Lukjanskis Egils

Atliktais laiks

EGILS LUKJANSKIS

ATLIKTAIS LAIKS

1

Cilvēks nomiris. To varēja redzēt uzreiz. Sarkanās krāsas automašīna «Žiguļi» ietriekusies simtgadīga ozola stumbrā, gandrīz visi stikli izbiruši, motors līdz pusei nošļūcis kabīnē, priekšējās durvis trieciena spēks aizsviedis kādus desmit soļus tālāk, blakus mētājās daži sīki ozola zari un sagumzītās mašīnas virsbūves šķembas. Cilvēks, kurš atradās mašīnā, bija sakņupis pie pārlūzušās stūres, kā piespiedies; viņa kalsnējā, jau padzīvojušā sejā stikla lauskas ievilkušas asiņojošas rētas, un tagad šī seja izskatījās it kā pārklāta ar sarkanu zirnekļa tīklu.

Pirmais to visu ieraudzīja tuvīno māju večukiņš, kurš, agri iejūdzis zirgu, kā parasti, gatavojās apbraukāt kaimiņus, lai savāktu piena kannas un tās vēlāk aizvestu uz pienotavu. Viņš klusi apturēja zirgu un ilgi, gluži kā sastindzis, aplūkoja avārijas vietu. Zirgs vairākas reizes skaļi iezviedzās, sāka sprauslāt un kārpīt zemi. Tur nebija vairs nekādu šaubu — cilvēks mašīnā bija jau miris. Vecais vīrs ar grožiem nikni uzšāva pa zirga sāniem, tas uzreiz sāka raiti rikšot, gribēdams pēc iespējas ātrāk aizbēgt no baismīgās vietas. Piena vedējs ar skubu iegrieza tuvākajās mājās. Viņam pretim nāca saimnieks.

—    Šodien piena nebūs, — viņš teica.

—    Vadzi, Kārli! — večukiņš gandrīz čukstēja. — Pa nakti Leišu ozolā ieskrējis šosejbraucējs.

—           Jā?! — Kārlis gari novilka un mazliet izbrīnījies paskatījās uz veco vīru. — Kā tad tā?

—    Nezinu. — Piena vedējs noplātīja rokas. — Sarkans žigulis.

—           Kā tad viņš tur varēja iedrāzties? — Mājas saimnieks nebeidza brīnīties. — Tur taču ceļš taisns kā skurstenis, nekādu pagriezienu, ne kritumu, bet Leitis stāv krietnu gabalu sānis.

—    Nezinu. — Vecais vīrs atkal noplātīja rokas.

—           Viņš būs bijis galīgi pillā, — Kārlis turpināja prātot, — vai arī pašnāvnieks.

—    Es domāju, Kārli, ka tev vajadzētu piegriezt.

—    Kam piegriezt?

—           Es īsti nezinu, bet, raugi, droši vien uz ciema padomi vai miliciju.

Kārlis paskatījās pulkstenī. Tas rādīja divdesmit minūtes pāri sešiem. Agrā rīta saule, viegli aizķerdamās aiz koku galotnēm, pamazām rāpās augstāk. Zeme un gaiss kļuva siltāki.

—           Ciema padomē vēl taču neviena nav, — Kārlis sacīja. — Es piezvanīšu milicijai.

Viņš iegāja istabā, tur bija tukši un klusi, acīmredzot sieva vēl joprojām ņēmās pa kūti; viņš nesteidzīgi pacēla telefona klausuli un piezvanīja.

—    Dežurants klausās, — viņš sadzirdēja dobju vīrieša balsi.

—           Simt trīsdesmit septītajā kilometrā, ziniet, tur pie tā Leišu ozola … notikusi avārija … un tas cilvēks esot beigts … Pats gan neredzēju, bet Dūjiņtēvs tā stāsta. Es jau arī brīnījos, kādēļ šorīt tik agri vairākas reizes iegaudojās suns un skaļi kladzināja vistas …

Dežurants nolika klausuli.

Kārlis izgāja laukā, steigšus vien iesēdās ratos, un abi ar Dūjiņtēvu devās uz avārijas vietu. Tur jau bija apstājušās vairākas garāmbraucošas automašīnas. Šoferi pārrunāja visiespējamākos avārijas cēloņus, pāris sievietes griezās sāņus un atviegloti uzelpoja, ka bojā nav aizgājis bērns. Pieaugušais taču paspējis šo to izdarīt, vismaz dažu labu gadu nodzīvot. Daudzi nopietni un satraukti skatījās vīrieša drausmīgi sakropļotajā sejā un domāja par kāda cilvēka, kas bija apsēdies pie savas mašīnas stūres, pēkšņo nāvi.

Pēc pusstundas atbrauca autoinspekcijas un ātrās . palīdzības mašīnas. Sākās notikuma vietas rūpīga apskate.

—           Nekādu bremžu pēdu, — sacīja jauns leitnants. — Viņš pat nav mēģinājis bremzēt!

—           Hm, — norūca vecākais seržants. — Uz spidometra simt četrdesmit pieci kilometri stundā.

—    Tas ir bijis kāds ārprātīgais, — leitnants sacīja un nobrīnī- jSs, ka no mašīnas un tās vadītāja vispār kaut kas vēl palicis pāri. — Simt četrdesmit pieci…

—    Sis cilvēks ir miris, — milicijas darbiniekiem pavēstīja pusmūža ārste un gāja uz mašīnu. — Mums te nav ko darīt.

—    Kas viņu vedīs uz morgu? — leitnants nobažījies pajautāja.

—    Jūs jau visu pabeidzāt? — ārste atjautāja, sēzdamās blakus šoferim.

—    Vēl ne, — leitnants norūca un uzmeta ciešu skatu mirušajam. — Jūs nevarat pagaidīt?

—    Nē, — ārste atbildēja. — Diemžēl. Otra mašīna ir remontā. Mēs šodien esam vienīgā brigāde.

Leitnants neko neatbildēja un sāka pārmeklēt bojā gājušā vīrieša kabatas. Atrās palīdzības mašīna aizbrauca. Milicijas darbinieka roka pēc kārtas ieslīdēja visās vīrieša apģērba kabatās, bet tās bija absolūti tukšas. Viņš tur neatrada nekādus dokumentus, nevienu papīra gabaliņu, kas varētu sniegt kaut visminimālākās ziņas par bojā gājušā personību. Kabatās neatradās pat ne kapeikas naudas. Nebija arī ne cigarešu, ne sērkociņu.

—    Rakstiet, — leitnants neapmierināts teica vecākajam seržantam. — Vīrietis apmēram četrdesmit piecus, piecdesmit gadus vecs, mugurā melns, pilnīgi jauns uzvalks, sarkans krekls un zaļ- pelēki svītrota kaklasaite. Uz kreisās rokas vidējā pirksta masīvs zelta gredzens. Kājās melnas ādas kurpes. Tas arī viss. Tālāk. Spilgti sarkanas krāsas automašīna «Žiguļi», modelis — VAZ-2106 bei, reģistrācijas numuriem. Tie ir iepriekš jau noņemti vai arī avārijas momentā aizsviesti sāņus. Jāapskatās.

Automašīnas numurus tomēr nekur neatrada.

—    Tā arī rakstiet, — leitnants galīgi sabozies turpināja, jo skaidri zināja, kāds grūts un nepateicīgs darbs viņu tagad sagaida, kamēr noskaidros automašīnas pierakstīšanas numuru, tās īpašnieka vai tikai īslaicīgā vadītāja personību. — Tā aiī rakstiet, — leitnants atkārtoja, — mašīnas piederība pagaidām nav zināma un bojā gājušā persona arī paliek nenoskaidrota. Pagaidām.

—    Ta nu gan, — Dūjiņtēvs, paliecies uz kaimiņa pusi, klusi ierunājās. — Pavisam bez dokumentiem. Kas viņš tāds ir?

Kārlis ilgi klusēja, tad pagriezās un gāja uz ratu pusi. Večukiņš, tā arī nesaņēmis cerēto atbildi, ziņkāri neapmierinājis, sekoja domīgs; katram savs braucamais, katram sava braukšana, — viņš beidzot nolēma.

Sis saulainais vakars Rīgā ne ar ko sevišķu neatšķīrās no daudziem citiem tādiem pašiem saulainiem vasaras vakariem. Pulksteņos. uzvilkto atsperu dzīti, mazie zobratiņi un lielie zobrati bezgalīgā vienmu]ībā nošķēla nevienam neredzamas, nevienam nemanāmas laika skaidas. Uz ielām, tāpat kā ikkatru gadu, vecītes naski tirgojās ar agrīnās vasaras ziediem. Ielas bija pilnas gājējiem un mašīnām, pārpilnas benzīna un asfalta izgarojumiem. Un cilvēku cerībām.

Baiba Līce ātri iznāca no juvelierdarbnīcas, kur meistaram bija lūgusi savam otrajam laulības gredzenam iegravēt dažus iniciāļus un skaitļus — «BL no AZ 1977». Baiba elegantā solī gāja pa Suvorova ielu, un viņai bija patīkami tā iet, kad tevi gandrīz vai katrs pretimnācējs pazīst un vismaz domās pasveicina: bija patīkami būt pazīstamai un sevi sajust jaunu, atkal pilnīgi veselu, skaistu, bezrūpīgu un ļoti laimīgu.

Varbūt bija gan mazliet muļķīgi likt gredzenā iekalt tos burtus un neizteiksmīgo veltījumu, bet viņa bija ārkārtīgi pateicīga savam otrajam vīram par visu, kas viņai tagad piederēja, par piepildīto laimi mīlestībā un dzīvē un par to jauno dzīvību, kura viņai jau pukstēja zem sirds.

Uz Avotu ielas stūra Baiba no kādas večiņas nopirka buntītē sasietus maijpuķīšu ziedus, tad pārgāja ielas otrajā pusē un apstājās pie kinoteātra «Palladium» ieejas. Viņas uzmanību piesaistīja ļoti spilgts krāsainais reklāmas plakāts, uz kura bija uzmālēti sievietes un vīrieša portreti, bet zem tiem ar lieliem burtiem:

Pirmizrāde.

Jauna latviešu mākslas filma

«PIEKTĀ DEBESS PUSE».

Tikšanās ar filmas veidotājiem.

Baiba zināja, kas šo filmu bija veidojuši, viņa šos cilvēkus it labi pazina, un varbūt tieši tādēļ viņai pašreiz nebija nekādas sevišķas vēlēšanās jauno filmu skatīties. Bet tad Baiba atkal atcerējās Regnāru Brintu, un viņas sirdij uz mirkli pieskārās ass nožēlas dzelonis. Rūgtās atmiņas viņai lika pagriezties, aiziet līdz kinoteātra kasei, nopirkt biļeti un ieiet zālē. Baiba automātiski apsēdās zāles malā un saspringta sāka gaidīt tikšanās brīdi ar filmas veidotājiem.

«Varbūt viņš mani ieraudzīs,» Baiba domāja. «Varbūt es pati viņam pieiešu klāt un pateikšu… Teikšu … Ko gan es viņam teikšu? Varbūt vienīgi to, ka es tagad esmu laimīga. Lai beidzot Regnārs arī zina. Jā. Tas viņam noteikti jāuzzina.»

3

Jaunās mākslas filmas «Piektā debess puse» režisors inscenētājs Valdis Tāls kustējās gluži satraukts. Viņš bija neliela auguma, paresns, platu seju un naivām bērna acīm. Viņš, nepārtraukti skraidot no viena istabas kakta līdz otram, rūpīgi ar baltu kaba- taslakatiņu slaucīja tuklo kaklu un seju un nemierīgs skatījās apkārt, it kā meklēdams palīdzību.

Nopelniem bagātā skatuves māksliniece, galvenās sieviešu lomas tēlotāja Inese Balode, kā vienmēr, izskatījās skaista un mierīga. Viņai patika šādas tikšanās reizes, tās glaimoja viņas patmīlībai, un aktrise katru reizi centās pēc iespējas ilgāk un pamatīgāk skatītājiem izstāstīt par darbu pie filmas uzņemšanas un saviem nākotnes plāniem, nekad neaizmirstot atgādināt, cik šis darbs ir grūts un sarežģīts un kāds liels gandarījums viņu pārņemot, kad tas beidzot ir galā. «Viss tikai priekš jums, mani mīļie skatītāji!»

Toties Regnārs Brints — pazīstamais rakstnieks un filmas scenārija autors — stāvēja «Palladiuma» direktora kabinetā stipri vienaldzīgs un garlaikoti skatījās laukā pa logu. Suvorova iela mudžēja un čaukstēja. Klusi aizdūca trolejbusi, mašīnas. Uz Avotu ielas stūra blakus komisijas veikalam, kur tirgojās ar puķītēm un odziņām, stāvēja jauna meitene. Siltais vakars gurdināja, un Regnāru Brintu pārņēma skumjas un nospiedoša tukšuma sajūta. Viņš aizsmēķēja cigareti. Tukšums izrādījās pārāk liels, un ne dūmi, ne rūgtenā garša to nespēja aizpildīt. Regnārs skaidri apzinājās, ka šī ir viņa kārtējā panākumu diena. Viņš piegāja pie galda, no karafes glāzē ielēja ūdeni un to ātri izdzēra. «Panākumu diena…» viņš reizē ar ūdensmalku norija arī šos vārdus, In't nīgrums negribēja gaist.

Kino pasaule, pareizāk — kino ikdiena viņam šķita mākslīgi piepacelta, par daudz ārišķīgi spoža un skaļa, kur nemitīgi, godkāres dzīti, lielas peļņas un nevīstošas slavas vilināti, visdažādākie cilvēki savstarpēji cits citu ienīda, skauda un apbrīnoja,

cits citam liekuļoja, glaimoja, izlikās. Tikai retais te kļuva patiesi apmierināts. Tādēļ Regnārs Brints visu notiekošo uztvēra vienaldzigi. Vismaz viņš centās sevi tā noskaņot.

Uz pirmo acu uzmetienu Regnārs Brints izskatījās jaunāks par saviem četrdesmit pieciem gadiem, jo garais augums un vīrišķīgā seja, kurā jau tomēr varēja saskatīt daudzas sīkas krunciņas, darīja viņu drošu un pārliecinātu. Viņa biezie, melnie mali deniņos bija sākuši sirmot. Droši vien jaunībā šis pusmūža cilvēks bijis fiziski spēcīgs un izturīgs.

Režisors Valdis Tāls, nespēdams tikt galā ar nervozēšanu, kas viņā sēdēja kā ieķīlēta, pienāca pie Regnāra un draudzīgi uzsita uz pleca.

—    Vecīt! Kādēļ esi tik skumjš? — Valdis uztaujāja. — Tevi taču, kā vienmēr, slavēs. Mani kritika gan kārtējo reizi atkal nežēlos.

Regnārs lēni pagrieza galvu, paskatījās uz režisoru un mazliet ironiski pasmaidīja.

—    Kādēļ gan ne, Valdi? Gan jau pažēlos.

Arī Inese Balode pienāca pie Regnāra. Viņi abi jau ilgus gadus bija pazīstami, vēl vairāk: viņi bija visīstākie draugi un viens par otru zināja visu. Gandrīz vai visu.

—    Tu nemaz neuztraucies? — viņa pajautāja.

—    Nē! — Regnārs atbildēja. — Man taču teātris patīk!

—    Tikai bez jokiem! — Valdis brīdināja, vēl arvien nespēdams tikt vaļā no satraukuma. — Runāsim nopietni un vienīgi to, kas attiecas uz filmu. Tu, Regnār, vispirms skatītājiem pastāsti, kā radās sākotnējā iecere …

—    Un kas no tās beigās palika pāri! — Regnārs rūgti iesmējās un atkal pagriezās pret logu. Meitene uz ielas stūra vēl joprojām kādu gaidīja. «Un tā mēs visi,» Regnārs nodomāja, «kaut ko mūžīgi gaidām. Viens ar cerībām rītu, cits ar bailēm vakaru. Gaidām algu, pateicību par darbu, gaidām tramvaju vai kādu cilvēku. Gaidām lietutiņu, tad atkal dienas bez lietus, gaidām, lai kāds mums uzsmaida un pasaka, ka esi lāga zēns.»

Regnārs Brints atkal pavērās logā, uzmanīgāk ieskatījās pūlī uz Avotu un Suvorova ielas stūra. Meitene vēl joprojām gaidīja.

«Pasteidzies, svešais!» Regnārs nodomāja. «Meitenei var pietrūkt pacietības, un viņa aizies, kā aiziet viss uz šīs pasaules. Gan mūsu slavas, gan sakāvju dienas.»

Strauji atvērās durvis, un kabinetā gandrīz ar lēcienu ielidoja kinostudijas administrācijas pārstāvis. Viņš bija aizelsies, kā jau visa št pasākuma, ko sauc par filmas pirmizrādi, vadītājs.

—    Varam sākt, — viņš nobēra. — Mūs jau gaida. Zāle pārpilna. Lūdzu, ejam! Sāksim! Sāk-sim!

«Un tūlīt skatītāji mani sveiks ar aplausiem,» Regnārs rūgti nodomāja. «Lūgs šo to pastāstīt, uzmanīgi klausīsies un beigās pasniegs ziedus. Tā jau ir bijis. Sievietes jūsmos, rakstīs zīmītes.

Viņas ieraudzīs, ka neesmu vēl gluži vecs, novērtēs, ka esmu pietiekami izskatīgs, kā vienmēr eleganti ģērbies, un zinās, ka esmu bagāts. Dažai labai nekas nebūs pretim ar mani iepazīties. Bet vīrieši skaudīs. Par sievietēm, par panākumiem, par slavu un popularitāti, varbūt arī par naudu, ko es saņemu par savu darbu, un par visu beigu beigās manu tik brīnišķīgi skaisti izveidojušos dzīvi. Tā viņi domās. Taču mani nevajadzētu apskaust. Nevajadzētu pat cienīt. Mani vajadzētu sist krustā. Basām kājām triekt pa sakarsētiem akmeņiem. Jo galvenais, ko es pēdējos gados esmu laidis tautā, ir saķēzīts iespiedpapīrs. Lai gan par to dažreiz labi samaksāja.»

Viņi iznāca uz skatuves, un milzīgi lielais ekrāns aiz viņu mugurām izskatījās kā lēni nolaidies balts mākonis: vai tas viņus pacels uz augšu vai nosegs? Un tad viņi ietīsies šajā baltajā mākonī. Vai tas būtu panākums?!

Režisors inscenētājs Valdis Tāls savā runā bija īss un lakonisks. Ja šai filmai būšot kaut mazākie panākumi, viņš sāka ar komplimentu, tad tie katrā ziņā adresējami galvenokārt scenārija autoram Regnāram Brintam, jo viņš spējis uzrakstīt patiešām dziļi patiesu, interesantu un psiholoģiski sarežģītu darbu, kurš papildināts ar dažiem specifiskiem kino izteiksmes līdzekļiem. Tā viņš arī nobeidza. Un atskanēja aplausi. Režisors bija apmierināts un pārstāja uztraukties.

Nopelniem bagātā skatuves māksliniece atkal stāstīja par grūto un sarežģīto aktiera darbu, par saprašanos ar filmas inscenētāju, par draudzīgo kolektīvu un radošo atmosfēru, kāda valdījusi filmas uzņemšanas laikā. Bet vislielāko pateicību viņa esot parādā scenārija autoram, mūsu paaudzes, ja tā teikt, rakstniekam Regnāram Brintam, kurš radījis tik ticamu, pārliecinošu sievietes tēlu.

Aplausu vētra. Inese Balode bija sajūsmināta un laikam pat laimīga.

Nākošajam vārdu deva Regnāram Brintam. Bet viņš kādu laiku nekustīgs stāvēja mazās skatuvītes vidū un skatījās griestos, kur labi nomaskētas spuldzes izstaroja blāvu gaismu. Viņš redzēja platu šoseju un putekļainus lielceļus, simtgadīgus kokus un mežu zaļo joslu gar ceļa malām, un ziedošu labības lauku, un kādas vecas mājas, un dārzu, un klusi rejošu suni, un pļavā ganāmies zirgu kā viņa dzīves vislaimīgākajā rītā, un lidojošu stārķi, un nelielu upi, un beidzot klusumu — brīnišķīgu latviešu lauku sētas vakara klusumu. Regnārs gribēja pateikt 4 skatītājiem, ka viņš, rakstot šo scenāriju, diemžēl ne reizi neiedomājis par cilvēkiem, kas šo filmu skatīsies. Es galvenokārt domāju par naudu, viņš gribēja atzīties, ko saņemšu par scenāriju, rēķināju, kā es šo naudu notriekšu. Bet režisors domāja par panākumiem, kas viņu nekad neapciemoja, toties Inesi Balodi visvairāk satrauca pašas izskats, matu sakārtojums un tērpi, kurus viņai vajadzēja vilkt mugurā. Par mīļajiem, labajiem skatītājiem tagad, pavisam atklāti sakot, visvairāk bija norūpējies uzņemšanas grupas vecākais elektriķis, kura pārziņā atradās desmit «Jupiter» tipa prožektori. Kad sākās kārtējā kadra uzņemšana, tiem vienmēr vajadzēja spilgti uzliesmot. Un vēl Regnārs gribēja teikt, ka šī filma droši vien būs kārtējā neveiksme. Regnārs Brints gribēja pateikt arī to, ka skatītāji būs stipri vīlušies, lai viņi labāk iet pastaigāties pa ielām, tā gūstot daudz svaigākus un spēcīgākus iespaidus, lai pieceļas kājās un viņus patriec no zāles, ka viņam pirmo reizi ir kauns redzēt savu vārdu filmas titros un uz dažu grāmatu vākiem. Pēdējā laikā viņu bija pārņēmis spēcīgs satraukums. Viņa dvēsele, tā nogurusi vienmuļajā rakstīšanas darbā, gulēja nomesta uz grīdas. Sapņi vairs nebija vajadzīgi. Visas lietas un notikumi kļuva lieki. Labi, ka viņš to beidzot sapratis! Kad šis ceļš bija sācies? Vai tas bija tad, kad viņš runāja ar Albertu Zvanu un uzzināja par Baibas slimību? Bet varbūt tas viss jau bija sācies krietni agrāk? Varbūt pirmais ierosinātājs bija kāds skaists, spilgts un ļoti tīrs vasaras rīts, kad cilvēks līdz sāpēm sajūt savu nevajadzīgo pārvēršanos? Vai tas nokritušais putns, ievainots ar akmeni? Vai uz Daugavpils šosejas redzētā avārija, kuras rezultātā bojā aizgāja divi bērni un viņu jaunie vecāki? Un tās pārdomas par daudzajām nejaušībām, no kurām tik bieži atkarīga mūsu dzīves stabilitāte? Reizēm pat dzīvība? Pagātne? Atmiņas? Vai beidzot atkal ilgas pēc skaistas un īstas mīlestības? Alkas vēlreiz nopietni pievērsties literatūrai? Vēlēšanās pēc ilgiem gadiem atkal radīt kaut ko nopietnu un paliekošu? Tagad bija vajadzīga vienīgi atpūta, kāds laika sprīdis un maizes abra, kurā pār- mīcīt nodzīvotos gadus. Tad nolikt, lai rūgst jauna maize. Un tikai tad nomēģināsim, cik garda!

—    Nu runā taču! — režisors viņam iebakstīja sānos.

Regnārs Brints satrūkās un pagāja soli uz priekšu.

—    Mēs visi esam atbildīgi, — viņš klusi teica. — Tikai vieniem atbildības pakāpe ir augstāka, citiem zemāka. Tomēr cilvēku priekšā mēs atbildīgi esam visi. Varbūt tas arī mūs saista vienotā sabiedrības locekļu ķēdē, bet tikpat iespējams, ka šīs dažādās pakāpes ir tieši tās, kas mūs vienu no otra šķir, kas starp cilvēkiem rada dažādas plaisas, rada iedomību, lepnību, atsvešināšanos, neuzdrīkstēšanos, pazemību, skaudību, apbrīnu un pat naidu. Jā, palaikam arī mīlestību un cieņu. Esmu daudzkārt dzirdējis no savu kolēģu, no citu nozaru mākslinieku un dažādu administratīvo darbinieku mutēm pilnīgi vai teiksmas par to milzīgo atbildību, ko sabiedrības priekšā izjūtot rakstnieki, mākslinieki, aktieri un režisori. Es gan pēdējos gados šādu atbildības smagumu neesmu izjutis, vai, pareizāk sakot, mana rakstnieka atbildības pakāpe ir krietni vien zemāka par to atbildību, kas jāuzņemas, piemēram, ārstam, civilās aviācijas pilotam, ātrvilciena mašīnistam, kuģa kapteinim vai tramvaja vadītājam. Radošie darbinieki vienmēr mīl sevi pārspīlēt, kā arī cenšas saviem darbiem piedēvēt tādas vērtības, kādas tiem patiesībā nemaz nepiemīt. Katrā ziņā ārsta, pilota, kapteiņa vai tramvaja vadītāja prātam, rokām un amata prasmei ir uzticēta daudzu cilvēku dzīvība un veselība, turpretim es vēl neesmu dzirdējis, vai kāds būtu uzreiz gājis bojā, lasīdams vāji uzrakstītu grāmatu. Rakstnieks, ja viņam ir liela dūša un labi ietrenēta roka, kas stingri satver spalvaskātu, to var atļauties, rakstnieks diemžēl drīkst gadiem ilgi slikti darīt savu darbu, turpretim daudzu citu profesiju pārstāvji to nedrīkst nevienu dienu, pat ne minūti, ne sekundi. Un tādēļ es daudz augstāk vērtēju tramvaja vadītāju nekā daudzu filmu režisorus. Manī daudz lielāku cieņu izraisa jebkurš attāla lauku rajona dakteris, kura vārdu zina tikai tuvākās apkārtnes iedzīvotāji, nekā daudzi visā republikā pazīstami mākslinieki un rakstnieki. To skaitā arī es pats. Bet esiet droši! Pēc šīs filmas noskatīšanās jūs visi paliksiet dzīvi un nekādas sevišķas briesmas jums nedraud. Es tikai gribēju jums lūgt: piedodiet!

Regnārs Brints apklusa, pārlaida savādu skatienu pārpildītajai zālei, paklanījās un ātri nokāpa no skatuves.

Nez kādēļ atskanēja skaļi aplausi, daži cilvēki piecēlās no savām vietām, un Regnāram Brintam pretim sniedzās rokas ar atklātnēm, grāmatām, blociņiem.

— Lūdzu, autogrāfu!

Regnārs pagrieza galvu sāņus un bezgala pārsteigts ieraudzīja, ka zālē atrodas arī Baiba Līce, un viņu skati negaidīti sastapās, un Regnārs sajuta tik dedzinošu smeldzi, tik velnišķīgi rūgtu sāpi, ka strauji aizgriezās, daudzos autogrāfa gribētājus nevērīgi pagrūda sāņus un steidzīgi izgāja uz ielas.

Baiba to visu redzēja. Viņa lēni, kā dabūjusi negaidītu triecienu, atsēdās atpakaļ savā vietā un gurdi nodūra galvu.

To jau varēja gaidīt. Kā naids, tā arī mīlestība cilvēku rokās varbūt ir pats briesmīgākais ierocis, ar kuru prot apieties tikai retais. Un, kā jau kopš senseniem laikiem, arī šodien nodevība tiek uzskatīta par vienu no vissmagākajiem noziegumiem. Un mūsu sirdsapziņas mokas — par visstiprākajām dvēseles sāpēm. Un līdz galam neizdevusies dzīve — par gluži veltīgi nodzīvotu laiku. Un smaga vilšanās kādreiz ļoti tuvā cilvēkā — par vislielāko mūža nelaimi. Visi pasaules labākie farmakologi var mēģināt izgudrot zāles. Mums sāpēs tāpat.

Regnārs Brints apstājās blakus savai spilgti sarkanajai automašīnai VAZ-2106 un sev virs galvas ieraudzīja neticami zilas debesis. Tas mazliet nomierināja; tomēr viņš pameta satrauktu skatienu uz kinoteātra plašo ieeju, it kā baidīdamies vai, tieši otrādi, gaidīdams tur kādu parādāmies, varbūt — Baibu Līci. Bet viss bija kluss un mierīgs. Durvis aizvērtas. Seanss sācies. Pagātne uz brīdi atkāpās, taču viena cilvēka dzīve, manāmi pieklibodama, tomēr turpināja iet uz priekšu.

—    Es atvainojos.

Regnārs nervozā kustībā pagrieza galvu. Ietves malā stāvēja jauna meitene. Viņai bija lieli, tumšbrūni mati, mugurā spilgti balts svīteris, kas svinīgi izcēla kuplas krūtis, bet stilbus nežēlīgi cieši apkļāva nobrāzti džinsi. Pāri plecam garā siksnā pārsviesta soma ar Maskavas olimpiādes emblēmu.

—    Piedodiet, es nupat klausījos… — Meitene bija manāmi uztraukusies. — Es jūs aizkavēju?

—    Jā.

—    Mans vārds ir Lita Zariņa, esmu žurnāliste, pārstāvu žurnāla «Rīga» redakciju, esmu ieradusies tās uzdevumā … Redziet, man par jums jāuzraksta diezgan plašs apraksts, es gribu ar jums aprunāties, jūs man varētu sniegt interviju, pastāstīt par savu dzīvi, par saviem radošajiem plāniem … Es jūs aizkavēju?

—    Jā, jaunkundzi Jūs mani aizkavējat. Pat loti.

—    Bet, ticiet, man ir redakcijas uzdevums, es viņiem šo materiālu apsolīju, bez tam man pašai būtu interesanti ar jums iepazīties … Saprotiet, Regnār Brint, šis apraksts būs viens no maniem pirmajiem lielākiem darbiem, un es gribu, lai tas iznāktu pēc iespējas labāks … Jūs taču to saprotat, vai ne?

—    Es saprotu, — Regnārs vienaldzīgā balsī atteica un vēlreiz uzmanīgi nopētīja jauniņo censonīti. Neskatoties uz viņas pašreizējo nevarību, žurnāla «Rīga» pārstāve šķita visai enerģiska būtne un no matu galiem līdz kāju nadziņiem izskatījās pat pikanti skaista.

Regnārs Brints pagāja dažus soļus uz priekšu un pārsteigts ieraudzīja, ka blakus komisijas veikala durvīm uz Avotu ielas stūra meitene vēl joprojām gaidīja. Tas bija dīvaini. Viņam nez kādēļ tālumā esošā cilvēka kļuva žēl, un, ja nebūtu šīs sparīgās žurnālistes, viņš noteikti jaunajai sievietei pieietu klāt, lai sniegtu tēvišķīgu padomu, ka gaidīt tik ilgi ir muļķīgi. Jums taču pa šo laiku garām pagājuši vismaz tūkstoš cilvēku, un iespējams, ka ar katru no tiem jūs būtu nesalīdzināmi laimīgāka nekā ar to, kuru jūs tik nepacietīgi gaidāt. Varbūt meitene tam noticētu… Nu, un tad? Varbūt tas cilvēks ir viņas pēdējā cerība, varbūt vienīgais, pie kā dzīvē vēl var pieķerties. Bet var būt, ka viņa vispār nevienu negaida. Stāv sava prieka pēc, skatoties, kā garām slīd trolejbusi, cilvēki un daži ikdienišķi dzīves mirkļi.

—    Man vienalga. — Žurnāliste viņu saņēma aiz rokas. — Mēs varam ieiet parunāties kādā kafejnīcā, varam aiziet parunāties arī pie manis mājās, varam aiziet pie jums, ja jums šobrīd nav laika, mēs varam sarunāt satikties rīt…

. — Rīt ne, — Regnārs teica. — Rīt es šeit vairs nebūšu.

—    Jums sākas atvaļinājums? — žurnāliste painteresējās.

—    Rakstniekiem nav atvaļinājuma, — Regnārs atbildēja, strauji atslēgdams spilgti sarkanā žiguļa durvis.

—    Bet, cienījamo rakstniek, — žurnāliste gandrīz vai izmisusi nostājās viņam priekšā, — kā tad mēs sarunāsim?

—    Sēdies! — Regnārs pavēlēja, nevērīgi viņu pastūma sāņus, apsēdās un atvēra blakus durvis. — Sarunāt var randiņu, nevis šādu darbu. Bet katra — kaut īsi sniegta intervija vai pat neliela apraksta uzrakstīšana ir darbs. To der iegaumēt jau no paša sākuma

Lita Zariņa ērti iekārtojās blakus rakstniekam, no pleca noņēma somu un sameklēja cigaretes.

—    Es drīkstu smēķēt?

—    Lūdzu!

—    Un jūs?

—    Es arī.

Regnārs brīdi pagaidīja, līdz iesila motors, un uzmanīgi sāka braukt. Pēc tam strauji palielināja ātrumu, garām paslīdēja kinoteātris «Palladium», kur tieši tobrīd vairāki simti cilvēku vērās Regnāra Brinta un Valda Tāla radītajā mākslas šedevrā. Regnārs nodrebinājās, viņam nekad šādas izjūtas vēl nebija radušās — nepatika, nožēla un kauns par paša padarīto darbu. Kur palikusi mana agrākā godkāre? Kādēļ vairs negaršo tas saldais slavas sīrups? Un vai manā vecumā vēl iespējams kaut ko sākt no jauna? Varbūt patiešām es jau esmu sasniedzis to melno līniju, kad skaidri apzinies, ka mūžs ir galā, drīz jāmirst, un gribot negribot jāatskatās atpakaļ, jāpavērtē, kāds tad bijis tavs dzīves gājums? Un nav vairs palicis neviena, kā priekšā izlikties vai lepoties.

—    Kur mēs tagad brauksim?

—    Uz elli, jaunkundzi — Regnārs atbildēja un iegriezās Kirova ielā. — Ja tu gribi būt laba žurnāliste, tad arī tur tev dažreiz jāiekāpj

—      Esmu ar mieru! — Lita draiski iesmējās. — Tikai, lūdzu, nesauciet mani par jaunkundzi!

—    Nepatīk?

—    Es tāda neesmu. Esmu bijusi jau precējusies.

—    Un tagad vairs ne?

—    Pirms gada šķīros.

—      Interesanti, kad tu to visu esi paspējusi, — Regnārs norūca un paskatījās uz blakus sēdošo jauniņo sievieti, kas ar baudu smēķēja cigareti. — Cik tad tev ir gadu?

—    Divdesmit četri. Daudz, vai ne?

—      Jā. Tad nu gan tu pa šo laiku varēji apprecēties vēl dažas reizes.

Lita Zariņa neatbildēja. Regnārs mašīnu pagrieza pa labi, uzbrauca uz Ļeņina ielas Juglas virzienā.

—      Jūs labi vadāt mašīnu, — Lita atzinīgi novērtēja viņa prasmi ielu krustojumus ātri šķērsot dzeltenā signāla laikā. — Cik vispār var izspiest no šiem žiguļiem?

—       Simt četrdesmit piecus kilometrus stundā, — Regnārs atbildēja. — Vismaz es vēl nekad ātrāk neesmu braucis.

—      Bet vai jūs esat precējies? — žurnāliste negaidīti pavaicāja, tad nopietna lūkojās uz Regnāru, it kā vēl gribēdama jautāt.

Regnārs ilgi klusēja. Pa to laiku viņi jau bija pie Biķernieku ielas.

—      Esmu paspējis apprecēties tikai vienreiz, — beidzot Regnārs kā negribot atbildēja.

—      Tā es arī domāju! — Lita priecīga iesaucās. — Mans iespaids par jums būs izrādījies pareizs. Redziet, cienījamo rakstniek, es jūs pazīstu tikai pēc jūsu darbiem, bet tie visi taču ir tik gaiši, tik dziļi optimistiski, tik ļoti skaisti! Jūs pat nevarat iedomāties, ar kādu aizrautību jaunatne lasa jūsu grāmatas, kā cilvēki ilgojas paši piedzīvot tādas skaistas, tīras savstarpējas attiecības, kādas attēlotas jūsu romānos, lugās un filmu scenārijos!

Regnārs saviebās un atkal sajuta vieglu nelabumu. Viņam uznāca vēlēšanās apturēt mašīnu un izsviest šo pacilāti čalojošo žurnālisti laukā uz ielas. Taču mašīnu lielā ceļā tik viegli neap- stādināt. Viņš turpināja braukt. Garām ātri padrāzās Šmerļa priedes. Un Regnārs atcerējās, ka šī taču ir viņa pēdējā diena vecajā dzīvē. Rīt viņš jau būs tālu no šīs pilsētas, tālu no rakstāmgalda, no visiem pienākumiem un atbildības, no ikdienas steigas, no dažādām tukšām sarunām, tālu prom no visa ierastā. Tālu, tālu. Vienīgi atmiņas paliks tuvas.

—      Kādēļ jūs klusējat? — Lita vaicāja. — Vai es kaut ko pateicu nepareizi? Esmu kļūdījusies?

—    Pamatīgi, — Regnārs atbildēja.

Un tagad viņa droši vien palūgs apturēt mašīnu un izkāps. Beidzot es no viņas būšu ticis vaļā.

Tomēr nē. Lita Zariņa vēl ērtāk iekārtojās sēdeklī, pagrieza galvu uz vīrieša pusi, viņam uzsmaidīja maigi un ilgi, un tā varēja skatīties tikai iemīlējusies sieviete.

—    Es tevi vedu pie sevis, — Regnārs klusi teica.

—           Es jau tā domāju. — Lita pamāja ar galvu. — Kur tad citur mēs vēl varētu parunāties?

Pēc dažu minūšu brauciena viņi iegriezās Juglas jaunajā mikrorajonā, lēnām izbrauca tam gandrīz cauri, un pašā mežmalē Regnārs beidzot apstādināja mašīnu.

—    Seit, — viņš teica.

—           Kurš stāvs? — Lita nez kāpēc lietišķi apvaicājās, veikli izrausdamās no mašīnas.

—    Ceturtais.

—    Šais mājās lifta, protams, nav?

—    Nekas. Itin mierīgi varēsi uzkāpt kājām.

—           Protams. Es pirms dažiem gadiem veselu nedēļu dzīvoju Maskavā viesnīcā «Oļimpijskaja». Man tur bija četrpadsmitais stāvs. Un pat tur es dažreiz kāpu kājām. Tā, treniņa pēc.

—           Tad nokļūšana līdz manam dzīvoklim tev tagad būs visīstākā atpūta.

—           Es jau neko nesaku, tikai gribas pajautāt — kādēļ jūs nedzīvojat jaunuzceltajā rakstnieku mājā? Man ir pazīstama kāda dzejnieka sieva, un viņa ir sajūsmā par savu dzīvokli. Esot kolosāli lepns.

—           Redzi, Lita, — Regnārs sacīja un atvēra kāpņu telpas durvis. — Man nav sievas, kura varētu jūsmot par lepniem dzīvokļiem lepnā mājā. Un te, Juglā, arī var rakstīt.

Regnārs atslēdza durvis, un viņi iegāja trīsistabu dzīvoklī. Regnārs Litu ieveda lielākajā telpā, kas acīmredzot bija rakstnieka viesistaba. Tur viss bija uzkrītoši tīrs, harmonisks un moderns. Pie griestiem mirdzēja īpatnēja lustra, pie sienām karājās pazīstamu mākslinieku gleznas, pāris spilgtu akvareļu un liels gobelēns, istabas stūri stāvēja stereo radioatskaņotājs «Simfonija», divi lieli atpūtas krēsli, plats dīvāns un zems galdiņš. Grīda bija klāta ar mīkstu paklāju. Regnārs iededza stāvlampu, un istaba pielija ar sulīgi dzeltenu gaismu. Te bija silti un mājīgi.

—           Apsēdiesl — Regnārs norādīja uz krēslu, bet pats steigā aizgāja uz virtuvi. Tad atkal atgriezās, atvēra un aizvēra bufetes stikla sieniņu, kā meklēdams kaut ko ļoti nepieciešamu, un izsteidzās.

Lita vēlreiz uzmanīgi aplūkoja istabu un mazliet uztraukusies gaidīja, vai tikai šai telpā klusām neieslīd Regnāra sieva, jo likās

neticami, ka vīrietis bez sievietes palīdzības spētu dzīvokli uzturēt tik nevainojami labā kārtībā.

—    Tūlīt būs kafija. — Regnārs atkal strauji ienāca, apsēdās blakus krēslā, atgāza galvu un pilnīgi nekustīgs skatījās baltajos griestos, tad, atsperīgi uzlēcis kājās, atkal kaut kur aizgāja.

Lita no somas izņēma cigaretes, sērkociņus, piezīmju blociņu, pildspalvu un to visu nolika sev priekšā uz galdiņa. Viņu joprojām māca neliels satraukums, lai gan tagad jau skaidri zināms, ka Regnāra sievas vismaz pagaidām mājās nav un viņa mierīgi varēs rakstnieku nointervēt, mierīgi varēs uzklausīt viņa domas par dažādām dzīves un mākslas problēmām. Bet uztrauca pati šī saruna. Pats populārākais romānu rakstnieks, daudzu lugu un scenāriju autors! Un šāds cilvēks viņai virtuvē vāra kafiju! Dažbrīd, kamēr viņi atradās divatā, vēl vairāk viņu satrauca pats Regnārs Brints. Lai gan jaunā sieviete ar Regnāru Brintu runāja pirmo reizi mūžā, viņa par šo cilvēku domāja un sapņoja jau no vidusskolas laikiem. Kad Lita Zariņa studēja universitātes žurnālistikas nodaļā, viņa par to vien klusībā prātoja, kā rast izdevību ar viņu iepazīties. Regnāra Brinta pēdējie romāni par mīlestību, šie nepārtrauktie slavas dziedājumi visskaistākajām attiecībām cilvēku starpā, slavinājumi darbam, godīgumam un patiesībai bija tik dziļi ietekmējuši jauno sievieti, ka viņa rakstnieku nešaubīgi uzskatīja par diženu cilvēku, par savu sapņu un ideālu vispilnīgāko iemiesojumu.

Regnārs Brints atgriezās istabā, uz rokām žonglēdams paplāti ar krūzi un divām kūpošām kafijas tasītēm. Lita tās palīdzēja nolikt uz galdiņa.

—    Kaut ko ēst gribi? — viņš iesāka.

—    Nē.

—    Dzert?

— Ari ne.

—    Lai tad tā ari būtu, — Regnārs sacīja. — Dzersim tikai kafiju.

Rakstnieks bija jau paspējis rūpīgi pārģērbties: kājās uzvilcis gaiši pelēkas bikses un mugurā spilgti sarkanu kreklu, viņš izskatījās laipnāks, tuvāks, it kā sen pazīts cilvēks. Viņš smagi atlaidās krēslā, saliecās uz priekšu un domīgs ilgi ar mazu sudraba karotīti maisīja kafiju. Kādu brīdi šķita, ka viņš Litu Zariņu ir pavisam aizmirsis. Žurnāliste uzmanīgi vēroja vīrieša seju. Tā mākslīgajā istabas gaismā atplaiksnīja skumja un vientuļa. Ap acīm diezgan labi bija saskatāms daudzo sīko grumbiņu tīkls; lūpu kaktiņus ieskāva divas asas līnijas, sadalīja seju, un reizēm lūpu -caktiņi sastinga kā aizšķeltas akmens šķembas.

Lita sāka nojaust, ka Regnārs Brints patiesībā nemaz nav tāds,

kādu to bija iedomājusies agrāk. Tomēr tas viņā neko neizmainīja. Litu ar katru mirkli arvien vairāk un ciešāk pievilka šī spēcīgā, mazliet skarbā un vīrišķīgā personība. Un Lita jutās apmierināta, varbūt pat laimīga, ka varēja atrasties viņam tik tuvu, runāties.

Lita arī sāka dzert kafiju. Tā bija stipra un ļoti rūgta. Klusums ieilga.

—    Vai sarkanā ir jūsu mīļākā krāsa? — viņa beidzot kiusi pavaicāja.

Regnārs lēni pagrieza galvu un paskatījās uz iepretim sēdošo sievieti, it kā tikai tagad viņu pirmo reizi būtu ieraudzījis. Un līdzjūtīgi iesmējās.

—    Nē. — Viņš pakratīja galvu. — Es par to nekad neesmu domājis. Man sarkanā krāsa patīk.

—    Un tomēr labāk par pārējām?

—    Varbūt. Vai tam ir kāda nozīme?

—    Droši vien. Man šķiet, ka ari sadzīves sīkumi, tieksmes uh dažādi paradumi spēj atklāt cilvēka patieso būtību.

Brīdi Regnārs klusēja, tad sāka smieties. Viņš smējās skaļi, izaicinoši, pat ilgāk, nekā būtu pieklājīgi, un jaunā žurnāliste apmulsa.

—    Atklāt cilvēka būtību? — Regnārs, izsmējies pēc sirds patikas, lēnām pārjautāja. — Sadzīves sīkumi? Tieksmes, paradumi? Vārda mākslinieka darbi? Meitiņ! Nemuļķojies un, lūdzu, novāc pildspalvu! Ja tev nekā cita nav ko darīt, tad kādu dienu aizbrauc uz laukiem un uzraksti par slavenu traktoristu! Raksti par audējām, pārdevējām, strādniecēm, bet mani liec mierāl Radošs cilvēks var tev gudri izstāstīt estētiskos, ētiskos un filozofiskos uzskatus gan par mākslu, gan dzīvi, pavēstīt par savu vienreizējo misiju uz šīs pasaules, stundām ilgi runāt par savu daiļradi un mēģināt to pat izskaidrot, bet mākslinieka patiesā būtība tev tik viegli vis nebūs pieejama. Gluži tāpat kā jebkura cita cilvēka patiesā būtība. Nebūs. Tā gan man, gan tev paliks noslēpums.

—    Bet vai tad jūsu uzskati, jūsu domas, atziņas un spriedumi par cilvēkiem, par sevi, par mākslu un dzīvi nav arī jūsu būtība? — Lita vaicāja.

—    Tu esi naiva, — Regnārs vienaldzīgā balsī teica un aizsmēķēja cigareti. — Cilvēka būtība jau tieši ir aizsegta aiz šiem spriedumiem un domām par sevi, par citiem, par dzīvi, tie noslēpti aiz mūsu bailēm, izmisuma, mūsu egoisma, izlikšanās, piekāpības, aiz mūsu pastāvīgās vientulības un nespējās pa īstam citam citu saprast.

—    Paldies, — Lita sacīja. — Tas viss ir ļoti interesanti. Esmu gatava jūs uzklausīt vēl.

—    Tas viss ir velti. Es jau tā esmu par daudz lieka sarunājis. Liksim mierā tik sarežģītu problēmu kā cilvēka patiesā būtība. To vēl pagaidām pilnīgi nav spējusi atklāt neviena filozofiskā sistēma.

Atkal Regnārs laiski atgāza galvu uz krēsla atzveltnes un ilgi skatījās baltajos griestos, kur lēni kustējās Litas galvas un roku ēnas. «Un tā arī ar cilvēkiem,» Regnārs rūgti domāja. «Tā arī ar mani. Mēs redzam tikai ēnas. Mēs noslēpjamies aiz ārējā ietērpa. Mūsu greznajos vai trūcīgajos mājokļos. Mēs vienmēr nēsājam gan smieklīgas, gan baigas maskas.»

—    Piedodiet, Regnār! — Lita viegli pieskārās viņa plecam. — Kur ir jūsu sieva?

Regnārs atlieca galvu, dažus brīžus izklaidīgi skatījās uz jauno sievieti, kuru viņš šodien tik negaidīti bija sastapis, tad atkal ērtāk atslējās pret krēsla atzveltni.

—    Man nav sievas, — viņš klusi atbildēja. — Jau ilgu laiku nav.

—    Viņa nomira? — Lita klusām ierunājās un nez kādēļ sajuta aizsākamies nelielas bailes. Tik dīvaini un neparasti skanēja Regnāra balss.

—    Vīrietim neviena sieviete, kuru viņš kādreiz patiesi mīlējis, nekad nemirst, — Regnārs atbildēja, un viņa balss kļuva arvien aukstāka, arvien drūmāka. — Tā es gribētu domāt, nemaz nekļūstot frāžains. Sī sieviete vīrieša atmiņā vienmēr paliek dzīva, skaisti ietērpta vai nu nezūdošas mīlestības, vai arī nežēlīga naida segā. Sīs sievietes mēs nekad neaizmirstam. Nē. Neaizmirstam.

Lita nodrebēja. Viņa sāka just arvien spēcīgākas bailes, gribēja jau piecelties un bēgt. Istabā bija ieslīdējis vēsums. No Regnāra plūda sasalušu akmeņu dvesma. Reizēm šķita, ka vīrieša acīs kāds visu laiku mēģina aizdegt sērkociņus. Tie uzliesmoja un dzisa.

—    Jūs neesat īsti laimīgs?

Lita gribēja viņam ar kaut ko palīdzēt, bet viņa nezināja, ko šimbrīžam varētu darīt, ko teikt un kā izturēties. Un tad viņa negaidīti juta, ka visu laiku cenšas kļūt viņam tuvāka, varbūt pavisam tuva. Un tas Litu atkal samulsināja; viņa ierāvās sevī, zaudējot visu lielisko noskaņojumu, ko varētu dēvēt arī par bravūru.

—    Tu zini, kas ir laime? — Regnārs pagriezās un abu roku plaukstas saudzīgi uzlika uz Litas ceļgaliem. — Tu esi piedzīvojusi lielu nelaimi?

—    Nē. — Lita pakratīja galvu. — Bet jūs?

Viņa juta, kā Regnāra plaukstas dedzina. Viņas augumā ieplūda skaudrs siltums, satraukums. Jo viss mainījās tik negaidīti!

—           Neuzrunā mani uz jūs, — Regnārs teica. — Esi vienkāršāka! Esi pavisam dabiska! Aizmirsti, ka tev ir redakcijas uzdevums. Es gribētu, lai tu šovakar būtu tikai sieviete. Un zini — kādēļ? Tādēļ, ka Regnāra Brinta vairs nav. Regnārs Brints ir nomiris. Es nevaru īsti pateikt, kad tas notika, bet tas notika apmēram pirms gada, varbūt pavisam nesen. Un precizitātei šeit nav liela loma. Svarīgi, ka tas ir noticis. Tu jau laikam zināsi, ka Regnārs Brints ir tikai mans literārais pseidonīms. Mans īstais vārds un uzvārds taču ir Andžejs Kolosovskis. Un es atkal gribu būt viņš pats. Nezinu, varbūt nepaies nemaz tik ilgs laiks — un man tas viss apniks, es atkal atgriezīšos vecajā dzīvē, atkal sildīšos šai mānīgajā slavas saulītē, atkal kļūšu par Regnāru Brintu, bet pašlaik gribu bēgt. Es gribu aizbēgt, Lita! Zinu, ka nekur tālu pašam no sevis aizbēgt nav iespējams. Vismaz gribu mēģināt.

—    Kad?

—    Rīt.

—    Kādēļ tieši rīt?

—    Nezinu. Varbūt tādēļ, ka rīt ir trīspadsmitais datums.

—    Tu esi māņticīgs?

—    Jā. Es ticu, ka skaitlis trīspadsmit cilvēkiem nes nelaimi.

—    Un tu gribi būt nelaimīgs? — Lita bija patiesi izbrīnījusies.

—           Man pārāk ilgi ir veicies. Es pēdējā laikā esmu saņēmis algu, ko neesmu pelnījis. Nē, Lita, es negribu tīšu prātu būt nelaimīgs. Es vienkārši vēlos kaut ko aizmirst un pazaudēt.

—    Tu to nespēsi, — Lita sacīja.

—    Kā tu to zini?

—    Esmu pārliecināta.

—    Tu, man šķiet, vari būt pārliecināta tikai pati par sevi.

—           Bet kaut kam taču uz šīs pasaules ir jābūt absolūti pareizam!

Regnārs iesmējās, ērtāk atlaizdamies mīkstajā sēdeklī.

—           Tu esi pareiza, — viņš teica. — Un pareiza vienmēr ir cilvēku tieksme mīlēt, un pareizi ir uzcelta šī māja.

Ilgi Lita nenovērsa skatienu no rakstnieka sejas. Tā viņai šķita sen jau pazīstama un tuva.

—           Andžejs Kolosovskis… — Lita domīgi teica. — Tas skan daudz labāk par Regnāru Brintu. Tu esi polis?

—    Nē. Mans vectēvs bija polis. Boļeslavs Kolosovskis.

—    Kādēļ tu pieņēmi pseidonīmu?

—           Varbūt tas bija mans pirmais mēģinājums aizbēgt pašam no sevis.

—    Kur ir tava sieva, Regnār?

—    Kam tev to zināt?

—    Viņa ir dzīva?

—    Dzīvākā vairs nevar būt.

—    Viņa nevar šeit atnākt?

—    Nekad.

—    Tu viņu vēl mīli?

Regnārs neatbildēja. Viņš ar satumsušu skatienu raudzījās pretējā sienā, kur pie neredzamas naglas karājās spilgtu, tumšu krāsu akvarelis.

—    Tu esi izšķīries?

—    Jā.

—    Sen?

—           Jā un nē. — Regnārs nepacietīgi sagrozījās un ielēja kafiju abās krūzītēs. Piedāvāja cukuru. — Lūdzu, beidz mani pratināti

Lita koķeti pavīpsnāja.

—    Sievietes ziņkārība, — viņa teica.

—    Es saprotu.

—    Un sieva otrreiz neapprecējās?

—    Apprecējās.

—    Tu viņas vīru pazīsti?

—    Tā iznāca.

—    Un tu pats?

—           Nē. — Viņš gribēja vēl kaut ko piebilst, bet Lita saprata tāpat, kā vīrietis dzīvo tādos gados, kā varētu dzīvot.

—           Tu viņas mīlēji? — pēc laba klusuma brīža viņa atkal taujāja.

—    Nevienu.

—           Viņas mīlējušas tevi, — Lita domīgi teica. — Droši vien. Tevi nemaz nevar nemīlēt.

Lēnām Regnārs pagrieza galvu uz sievietes pusi, bet klusēja. Viņa acīs akmeņi, kas tur atkal varēja parādīties, sasala vēl vairāk. Sāka pūst ziemeļu vējš. Liels aukstums ielīda istabā. Tas pieņēmās spēkā. No Antarktīdas krastiem atšķēlās milzīgs aisbergs. Kaut kur Atlantijas okeāna plašumos bezgalīgo viļņu lauku pārvarēja vientuļa jahta. Lejā mājas pagalmā noguris rēja suns. Lita redzēja, ka arī blakus sēdošais vīrietis ir ļoti noguris.

—    Kādēļ neviena pie tevis nepalika?

Regnārs klusējot atkal iedzēra dažus kafijas malkus un domīgs aizsmēķēja cigareti. Viņš pašlaik vēlējās iziet laukā, aizstaigāt līdz Juglas ezeram, apsēsties krasta zālājā un skatīties, kā noriet saule. Kā virs ezera lido kaijas. Kā debesu zilgmē peld iesārti mākoņi. Un sajust, kā no tevis brūnajā zemē lēni krīt sīkas, netveramas laika druskas. Tavas dzīves baltās un melnās skaidas. Jo nepārtraukti tevi ēvelē. Tu laika gaitā tieci veidots un pielāgots, kā nu pašam laikam tīk, un, kad esi sasniedzis to optimālo savas personības modeli, lai dzīvē droši varētu nostāvēt kājās,

lai nekas tevi nevarētu pasist gar zemi, tu pēkšņi sāc šaubīties, tev, lūk. vairs nepatīk šis dzīves veidojums, arī paša darbs nav vairs tīkams, tu pats sev arī nepatīc un par varītēm vēlies sevi sadauzīt. Un pēc tam kaut kur sameklēt kaudzīti mālu, skumšķīti cerības, arī spēku un mīlestību un mēģināt radīt citu cilvēku, spēcīgi ticot, ka tas būs labāks un vērtīgāks par iepriekšējo. Var būt, ka izdodas. Lai arī neskaidri apjēdz, ka šis darbs tāpat var izrādīties velts. Pareizāk sakot, tev var pietrūkt laika.

—    Neprasi vairāk neko, — Regnārs teica. — Man ir grūti. Pašreiz.

Lita strauji pielēca kājās un notupās blakus Regnāra krēslam, ar satrauktām rokām pieskārās viņa nogurušajam plecam, īsti labi vēl neapjauzdama savu rīcību, šīs rīcības sekas.

—    Tu nedrīksti salūzt! — viņa tikko dzirdami lielā pārliecībā čukstēja. — Tu taču esi stiprs. Tikpat stiprs un vīrišķīgs kā tavu grāmatu varoņi. Katrā ziņā līdzīgs. Un es tevi mīlu, Regnār! — viņa iesaucās jau skaļāk. — Mīlu ļoti sen. Es jūtu, ka šodien tev ir grūti. Šodien tu esi nikns un nelaimīgs. Nekas, ka tu pirmīt pret mani biji rupjš. Es tev piedodu! Tev, Regnār, jābūt laimīgam, jo vari būt neatkarīgs. Brīvs! Un tas ir labi, ka tev sāp. Bez sāpēm taču nebūtu iespējams kaut ko vērtīgu radīt! Tas ir ļoti cilvēciski. Tātad tu kaut ko dziļu pārdzīvo, kaut kā tev ir ļoti žēl. Un tas ir labi, mīļais, tātad tu neesi vienaldzīgs, tu neesi auksts, kāds dažbrīd gribi parādīties. Tu nedrīksti bēgt! Tieši tagad tu nedrīksti nekur aiziet! Tev, mīļo Regnār, jāpaliek pie manis! — Viņa sāka atkal čukstus: — Es gribu palikt… Es gribu . ..

Regnārs cieši saspieda Litas plecus, un viņš juta, ka Litas vārdi viņu spēcīgi saviļņo, aizrauj līdz kā pavasara pali. Viņš nolieca galvu, piespiedās Litas krūtīm. Baltais svīteris viņa melnos matus ieskāva gluži kā tikko piesnidzis sniega lauks. Tas nesildīja. Kāpēc?! Arī viņš pats bija pārsteigts. Viss bija tāpat kā agrāk, kā citās reizēs un tomēr daudz savādāk.

—    Tu nedrīksti salūzt! — Lita atkārtoja un sāka glāstīt viņa noliekto galvu, plecus. — Tu taču esi stiprs.

—    Ej labāk projām! — Regnārs negaidīti asi teica. Un maigi, bet spēcīgi atgrūda nost.

—    Pavisam?!

—    Apsēdies tur, kur tu sēdēji.

—    Tev nepatīk?!

—    Uz tevi jāskatās no attāluma.

Lita nesaprata.

—    Uz skaistām sievietēm mums vienmēr vajadzētu lūkoties tikai no attāluma. Tā mēs izbēgtu daudzām nelaimēm.

Lita paklausīgi piecēlās un paklausīgi apsēdās savā krēslā. Regnārs viņai kā balvu par tādu paklausību ar steigu sniedza kafijas tasi. Un abi it kā nomierinājās.

—    Mēs par daudz runājam, — viņš klusi teica. — Mēs pārāk ilgi kavējamies atmiņās.

—    Es šovakar domāju tikai par tevi, •— Lita sacīja.

—    Un man vajadzētu domāt par tevi. Mans viesis.

—    Es negribu būt tikai viesis, — Lita teica un apvainota paskatījās uz Regnāru. Šķita, ka viņš ir atguvies, ka ir jau pārvarējis kaut kādu savas dzīves vājuma punktu. Un priekšā atkal taisna, skaidra līnija. Plats ceļš bez straujiem pagriezieniem, kam abās pusēs balti bērzi daudzkrāsainām lapiņām.

Beidzot Regnārs, sajutis nospiedoši ilgo klusumu kā smagumu, piecēlās, nedaudz pastaigājās pa istabu, tad apstājās iepretim sienai, pie kuras bija piestiprināts neliels grāmatplaukts. Uz tā atradās visi Regnāra Brinta sarakstītie romāni un stāsti. Viņš šīm grāmatām viegli pieskārās ar pirkstu galiem, it kā gribēdams tās noglāstīt, un viņa sejā pazibēja viegls, mazliet ironisks smaids. Pēc tam Regnārs tikpat viegli pieskārās radiolai, krēsliem un galdiņam, pieskārās platajam dīvānam, telefona aparātam un pat durvju stenderei.

Lita saprata, ka pašlaik Regnārs Brints atvadās no lietām, kas viņam bijušas nepieciešamas. Kas viņam bijušas noderīgas, kas viņu sildījušas, kas visus šos gadus viņu sargājušas un kas pastāvīgi radījušas sajūtu, ka, neskatoties ne uz ko, tu tomēr atrodies savās mājās. Un, lai arī dzīvē nav paveicies un tevi šai vietā negaida neviens tuvs cilvēks, tev tomēr ir patīkami atgriezties. Tevi sagaida vismaz lietas. Skaistas un vajadzīgas.

—    Nevajag no tām šķirties, — Lita klusi un nedroši sacīja.

—   Nevajag vispār ne no kā šķirties.

«Kas gan ir labi apstrādāts koks pret tuva cilvēka elpu? Kas gan ir skaisti noausta drāna pret tavām pēkšņi uzklīdušajām ilgām? Kas gan ir paklājs uz grīdas pret tavu vainas apziņu? Kas gan ir gaisma modernā lustrā pret to tumsu, kurā esi maldījies ilgus gadus? Un kas gan ir zelts manā gredzenā pret manu vientulību? Ja es nevaru, ja es absolūti neko vairs nevaru izmainīt. Ja es tikai mēģinu no pagātnes dziļumiem atsaukt kādu dienu. Ja es nespēju to nodzīvot citādi.»

—    Nevajag, — Lita sacīja. — Tev pašlaik ir smagi.

—    Un ļoti labi, — Regnārs atbildēja un atkal apsēdās krēslā.

—   Pārāk ilgi man ir bijis viegli.

—   Vai varu ko palīdzēt? — Lita pavaicāja, lai gan pati ari it labi saprata, ka nebūs nekādu lielo smagumu cēlāja. Līdz šim viņai nekad pat nebija ienācis prātā, ka arī slaveniem, gudriem un turīgiem cilvēkiem dažreiz varētu būt grūti, ka viņi var būt arī nelaimīgi.

«Par mūsu dvēselēm taču parasti neviens neinteresējas,» viņa kā attapusies iedomājās. «Daudz biežāk vispirms apjautājas, kas tu esi, nevis kāds tu esi. Un tādēļ nav lielas jēgas plaukstā turēt sirdi.»

—    Tu man ne ar ko nevari palīdzēt, — Regnārs atbildēja asi, bez pārāk lielas kavēšanās, kā norobežodamies, kā ieslēgdamies.

—    Bet es ļoti vēlos.

—    Nē, Lita! Lai paliek. Un tomēr es tev pateicos. — Viņš pasmaidīja. — Atzīšos, ka pirmajos mirkļos tu man nepatiki.

—    Bet tagad?

—    Tev ir lielas un klusas acis. Tās nomierina. Paldies. Pasaulē tomēr ir kaut kas nezūdošs.

Iestājās ilgs klusums.

—    Es tevi mīlu, Regnār, — Lita čukstēja. Tad viņa nolieca galvu, kā sakaunējusies, ar steigu nolieca galvu. Tās varēja būt bailes par pārdrošību.

Regnārs uz viņu asi paskatījās, pirmajā brīdī pat nenoticēdams, tad tikko manāmi pasmaidīja. Viņš sajuta vieglu tīksmi un prieku, ka tepat blakām atrodas skaista, jauna sieviete — un viņa pirmīt runājusi arī par mīlestību, kā mēs visi to reižu reizēm darām. Bet tagad Lita negaidīti spēcīgi atvēzējusies un iecirtuši kokā. Atvērušās vecās rētas.

Acīmredzot sievietes dabiskums, smaids un aicinājums jau no senseniem laikiem ir dzīves pamatā. Jo sievietes dvēsele ir pasaules pieredze. Sievietes smaids ir tie māli, ar kuriem sākam sevi veidot. Kad māte atkailina krūti, lai tai pieskartos bērna mute, viņa kļūst mūžības daļa. Visi dievi beidz valdīt, un pasaulē iesākas laimes brīdis. Kad sieviete mani aicina pie sevis, es kļūstu lepns, pavisam mierīgs un drošs. Un es sajūtu, ka esmu kādam vajadzīgs. Mans plecs, lūk, vēl kādam ir noderīgs. Un man vajadzīgi tavi vārdi. Kad sieviete mani gaida, pasaule aiztur elpu. Jo tūlīt notiks brīnums. Mēs pārvērtīsimies: ejot pa saules pielietu pļavu, mēs piedzimsim no jauna. Kad sieviete sniedz lūpas skūpstam, viņa apzinās savu spēku, tā mums radīdama līdzvērtības sajūtu. Kad sieviete smejas, viņa šai pasaulē sēj labsirdību. Sieviete ir mūsu apvāršņa mala, tā vieta baltajos mākoņos, kur rītos uzlec saule. Sieviete mums vienmēr būs Piektā Debess Puse.

Lita iesmējās. Viņas smiekli bija dzidri un skaļi, un istaba kļuva lielāka, gaišāka.

—    Par ko tāds prieks?

—    Tas, Regnār, nav prieks. Tas ir apstiprinājums. Tu tomēr esi tieši tāds, kādu tevi biju iedomājusies.

—    Nav tiesa, Lita! Es tikai šovakar cenšos būt labs. Patiesībā esmu diezgan liels draņķis. Un tev no manis vajadzētu bēgt. Pirms daudziem gadiem viena sieviete no manis jau aizbēga. Viņa to gan izdarīja pavisam citu iemeslu dēļ. Droši vien viņa no manis aizgāja tieši tādēļ, ka es toreiz biju naivi labs un godīgs.

—    Es neticu, ka tu spēj izdarīt kaut ko sliktu, — Lita ātri ierunājās. — Tu esi atklāts un patiess.

—    Tikai šovakar. Tagad.

—    Regnār, tādu es tevi cienu.

—    Labi, Lita, labi, — Regnārs, strauji pieceldamies visā augumā, teica. — Kam nav bijis vakardienas, tam nebūs arī rītdienas. Lai! Ir tikai šis vakars. Dievs vēl domā par pasaules radīšanu, bet mēs jau esam. Lita! Mēs pasteidzāmies pirmie.

—    Jā.

5

«Baiba Līce. Visracionālākā divdesmitā gadsimta sieviete. Viss velti. Sapņus nevar nopirkt. Tos vai nu rada, vai pazaudē. Un tomēr ļoti žēl.»

Regnārs Brints nez kādēļ tieši tagad atcerējās šos sen jau uzrakstītos un sen jau piemirstos vārdus un tos domās atkārtoja vairākas reizes. Varbūt tādēļ, ka šodien tik negaidīti pēc ilgāka laika atkal bija redzējis Baibu, bija redzējis, kā viņa mēģināja tuvoties, kā droši vien kaut ko gribēja pateikt, bet ko gan tagad līdzētu vārdi, ja toreiz nelīdzēja visa dzīve? Un viņš vēlreiz atkārtoja piezīmju grāmatiņā iešņāptos vārdus: «… sapņus nevar nopirkt…»

Atmiņā uzplaiksnīja dažādi notikumi, dažādas cilvēku sejas gan pietuvojās, gan attālinājās; elpā jutās rūgta, dedzinoša garša. Regnārs pagriezās uz sāniem, un viņam pie vaiga pieskārās Litas plecs. Viņš jau kuro reizi centās visu aizmirst, nedomāt. Neizdevās. Atkal radās vēlēšanās izkust kā sniega pikai siltā plaukstā. Kā tvaikam virs verdoša katla.

Regnārs atvēra acis, blakus tumsā klusi elpoja aizmigusi sieviete, un viņš redzēja, kā caur baltajiem kristalona aizkariem tikko samanāmi starp mākoņiem paspīd mēness, un viņa karstajai pierei lēni pieskārās pagājušās dienas un naktis. Regnārs tās pat necentās aizdzīt. Lai jau paliek. Lai apsēstas blakus. Es taču pie tā esmu pieradis. Esmu rūdīts un trenēts, un nekādas pārslodzes man vairs nav bīstamas. Tagad jābaidās vienīgi no sapņiem.

Un Regnārs Brints atcerējās to vēlo rudens vakaru, kad viņš, pagalam nomākts, nikns un apvainots, stundām ilgi, nevienu neredzēdams, bezmērķīgi klīda pa Rīgas centra ielām. Rietēja saule, un no kokiem vējš rāva sārtas lapas. Tās kā rubīna asaras lēnām krita uz asfalta.

Beidzot Regnārs ieblandījās Bastejkalnā, apstājās kanāla malā un vienaldzīgs ilgi vēroja, kā uz tuvējā sola, cieši apskāvušies, sēdēja meitene un zēns un viens otram nekautrīgi blenza acīs. Nedaudz tālāk sēdēja kāds pavecs vīrs un enerģiski baroja baložus. Nez no kurienes ausīs ieskanējās franču estrādes dziedoņa Adāmo balss, skaidri plūda šurp dziesmas melodija un vārdi. Un, kā viss skaistais un nesaprotamais, ari tie bija ļoti vienkārši. Uz kāda no daudzajiem Parīzes laukumiem vientuļa vecīte baro baložus. Puisis ar savu dziedāšanu viņus iztraucē, un putni aizlido. Arī vecīte, dusmīgi pukodamās, aiziet. Puisim kļūst žēl gan vientuļā cilvēka, gan izsalkušo putnu. Viņš steidzas vecītei pakaļ un to pēc kāda laika atrod Sēnas krastmalā. Puisis sāk atvainoties, bet vecais cilvēks šo notikumu jau paspējis aizmirst un lūdz viņu netraucēt. Tagad vecīte baroja zivis …

Regnārs nogriezās cauri Bastejkalnam, pagāja garām Pulver- tornim, vēl kādu laiku līkumoja pa šaurajām ieliņām, tad apstājās nelielas trīsstāvu mājas priekšā, kuras fasādi rotāja sens ģerbonis un divu bruņinieku bareljefi. Viņš iegāja šaurā gaitenī un pa čīkstošām koka kāpnēm nokļuva līdz trešajam stāvam. Brīdi pastāvēja, tad divas reizes piezvanīja pie sestā dzīvokļa durvīm. Neviens nenāca. Regnārs nospieda rokturi, durvis atvērās, un viņš iegāja plašā priekštelpā. Tur smaržoja pēc lakas un gruzdoša koka. Regnārs devās tālāk un gaiteņa galā atvēra lielas, stiklotas durvis. Plašā telpa bija gāztin piegāzta visdažādākajām akmens, bronzas, balta marmora un koka skulptūrām. Pie sienām cita citai cieši blakus stāvēja visdažādāko žanru gleznas. Pārsvarā tomēr bija portreti. Smejošu, raudošu, priecīgu, domīgu, vientuļu un lepnu cilvēku sejas. Pats mākslinieks Zigmunds Tamme stāvēja darbnīcas vidū pie molberta un gleznoja. Mazliet atstatu no viņa uz pelēka paaugstinājuma sēdēja kaila sieviete un lasīja grāmatu. Māksliniekam bija apmēram sešdesmit gadu, viņa augumu sedza netīrs, visdažādāko krāsu traipiem izraibināts uzsvārcis. Viņa seja bija paslēpta aiz kuplas, sirmas bārdas. Zigmunds pagrieza galvu, ieraudzīja Regnāru un draudzīgi pamāja. Tad turpināja strādāt. Tieši iepretim Regnāram stāvēja masīvs granīta bluķis, kurā bija izcirstas divu iemīlējušos figūras. «Kā čūskas kamolā satinušās. Kā savijušies ziedošu ābeļu zari. Divi sasaluši jūras viļņi sastingušā akmens skūpstā. Tas viss būtu ļoti jauki,» Regnārs nodomāja. «Un arī izskatās skaisti. Pirmajā acu uzmetienā. Bet patiesībā diez kas nav. Akmens ir vēss, nedzīvs; kā saka, mirušais taču vairs neelpo.»

—           Nāc vien tālāk! — Zigmunds, ne uz mirkli neatraudamies no molberta, aicināja. Viņa roka kustējās ritmiski, kā krāsainā spēlē. — Tūlīt es beigšu.

Regnārs pat nepakustējās. Viņš turpināja raudzīties uz sastingušajiem akmens viļņiem.

Pēc kādām desmit minūtēm mākslinieks nolika otu sāņus un, tikpat netīrā lupatā kā viņa uzsvārcis nevērīgi noslaucījis rokas, paskatījās gleznā. Ilgi vērās padarītajā. Kā vērtēdams.

—           Šodien pietiks, — viņš klusi teica sievietei. — Ja varat, atnāciet atkal rīt. Vajadzētu pabeigt.

Sieviete piecēlās, uzmanīgi nolika grāmatu uz paaugstinājuma malas un ātri iegāja blakus istabā apģērbties.

—           Piesēdies! — Zigmunds uzaicināja, ar roku norādīdams uz dziļu atpūtas krēslu.

—    Tu ellīgi daudz esi strādājis.

—    Kamēr vēl spēks.

—    Kas tu īstenībā esi? Ko? Vai tēlnieks, vai gleznotājs?

Smaidīgs Zigmunds Tamme paskatījās apkārt, it kā tikai

tagad pamatīgāk būtu ieraudzījis savu darbnīcu.

—           Es esmu mākslinieks, — viņš atbildēja. — Un man ir pilnīgi vienalga, kā daži kritiķi to visu vērtē un pie kāda žanra pārstāvjiem mani pieskaita. Tam, vecais, nav nekādas nozīmes.

—    Tu esi strādnieks.

—    Vienalga. Galvenais ir pats darbs un tā rezultāts.

—    Rezultāti tevi apmierina?!

—    Ne velna, Regnār! Bet šad tad kaut kas arī izdodas.

Regnārs aizgāja līdz atpūtas krēslam, lēnām, kā vilcinādamies

noģērba gaišo lietusmēteli, uzsvieda to turpat uz atzveltnes, tad smagi iekrita krēslā un ar dīvaini sastingušu skatienu raudzījās gleznās. Tikai galvas kustība liecināja, ka viņš pats arī nav sastindzis.

—           Bet man neizdodas itin nekas, — viņš pēc kāda laika gurdeni teica.

Zigmunds Tamme dažus brīžus uzmanīgi vēroja savu ciemiņu. «Skat, kāds ir tas populārais rakstnieks,» viņš nodomāja. Viņi nebija īsti draugi, bet paretam viens otru apciemoja, lai parunātos par mākslu, par dzīvi, par šo brīnišķīgo mākslas un dzīves mijiedarbību, un Regnārs — parasti viņš nāca ciemos biežāk — vienmēr cītīgi vēroja, kā Zigmunds strādā. Kā viņš zīmē skices, kā jauc un meklē krāsas, kā uzvelk līnijas un kā līdz nepazīšanai pārveido pelēko audumu. Mazāk viņam patika, kad Zigmunds kala, jo troksnis nogurdināja. Un akmens bluķi bija auksti. Tādās ciemu reizēs gluži nopietni Regnārs iedomājās, ka varētu uzrakstīt romānu par mākslinieku, par viņa neticami grūto darbu.

—   Tavu seju klāj ēna, — Zigmunds sacīja, pienākdams tuvāk.

—   Tu esi zaudējis prieka izjūtu.

Regnārs lēni iztaisnojās, pastiepa savas garās kājas visā garumā, noglauda matus un nikni papurināja galvu.

—           Par ko? — viņš mazliet izbrīnījies pavaicāja. — Par ko lai es priecātos?

—           Ja tev prieku vairs nesagādā dzīve, tad vismaz priecājies par mākslu, — Zigmunds atbildēja. — Bet kā vispār? Normāli?

—           Par daudz normāli, — Regnārs noņurdēja. — Tik normāli, Zigi, ka gribas vai pakārties.

Darbnīcā no blakus telpas ienāca eleganti apģērbusies sieviete; Zigmunds pagāja viņai pretim un noskūpstīja roku.

—           Pateicos, — mākslinieks teica. — Rīt es jūs atkal gaidu šai pašā laikā.

Sieviete piekrītoši pamāja ar galvu.

—           Uz redzēšanos, — viņa klusi sacīja un aizgāja. Regnārs sievieti ilgi pavadīja ar atklāti nicīgu skatienu.

—    Kas viņa tev ir? — viņš īgni uzprasīja.

—           Viņa ir modelis. Tikai. Es citādi nevaru. Un manos gados, draugs., acis jau ar daudz ko apradušas.

Zigmunds uz brīdi pazuda un atgriezās ar aizsāktu konjaka pudeli. Turpat aiz kādas apdedzinātas koka skulptūras sameklēja divas glāzītes un grozu ar āboliem un visu to nolika ciemiņam priekšā. Regnārs vērīgi apskatīja greznās pudeles krāšņo etiķeti.

—    Tu turpini dzīvot izšķērdīgi.

—    Kāpēc es to nevarētu atjauties? — Mākslinieks pasmaidīja.

—   Crk_tad man vairs ko dzīvot.

—    Aāā! Tu jau taisies mirt.

—    Neviens, Regnār, netaisās, bet tomēr nomirst visi.

—    Arī man nekas nebūtu pretim, — ciemiņš teica.

Zigmunds uzmanīgāk ieskatījās Regnāra sejā.

—           Es dzirdēju… — Viņš uz mirkli apmulsa. — No tevis aizgājusi sieva?

—           Jā, — Regnārs gurdi atbildēja. — Lai gan sākums jau bija krietni agrāk.

—    Aizgāja pie cita?

Regnārs ilgi neko neatbildēja, vēlreiz ar cieši vērtējošu aci noskatīja daudzās skulptūras un gleznas, lēnām piepildīja glāzi un vēl lēnāk izdzēra. Tad viņš strauji atgāzās dziļajā atpūtas krēslā, pievēra acis, ar rokām krampjaini ieķērās krēsla atzveltnē un sāka smieties. Mākslinieks to viņam arī atļāva, netraucējai1 labāk lai cilvēks smejas. Varbūt kļūs vieglāk.

—    Bet es domāju, Zigi, es biju absolūti pārliecināts, ka sievietēm galvenais ir mīlestība! — beidzot Regnārs atsāka. — Es strādāju, un mana mīlestība pret Baibu deva man spēku. Dievs — ja viņš arī naktīs stāv nomodā pār mums — lai ir mans liecinieks, ka caurām naktīm esmu centies, par katru cenu gribējis īstenot savas daiļrades ieceres, lai mēs ar Baibu būtu laimīgi. Četrus gadus rakstīju romānu, skaidri apzinādamies, ka šī romāna uzrakstīšana ir manas dzīves galvenais, izšķirošais uzdevums. Un pa šiem četriem gadiem es nenopelnīju gandrīz nevienu lieku grasi. Sitāmies bieži vien ar Baibas aldziņu. Un viņai tas būs apnicis. Beigu beigās.

—    Nenosodi Baibu, — mākslinieks teica. — Labāk pamēģini viņu saprast.

—    Nē! — Regnārs iekliedzās. Tad tūlīt pat sevi apvaldīja un sāka runāt klusi. — Redzi, Zigmund, es daudz ko šai pasaulē nesaprotu. Daudz kas man tā arī paliks līdz galam neizzināts un pat neapjausts. Tas ir normāli. Bet kā saprast tās sievietes, kuras pieradušas cilvēkus vērtēt vienīgi pēc viņu ienākumiem, pēc maka biezuma un iespējām taisīt karjeru. Mākslā karjeru taisīt nav taču iespējams! Mēs dažreiz, ja labi paveicas, varam vienīgi gūt atsevišķus panākumus. Reizēm. Vai arī piedzīvot neveiksmi. Visbiežāk.

Regnārs piecēlās, vairāki lāgi lēni pārstaigāja darbnīcu, ik pa brīdim apstādamies un nevērīgi paskatīdamies uz gulošas sievietes skulptūru, kas bija novietota pie platā loga. Gaisma krita virsū spilgta un vēsa. Šķita, ka viņa iesalusi baltajā marmorā.

—    Viņa man kādreiz teica, ja es ar rakstniecību nespējot pietiekami nopelnīt naudu, tad lai ejot strādāt par mūrnieku. Tie ir viņas vārdi.

—    Baiba tevi neatzina? — Zigmunds painteresējās.

Regnārs neko neatbildēja, piegāja pie loga un paraudzījās lejup. Iela bija tukša. Retas lietus lāses mēģināja noskalot tīrus pelēkos bruģakmeņus. Putekļi bija jau pazuduši.

—    Bet es diemžēl neesmu mūrnieks. Pat par krāvēju nekad neesmu strādājis. Ja nu vienīgi kādam pa ģīmi iekraut, — Regnārs pēc kāda laika turpināja. — Varbūt es neesmu izcils rakstnieks. Labi. Bet es esmu cilvēks, — viņš sarūgtināts piebilda. — Cilvēks ar savu mērķi. Kuram ir uzdevums. Un pretīgi, Zigi, ja to visu sasaista tikai ar dzīves materiālo pusi. Tas nu ir mezgls, kuru pat pārcirst negribas.

—    Bet vai tu nezini, veco zēn, ka sievietēm nauda … — Zigmunds Tamme, labs cilvēku pazinējs un portretists, sapratis, cik vēl svaiga ir rēta, mēģināja visu sarunu pavērst uz citu pusi.

—    Tagad zinu, — Regnārs pārtrauca. — Un tomēr skumji, ka mēs ar Baibu nespējām saprasties. Varbūt pats arī esmu vainojams.

Kā vēl sāpēja! To nevarēja noslēpt. To nevarēja nedz glāzītē iedzīt, nedz arī skaļi un gari izrunāt.

Zigmunds piecēlās, aizgāja līdz Regnāram un smagi uzlika roku uz viņa pleca.

—    Es vienmēr, draugs, esmu teicis, ka nedrīkst visu atdot vienam cilvēkam. Ja gadās zaudēt, tad arī zaudējam visu.

—    Manī kaut kas ir saplīsis, — Regnārs teica, sevī arvien vairāk ieraudamies. — Uz visu mūžu. Viņa ir aktrise. Viņa ir mani aizspēlējusi.

Regnārs noliecās, paņēma savu lietusmēteli, drūmi saguris šķērsoja plašo darbnīcu, tad pie durvīm nervozi apstājās, pagriezās atpakaļ un pārsteigts ieraudzīja, ka mākslinieks rūpīgi apsedz kailās sieviešu skulptūras. Arī šodien gleznoto plikni.

—    Ko tu dari? — Regnārs dobji iejautājās. — Zigi!

Mākslinieks viltīgi pasmaidīja.

—    Viņas taču ir dzīvas, — viņš maigi, nomierinoši atbildēja. — Tās jāmīl un jāsaudzē. Zini, man vienmēr ir šķitis, ka viņām naktīs salst.

Kā lielā pārsteigumā Regnāra seja pārvērtās. Tajā atkal pavīdēja nicinājums un dīvainas, neparastas, smagas dusmas. Tās viņu spieda — galvā, krūtīs, sirdī. Viņš ātri pieskrēja pie skulptūrām un, niknuma pārņemts, rāva nost tikko uzklātās segas. Zigmunds Tamme neko neiebilda. Segu jau nebija tik pārāk daudz.

6

Es tomēr gribētu zināt, Regnārs Brints atkal sāka spriedelēt, kā rotaļādamies ar savām atmiņām, vai mūsu visdziļākās jūtas pret kādu pretējā dzimuma pārstāvi, — vai šīs jūtas, kuras pat stipri pieredzējušiem cilvēkiem ļoti bieži nomāc skaidro saprātu, — ir veselības pazīme? Varbūt šīs jūtas ir pamatīga novirze? Bet varbūt tā ir visbrīnišķīgākā dabas dāvana? Un vientulības alkas? Pašsaglabāšanās instinkts vai arī tikai novirze no normas? Un dvēseles sāpes? Varbūt tikai lieka nasta? Un darbs? Nepieciešamība vai uzspiesta vajadzība?

Neāksties, kāds gudrais droši vien atbildēs. Tā ir pseidofiio- zofija. Nu ko… Bet šie jautājumi Regnāru Brintu mocīja ilgu laiku. Tie, kā zināms, neliek mieru daudziem.

Lai paliek viss, kā bijis? Un tomēr tā ir tikai mūsu vēlēšanās. Nekas nepaliek — kā bijis. Viss mainās. Mainās pasaule un priekšstats par šo pasauli, saasinās vai notrulinās mūsu domas un uztvere, kaislības kļūst spēcīgākas vai — tieši otrādi — izzūd pavisam; mainās vērtības, un lietas noveco. Nekas vairs nesmeldz, un līksmo citi prieki.

Arī Regnārs Brints ar laiku pārvērtās, kļuva pavisam cits cilvēks. Kā rakstnieks. Viņš nevienam romānam, piemēram, vairs neveltīja četrus garus gadus. Ha! Lai uzrakstītu apjomīgu — gan lappušu, gan satura ziņā — romānu, viņam tagad pilnīgi pietika ar četriem mēnešiem. Lai sacerētu lugu, bija nepieciešamas tikai trīs nedēļas. Bet stāstam — divas dienas.

Rakstnieks, lai cik tas dīvaini arī būtu, pamazām bija sācis nicināt visu, kas cilvēkiem sagādā grūtības vai sāpes. Jo, kā redzams, aritmētiskie rēķini jākārto bez liekām kaislībām: romāns — četri mēneši, luga — trīs nedēļas, stāsts — divas dienas; kopā sanāk četri mēneši, trīs nedēļas un divas dienas. Tāda ir dzīve, viņš domāja. Un tā viņš varēja turpināt domāt, sulīgi atcerēdamies brīžus, kad pa plaši atvērto logu istabā ieplūda karsts gaiss un dažāda skaļuma ielas trokšņi un saules stari spilgti izgaismoja uz grīdas paklāja vaļīgi izlaidušos cilvēka ķermeņus. Viņi visi — šie cilvēku ķermeņi — pēc jautras nakts uzdzīves jutās piekusuši.

Regnārs savu galvu bija ielicis divdesmitgadīgās Ingas klēpī un truli skatījās griestos. Inga pabužināja vīrieša matus, tad meitenes rokas noslīdēja zemāk un sāka glāstīt kaklu un plecus. Regnārs sajuta lipīgu riebumu kāpjam uz augšu. Viņš pagrieza galvu sāņus un ieraudzīja, cik laiski blakus guļ Valdis Tāls un cik miegaini skūpsta Inesi Balodi, populāro aktrisi.

—    Kas tu esi? — Regnārs klusām jautāja.

Inga aizsmēķēja cigareti, atslēja galvu pret sienu un iesmējās.

—    Sieviete, — viņa koķeti atbildēja.

—    Nešālē pa skaļu.

—    Tomēr.

—    Iedod cigareti!

—    Dzert vairs negribi?

—    Iedod!

—    Ko vēl?

—    Novāc rokas!

—    Nepatīk?! — Inga bija pārsteigta. — Bet tev ir biezi mati un ļoti muskuļaini pleci. Nemaz neesi pēc rakstnieka.

—    Es neesmu rakstnieks.

—    Šis Valdis patiešām ir kinorežisors?

—    Nieki. Viņš ir skatuves strādnieks.

—    Un Inese ir aktrise?

—    Muļķības. Visu aizmirsti. Inese ir šuvēja.

—    Tātad ari tu neesi rakstnieks?

—    Es taču teicu.

—    Ir nu gan baigā kompānija!

—    Ļoti jauka.

—    Vispār jā, bet kādēļ tā mānīties?

—           Tādēļ, ka tas ir mūsu sapnis. Inese grib būt aktrise, Valdis — kinorežisors, bet es — rakstnieks.

—           Nekas neiznāks. Jūs visi priekš tā esat jau par veciem. Ko tad jūs darījāt jaunībā?

—    Strādājām, mācījāmies. Ko nu kurais.

—    Man nepatīk mācīties.

—    Un pareizi dari. Dumjajiem vienmēr ir vieglāk.

—    Es neesmu dumja.

—    Nu, protams, Inga! Es to teicu vispārīgi.

—    Man patīk atrasties inteliģentā sabiedrībā.

—           Man arī. Katrā ziņā tas ir daudz patīkamāk nekā būt kopā ar tiem, kuri klimst apkārt Vidzemes tirgum.

—    Bet kādreiz viņi bija citādi.

Kādu brīdi istabā valdīja klusums.

—           Gandrīz vai neticas, ka esam bijuši pat bērni, — Regnārs atkal iesāka.

—           Bet Laiks paņem veseri un kaltu un mūs izkaļ tieši tādus, kā nu katrs to ir pelnījis, — Inese iemeta starpā.

—    Ne vienmēr, — Valdis iebilda. — Dažreiz arī nepelnīti.

—    Jūs jau beidzāt? — Regnārs pajautāja.

—    Nē, — Valdis atbildēja. — Ir tikai iestājusies neliela pauze.

—           Šodien neparasti spilgta saule, — Inese teica un piemiedza savas lielās acis. Stāstīja, ka tik izteiksmīgas acis neesot nevienai citai mūsu republikas aktrisei.

—           Biedrlši! — Valdis iesaucās. Viņš bija piecēlies sēdus un raudzījās apkārt. — Paskatieties! Mums taču vēl ir pasakaini daudz tempj amā!

Viss paklājs, kas atradās blakām žurnālgaldiņam, bija nomētāts ar visdažādāko marku dzērienu pudelēm. Izdzertas, aizsāktas, pilnas.

—           Saule norietēs, un trauki tiks izdzerti, — Regnārs viszinīgi sacīja. — Kas būs pēc tam?

Valdis sāka rēkt.

—    Un tu to nezini? Nakts un paģiras.

—           Būtu jauki, ja vispār vairs nebūtu nekas, — Regnārs teica. — Itin nekas. Kādēļ mūsu vecāki ir bijuši tik nežēlīgi un laiduši mūs pasaulē? Ko mēs bijām noziegušies?

—    Un tad nāks miglains rīts… — Inese joprojām sēdēja pievērtām acīm, un balss viņai skanēja tik skumji, kā pirmo reizi atzīstoties mīlestībā. — Dārzi pāvērtīsies ielas bruģī. Uzplauks mūri. Aizbrauks pēdējais tramvajs, un tavi skūpsti… — viņa sāka smieties skaļā balsī un pabeidza: — … sasals man uz lūpām.

Regnārs sajuta vieglu nelabumu, piecēlās un aizgāja uz vannas istabu. Atgrieza aukstā ūdens krānu un ilgi zem tā turēja galvu. Kļuva vieglāk. Pēc tam pamatīgi noberzējās raupjā dvielī, sasukājās un iegāja darbistabā. Uzģērba jaunas bikses, tīru kreklu un mazliet izbrīnījies skatījās uz rakstāmgaldu. Tas bija nomētāts ar steigā aprakstītām papīra lapām. Tātad viņš dažas stundas ir strādājis arī vakarā vai naktī. Un viņam kārtējo reizi uznāca riebums pašam pret sevi. Altāris ir apgānīts, svētā vieta pie rakstāmgalda kļuvusi netīra. Tā nu tagad ir tikai šī dzīvokļa sastāvdaļa, nekas vairāk. Templis sagruvis. Mazais Radīšanas Nams ir izpostīts. Un nemaz nevajadzēja atkal nākt pār mums huņņu bariem vai jaunam pasaules karam. Spēcīgāka par visām bumbām ir mūsu aizvainotā patmīlība, mūsu gļēvums un nespēja noturēties pēc pirmā pamatīgākā sitiena.

Arī Regnārs Brints to saprata. Viņš visu saprata ļoti labi, bet pagaidām vēl negribēja apstāties, rīkoties citādi. Turklāt viņš vairs nespēja atrast sev īstu atbalsta punktu, kas neļodzītos. Nebija vairs vietas, pret kuru atsperties. Māja pazudusi, jo sienas pēkšņi pagaisušas, — tikai jumts virs galvas. Viss šķita bez kādas jēgas un sevišķas vajadzības.

Atvērās durvis, un istabā ienāca Valdis Tāls. Arī viņš tagad izskatījās mazliet vairāk atžirdzis.

—    Kā jūties? — Valdis painteresējās.

—   Ne visai labi, — Regnārs atbildēja un paskatījās laukā pa logu. Ezers bija pavisam tuvu, un varēja redzēt, kā pie sūkņu stacijas kliegdamas lido kaijas, kā pa gludo ūdens virsmu ātri aiztrauc glābšanas dienesta kuteris un krastmalā sauļojas cilvēki.

Bet kas izglābs mūs? Kas mums pametīs glābšanas riņķi un iecels laivā? Atkal kāds sapnis? Jauns mērķis? Darbs? Mīlestība? Gribasspēks?

—    Paklausies, Regnār… — Valdis domīgs paberzēja neskūto zodu. — Es jau sen par to vēlējos ar tevi aprunāties. Tu negribētu nopelnīt lielu naudu?

Mazliet pārsteigts, Regnārs paskatījās uz Valdi Tālu un skābi pasmaidīja.

—    Gribu, — viņš atbildēja. — Kad man vēl bija Baiba, es nekad nedomāju, cik nopelnīšu ar savu darbu. Man galvenais bija pats darbs.

—    Uzraksti kinoscenāriju, — Valdis piedāvāja. — Tas ir vienīgais žanrs, kur vēl neesi izmēģinājis roku. Man šķiet, tev vajadzētu iznākt. Pamēģini, vecīt! Man pašlaik ir neliela dīkstāve, un nekas spožs nerādās arī nākotnē.

Regnārs brīdi padomāja.

—    Varbūt varētu izveidot pēc mana lielā romāna, — beidzot viņš ieminējās. Un pasmaidīja. — Tā taču kritika nodēvēja manu četru gadu darbu.

Valdis iepleta acis neliekuļotā pārsteigumā.

—    Tu domā «Atceries nāvi»?! Tavu epohālo meistarstiķi. . .

—    Jā.

—    Tas ir grāvējs, labs, bet diez vai kino derēs… — Valdis kļuva manāmi bēdīgāks, it kā pieklusa, noplaka savās iecerēs. Viņš meklēja jaunu, labu scenāriju, ko tūlīt likt lietā.

Toties Regnārs sarosījās.

—    Tas ir pats labākais, ko esmu radījis, — viņš ar uzsvaru turpināja. — Tur tiek apskatīti dzīvības un nāves filozofiskie jautājumi. Es tur runāju par cilvēka eksistences jēgu, aplūkoju daudzas mūsu dzīves morāli ētiskās problēmas.. .

—    Tikai bez problēmām! — Valdis enerģiski atmeta ar roku. — Kad es uzdzirdu par nepieciešamību mākslas darbos risināt nopietnas problēmas, man tūlīt sāk neganti sāpēt pakausis. Modernai filmai vajadzīgs pavisam kas cits. Uzraksti kaut ko vieglu, kaut ko aizraujošu, kaut ko skaistu! Regnār, uzraksti skatītājam! Tu taču proti: par mīlestību, par kādu romantisku aizraušanos… Tev uz tādām lietām ir nags. Tu mani saproti?

—    Es saprotu. — Regnārs pasmīnēja. — Mums jānopelna nauda? Labi. Man ideja jau top. Nosaukums arī gatavs. «Piektā debess puse». Uzrakstīšu par kādu inženieri, par viņa neizdevušos ģimenes dzīvi. Jau pašā filmas sākumā, piemēram, šo inženieri pamet sieva, un viņa aiziet pie cita, kurš regulāri saņem daudz lielāku mēnešalgu. Ar prēmijām. Tas būs īsti mūsdienīgs konflikts. Parādīšu, kā naudas ietekmē sākas cilvēku garīgā deģenerācija. Kā cilvēks pats izputina savu talantu. Un, protams, atļautības robežās pieklājīgs sekss, protams, nepiemirstot arī notikumu sociālo garšu. Esi ar mieru, maestro?

—    Raksti augšā, •— Valdis piekrītoši pamāja. — Tad jau manīsim, kā būs. Bet tagad atgriezīsimies pie mūsu dāmām.

—    Labāk iesim lejā! — Regnārs uzaicināja. — Tagad visprātīgākais būtu nopeldēties. Lai mūsu miesas apskauj vēsi ūdeņi.

—    Iesim, — Valdis piekrita. — Tā nav slikta doma.

Ar steigu vien Regnārs ņēma somu, tur sameta segu, dvieli un vairākas dzērienu pudeles. Arī sievietes pret peldēšanos neiebilda, un jau pēc desmit minūtēm kompānija atradās ezera krastā.Izklāja segu, mazliet saposās peldēšanai, tad, skaļi smiedamies, šļakstīdamies kā bērni, metās ūdenī. Bet ūdens bija pārlieku silts un ne velna neatspirdzināja. Peldēties tomēr bija patīkami. Valdis ar Inesi atkal sāka draiskoties un jutās kā pirmo reizi ganībās izlaisti telēni.

Spēcīgiem roku vēzieniem Regnārs aizpeldēja gandrīz līdz ezera vidum, krasts attālinājās, cilvēki kļuva mazi un sīki, un uz dažiem brīžiem viņam šķita, ka arī viss sliktais un nepatīkamais, kas atgadās ikdienā, viss zemiskais un ļaunais kļuvis mazs un sīks. Šķiet, tas ielīdis krastmalas krūmos, noslēpies niedrēs un ezera dūņās. Palikušas tikai skaidras debesis, saule un tīrs ūdens. Un miers, bezgalīgs miers. Un Regnārs varbūt pirmo reizi tā pa īstam apjēdza un sāka attaisnot tos cilvēkus, kuri dažkārt vēlējās izrauties no bezgala apnicīgās ļaužu burzmas, aizbēgt no visiem pienākumiem un uzdevumiem, cilvēkus, kuri alka pabūt vienatnē, lai spētu izsvērt savas dzīves likstas un laimes brīžus.

Kad Regnārs izpeldēja krastā, viņš pat netuvojās savai kompānijai, bet nesteidzoties sāka iet gar ezera krastu uz attālo sūkņu staciju. Tur dažu sīku zivju dēļ plēsās, priecājās un kāvās milzīgs kaiju bars. Bet viņš nepaspēja noiet ne desmit soļu, kad viņu panāca Inese Balode, sakarsusi steigas solī.

—    Ko tu tā mētājies? — viņa ātri vaicāja. — Nevari atrast pats sevi?

Regnārs apstājās un sirds apvidū sajuta nelielas sāpes. Tas viņu pārsteidza, jo nekad agrāk tik sūrstošas sāpes viņš nebija manījis. Viņš saīga.

—    Maldies. Es pat necenšos sevi atkal atrast.

—    Un aplam dari.

—    Bet kas tad vispār ir darīts gudri?

—    Nezinu! — Inese iesaucās. — Droši vien jāiegrozās katrā konkrētā situācijā. Ne tik vien ar ķermeni, bet arī ar galvu.

—    Kādreiz biju pārliecināts, ka ļoti pareizi un gudri ir savā radošajā darbā nepakļauties nekādiem blakus apsvērumiem. Un mīlēt tikai vienu vienīgu sievieti.

—    Tagad vairs tā nedomā?

—    Nē. Tagad es domāju, ka tas viss neatmaksājas.

—    Tā tu, Regnār, drīz nobrauksi purvā, — Inese satraukta teica. — Tu pats tīšu prātu saskaldi savu dzīvi. Vēlāk to jau varbūt būs neiespējami atkal salīmēt kopā. Ar kādu sajūsmu toreiz visi uzņēma tavu lielo romānu! Tas patiešām bija izcils darbs, un daudzi par to tevi apskauda. Bet ko tu tagad raksti? Pavirši psiholoģizētus, sentimentālus stāstiņus. Pārāk idejiski saskrullētas lugas. Tu viegli un lēti izdāļā savu talantu. Un pavai-

rāk esi sācis dzert. Un tad vēl šis aprobežotās, vieglprātīgās sievietes … No kura kroga tu viņu izvilki?

Regnārs cieši sakoda zobus, saspringti un garu brīdi kaut ko domāja, tad tikko jaušami pasmaidīja.

—    Ko tad man tagad darīt?

—           Tev viss ir jāmet pie malas! Jāsāk jauna dzīve! Būt ciniķim, Regnār, varbūt ir vieglāk, bet tā nav izeja no mūsu sāpēm.

Negaidīti Regnāra seja pārvērtās. Tā kļuva nopietna un skarba. Acīs samilza dusmas, bet balsī jautās sarūgtinājums.

—           Nerunā par sāpēm, Ines! Tu vēl nekad neesi ne apsmieta, ne nodota. Tu smaidoša paijā savu resnīti Valdi un esi rāma, jo priekš tevis vienmēr kaut kāda loma atradīsies. Bet manu dzīvi kāds cilvēks aiznesa līdzi čemodānā.

—           Tik traki jau nemaz nav. Varbūt aiznesa vienīgi cerības, — Inese smaidot teica un uzlika roku uz viņa pleca. — Jārada atkal jaunas — gan cerības, gan vērtības. Tu taču esi rakstnieks!

—           Paldies, draugs! Paldies! Pietiek ar visām cerībām un ilūzijām! Pietiek! Es neko vairs negribu.

Inese cieši ielūkojās Regnāra satumsušajās acīs un jutās vīlusies.

—    Es domāju, ka esi vīrišķīgāks, — viņa klusi teica.

—           Kas to lai zin, Ines, — Regnārs lēni atbildēja. — Varbūt visīstākā vīrišķība atklājas nevis mīlestībā, bet gan spējā nicināt.

—    Uja, Regnār! Kādēļ nu tā?!

—    Negribu.

—    Vai ta nu sevi nicināt būtu tāds prieks?!

—    Jā. Dažreiz arī pašam sevi.

Inese tā savādi skatījās uz Regnāru, tad maigi saņēma viņa roku virs elkoņa, paspieda, draudzīgi.

—           Nekas, puisīt, nekas, — viņa mierinoši teica. — Viss atkal ies uz augšu. Tu redzēsi! Es tuvākajās dienās tevi iepazīstināšu ar kādu brīnišķīgu sievieti.

Atkal Regnāru pārņēma spējš dusmu uzliesmojums.

—           Lūdzu, Ines! Nevajag! Tu jau mani vienreiz iepazīstināji ar kādu brīnišķīgu sievieti. Pietiek!

—           Nu piedod, Regnār, piedod! — Inese valšķīgi smējās. — Kas gan to varēja paredzēt?

Tērzēdami jau mierīgāk, viņi atgriezās pie segas, kur saulē vizēja saliktās pudeles un glāzītes, un apgūlās. Inga tūlīt iekārtojās blakus Regnāram, palūdza nedaudz vaļīgāk atraisīt krūšturi un pēc tam strauji apvija roku ap viņa kaklu. Regnārs palika vienaldzīgs.

Bet pagājušais? Kā spēcīgā zemestrīcē no visām pusēm atkal virsū nāca smagās atmiņu lavīnas — kā ledus bluķi, un baltas

sniega pikas lēnām slīdēja lejup, viegli pūkaini apņēma pagājušās dienas, ietina, aizplīvuroja visu apkārtni.

— Paklausies, Regnār! — skaņi ierunājās Valdis Tāls. — Es visu laiku domāju par to nosaukumu — «Piektā debess puse». Ko tā nozīmē?

Droši vien pirmajā brīdī nemaz neieklausīdamies, ko runā blakām, Regnārs neko neatbildēja. Viņš klusēdams skatījās dzidri zilajās debesīs. Un šī skatīšanās ieilga.

7

Jau kuro reizi Regnārs ar sāpīgu nemieru atcerējās tālu un savādu vakaru pirms vairākiem gadiem. Bija vasaras sākums, un Rīga kā meitene smaržoja pēc ceriņiem, ievām un putniem gaisā. Svaigs un tīrs bija arī aslalts.

Teātri beidza sezonu. Visur ritēja pēdējās izrādes. Skatītājiem reizēm bija tik žēl šķirties no iemīļotajiem aktieriem, no pazīstamajiem teātru namiem, no visa pierastā un vajadzīgā, ka viņi šai vakarā vai pēc katras nospēlētas ainas neskopojās ar pašiem skaļākajiem aplausiem.

Regnārs Brints ar Inesi Balodi sēdēja astotajā rindā un ne uz mirkli nenovērsās no skatuves, pareizāk sakot, no jaunās aktrises Baibas Līces, kura šovakar spēlēja vienu no galvenajām sieviešu lomām.

Ērtāk krēslā iegrozīdamies, Regnārs Brints juta, ka ir nedaudz uztraucies. Viņš nebija šurp nācis atvadīties. Tieši otrādi. Regnārs bija atnācis, lai satiktos.

Lugas teksts, varētu pat teikt — visa izrāde Regnāru ne sevišķi saistīja, taču Baiba Līce viņu pilnīgi pārņēma savā varā. Baiba ar savu intonāciju, kustībām pārliecināja: viņa spēja pārsteidzoši precīzi iedziļināties tēlā, rau! Viņa taču bija dabiska un atraisīta. Un vēl! Jaunajai aktrisei piemita kaut kas tik pievilcīgs, tik nemanāmi saistošs un suģestējošs, ka Regnārs Brints gandrīz vai visu izrādes laiku no viņas nespēja novērst ne skatienu, ne domas. Atklāti sakot, viņš to sevišķi arī nemēģināja darīt — ļāvās aktrises gudrajai pievilcībai, kas reizēm bija gan profesionāla, gan arī sievišķīga.

Baiba Līce uz skatuves palika viena. Viņa bija tērpusies baltā kleitā. Garie mati plaši krita uz trauslajiem pleciem, bet aktrises balss šķita nākam no neredzamiem tālumiem. Un tomēr šī balss skanēja tuvi un valdzinoši.

— Tu . .. — aktrise klusi iesāka savu monologu, un Regnārs uztvēra šo uzrunu tik ļoti nomērķētu, ka vienu brīdi sajuta siltumu krūtīs — tādu pacilātību, kad uzreiz gribas atsaukties, celties un iet pretī. Viņš juta, kā pāri mugurai vairākas reizes pārskrien dzeļošas skudriņas, un viņš nemierīgā, asā satraukumā sāka izsvērt: «Hm … Kas ta nu atkal… Kas …»

—    Tu saki: mīlestība. Mī-les-tī-ba. Bet es šo vārdu palaikam nesaprotu. Jā, draugs! Es nesaprotu, ko šis vārds nozīmē. Ko tas sevī slēpj? Es nezinu, kad tu mani uzrunā ar šo vārdu, kas notiks, nezinu, ko tu no manis gribi. Tu saki: mīlēt! Kādēļ tu nesaki — saudzēt? Tu varētu arī teikt: «Sargāt. Es gribu tevi aizsargāt.» Kādēļ tu nesaki, ka gribi mani paglābt no vientulības, no bailēm, no ļaunuma? Kādēļ tu tieši un atklāti nepasaki, ka vēlies darīt mani laimīgu? Kādēļ tu runā?! Tagad. Ak! Paņem mani pie rokas un aizved sev līdzi. Tikai nesaki vairs neviena vārda! Lūdzu! Esi saudzīgs! Ved mani uz to tālo, skaisto, gaišo pusi, kur sapņi ar īstenību sastopas! Ved, lūdzu, uz to pusi!

Pakāpeniski iedegās gaisma. Izrāde beidzās. Publika aplaudēja ilgi. Uz skatuves nokrita ziedu pušķi, arī pa ziedam.

Aktrise joprojām vēl stāvēja skatuves vidū ar izstieptām rokām; tad tās lēni nolaidās un pieklusa, paslēpdamās baltā tērpa krokās, un Baiba Līce, pacēlusi mazu meža puķīšu pušķi, nesteidzīgi iegāja skatuves dziļumā.

Zāle kļuva arvien tukšāka, klusāka. Regnārs ar Inesi palika sēdot. Negribējās tērgāt. Pēc kāda laika Inese lēni pagriezās, pētoši noskatīja Regnāra profilu un tikko manāmi pieskārās viņa rokai.

—    Kā tev patīk? Viņas balss mulsina.

Regnārs domīgs pašūpoja galvu. Baiba Līce par lielu pārsteigumu un pilnīgi nesaprotamu iemeslu dēļ viņā bija izraisījusi spēcīgu pārdzīvojumu — un ne vien kā aktrise —, patīkamu un satraucošu, kādu parasti izjūt tikai cilvēks, kurš vairs nevēlas būt viens. Gribējās teikt: aizmirstais atgriezās neatvairāmi.

—    Ja viņa arī dzīvē ir tāda pati kā šai lomā… — Regnārs atbildēja. — Manuprāt, dziļu jūtu cilvēks.

—    To nu es nezinu, — Inese teica. — Bet viņai nav sevišķi paveicies. Vecāki jau miruši, nelaimīga pirmā mīlestība… Tu taču zini, kā tas notiek. Viņa pašlaik mitinās pie kādas vecas tantes, kura katru dienu draud izlikt no dzīvokļa, jo Baiba nekādi nespēj regulāri samaksāt četrdesmit rubļus, ko veča plēš par viņas mazo istabiņu.

Pamazām zāle bija iztukšojusies. Gaisā slinki peldēja putekļi. Ielas trokšņi pieauga. Regnārs ar Inesi piecēlās un pa dienesta ieeju nokļuva aktieru telpās. Brīdi pastāvēja pie kādām durvīm, tad klusām un nesteidzīgi pieklauvēja.

Jaunā aktrise, jau pārģērbusies, sēdēja spoguļa priekšā un beidza sakārtot matus. Baiba bija vidēja auguma sieviete ar labi izveidotām ķermeņa formām, un katrā viņas kustībā jautās vin- grums un sievišķība. Garie, tumšbrūnie mati, kuri ieskāva ovālu seju, lielās, pelēkzilās acis un mazliet uzrautais deguns viņu darīja bērnišķīgu un jauku. Baiba Regnāram patika. Jau uz skatuves iepatikās.

Kad viņš ar Inesi ienāca ģērbtuvē, Baiba strauji pagriezās un, slēpjot savu satraukumu aiz neveikla smaida, paspēra soli pretim.

—    Tu biji lieliska! — Inese iesaucās un apskāva strauji savu kolēģi. — Varu derēt, ka neviena cita šo lomu nenospēlētu labāk! Bet tagad atļauj iepazīstināt ar rakstnieku Regnāru Brintu. Viņš ir mūsu …

—   Nevajag, Ines! — Regnārs tikko sadzirdami, lūdzoši pārtrauca, paklanījās un noskūpstīja Baibas roku. Tā bija trausla un viegla, kad viņu pirksti saskārās.

Baiba apmulsa un piesarka. Varēja redzēt, ka jaunā sieviete mēģina apvaldīt nejauši radušos neveiklumu, kas pieauga.

—    Ļoti patīkami. Es par jums esmu daudz laba dzirdējusi, — Baiba klusi teica. — Man jūsu darbi vienmēr izraisa ilgas, smeldzi … Jā. Pēc izlasīšanas jūsu grāmatu varoņi mani negrib atstāt.

—    Viņi jūs moka?

—    Nē! — Baiba iesmējās. — Es ar viņiem satieku it labi. Mēs šo to apspriežam.

—    Kā padomdevēji… — arī Inese piebilda. — Noderīgi.

—    Tie mūsu paaudzei ir nepieciešami, — Baiba nopietni turpināja.

Ziņkāri Regnārs skatījās uz satraukto sievieti, un tā viņam atgādināja kaut ko tālu, varbūt kādreiz ilgotu, kādreiz redzētu, kādreiz pat izjustu, bet nekad vēl dziļi nepārdzīvotu mirkli.

—    Paldies, — Regnārs klusām ierunājās. — To visu dzirdēt man, protams, ir patīkami. — Viņš pat apjuka no šīs nopietnības. — Tomēr . . . Lai dzīvē gūtu panākumus, dažreiz var iztikt arī pilnīgi bez talanta.

—    Tas ir skumji, — Baiba sacīja un mazliet nemierīga nenoteikti paskatījās gan uz Inesi, gan Regnāru, kā atbalstu abos meklēdama.

—    Es jūs atstāšu vienus, — Inese teica. — Rīt es tev, Baibiņ, piezvanīšu!

Inese aizgāja. Regnārs ar dziļu interesi vēroja jauno mākslinieci. Tā viņam nenoliedzami šķita jauka un pievilcīga. Viņš, kā

vienmēr attiecībās pret pārējiem cilvēkiem un it sevišķi pret sievietēm, sākumā izturējās pieklājīgi atturīgi, varbūt pat skarbi.

—           Labi, ka jūs atnācāt, — Baiba teica, kad viņi bija palikuši divatā.

—           Kādēļ? — Regnārs tūlīt pat attrauca ziņkāri. — Varbūt gribat salīdzināt autoru ar viņa grāmatu varoņiem, — viņš turpināja, tikai pēc brīža apjautis, cik puiciski tas izskanējis. Un viņš steidza piebilst: — Vai tad vienmēr ar vārdiem var izskaidrot, — viņš mēģināja jokot, — ko sirds pukst?

Iestājās klusums. Un rakstniekam bija jāatzīstas, cik neveikla bravūra viņu sākusi vadīt.

Tad Baiba teica:

—    Izskaidrot var visu, ja tikai labi apdomā un labi papūlas.

—    Ko jums dotu šis skaidrojums?

—    Nezinu.

Atkal iestājās klusums. Varēja domāt, ka te kļuvis par šauru. Regnārs pārlaida skatienu nelielajai aktieru ģērbtuvei. Visas sienas bija noklātas ar visdažādāko izrāžu afišām. Beidzot Regnārs attapās, ka te gan nav sevišķi piemērota vieta sarunai ar sievieti, kura tik negaidīti, necerēti sastapta, kurai viņš negribēja paiet garām. Un Regnārs iesāka:

—    Jūs šovakar esat brīva?

—           Kad man nav izrādes, es vienmēr vakarā esmu brīva. Priekšpusdienas aiziet mēģinājumos. Un atkal brīva. — Viņa iesmējās.

—    Laimīgā, — Regnārs klusi teica.

—    Jūs esat saistīts?

—    Tikai ar darbu.

—           Vai ar to vien pietiek? — Baiba bija drusku pārsteigta:' cik vienzilbīgas atbildes. — Mums vajadzētu būt saistītiem ar vēl kaut ko … Tik nezinu tā uzreiz pateikt.

—           Ar ko? — Regnārs klusām nomurmināja. Un tas noskanēja, it kā neviens negaidītu atbildi.

Baiba ar abu roku pirkstiem pieskārās deniņiem. Gaisma, kas krita no sāniem, meta ēnu uz viņas pleciem, jo Regnārs bija nostājies tieši gaismas ceļā.

—    Jūs gribat teikt, ka cilvēkam …

—           Nē, nē! — Baiba pakratīja galvu. — Mums vienkārši katram vajadzīga sava māja. Tāda maza mazītiņa vieta šai lielajā pasaulē, kur mēs varētu justies droši.

Regnārs nopietni ieskatījās Baibas acīs, kā vēlēdamies pārbaudīt šo vārdu patiesīgumu.

—    Es jūs labprāt uzaicinātu …

Baiba gaiši iesmējās. Acīmredzot tieši to viņa arī bija gaidījusi.

Varbūt ne tik oficiāli vēsu aicinājumu, kā viņa pati pie sevis nodomāja.

—           Jūs varat aicināt! — Un viņas balss atkal skanēja skaļi, plaši, kā pirmīt lielajā zālē, kad viņa viena pali stāvēja uz skatuves.

Regnārs, no paša sākuma pakļāvies tik atturīgai sarunai, atkal domīgs skatījās uz blakus stāvošo sievieti, izklaidīgi pavērās daudzajās afišās un tikai tad turpināja:

—           Vienīgi es šaubos… — Viņš uz mirkli apmulsa kā puišelis. — Jūs droši vien esat nogurusi.

—    Ai, nē! Kā jūs ienācāt, tā viss smagums pagaisa. Kā nebijis.

8

Lielā pilsēta, aizvadītās dienas nogurdināta, lēnām grima snaudā. Pa ielām dārdināja reti, pustukši tramvaji. Klusi švīkstēdami, dūca trolejbusi. Pārdaugavas pusē aizdrāzās kāda ātrās palīdzības mašīna, un trauksmes signāls vēl ilgi palika iekarinājies koku zaros un pustukšajās centra ielās.

Cilvēku sejas apmirdzēja raibo reklāmu un garāmbraucošo automašīnu nespodrā gaisma.

—           Vai jums neliekas, Regnār, ka šādas vakarstundas, kad gribas staigāt divatā, cilvēku dzīvē iegulst uz ilgāku laiku.

—    Jā, Baiba, jā! Es to zinu, — viņš dedzīgi atsaucās.

—    Jūs esat romantiķis? — Baiba bija izbrīnījusies.

—    Nē. Es cieši stāvu uz zemes.

—    Tādi ir jūsu romāni un stāsti.

—    Tāda ir dzīve.

—    Un nemaz nesapņojat?

—    Tikai dažreiz. Kad kļūst neizturami skumji.

—           Vai tad jums ir iemesls bēdāties? — Baiba jutās bezgala pārsteigta.

—    Baiba … Vai jums ir grūti?

—           Regnār! Grūti. Jo esmu viena, — viņa klusi atbildēja. — Nav vecāku, nav savu māju, nav naudas, nav vēl slavas… Nekā man nav! Bet kā redzat — degunu tomēr nenokaru.

—    Un pareizi dari! — Regnārs iesmējās.

Acīm redzami Baiba Līce viņam sāka patikt arvien vairāk: viņas balss un augums, viņas mati un acis, viņas dzīvesprieks, viņas apģērbs un smiekli. Un viņš atmeta vēso «jūs» uzrunu.

—           Tev taču, Baiba, ir jaunība! Un tas dažreiz nozīmē tik milzīgi daudz, ka neko citu nemaz nevajag.

—    O nē! Vajag gan!

Viņi bija apstājušies kādā šaurā, klusā šķērsielā, visapkārt kuploja liepas, visu apkārtējo māju logi jau bija tumši, un viņiem aiz muguras tikko saskatāmi melnēja režģoti vārti. Šķiet, arī pilsētas transporta trokšņi bija izzuduši.

—           Vajag, — Baiba klusi sacīja un negaidīti ar visu augumu piekļāvās viņa krūtīm. — Ar jaunību vien nepietiek.

Regnārs klusēdams skatījās Baibas atklātajā sejā, ilgi skatījās, it kā vēl šaubīdamies, ka tieši viņa, aktrise Baiba Līce, viņam visu laiku ir pietrūkusi. Regnārs cieši, ar maigu, neatslābstošu spēku apskāva sievietes šauros plecus.

—           Ja cilvēkiem patiešām kaut kas šai dzīvē ir vajadzīgs, tad tā ir mīlestība, — viņš klusi čukstēja. — Mūsu mājas. — Un skaļāk: — Pavards, kā tagad mēdz teikt.

—    Jūs esat ļoti viens? …

—    Jā, Baiba. Gandrīz visu dzīvi.

—    Ilgi…

—    Tik ilgi, ka es neka laba vairs neatceros.

—           Nekad pat nevarēju iedomāties, ka jūs varat būt viens un nelaimīgs.

—           Pašlaik es par to esmu tikai priecīgs, — Regnārs atbildēja. — Jo vissliktāk ir tieši tad, kad sastopas divi laimīgie … Un sāk tērzēt par mīlestību.

—           Regnār! Jūs tai ticat?! — Pirmajā mirklī Baibas vārdi nemaz neizskanēja kā jautājums; vārdos bija šaubas, neticība. Tāpēc Regnārs jutās pārsteigts.

—    To var taču iemācīties, — viņš teica nopietni.

9

Mazajā zālē — to parasti sauca par vingrotavu — teātra fakultātes studenti, jaunie un daži vidējās paaudzes aktieri izkopa kustību koordināciju un paukošanās prasmi. Nodarbības vadīja speciāli algots treneris un kāda pusmūža aktrise. Visi bija tērpušies melnos triko treniņtērpos. Pēc divu stundu mocībām, kā viņi tās savā starpā dēvēja, tika paziņots, ka šodienai pietiks. Trenējamie atviegloti nopūtās un aizskrēja pārģērbties.

Zālē palika vienīgi Baiba Līce un Inese Balode, aktrises, kas reizēm bija pat ļoti draudzīgas. Abas ar skubu apsēdās uz grīdas un galvas atslēja pret sienu. Viņas izskatījās pārgurušas. Uz abu sieviešu sejām lēnām žuva sviedri. Baiba smagi un dziļi elpoja, aizgūtnēm atgūdama spēkus.

—    Kad tas reiz beigsies? — viņa sapīkusi jautāja.

Vairāk pieredzējusī Inese pasmaidīja. Viņa bija vecāka par Baibu un tik smagi nepārdzīvoja šīs bezgala apnicīgās nodarbības.

—    Droši vien tad, kad būsim Tautas skatuves mākslinieces…

Jaunākā neticīgi šūpoja galvu.

—           Arī tas droši vien paliks tikai mans jaunības sapnis, — viņa gurdi teica. — Es jau drīz pārstāšu ticēt.

Inese uzmanīgi paskatījās uz draudzeni un jutās pārsteigta. Vai tikai fiziskais nogurums?

—           Ko tu runā? — viņa skaļi ieteicās. — No kurienes tāds pesimisms? Bet Regnārs Brints? Arī viņš taču bija tavs sapnis! Tātad dažreiz tie tomēr piepildās!

Baiba pievēra acis, mazliet sakņupa un izskatījās sīciņa un nevarīga.

—    Tomēr… dažreiz… — viņa tikko sadzirdami teica.

—           Un tu nemaz nepriecājies?! — Inese vēl pārsteigtāka iesaucās.

Pēc krietna klusuma brīža Baiba bēdīga kratīja galvu.

—           Es savu dzīvi ar tik slavenu cilvēku biju iedomājusies mazliet savādāku.

Inese gandrīz vai nobijusies saņēma Baibas rokas un satraukta ieskatījās draudzenes acīs. Tā vien šķita, ka tajās tūlīt parādīsies asaras.

—    Viņš ir pārlieku kaprīzs? Iedomīgs?

—    Nē, nē!

—           Es viņu pazīstu jau sen, bet tikai ārpus mājas, — Inese kā taisnodamās runāja. — Kāds viņš ir īstenībā?

—    Jauks vīrietis.

—    Varbūt viņš ir sīkumains? Mūžīgi ar kaut ko neapmierināts?

—           Ko tu! — Baiba atbrīvoja rokas un pasmaidīja. — Ko tu, Ines! Regnārs ir labs. Viņš ir pat ļoti labs: arvien pieklājīgs, mierīgs, maigs … — Viņa apklusa, tad atkal turpināja, jau citā balss intonācijā pabeidza: — Viņš mani pat mīl! Bet Regnāram nav, tu saproti, Inesīt, tu vari stādīties priekšā, ka viņam itin nekā nav?!

—    Kā nav? — Inese neko nesaprata.

—           Nekas! — Baiba bezcerīgi noplātīja rokas un ātri uzlēca kājās. — Gluži nekas! Gandrīz tukšs divistabu dzīvoklis pašā pilsētas nomalē. Sen celtā koka mājā. Novalkāti uzvalki, vecas mēbeles, gandrīz nekādu trauku… Viņam pat naudas nav! Tu to vari apjēgt?

Arī Inese jau bija piecēlusies kājās, un viss viņas augums saspringa, saslējās straujā protestā. Varēja skaidri manīt, ka Baibas vārdos viņai kaut kas ļoti nepaticis.

—    Varu, — Inese nopietna atbildēja. — Viegli ir tikai haltūristiem.

—    Varbūt, — Baiba domīga piekrita un ilgi raudzījās griestos, no kuriem līdz grīdai nokarājās četras pamatīgas tauvas.

—    Kas ar tevi notiek? — Inese beidzot neizturēja un pārskaitusies uzkliedza. — Te tu lūdzies, lai ar viņu iepazīstinu, te — gatava raudāt! Ko tu īsti gribi? Tu taču pirmīt teici, ka viņš tevi mīl! Ko tu vēl gribi?

—    Neko, — Baiba gurdeni, diezgan vienaldzīgi atbildēja. — Tāda cilvēka mīlestība ir laime. Es to nenoliedzu. Bet par visu tomēr jāmaksā… Ar pretmīlestību, ar saskaņu, kad abiem vienlīdz labi zināms, kādi soļi ikdienā sperami… — Viņa apklusa dusmīga. — Reizēm gribas elegantāk apģērbties un ciemiņus sēdināt uz jaunām mēbelēm… — viņa pēc laba brīža pabeidza vēl sērīgāk.

To gan Inese vairs nedzirdēja, vismaz neklausījās, jo viņa ar niknu steigu gāja ārā no zāles. Durvis aizkrita blākšķēdamas.

10

Ģērbšanās Baibu arvien biežāk sāka ērcināt. Tāpat arī šoreiz, kad viņa uzģērba savu trīs gadus veco paplāno rudens mētelīti, ap galvu apsēja apnikušu lakatiņu, rokā paņēma somu un pēc piecpadsmit minūtēm iegāja lielajā diētisko produktu veikalā uz Merķeļa un Krišjāņa Barona ielas stūra.

Pirkumu jau nu nebija daudz. Un tomēr viņa pirms katra pirkuma brīdi padomāja, apsvēra tā nepieciešamību un domās pārskaitīja atlikušo naudu. Viņa steidzās, jo veikalos viņai ne visai patika burzīties.

Pēc minūtēm desmit, nogurusi un galīgi sapīkusi, viņa izgāja uz ielas, ziņkāri iegriezās vairākos komisijas veikalos, apskatīja dārgo apakšveļu komplektus, japāņu saliekamos lietussargus, līdz apstājās veikala nodaļā, kur ilgi domīga skatījās uz garu līgavas tērpu rindu. Tagad tā jau bija nocenota prece. Baiba iegāja citā nodaļā, tur pārdeva mākslīgo un dabisko ādu importa kažokus. Rūpīgi tos apskatīja, aptaustīja, nopriecājās par košo akota mirdzumu, tad atkal izgāja uz ielas.

Debesis bija nomākušās, un taisījās līt. Rīta svaigais noskaņojums izplēnēja, dusmas vien griezās ap acīm. Varbūt labi, ka uz nākamā ielas stūra Baiba negaidīti saskrējās ar ļoti moderni ģērbušos sievieti.

— Skaidrīt! — viņa, patiesi iepriecināta, iesaucās. — Kur tu te gadījies?

—    Čau, Baibiņ! — Skaidrīte apstājās un sveicienam pameta roku. — Tikai vakar atgriezāmies Rīgā. Tagad jāapskatās, kas šai miestā jauns.

—    Tu ilgi biji prom?

—    Apmēram mēnesi. O! Apbraukājām gandrīz vai visu Latīņ- ameriku. Vispirms bija viesizrādes Meksikā, pēc tam Venecuelā un vēl papildu brauciens uz Bolīviju.

—    Patika?

—    Kolosāli! Nogurām, bet tas bija vērtīgi. Vispār mūsu balets tur ir ārkārtīgi augstā cieņā. Ielūdza arī nākamgad. Karstums tur bija šaušalīgs. Viesnīcas gan mums gadījās tikai ekstraklases, apkalpošana uz labāko. Arī izrādes vienmēr izpārdotas līdz pēdējai iespējai. Tu kādu vakaru ieskrien pie manis. Pasēdēsim, parunāsim. Roberts sataisījis veselu kaudzi diapozitīvu.

—    Labi, Skaidrīti

—    Noteikti! Es tev parādīšu arī dažus suvenīrus. Roberts pat gribēja atvest dzīvu pērtiķi!

—    Tu joko?!

—    Tur viņiem ir stingri noteikumi, — Skaidrīte nopietni turpināja. — Toties mums tagad ir plašākā seno acteku, maiju, vispār milzīgākā masku kolekcija, koka dieviņu figūras, dažādi briesmoņi un skaistas lelles!

—    Kādu vakaru noteikti ieiešu paskatīties.

Tad Skaidrīte, kaut ko atcerēdamās, strauji sagrāba Baibas roku.

—    Paklausies, Baibiņ! Es gandrīz vai. aizmirsu! Apsveicu! Es dzirdēju… Tu patiešām esi apprecējusies ar Regnāru Brintu?

—    Jā, Skaidrīt. — Baiba piekrītoši un atturīgi pamāja. — Apprecējos.

—    Tad tev ir totāli paveicies! — Skaidrīte iesaucās. — Es tevi apsveicu! Kā runāja, viņam nekad neviena sieviete tā īsti nav patikusi. Laikam jau drausmīgi iedomīgs, vai ne?

—    Kā redzi, es viņam tomēr iepatikos, — Baiba smaidot atbildēja.

Skaidrītei šis smaids izraisīja aukstas tirpas. Tas viņu zināmā mērā pat aizskāra, jo viņa pati pirms vairākiem gadiem bija mēģinājusi Regnāram tuvoties. Toreiz vairākas dienas abi pavadīja kopā kādā jautrā izbraucienā ar laivām pa Gauju, gulēja vienā teltī un pēc tam dažas reizes satikās mākslinieku tik iecienītajā «skapī». Viņai šķita, ka Baiba to zina un tagad ar savām lauiī- bām ļoti lepojas. Skaidrīte atkāpās soli atpakaļ un mazliet izsmejoši noskatīja Baibas vienkāršo apģērbu un smago iepirkumu somu.

—   Nu, nu, draudziņ, — viņa jau izsmējīgāk teica. — To var redzēt uzreiz. Sādu laimi ir diezgan grūti nest. Vai ne?

—    Nekas, Skaidrīt, — Baiba ātri attrauca, arī tikko manāmi pasmaidot. — Kaut kā jau aiznesīšu …

—    Čau!

Baiba viegli pamāja ar galvu; nebija nozīmes kaut ko teikt, jo tieši tobrīd viņām garām aiznesās divi pretim pa dažādām sliedēm skrejoši tramvaji, saceldami tādu ikdienas steigas Jezgu, ka ausis plīsa pušu. Varbūt arī cita iemesla dēļ sievietes jutās izrunājušās. Un laipni šķīrās.

11

Nav ikdienas sacerējumu. Katrs pabeigts darbs rakstniekam ir kaut kas neparasts. Var būt, ka tie ir pat nelieli svētki. Jo lasītāju un kritiķu vērtējums nāks krietni vēlāk. Rakstīšanas brīžos jebkurš autors jūtas brīvs, atraisīts un stiprs. Viņš kā īstens pasaules valdnieks, dziļi satraukts, izrīkojas ar cilvēkiem un to likteņiem. Un tai pašā laikā rakstnieks ar visu padarīto ir neapmierināts, viņš ir īgns un pārskaities, viegli aizkaitināms un ļoti noguris. Kad darbs pabeigts, tad rakstnieks pārvēršas. Viņš atkal kļūst līdzīgs starp līdzīgajiem, darba nogurums pazūd, viņš atgūst dzīvesprieku un kaut īsu brīdi jūtas laimīgs.

Sakārtojis aprakstītā papīra kaudzīti un atviegloti nopūties, Regnārs izdzirda, kā Baiba rosās pa virtuvi, droši vien gatavo pusdienas, un viņš satraukts iedomājās, ka viņš ieslēdzis Baibu virtuvē, — viņa tur skraida no viena kakta otrā, grib izkļūt ārā, bet viņa mīlestība ikreiz, kad durvis paveras, skaļi iesaucas: «Baiba! Es tevi ļoti mīlu!» īstenībā, vēl sava stāsta varoņu ietekmē, katrreiz, iedomājoties par šo sievieti, viņu pārņēma patiess maigums. Un tā nereālā sajūta, ka viņš būtu kādu ieslēdzis, ātri pagaisa.

Viņš bieži savā dzīvē bija domājis par mīlestību, daudz par to arī rakstījis, pēc tās ilgojies, bet tikai tagad tā vienmēr atradās tuvumā, to varēja pasaukt, to varēja paņemt rokās, to varēja apbrīnot un cienīt, tomēr nespējot ne aizmirst, ne atraidīt, Tas bija gluži kā ar pulksteni. To vari reizēm arī neuzvilkt, bet laiks tāpat turpinās iet uz priekšu.

Baiba viņam izstāstīja visu par sevi. Viņa bija sievišķīgi atklāta, jo pirmajās dienās, kad pasaule sašaurinās līdz divu cilvēku attiecībām, kļūstot abiem tik neizsakāmi liela, nebija iespējams kaut ko melot: tas neienāk nevienam prātā. Jo laime gandrīz kā mākonīši lidinās visapkārt un arī cilvēks tādos brīžos paceļas augstāk par taciņām un celiņiem, kas katru dienu staigājami.

Tais atklātības brīžos Baiba izstāstīja arī par savu pirmo nelaimīgo mīlestību. Notikušais Regnāru ļoti saistīja, aizrāva tik spēcīgi, ka viņš uz dažām nedēļām atlika darbu pie plašā romāna «Atceries nāvi» un ar viņam piemītošo atklātību uzrakstīja stāstu «Pirmais vīrietis». Nez kāpēc Regnāram bija žēl Baibas, viņš nespēja atbrīvoties no viņas piedzīvotās vilšanās, un viņš šai stāstā gribēja parādīt kādas meitenes pirmo mīlas uzliesmojumu un nešpetnu padumju vīrieti, kas to neredzēja. Notikums Baibas dzīvē viņam deva ierosmi attēlot kāda cilvēka nevajadzīgi nodzīvotu mūžu, parādīt šī cilvēka atskārsmi par to, ka dzīve tik ātri pagājusi un — galvenais — tā nodzīvota pa tukšo. Un kam tāda dzīve vajadzīga?

Viņš vēlreiz noliecās virs rakstāmgalda, sakārtoja papīru kaudzīti, aizsmēķēja cigareti un piecēlās.

Baiba, aizsējusi rūtainu priekšautu, gatavoja gardu maltīti. Katlā, uzsizdami apaļus garaiņus, vārījās kartupeļi, bet viņas balto roku pirksti no samaltās gaļas veikli veidoja nelielas kotletes. Regnārs atspiedās pret durvju stenderi un vairākus mirkļus laiski un ieinteresēti vēroja Baibas roku un ķermeņa kustības. Mazās virtuves gaiss un šī sievietes enerģiskā darbošanās ap pannu, katliem un galdu viņā viesa vārdos neizsakāmu drošības sajūtu. Viņš apmierināts pasmaidīja, piegāja pie Baibas un viegli apņēma viņas plecus.

—    Varbūt es varu palīdzēt? — viņš pavaicāja.

—    Gan jau es pati, — Baiba atteica un turpināja uz pannas likt sagatavotās kotletes. Viņas skaistā seja pauda nogurumu, bet balsī bija saklausāms tikko jaušams īgnums.

—    Varbūt tomēr?

—    Nevajag. Viss jau ir galā. — Viņa paskatījās Regnāra acīs strauji un sasarkusi. — Ja tu patiešām to būtu vēlējies, tad vajadzēja nākt palīgā jau no paša sākuma.

—    Es steidzu pabeigt stāstu.

—    Pabeidzi?

—    Jā.

—    Vai atkal par dzīves bezjēdzību? Vai mietpilsonibas nosodījums?

—    Nē, Baiba, tieši otrādi. Kaut kas par dzīves jēgu.

—    Par mīlestību?

—    Nnnnēē …

—    Diezgan tuvu?

—    Visai tālu.

Baiba iesmējās diezgan pavirši, pacēla galvu, sastinga: viņas sejā un acīs uz dažiem mirkļiem pavīdēja tikko saredzamas tālu atmiņu pēdas, viņa strauji sakustējās, vēl straujāk atmeta galvu, it kā cenzdamās noslēpt šo ātri uzliesmojošo sveci. Tad viņa rāmām kustībām pagrieza viņam muguru, uzlika pannai vāku un sāka mazgāt rokas.

—    Tūlīt skriešu. Paēdīsi viens. Es jau tā kavējos.

Regnārs, mazliet izbrīnījies, panāca soli tuvāk, vērdamies gan pelēkajā virtuves dvielī, ar kuru viņa slaucīja rokas, gan viņas lielajās acīs.

—    Kur tev vēl jāskrien?

—    Regnār… — Sievietes balsī skanēja rūgtums. — Es taču esmu aktrise! Lai arī sākumā, kā saka, skatuves gaitu sākumā. Tomēr. Man šovakar ir izrāde. Man gandrīz katru vakaru ir izrāde. Man vēl jāstrādā no rītiem arī mēģinājumos. Un pēcpusdienās es ņemos pa virtuvi. Rakstniekam gatavoju ēdienu.

—    Tu pati arī ēd, — viņš iekarsis atteica, bet tūlīt samulsa. Vai viņš būtu kļuvis egoistisks. Regnārs sakaunējās. Viņš pēdējā laikā tā bija aizrāvies ar romāna «Atceries nāvi» sarežģītajām sižeta līnijām, ka itin bieži gandrīz aizmirsa Baibas darbu un rūpes, veiksmes un neveiksmes. Viņš mēģināja sevi izslēgt no ikdienas soļu pasaules, lai šo pasauli, protams, daudz pārveidotākā veidā ieslēgtu sevī. Tā viņš dažbrīd nepamanīja, kas notiek istabā, aiz istabas sienas. Viņš atradās ārpusē, lielajā pasaulē, droši vien ļoti tālu — reizēm uzlidoja tik augsti, ka zemes dzīve piemirsās, bet reizēm tikai lidinājās.

Regnārs, vēl joprojām tikpat drošs un mierīgs, turpināja vadīt lidmašīnu, būdams pārliecināts par šī lidojuma absolūto precizitāti. Viņš vēl nekad nebija pārbaudījis mērinstrumentus un sava vienīgā pasažiera iekšējo spriegumu. Viņš līdz šim bija tikai redzējis tās ārējo veidolu. Vai nu viņš baidījās, vai arī tam vienkārši neatlika laika. Paskatīties dziļāk. Apjēgt, kas notiek — vai viņš lidinās vai lido. Aprēķināt un noteikt pareizās koordinātes. Pieradis strādāt ar vārdiem, viņš tiem par daudz ticēja. Un viņš ticēja skrejceļa platumam, spārnu vēzienam, sava pilota prasmei un bākas gaismai. Viņš vēl nebija pamanījis, ka to jau aizsedz noslēpumaina migla. Regnārs turpināja traukties uz priekšu, priecīgi ieklausīdamies tuvākās apkārtnes skaņās, nemaz neiedomādamies, ka tās jau vēstī par avārijas sākumu. Tad, atcerēdamies Baibas nupat pateiktos vārdus un tajos saklausāmo pārmetumu, viņš pret sievu izjuta patiesu līdzjūtību, bet acumirklī neattapās, neatrada iespēju, kā viņai palīdzēt.

—    Tu dusmojies? — viņš klusi vaicāja.

—    Ne jau par to, Regnār, — Baiba atbildēja. — Ēst taču vajag. Vienīgi… Es tevi biju iedomājusies pavisam citādu.

Regnārs sarāva uzacis un vērīgi paskatījās uz nopietno un, kā tagad varēja redzēt ļoti skaidri, arī patiešām nelaimīgo Baibu.

—    Kādu? — Regnārs dobji jautāja. — Kādu tu mani biji iedomājusies?

—    Pareizāk sakot, visu tavu dzīvi. Jā, Regnār, arī tevi. Varbūt tu patiešām esi liels rakstnieks, bet… — Baiba apmulsa, tad saņēmās, noraisīja priekšautu un, vāji slēpdama niknumu, to nevērīgi iesvieda virtuves kaktā. — Dzīvē tu esi neveikls un nevarīgs, neuzņēmīgs un galīgi nepraktisks.

Un tad Regnārs saprata. Tikai tagad viņš beidzot saprata, ka viņa mājā jau krietni sen ir ienākusi ne tikai sieviete, bet arī saimniece un, kā jau visām labām saimniecēm, arī viņai vajadzīga nauda, arī viņai vajadzīgs labi ģērbties. Un viņa vēl ir aktrise, kuru redz visa sabiedrība.

Viņš savu stāvokli sabiedrībā varēja neievērot. Viņš varēja atļauties nepiegriezt vērību savam ārējam izskatam, savam dzīves veidam, kā arī apstākļiem, kādos šī dzīve noritēja. Tas viss viņu neinteresēja, tātad arī nesatrauca. Patiesi! Kas gan ir dārgs uzvalks pret labi uzrakstītu stāstu? Kas gan ir moderns dzīvokļa iekārtojums pret spēcīgu romānu? Un kas gan ir sabiedriskais stāvoklis, ārējais spožums, trokšņaini panākumi, bezrūpīga dzīve, slava pret tavu ļoti nogurdinošo ikdienas darbu, kurā tu mēģini cilvēkiem atsegt kaut daļu no patiesības?

—    Pagaidi, Baiba! — Regnārs savādā balsī teica un nez kādēļ skatījās sāņus. — Vēl apmēram gads. Kad pabeigšu romānu…

—    Tu esi naivs! — Baiba pārmetoši iesaucās. — Tev bieži tīk runāt par nākotni, tu būvē gaišu cerību pilis, bet aizmirsti… Regnār, Regnār.. . Vai tad tu tiešām vēl neapjēdz, ka tev, man — mums abiem beidzot jādzīvo savādāk, daudz labāk?! Vai tu patiešām vēl nesaproti visvienkāršāko patiesību: lai varētu sagaidīt rožainu nākotni, vispirms drusku labāk jānodzīvo šī pelēkā ikdiena.

Saērcinājusies Baiba strauji apgriezās un aizgāja uz istabu. Regnārs smagnēji apsēdās uz vecā koka krēsla blakus logam, pa kuru pavērās skats uz nelielu pagalmu. Tajā, kā vienmēr, redzamas rūpīgi sakrautas malkas grēdas, turpat sākās mazu šķūnīšu rinda, auga daži veci, augsti un līki koki.

Kādreiz pēckara gados šeit vēl kladzināja vistas un rēja suņi un šķūnīšos mājas iedzīvotāji turēja kazas, trušus un pat sivēnus. Garām pa smilšaino ielu ganībās aizlīgoja govis. Apkārtne, kā arī visa dzīve tolaik bija daudz klusāka, vienkāršāka.

Un tomēr, Regnārs domāja, paši cilvēki arī bija citādāki, varbūt — jaunāki. Cilvēki jutās laimīgi jau tādēļ vien, ka viņiem bija šī ikdiena, ka viņi kara laikā palikuši dzīvi un vairs nesprāgst ne bumbas, ne šāviņi, virs galvas ir jumts un bez bailēm var domāt par rītdienu. Cilvēki jutās laimīgi jau ar to vien, ka uz galda bija maize, bērni katru dienu varēja iet skolā, šķūnītī blēja gar- pupaina kaza un lēkāja truši, pasaules lielākie rīmas, ka valdīja miers un ikvienam atradās darbs. Jūs teiksiet — tāda pieticīga laime? Bet vai tad pastāv laimes pārpilnība? Vai tad ir liela un maza laime? Kur ir tā mēraukla, kas varētu izmērīt, kur ir tie svari, uz kuriem laime nosverama? Un Regnāru jau kuro reizi pārņēma dusmas, dziļš riebums pret visiem, kas cilvēcisku laimi identificēja tikai ar naudu, mantām, sabiedrisko stāvokli, slavu, dārgām drēbēm, automašīnu, bezrūpīgu dzīvi.

Bet maizes šķēle uz tava galda? Bet gaisma tavā lampā un apvāršņa malā? Bet sausi sērkociņi, sāls šķipsna un ziepes gabals?

Nesmejieties, cilvēki! Tas taču nemaz nebija tik sen.

Regnārs pacēla galvu un ieraudzīja, ka virtuves durvīs stāv Baiba un viņu uzmanīgi novēro. Baiba jau bija pārģērbusies: tumši brūns mētelis, krāsaina šalle un plata cepure. Baiba izskatījās pietiekami eleganta, lai uzreiz varētu teikt, ka viņai nav jāiet strādāt rūpnīcā pie konveijera.

—    Vai tev tuvākajās dienās nav gaidāms kāds honorārs? — viņa vaicāja.

—    Nē, — Regnārs vēsi atteica un piecēlās.

—    2ēl. — Baiba rūgti pasmaidīja. •— Vai tu vispār zini, cik mums vēl atlicis naudas?

—    Nē. — Regnārs domīgs pakratīja galvu.

—    Vēl jo vairāk žēl. Bet es ceru, ka tu zini, kas ir simt pieci rubļi?!

—    Tā ir tava mēnešalga, — Regnārs atbildēja un jau otro reizi šai vakarā nez kādēļ sajuta kaunu.

Baiba pienāca klāt un uz viņa vaiga uzspieda tradicionālo atvadu skūpstu. Šoreiz tas šķita vēss un ļoti mikls.

—   Nu labi, — viņa ātri teica un gāja prom. — Gan jau izkulsimies. Līdz algas dienai atkal mazliet aizņemšos.

Gaitenī vecās koka kāpnes čīkstoši atbalsoja Baibas steidzīgos soļus. Atkal Regnārs nostājās pie loga un domīgs raudzījās, kā viņa sieva, cenzdamās graciozā gaitā iet pa smilšaino ielu, pakāpeniski attālinās. Arvien tālāk aiziedama. Pie trolejbusu pieturas viņa iejuka cilvēku pūli.

Griezīgi kauca ātrās palīdzības mašīnas signāls. Viegli ietrīcējās loga stikls. Alberts Zvans pagrieza galvu, brīdi ieklausījās, bet šī skalā trauksme pašreiz viņu atstāja gandrīz vai vienaldzīgu. Pārāk bieži viņš to bija dzirdējis. Ārsts Alberts Zvans atturīgi nodomāja: «Atkal kādam iet grūti. Atkal kādam nav paveicies.»

Pēc tam viņš saģērbās, nokopa virtuves galdu, paņēma melnu čemodāniņu ar dokumentiem un, kā vienmēr pirms došanās uz darbu, pameta garlaicīgi vērtējošu skatu plašajam trīsistabu dzīvoklim. Tas bija gaumīgi iekārtots, vienmēr tīri uzkopts, un visās vāzēs plauka ziedi. Bet šai skaistajā dzīvoklī reti kad varēja dzirdēt cilvēka balsi. Un šeit jau labi sen nebija skraidījis, nebija smējies vai raudājis viņa bērns. Un tas arvien biežāk Albertu Zvanu darīja skumju.

Rūpīgi aizslēdzis dzīvokļa durvis, viņš ar autobusu nobrauca divas pieturas un izkāpa vietā, kur lielas pļavas malā starp ezeru un mežu atradās pirms desmit gadiem uzceltās garāžu rindas.

Alberts Zvans iesēdās savā baltajā volgā un brauca uz slimnīcu pilsētas otrajā malā. Un visu laiku, kamēr viņš brauca, gar acīm zibēja apgaismojuma stabi, mašīnu numuri, signālugunis, trolejbusu stangas, māju sienas, cilvēku sejas, atvērti galvaskausi, mugurkaulu skriemeļi, pelēkā smadzeņu masa, tik pierasti sarkanā asiņu krāsa, viņa un kolēģu zaļie operāciju tērpi, rentgena uzņēmumi, māsiņas un operācijas zāle.

Šodien atkal… Šodien … Atkal kārtējā operācija. Čigānu barons. Kāds puisis ar sadragātu galvu. Ekskavatora kauss — un tik trauslais mūsu dzīvības apvalks. Man tagad tevi ir jāsalāpa. Un es to izdarīšu, esi mierīgs. Tas ir mans darbs, mans pienākums, bet tik un tā pilnīgi drošu rezultātu neviens nevarēs garantēt. Un pēc tam tas čigānu virsaitis. Smadzeņu audzējs. Vakar vairāki viņa tautas brāļi man par veiksmīgu operāciju piedāvāja piecsimt rubļus un izzīlēt laimīgu nākotni. Piecus simtus varētu ņemt. Pieci tūkstoši gan radītu pārdomas, bet no pieciem miljoniem noteikti atsacītos. Tā tomēr būtu pārāk lēta cena cilvēka dzīvībai un pārāk dārga cilvēka dzīvei.

Kad Alberts Zvans jau gāja pa garo, līdz apnikumam pazīstamo slimnīcas gaiteni, viņš kārtējo reizi sajuta, ka atgriezies savās īstajās mājās. Jo tikai šeit viņš jutās patiesi laimīgs. Garīgi un fiziski gandarīts, apmierināts, te, kur visapkārt valdīja sāpes. Pat jocīgi kļūst, ja tā padomā. Bet tā nu bija. Alberts Zvans jau ceturto gadu vadīja slimnīcas neiroķirurģisko nodaļu; viņš — viens no labākajiem speciālistiem republikā. Pirms dažiem mēnešiem

viņš bija aizstāvējis doktora disertāciju, kļuvis četrdesmit septiņus gadus vecs, izšķīries no sievas un Saulkrastos pabeidzis būvēt vasarnīcu.

Pretim nāca viņa vietnieks Ringolds Rumba, jauns un daudzsološs, jau medicīnas zinātņu kandidāts, un, kā parasti, plati smaidīja.

—    Labrīt, doktor! — viņš sveicināja. — Kā pavadīji vakaru?

—       Draņķīgi, — Alberts atbildēja. — Visu laiku gaidīju zvanu. Visu vakaru. No Maskavas. Pēc velna esmu uztraucies. Un tas ir slikti. Tā, Ringold, ir mana vājuma pazīme.

—    Viss būs kārtībā!

—      Cerēsim. Tas lielā mērā būtu vismaz kaut kāds atalgojums par mūsu pēdējiem mēģinājumiem.

Alberts Zvans atslēdza durvis, iegāja savā kabinetā un uzvilka balto ķiteli. Ienāca vēl daži ārsti.

—      Kas noticis pagājušajā naktī? — Alberts uzprasīja un no Ringolda rokām paņēma dežūras žurnālu.

—      Slikti, — dakteris Rumba atbildēja. — Jūrnieks no Azerbai- džānas… Jā, Bahčalijevs! Viņam, kā jau to varēja gaidīt, letāls iznākums. Pilnīgi bezcerīgā situācijā pustrijos vēl pārlējām asinis. Vienos naktī un piecos no rīta ievesti divi jauni pacienti ar smagām galvas traumām. Pirmajam operācija jau izdarīta, viņš atrodas intensīvās terapijas palātā, bet otrs pagaidām guļ gaitenī.

—       Es redzēju, — Alberts teica. — Vai tad Bahčalijeva vieta vēl nav sakārtota?

—    Uz nakts dežūru neatnāca sanitārs. Tikko Ruņģis . ..

Alberts Zvans sarāva biezās uzacis un nosodoši paskatījās uz

jauno kolēģi.

—      Es jau zinu, ko tu gribi teikt, — Ringolds pasteidzās pirmais. — Man jau arī apnicis mūžīgi karot ar tiem sanitāriem. Un par to naudu, ko viņiem šeit maksā …

—      Lai paliek! — nodaļas vadītājs teica. — Nekavējoties sakārtojiet vietu! Lai es vairs nekad neredzētu nevienu pacientu guļam gaitenī!

—      Gan jau redzēsi, — Oskars Sīlis, ķirurgs, kurš te strādāja jau sen, sacīja.

Protams, Alberts nodomāja. Gandrīz vai katru dienu, bet tādēļ neviens sanitārs vai pat ārsts tomēr nedrīkst kļūt vienaldzīgs pret nodaļas pārslodzi. Mēs pie tā nedrīkstam pierast.

Viņš piegāja pie loga un īsu mirkli pārlaida acis slimnīcas plašajam pagalmam. Pa to uz darbu nāca ārsti. Baltos uzsvārčos tērpti studenti. Ar kruķu palīdzību nesteidzoties aizklaudzināja pusmūža vīrs. Gaišmatains puisis palīdzēja iet vārgai meitenei, un viņas sejā skaidri varēja saskatīt samocītu smaidu. Korpulenta

sieviete steidzās, rokā turot milzīgu baltu ceriņu buķeti, un viņa izskatījās apskaužami vesela. Lēnām aizbrauca ātrās palīdzības mašīna. Uz asins analīzēm gāja liela grupa slimnieku.

Tā bija pierasta, tūkstoš reižu skatīta aina, mirklis no garās slimnīcas dienas. Aiz loga, aiz šīm biezajām mūra sienām un kabineta durvīm ritēja parastā ikdienas dzīve. Un Alberts Zvans nodomāja, ka šeit arī nāve ir tikai parasta ikdienas sastāvdaļa.

Rīta vizītes laikā, lēnām apstaigājot palātas, iedziļinoties slimību norisē, viņš laimīgs atkratījās no šīm uzmācīgajām domām. Ārsta profesionālās rūpes bija pārāk nopietni ieprogrammētas, lai aizrautos ar prātošanu.

Kad beidzās rīta vizīte, ārsti un medmāsas izklīda pa savām darba vietām, bet Alberts Zvans ar Ringoldu Rumbu iegāja kabinetā.

—           Tomēr Kārkliņam, lūdzu, vēl papildus izdariet elektroence- falogrāfiju, — Alberts teica, apsēdās aiz rakstāmgalda un nospieda selektora taustiņu. — Dakter Sīli, ienāc pie manis!

—           Labi, — Ringolds piekrita. — Bet ko mēs nolemsim darīt ar Barsukovu? Es tomēr pastāvu uz operāciju. Paskaties vēlreiz! Spilgti izteikta īstā aneirisma. Kuru katru brīdi tā var plīst.

Ringolds nodaļas vadītājam pasniedza divus rentgena uzņēmumus. Alberts tos uzmanīgi apskatīja, un viņam radās šaubas. Tieši tai brīdī atvērās durvis un kabinetā ātriem soļiem ienāca Oskars Sīlis. Alberts fotogrāfijas pasniedza viņam.

—    Paskaties! Ko tu tur redzi?

Uzrunātais rūpīgi apskatīja uzņēmumus.

—    Tipiska neīstā aneirisma, — viņš pārliecināts atbildēja.

—           īstā, neīstā… Ne velna jūs nezināt! — Alberts Zvans neapmierināts teica. — Vēlreiz izdariet zondēšanu un rentgenosko- piju!

Ringolds Rumba, it kā mazliet apvainojies, aizgāja.

—    Ko tu gribēji? — Oskars uzprasīja.

—           Atbrauc man līdzi uz ministriju. Mēs šajās dienās saņemam visjaunāko japāņu EEG aparatūru, bet baidos, ka tikai pēdējā brīdī to atkal nenogrābj institūts.

—           Nevaru. — Oskars noplātīja rokas. — Eju uz zāli. Nupat ievests kārtējais mašinizācijas upuris un kārtējais galvaskausa pamatnes lūzums.

Viņš steidzās uz durvīm, tad strauji apstājās.

—    Jā, Albert, vai tu rītvakar negribi aiziet uz teātri?

Oskars atgriezās pie rakstāmgalda un Albertam pasniedza divas biļetes.

—    Mēs ar Daci rītvakar nevaram tikt.

—    Kas par izrādi?

—     «Baltais laukums». Nezinu, kāda ir tā luga, bet tur galveno lomu spēlējot jaunā zvaigzne Baiba Līce.

—    Baiba Līce? — Alberts kļuva domīgs. — Ja tā ir viņa, tad es šo Baibu mazliet pazīstu. Viņai pirms vairākiem gadiem bija liels romāns ar kādu man pazīstamu cilvēku.

—    Naudu nevajag, — Oskars sacīja. — Es tev šīs biļetes dāvinu.

—    Pasveicini Daci! — Alberts teica.

—    Paldies.

Alberts Zvans, palicis atkal viens, nostājās pie loga un domīgs skatījās, kā viņa nodaļas vecais sanitārs Ruņģis, mazliet pieklibodams, pāri slimnīcas pagalmam uz morgu stūma slimnieku ratus, uz kuriem gulēja pagājušajā naktī mirušais jūrnieks.

13

—    Neko jus, zeni, nesaprotat, — Zigmunds teica un uz bridi izgāja laukā. Kaut kur tālu, citā istabā, skanēja telefona zvans.

Regnārs Brints paraudzījās apkārt. Mākslinieka Zigmunda Tam- mes plašā darbnīca tinās vieglā dūmu mākonī. Kāds beidzot atvēra logu. Regnāram blakus lielā, pēc speciāla pasūtījuma gatavotā atpūtas krēslā sēdēja vienmēr omulīgais grāmatizdevnie- r.ības redaktors Andris Lielzārds un flegmātiskā mierā kūpināja pīpi.

—    Tev tomēr jabut elastīgākam, — viņš Regnaram teica.

Regnārs paskatījās sāņus un ieraudzīja, ka viņam lēni, mazliet līgodamies, tuvojas rakstnieks Eduards Vēlis. Rokā turot piepildītu konjaka glāzi, viņš apstājās Regnāra priekšā un mirkli blenza uz savu konkurentu. «Parastajā sarunu valodā — kolēģis,» pienākušais iedomājās. «Kolēģis. Hm… Tas ir vismīļākais latviešu ēdiens, kā teicis mūsu kolēģis Alberts Bels.»

—    Tu izliecies pārāk gudrs, Regnār! — Eduards Vēlis sacīja un ar plecu atspiedās pret bronzas sievietes skulptūru. — Tu esi viltīgs lapsa. Es jau zinu, ko tu perini savā galvā. Tu visus gribi pārsteigt. Tu gadiem ilgi raksti vienu romānu, tā cerēdams radīt šedevru. Nieki, Regnār! Ir bijuši vīri, kas ģeniālus darbus radījuši vienā naktī. Tas nav atkarīgs no laika, bet gan no cilvēka smadzeņu kroku skaita. Tā ka velti pūlies, vecīt! Mēs esam spējīgi tikai uz pieklājīgu viduvējību. Tu to centies noslēpt, tev pašam kauns atzīties. Droši vien tu mani nicini. Ak, mīļais, tu mani neieredzi tieši tādēļ, ka esmu daudz atklātāks par tevi un spēju katru gadu uzrakstīt un publicēt vismaz vienu romānu.

—    Nemuldi, — Regnārs teica un nepatikā novērsa skatienu. — Es tevi nekad neesmu nicinājis. Varbūt dažreiz man tevis ir bijis vienīgi žēl.

Eduards Vēlis sāka smieties.

—    Nē, Regnār! Tev manis nekad nav bijis žēl! — viņš runāja arvien skaļāk. — Tevi, tāpat kā mūs visus, vienkārši māc profesionāla skaudība. Un arī to tev netīkas atzīt!

—    Liec mierā Regnāru! — Andris Lielzārds teica un nikni paskatījās uz Eduardu. — Jebkurš tavs labākais romāns vienmēr būs nesalīdzināmi sliktāks par Regnāra Brinta vājāko darbu.

Eduards Vēlis kļuva nopietns un brīdi padomāja.

—    Jūs patiešām esat pārliecināti, ka viss knifs slēpjas rakstīšanas ātrumā?

—    Nē, — Regnārs sacīja un viegli atstūma Eduardu no trauslās skulptūras sāna. — Ir rakstnieki, kuri cītīgi dienu no dienas sēž zināmu stundu skaitu pie sava rakstāmgalda, tā katru reizi izpildot gan jau pierastu rituālu, gan paši sev uzstādīto ražošanas plānu. Tie ir rakstnieki, kuri strādā. Ir rakstnieki, kuri ražo. Un ir rakstnieki, kuri rada. Un, lai gan viņi visi dara vienu darbu un ir vienas profesijas pārstāvji, starp viņiem visiem tomēr pastāv milzīga atšķirība. Beigu beigās visu nosaka tikai gala rezultāts. Viens būs uzrakstījis kārtējo grāmatu, kas turas uz kopējā līmeņa, otrs tai pašā laikā būs radījis mākslas darbu.

—    Un tu pats sevi, protams, pieskaiti pie tiem, kuri rada, vai ne? Nezūdošās vērtības!

—    Es vismaz mēģinu, — Regnārs atbildēja.

—    Pilnīgi piekrītu, •— Andris sacīja un atkal pīpi piepildīja ar smaržojošu tabaku. — Mākslas darbu nevar radīt dažās nedēļās.

—    Muļķi. — Eduards Vēlis saviebās. — Jums vēlreiz jāiet skolā. Jūs taču neko nezināt no mākslas vēstures! Bez tam, mīļie biedrīši, tam nav ne mazākās jēgas! Pieņemsim, ka Regnārs uzrakstīs ģeniālu romānu, bet es uzrakstīšu vāju grāmatu izdošanas līmenī. Regnārs pie sava romāna strādās četrus piecus gadus, es — sešus mēnešus. Kurš no mums būs zaudētājs? Ģeniālais vārda mākslinieks Regnārs Brints. Jo mēs taču saņemsim gluži vienādu samaksu. Apjēdzat? Kopējā laika summā rēķinot. Un sveika, Gauja!

Eduards Vēlis ironiski pamāja ar roku un aizgāja. Bronzas skulptūra mazliet sašūpojās.

Domīgs Regnārs Brints ielēja konjaku un lēni izdzēra. Paskatījās apkārt. Telpas stūrī stāvēja Baiba Līce un dedzīgi sarunājās ar mākslinieka Zigmunda Tammes sievu. Otrā pusē, kur pie sienas bija piestumts molberts, stāvēja vēl divas aktrises un vairāki vīrieši, kurus Regnārs nepazina. Mazliet savrup turējās žurnālists Vilis Šiliņš un grafiķis Ilmārs Zīle, risinot kādu nebeidzamu, abus interesējošu nopietnu sarunu. Viņi visi šeit bija ieradušies, lai atzīmētu Zigmunda Tammes jubileju. Sākumā Baiba nez kādēļ negribēja nākt, tad beidzot piekrita.

Pēdējā laikā starp Regnāru un sievu bija izveidojušās ļoti vēsas, brīžiem pat abiem nepatīkamas attiecības, kuras gan abi centās padarīt labvēlīgākas, taču nesekmīgi. Un Regnārs juta, viņš pilnīgi fiziski sajuta, ka Baiba Līce kaut kur lēnām pazūd, pakāpeniski no viņa dzīves izgaist un drīz no viņas vispār nepaliks pāri pat ēna. Kā katru vakaru pamazām zūd saule. Kā aizlido putni. Kā aiziet mīlestība — klusi un nemanot vai arī skaļi aiz- cērtot durvis. īsu brīdi vēl gaisā virmos tikai smaržas un atsevišķi labi vārdi, kurus bijāt viens otram kādreiz teikuši. Nav pārāk daudz no divu cilvēku kopīgā mūža.

Regnārs piegāja pie Baibas un maigi pieskārās viņas plecam.

—    Kā jūties?

—    Ļoti labi. — Baiba pasmaidīja un no garas kristāla glāzes iedzēra malku šampanieša. — Un tu?

—    Tā nekas. Mājās vēl neiesim?

—    Jau gribi?

—    Nē, vēl jau varam palikt.

—    Seit ir brīnišķīgi, — Baiba sacīja, un viņa šai brīdī izskatījās nekaunīgi skaista. — Visas šīs gleznas un skulptūras, un pati darbnīca, kura ir divreiz lielāka nekā viss mūsu dzīvoklis.

—    Tev atkal rūp šie salīdzinājumi.

—    Un tu, Regnār, nemaz neskaud! Kāda elegance!

—    Mazliet, — Regnārs atbildēja un mutē sajuta gruzdošu rūgtumu. Viņš pieliecās un no šķīvīša, kas bija uzlikts uz vecmodīga galdiņa, paņēma šokolādes gabaliņu. — Mazliet, Baiba, tikai mazliet. Bet nedomā, ka arī Zigim bija viegli sev izcīnīt šo darbnīcu un dzīvokli.

—    Bet tu sev nevēlies izcīnīt neko, — Baiba pārmeta. — Ne viegli, ne grūti.

—    Nevajag, — Regnārs klusi teica. — Vismaz šeit.

Pie viņiem pienāca žurnālists Vilis Šiliņš un pieskandināja Baibas glāzei.

—    Kas jauns teātrī? — viņš painteresējās.

—    Drīz pirmizrāde, — Baiba atbildēja un šķelmīgi paskatījās uz jauno, bet jau tik populāro preses pārstāvi. Vilis Šiliņš regulāri publicēja diskusiju izraisošus rakstus par mīlestības, morāles un demogrāfiskiem jautājumiem. Nenoliedzami viņš bija tikpat talantīgs, cik vienpusīgs šo sarežģīto problēmu risināšanā un nostādnē, bet ar ticīgā cietēja apskaužamu stoieismu lepni izturēja visus oponentu pretuzbrukumus. Viņu savā pārliecībā varētu apskaust pat Romas pāvests. Vilis Šiliņš centās pārliecināt lasītājus, ka, neradījis vismaz trīs bērnus, katrs mūsu republikas pilngadīgais iedzīvotājs palēnām tuvina savas tautas bojāeju. Un tikai paklausot viņa veselīgajiem ieteikumiem… Regnārā Brintā šie Viļa Šiliņa raksti vienmēr izraisīja vieglu smīnu.

—    Es dzirdēju, cienītā māksliniece, ka jums šai izrādē uzticēta galvenā loma? — Vilis taujāja. — Tas tiesa?

Baiba pamāja. Viņa izskatījās laimīga un ļoti apmierināta. Arī Regnāram, redzot sievu labā garastāvoklī, krūtīs ielija patīkams siltums, kā atvieglojums. Viņš pagriezās pret Vili Šiliņu un tam draudzīgi uzsita pa plecu.

—    Ko tad rāda pēdējie statistikas skaitļojumi? Demogrāfiskā līkne kāpj uz augšu, vai arī mēs strauji grimstam lejup?

—    Par viehu procentu uz augšu.

—    Apsveicu, Vili! Tur katrā ziņā ir arī tavs nopelns.

—    Visai iespējams. Tikai nesmejies. Arī tu varētu palīdzēt aktivizēt sabiedrisko domu.

—    Tu taču raujies par diviem. Ko tad vēl es …

—    Katram rakstniekam jābūt arī publicistam.

—    Naivais, — Vilim aiz muguras klusi ierunājās pienākušais redaktors Andris Lielzārds. — Jebkuras tautas nākotne ir atkarīga vispirms no kara un miera stāvokļa, no mūsu radītajām kultūras vērtībām un dažādiem ekonomiskajiem faktoriem, nevis no attiecīgā iedzīvotāju skaita. Es vienmēr esmu brīnījies, ka tu, būdams izglītots cilvēks, tomēr vari būt tik vienreizēji aprobežots.

—    Jūs paši esat aprobežoti, — Vilis atteica un aizgāja parunāties ar citiem viesiem. Vai nu visu laiku jāstrīdas!

Regnārs kopā ar Andri atgriezās iepriekšējā vietā. Kāds bija ieslēdzis magnetofonu un nodzēsis elektrisko gaismu. Sur tur dega vienīgi sveces. Radās tāds iespaids, ka viņi visi atrodas uz līgojoša kuģa klāja un visapkārt valda biezas tumsas pārpildīta nakts, un visapkārt klejo noslēpumi.

Daži pāri dejoja. Baibu uzlūdza kāds no Regnāram nepazīstamajiem vīriešiem. Klusi atvērās stiklotās durvis, un darbnīcā atgriezās jubilārs. Starp līgojošām ēnām vājie gaismas stari izrāva koka, marmora un bronzas skulptūru stāvus, sejas un rokas, un Regnāram šķita, ka šie nedzīvie mālā vai akmenī veidotie cilvēki atdzīvojas, sāk kustēties, savā starpā klusi sarunājas un ari piedalās sava Radītāja sumināšanā.

Kamīnā sprakstēja sausa malka, un no turienes plūda savāda, silta un nomierinoša uguns dvesma. Regnārs Brints šajos skaista - jos tumsas mirkļos jutās atraisīts no pasaules un piesiets pie uguns. Cilvēki pēkšņi pazuda, un līdz ar viņiem kā pelni izplēnēja turība un skrandas, savstarpējā skaudība un slavas mirdzums. Tumsa un uguns — gluži kā nāve — visus padarīja vienlīdzīgus.

—    Kā tev ar romānu? — Andris atsāka.

—    Beidzot, — Regnārs priecīgs pamāja, — beidzot tuvojos beigām.

—    Man tā rādās, ka būs jāmaina nosaukums.

—    Velti, Andri. Es nemainīšu ne tikai nosaukumu, bet arī nevienu uzrakstīto rindu. Sis romāns ir mans, saproti, mans, un katrs vārds tur ir izsāpēts. Tā ka velti ceri.

—    Protams, tavs. — Andris pasmaidīja. — Bet līdzko tu šo romānu nodosi izdevniecībā un tas caur manām rokām nokļūs līdz lasītājiem .. .

—    Es jau visu to zinu, — Regnārs teica.

—    Spriežot pēc tām nodaļām, kuras man devi lasīt, tev šai romānā ir par daudz nežēlības, par daudz melnās krāsas, un tas viss rada pārāk drūmu vispārējo noskaņu. Lasītājiem tas nepatiks. Mums ir vajadzīgas cerības.

Rakstniekam tas nemaz nepatika. Regnārs Brints pagriezās pret redaktoru, brīdi cieši un spītīgi saknieba lūpas un ieskatījās blakussēdētāja acīs.

—    Lai Eduards Vēlis jautri vāvuļo savā ierastajā meldiņā. Bet es negribu trallināt. Es negribu būt apmierināts. Man sāp, Andri, saproti, man sāp! Es gribu kliegt, kad mūsu dzīvē saskatu trūkumus. Mani interesē, kādēļ sociālistiskā sabiedrībā uzaudzis jaunietis tik alkatīgi tīko dažādās ārzemju mantiņas. Kādēļ tik daudzi mūsu sabiedrības locekļi pamazām kļūst par mietpilsoņiem? Kādēļ? Kādēļ arvien vairāk un biežāk cilvēki lepojas galvenokārt tikai ar savu mantu, bet arvien retāk un retāk ar savu darbu, tikumību, talantu, uzticību? Un vai tevi nesatrauc arī tāda parādība, ka bieži var sastapt cilvēkus, kuriem nez kādēļ tieši atvērtajās plaukstās iekrīt īpašas privilēģijas un iespējas, par kādām citi var tikai sapņot. Es šeit nerunāju par apzinīgiem darba darītājiem, bet gan par tiem, kuri ir pārlieku izveicīgi, kuri izmanto jebkurus sev izdevīgus apstākļus, pazīšanos, pielīšanu un glaimošanu. Tad kādēļ lai es klusēju? Es gribu visu to skaust, un mana profesija ir tieši aicināta par to runāt. Jā, Andri! Es rakstīšu par tādiem, kādus es tos sastopu ikdienas dzīvē.

—    Es spiežu tev ķepu, Regnār, bet nevajadzētu sev tīšu prātu sagādāt zināmas neērtības.

Regnārs Brints iesmējās un atkal paraudzījās uz tagad jau stipri noplakušajām uguns liesmām. Tās bija nervozākas, kā jau pirms beigām. To gaismā cilvēku ēnas un apveidi izskatījās vēl spokaināki.

—           Par ko tad profesori spriež? — Pie viņiem pienāca Eduards Vēlis un atkal ar plecu atspiedās pret bronzas skulptūru.

—           Paej sāņus! — Regnārs parādīja ar roku. — Tu varbūt labi pārzini mākslas vēsturi, bet pašu mākslu necieni.

—    Hā! — Eduards vīpsnāja. — Šķīstie dievi!

—    Kā tev ar darbu? — Andris vaicāja.

—    Viss kārtībā.

—    Un dzīvokli arī saņēmi?

—           Viss kārtībā, zēni! Tikai neturiet uz mani sliktu prātu! Katrs pa to dzīvi taču grābstās, kā māk.

—    Staigā vien tālāk! — Regnārs sacīja.

—           Eju. Tikai tev, gudrēli, der atcerēties, ka skaudība ir viena no spilgtākajām mūsējo īpašībām. Skaud vien! Jā! Tā dāma sarkanajā kleitā ir tava sieva?

Atbildi viņš nesaņēma, jo Regnārs neko neatbildēja, bet skatījās pāri plašajai darbnīcas telpai, kur blakus kamīnam stāvēja Baiba un aizrautīgi tērzēja ar savu dejas partneri.

—           Tu viņu pazīsti? — Regnārs pavērsās pret Andri un ar galvu pamāja uz nepazīstamā vīrieša pusi. Eduards Vēlis lēnām aizlīgoja, pieturēdamies pie kamīna dzegas, pavisam tuvu. garām «dāmai sarkanajā kleitā». Uz to pusi arī Andris paskatījās.

—           Nē. Nepazīstu. — Andris papurināja galvu. — Teatrāļu aprindās dzirdēju, ka Baibai Līcei esot visas dotības kādreiz sasniegt virsotnes.

—    Es arī viņai ticu. Tikai žēl…

Regnārs aprāvās un kļuva skumjš. Viņš vēlreiz pavērās pāri telpai, kur kamīna siltuma apņemta stāvēja viņa mīļā sieviete, ko viņš varēja saukt par sievu. Baiba bija jautrā noskaņojumā, nepārtraukti kaut ko runāja un ik pēc brīža pielika pie lūpām šampanieša glāzi.

—    Kas žēl?

—    Viņa man netic.

—    Gan jau …

—           Bet gadi ripo. Un mūsu pasaulīte sen nav maza. Tā neņem pūliņus pie sirds. •— Regnārs pasmaidīja izlīdzinātāk, mierīgāk.

—           Tev vēl nav neviena sirma mata, — Andris atkal ierunājās pēc klusuma, kurā varēja saklausīt, ka daži viesi jau sākuši atvadīties.

—    Taisni brīnums.

Pēc brīža pie viņiem pienāca Zigmunds Tamme ar sievu. Viņa bija tērpusies garā, gaiši zilā vakartērpā un izskatījās viegla un netverama, līdzīga tērpam.

—    Paldies, Regnār, ka atnācāt, — viņa teica un ar lūpām pieskārās viņa platajai pierei.

—    Pie jums ir labi, — Regnārs sacīja. — Pavisam mājīgi. Apkārtne šādā pustumsā ir nereāla. Tā izskatās kā no īstenības klaipa atgriezta sapņa šķēle.

—    Tava Baiba ir jauka, — Zigmunds teica. — Tādas sievietes ir jāsargā.

Regnārs pateicībā piecēlās un tikko manāmi paklanījās.

Kamīns bija izdedzis. Kāds izslēdza magnetofonu. Klusumā spalgi noskanēja elektriskais slēdzis. Atkal telpu piepildīja spilgta gaisma; nu varēja visu redzēt labāk. Un viss nostājās savās vietās. Pasaule nekur nebija pazudusi. Arī cilvēki skatījās cits citā tādi paši.

Kas tad bija noticis? Vienīgi kāds bija aizdedzis uguni. Un pirms tam saskaldījis malku. Un izžāvējis sērkociņus. Iztīrījis dūmvadu un atvēris durvis. Uguns, kaut uz dažiem īsiem laika sprīžiem, cilvēkus bija tuvinājusi, dāvājot siltumu.

Tagad būs jāiznes pelni. Kamīnu taču vajadzētu turēt tīru. Katram gadījumam.

14

Aizvien biežāk Baiba Līce apstājās istabas vidū, lai pārsteigumā atkal no jauna noskatītu vienkārši iekārtoto telpu. Dīvāns, televizors, sekcija, neliels galds, skapis un divi krēsli. Pie sienas Leo Kokles glezna. Tas arī viss. Šī istaba bija viņu guļamtelpa un arī viesistaba. Otrajā strādāja Regnārs. Tur viņš sev bija iekārtojis bibliotēku un darbistabu.

Pēdējā laikā jau vienmēr, pārnākusi no teātra vai kādām viesībām, Baiba Līce pret šo vienkāršo un mazo dzīvokli, kas Regnāram bija ierasts un radošās elpas apdvests, izjuta arvien pieau- gošāku nepatiku. Arī vannas istabas šeit nebija un tualete atradās ārējā gaitenī. Malkas apkure. Tas viss viņu kaitināja, nomāca, darīja nervozu.

Piekusuma un niknuma brīžos Baiba pret Regnāru Brintu sāka izjust pat naidu, jo uzskatīja, ka tieši viņš sagādājis vislielāko vilšanos. Vai Baiba būtu kļuvusi pārlieku godkārīga? Smagas un melnas dienas bija krājušās. Neveiksmīga izveidojās viņas dzīve bērnībā un jaunībā. Agri nomira tēvs, bet māte, samīlējusies kādā revidentā, bez lielas domāšanas meitu pameta un šim nejauši sastaptajam cilvēkam aizbrauca līdzi uz citu pilsētu. Baibu pie sevis pieņēma audzināšanā vecmāmiņa, bet, kad tā nomira, viņa nokļuva pavisam attālas radinieces pajumtē, kur tāpat bija tikai divas mazas istabiņas, sasmacis gaiss, dievticīgas vecenītes un nepārtraukti brīdinājumi par tuvojošos pasaules galu. Baiba tiecās prom, ar visu savu trauslo un viegli ievainojamo dvēseli viņa alka izrauties no zemo griestu pasaules, nokļūt uz skatuves, kur vairāk gaismas, kur dāsni tiek dalīta turība un slava. Baibai neapšaubāmi piemita talantīgas aktrises dotības, un laikam tieši tādēļ viņa klusībā, varbūt to ne vienmēr skaidri apzinoties, apskauda citus talantīgus cilvēkus.

Agrākus gadus, it sevišķi pēc pirmās neveiksmīgās mīlestības, viņa patiešām bija sajūsminājusies par Regnāra Brinta darbiem, kuros domāja, dzīvoja un cieta viņai līdzīgi cilvēki. Vislielākā kļūda bija tā, ka Baiba Regnāru iemīlēja kā rakstnieku, nevis kā vīrieti un cilvēku. Bet pa lielākajai daļai starp autora personību un viņa attēlotajiem varoņiem tomēr saglabājas vērā ņemama distance. Gluži tāda pati atšķirība izrādījās starp visā republikā pazīstama cilvēka vārdu un viņa pieticīgo, ļoti vienkāršo dzīves veidu.

Un tad Baibas rūgto pārsteigumu pakāpeniski nomainīja īgnums, slikti slēpts neapmierinājums, dusmas, nepatika, kas mēdza sakā- pināties līdz pat naidam. Mīlestība pazuda. Ak! Jāteic, ka mīlestība pazuda kā Jāņu sniegs. Viņu abu mīlestība spīdēja, tad spoži uzliesmoja, sadega, izgruzdēja, pārvērtās plēnēs. Tagad, kad viss it kā būtu beidzies, ir jāpieceļas, jāsagrābsta pelni un jāizmet laukā par prieku pasaules vējiem.

Nogurušām kustībām, kā nevēlēdamās Baiba laiski uzklāja gultu, iededza naktslampiņu un lēnām novilka sarkano kleitu. Pēc tam viņa noģērbās kaila un ātri palīda zem pūkainas segas. Ķermeni apņēma mājīgs siltums. Viņa ieklausījās, kā tālumā dūc lidmašīna, ar steigu brauc automašīnas un tepat rej suns, bet blakus istabā saraustīti klaudz rakstāmmašīna. Šīs skaņas negribēja mitēties.

—    Regnār! — viņa klusi pasauca.

Lidmašīna, kas dūca virs mājas, jau būs aizlidojusi. Mašīnas vēl brauca. Suns arīdzan apklusis, vai nu dabūjis kāvienu, vai kaulu. Tikai blakusistabā rakstāmmašīna joprojām nepagurusi sita burtus, veidojot vārdus un teikumus, kurus cilvēks steidzīgi vēlējās atstāt uz papīra lapas, lai domas nepazustu.

—    Regnār!

Pēc dažiem mirkļiem viņš ienāca istabā un nopietns paskatījās uz sievu.

—    Kas noticis?

Plati ieplestām acīm viņa skatījās uz vīru, un šais acīs Regnārs ieraudzīja gandrīz vai visu, kas viņam Baibā patika un nepatika.

—    Nāc pie manis, — viņa tikko sadzirdami aicināja. — Jau tā tik daudz kā pietrūkst, tad vismaz lai mums ir naktis . . .

Neteicis neviena vārda, Regnārs aizgāja atpakaļ uz darbistabu, ātri pārlasīja nupat uzrakstīto tekstu, nodzēsa gaismu, atgriezās guļamistabā, steigā noģērbās un apgūlās blakām. Viņa pagriezās uz sāniem, cieši piekļāvās un uzlika galvu uz Regnāra krūtīm.

—    Vai tev ar dienām nepietiek? — viņa vaicāja, pabužinādama vīra ausi. — Kādēļ tu tik bieži strādā vēl naktīs?

Regnārs ielaida pirkstus Baibas biezajos matos un sāka tos lēni, vienmērīgi glāstīt.

—    Man šķiet, ka manam darbam pat visas dzīves nepietiek. Laiks joņo kā traks. Baibiņ, jāstrādā, kamēr tik var.

—    Vai tu nevari strādāt arī ko citu? Tad mums katrā ziņā būtu daudz vieglāk.

—    Varu, — Regnārs atbildēja. — Varu strādāt žurnāla redakcijā, izdevniecībā, televīzijā… Varu, Baiba, varu. Mēs par to jau esam runājuši. Bet pašlaik gan ne. Līdzko aiziešu valsts dienestā, neko īsti labu vairs nespēšu uzrakstīt. Vienkārši tam neatliks laika.

—    Tomēr padomā, — Baiba lūdzoši turpināja, atmezdamās uz muguras un sakļaudama rokas zem galvas.

—    Es jau esmu ne tikai domājis, bet savā laikā arī izmēģinājis. Nekas nesanāk. Var labi darīt tikai kaut ko vienu. Protams, ja gribam radīt vērtības. Un vai tu neesi padomājusi, kādēļ gan nevienam mūrniekam, drēbniekam, šoferim vai ķīmijas skolotājam nekad nepiedāvā mācīt astronomiju, mūrniekam strādāt par šoferi, bet drēbniekam pasniegt ķīmijas stundas? Kādēļ man būtu jāiet strādāt par kaut ko citu?

—    Tev tagad ir jādomā arī par mani.

—    Protams, Baiba, tikai tas nedrīkst būt pretrunā ar manu iekšējo pasauli, manu pārliecību un darbu.

Brīdi abi klusēja. Regnārs sajuta blakus sievas karsto ķermeni, viņas rokas, krūtis un matus un atcerējās viņu pirmās iepazīšanās vakaru, pirmo kopā pavadīto nakti un tai sekojošos gadus. Tas viss vēl joprojām turpināja satraukt, bet nemitīgās ikdienas rūpes, šie sīkie pārmetumi un Baibas pastāvīgais īgnums to visu arvien straujākā gaitā nesa prom.

—    Atceries, kādā izrādē tava varone saka šādus vārdus: «Daudziem cilvēkiem kapi ir vienīgais pierādījums, ka viņi ir dzīvojuši. Bet es negribu …» — un tā tālāk. Daudzi rakstnieki pēc sevis atstāj dēkainus nostāstus, pat veselas leģendas, atstāj personīgās mājas, kur cerēts iekārtot memoriālos muzejus, atstāj daudzas sievietes, kuras aplaimojuši ar savu labvēlību, bet es gribu atstāt vienu vērtīgu un patiesu grāmatu.

Baiba neko neatbildēja. Viņa atvirzījās nostāk no vīrieša slaidā ķermeņa, pacēla galvu, nolika to uz spilvena malas, sāka skatīties istabas sienā. Kaut kur augstu gaisos atkal dūca lidmašīna. Vēlreiz ierējās suns. Pavisam tuvu griezīgi un negaidīti skaļi iekaucās ātrās palīdzības mašīnas sirēna.

—    Parīt man pirmizrāde, — Baiba klusi teica. — Pēc tam mazajā zālē bankets … Tu taču arī atnāksi, vai ne?

—    Nē, — Regnārs nožēlodams teica un atkal pieskārās sievas matiem. — Rītvakar man ir pirmā tikšanās ar lasītājiem. Es agri no rīta lidoju uz Liepāju un mājās nebūšu trīs dienas.

—    Tu nevari nebraukt? — Baiba pavaicāja, pagriezdama galvu atpakaļ, ieskatīdamās vīra acīs.

—    Nē. — Viņš pakratīja galvu. — Mani tur gaida.

—    2ēl…

—    Man arī, Baiba, bet ta nu reiz sanāk.

—    Un ļoti žēl, ka man uz šo pirmizrādi tā arī neiznāca uzšūt jaunu tērpu …

—    Citreiz, — Regnārs mierinoši teica un piekļāva lūpas Baibas matiem. — Citreiz. Vēlāk es tevi apģērbšu kā karalieni. Tu redzēsi. Lai gan tevi mīlu tieši šai ikdienas vienkāršībā.

—    Atkal šī vienkāršība … Atkal vēlāk … — Baiba sarūgtināta atteica un pievēra acis. — Bet kas tad būs šodien?

15

Kad Alberts Zvans ienāca teātra zālē, apsēdās norādītajā vietā un skumji pameta acis uz tukšo blakusvietu, viņš jau apmēram zināja, kā šis vakars varētu beigties. Bet viņš nekādi nespēja iedomāties, kā vēlāk risināsies šī vakara izraisītie turpmākie notikumi.

Šoreiz Baiba Līce spēlēja gluži jaunu sievieti, mežsarga atraitni, kura visu laiku dzīvo dziļā mežā un vientulībā.

Ieraugot Baibu, viņš to uzreiz pazina un sajuta patīkamu saviļņojumu. Alberts atcerējās, kā reiz diezgan nesekmīgi bija šo meiteni lencis, kā bija mēģinājis viņai tuvoties, taču vienmēr saņēmis atraidījumu. Baiba kā bez prāta bija iemīlējusies viņa draugā.

Bet nu pagājuši gadi, viņš atcerējās, toreizējā mīlestība pārvērtusies rūgtās atmiņās, un mēs abi esam kļuvuši pavisam citādi. Daudz gudrāki un pieredzējušāki, pareizāk sakot, parasto dzīves sitienu norūdīti.

Aktrise lēni apsēdās savas būdas priekšā, domīga un nelaimīga ilgi raudzījās tālumā, un viņas balss viegli drebēja.

—    Cilvēki… Nu jūs paši redzat, kā viss sašķetinājies. Es jūs gaidīju, bet neviens tomēr neatnāca. Es saucu, bet neviens man neatsaucās. Es gāju, bet nevienu nesatiku. Es runāju, bet jūs klusējāt. Vai tad es jums esmu sveša? Vai tad jūs nezināt, kur atrodas mana māja? Es jums uzklāšu galdu. No akas atnesīšu ūdeni. Vāzēs ielikšu ziedus. Tikai nāciet! Es jūs gaidu! Es jūs gaidīšu, kamēr vien dzīvošu.

Kad izrāde beidzās, Alberts dažas minūtes pagaidīja foajē, mazliet nervozs un uztraucies vēroja, kā skatītāji teciņiem vien steidzās uz garderobi, un beidzot tomēr izšķīrās par kādu lēmumu un drošiem soļiem devās uz aktieru ģērbtuvēm.

Pretim nāca jauns aktieris, kurš nupat tik lieliski bija nospēlējis vecīša lomu.

—    Atvainojos, — Alberts viņu uzrunāja. — Kurā istabā atrodama Baiba Līce?

Aktieris mirkli padomāja.

—    Īsti neatceros, bet šķiet četrpadsmitajā kambarī. Katrā ziņā kaut kur gaiteņa viņējā galā.

—    Paldies.

Alberts Zvans turpināja iet pa diezgan šauru, vāji apgaismotu koridoru, kura abās pusēs atradās aktieru ģērbtuvju durvis, un viss šis gaitenis, durvis, gaiss, dzirdamās sarunas, smiekli, dažādie trokšņi viņam nez kādēļ atgādināja studiju gadus, topošo mediķu kopmītni. Viņš apstājās pie četrpadsmitās istabas durvīm un tur izlasīja sarakstu, kas bija gaumīgi ierāmēts spožā metāla ietvarā: Inese Balode, Valda Tūja, Baiba Līce. Blakus šiem vārdiem vēl atradās piesprausta steigā uzšņāpta zīmīte: «Ja tev līdzi ir šampanietis, vari ienākt bez klauvēšanas!»

Izteiksmīgi noplātījis rokas, Alberts Zvans pasmaidīja un īsi pieklauvēja. Kādu laiku aiz durvīm valdīja klusa čaloņa, tad atskanēja nervoza, skaidra sievietes balss:

—    Kas tad tur? Ienāciet!

Durvis bija atveramas viegli, un viņš paspēra dažus soļus uz priekšu. Istabā atradās Inese Balode un Baiba Līce. Viņas jau bija pārģērbušās un tagad liela spoguļa priekšā viena otrai palīdzēja sakārtot matus. Abas mazliet izbrīnījušās paskatījās uz svešo ienācēju. Alberts Zvans ne desmit minūtes iepriekš, ne arī tagad nevienam nespētu paskaidrot, kādēļ nācis, kāds spēks viņu šurp triecis, ko cer šeit ieraudzīt. Viņš vienkārši atnāca, varbūt zemapziņā cerot šeit sastapt kaut ko līdzīgu neparastam, ļoti gaišam saules lēktam. Varbūt viņš vairs negribēja kārtējo vakaru viens pavadīt savā lielajā dzīvoklī? Galu galā tai brīdī, kad vīrietis atvēra durvis, viņš skaidri zināja, ka neko, absolūti neko viņš nevar zaudēt.

—    Labvakar, — Alberts klusi sveicināja un tikai tad attapās, ka iemaldījies šeit bez puķēm, bez vēlēšanās apsveikt aktrises ar lomām. Viņš bija koncentrējies tikai vienam mērķim: aprunāties ar jauno aktrisi, aprunāties.

—    Labvakar, — abas sievietes atbildēja gandrīz reizē. Un istabas griestos, kaut kur ap bālgano lustru, iekārās izbrīns un satraukums.

—    Jūs pie manis? — Inese jautāja, it kā pasteidzināt gribēdama, jo viņa pirmā nomanīja, ka nācējs nav lugumīlis vai aktrišu mīlis.

—    Nē. Es gribu aprunāties ar jums. — Alberts pamāja uz Baibas pusi.

—    Ko jūs vēlaties? — Baiba ātri un salti uzprasīja, cieši palūkodamās ienācēja sejā.

Ienācējs saminstinājās.

—    Es aizeju, — Inese teica. — Atā!

Ar steigu Inese aizvēra durvis. Koridorā izskanēja viņas ātrie soļi. Baiba samulsusi turpināja skatīties uz Albertu.

—    Es atnācu, — viņš smaidot teica. — Piedodiet, ka šobrīd nevaru jums pasniegt ziedus. Jūs bijāt nepārspējama, — viņš lēnām nobeidza un apklusa.

—    Pateicos, — Baiba, joprojām manāmi apmulsusi, nočukstēja.

—    Jūs mani atceraties? — Alberts klusām pavaicāja.

—    Jā, protams. — Baiba pamāja. Un nepārtrauktā virtenē gar viņas acīm aizzibēja jaunības gadi. Viņa atcerējās savu mazo istabiņu, saimnieces nīgro ģīmi, pastāvīgo vīraka smaržu un klusi dudinošās veceņu balsis, un kādu gaišu vakaru, medicīnas institūta studentu balli, bezgala jautras dejas un Viestura pašpārliecināto izturēšanos, viņa drošās runas par nākotni, jo viņš bija jau sestajā kursā, varēja plānot; viņš aktīvi piedalījās studentu zinātniskajā biedrībā, un visi viņam paredzēja spožu ārsta un zinātnieka karjeru; un atcerējās Albertu Zvanu, kas bija viens no Viestura labākajiem draugiem, tikai stipri vecāks, krietni piere- dzējušāks un jau vairākus gadus strādāja neiroķirurģijas klīnikā; un atcerējās daudzus citus vakarus, kurus viņa kopā ar Viesturu pavadīja dažādos izbraukumos un studentu sarīkojumos; un atcerējās arī visu to, kā viņi ar Viesturu pavadīja brīnišķīgas stundas divatā kaut kur mežā vai pludmalē; un atcerējās to lielo satraukumu, kad Viesturs viņu beidzot aizveda uz kāda sava drauga dzīvokli netālu no Torņakalna stacijas, kad Viesturs bija sev līdzi paņēmis pudeli visdārgākā vīna; un atcerējās pēc tam sekojošos skūpstus, glāstus un kopā pavadīto nakti. Tā bija visskaistākā nakts, un tas bija visskaistākais, vislabākais vīrietis šai plašajā

pasaulē, un tā bija visstiprākā mīlestība, kādu vien cilvēce pieredzējusi . . . Taču jau pēc nedēļas Baiba apjēdza gluži skaidri, ka Viestura līdzpaņemtais vīns nebijis nemaz tik dārgs, bet pats — tik neglīts, kāds vien gadījies sastapt, un mīlestība izrādījās tik trausla un vārga kā nelaikā piedzimis bērns. Zēl, ka viena vienīga nakts un viens vienīgs cilvēks mums tik bieži var sagādāt sarūgtinājumu gandrīz vai visai turpmākajai dzīvei. Toties sapnis tomēr palika. Un palika vēlēšanās atriebties, atmaksāt, atspēlēties. Pacelties daudz augstāk, kļūt ievērojamākai, slavenākai, spožākai par to, pret kuru tagad sirdī deg naids.

Vīrieši tiek ienīsti ne jau tādēļ, ka sievieti pamet, bet gan tādēļ, ka viņi šo sievieti nepaņem līdzi.

Ieinteresēta Baiba vēlreiz paskatījās uz Albertu Zvanu, kuru viņa jau bija paspējusi gandrīz vai pilnīgi aizmirst. Pagājušais tomēr vēl joprojām bija tuva un patīkama daļiņa no viņas studiju gadiem, no jaunības, no mīlestības un cerībām.

—    Jūs neesat mainījies, — Baiba klusi teica.

—    Nav bijis nekādas vajadzības, — Alberts atbildēja. — Ja runājam atklāti — es ar sevi esmu pilnīgi apmierināts. Bet acīmredzot arī jums nav iemesla žēloties. No trešā kursa studentes, kādu es jūs pazinu agrāk, esat kļuvusi izcila aktrise.

—    Tikai pirmās lielākās lomas.

—    Es jūs apsveicu, Baiba! Man šķiet, ka šo vakaru, kas savieno tik tālas atmiņas, būtu vērts atzīmēt. Lūdzu! Man ir priekšlikums pavadīt vakaru pie kokteiļa glāzes. Mēs varētu atcerēties pagātni, kopējus paziņas . . .

Baiba sarāva uzacis un brīdi padomāja. Viņa vairs negribēja atcerēties pagātni. Kādēļ? Lai paliek bijušais. Ja tik pēkšņi un negaidīti atkal acu priekšā atveras durvis. Vīrietis reti uzmeklēs sievieti tikai tādēļ vien, lai papļāpātu par pagātni, izdzertu glāzīti konjaka un atcerētos kopējus draugus. Aiz šāda uzaicinājuma gandrīz vienmēr slēpjas vai nu patiess cilvēka izmisums, mirkļa vājums un nespēja vienam pašam tikt ar sevi galā, vai arī visparastākā nekaunība un uzdrīkstēšanās. Albertam nekaunību un uzdrīkstēšanos nevarēja piemērot. Viņam tas bija par prastu.

Viņa arvien vēl klusēja. Viņa atcerējās Regnāru, iedomājās, kā viņš pirms dažām stundām stāvējis Liepājas lasītāju priekšā, skaļi lasījis savus teikumus, atbildējis uz klausītāju jautājumiem un tagad ir ļoti noguris. Baibai Regnāra kļuva žēl, bet tai pašā laikā viņa pret to atkal sajuta kaut ko nepatīkamu un svešu.

—    Es jums pateicos.

—    Es saprotu, — Alberts ātri teica. — Tādā gadījumā pagātni liksim mierā. Dzersim kokteili un runāsim par šodienu. Jūs taču esat brīva?

Baiba domīgi novērsās.

—           Es neesmu brīva, — viņa klusi teica. — Man ir vīrs. Bez tam pēc katras pirmizrādes mums parasti ir neliels bankets.

Alberts droši panāca uz priekšu un pieskārās Baibas rokai.

—           Lai paliek šīs tradīcijas! — viņš teica. — Jums taču priekšā tik daudz vēl citu pirmizrāžu. Lūdzu, nāciet! Šo vakaru pavadīsim kopā!

Vēl īsti labi neizsvērdama, kāpēc tā gribas darīt, Baiba brīdi svārstījās, tad, it kā jau galīgi izlēmusi, pasmaidīja. Un teica:

—    Labi. Ja jūs tik ļoti vēlaties … Ejam kopā! Kādu brīdi.

Un koķeti iesmējās.

16

Oficiants slīdēja šurpu turpu uzkrītoši lēnām roku un kāju kustībām, toties galva rēķināja ātri. Izcilus skaļi centās spēlēt orķes- stra muzikanti. Ventilācija nedarbojās, tādēļ zālē visu laiku turējās smags, piesmēķēts gaiss.

Alberts pasūtīja pudeli sausā ungāru vīna un dažas vieglas uzkodas. Ap pulksten diviem zāle kļuva arvien trokšņaināka. Viņi diezgan vienaldzīgi noskatījās uz puskailo dejotāju priekšnesumiem, jo Baiba par tiem neizrādīja nekādu interesi. Runāja viņi maz. Baiba visu laiku sēdēja iekšēji ļoti satraukta. Vēlāk, kad Baiba it kā atdzīvojās, saruna tomēr negribēja raisīties. Iznāca tikai tāda lēna spēlēšanās ar vārdiem.

—    Ārpus darba es nekad nemeloju, — Alberts teica.

—    Tātad darbā jūs melojat?

—    Gandrīz katru dienu un pie tam vairākiem cilvēkiem uzreiz.

—    Kādēļ?

—    Man viņiem jāiedveš cerība.

—    Un tas panākams vienīgi ar meliem?

—    Visbiežāk.

—    Es gribētu to saukt par pārliecināšanu.

Alberts paskatījās uz skatuvi. Tur pašlaik divas vingrotājas mēģināja savīties ciešā kamolā. Aiz bāra letes neviens nebija redzams.

—           Ne vienmēr, — viņš klusi atkārtoja. — Un vai tad iedves- mošana nav meli? Vismaz līdz tam brīdim, kamēr otrs turas pretī.

Baiba vērīgāk paskatījās uz blakussēdētāju. Šai vietā, kur nepārtraukti skanēja skaļas cilvēku balsis, dārdēja mūzika, uz ma

zās skatuvītes locījās puskaili ķermeņi, kur pazuda tik daudz kas no ierastā, no ikdienas mazajām un lielajām rūpēm, kur visapkārt cilvēki viens uz otru dusmojās vai arī viens otru mēģināja iekārdināt, sēdēja mierīgs, pieklājīgs, eleganti ģērbies četrdesmit septiņus gadus vecs vīrietis un nemaz nemēģināja viņu ne apžilbināt, ne iekvēlināt. Alberts bija atturīgs, jo viņš zināja ne tikvien medicīnisko iedvesmošanu, bet arī intīmo vārdu vērtību. Un tikpat droši viņš zināja, ka šī sieviete viņam ir jāiegūst, jo negribēja dzīvot kopā atkal ar kādu no savām kolēģēm. Viņš gribēja šo Baibu. Albertam patika, ka viņa neuzvedas pārākā pakāpē — nesmejas, neķiķina, nekoķetē, nesmēķē, ka savā ugunīgi sarkanajā vakartēpā sēž viņam blakus un lielākoties ir skumja. Un tas ir labi. Svētki nāks vēlāk. «Esmu pieradis pieņemt izšķirošus lēmumus,» viņš domāja. «Un no tiem atkarīgs ne tikai vairāk vai mazāk veiksmīgi nodzīvots mūža posms, bet cilvēka dzīvība. Tā ir medicīniska aksioma.»

Pie viņu galdiņa klusiem soļiem iznira oficiants.

—    Dāma varbūt kaut ko vēlas?

Baiba pacēla acis uz jauno viesu apkalpotāju un par šādu negaidītu traucējumu jutās patīkami pārsteigta.

—           Jā. Lūdzu glāzi šampanieša. Un, ja tas jūs neapgrūtinātu, tad ļoti aukstu.

—           Nē, nemaz, — viesmīlis teica. — Es to izņemšu tieši no ledusskapja.

—           Un būtu labi, ja pie viena nāciena jūs man atnestu mazo glāzīti konjaka.

—    Varbūt «Camusu»?

—    Lai iet tas pats.

—    Tūlīt.

Viesmīlis aizgāja. Baiba ar Albertu saskatījās un iesmējās.

—    Viņš tā vien deg no mums izplēst kaut ko vairāk!

—          Bet, starp citu, — Baiba sacīja, — šampanietis ir vienīgais dzēriens, ko patiešām ir vērts dzert.

—    Noteikti, — Alberts piekrita. — Nekā labāka nav.

—    Un tomēr dodat priekšroku citam?

—    Kā kuro reizi.

Viņi vēlreiz ieskatījās viens otram acīs. Tajās bija liels nogurums. Un tas arī saprotams. Baibai aiz muguras palikusi satraukuma pilnā diena, arī pirmizrāde, bet Alberts Zvans ik pa laikam atcerējās grūto galvas audzēja operāciju, ko viņš bija izdarījis vecam čigānu baronam, atcerējās arī kādas jaunas meitenes nāvi.

—           Vajadzētu braukt mājās, — Alberts klusi un negaidīti pateica. Viņš patiešām jutās saguris. — Brauksiet man līdzi?

Baiba bridi domāja. Viņa šo jautājumu jau bija gaidījusi un tādēļ noraidoši pakratīja galvu.

—    Nē, Albert.

Kad viņš šo jautājumu atkārtos vēlreiz, viņa piekritis, Baiba iedomājās priecīgā satraukumā.

—    Es jūs aizvedīšu, — viņš teica.

17

Ausa jau gaisma. Pamazām debesīs izbālēja zvaigznes. Pretim pūta spirgts rīta vējš. Sur tur jau varēja redzēt rosāmies sētniekus un pirmos agrīnos gājējus, kuri steidzās uz darbu. Tie droši vien bija autobusu šoferi, tramvaju un trolejbusu vadītāji. Sākās jauna diena.

—    Jums nav jāstrādā? — Alberts pavaicāja.

—           Pašā vakarā. Otrā cēliena beigās. Tāda maza, sīka epizo- dite. Jāuznāk uz skatuves, jānogāžas zemē un šausmās divreiz jāiekliedzas: «Dievs, ak dievs!»

—    Kādē|?

—           Tā vajag. Pēc tam mani sargkareivji aizvāc, es aiz skatuves pieceļos, pārģērbjos un varu būt brīva.

—    Ļoti labi. Es to atcerēšos.

—    Vai jums nešķiet, ka aktiera profesija ir savāda?

—    Varbūt. Bet katrā ziņā tā ir interesanta.

—    Jums nav interesanta?

—    O! Par daudz interesanta!

—    Operācijas ļoti nogurdina?

—    Neviens to nevar pateikt.

Baiba atgāza galvu pret augstā sēdekļa malu un pievēra acis. Viņa atcerējās daudzas iepriekšējās izrādes, ikvakarus skaļos skatītāju aplausus, viņa atcerējās, cik veiksmīgi bija tikusi galā ar grūtām un sarežģītām lomām, iedomājās, kā atkal rakstīs prese … Un tā es kāpšu. Un es pierādīšu visiem, ka neesmu ne par kapeiku sliktāka ne par Inesi, ne Valdu, ne Veltu, ne Rasmu … Nē! Labāka! Es izsitīšos caur šiem biezajiem talantu džungļiem! Ja es nespēšu būt pirmā, tad taču vispār nemaz nebija vērts sākt. Un tagad šis Alberts Zvans ir klāt. Izcils, talantīgs ārsts. Droši vien kādreiz būs akadēmiķis. Jau toreiz, kad vēl sagājos ar Viesturu, viņš man mēģināja pievērst uzmanību, nekad neslēpa, ka es viņam patīku. Tagad Alberts atkal mani uzmeklējis. Ko tas varētu nozīmēt? Interesanti, vai viņš vēlreiz man piedāvās braukt sev līdzi uz māju?

Acis neatvērusi, Baiba sāka skaļi skaitīt kadu sen dzirdētu, tomēr atmiņā iegūlušu dzejoli:

— Es adu tev pūkainu šalli

no pūkainiem mākoņiem.

Es gaidu tevi.

Varbūt tu reiz atnāksi

straujš tāds un neatvairāms kā vējš.

Tad šalli tev dāvināšu,

lai siltāk tev, vējam,

pa pasauli klīstot.

Aizvien vēl es tevi gaidu

un adu tev pūkainu šalli

no pūkainiem mākoņiem.

Aizvien tu vēl nenāc.

Būs jāizārda tā šalle

un jāpalaiž atpakaļ debesīs.

2ēl, tāda skaista un silta …

Dažus brīžus automašīnas kabīnē valdīja klusums, tad Baiba sajuta, ka viņas plecam pieskaras Alberta roka.

—    Kur jūs dzīvojat?

Baiba satrūkās. Viņa bija gaidījusi pavisam ko citu.

—           Tālu, — viņa klusi atbildēja. — Otrpus Daugavai, tālā pilsētas nomalē. Varbūt nemaz nav vērts.

—           Nekas, nekas, — Alberts atteica. — Es jūs aizvedīšu līdz pašām durvīm.

Atkal abi kādu laiku klusēja. Mašīna šķērsoja pilsētas centru un uzbrauca uz Oktobra tilta. Baiba nolaida zemāk sānu logu, un kabīnē strauji ieskrēja vējš. Ar vējā plīvojošajiem matiem, skumjo seju un baltajām, koptajām rokām uz krūtīm viņa tai brīdī izskatījās pēc kādas seno mākslinieku gleznās attēlotas madonnas.

—           Un tomēr, Baiba, neizārdiet šalli, — viņš negaidīti teica. — It sevišķi, ja tā šoreiz ir iznākusi tik skaista un tik silta. Kas zin, varbūt noderēs.

Pagriezusies pret Albertu, viņa vērīgāk ielūkojās vīrieša sejas izteiksmē, asajos vaibstos.

—    Jums? — viņa drastiski ieteicās.

—           Var man, var arī kādam citam, — viņš attrauca pasmiedamies. ■— Kāda tur starpība?

—    Starpība ir liela.

Alberts nez kādēļ strauji samazināja automašīnas ātrumu.

—    Jūs esat pārliecināta?

Novērsusi skatienu, Baiba ziņkāri paskatījās uz otru pusi. Kāda sarkana gaisma! Lēca saule. Un iela un aiz ielas mājas, un aiz mājām koki, un aiz kokiem mākoņi, un aiz mākoņiem debesis nokrāsojās spilgti sarkanā krāsā. Baibai šķita, ka viņa ar debesīm saplūst vienā veselā un jaunā atblāzmā. Un šī gaisma sildīja.

—   Jūs vēl joprojām operējat? — Baiba painteresējās.

—           Jā. Tikai tagad es jau esmu nodaļas vadītājs. Lasu arī lekcijas.

—    Un zinātnē?

—    Jā. Esmu zinātņu doktors.

—           Jūs esat precējies? — viņa ar interesi uzdeva vēl vienu jautājumu.

—    Izšķīries. Pagāšgad. Esmu brīvs.

Ilgu brīdi viņi brauca klusēdami. Rīgas blāzma auga un pletās arvien lielāka.

—    Šeit, lūdzu, apturiet, — Baiba teica. — Mēs esam atbraukuši.

Ielas kreisajā pusē, dažu ozolu un līku, vecu koku ieskauta,

rēgojās pelēka divstāvu koka māja, kurai vēl visi logi bija tumši.

—           Jūs esat apmierināts? — Baiba pavaicāja, droši vien gribēdama kaut kā pateikties par kopā pavadītajām stundām.

—    Es jums pateicos par šo vakaru.

—    Skaists vakars.

—    Tas tomēr ir maz …

—    Jau tik ilgi esam divatā!

—           Brauksim pie manis! — Alberts pasmaidīja un ar labo roku pievilka Baibu sev tuvāk. — Es jūs uzcienāšu ar visīstāko turku kafiju.

Baiba mirkli vēl domāja, lai gan patiesībā bija jau izlēmusi. Paskatījusies uz māju un sava dzīvokļa tumšajiem logiem, viņa tomēr ar zināmu sarūgtinājumu atskārta, ka pa visu nakti un šīm rīta stundām ne reizi nebija atcerējusies Regnāru, savu vīru.

—    Pateicos, — viņa klusi teica. — Jūs esat ļoti laipns.

—           Varbūt citvakar? — Alberts neatlaidās, un viņš pilnīgi fiziski juta, kā negribētos, ka Baiba aiziet.

Ari Baiba sajuta kaut kādu nenoteiktību, neziņu, un viņa atkal dažus mirkļus svārstījās, it kā meklēdama vispareizāko atbildi.

—           Uz redzēšanos! — beidzot viņa pateica un izkāpa no mašīnas.

18

Regnārs Brints bija atmodies. Viņš ieklausījās dažādajās skaņās, kas spiedās iekšā, kas līda gandrīz sienai cauri. Viesnīcas gaitenis modās lēnām. Jau sāka staigāt agri cēlušies iebraucēji, skaļi sarunājās apkopējas, dobji klaudzēja durvis, spalgāk iezvanījās telefons, dūca putekļu sūcējs, kāds apstājās iepretim durvīm un nejēdzīgi ilgi klepoja.

Pa logu plūda drēgnums. Viņš palēkāja uz vietas, palocījās, lai ķermenis ātrāk atgūtu elastīgumu, tad skatījās laukā pa logu. Cilvēki steidzās uz darbu. Klusi aizdūca tramvajs. No ostas līdz viesnīcai «Līva» rīta skaidrajās debesīs skanēja saraustītas, spalgas kuģu sirēnu skaņas. Jūras tuvums atgādinājās ar stipru viļņu dunoņu. Reizēm logā ieskrēja silts, bet ass un mikls rietumvējš. Turpat laukuma priekšā laidelējās baloži un kaijas, skaļi ķīvējās, pa baru skraidīja divi pelēki suņi. A! Viens suns gan bija ar brūniem sāniem. Un tas izskatījās diezgan jocīgi.

Regnārs rūpīgi nomazgājās, izmantodams viesnīcas komfortablās vannas ierīces, apģērbās un nokāpa pirmā stāva kafejnīcā paēst brokastis. Viņš pasūtīja divas tasītes melnas kafijas, auksto gaļu, vārītu olu un dažas maizītes. Garšoja labi. Pēc tam Regnārs avīžu kioskā nopirka abas latviešu rīta avīzes, uzkāpa atkal ceturtajā stāvā un iegāja savā vienvietīgajā numurā. Bija gandrīz vai mājīgi. Otra literārā tikšanās Liepājā ar pedagoģiskā institūta studentiem paredzēta tikai pulksten četrpadsmitos. Viņš aizsmēķēja cigareti, laiski un tīksmi atlaidās uz dīvāna un sāka pavirši pārlasīt jaunākos notikumus. Bet domas gan visu laiku vilkās prom: ko Baiba pašlaik dara?

Ielocījis «Cīņu» un «Padomju Jaunatni» vienā kopējā astoņlap- pušu, kā teikt, dubultnumurā, viņš avīzes nolika sāņus, jo arvien neatlaidīgāk Baiba, mīļā sieva, nāca prātā, it kā atgādinādama savu klātbūtni.

Vai Baiba kādreiz kļūs mans draugs? Vai mēs kādreiz būsim tuvi, tik ļoti tuvi, ka pat īslaicīga šķiršanās mums šķitīs neizturama, nevajadzīga, nesaprotama? Vai mēs kādreiz kļūsim viens otram tik nepieciešami, lai pat šāds skaists, saulains rīts bez tevis un tev bez manis šķistu galīgi tumšs, auksts un nevajadzīgs?

Būtu taču neizsakāmi jauki! Patiesi! Lai nāk idille! Vārda vislabākajā nozīmē. Tikai šādas saskaņas gadījumā ir vērts diviem cilvēkiem mēģināt dzīvot kopā. Ja vienu dienu mierīgs un vienaldzīgs varu sagaidīt bez tevis un tu bez manis, tad kaut kas jau ir salūzis. Kaut kas jau ir pazudis. Kaut kas jau ir aizlidojis. Kā putns, kam pašam savi spārni.

Pēc tam viņš piecēlās, sāka strauji un nervozi staigāt pa istabu, pārdomādams savas rakstīšanas pēdējos gadus, savu nupat pabeigto darbu pie romāna, kuram viņš bija devis tik smagu nosaukumu: «Atceries nāvi». Vai tas būtu brīdinājums? Kam?

«Pareizi. Viss ir ļoti pareizi. Tāpēc ka smagi. Tā es domāju. Un tieši tā arī uzrakstīju. Esmu pārliecināts, ka mākslas galveno pamatu veido cilvēks, viņa dzīve, cilvēku attiecības. Arī rakstniecības mākslai — literatūrai — jāattēlo cilvēks, viņa jūtu pasaule un tie noslēpumainie vai atklātie domu, tieksmju un kaislību procesi, kas šai pasaulē valda. Tāpat esmu stingri pārliecināts, ka šodien literārajā darbā nebūtu lielas vajadzības atklāt un patēlot cilvēka ikdienas solus, droši varētu iztikt gan bez varoņu vārdiem, gan izskata un apģērbu apraksta. Tas viss ir lieks, nevajadzīgs. Rakstniekam jāattēlo galvenokārt cilvēka dzīves galējā saspringuma momenti, cilvēka domu, uzskatu un jūtu rašanās vai izbeigšanās robežpakāpes: drosme, naids, mīlestība, izmisums, sāpes, dzīvotgriba, laime, pateicība, cieņa viskoncen- trētākajā izpausmē.»

Regnāram Brintam jau no literārās darbības pašiem sākumiem, kas bija strauji talantīgi, radās daudz nelabvēļu, skauģu, pat pārs mūžīgo ienaidnieku. Kritiķi nežēloja ne laiku, ne rakstāmdaiktus, nedz arī savu profesionālo žulti, lai jauno rakstīšanas censoni mēģinātu atgriezt pie tādu literatūras darbu radīšanas, kas, pēc viņu saprašanas, nu būtu vienīgi pareizie. Regnārs tomēr stūrgalvīgi gāja savu ceļu. Varbūt tā bija milzīga pašpārliecinātība, varbūt tas bija liels egoisms vai spītība? Bet Regnārs Brints nekādi negribēja atkāpties no saviem uzskatiem, novirzīties no aizsāktās jaunās literārās cirsmas. Skaidas lēca, un daža trāpīja bargā un vērīgā acī, bet darbs dara darītāju. Viņš jau no paša sākuma intuitīvi nojauta, ka jārada romāni un stāsti, nepakļaujoties nekādiem konjunktūras apsvērumiem, ne personiskiem, ne draudzīgi ieteiktiem, pilnīgi jāatsakās no spridzīgiem citu ieteikumiem, pamācībām, prasībām. Ir jārada tikai tādi darbi, pēc kuriem cilvēks šodien izjūt garīgas slāpes. Darbi, kuros būtu patiesi attēlota mūsu dzīve, cilvēku alkas pēc miera, laimes un mīlestības, darbi, kuros būtu atsegta laikabiedra dvēsele.

Kā redzams, Regnāram Brintam bija uznākusi kārtējā pārdomu stunda. Vienatnē, tālu prom no mājām, kurās viņš vienmēr bija kā saaudzis ar rakstāmgaldu, kilometriem attālinājies, viņš spēja labāk izsvērt. Un tāda krustu šķērsu apcerēšana lieti noderēja literārās priekšpusdienās, literārās pēcpusdienās un literāros vakaros. Tas bija jau zināms no pieredzes.

Šoreiz Regnāru Brintu gaidīja studenti. Tāpēc viņš ar lielu atbildību pārvētīja savus domugraudus, lai labāko sēklu pilnām saujām izsētu tiem, kas būs atnākuši.

Vagona riteņi vienmērīgā ritmā skaitīja noskrietos kilometrus, un pasaule lēnām grima miegā. Regnārs stāvēja gaitenī pie loga un nopietns raudzījās nakts biezajā tumsā. Varēja neskaidri nojaust, ka garām slīd mežs, ka te parādās un atkal pazūd ceļi, pareizāk sakot — krustceļi, un tikai paretam tālumā iemirdzas vientuļu māju ugunis.

Regnārs izsmēķēja cigareti līdz filtram, vēl brīdi uzkavējās gaitenī, tad pieturēdamies, jo vilciens nesās kā nokavējies, sliežu salaidumos vagoniem svaidoties, lēnām atgriezās kupejā. Viņš nebija gribējis Liepājas viesnīcā pavadīt vēl vienu nakti un pēc tam agri no rīta lidot ar lidmašīnu. Agri no rīta viņš jau būs mājās! Regnārs apsēdās uz savas jau uzklātās guļvietas un, ātri izģērbies, palīda zem segas. Arī ceļabiedrs, pagriezis seju pret sienu, jau gulēja. Riteņi turpināja skandēt savu vienmuļo dziesmu, un Regnāra acu priekšā vēlreiz pazibēja Liepājā aizvadītās dienas, draudzīgā un siltā uzņemšana, studentu jautājumi, tīrais jūras gaiss un pati jūra, un senā bāka, un vecais Liepājas tramvajs, un tālie kuģi. . . Pēc tam Regnārs jau kuro reizi atcerējās Baibu, un viņam kļuva žēl visa aizgājušā laika, pamazām izzūdošās mīlestības, un Regnārs kādus mirkļus ar cerībām iedomājās, ka beidzot viņiem taču būtu vajadzīgs bērns, kaut viens bērns un varbūt tas viņus atkal spētu saistīt tik cieši, kā ilgas pēc mīlestības viņus bija tuvinājušas, saradinājušas, kopā sējušas pirmajā laikā.

Tad Regnārs strauji sakustējās, viņu pakāpeniski pārņēma neizskaidrojams nemiers, viņš pagriezās uz sāniem un pustumsā neskaidri ieraudzīja, ka otrs pasažieris, zemu pārliecies pāri savai guļas vietai, ar dīvaini sastingušu skatienu ziņkāri veras viņa sejā, meklējot acis.

Regnārs ātri iededza gaismu un piecēlās sēdus.

—    Vai kas noticis? — viņš iesāka. — Slikti?

Vīrietis ilgi neko neatbildēja. Svešajam varēja būt ap gadiem piecdesmit, viņa galvu sedza paplāni mati, bet sadrūmušo seju — sirma bārda, kas pašreiz vizēja kā spodrināts sudrabs. Sarkanās, zemu atkārušās ausis šķita uztveram vissīkāko troksni. Plati atplestajā mutē, kas smagi un saraustīti elpoja, rēgojās dzelteni zobi. Regnārs joprojām vēl skatījās uz šo nesimpātisko cilvēku un nespēja saprast, kas šo vīru un viņu pašu bija tik pēkšņi iztraucējis.

—    Melnais atkal bija atnācis, — svešais klusi nomurmināja, un viņam viegli drebēja gan lūpas, gan rokas. — Tu viņu redzēji?

—           Nē, — Regnārs atbildēja un atlaidās guļus. — Šeit neviena bez mums nebija.

—    Tu jau neredzēji, — svešais tiepīgi sacīja. — Tu taču gulēji.

—    Es biju nomodā, — Regnārs teica.

—           Nebiji vis. — Svešais purināja galvu. — Es visu novēroju, es dzirdēju, kā tu aizmigi, un tieši tad jau arī viņš atnāca. Viņš speciāli gaidīja, kad tu beidzot aizmigsi, un viņš nāca klusām, lai nevienu neuzmodinātu.

—           Kas tas ir par cilvēku? — Regnārs ieinteresēts jautāja un, vēlreiz rūpīgi ieskatījies vīrieša sejā, sāka nojaust patiesību.

—           Cilvēks melnā apmetnī, ar baltu cepurīti galvā, — pasažieris skaidroja un izbijies lūkojās apkārt. — Viņš pie manis nāk katru nakti.

—           Nu jau vairs nenāks, — Regnārs teica un mierinoši pasmaidīja.

—           Kas zin, kas zin… Tas melnais pie manis nāk jau divdesmit astoņus gadus.

—    Kādēļ?

—           Tu tikai nenodzēs gaismu! — svešais iekliedzās. — Lai deg! Lai deg visu nakti! Tad viņam būs bail atgriezties. Dzirdi? Melnais nāk tikai tumsā.

—    Labi. Gaisma mani netraucē.

—    Bet mani ļoti traucē. Nekādi nespēju aizmigt.

—    Tad varbūt tomēr nodzēst?

—    Nē!

—           Nu labi, — Regnārs teica un smagi nopūtās. Viņš saprata, ka no gulēšanas nekas neiznāks, piecēlās, apģērbās un izgāja vagona gaitenī izsmēķēt cigareti. Garastāvoklis kļuva arvien sliktāks. Stipri sāka sāpēt galva. Vilciens spēji nobremzēja, Regnārs pieplaka pie loga, bet neko nespēja saskatīt. Dažas spuldzes apgaismoja vienīgi tumšas sliedes. Stacija atradās dzelzceļa otrajā pusē. Kad Regnārs atgriezās kupejā, viņa kaimiņš vēl joprojām sēdēja tai pašā neērti sastingušajā pozā.

—           Vajadzētu tomēr nosnaust, — Regnārs sacīja. — Līdz Rīgai vēl tālu.

Pasažieris paskatījās pulkstenī.

—           Jābrauc … četras stundas piecdesmit sešas minūtes un astoņpadsmit sekundes, nu jau sešpadsmit, nē, četrpadsmit…

—           Jūs esat ļoti precīzs, — Regnārs teica. — Varbūt strādājat par grāmatvedi?

Svešais pakratīja galvu, tad spēji pieliecās uz Regnāra pusi.

—           Voldemārs Vītols, piecdesmit divus gadus vecs, šķīries, — viņš galanti stādījās priekšā. — Grāmatvedis diemžēl neesmu.

Manos amata pienākumos ietilpst… Nu, kā tev labāk lai pastāstu … Es strādāju par liftnieku Lielajā Sadales Punktā.

—           Kur kur? — Regnārs sarāva uzacis, noguris apsēdās un nenolaida acis no tagad tik saulaini smaidošās kaimiņa sejas. — Kaut ko tādu es dzirdu pirmo reizi.

—           Nevar būt. — Voldemārs neticīgi kratīja galvu. — Es tur strādāju jau divdesmit astoņus gadus, un Lielo Sadales Punktu taču pazīst visi! Ak, piedodiet! Jūs vēl ne. Jums vēl tikai būs iespēja ar to iepazīties. — Viņš pasmaidīja. — Dzīvojiet vesels!

—    Kas tad tur īsti notiek? — Regnārs ziņkāri iekārtojās ērtāk.

—   Jauka vietiņa, vai ne?

—    Tā nu es gan neteiktu. — Voldemārs lēni pašūpoja galvu.

—     Tad jau drīzāk neiedomājami smirdīgs ūķis. Visi nomirušie stāv milzīgi garās rindās, strīdas, dažreiz pat sakaujas. Un tad viņi pa vienam ieiet Lielajā Zālē, tur ir arī vēl tāda mazāka zāle … Un pēc tam jau kur kurais. Hi, hi… Vienus es vedu uz augšu — uz bagātajiem Saules Dārziem, citus atkal lejā — uz aukstajiem un mitrajiem Akmens Pagrabiem.

—    Vai tur darbojas kāda komisija?

—    To nu gan es nezinu.

—    Kas tad pieņem izšķirošo lēmumu?

—           Manuprāt, neviens. Katrs, kas iziet caur Lielo Zāli, bet — it sevišķi — caur Mazo Zāli, jau skaidri zina, kurp doties: tur esot tādi knifīgi svari, uz kuriem uzliekot mūsu dvēseles. Apjēdz, cik viltīgi iekārtots? Un tur esot arī daži spoguļi. Tie parādot visu līdz pēdējai vīlītei, saredzama katra mūsu sirds šūniņa. Un tad jau skaidrs: baltie augšā, melnie apakšā.

—    Darba ir daudz?

—          Tikai uz leju, brālīt, galvenokārt tikai uz leju! Uz augšējiem stāviem man ir nācies braukt gaužām reti. Bet tas ir ļoti labi, tas man patīk. Sādā sakarībā es varu viegli šo to piepelnīt klāt. Ar dažiem, kuri man iepatīkas no pirmā acu uzmetiena, aprunājos sirsnīgāk. Ja viņi ir maksātspējīgi, vedu augšā.

—    Cik tad par to prasāt?

—           Kā nu kuro reizi. Kā sarunājam. Lēti tas nav. Hi, hi… Bet kā tad tu domā? Vai tu vispār apjēdz, kāda milzu starpība augšai un apakšai? Ja nebūsi galīgs muļķis, tu novilksi pēdējo kreklu, lai tikai varētu pacelties kaut vienu stāvu augstāk!

—           Tad tas ir ļoti netaisnīgi. Kāda velna pēc tad ir vajadzīgas tās Lielās Zāles, tie knifīgie svari, mūsu dvēseles un sirdis, mūsu labie un sliktie darbi, ja viss galu galā tomēr atkarīgs no tevis, liftniek, un no mana krekla?

Voldemārs Vītols sāka skaļi smieties.

—    Bet pasaule tā ir iekārtota. Nerunāsim par atsevišķiem izņēmumiem, bet ir taču pilnīgi skaidrs, ka cilvēku lielum lielākajai daļai viņu dzīvē pats galvenais tomēr ir tas, lai vispirms labi klājas man pašam. Hi, hi… Un tikai pēc tam, ja kaut kas atliek, arī citiem, par piemēru, tev. Hi, hi…

—    Un tas jūs apmierina?

—    Pat ļoti! Ja es strādātu kādu citu darbu, es pret to visu skaļi protestētu. Bet pašlaik liftnieka darbs ir ārkārtīgi ienesīgs. Un es klusēju. Hi, hi. .. Jo man ir labi.

—    Bet vai tu, vecais blēdi, neesi padomājis, ka tevi var kādreiz arī atlaist?

—    Esmu domājis. Esmu. Kā tad nu ne! Ikviens daudzmaz gudrs cilvēks allažiņ padomās par savu nākotni un apsvērs visus iespējamos variantus. Ja mani atlaidīs no liftnieka pienākumiem, es par katru cenu pacentīšos iekārtoties darbā pie svariem. Es kļūšu par svērāju. O, atklāti sakot, tas ir visas manas dzīves sapnis! Kļūt par svērāju! Hi, hi… Tu saproti, kādas iespējas paver šis amats? Es pats zināmā mērā tad līdzinātos svētajiem, jo tad es noteikšu, kāda ir tava dvēsele, cik smagi ir tavi padarītie vai nepadarītie darbi, cik sver tavs godīgums, cik patiesa ir tava labestība un cik viegli tev ir bijis dzīvot. Es būšu varens, jo manā pārziņā atradīsies atsvari un tikai es tos likšu uz svariem. Es! Hi, hi… Visi to zinās! Un kas negribēs doties lejup … Tu jau laikam saproti. Neviens nekad negrib doties tur, lejā.

—    To es saprotu, bet tomēr līdz šim es kaut kā stingri vien biju pārliecināts, ka vismaz pēc nāves mēs kļūsim pilnīgi vienlīdzīgi, ka vismaz tad mums beidzot pavērsies vienādas izredzes.

—    Hi, hi… Tieši tur notiek vēl smalkāka šķirošana nekā šeit!

—    Tātad gluži bez nozīmes tas viss, ko mēs dzīvē izdarām vai neizdarām, tomēr nav?

—    Protams, cilvēk, protams! Nekas uz šīs pasaules nenotiek tikai tāpat vien, par baltu velti, un pat kaķa sūdam ir kaut kāda nozīme!

—    Ko tu tam Melnajam cilvēkam es pāri nodarījis?

—    A, tas ir sens notikums, ļoti sens. — Viņš sadrūma, paklusēja, tad sāka stāstīt: — Tas notika pirms divdesmit astoņiem gadiem, kad tikko biju sācis strādāt uz lifta. Es viņu apkrāpu. Viņš bija labu labais cilvēks, viņa dvēsele bija tīra un balta, uz tās nebija ne mazāko traipu, un viņam, bez šaubām, tūlīt ar lieliem godiem un svinībām ierādīja vietu pašā augstākajā stāvā. Bet man tas nepatika. Es pret viņu izjutu velnišķīgu skaudību, jo man pašam bija ierādīta vieta tikai vienu stāvu augstāk virs aukstajiem Akmens Pagrabiem. Es visu dzīvi esmu bijis niecība, pelēka viduvējība, bet, sācis Lielajā Sadales Punktā strādāt par liftnieku, es pēkšņi sajutu savas personības nozīmīgumu. Tagad es taču atrados pie visiem tiem svarīgākajiem slēdžiem un svirām! Hi, hi… Tāpēc ar milzīgu baudu es to labo cilvēku vedu tieši uz visdziļākajiem pagrabiem. Bet viņš tomēr nez kā ātri no turienes izspruka laukā. Gadās. Un tagad viņš mani nepārtraukti vajā. Nedod miera. Laikam grib atriebties.

—    Bet kas notiktu, ja pamēģinātu strādāt godīgi? Ja jūs visus vestu tikai uz turieni, kur tie ir nozīmēti? Ja jūs, uzdienējies par svērāju, visus svērtu ļoti precīzi? Vai jums nešķiet, ka tad daudz kas mainītos uz labo pusi? Ka tad mums visiem būtu labāka, drošāka un taisnīgāka dzīve? Kaut arī pēc nāves.

—    Neapšaubāmi, brāl, neapšaubāmi! Hi, hi… Bet neesmu pārliecināts, vai tikpat godīgs kļūs arī jaunais liftnieks, kas nāks manā vietā, vai tikpat godīgi būs Mazās un Lielās Zāles pārziņi, vai tikpat godīgs būs arī kurinātājs, rindu skaitītājs, mehāniķis, kurš katru dienu pārbauda un noregulē svarus. Un es nekad, tici, cilvēk, nekad nevarēšu būt simtprocentīgi pārliecināts, vai arī dievs — tas ir, mūsu priekšnieks — galu galā nevadās pēc savtīgām interesēm.

—    Skumji.

—    Es jau arī to saku. Pagaidām vienmēr atrodas kāds negodīgais, kas šo spēlīti izjauc. Un tādēļ vienam pašam būt labam nav ne mazākās jēgas.

—    Tomēr, liftniek, tomēr! Iedrošinies!

Voldemārs Vītols šaubīdamies grozīja galvu un nervozi braucīja garos bārdas rugājus. Viņa skats bija izklaidīgs, acis tā vien lēkāja uz visām pusēm.

Regnārs piecēlās, sameklēja cigareti un gāja uz durvīm.

—    Tomēr, — viņš klusi atkārtoja izejot. — Kaut vai tādēļ vērts pamēģināt, lai mēs naktīs vismaz varētu mierīgi gulēt, lai nerastos bailes, ka atnāks cilvēks melnā apmetnī, ar baltu cepurīti galvā.

20

Kad Regnārs Brints atslēdza dzīvokļa durvis un iegāja savās mājās, viņš sajuta lielu prieku un atvieglojumu. Tā tas bija vienmēr, kad viņš atgriezās no kāda ilgāka brauciena. Jā, ne pārāk grezna un plaša, bet tā tomēr bija vieta uz šīs pasaules, silta un pierasta vieta, kur esi dzimis, kur pavadījis gandrīz vai pusi sava mūža un kur paveikts viss līdzšinējais darbs.

Gaisā virmoja stipras, mazliet rūgtenas smaržas. Regnārs pavēra istabas durvis un vērīgi ielūkojās puskrēslā. Baiba kaut ko klusi noņurdēja, mazliet sagrozījās, bet acis pat nepavēra. Turpat uz krēsla diezgan nevērīgi bija nosviesta sarkanā vakarkleita, sagumzījusies apakšveļa, bet zeķes un kurpes aizslīdējušas zem dīvāna. Viņš uzmanīgi aizvēra durvis, gaiteņa stūrī klusām nolika ceļasomu un iegāja virtuvē. Bridi pastavejis pie gāzes plīts, viņš uzlika vārīties tējas ūdeni, bet pats pa to laiku nomazgājās. Pēc vieglajām brokastīm viņš iegāja savā darbistabā, apsēdās senatnīgajā atpūtas krēslā blakām rakstāmgaldam un gandrīz tai pašā mirklī aizmiga.

Atmodināja saule, kas jau bija pacēlusies krietni augstu virs māju jumtiem, juzdamās it lieliski skaidrajās debesīs. Varbūt atmodināja troksnis, kad istabā ienāca Baiba, jo durvju rokturis noklikšķēja spalgi. Viņa jau bija saģērbusies uz promiešanu un izskatījās skaista. Regnārs vēl ieraudzīja, ka viņa stāv kā sveša, tikai durvis pavērusi, lai atkal ar steigu aizietu.

—    Labrīt, — Baiba teica. — Es sapratu, ka tu atgriezīsies ar lidmašīnu, un nemaz nepadomāju par brokastīm.

—    Es jau iekodu, — Regnārs sacīja, paberzēja acis un izstaipījās. — Tātad mazliet tomēr gaidīji?

—    Nemaz, — viņa salti atbildēja. — Kaut kā neiznāca laika.

Regnārs iekoda lūpā. Pārsteigumā tas nemaz nelikās sāpīgi.

Drīzāk jau sāpes varēja rasties no domas, kāpēc sieva tik sasalusi stāv, kā no ledusskapja izņemta. Labi, ka vēl atbild.

—    Kā pagāja pirmizrāde?

—    Lieliski! — Baiba iesaucās un tikai tagad pirmo reizi pasmaidīja. — Tas bija kaut kas vienreizējs! Visa izrāde nogāja gludi, nebija ne mazākā misēklīša, un es spēlēju ar iedvesmu un nepieredzētu pacēlumu… Varbūt tā man nekad vairs neizdosies. Aplausi negribēja rimties, mēs laikam nācām klanīties padsmitiem reižu. Man tika visvairāk ziedu. Bet pēc tam bija jautra balle. Visas dāmas ieradās greznos vakartērpos…

—    … un kungi melnās frakās.

No Baibas sejas pēkšņi nozuda apburošais smaids, un viņa vēl vēsāk paskatījās uz vīru.

—    Tu smejies?

—    Nenāk ne prātā, — Regnārs nopietns atbildēja. — Tieši otrādi. Man bieži kļūst skumji, it īpaši tad, kad izcel savus panākumus, visvairāk akcentējot klanīšanos un apjūsmošanu. Kāpēc tev pazūd īstās vērtības? Kā tu vari spēlēt? Tu nepārtraukti klanīdamās apjūsmo gan svešus, gan pazīstamus: tam pieder ārzemju automašīna, tas savukārt ir slavens, tam pieder liels dzīvoklis, tas būvē vasarnīcu, tam atkal pilnas kabatas ar naudu… Vai tev neliekas, Baibiņ, ka tu pārāk aizraujies ar cilvēku dzīves ārējo atribūtiku?

—  Tāds ir dzīves standarts.

—          Tas nav standarts. Dzīves butaforija, — Regnārs nicīgi atteica.

—           Jā, varbūt, — Baiba piekrita. — Toties viegli nicināt naudu un mantu, ja pašam tās nav. Paskaties uzmanīgāk, un tu noteikti pamanīji, ka tu taču visu laiku spēlē uz galīgi tukšas skatuves! Un arī skatītāju zālē neviena nav.

—          Tā nemaz tik tukša nav, — Regnārs sacīja. — Tur sameklējams viss, kas man šai dzīvē vajadzīgs, — mans darbs un tu.

—           Bet man, Regnār, tas ir nepietiekami! Sīs smalkās vārdu kombinācijas. — Baiba pienāca pie rakstāmgalda. — Tu vari saprast?

Regnāram vairs negribējās runāt par šo tematu, viņš vienkārši gribēja apmīļot sievu, un viņš piecēlās no sava senatnīgā atpūtas krēsla, piegāja pie Baibas, to viegli apskāva un noskūpstīja.

—    Es ilgojos pēc tevis. Tur un te.

—           Tev tur Liepājā gāja interesanti? — Baiba vaicāja, palikdama tikpat nepieejama, saīgusi un neapmierināta.

—           Šādas tikšanās reizes, lai gan ir visai patīkamas, tomēr pamatīgi nogurdina. Bet arī tas pieder pie mana darba.

—           Paklausies, — Baiba ieinteresēta ieskatījās vīra acīs, — tev par to maksā?

—    Jā.

—    Daudz?

—    Tam nav nekādas nozīmes. Mēs taču nebraucam naudas dēļ.

—    Nū! Pasaki gan! Cik tu dabūsi?

—           Literatūras propagandas birojs man par šo braucienu samaksās četrpadsmit rubļus un septiņdesmit piecas kapeikas.

Baiba lēnām atraisījās no Regnāra skāviena un bezgala pārsteigta, gandrīz vai satriekta skatījās viņa sejā.

—           Četrpadsmit… septiņdesmit piecas … — viņa klusi atkārtoja. Tad bez skaņas vēl vairākas reizes noplātīja muti.

Smiekli iekrita visos istabas kaktos, atsitās pret loga rūtīm un nosēdās uz lustras. Baiba atkāpās vairākus soļus uz istabas vidu: viņa smējās skaļi, histēriski. Viņa smējās ļoti ilgi. Regnārs bija pārliecināts, ka viņa to tīši uzspēlē, lai kaitinātos, bet Baiba negaidot apklusa, un viņas acīs uzliesmoja bezgalīga nožēla, kuru mazliet vēlāk nomainīja atklāts nicinājums.

Baiba, tikko ienākusi teātri, piezvanīja tūlīt ar steigu no dežuranta telpas; viņa bija uzbudināta, satraukusies un pat īsti nezināja, ko šai brīdi gribētu izdarīt. Viņai nez kādēļ likās, ka ir netaisni apvainota, aizskarta un pazemota. Varbūt, ja viņa nebūtu satikusi Albertu Zvanu, nekas sevišķs tā arī nebūtu noticis. Katrā ziņā viņa tik asi un sāpīgi nereaģētu uz šo jau agrāk zināmo faktu par Regnāra uzstāšanās apmaksu, bet tieši Alberts Zvans viņai vakar parādīja pasauli gluži no citas puses, atklāja visu Regnāra Brinta dzīves šaurumu, nomācošo vienmuļību. Ārsts, kā diagnozi noteicot, atgādināja, kas slimniekam darāms, lai ātrāk nokļūtu pie tām rožainajām durvīm, kuras viņa jau sen tik ļoti vēlējās vērt vaļā.

—    Trīsdesmit trešā nodaļa, — vada viņējā galā atskanēja parupja sievietes balss.

—    Lūdzu, dakteri Albertu Zvanu! — Baiba nepacietīgi pavēlēja.

—    Es apskatīšos, — sieviete neapmierināta tikpat nepacietīgi atcirta un nolika klausuli uz galda. Uzreiz varēja sadzirdēt gandrīz vai visus trīsdesmit trešās nodaļas trokšņus, klusinātas cilvēku balsis, bet tā balss, kuru viņa gaidīja kā glābiņu, neatskanēja. Pēc brīža ierunājās atkal tā pati sieviete.

—    Piezvaniet vēlāk, — viņa teica. — Dakteris Zvans pašlaik aizņemts.

—    Nē! — Baiba vīlusies gandrīz vai iekliedzās. — Man viņš ir vajadzīgs! Es viņam varu zvanīt. . . Piedodiet. . . Viņš man atjāva zvanīt jebkurā laikā . . .

Sieviete atkal nolika klausuli. Izskanēja steidzīgi soļi. Baiba paskatījās sāņus un redzēja, ka vecais dežurants Kārlis Suprais, kurš šai teātrī bija nostrādājis visu savu garo mūžu, sēd viņai turpat blakus uz augsta, vecmodīga krēsla ar vecu, apbružātu samta spilventiņu virsū, nesteidzīgi no vestes kabatas izņem spoži nopulētu sudraba pulksteni, atver vāciņu un skatās laiku. Mazajā telpā karājās vēl divi lieli sienas pulksteņi: viens — elektriskais, otrs — parastais. Interesanti, Baiba nodomāja, kādēj vecais Ka- žuks netic šiem jaunajiem — precīziem un moderniem pulksteņiem, bet skatās tikai savā laikrādī? Kādēļ mēs norobežojamies?

—    Jā, — beidzot klausulē atskanēja tikko pazīstama vīrieša balss.

—    Tas esi tu, Albert? — Baiba satraukta pārvaicāja.

Alberts brīdi klusēja. Tad izlīdzinātā balsī jautāja:

—    Ar ko es runāju?

—    Ar Baibu Līci.

—    A! Nu, Baiba, protams! Tu nevari piezvanīt vēlāk?

—    Nē.

—    Kas noticis?

—    To es tev tagad nevaru pateikt.

—           Labi. Bet tu man zvani tieši pēc stundas. Labi? Dzirdi?! Tieši pēc stundas! Es ļoti gaidīšu.

Ar lielu atvieglojuma sajūtu Baiba nolika klausuli, un viņai pēkšņi kļuva tik labi, tik silti, ka viņa pat skaļi iesmējās.

Vienmēr labsirdīgais dežurants Kārlis Suprais sabozies paskatījās uz jauniņo aktrisīti, pēc tam uz savu veco sudraba pulksteni, kura dēļ visi Rīgas kolekcionāri būtu gatavi vai nosisties, iebāza to vestes kabatā un neapmierināts noņurdēja:

—           Kā tad! Visi tie rāda vienādu laiku, bet kaut viens būtu parādījis arī pareizo!

22

Bija jau vēls vakars, kad Baiba ar Albertu iegāja mazā, ļoti īpatnējā krodziņā. Pie masīviem, primitīvi veidotiem koka galdiņiem pašreiz sēdēja tikai daži apmeklētāji un nesteidzīgi tukšoja glāzītes. Telpa atgādināja vienkāršu mežcirtēju būdiņu. Nedaudz pa labi telpas dziļumā dega kamīns, un no tā lēni uz izejas pusi plūda degošas gaļas un rūgtenu dūmu smarža. Klusinātā mūzika nomierināja.

—           Pasakaini, — Baiba čukstēja. — Es pat nezināju, ka Jūrmalā atrodama tik vientuļa vietiņa. Kur tu mani esi atvedis?

—           Seit kurš katrs, kā mēdz teikt, netiek iekšā, — Alberts atbildēja un jautrā noskaņā vēroja, ka Baibai tik vienkārši spējis sagādāt lielu prieku.

—    Vieta izredzētiem?

—    Kaut kas tamlīdzīgs.

—    Es par to biju dzirdējusi.

—    Ko mēs dzersim? — Alberts apvaicājās.

—    Šampanieti. Tu neiebilsti pret šampanieti?

—    Nē. Patiesību sakot, es neko stiprāku arī nevaru.

—    Vai tad mēs vēl kaut kur brauksim?

—    Jā.

—           A, nu protams, — Baiba klusi noteica un atcerējās, ka Alberts viņu taču atkal vedīs uz mājām. Bet vieta, kur es pašlaik dzīvoju, nemaz nav manas mājas. Ak dievs! Tur man vairs nepatīk. Tur es nekad vairs negribētu atgriezties. Es taču varu ar sevi darīt, ko gribu! Ne ar kādu citu, bet pati ar sevi un savu dzīvi es taču varu beidzot izrīkoties, kā man patīk. Es vairs negribu dzīvot kā līdz šim! Alberts Zvans ir reizē tik nopietns un tik jautrs, viņš laikam nekad neiegrimst dziļās filozofiskās apcerēs par cilvēku likteņiem, par cilvēku dzīves un esības jēgām. Alberts Zvans ir mierīgs. Viņš ir tik elegants un mani atvedis uz šo kluso vietiņu. Es viņam atdošos, protams, kādē^gan ne, kādēļ to nedarīt, ja tas notiek tik romantiski skaisti? Ārsti to protot vislabāk. Nē, es jau neko nesaku, arī Regnārs bija labs, arī viņš šo to zināja no sarežģītās mīlas mākslas, bet nenieka nesaprata no manām dvēseles iegribām. Viņš neko nesaprata. Viņš vienkārši nespēja sagremot manas vēlēšanās, manas prasības, tās viņam pat vēl tagad, kad viss mums sāk irt, ir svešas un nevajadzīgas. Bet vai tad es kaut ko īpašu gribēju? Dzīvot labāk, mazdrusciņ labāk! Lai Regnārs strādātu, kā strādā visi citi cilvēki, lai regulāri saņemtu algu, lai mums būtu lielāks dzīvoklis, lai mums būtu mazāk raižu. Kas tur slikts? Man neko nevar pārmest. Es izvēlos tādu ceļu… Viesmīlis jau atgriežas ar šampanieti. Cik jauki! Albertam Zvanam, kā jau ārstam, labam speciālistam, gan laikam naudiņa nāk! Interesanti, vai viņš kādreiz izdarījis abortus? Muļķības! Ak, kādas gan muļķības reizēm nāk prātā! Tas varbūt laimes nojausmā? Bet viņš patiešām ir jauks. Un es viņu laikam varētu iemīlēt. Varētu. Jā.

Viesmīlis ātri servēja visai pieticīgu galdu, atkorķēja pudeli, viegli piepildīja glāzes un tikpat kā nemanot pazuda. Viņi saskandināja, lēnām, viens otram acīs vērdamies, dzēra un klusēja. Runāja tikai acis. Un tās bija aicinošas, piedodošas, ziņkāres pilnas.

—    Brīnišķīgi! — Baiba mazliet vēlāk teica. — Grūti pat iedomāties, ko mēs patlaban darītu, ja man būtu jāspēlē visa izrāde.

—    Neko. — Alberts pasmaidīja. — Tagad es jau gulētu.

—    Bet mani virzītu ceļš mājup. Cik labi, ka tu, Albert, nebiji aizņemts! Paldies! Citreiz tam varbūt nebūtu tāda nozīme. Bet tieši šovakar es ļoti nevēlos mājās. Tieši šovakar nevēlos.

—    Viss skaidrs, — Alberts klusi noteica. — Bet kā būs ar pārējiem vakariem?

—   Tas nav atkarīgs tikai no manis, — Baiba atbildēja un cerību pilna, drosmīgi, pat izaicinoši ieskatījās Alberta atklātajās acīs.

—    Viss skaidrs, — Alberts atkal nez kādēļ klusi noteica un ar savu plaukstu apklāja Baibas pirkstus. Viņa sajuta vīrieša rokas siltumu. Un tas bija patīkami. Alberts pagrieza galvu sānis un saspringts skatījās kamīna virzienā, kur sausās šķilas dega sprakšķēdamas.

—    Par ko tu domā? — Baiba, mazliet nobažījusies, atsāka.

—           Par uguni, — Alberts klusi atbildēja. — Par mazliet dīvainām sakarībām mūsos un dzīvē. Paskaties! Lai liesma varētu pastāvēt, lai tā spētu dot siltumu, tai kaut kas noteikti ir jāiznīcina — vai nu malka, vai ogle. Lai mēs varētu pastāvēt, mums savukārt jāiznīcina mežs, jāurbjas zemē un jānogalē dažas dzīvas radības. Visi šie sarežģītie dzīvības un nāves procesi viegli iekļaujas dažās ķīmijas formulās. Bet nesaprotamāks jau šķiet tas, ka daudzu jo daudzu cilvēku mīlestība spēj rasties un pastāvēt galvenokārt arī tikai uz savstarpējas iznīcināšanas pamata.

—    Kādēļ to visu vajag tik dziļi?

—           Nevajag, Baiba, nudien nevajag! — Viņš labsirdīgi pasmējās. — Man vienkārši tā iznāca.

—    Tu domāji par mums?

—    Mazliet.

—           Mēs neko neiznīcināsim, — Baiba ātri sacīja. — Nevajag tā domāt. Mēs taču esam brīvi.

—    Es, — Alberts teica, — es esmu brīvs.

—           Es arī, — pēc brīža Baiba klusām, bet skaidri, gandrīz katru burtu uzsvērdama, noteica.

—           Ja tu mani vēl atceries no agrākā laika … — Alberts atkal kļuva domīgs un vēl ciešāk saspieda Baibas pirkstus. — Es neko daudz neesmu mainījies. Tāpat kā toreiz, arī tagad man bieži patīk jautri padzīvot, man patīk ērtības, vispār esmu pieradis pie labiem dzīves apstākļiem. Man vienmēr ir patikušas skaistas sievietes, ātri izbraucieni ar automašīnu. Es bieži varu būt vieglprātīgs, reizēm varu būt pat nekaunīgs, kā bezbēdīgs skolas puika varu izstrādāt vislielākās trakulības. Bet ir tādas lietas un notikumi, pret kuriem es izturos ar vislielāko cieņu un atbildību. Tev acīs milzu jautājums … Baiba! Mans darbs ir svēts un stāv augstāk par visu. Es katru dienu no rīta līdz vēlai nakts stundai redzu cilvēku sāpes un ciešanas. Un tādēļ, draudziņ, es negribētu, lai tieši manis dēļ kādam cilvēkam kļūtu sliktāk. Esmu pieradis rīkoties otrādi: es cilvēkiem palīdzu. Tā ir mana profesija.

—           Šaubos, vai viņam kas sāpēs. Viņš dzīvē atzīst tikai savu darbu.

—    Viņš tevi nemīl?

—    Nē.

—    Tu par to esi pārliecināta?

—           Pilnīgi. Kad vīrietis mīl, viņš taču sievietes labā cenšas darīt visu iespējamo …

—    … un neiespējamo.

—    Kāpēc ne?!

—    Kas viņš tāds ir? Aktieris?

—    Viņš ir rakstnieks.

—    Kāds no iesācējiem?

—    Nē, Albert! Mans vīrs ir Regnārs Brints.

Alberts Zvans kļuva nopietns, un viņš atkal sāka par kaut ko saspringti domāt.

—           Tu interesējies par lasāmo literatūru? — Baiba sāka tincināt, iedzēra dažus malkus šampanieša; Alberts Zvans bija apklusis. — Es domāju: romānus, stāstus, daiļliteratūru …

—           Es viņu zinu, — Alberts nopietns atbildēja. — Šis Regnārs Brints raksta labi. Man viņš patīk. Daudzu viņa darbu varoņi ir ārsti. Ko, viņš pats arī ir ārsts?

Baiba mazliet apmulsa.

—    Man šķiet, ka ne.

—    Viņam ir vēl kāda cita profesija?

—    Viņš ir tikai rakstnieks.

—    Ilgi neko neesmu lasījis. Ko viņš dara?

—    Raksta. Viņam četrus gadus nav iznākusi neviena grāmata.

—    Neveicas ar tematu? Netrāpa mērķī?

—            Viņš raksta lielu romānu, bet pastarpām publicē stāstus un aprakstus.

—           A! — Alberts saprotoši pamāja un arī pacēla glāzi. — Tad iedzersim par viņa veiksmi!

Baiba papurināja galvu un nolika glāzi uz galda, un pati īsti nesaprata, kādēļ tieši šobrīd gribas, no visas tiesas gribas Regnāram izdarīt kaut ko sliktu.

Atkal iestājās klusums. Tikai liegā mūzika skāra dzirdi. Ari kamīna uguns sprakšķēšana. Pienāca viesmīlis un pasniedza rēķinu.

—    Četrpadsmit rubļi un septiņdesmit piecas kapeikas.

Kā slogu nokratīdama, kā atbrīvodamās Baiba nez kādēļ iesmējās. Alberts samaksāja tēriņu, un viņi izgāja laukā.

No jūras puses pūta spirgts vējš, apkārtne it kā snauda, klusa un mierīga, un bija jau galīgi satumsis.

Viņi iesēdās baltajā volgā un vēl kādu laiku sarunājās. Pēc tam Alberts Baibu spēcīgi apskāva, vilka sev klāt un skūpstīja, un viņa šiem skūpstiem atsaucās kvēli, tik satraukti un kaislīgi, kā to spēj vienīgi sieviete, kuras jūtas ir patiesas. Viņa pati arī tā domāja.

23

Rīts atnāca silts un dzidrs. Saule, vēl tikko pieskardamās debesīm, jau bagātīgi atdeva zemei savu siltumu. Bet Regnāram Brintam sala. Viņš visu nakti, gaidīdams sievu mājās, bija nosēdējis pie atvērta loga, bet Baiba nez kādēļ neatnāca, un Regnāru nomāca doma, vai tikai nav notikusi kāda nelaime. Kad pulkstenis rādija jau pusseptiņi, durvis beidzot atvērās un Baiba lēnām, kā negribēdama ienāca. Ari viņa izskatījās negulējuši un nogurusi. Baiba klusēdama apsēdās uz dīvāna gala, vairākkārt kā nobijusies paskatījās uz viru, un Regnārs pēc šī skatiena un Baibas neveiklās izturēšanās uzreiz saprata, ka nelaime patiešām ir notikusi.

—    Kur tu šonakt biji? — Regnārs jautāja un cieši aizvēra logu.

Baiba ilgi klusēja, tad beidzot pacēla galvu un uz mirkli ieskatījās Regnāra acis. Tās bija aukstas un tālas.

—    Es biju pie Alberta, — Baiba atklāti pateica.

Pirmajā brīdī Regnāram nebija ne mazākās jausmas, kas tas tāds par Albertu, bet, ko viņa pie šī Alberta darījusi, tas gan viņam jau bija pilnīgi skaidrs. Un Regnārs rūgti nodomāja, ka tāda izturēšanās tomēr ir netaisnīga, negodīga.

—           Es viņu mīlu, — Baiba steidzās skaidrot. — Viss iznāca loģiski, Regnār! Mēs taču nespēsim sadzīvot. Tas ir pats par sevi saprotams. Ko vēl vilkt garumā.

Regnārs ilgi neko neteica, klusēja, vairākas reizes nervozi pagriezās pret logu, aizsmēķēja cigareti, līdz beidzot klusi, aizsmakušā balsī noteica:

—    2ēl, Baiba, ļoti žēl.

—           Man arī, — Baiba atzinās un piecēlās. — Bet es viņu mīlu. Es vairs neko tur nevaru izdarīt.

—    To jau tu teici.

—           Un varu atkārtot vēlreiz. — Arī Baiba sāka kļūt nervoza. — Tas nav noticis tikai tāpat vien. Nē! Nedomā slikti! Es viņu pazīstu. Jau desmit gadus! Saproti?!

—    Es vēl neko neesmu iedomājies.

—           Bet tu padomā! Tu taču esi rakstnieks. Tev taču patīkas nodoties dažādām pārdomām.

—    Liec vismaz manu darbu mierā.

—    Un tevi arīl — Baiba iesaucās. — Es no tevis aizeju!

Mazliet izbrīnījies, Regnārs skatījās uz sievu, ilgi un cieši ne-

nolaizdams acis, kā no jauna to ieraudzīdams, un sevī viņš sajuta dīvainu tukšumu. Bet viņš tāpat arī zināja, ka šāds stāvoklis neturpināsies ilgi. Viņš jau juta, kā šis tukšums pakāpeniski piepildās ar naidu.

Baiba paņēma ādas čemodānu un lielo ceļasomu, piegāja pie skapja un atvēra durvis.

—    Tagad es paņemšu vienīgi drēbes.

—           Neko tu neņemsi! — Regnārs asi uzkliedza. — Ja jau tā arī bija lemts notikt, tad tam tomēr vajadzēja notikt citādi.

—    Kā?

—    Tu nu gan esi neliete!

—    Paldies par komplimentu, tomēr labāk pacenties mani neapvainot. Es esmu tīra.

—   Tu esi netīra kā pēdējā ielene! — Regnārs ar nicinājumu iekliedzās.

—    Neko citu es no tevis arī negaidīju. Vārda mākslinieks!

—    Varbūt man tev vajadzētu skūpstīt rokas?

—    Nē, kādēļ uzreiz tā? Es būšu pateicīga, ja tu pacentīsies vismaz rupjības nekliegt.

—    Vari nepūlēties. Man tava pateicība nav vajadzīga.

—    Es paņemšu tikai drēbes.

—    Nekur es tevi nelaidīšu, — Regnārs teica.

Nesapratnē Baiba cieši paskatījās uz vīrieti, kas te bija sācis- tik skaļi klaigāt, un šai rūpīgi iestudētajā skatienā bija skaidri saskatāma karaliska augstprātība, pārākuma apziņa un dziļa nožēla par kopīgi aizvadīto laiku, un vēlēšanās aiziet.

—    Tas nav iespējams, — Baiba sacīja. — Es patiesi brīnos, kā tev pašam vēl nav apnikusi šī pelēkā dzīve! Bet man tā ir apnikusi! Apnikusi līdz kaklam! Tu no rīta līdz vakaram sēdi pie sava rakstāmgalda un neko neredzi, kas tev notiek apkārt! Neko! Tu taču esi pilnīgi akls! Vai tu zini, kā tagad cilvēki dzīvo? Tu zini, tu to esi pamanījis? Man ir kauns, tici, Regnār, man ir kauns kādam pat teikt, ka tu esi rakstnieks! Mēs dzīvojam šai vecajā graustā — un tu gribi, lai es te staigātu dziedādama? Man pirms algas dienām tik bieži ir jāskaita pēdējā nauda — un tu gribi, lai es būtu laimīga?! Paldies! Bet kā dzīvo citi — tu zini? Kaut vai tie tavi paša kolēģi. Es tev varu pateikt. Lielākā daļa rakstnieku braukā ar mašīnām, saņēmuši jaunus, labiekārtotus dzīvokļus, sabūvējuši mājas un vasarnīcas, dodas ārzemju ceļojumos. Bet ko tu? Algotu darbu tu nestrādā, bet gadiem ilgi raksti vienu romānu un laikam ne reizi neesi pat atcerējies, ka tev ir arī sieva. Un tagad tu man pasaki, Regnār, — kas notiks, kad šis romāns tiks publicēts? Kas? Vai tādēļ pasaule kaut uz mirkli kļūs labāka, vai pasaulē no tā kaut kas izmainīsies, kaut kas pārvērtīsies un kļūs citādāks? Nē! Vai varbūt cilvēki kļūs citādāki? Varbūt viņi kļūs labāki, cēlāki un daudz godīgāki? Varbūt tu domā, ka tad izzudīs naids un skaudība un cilvēki tik ļoti pārvērtīsies, ka viņiem vairs nebūs vajadzīga nauda, visi strādās gandrīz vai par velti un kļūs apzinīgi? Nē, Regnār! Nekas no tā nemainīsies, nekas nepārvērtīsies, varbūt vienīgi tu beidzot saņemsi krietnu žūksnīti naudas. Tas arī būs viss. Bet tagad man šī nauda jau vairs nav vajadzīga. Par vēlu, Regnār! Tu mazliet esi nokavējis.

Baiba apklusa, paspēra dažus soļus pa istabu, pārlaida atklāti nicīgu skatu. Visam, kas te atradās.

—    Pēc šodienas dzīves standartiem, — viņa ar vieglu izsmieklu teica, — mēs esam gandrīz vai trūkumcietēji…

Regnārs spēji satrūkās, un viņa krūtīs vēlreiz iesitās naids.

—    Izbeidz! — viņš kliedza. — Ej! Ej prom!

—    Es izbeigšu, — Baiba nogurusi atteica. — Un aiziešu! Tu manās acīs ātri vien esi zaudējis to labo iespaidu, visu to noslēpumaino pievilcību, kādu par sevi biji radījis ar saviem literārajiem darbiem. Bet praktiskajā dzīvē ir pavisam kas cits. Nevar, Regnār, nu saproti, ka nevar visu mūžu tikai sapņot par lielo mākslu! Tas, protams, ir ļoti skaisti, arī tas ir vajadzīgs, es nebūt nenoliedzu tavu darbu, nē, bet dažreiz vajag ielūkoties arī ledusskapī, jāpainteresējas par tirgus cenām un jāatceras, ka tu šai pasaulē neesi viens. Esmu gatava tev lūgt piedošanu, bet es aizeju tur, kur man noteikti būs labāk.

—    Bet man? — Regnārs dobji atsāka.

—    To nu es nezinu. — Baiba paraustīja plecus, atkal piegāja pie skapja un sāka sakravāt savas kleitas un veļu. — Acīmredzot tev būs labi tāpat. Man dažreiz pat šķita, ka es tevi tikai traucēju.

—    Redz, kā! — Regnārs klusi iesmējās. — Ko tu, Baiba, runā tādas aplamības?

—   Tagad tu būsi brīvs.

—    Jā, — Regnārs diezgan truli piekrita.

—    Pēc pārējām mantām es atbraukšu citreiz, — Baiba sacīja, ar steigu vien vākdama kopā pašu nepieciešamāko.

Viņš stāvēja, smagnēji atspiedies pret logu, un skatījās, kā viņa sieva aizsprādzē ceļasomu. Viņas rokas trīsēja. Naids negaidīti pazuda. Viss pēkšņi kļuva vienaldzīgs. Varbūt palika vienīgi rūgtums, kas dedzināja jo vairāk tādēļ, ka viņš skaidri apzinājās: Baiba viņu jau sen pārstājusi mīlēt, vakar gulējusi ar kādu citu un pašlaik no viņa aiziet ne tādēļ, ka viņš būtu slikts vai ļauns, pārlieku pedantisks vai skops, sīkumains, slinks vai stipri neglīts, ka viņam piemistu kādi fiziski vai garīgi trūkumi, bet galvenokārt tādēļ, ka viņa profesijā ienākumi par darbu ir visai neregulāri. Labi, tu mani vari atstāt, bet kādēļ tad man kaut ko pārmest un nicīgi smieties? Līdz šim es pret savu darbu un dzīvi esmu bijis godīgs, varbūt pat pārlieku godīgs un tagad par to saņemu to, ko esmu pelnījis. Vai Eduardam Vēlim būtu taisnība? Vai patiesi vērtība pieaug nekaunībai, prasmei izlocīties un piemēroties? Vai patiesi vērtība pieaug skaistiem meliem, spējai izlikties un nedzirdēt sev blakus stāvoša cilvēka vaimanas? Varbūt_ jādzīvo vieglāk? Jāstrādā arī viegli, viegli, bez sevišķas piepūles. Un jāmīl viegli, viegli. Un varbūt tad tu kļūsi laimīgs? Redz, kā ši sieviete smaida! Taisni prieks skatīties. Mēs nu turpmāk dzīvosim jautri un nomirsim laimīgi, jo savu mūžu būsim dzīvojuši pārticīgi, silti, un varbūt mēs pat zārkā paņemsim līdzi kaudzīti naudas un zelta gredzenu un nožēlosim, ka nevaram paņemt arī savu amatu un māju, un automašīnu, un savu augļu dārziņu ar siltumnīcu, un vasarnīcu, un visas lepnās mēbeles, un traukus, un paklājus. Zēl. Taisni vai būs jābrēc aiz žēluma. Mums mugurā uzģērbs tikai vienu kreklu, kādu tumšu tērpu un kājās uzvilks, smieklīgi lētas čības. Un neko mēs nespēsim paņemt sev līdzi. Nabago apguldīs blakus turīgajam, un abi tur gulēs pilnīgi līdzīgi. Viss nolīdzināsies, viss atgriezīsies savās vietās. Vai tādā gadījumā tiešām ir vērts turpināt strādāt kā iepriekš? Kādēļ, ja tu ar šo darbu un ar visu savu dzīvi neesi spējis piesaistīt pie sevis pat vistuvāko cilvēku? Paskaties! Vistuvākais cilvēks — mazliet tā kā apmulsis, mazliet tā kā priecīgs — stāv netālu no durvīm un grasās aiziet. Viņa tūlīt pat aizies pie kāda cita un būs ļoti laimīga, un viņa smiesies un priecāsies.

Bet tu?

24

Jaunā, nesen iegādātā sarkanās krāsas automašīna VAZ-210 lēnām apstājās, kā nogorīdamās sastinga, un Regnārs Brints izslēdza motoru. Pēc tam viņš cienīgi atvēra salona durvis, izkāpa laukā un, atspiedies pret mašīnas sāniem, ilgi mazliet grūtsirdīgs skatījās it kā meklēdams, cerībā atrast sava brauciena mērķi.

Vecās mājas vietā pret debesīm cēlās jauna, moderna piecstā- vīga dzīvojamā ēka. Pilsētas nomale pārveidojusies līdz nepazīšanai. Visapkārt bija izraktas dziļas kanalizācijas un siltumtrases tranšejas, stāvēja kaudzēs sakrauti dzelzsbetona bloki, dažādi būvmateriāli un dzelži. Bijušā dārza vietā kā zirnekļa tīkli uz visām pusēm pletās asfaltēti gājēju celiņi. Bet celtnieki — tīši vai nejauši — tomēr bija saglabājuši veco liepu, kuras galotnē Regnārs tik bieži bija rāpies, lai kādā visaugstākās uzkāpšanas brīdī atstātu savus iniciāļus. Bija saglabāta arī viena nokaltusi ābele un jauns, kupli zaļojošs bērzs. Vēl divas priedes. Tas arī viss. Hm. Nav pārāk daudz. Vai tiešām tas ir viss? Te pagājusi bērnība, jaunība un brieduma gadi. Un vienīgi es, kamēr esmu vēl dzīvs, daudziem varētu pastāstīt, kā šeit izskatījās agrāk, kādi cilvēki šai vietā dzīvoja, ko viņi toreiz darīja, juta, pārdzīvoja. Es noteikti uzrakstīšu. Tai vietā, kur aug abas slaidās priedes, — tieši tur, kur tagad stāv saliekamās metāla garāžas, četrdesmit ceturtā gada rudenī atjaunoja patvertni, to pašu, kura pirms trim gadiem tika sagrauta — tad, kad sākās karš, — un kara beigās apmēram divas nedēļas visi vecās mājas iedzīvotāji tajā slēpās. Un noteikti vēlreiz atcerēšos to dienu, kad vācieši arestēja manu tēvu, ieslodzīja Salaspils koncentrācijas nometnē, no kurienes viņš mājās nekad vairs neatgriezās; atcerēšos to baigo mirkli, kad mēs ar māti stāvējām pie virtuves loga un kāds nejaušs lielgabala šāviņš trāpīja tieši to koku, kas auga loga priekšā, un kā šis koks izrādījās gan mājas, gan mūsu dzīvību aizsegs; atcerēšos to nosalušo krievu karagūstekni, kuru neaizsargāja neviens un kuru kāds fašistu virsnieks nosita manu acu priekšā; atcerēšos pēdējos vārdus, kurus šis nelaimīgais karagūsteknis man pateica dažas minūtes pirms savas mokpilnās nāves: «Ti dobrij, ti dobrij malij.»

Šie ir tikai daži mirkļi no tālās bērnības, daži lieli un mazi notikumi, tikai daži sāpīgi un melni brīži no vairāku cilvēku mūžiem. Bet kādas gan drāmas un traģēdijas tie sevī slēpj!

Man taču cilvēkos jārada naids, nevis sasaldināta sajūsma! Man vispirms un galvenokārt jārada naids un sašutums pret karu un varmācību, pret nodevību un vieglprātību, pret egoismu un mantkārību, pret karjerismu, liekulību un iztapšanu, pret meliem, izlikšanos un vienaldzību. Bet es pirms vairākiem gadiem atkāpos no saviem daiļrades principiem, esmu sācis strādāt ļoti ātri un līdz ar to arī pavirši. Man vairs nav laika, es pastāvīgi kaut kur steidzos, es vairs neiedziļinos problēmās, es vairs tik rūpīgi neieskatos ne dzīvē, ne cilvēku dvēselēs, es nemeklēju dziļākas kopsakarības, un tādēļ gandrīz vienmēr manas iecerētās traģēdijas pārvēršas viduvējās drāmās, drāmas kļūst sekli notikumi, bet nopietnas ikdienas parādības savukārt pārvēršas nenozīmīgos sadzīves vai intīmu piedzīvojumu attēlojumos. Un tas ir bēdīgi. Tik bēdīgi, ka labāk par to nemaz nedomāt. Domā par to, kas tev sagādā prieku! Domā par to, cik tev pašlaik ir labi! Skatieties, mīļie ļautiņi! Tagad iemīļotais sacerētājs vairs nestaigā kājām, bet apkārt braukā limuzīnā! Pēc tam kad rajona izpildkomiteja visiem vecās mājas iedzīvotājiem ierādīja jaunus dzīvokļus, man iegribējās vēl lielāku, vēl labāku un es ar nelielas kombinācijas palīdzību nopirku trīsistabu kooperatīvo dzīvokli. Vieta ir ļoti skaista, visapkārt Juglas tīrais gaiss un klusums, un no mana mājokļa logiem paveras brīnišķīgs skats uz ezeru. Ģērbjos eleganti un skaisti un parasti iegādājos tikai importa mantas. Arī es savā ikdienas dzīvē tagad izmantoju daudzas un dažādas izdevīgas pazīšanās, arī man tagad vajadzīgās vietās ir blati, jo gandrīz katrs uzskata par lielu pagodinājumu pazīties ar rakstnieku. Tagad manas dzīves devīze ir tāda pati, kāda tā ir visiem veiksmlaužiem: «Tver veiksmes mirkli, draugs, un pacenties to nepalaist sev garām!» Esmu sācis daudz dzert un pa šiem gadiem ieguvis veselu baru visdažādāko sieviešu, kuras visas bez izņēmuma esmu atklātāk vai slēptāk tikai nicinājis. Esmu kļuvis cinisks, rupjš un cietsirdīgs. Manī izzudis viss maigums un pateicība. Zudusi mīlestība un cēlums. Un visdrausmīgākais ir tas, ka es to visu skaidri apzinos. Un varbūt tieši tādēļ man sirdī kaut kas vēl tomēr vāji gruzd un dažreiz naktis mani moka liela nožēla. Un vēl es zinu, ka tad, kad šī nožēla zudīs, kad man nekas vairs nesāpēs, kad es beidzot kļūšu pats ar sevi absolūti apmierināts, es gan kā pilnvērtīgs cilvēks, gan kā sabiedrībai vajadzīgs rakstnieks tūdaļ pārstāšu eksistēt. Es patiesībā būšu miris. Jā, es gan vēl varbūt turpināšu sacerēt dažādus literārus darbus, es vēl ēdīšu, dzeršu un gulēšu, es vēl kaut kā turpināšu dzīvot, bet patiesībā tomēr būšu jau miris.

Aizgainljis grūtās pārdomas, Regnārs Brints pagrieza galvu sāņus un ieraudzīja, ka viņam, plati un laipni smaidīdams, ātri tuvojas Oļģerts Zaķis. Viņi abi kādreiz bija vienā klasē mācījušies, kopā beiguši vidusskolu, dzīvojuši vienā ielā, jaunībā pat draudzējušies, bet pēcāk nebija redzējušies ilgus gadus.

—           Sveiks, Andžej, — Oļģerts sacīja un pasniedza savu vareno plaukstu. — Kur tu esi pazudis?

—    Dzīvoju Juglā, — Regnārs atbildēja.

—    Kā tur ir?

—   Var iztikt.

—    Dzīvoklis tev liels?

—    Trīs istabas.

—    Tad jau labi.

—    Protams.

—    Apprecējies otrreiz?

—    Nē. Pie velna!

—    Arī es beidzot izšķīros, — Oļģerts tā kā sašļucis teica.

—           Un esi prātīgi darījis, — Regnārs piebilda. — Ja neiet, tad nav vērts mocīties.

—    Tā es arī izrēķināju. Veči gan bija pretim.

—    Viņi tev ir labi, — Regnārs sacīja. — Vēl turas stingri?

—    Jā. Neslimo. Un abi strādā.

—           Un ko pats? — Regnārs slinki taujāja. — Vēl joprojām raujies pa savu konstruktoru biroju?

—           Nē! — Oļģerts iesmējās un asi atmeta ar roku. — Gatavie podi! Beidzot attapos, ka divpadsmit gadus «Straumē» konstruēju tikai bērnu lellītes un kafijas dzirnaviņas!

—    Nu, un tad? — Regnārs nopietns pajautāja. — Kas tur slikts?

—           Pārāk sīkas vienības! — Oļģerts atbildēja un ar savu smago plaukstu spēcīgi uzsita pa sarkanā žiguļa jumtu. — Un alga arī sīka. Simt sešdesmit man tur bija augstākie griesti.

—    Tagad esi aizgājis uz vagonu rūpnīcu?

—    Ko tu! — Oļģerts iesmējās. — Aizgāju par krāsotāju! Zini, vienā no tām brigādēm, kas Rīgas centrā krāso māju fasādes.

—    Taisi baigo naudu?

—    Es netaisu ne rubli, — Oļģerts nopietns atbildēja. •— Es savus trīs simtus mēnesī godīgi nopelnu. Gan lietū, gan saulē, gan sniegā, gan vējā .. .

—    Ko nu par to! — Regnārs sacīja.

—    Tu varētu piecstāvu augstumā nostaigāt pa šauru dēli? — Oļģerts uzprasīja.

—    Nē, — Regnārs pakratīja galvu. — Kādreiz agrā bērnībā mani tēvs uzveda augšā uz jaunceļamas mājas piekto stāvu un ziemas laikā lika pašam pa apledojušām stalažām norāpties lejā. Ar to reizi tad man arī pietika visam mūžam.

—    Protams, — Oļģerts sacīja un paņēma Regnāra piedāvāto cigareti. — Ne jau alga vai izpeļņa te ir galvenais. Man vienkārši apnika visa tā birokrātiskā sistēma, kad jebkurš jaunums, pat katrs sīkums, katra konstruktīvā uzlabošana vai jau esošās papildinājums prasīja neskaitāmus apstiprinājumus, tehniskos un ekonomiskos pamatojumus, rūpnīcas esošo iespēju stingru ievērošanu … Tad jau tomēr labāk kā tagad. Ja ir krāsa, es mālēju, nav — es sēžu un pīpēju un man vairs ne par ko nav jālauza galvu. Saproti, Andžej, es vairs neesmu atbildīgs, un tā ir kolosāli laba sajūta.

—    Jā, — Regnārs gari un domīgi novilka. — Tu to neesi slikti izdomājis. Un arī es pirms vairākiem gadiem nonācu pie apmēram tādiem pašiem secinājumiem. Man iepatikās šī kolosāli labā sajūta. Un ar katru aizejošo dienu tā iepatīkas aizvien lielākam cilvēku skaitam. Arvien vairāk nez kādēļ uzrodas tādi kā es, kā tu, kas atkāpjas, kas iesāktam atmet ar roku, kas grib un atrod daudz patīkamākas, ērtākas un daudz vienkāršākas izdzīvošanas formas un paņēmienus.

—    Ko tu brīnies, Andžej? — Oļģerts iesmējās. — Šodien neviens taču nav vairs muļķis. Tie laiki pagājuši. Cilvēki tomēr grib dzīvot labāk, taču, ja tu ik uz soļa redzi cilvēku bezatbildību, vienaldzību, formālismu … tad vienkārši apskrienas dūša un nolaižas rokas.

—    Tieši tur jau arī visādas nelaimes sākas, — Regnārs sacīja iekaisdams. — Kad mēs nolaižam rokas. Tieši tad, kad mēs no cīnītājiem pārvēršamies par dzīves noliedzējiem, kad atsakāmies no personīgās atbildības.

—    Mēs vienkārši atsakāmies no liekām nepatikšanām, — Oļģerts iebilda. — Kas tur slikts?

—    Mēs izvēlamies vienaldzību. Un tas ir slikti, — Regnārs turpināja. — Nenoliedzu, ka tā dzīvot ir daudz vieglāk, bet stipri jāšaubās, vai nākamās paaudzes par mums būs sevišķi augstās domās.

—    Kāda man daļa par nākamām paaudzēm? — Oļģerts gandrīz vai nikni uzprasīja. — Man svarīgi, ko par mani domā cilvēki, ar kuriem man diendienā iznāk kopīga dzīvošana.

—    Pareizi, vecīt, pareizi, — Regnārs klusi nomurmināja un pret seno "jaunības draugu izjuta siltas pateicības jūtas, jo saruna tieši šai vietā, kur viņš kādreiz bija dzimis, audzis un veidojies, Regnāra dvēselē atkal uzplēsa veco rētu, no gruzdošajām oglītēm spēji izšķīlās liesma, un viņš pirmo reizi izjuta dziju riebumu. Pret šo bēgšanu un atsacīšanos. Pret šo vienkāršību un dzīves vieglumu. «Kā man tomēr riebjas,» Regnārs nodomāja, «šis tikai «sev, sev». Šis tikai «man, man». Šis tikai «es, es». Bet mums? Vai tad mums visiem kopā neko vairs nevajag?»

—    Bet tu esi zirgā, — Oļģerts pēc brīža sacīja.

—    Vispār jā, — Regnārs piekrita. — Vienīgais sliktums, ka esmu palicis bez segliem. Šitā auļojot, es ilgi nenoturēšos.

—    Gan jau. — Oļģerts pasmaidīja. — Šitāds vāģis! Tevi šurp attriekusi nostalģija?

—    Kaut kas tamlīdzīgs, — Regnārs atbildēja. — Biju aizbraucis uz kapiem pie mātes.

—    Mazliet skumji, vai ne?

—    Jā, — Regnārs piekrītoši pamāja un vēlreiz cieši paskatījās pāri ielai uz to vietu, kur kādreiz atradās vecā māja, malkas šķūnīši un dārzs. — Bet, ja tā iegrimst dziļāk . . . zini, Oļģert, dažreiz gribas pat kliegt un nāk virsū tāds izmisums, tik skaudra sāpe . .. Jo nav vairs bērnības, nav jaunības un pat tas, kas kādreiz saistījās ar mīlestību, visas tās baltās cerības, arī sen jau ir garām. Un tagad es reizēm pat nezinu, kas varētu būt vēl.

—    Redz, kur nāk Indra, — Oļģerts sacīja un pamāja ar roku: ielas viņējā galā parādījās meitene gaišzilā kleitā un vējā brīvi plandošiem matiem. — Māšele tevī ir iemīlējusies līdz ausīm. Kā izlasa kādu tavu grāmatu, tā par tevi vien runā. Ar ko tu tās sievietes savos darbos tik viegli paķer? Arī mamma par tevi ir sajūsmā.

—    Nezinu. — Regnārs nesapratnē parakstīja plecus un mazliet pārsteigts skatījās uz to pusi, no kurienes pie viņiem lēnā, graciozā gaitā tuvojās jauna sportiska tipa meitene gaišzilā kleitā. Regnārs viņu vēl atcerējās kā ļoti sīciņu, izstīdzējušu un smieklīgi stūrainu skuķi, kas tomēr vienmēr nāca pretim ar lepni paceltu galvu un smagi piekrautu somu rokā. Un tad Regnārs vēlreiz atcerējās, ka pa šiem ātri aizgājušiem gadiem lielas ir izaugušas ne tikai tās mazās meitenītes, kuras, šķiet, pavisam vēl nesen veco māju pagalmos skraidīja plikiem dibeniem, bet ārēji un iekšēji pārveidojušies arī visi citi cilvēki un visi šie koki un nami, un pelēkie akmeņi, un smilts. Kur palikušas bijušās Skodas un Palangas, Viļņas un Kauņas, Cementa, Malkas un Valtera ielas? Nav. Kur ir tās mājas, kur tagad ir tie cilvēki? Kādi prieki tos priecē, kādas bēdas tos nomāc? Kur tagad ir šīs pilsētas nomales zēni un meitenes, ar kuriem tu kopā sāki toreiz tik brīnišķīgo dzīvi?

.— Velta, mūsu klases skaistākā meitene, galīgi paklīduši, — OJģerts sāka stāstīt. — Vīrs viņu padzina, bērnu paņēma valsts, un tagad viņa jau vairākus gadus mētājas no vienas vietas uz otru kopā ar visādiem.

—    Kas ar Vilni noticis?

—    Vilnis pērngad aizgāja bojā. Nāca no pēcpusdienas maiņas mājās galīgi piedzēries un tieši uz līkuma, kur tramvajs taisa riņķi, pakļuva zem riteņiem. Starp pirmo un otro vagonu. Tramvaja vadītājs to nemaz nemanīja. Vilnis bija tā samalts, ka neviens viņu vēlāk nevarēja pat pazīt.

—    Viņš taču bija precējies, vai ne?

—    Kā tad! — OJģerts pamāja. — Bija precējies ar vienu smuku krievieti, un tā viņu mīlēja kā negudra. Krievietes jau tā prot. Viņai tagad palika divi mazi bērni.

—    Un Aleksandrs?

—    Saša nositās. Tas laikam notika pirms gadiem četriem. Viņš bija tikai nedaudz iedzēris, tomēr savu «Javu» nespēja novaldīt un pie Āgenskalna tirgus paskrēja zem lielā autobusa.

—    Tu man neko priecīgāku nevari pastāstīt?

—    Būs grūti. Bet tu ņem un par visiem šiem gadījumiem kaut ko uzraksti!

—    Tu saki, OJģert, tie būs interesanti sižeti nelieliem daiļdarbiem?

—    Es neko, — Oļģerts atbildēja un atkal paņēma Regnāra piedāvāto cigareti. — Bet tu prasīji, es tev atbildu. Es tev vēl daudz ko varu pastāstīt par mūsu zēniem un meitenēm. Piemēram, to, ka Sallijai, kurā tu kādreiz biji tik ļoti ieķēries, no otrā vīra šopavasar piedzima trešais bērns. Pati Sallija kļuvusi milzīgi resna un stipri neglīta. Bet vīrs viņai labs. Es viņu pazīstu.

—    Tie trīs brāļi Vinteri tagad beidzot ir satikušies? — Regnārs ziņkārīgi pavaicāja.

—    Ne velna! Bet neveicas arī! No pēckara gadiem viņi tā arī netiek kopā. Vienmēr kāds sēž. Uz to laiku, kad vienam jānāk no cietuma laukā, otrais vai trešais brālis dodas atkal iekšā. Un tā jau trīsdesmit gadus. Viņiem nav ne sievu, ne bērnu, ir tikai sodāmības. Visiem jau sen ir izbiruši zobi, mati nogājuši no galvas, bet joprojām dzīvo. Un es nekādi nespēju saprast, kāda jēga šādai eksistencei.

—    Un kā Sandra dzīvo?

—           Sandra neko. Ar vīru formāli vēl turas kopā, bet katrs diezgan atklāti salaiž ar citu. Sandrai ir kaut kāds inženieris no Vefa.

—    Kad satiec, pasveicini no manis, — Regnārs teica.

—           Labi. Viņa jau arī par tevi vienmēr apjautājas. Bet es pats neko nezinu.

—    Un ko citi?

—           Ko nu katrs. Gunārs tagad ir slimnīcas galvenais ārsts, bet neko lielu no tā neiztaisa. Viņš tāds pat vienkāršs, centīgs un ellīgi gudrs zēns. Māra Maskavā samīlējās vienā meksikānietī, apprecējās un kopā ar viņu aizbrauca. Mana mamma nesen bija salikusi Māras mammu, un viņa teica, ka mūsu Mārītei tur klājoties varen labi. Strādājot padomju tirdzniecības pārstāvniecībā, braukājot melnā kadiljakā un ar to meksikāni dzīvojot septiņu istabu dzīvoklī. Tā, lūk, Andžej!

—    Tad tas meksikānis ir baigi bagāts.

—           Es domāju gan! Nabagie uz ārzemēm studēt nebrauc. Bet tu atceries, kā visi Māru kādreiz apcēla, kā bieži kaustīja un mūžīgi centās iznerrot! Taču Māra ņēma un visiem parādīja garu degunu! Man par viņu ir prieks.

—           Man arī, — Regnārs sacīja, lai gan nekādu prieku tomēr neizjūta.

Pienāca Indra un, ātri paskatījusies uz Regnāra nopietno seju, mazliet apmulsa un pielieca galvu.

—           Tas ir Regnārs Brints, — Oļģerts sacīja un pastūma Indru tuvāk. — Tagad vari iepazīties personīgi.

Indra pacēla galvu un Regnāram veltīja gaišu, saulainu skatienu.

—           Es tevi atceros citādu, — Regnārs teica. No meitenes atklātā skata un tuvuma viņā uz mirkli ielija patīkams siltums. Bet tikai uz mirkli. Pēc neilga laika viņš atkal uz trauslo meiteni skatījās ciniski un tukši.

—           Ari es jūs atceros, — Indra klusi sacīja. — Jūs nemaz neesat pārmainījies.

—           Esmu gan. Esmu pārvērties līdz nepazīšanai. Dažreiz tas man sagādā lielu prieku, bet dažreiz… Ko tu vispār, Indra, tagad dari? Vidusskolu esi beigusi?

—           Kā tad, — Indra pamāja. — Šopavasar es jau beidzu pirmo kursu.

—           Tā?! — Regnārs pārsteigts vēlreiz paskatījās uz tagad jau pilnīgi pieaugušo meiteni. — Droši vien iestājies mediķos, jā?

—    Nē! — Indra iesmējās un strauji purināja galvu. — Mācos ekonomistos.

—    Kāpēc tā?

—    Patīk, — Indra atbildēja un atkal Regnāram uzmeta ātru, pētošu skatienu.

—    Paklausies, Andžej! — Oļģerts viņu saņēma aiz rokas. — Varbūt ienāksi pie mums? Mamma uzcienās ar pusdienām, vispār vecīši būs ļoti priecīgi. Indrai tu iedosi autogrāfu, viņai ir visas tavas grāmatas, un mēs vēlāk varēsim par tām mazliet parunāt.

Brīdi Regnārs domāja. Pa vecās, vēl nenokaltušās liepas zariem lēkāja mazs zvirbulēns; lāgiem tas sāka skaļi čivināt. Pie pretējās mājas otrā stāva loga pienāca jauna sieviete, un viņa uz rokām turēja kailu, apmēram pusgadu vecu bērniņu, un viņš draiski smējās un vicināja rokas, un šis mazais cilvēciņš bija apaļš un balts, un ari viņa mamma bija apaļa un balta, un viņa bērnu pacēla izstieptajās rokās pret sauli.

—    Lai notiek, — Regnārs klusi piekrita un negribot novērsa skatienu no pazīstamās vietas: kāda cita sieviete tāpat bija stāvējusi pie sava dzīvokļa logiem, turējusi mazu bērniņu uz rokām, un arī Andžejs toreiz vēl bija apaļš un balts, un viņš ar samieg- tām acīm skatījās saulē un smējās, un priecājās, un vēl nenieka nezināja, kas ar viņu notiks vēlāk.

25

Jau otro nedēļu pēc ilgajām lietavām pieturējās skaidrs un saulains laiks. Alberts Zvans nupat kā bija atgriezies no ārzemju komandējuma, un tagad viņa Saulkrastu vasarnīcā uz dažām stundām bija iebraukuši abi tuvākie draugi. Bija sulīgs. Galds tika uzklāts ābeļu paēnā, un visi izģērbās peldkostīmos. Par darbu tikpat kā nerunāja. Viņi gribēja tikai atkalsaredzēties, nopeldēties vēsi spirdzinošajā jūras ūdenī, izdzert kādu glāzīti un kaut mazliet atvilkt elpu. Jo rīt, pirmdien, atkal sāksies smagas, nogurdinošas darba dienas. Būs oficiāli jāatskaitās par braucienu, būs jāgatavo dažādi ziņojumi, būs sarežģītas operācijas un gājieni uz morgu. Bet tagad jauki spīd saule, tu esi atgriezies mājās, tu atkal redzi mīļoto sievieti un jūti, cik silti un vienreizēji visapkārt smaržo tava dzimtā zeme un koki.

Aktrise Baiba Līce sēdēja šūpuļtīklā un nenovērsa skatienu no Alberta sejas. Tā viņai šķita nogurusi. Viņa Albertu bija ļoti gaidījusi atgriežamies, un, lai gan abi vēl joprojām nebija sareģis- trējušies, viņa tomēr jau tagad zināja, ka ar šo vīrieti kopā nodzīvos visu atlikušo mūža daļu. Vai nu iedzimtie gēni, vai arī jau agrā jaunībā iepazītie dzīves apstākļi viņu bija izveidojuši par sievieti, kuras mīlestība varēja rasties un balstīties tikai uz stingra un noturīga materiālā pamata. Regnārs Brints pašā sākumā bija spējis viņā izraisīt vienīgi romantisku sajūsmu, kura, kā jau visas tamlīdzīgas jūsmas, ātri vien saplaka un vēlāk sirdī neatstāja itin neko, izņemot rūgtumu un lielu nožēlu. Bet tagad Baiba bija gandrīz vai laimīga. Tagad viņa jutās kā pilntiesīga sieviete, kā īsta mājas saimniece, kā cilvēks, kas dzīvē var justies droši un bez satraukuma raudzīties nākotnē. Vistuvākajā laikā būs piepildījies viss, par ko viņa kādreiz sapņojusi, ne visai ticēdama, ka tas varētu kļūt par īstenību. Viss veidojas pamazām. Viņa ir kļuvusi aktrise, turklāt laba un spējīga aktrise, viņai ir pastāvīgs strādātprieks, viņa cenšas, viņa par katru cenu grib pārspēt visas savas konkurentes, viņa arvien biežāk un biežāk saņem nozīmīgas lomas, piedalās radioraidījumos un televīzijas uzvedumos, viņa strādā, viņa laužas uz priekšu pati saviem spēkiem. Baibu neviens nevirzīja, viņai nebija neviena labdara, arī ar režisoriem viņa satika ne sevišķi labi, un tomēr aktrise Baiba Līce ātri un neatlaidīgi kāpa augšup. Par to viņa bija patiesi priecīga un lepna. Un tagad Baibai beidzot būs pašai sava māja, liels dzīvoklis un vasarnīca, un laba automašīna, un viņa nekad vairs neizjutīs naudas trūkumu, jo viņai ir labs, gudrs un gādīgs vīrs. Baiba ar viņu lepojās. Viņa mīlēja viņu. Viņa nekad Albertam nekļūs neuzticīga, dzīvos tikai tā, lai viņa Albertam patiktu, lai līdz mūža galam spētu baudīt mīļotā cilvēka pretmīlu un nekad neizzustu abu laimes un drošuma sajūta. Regnārs ar savu labsirdību un pieticīgo dzīves veidu viņai jau sen bija pazudis.

Ik pa laikam Alberts Zvans paliecās uz priekšu, mazā kristāla glāzītē ielēja konjaku un sniedza Baibai.

—    Uz tavu atgriešanos! — viņa teica un, paņemdama glāzi, jau kuro reizi pasmaidīja. — Par to, ka tu atkal esi mājās!

—    Kāda tad tā Parīze īsti izskatās? — Oskars Sīlis vaicāja.

—    Tikpat kā neko no tās neredzēju, — Alberts atbildēja. — No lidostas tūlīt braucām uz viesnīcu, pēc tam jau tūlīt nākamajā rītā sākās simpozijs, visas trīs dienas nepārtraukts referātu un dažādu ziņojumu klausīšanās maratons, turklāt vēl iepazīšanās un pārrunas, pēc tam īss noslēguma bankets, atkal lidosta. Viss. Esmu pie jūsu kājām.

—    Tur bija kaut kas arī sevišķi interesants? — Ringolds jautāja.

—    Ja. Pazīstama amerikaņa — Nobela prēmijas laureāta doktora Maksvela ziņojums par uzlabotas galvas karcinomas agrīnas

diagnozēšanas pilnveidotu metodi un kāda ungāru profesora — tas uzvārds man ir pierakstīts — referāts par viņu zinātnieku jaunākajiem uzskatiem neirohumorālo regulācijas traucējumu novēršanā. Pārējie tomēr nesniedza neko tādu, kas ari mums principā jau nebūtu zināms vai ko mēs nedarītu vēl labāk. Ārzemnieku priekšrocības, ja nemaldos, izpaužas ne jau kaut kādu sevišķi svaigu domu vai ideju oriģinalitātē, pat ne profesionālā mākā, bet galvenokārt modernas tehnikas ātrā ieviešanā.

—    Tā galvenokārt ir japāņu, vai ne?

—    Nē, ne tikai. Rietumvācu, zviedru, amerikāņu.

—    Laikam jau maksā elles naudu.

—    Lielās klīnikas to var atļauties.

—    Mēs laikam nevaram.

—           Kādēļ ne? Varam. «Gaiļezers» piepirkts pilns līdz desmitajam stāvam ar labu tehniku. Viņi tur strādā ar miljoniem. Un tādēļ tā vien gribas pajautāt: vai drīz būsim veseli?

—           Kur notiks nākamais kongress, nezini? — Ringolds painteresējās. — Varbūt Riodežaineiro vai Ņujorkā? Tās ir vienīgās pilsētas, kuras es ļoti gribētu redzēt.

—    Tev nekad ne uz kādu kongresu netikt, — Oskars sacīja.

—    Kādēļ ne?

—    Pats zini, kādēļ.

—    Tomēr cerēsim.

—    Rit tev vispirms būs jāaizbrauc uz Preiļiem, — Oskars teica.

—   Viņi tur gaida tavu palīdzību.

—    Kas tur noticis? — Alberts ātri pajautāja.

—           Viens galīgi sadzēries vīrelis apsēdies uz dzelzceļa sliedēm mazliet atpūsties, — Oskars Sīlis sāka stāstīt. — Pēc tam vietējie kolēģi viņu kaut kādā brīnumainā kārtā tomēr pa gabaliņiem vien sadieguši atkal kopā, bet ar galvu galā netiek. Rīt no rīta Ringolds uz turieni aizlidos un pamēģinās vecītim atdot saprašanu.

—    Diez kā vis nebūs, — Ringolds domīgs paraustīja plecus.

—   Pēc viņu diagnozes iznāk, ka šoreiz cerības ir ap nulli.

—           Tomēr pacenties, kolēģi! Neaizmirsti, ka tu taču esi mūšu jaunākās neiroķirurgu paaudzes visspožākā zvaigzne! — Oskars iesmejoties atgādināja.

—    Kas pa šo nedēļu ir noticis nodaļā? — Alberts painteresējās.

—           Nekas sevišķs, — Ringolds atbildēja, — ja neskaita to, ka no mums beidzot aizgājusi tā ērkšķu sanitāre Anna Mackāne. Saslimušas divas māsiņas — Kazakova un Blūma, un man šķiet, ka pārējās pašlaik strādā gandrīz vai divdesmit četras stundas diennaktī.

Alberts Zvans strauji pagriezās pret jauno dakteri un neapmierināts noskatīja viņa brūni iedegušo augumu.

—    Tev liekas! — viņš pārmetoši teica un asi savicināja rokas.

—   Tas tev nu gan būtu jāzina pilnīgi skaidri! Tu pats sauļojies, un vispār es pēdējā laikā jūtu, ka jūs, mani dārgie kolēģi…

—           Viss būs kārtībā, šef! — Ringolds teica un ātri izdzēra konjaka glāzīti. — Tu uz mums vari paļauties. Bet tagad patiešām labāk atvelc elpu. Mēs brauksim.

Baiba ar Albertu neiebilda un daudz viesmīlīgi netielējās, un pēc apmēram pusstundas abi kolēģi aizbrauca. Baiba nokopa galdu, apģērbās un vakarā ar Albertu pastaigājoties aizgāja līdz tuvākajam zvejniekciemam. Šķērsojuši kāpas, viņi nonāca jūras malā. Vējš bija pierimis, un arī viļņi klusēja. Krastā kā pamestas stāvēja vairākas lielas zvejnieku laivas un žāvēšanai izkārti tīkli. Stikla bojas mirdzēdamas atspoguļoja rietošās saules starus, un gaiss smaržoja pēc dūņām.

Arvien vēl klusēdama, Baiba apsēdās uz laivas malas un ilgi klusām vērās jūrā. Bet tālums nenāca tuvāk. Nevarēja saskatīt nevienu kuģi, ne laivu, ne mākoni. Tikai sarkanā saules ripa lēni pieskārās apvāršņa malai, un viena pasaules daļa ietinās sārtā segā.

—    Skaisti, vai ne?

—    Skumji, — Alberts atbildēja.

—    Kādēļ?

—    Tādēļ, ka jūrā noslīkst vēl viena diena.

—           Bet tā taču bija skaista, vai ne? Un bija vērts to nodzīvot. Zini, Albert, tas laiks, kamēr biji prom . , . Tās bija visgarākās dienas manā mūžā.

Kaut kur tālā tālumā pie tās līnijas, kur jūra saplūst kopā ar debesīm, tikko pamanāmi parādījās balts kuģis.

—    Es pēc tevis biju noilgojusies, — Baiba klusi turpināja.

—   Man dažbrīd šķita, ka es tevi nekad vairs neredzēšu, ka notiks kaut kāda nelaime un tu man pazudīsi uz visiem laikiem.

—           Man arī bija skumīgi. Lai gan zinātnieku burzmā šad tad iespēju pa īstam aizmirsties.

—    Es baidījos, ka tik es pati nepazūdu.

—           Tā nevajag domāt, — Alberts sacīja un apsēdās blakus Baibai uz vecās laivas malas. — Tā nekad nevajag domāt.

—    Es to saprotu, bet dažreiz tomēr uznāk.

—    Pāries, Baiba, pāries.

—    Tagad ir labi.

—    Ko tu pa šo laiku darīji? — Alberts painteresējās.

—           Beidzu filmēties, — Baiba atbildēja. — Vakar uzņēma pēdējo kadru.

Un Baiba skaudri atcerējās, kā viņa vakar no rīta kopā ar uzņemšanas grupu bija stāvējusi kādas milzīgas, lielas un ļoti netīras pļavas malā, kuru kā negribot ieskāva noplucis mežs. Tālāk, aiz meža līkuma, atradās pilsētas atkritumu izgāztuve. Spēcīgais vējš pāri pļavai, uzņemšanas grupai un mežam nesa melnus kodīgu dūmu mākoņus. Izgāztuve dega jau vairākus gadus, un neviens pat nemēģināja to apdzēst. Spilgti dega arī desmit jupiteri, un šie baltie prožektori atgādināja mazas, spožas saules. Baiba Līce sarāvusies stāvēja režisora Valda Tāla priekšā un izskatījās nožēlojama. Viņai bija izspūruši, it kā ilgi nekopti mati, pagalam noplīsis apģērbs, kājās saplēstas zeķes un stipri nonēsātas kurpes. Viss viņas izskats rādija, ka šī sieviete ir ārkārtīgi nelaimīga.

Valdis Tāls apmierināts pamāja. Šī loma pirms filmēšanas jau iepriekš bija paredzēta viņa sievai Inesei Balodei, bet pēdējā brīdī Valdis tomēr izlēma to uzticēt Ineses visnopietnākajai sāncensei. Un to nenožēloja. Baiba spēlēja atraisīti un patiesi.

«Tātad,» režisors vēlreiz atgādināja. «Tu no sākuma sāc skriet, tad ej arvien lēnāk, lēnāk. Galvenais, ko es no tevis prasu: pamēģini šai bezcerības pilnajā skrējienā atklāt šīs sievietes dzīves traģēdiju, visas tās sāpes un pazemojumus, ko viņai nācies pārdzīvot. Un lai seja runā, kliedz! Seja!!! Juris tevi gandrīz visu laiku ņems tuvplānā.»

«Es mēģināšu,» Baiba atbildēja un iekšēji koncentrējās. Viņa tik ļoti sasprindzināja visus savas dvēseles spēkus, spieda visas emocionālās sviras un savu apziņu, un viņai sāka šķist, ka pasaule ar visu pļavu, meželi un atkritumiem pazūd, atstājot vienīgi sāpes un bezcerību. Un tās visas uzgulstas uz viņas pleciem.

«Uzmanību!» Režisors brīdinoši pacēla roku. «Motoru! Aiziet!»

Baiba sāka skriet, viņa smagi elsoja, viņai aiz dažādiem priekšmetiem, dzelžiem, izdedžiem un stieplēm ķērās kājas, viņa vairākas reizes paklupa, nobrāza ceļgalus, atkal piecēlās, grīļodamās gāja arvien tālāk, un sirds dauzījās kā negudra, bet viņa turpināja skriet, līdz beidzot izsīka pēdējie spēki, viņa neveikli pakrita un tad jau gribēdama vairs nespēja piecelties. Viņa nekustīgi gulēja, viņai visapkārt mētājās pilsētas atkritumi, sarūsējuši režģi, vecs dīvāns un salauzts krēsls, un dažādi dzelzs priekšmeti, tukšas pudeles, netīras lupatas un papīri; viņa gulēja un ar plati ieplestām acīm skatījās debesīs, un visu viņas būtību pēkšņi pārņēma tumšas, smagas bailes, kaut kāda neskaidra vainas apziņa, un viņa baidījās sajukt prātā, viņa atcerējās Regnāru Brintu, atcerējās viņu abu vienkārši pieticīgo dzīvokli, viņu abu kopējo dzīves sākumu, tad nez kādēļ atcerējās abu pirmo nakti un kādu pavisam neievērojamu pusdienas reizi, un tad viņai šķita, ka tas ir bijis Regnārs, kas viņu šeit atdzinis, kas viņai licis tik ilgi un nežēlīgi skriet, tas ir bijis Regnārs, kas viņai liek šeit nomirt. Un tad Baiba iedomājās, ka atceļā no Francijas lidmašīna, ar kuru lidojis

Alberts Zvans, ir cietusi katastrofu, visi pasažieri aizgājuši bojā un tagad viņai nav vairs ne Regnāra, ne Alberta… Neievērojot šī mirkļa traģismu, kas nāca prātā, viņa bailēs nu nespēja neko citu iedomāties kā vienīgi to merkantilo slogu, kas nu viņu apņems: viņai vairs nebūs vasarnīcas, viņai noteikti atņems arī lielo dzīvokli, viņai atkal ierādīs mazu istabiņu komunālā dzīvoklī, viņai nebūs arī automašīnas, to visu taču mantos Alberta meita, jo es taču esmu tikai mīļākā; nu labi, esmu viņa civilsieva, bet tas jau lietas būtību nemaina, jo tik un tā man nav absolūti nekādu juridisku tiesību. Lūk! Pat šī šķietami drošā un mierīgā dzīve negaidīti viegli tomēr var sabrukt un izzust, un tu atkal stāvēsi tur, no kurienes sāki iet. Puse dzīves tev jau būs garām, bet izrādīsies, ka neko neesi ieguvusi, nekur tālu tu neesi aizgājusi, necik augsti neesi uzkāpusi. Gribēji. Un nekā! Nav prātīgi dzīvot, paļaujoties tikai uz mūžīgās mīlestības kapitālu, cerot, ka tev blakus vienmēr būs otrs cilvēks. Ir vēl vajadzīgi papīri, kas dod zināmas tiesības un drošas garantijas.

—    Un vairāk neko nedarīji? — Alberts vaicāja.

Baiba spēji satrūkās, mazliet izbrīnījusies paskatījās sāņus un pamazām atgriezās īstenībā. Un mīļi uzsmaidīja un viegli pieskārās viņa plecam.

—    Nē. Katru dienu parastais darbs. Vienīgi tu esi mana svētdiena.

Baltais kuģis lēnām tuvojās, kļuva arvien lielāks, arvien vairāk saskatāms. Tagad skaidrāk varēja redzēt vairākus klājus, tātad — komfortabls pasažieru tvaikonis.

—    Vienu vakaru biju aizgājusi uz kino, — Baiba turpināja. — Noskatījos franču filmu «Dzīvot, lai dzīvotu». Ļoti patika. Annija Zirardo bija vienkārši lieliska. Arī pārējie aktieri lieliski. Bet tēloto cilvēku laulības dzīve bija galīgi neizdevusies. Viņš nemīlēja to sievieti. Viņš viņai bija neuzticīgs. «Dzīvot, lai dzīvotu». Skaists nosaukums, tikai tas ir mazliet par maz.

—    Tas ir viss, — Alberts atbildēja. — Vairāk nekā vispār nav. Mums vienkārši jādzīvo, Baiba, ja jau esam šai pasaulē ieradušies.

—    To es saprotu, — Baiba sacīja un vēl ciešāk piekļāvās vīrieša plecam.

—    Protams, jādzīvo labi, — Alberts piebilda. — Tas arī. Vai mēs dzīvojam slikti?

—    Nē, ko tu, nē! Mēs dzīvojam labi, pārticīgi, mums katram ir interesants, cilvēkiem vajadzīgs darbs, bet vai tu nejūti, Albert, ka mums tomēr kaut kā svarīga ir pietrūcis?

—    Kas?

—    Tu pats nejūti?

—    Kas?

—    Vai tu tiešām pats nejūti?

—    Tu domā bērnu?

—    Jā.

Kā tad nu ne! Alberts to juta jau visus pēdējos gadus, bet apzināti bija izvairījies no jebkuras nejaušības. Viņš visu šo laiku nebija gribējis bērnu. Tiesa, viņa meita galvenokārt dzīvoja pie šķirtās sievas, bet lietas būtība nemainījās. Alberts meitu mīlēja un pagaidām vēl negribēja, lai viņu starpā nostātos kāds cits bērns. Un tomēr viss būs jāapsver vēlreiz, Alberts nodomāja. Diāna jau faktiski ir pieaugusi, tūlīt viņai sāksies sava dzīve, un no manis Diānai vairs būs vajadzīga vienīgi materiālā palīdzība. Bet kam būs vajadzīga mana mīlestība? Es zinu, kam ir vajadzīgs mans darbs, bet kam vajadzīgas manas jūtas? Pēc Baibas vārdiem, iznāk, ka viņa pirms manis piederējusi tikai diviem vīriešiem. Iespējams, ka viņa ir viena no tām retajām, kas patiešām ne tikai apstākļu sagadīšanās dēļ, bet arī apzināti spēj būt uzticīga. Ai, ai, ai! Vai ir kāda garantija, ka viņa kādreiz nekļūs neuzticīga? Protams, šādas garantijas nav. Vienīgi savu iespēju robežās mēs varam pacensties kaut ko sievietes labā izdarīt. Un es gribu, lai šī sieviete man tomēr piederētu. Lai viņa man būtu vienmēr. Man ir patīkami ar viņu parādīties sabiedrībā, kopā pārdzīvot mūsu veiksmes un neveiksmes. Es gribu… Varbūt tikai tagad, šai pagāju- , šajā nedēļā, kad biju tālu prom no dzimtenes, no savas pilsētas un mājām, es beidzot sapratu, cik ārkārtīgi svarīgi, cik nepieciešami un patīkami ir apzināties, ka kaut kur uz šīs lielās pasaules ir tava vieta, ka kaut kur atrodas mājas un šais mājās kāds cilvēks tevi gaida pārnākam.

—   Tu neiemīlējies kādā parīzietē? — Baiba negaidīti jautāja, šķelmīgi pasmaidīdama.

—    Nē, — Alberts nopietns atbildēja. — Es iemīlējos tevī.

Baiba ilgi klusēja un domīga raudzījās tālumā.

—    Mums tagad vajadzētu iekāpt šai laivā un doties jūrā, — viņa klusi teica. — Tālu, tālu, lai mēs viens par otru sāktu baiļoties. Bailes, Albert, esot mīlestības visīstākā pazīme.

—    Šī laiva ir caura, un mēs nekur tālu netiktu.

—    Mēs nogrimtu?

—    Uz galvošanu.

—    2ēl.

—    Protams. Bet kādēļ mums jātriecas jūrā? Vai tad mēs viens pret otru esam vienaldzīgi? Vai tad pagājušo nedēļu mēs viens par otru neuztraucāmies?

—   Jā, Albert, patiesi! Man vairākas reizes uznāca tādas savādas domas … Un tad es sapratu, ka ļoti baidos palikt viena.

—    Tu viena nekad nebūsi. Tev taču ir draugi un tavs darbs. Galu galā arī es vēl nekur netaisos pazust.

—    Man ir vajadzīgs bērns.

—    Jā, Baiba, droši vien, — viņš atbildēja nenoteiktāk, klusāk.

—    Ja tas, Albert, ko tu pirmīt teici par savu mīlestību pret mani, par bailēm, ko esi izjutis… tad mums tomēr beidzot oficiāli jāapprecas, saproti? Mums jāapprecas. Un mums ļoti vajadzīgs bērns.

—    Jā, Baiba. Viss pareizi.

Baiba nostājās Alberta priekšā un abas rokas uzlika uz viņa pleciem.

—    Tu ar mani esi laimīgs?

—    Jā, — Alberts atbildēja un pievilka Baibu tuvāk.

—    Es tev patiku?

—    Jā.

—    Es tev esmu laba?

—    Jā, Baiba, jā!

Viņa sajuta uz sava vaiga Alberta lūpas, viņa vēl vairāk pagrieza galvu un pēkšņi, bezgalīgi pārsteigta, ieraudzīja, ka gluži netālu kā rēgs dienas laikā gar jūras krastu aiziet Regnārs Brints. Viņš bija noģērbis kreklu un to turēja rokā, un viņš gāja pa pašu jūras krastu, un rietošās saules stari apmirdzēja viņa spēcīgo augumu, un Regnārs gāja, mazliet atliecis galvu, skatīdamies kaut kur tālu uz priekšu. Par ko viņš šobrīd domā? Un kā viņš vispār šeit ir uzradies? Atbraucis sauļoties? Bet, cik es atceros, viņam nepatika braukt uz jūrmalu. Viņam nepatika cilvēki, kas dzīvoja lepnās vasarnīcās un varēja bez sevišķām rūpēm un raizēm savas atpūtas vai pat darba dienas pavadīt jūrmalas baltajās smiltīs. Kādi vēji tevi šeit atpūtuši? Kādi viļņi iznesuši? Kā tu tagad dzīvo? Vienīgais, ko es par tevi zinu — tu ļoti ražīgi strādā. Ne salīdzināt kā agrāk. Katru gadu tev iznāk pa grāmatai, teātri iestudē tavas lugas, un drīz uz ekrāniem iznāks arī filma pēc tava sarakstītā scenārija. «Piektā debess puse». Jocīgi. Kas tā ir par piekto debess pusi? Kur tā atrodas? Griezies riņķī kaut vai tūkstoš reižu. Nav. Ko tu esi ar to domājis? Valdis Tālis teica, ka piektā debess puse esot mīlestība. Vai mana? Tava, Regnār? Mūsu iedomātā? Un ko tu šeit vispār dari? Varbūt tu mani izseko? Varbūt tu gribi atriebties? Varbūt tu mani izseko jau gadiem ilgi, varbūt jau no tāsjaimīgās un nelaimīgās dienas, kad no tevis aizgāju?

Atri Baibu pārņēma svelošas bailes, tādas pašas bailes, kādas viņa izjuta vakar filmēšanas laikā, kad viņa skrēja, it īpaši — guļot atkritumu izgāztuves vidū, kad uz viņu raudzījās tumšā kinokameras acs un kad viņai bija licies, ka tieši Regnārs Brints viņu atdzinis šai pretīgajā vietā, ka viņš atrodas kaut kur tepat

tuvumā un gaida viņas nāvi. Baiba sāka drebēt kā visaukstākajā ziemas salā; viņa vēl ciešāk piekļāvās Alberta augumam; viņa strauji pagriezās ar muguru pret jūru un atkal skatījās uz tikliem.

Bet Regnārs viņus pat īsti nepamanīja. Regnārs pagāja garām tikai dažu soļu attālumā, bet viņiem nepiegrieza ne mazāko vērību. Kas tur sevišķs? Kāpu malā pie laivām stāv divi cilvēki un sarunājas. Regnārs labāk skatījās uz jūru, kur neticami sarkana iegrima saule. Un viņš ar skumjām sāpēm saprata, ka mūžībā aiziet vēl viena diena, aiziet tukša un nemanīta un nemaz nebija vērts šo dienu nodzīvot.

Toties Baiba un Alberts, kā viņi paši arīdzan bija pārliecināti, uzsāka jaunu dzīvi, kopā vadītu un gādātu, un katra viņu stunda tagad šķita pārpilna — gan laimes, gan ilgās pēc tās.

Vēlu vakarā, kad jau bija iestājusies tumsa, Alberts ar Baibu brauca uz Rīgu, jo viņa negribēja vasarnīcā palikt pa nakti, viņa teica, ka jūtoties slikti, un Alberts neko neiebilda. Viņi brauca klusēdami, uzmanīgi vērodami ceļu, un katrs domāja savu. Alberts vēlreiz atcerējās Parīzi un Sēnu, Eifeļa torni un Luvru, un bijušo «la Salpētriere» slimnīcu, kur kādreiz praktizēja slavenais Sarko un savus mācekļa gadus izgāja Akselis Munte; un Alberts vēl atcerējās savu klīniku un kādu neglābjami slimu puisi no Skrun- . das, kuru viņš pirms aizbraukšanas tomēr bija operējis — galvenokārt tikai aiz tīri medicīniskas ziņkāres — un kuram tai pašā dienā vajadzēja nomirt. Bet šodien atbrauc Ringolds ar Oskaru un stāsta, ka puisis no Skrundas i netaisās mirt, dzīvojot jau septīto dienu un strauji atlabstot. Kas tas ir? Gribi vai negribi, bet dažreiz tomēr nākas uzdot šos bezgala nodeldētos jautājumus: kas mēs īsti esam? Brīnums vai likumsakarība? Vai mūs kāds vada? Vai mēs tiekam novēroti? Un kas tad beigu beigās ir dzīvība un nāve un vispār mūsu dzīve? Kas to ir gribējis, un kam tā ir vajadzīga? Un kādēļ viss ir noticis tieši tā un ne citādi? Kādēļ dažreiz notiek kaut kas tāds …

Alberts ciešāk satvēra stūri un zibenīgi nospieda bremzes pedāli. Bet bija jau par vēlu. Viņiem pretim lielā ātrumā, ieslēdzis tālās ugunis, virsū drāzās kāds smagais furgons. Jau pa gabalu varēja redzēt, ka kaut kas nelāgs ir noticis ar šoferi vai pašu mašīnu. Lielais furgons mētājās no vienas ceļa malas uz otru, un izvairīties no avārijas nebija iespējams. Pēdējā mirklī, lai trieciens būtu mazāks un abas mašīnas nesaskrietos «purns purnā», Alberts savu volgu strauji'pagrieza sāņus, no ceļa nost.

«… zili sarkana puķe. Kādēļ tu smejies? Manas kājas ir piesietas. Pie manām kājām ir piesieta zemeslode. Rokas ir smagas. Manā galvā ir vienīgi sāpes. Sāp arī gulta, sega, palags, šī baltā istabas siena, sāp skatiens un domas. Pag! Nav nekādu domu. Es nezinu, kas tas ir. Nē, domas tās nav. Kur nu! Vai tad tukšums var sāpēt? Bet kādēļ raud sega? Kādēļ mazā vāzītē iestādīts koks? Kaut kāds liels koks ar zili sarkaniem ziediem. Zili sarkani riņķi. Zili sarkans valsis. Ko viņš tur dara starp manām kājām? Ak dievs! Es taču laikam dzemdēju bērnu! Jā, jā! Es taču dzemdēju bērnu! Tas jau ir otrais, tūlīt būs trešais un ceturtais. Tūlīt pilna istaba būs ar maziem un lieliem bērniņiem, ar mazām un lielām galviņām, tie visi ir mani bērni, mani pirmdzimtie, mani luteklīši, mani… Nē! Kur viņi aiziet? Viss kārtībā, viss kārtībā. Nomierinies! Viņi aiziet mazgāties. Redz, kāda liela vanna! Pilna ar zili sarkanu ūdeni. Un ziepju gabaliņi. Zili un sarkani ziepju gabaliņi. Man zilie nepatīk. Lūdzu, iedodiet sarkano! Lūdzu, lūdzu! Sarkanais ir tik pūkains un silts! Jums taču nekas nav pretim, vai ne? Protams. Kādēļ lai jūs būtu pretim? Pilnīgi pareizi. Paejiet mazliet sāņus! Tā. Nē! Nāciet atpakaļ! Lūdzu, nāciet atpakaļ! Un aizmetiet šīs stieples! Vai tad jums tas grūti? Aizmetiet šo veco gultu! Jums taču tas ir pavisam viegli. Jā. Vēl mazliet… Nepārtrauc! Man ir ļoti labi. Lai tā paliek, mīļais, nepārtrauc! Es gribu mazu bērniņu. Lūdzu, vienu mazu bērniņu. Nepārtrauc. Es tevi lūdzu. Lai paliek iekšā, nepārtrauc! Dievs! Kas es tāda vispār esmu? Kas? Un kādēļ tu man acīs spīdini tik nežēlīgi spožu gaismu? Bet man taču sāp. Man ļoti sāp galva. Labāk pažēlo! Lūdzu! Un aizver šīs melnās durvis! Beidzot aizver! Aizslēdz! Aiz- kal ar dzelžiem un enkura ķēdēm! Aizmūrē! Dari visu, lai es tikai neredzētu šīs durvis! Nē! Es negribu! Nogalini, nosit, nodedzini! Es tevi lūdzu! Aizved mani prom! Aiz-ved!»

Ārsts Alberts Zvans stāvēja palātas vidū un skatījās, kā medicīnas māsa injicē maksimālo melipramīna devu kombinācijā ar triftazīnu. Medmāsa, vēl dažus mirkļus pagaidījusi, izgāja no palātas. Baiba pakāpeniski nomierinājās. Alberts apsēdās blakus uz gultas malas un saņēma viņas roku. Tā bija viegla un karsta. Baiba satrūkās, ātri paskatījās uz blakus esošo cilvēku, un viņas sejā atkal pazibēja bailes.

—    Ko jūs gribat?

—    Neko, — Alberts klusi atbildēja. — Itin neko.

—    Kādēļ jūs šeit atnācāt?

—    Es tevi gribu mierināt.

—    Kādēļ?

—    Tā vajag.

—    Kas jūs tāds esat?

Alberts uz bridi apmulsa un ilgi klusēja.

—    Es esmu tavs ārsts, — beidzot viņš atbildēja.

—           Ārsts… — Baiba domīgi novilka un jau kuro reizi uzmanīgi noskatīja apkārtni. — Es jau tā domāju. Šī ir slimnīca, vai ne?

Alberts piekrītoši pamāja.

—    Kā tu šodien jūties?

—    Es gribu mājās.

—    Tev pašlaik ir kādas sūdzības? — Alberts vaicāja.

—           Es gribu mājās, dakter! Es jūs lūdzu! Slimnīca … Ārsts … Man sāp galva …

—           Tas ir labi, — Alberts apmierināts sacīja. — Tātad vismaz kaut kas sāk griezties uz labo pusi.

—    Labo …

—           Divas nedēļas jau pagājušas. Būs atkal labi. Vajag gulēt. Tagad viss būs kārtībā.

—    Man deg.

—    Tas ir labi.

—    Man ļoti sāp galva, dakter!

—    Tu vari atcerēties, kas ar tevi notika?

—    Pagaidiet. Es pamēģināšu.

Baiba satraukumā laizīja apkaltušās lūpas un ar abu roku pirkstiem sāka ātri masēt pieri un deniņus.

—           Jūs nebaidieties. Tūlīt, tūlīt… Jā, es atceros! Tas bija lielā, skaistā mājā, kaut kādi vīrieši un jūra… Daudz ūdens, liels ūdens plašums. Un tad parādījās balts kuģis, ziniet, tāds milzīgs kuģis ar tūkstoš logiem un diviem spilgtiem prožektoriem…

Alberts saprotoši pamāja.

—           Labi, ļoti labi. Bet tagad pamēģini atcerēties vēlreiz. Kā tevi sauc?

Baiba atkal sasprindzināja atmiņu un stipri satraukta intensīvi turpināja masēt galvu. Pēc kāda laika viņas bālo seju pārklāja sāpīga vilšanās grimase.

—    Nekā, dakter! Nezinu. Nudien nezinu!

—    Tas nekas, — Alberts sacīja. — Gan jau viss būs kārtībā.

Mierinājums tomēr nepalīdzēja. Baibu pakāpeniski pārņēma

šausmas. Viņa krampjaini ieķērās ārsta rokā, smagi un ātri elsoja un ar dīvaini ieplestām, stiklainām, sastingušām acīm vērās viņa sejā un baltajos palātas griestos.

—           Es nezinu, dakter! Palīdziet! Es jūs lūdzu! Palīdziet man visu atcerēties! Palīdziet!

Un dakteris arī mēģināja. Viņa balss skanēja klusi, bet pavēloši.

—    Ko tev izsaka «Baiba Līce»?

—    Neko.

—    Inese Balode?

—    Neko.

—    «Spēlēju, dancoju».

—    Es taču nedancoju. Es guļu.

—           Labi. Tu guli. Tu guli pavisam mierīgi, un tevi pakāpeniski apņem balts siltums. Tu lēni aizver acis, siltums apņem tavas kājas un krūtis, tava galva lēnām iegrimst pūkainā mierā. Baltā un pūkainā mierā… mierā … Ko tev izsaka vārdi — «Alberts Zvans»?

Baiba mierīga gulēja un ilgi neko neatbildēja.

—    Neko, —- pēc kāda laika viņa klusi ierunājās. — Neko.

—    Tu esi precējusies?

—    Nezinu, dakter! Es neko nezinu. Es tagad gribu gulēt.

—    Tavu vīru sauc Alberts Zvans, — viņš teica.

Atkal Baiba apklusa, neko neatbildēja un šķita aizmigusi.

—           Bet Regnārs Brints? — Alberts tik tikko sadzirdami pavaicāja un jau gribēja doties prom, kad Baiba pēkšņi atvēra acis, strauji piecēlās sēdus un atkal ar lielām izbailēm skatījās apkārt..

—           Regnārs Brints… — viņa klusi čukstēja, — Regnārs Brints …

Un nav zināms, caur cik miljardiem nervu šūniņu, caur kādām bremzēm un aizturēm, caur kādiem apziņas slāņiem un sabiezējumiem tieši šis vārds uzlauza Baibas aizcirstās atmiņas durvis, bet viņa spēji nomierinājās un pat pasmaidīja.

—           Regnārs Brints ir mans vīrs, — viņa sacīja un paskatījās uz durvīm.

Alberts Zvans apmierināts piecēlās.

—           Ļoti labi, Baiba, — viņš teica. — Vēl mazliet, un tu būsi vesela.

Gaitenī Alberts satika Oskaru Sīli.

—           Viss kārtībā, — Alberts priecīgs sacīja. — Baiba sāk atcerēties.

—           Bet vecajam tukumniekam nupat sākas pēcoperācijas krīze, — Oskars pavēstīja.

—           Es eju, — Alberts ātri teica. — Bet tu pa to laiku pamēģini sazvanīt profesoru Medni. Ja vēl nav aizgājis, lai tūlīt atnāk pie manis. Man ar viņu tomēr vēlreiz jāaprunājas.

—           Labi. — Oskars piekrītoši pamāja. — Pēc tam arī es aiziešu uz intensīvo terapiju.

Nakts cieši piespiedās pie vieniem zemeslodes sāniem, un lie- lum lielākā daļa cilvēku bezrūpīgi gulēja. Tikai paretam pilsētas ielās aizbrauca kāda automašīna, kaut kur ieskanējās nepacietīgs telefona zvans, kaut kur aiztraucās ātrās palīdzības un milicijas dežūrmašīnas, negulēja taksometru šoferi, pilsētas avāriju dienesta dežuranti, negulēja ostas dispečers, bākas uzraugs, elektrostaciju operatori, katlu māju kurinātāji un dežūrārsti. Tie visi bija cilvēki, kurus, ja nekas neatgadās, mēs nekad neatceramies un nepieminam, bet kuri tomēr visu nakti par mums bija stāvējuši nomodā.

Arī Alberts Zvans negulēja. Viņam jau sen vairs nevajadzēja nodaļā dežurēt pa naktīm, bet šoreiz pats izteica šādu vēlēšanos, un Oskars Sīlis no priekiem viņam apsolīja nākamajās medībās atdot pirmā šāviena tiesības. Jo Oskaram beidzot radās iespēja aiziet uz lielo hokeja maču, kur šodien meistarkomandas sastāvā debitēja viņa dēls. «Tā es nemaz vēl īsti nezinu, kā man tas puika spēlē.»

Nodaļā bija klusi un mierīgi. Veselākie slimnieki gulēja paši, citi centās iemigt ar zāļu palīdzību, bet daži atradās ilūziju un murgu varā. Bet arī tie tūlīt apklusīs, nomierināsies. Abas med- māsiņas — Irina Kazakova un Māra Blūma tūlīt atgriezīsies no pacientu vakara apgaitas, izdarījušas pēdējās šīs dienas paredzētās un neparedzētās zāļu injekcijas.

Alberts ieslēdza translācijas radioaparātu un noklausījās pēdējās sporta ziņas. «.. . mačā uzvarēja mūsu dinamieši. Divas minūtes pirms spēles beigām uzvaru nesošos vārtus mūsu meistarkomandas labā guva jaunais spēlētājs Edmunds Sīlis.» Alberts pasmaidīja un pēkšņi sajuta siltu prieku. Un kādu prieku izjuta Oskars un pats Edmunds? Un kādu prieku izjuta visa komanda un tūkstošiem līdzjutēju? Tikai viena cilvēka rīcība, viens vienīgs veiksmes brīdis šovakar ir iepriecinājis gandrīz vai visus republikas iedzīvotājus. Un arī man dažreiz uzsmaidījusi veiksme. Piemēram, šodien uz savām mājām Skrundā aizbrauca jaunais meha- nizators Gunārs Vītoliņš. «Paldies, dakter!» viņš man vienkārši teica un cieši paspieda roku. Lūdzu, Gunār Vītoliņ! Kop mūsu zemīti un pacenties vienmēr būt vesels! Un esmu bezgalīgi priecīgs, ka tava māte man nepasniedza tradicionālo torti, nepasniedza ziedus un nedeva neko citu, ko parasti man itin bieži dod. Arī viņa man teica: «Paldies, dakter,» — un ilgi raudāja. Es pieņemu jūsu pateicību, tikai mani nopelni šoreiz tur ir vismazākie. Es jūsu acīs līdz mūža galam palikšu brīnumdaris, bet šoreiz brīnumus nostrādāja paša slimnieka organisms, liktenīga veiksme un kaut kas tāds, par ko mums pagaidām nav ne mazākās jausmas.

Klusi atvērās ārstu istabas durvis, un tajās parādījās maza auguma medmāsiņa.

—    Kronštāls beidzot nomierinājās, — viņa atviegloti sacīja. — Arī Petuhovs un Apsīte tūlīt aizmigs.

—    Labi, Irina. — Alberts apmierināts pamāja.

—    Pirmīt Līce atkal bija par kaut ko satraukusies. Viņa visu laiku sauc vienu vārdu.

—    Es zinu. Uzņemšanas nodaļā mierīgi?

—    Jā, dakter. Neviens vēl nav zvanījis.

—    Labi, Irina. Varbūt šī nakts mums būs klusa.

—    Cerēsim. Varbūt jums uzvārīt kafiju?

—    Vēlāk. Tā uz rīta pusi.

Medmāsa aizgāja. Pēc dažām minūtēm arī Alberts Zvans aizgāja uz ceturto palātu, kur kopā ar vēl vienu slimnieci jau otro nedēļu gulēja Baiba Līce. Pēc spēcīgā smadzeņu satricinājuma viņai pēkšņi zuda atmiņa, bija jūtama viegla locekļu paralīze un neskaidra apziņa. Alberts Zvans, kas visu šo laiku bija ne pa jokam nobijies, šovakar pēc atkārtotas konsultācijas ar profesoru Medni zināmā mērā nomierinājās. Baibai nekādas sevišķi bīstamas sekas tomēr nedraudēja. «Viņai vajadzīgs vienīgi miers, miers un vēlreiz miers. Pacenties — it sevišķi tagad — viņu pasargāt no jebkādiem uztraukumiem un bailēm.»

Alberts stāvēja starp abām slimnieču gultām un uzmanīgi skatījās Baibas bālajā sejā.

—    Regnār … Regnār… Regnār … — Viņa to šovakar jau atkārto tūkstošo reizi.

Un tad Albertu pārņēma patiesas bailes. Viņš saprata, ka šis vārds nenozīmē tikai Baibas atmiņas pamošanos, būtisku pagriezienu slimības gaitā, bet šis «Regnār» Baibai nozīmē kaut ko nesalīdzināmi vairāk, kaut ko nesalīdzināmi svarīgāku. Un, ja tagad šis Regnārs Brints kaut kādā veidā uzzina, ka Baiba ir slima, ka Baiba ir cietusi avārijā, ka Baiba smagā stāvoklī atrodas slimnīcā, Regnārs noteikti atnāks, ja viņš ir cilvēks, viņš taču atnāks pie savas sievas, Baiba taču vēl joprojām ir viņa sieva, un kas gan Regnāram var aizliegt atnākt viņu apraudzīt? Neviens. Viņš noteikti atnāks. Un tad Baiba tā satrauksies, atkal nobīsies un visu pārdzīvos.. .

Iespējams, ka tas būs beigu sākums. To nedrīkstam pieļaut! Bet kā? Alberts Zvans domīgs atgriezās ārstu istabā.

Atkal strauji atnāca spirgts un saulains rīts. Alberts Zvans pilsētas centrā pārsēdās trīsdesmit otrā maršruta autobusā. Viņš bija pieņēmis lēmumu. Varbūt tas bija pārsteidzīgs un muļķīgs, un patiesībā nevajadzīgs, bet viņš gribēja izmēģināt arī šo iespēju, lai tikai ātrāk varētu izglābt Baibu un, iespējams, arī savu laulības dzīvi.

Viņš jau agrāk krājumā «Rakstnieki» bija apskatījis Regnāra fotogrāfiju un iepazinies ar rakstnieka biogrāfiju. Izrādās, ka viņa īstais vārds ir pavisam cits. īstenībā viņš saucas Andžejs Kolosovskis un, ja nav tīrs polis, tad nav ari tīrs latvietis. Bet tam nav nekādas sevišķas nozīmes. Mūsu tuvāko vai tālāko senču asinīs noteikti ir tecējušas kāda daļa ari kuršu, lībiešu un zemgaļu, vendu un letgaļu, lietuviešu un krievu, vācu un zviedru, prūšu un poļu asiņu. Mēs esam tauta, kas gadsimtu gaitā pārmantojusi kaut ko arī no citām tautām un nācijām. Kaut ko no kultūras, valodas, tradīcijām, ticības un dzīves veida.

Alberts izkāpa trīsdesmit otrā maršruta autobusa galapunktā un pa Juglas ielu gāja uz augšu. Ielas labajā pusē bija redzama retiem kokiem un krūmājiem apaugusi pļava un lielais, zilais Juglas ezers. «Seit nav slikti dzīvot,» Alberts nodomāja un turpināja iet uz priekšu. «Gluži kā vasarnīcu rajonā.»

Mazliet uztraucies, Alberts lēni uzkāpa ceturtajā stāvā un nospieda zvana pogu. Vairākus mirkļus valdīja pilnīgs klusums, tad dzīvoklī atskanēja steidzīgi soļi, un pēc brīža strauji atvērās ar tumšu dermatīnu apsistas durvis. Uz sliekšņa stāvēja Regnārs Brints, un viņa sportisko augumu apņēma spilgti sarkans krekls un pelēkas bikses. Regnārs atnācējam uzmeta ātru, diezgan paviršu skatienu.

—    Jūs pie manis?

—    Jā, — Alberts mazliet apmulsis atbildēja. — Jūs taču esat Regnārs Brints?

—    Tik tiešām, jūs uzminējāt.

—    Mani sauc Alberts Zvans, un es gribētu …

Regnārs asi sarāva uzacis un vērīgi noskatīja negaidīto ciemiņu. Alberts pilnīgi fiziski sajuta, cik auksts un dziļš bija šis Regnāra ilgstošais skatiens.

—    Tātad — ko jūs gribētu?

—   Es saprotu, Regnār Brint, situācija ir nepatīkama, bet. .. man patiešām nepieciešams ar jums aprunāties.

Tikai īsu brīdi domājis, Regnārs atvēra durvis platāk.

—    Ienāciet!

Caur pagaru gaiteni, kuram vienā pusē bija pierīkots grāmatplaukts, Regnārs ieveda Albertu viesistabā un parādīja uz platu mīksto atpūtas krēslu.

—    Sēdieties!

Alberts apsēdās un vērīgi apskatīja telpu. Tā bija tīra, gaiša, nepārblīvēta un gaumīgi iekārtota. Neapstrīdami šīs istabas saimniekam piemita laba krāsu un skaistuma izjūta.

—           Varbūt vēlaties vienu glāzīti konjaka? — Regnārs atvēra stikloto, spoguļoto mājas bāru.

—           Labprāt, — Alberts piekrita. — Ziniet, es nupat tikai kā beidzu nakts dežūru.

—    Vai atgadījās kas ārkārtējs?

—    Nē. Kā parasti.

—           Jūsu darbs ir mazliet sarežģītāks nekā parastajiem ķirurgiem, vai ne?

Alberts viegli paraustīja plecus.

—    Kā uz to skatās.

—    Jums bieži nākas operēt caur mikroskopu?

—    Nē, ne pārāk bieži.

—    Tas laikam ir nogurdinoši?

—    Jā, protams.

Regnārs uz mazā galdiņa uzlika divas lielas, apaļas glāzes un tajās ielēja dažus malciņus konjaka.

—    Lūdzu.

—    Pateicos.

Regnārs lēni šos dažus malciņus izdzēra un tā savādi pasmaidīja.

—           Arī es visu nakti strādāju, — viņš teica. — Tā aizrāvos, ka nemaz nemanīju atnākam rītu. Tā ka jūs esat ieradies tieši laikā.

—    Ak tā!

—           Gandrīz vai jāsāk ticēt versijai, ka mūsu profesijas ir līdzīgas, — Regnārs sacīja, apsēdās iepretim Albertam un atkal lielajās glāzēs iepilināja pēc sausa meža smaržojošo šķidrumu.

Alberts, zemu noliecis galvu, ilgi klusēja, tad to atkal pacēla un cieši ieskatījās rakstnieka sejā.

—           Varbūt, — viņš klusā un domīgā balsī teica. — Tomēr bieži dažādās cilvēku nelaimēs, viņu vientulībā, bet visbiežāk tieši dvēseles sāpēs māksla, gluži kā zāles, ir pilnīgi bezspēcīga. Ir tādi cilvēku dvēseles stāvokļi, kad mums var palīdzēt tikai un vienīgi kāda tuva cilvēka dzīvais vārds, vienīgi šī cilvēka klātbūtne. Jūs man piekrītat?

—           Jā, — Regnārs nopietni atbildēja. — Jums nav grūti iedomāties, ka arī man bijušas šādas dzīves krīzes, daži melni brīži.

Bet šādos gadījumos man vienmēr ir labi palīdzējis darbs. Tad es esmu spējis daudz ko aizmirst.

Abi klusējot vēlreiz iztukšoja glāzes. Pēc tam Regnārs ciemiņam piedāvāja cigareti, bet tas atteicās. Regnārs aizsmēķēja, ērtāk iekārtojās krēslā un atkal salti paskatījās uz atnācēju. «Nu, ko tu šeit atdrāzīes?»\Regnārs nodomāja. «Ko tu meklē? Ko gribi atrast? Es jau tevi biju pavisam aizmirsis. Un tagad tu sēdi man pretim un atgādini veco laiku kungu. Pieklājīgas manieres, un klusa balss. Nesmēķē. Izcils ārsts. Uz biksēm nevienas krunciņas. Interesanti, tās viņš gludina pats vai Baibai liek to darīt? Vajadzētu pajautāt, ko viņš liek darīt Baibai gultā? Gadu viņam ir daudz, bet vēl izskatās tīri nekas. Varbūt jaunībā nodarbojies ar sportu. Tā izskatās. Tagad pa dienu veic vissarežģītākās smadzeņu un mugurkaula operācijas, bet visu atlikušo laiku ir kopā ar manu sievu. Vajadzētu piecelties un iekraut pa ģīmi. Tev gan ir palaimējies, dakter! Tev ir velnišķīgi palaimējies. Ja tu būtu atnācis drīz pēc tam… kaut vai pirmajā gadā … es jau tevi sen būtu izmetis laukā pa logu. Es tevi būtu sasitis lupatu lēveros un savu konjaku izdzēris pats. Bet tev ir palaimējies, dakter! Nudien. Tagad tu vari sēdēt mierīgs. Un arī es pacentīšos sēdēt mierīgs. Mans naids ir zudis. Nē, ne nu gluži zudis. Es vienkārši esmu jau atradinājies. Esmu mazliet kļuvis mierīgāks. Nav jādzer nekādas zāles. Ir jākļūst tikai mazliet vienaldzīgākam. Tas palīdz. Mazliet vēsākam. Nekas nav dziļi jāņem pie sirds. Un vismazāk jau nu mīlestība. Vismazāk jau nu sievietes. It sevišķi tās, kas aiziet. Ne man vairs raudāt, ne priecāties. Un tomēr man nepatīk, ka tu esi atnācis. Ko vairs pagātni raut augšā? Tā jau sen ir apbedīta. Tagad es uz pasauli skatos ar mazliet citādām acīm, dzīvoju citādi un pats esmu citāds. Dažreiz es par to priecājos, dažreiz ne visai. Varbūt neapzināti, bet tu manā dzīvē esi nospēlējis izšķirīgu lomu. Tu man kaut ko izjauci, dakter, tu man ar Baibu esi kaut ko pamatīgi izjaucis, un es, muļķis, to ļoti pārdzīvoju un pārdzīvodams kļuvu gļēvs. Es padevos. Nu gan vairs tā negribu. Beidzot jāapstājas. Tālāk vairs nevar. Tālāk ir bezdibenis vai sīka literāra čalošana. Beidzot jābrauc prom. Prom! Kam man vajadzīga slava, kam vajadzīga nauda, šīs rūpes par skaistiem apģērbiem un mantām, kam man vajadzīgas sievietes, literārie strīdi, dažādas sanāksmes, tikšanās ar lasītājiem, kam man vajadzīgas šīs bezgala riebīgās pārrunas par izbijušām attiecībām, par to, cik katrs mēs esam parādā, kam man vajadzīgs viss šis sarežģītais dzīves teātris, šī butaforiskā izrāde, kur katrs cenšas vismaz ar kaut ko būt pārāks par citiem, kur daudzi viens otram labāk priekšā aizliks kāju, nevis pasniegs roku. «Pie velna!» Es to varu pateikt vēlreiz. Bet ko tu teiksi, dakter? Ah, pareizi! Kā man tas uzreiz neienāca prātā! Tu taču esi atnācis parunāt par laulības šķiršanu! Es saprotu. Baiba turpmāk tā vairs nevēlas. Protams. Ļoti pareizi dara. Arī es gribētu visu to noformēt oficiāli. Man nekas nav pretim. Pat smiekli nāk. Es varētu būt pretim, es varētu lūgties un kaukt, es varētu draudēt un protestēt, es varētu negribēt, es varētu tūkstoškārt negribēt, bet vai tad tas kaut ko izmainītu? Tu nevari atgriezt aizejošo dienu, tu neko uz šīs pasaules nevari atgriezt. Tad kādēļ velti runāt?»

—           Tātad, ko jūs no manis vēlaties? — Regnārs skarbi vaicāja, pirmais pārtraukdams uzmācīgi ieilgušo klusumu.

Alberts dažus brīžus vēl klusēja.

—    Vai jūs zināt, kur Baiba Līce pašlaik atrodas?

Regnārs jutās pārsteigts un saniknots.

—           Man šķiet, ka tas tagad būtu jāzina jums! — viņš nikni atbildēja.

Ciemiņš, kas bija tikpat negaidīts, cik nevēlams un nepatīkams, tikko jaušami smaidīja, un viņa balsī ieskanējās sarūgtinājums.

—    Baiba jau divas nedēļas atrodas slimnīcā, — Alberts sacīja.

—   Smags smadzeņu satricinājums un daļējs atmiņas zudums. Ret- roanterogrādā amnēzija.

—           Nu, un tad? — Regnārs ātri un, kā šķita, vienaldzīgi pavaicāja.

—    Redziet, es esmu arī viņas ārsts, — Alberts paskaidroja.

—   Un gribētu jūs lūgt. ..

Regnārs strauji piecēlās un tagad jau manāmi satraukts sāka staigāt pa istabu. Viņam pēkšņi kļuva žēl šīs jau diezgan pasvešās sievietes, kļuva žēl cilvēka, kas viņam kādreiz bija tik daudz devis, lai vēlāk vēl vairāk atņemtu.

—    Kas viņai notika?

—    Mēs cietām autokatastrofā.

—   Jūs pats bijāt pie stūres?

—    Jā, bet tam nebija nozīmes.

—    Vai Baiba pašlaik jūtas ļoti slikti?

—           Viņa jau sāk atveseļoties, — Alberts teica. — Bet tieši tagad viņai ir nepieciešams miers un līdzsvarotība. Viņa nekādā gadījumā nedrīkst uztraukties, un tādēļ es jūs lūdzu, ja jūs iedomātos … Nemēģiniet viņu satikt. To nedrīkst! To nekādā gadījumā nedrīkst darīt!

Regnāra seja spēji pārvērtās. Pēkšņi viņš sevī sajuta uzliesmojam asas sāpes un apvainojumu. Viņš vēl vairāk sajuta skaudru žēlumu par notikušo avāriju, par Baibu, par visu savu izjukušo laulības dzīvi, par mīlestību, par to, ka nekas jau vairs nebūs, nekas neatkārtosies un nenāks atpakaļ un ka pie visa tā lielā mērā ir vainīgs šis cilvēks, šis glancētais Alberts Zvans, kas ta

gad vainīgs arī pie Baibas slimības, un Regnāru pārņēma dziļš naids un nepatika. Viņš ātri piegāja pie Alberta Zvana, nevaldāmā niknumā sagrāba aiz žaketes atlokiem un uzrāva stāvus; atpūtas krēsls noklaudzēja uz grīdas vairākas reizes.

—    Paklausies! Tu! Dakter! — Regnārs niknumā čukstēja, bet pēc tam viņa balss skanēja arvien skaļāk. — Tu saki: «Nedrīkst!» Bet kas tu tāds esi, ka vari man kaut ko aizliegt? Tu būtu prātīgi darījis, ja vispāt šeit nebūtu spēris kāju! Saproti? Ja tu vispār nebūtu rādījies man acīs! Tu pirmīt gudri izrunājies par dvēseles mieru, bet kādēļ toreiz, kad paņēmi Baibu, tu neiedomājies par manām sāpēm?

Pilns nicinājuma Regnārs atlaida Albertu vaļā un pats smagi atkrita krēslā. Pēc tam ātri piepildīja pilnu glāzi un to vienā rāvienā iztukšoja.

Alberts Zvans rūpīgi sakārtoja uzvalku un līdzjūtīgi paskatījās uz sadusmoto rakstnieku.

—    Es saprotu jūsu pašreizējās jūtas. Es saprotu. Mīlestībā neviens nav vainīgs. Tas daudzreiz ir neatkarīgs no mūsu gribas un saprāta. Un ticiet man, Regnār, ka tieši tagad nav ne mazākās jēgas ne viņai, ne ari sev sagādāt liekas ciešanas.

—    Turi muti, dakter! — Regnārs viņam nikni uzkliedza. — Skaļi domāt par cilvēku ciešanām un viņu izmisumu tu vari citā vietā! Šeit tu vari vienīgi rāmi stāvēt un ciest klusu!

—    Pašlaik, domājot par Baibas Līces veselību un viņas turpmāko likteni, es runāju galvenokārt no ārsta viedokļa, — Alberts Zvans teica.

—    Un slikti dari! Tu labāk parunā kā cilvēks! Un tad varbūt sapratīsi, ka šai pasaulē ir arī vēl kaut kas tāds, ko nevar vērtēt ne no ārsta, ne kāda cita viedokļa!

Dažus brīžus Alberts Zvans klusēja, tad pagriezās, lēni aizgāja līdz durvīm un tur apstājās.

—    Un tomēr es jūs ļoti lūdzu: necentieties viņu satikt!

Regnārs rūgti iesmējās.

—    Tu velti uztraucies! Es taču visus šos gadus esmu centies viņu nesatikt!

Durvis pieklājīgi aizvērās. Alberts Zvans aizgāja. Istabā iestājās dziļš un liels klusums. Tas bija arī nospiedoši smags.

Regnārs Brints mīkstajā krēslā iegrima vēl dziļāk, un viņam uznāca spējš fizisks nelabums. Regnārs aizgāja uz vannas istabu. Tur viņš, pārliecies pār klozeta podu, beidzot un galīgi izlēma aizbraukt. Cik tālu vien iespējams! Šis lēmums bija negrozāms, bet to izpildīt diemžēl varēja tikai pēc gada.

Vispirms viņš iesniedza pieteikumu par laulības šķiršanu, un jau pēc trim nedēļām vajadzēja notikt prāvai, bet uz tiesas sēdi slimības dēļ Baiba Līce neieradās, atnāca viņas civilvījš Alberts Zvans un atnesa oficiāli apstiprinātu Baibas piekrišanas vēstuli. Tiesnese dažu minūšu laikā Andžeja Kolosovska un Baibas Līces laulību izšķīra turpat savā darba kabinetā.

Pēc tam visa vasara un rudens pagāja uzņemšanas laukumā. Ziemā, kamēr filma tika montēta un ieskaņota, Regnārs pēc viena no saviem agrāk publicētajiem darbiem uzrakstīja jaunu kinosce- nāriju «Pazudušais» un pabeidza jau agrāk iesāktu romānu. Bet šīs vasaras sākumā kinoteātrī «Palladium» beidzot notika jaunās filmas «Piektā debess puse» pirmizrāde.

«Un es pēc vairākiem gadiem atkal ieraudzīju Baibu,» Regnārs atcerējās, «un redzēju, kā viņa man tuvojās, laikam jau gribēja ko teikt, un cik nepatīkami biju pārsteigts, kad sajutu, ka man tomēr vēl sāp. Tad man piesitās šī jaukā žurnāliste Lita Zariņa, un tagad viņa guļ man blakus, guļ mierīga un silta. Bet man no rīta jābrauc prom, man tomēr noteikti ir jābrauc prom.»

29

Atvēris acis un uzmanīgi paskatījies apkārt, Regnārs Brints uzreiz pamanīja, ka atnākusi jauna diena, ka saule pakāpusies līdz pretējās mājas trešajam stāvam un savus spilgtos starus bagātīgi izkaisījusi gan uz grīdas, istabas sienām, gan uz segas.

Lita vēl bija aizmigusi. Viņa pagriezās uz sāniem, kājas cieši pierāva pie zoda un miegā pasmaidīja. Dažas matu sprogas krita uz pieres, un viņa izskatījās pēc nolauzta koka zara un šķita tik trausla, gaistoša kā viļņu putas.

Vannas istabā Regnārs atvēra tikai aukstā ūdens krānu, ar «Po- morin» pastu ļoti rūpīgi iztīrīja zobus, nomazgājās no galvas līdz kājām, noskuva bārdu un pārģērbās. Kājās viņš uzvilka džinse- nes, vieglas sandales, bet mugurā — baltu linu kreklu. Pēc tam aizgāja uz virtuvi un uzlika vārīties kafiju.

Brīdi pastāvējis pie loga, viņš pagalmā ieraudzīja vienmēr sa- īgušo sētnieci, kura kārtējo reizi strīdējās ar kādu mājas iemītnieci, un viņu vārdi kā spindzeles ieskrēja visos logos un durvīs, un pagalmu steidzīgi šķērsoja kāds vīrs, un vesels bērnu bars gāja uz skolu, un jaunajos bērzos bija saplaukušas lapas, un tūlīt, tūlīt taisījās uzsprāgt visi ceriņu pumpuri. Maija vidus. Sāks ziedēt visdažādākās puķes. Mazie skolēni beigs mācības. Vienpa- dsmitklasnieki sāks gatavoties eksāmeniem. Tirgū celsies cenas: pirmās zemenes, pirmie tomāti… Atkal gaišāks katru dienu. Un kādas dzīves beigas. Lai cik silts, saulains un skaists arī būtu šis

pavasaris, daudzi cilvēki tomēr slimos un būs nelaimīgi. Un pirmās mīlestības prieku drīz nomainīs pirmās vilšanās asaras. Tās savāciet, izžāvējiet un no šīm asaru lāsēm saveriet krelles! Lieciet ap kaklu un staigājiet, paši sev atgādinot, ka saule spīd ari tad, kad vienā pusē iestājusies nakts, un zvaigznes mirdz arī tad, kad mēs tās neredzam, un arī tad tomēr pastāv mīlestība, ja mums to kāds nozadzis, mēs esam palikuši tukšā un tai jau vairs neticam. Un tomēr pastāv dzīve, lai arī mūsu personīgā sabrukusi kā uzspridzināts dzots.

Kad kafija uzvārījās, Regnārs Brints noslēdza gāzi, paņēma lielo ce]ojuma somu un tajā steidzīgi iemeta balta papīra paku, vairākas pildspalvas, pāris kreklus un bikses, bārdas skujamo aparātu «Harkov-12», «Nivea» krēmu, ziepes un vairākus dvieļus. Brīdi padomājis, somā vēl ielika dažas grāmatas. Remarka «Trīs draugi», Antuāna de Sent-Ekziperī «Cilvēku zeme», Akseļa Muntes «Grāmata par Sanmikelu», Hemingveja «Ardievas ieročiem» un Džeka Londona «Mārtiņš īdens». Tās bija viņa mīļākās grāmatas, un viņš vienmēr pēc zināma laika mēdza tās pārlasīt. Šie rakstnieki viņam vienmēr deva lielāku drosmi dzīvot.

Regnārs pagrieza galvu un ieraudzīja, ka istabas durvīs stāv žurnāliste, jā, Lita Zariņa. Viņa bija piecēlusies, ietinusies viņa sarkanajā kreklā un domīga skatījās, kā Regnārs beidz sakārtot ceļasomu.

—    Kā gulēji? — Regnārs pavaicāja, aiznesdams somu gaiteni un nolikdams blakus durvīm.

—    Labi, — Lita atbildēja, un viņa rīta vēsumā tikko manāmi nodrebēja. — Tu patiešām aizbrauc?

—    Kafiju dzersi? — Regnārs painteresējās un, ejot garām, ar labās rokas plaukstu noglāstīja Litas krūtis. — Man viss ir gatavs.

—    Tu tiešām aizbrauc? — Lita vēlreiz jautāja.

—   Nāc iedzert kafiju, — Regnārs aicināja, sameklēja divas porcelāna tasītes un piepildīja tās ar smaržojošu melnu dzērienu.

Lita apsēdās pie virtuves galda, uzmanīgi paskatījās apkārt un nobrīnījās, ka arī šeit valdīja apbrīnojama kārtība un tīrība.

—    Tu patiešām aizbrauc.

—    Es labprāt ietu kājām, — Regnārs atbildēja, apsēdās viņai blakus un ar lielu baudu sāka dzert melno šķidrumu. — Dzer, Lita, dzer! Kafija atspirdzina gluži tāpat kā šāds skaists un saulains rīts. Es ietu kājām, bet man ir mašīna. Vienīgi ejot kājām, var pilnīgi izjust zemi un savu dzīvību. Bet mašīna ir parocīgāks pārvietošanās līdzeklis. Tā palīdz arī ātri un droši tikt vaļā no visiem mūsu kompleksiem.

—    Un arī no manis? — viņa koķeti jautāja.

—    Neko nejautā! Dzer labāk kafiju, šeit ir arī dažas maizītes, kārtīgi paēd brokastis, ledusskapī ir vēl daži konservi, marinēti gurķi, kaut kādas žāvētas desas un šķiņķis. Iekod! Un visu aizmirsti!

—    Es to, Regnār, nekad neaizmirsīšu. Mūsu nakti. Tas ir pilnīgi izslēgts. Es taču neesmu no koka izdrāzta.

Regnārs domīgs skatījās uz Litu, un viņam nez kādēļ kļuva skumji. Lai gan tai pašā laikā tomēr bija patīkami dzert rīta kafiju ar jaunu patīkama izskata sievieti. Pastāvēja tomēr divas gluži nopietni vērā ņemamas iespējas: vai nu Lita Zariņa ir diezgan liela palaistuve, vai arī tāda jūsmīga sieviete, kura Regnāru mīl. Sievietes parasti mēdz izģērbties tikai to vīriešu priekšā, kurus tās dievina vai arī pret kuriem tās ir absolūti vienaldzīgas.

—    Vai patiešām, Lita, tas tev šķiet tik nozīmīgs un svarīgs?

Virtuvē bija klusi. Pat kafijas tasītes stāvēja mierīgi uz galda.

Lita ļoti garu brīdi domāja.

—    Jā, — beidzot viņa atbildēja. — Tu par mani vari domāt, ko gribi. Es jau zinu, ko vīrieši mēdz domāt par tām sievietēm, kuras jau pirmajā iepazīšanās vakarā viņiem atdodas. Tas pavisam nav tā, kā tu domā. — Un vēl klusāk piebilda: — Tu vairs netici mīlestībai?

—    Ticu, — Regnārs atbildēja, iztukšoja tasīti, to pabīdīja nedaudz sāņus un aizsmēķēja cigareti. — Kādēļ gan ne? Tagad es ticu visam, ko cilvēki dara, ja tikai viņi to dara atklāti un patiesi.

—    Tu aizbrauc … pavisam?

Arī Regnārs brīdi klusēja un dziļi plaušās ievilka cigaretes dūmus. Ieelpoja līdz ar svaigo rīta gaisu, rūgteno kafijas smaržu un sievietes tuvumu.

—    Kas to lai zin …

—    Bet tas tev noteikti jāzina.

—    Neko mēs nevaram zināt. Tikai apmēram divdesmit četras stundas uz priekšu, ne vairāk. Un arī tas ir daudz.

Lita iesmējās un savu silto plaukstu uzlika uz Regnāra rokas. Viņu skati sastapās. Regnārs bija nopietns un domīgs. Uz platās pieres skaidri izzīmējās divas garas grumbas. Acīs pazibēja nogurums un vāji pamanāmas skumjas. Un, lai gan Lita iesmējās, arī viņai bija skumji. Vakar piepildījās tas, par ko vairākus gadus bija sapņojusi un ar tādu nepacietību gaidījusi, bet šodien viss jau beidzas. Kaut kā pārāk ātri. Viss par daudz vienkārši. Laime kā baltais svīteris guļ nomesta uz grīdas. Jāpārkāpj pāri, jānoliecas un jāģērbj vien mugurā. Tikai no laimes vairs ne vēsts. Tas mirklis bija ļoti īss. Kā zibens uzliesmojums. Un acīmredzot nekad vairs nebūs atkārtojuma. Būs skaidras debesis un neviena melna mākoņa. Bet mīlestība taču nekad nav bijusi tikai tīra un dzidra zvaigžņu gaisma. Tās zvaigznes būs jāaizmirst. Ar kailām kājām jāpastaigājas tepat pa šo istabu. Var iziet arī uz ielas, lai cilvēki varētu par tevi pasmieties. Var aizvērt acis un mēģināt visu aizmirst. Var tūkstoš reižu pie sevis atkārtot: «Nekas nav bijis, nekas nav noticis.» Var. Daudz ko varam izdarīt, lai tikai remdētu sāpes un mūsu vilšanās sajūtu. Neviens man neticēs, un visi ņirgs, ja kādam pateikšu par savu mīlestību. «Ko? Ko tu saki!? Labāk aizej pie psihiatra! Ļoti pieredzējis, padzīvojis vīrietis ar lielu praksi šādās lietās savā gultā iemeta kārtējo skuķīti, kura pat nedomāja pretoties, — un tu sauc to par mīlestību? Tā ir tikai komētas aste. Pats kodols jau sen aizšņācis garām un noslēpies mūsu jūtu attālākajās nomalēs. Aiz ikdienas un mūsu rūpju mig- glājiem.»

Un tomēr, visi mani draugi un radi, tā ir mana mīlestība! Un varat runāt, ko gribat. Un tie ir mani sapņi, manas domas, mana vēlēšanās, mana kaisle, šis saulainais rīts un šis vīrietis, kas sēž man blakus. Jūs taču nevarat mani pārzāģēt pušu. Jūs mani nevarat sacirst gabalos. Jūs nevarat no krūtīm izraut sirdi. Jūs nevarat man nozagt dvēseli. Jūs neko par mani nevarat zināt, neko nevarat ieraudzīt — un tādēļ labāk klusējiet.

Domīgs Regnārs novērsa skatienu no Litas sejas un paskatījās sāņus. Saule jau bija uzkāpusi līdz piektajam stāvam un tagad ar saviem siltajiem stariem grabinājās gar jumta kori.

—    Ja gribi, tu vari šeit palikt dzīvot, — Regnārs teica. — Tev vispār ir kur dzīvot?

—    Jā, — Lita atbildēja. — Es dzīvoju pie mātes. Mums Imantā ir divistabu dzīvoklis.

—    Bērnu tev nav?

—    Nē.

—    Ja, gribi vari dzīvot šeit. Es tev alstašu atslēgas.

—    Paldies, Regnār! Bet diez vai vajadzēs. Ko es te viena darīšu?

—    Varēsi aicināt arī draugus. Tikai pacentieties pārāk neizde- molēt istabas. Un neaizmirsti šad tad aplaistīt puķu podus. Arī tos dažus kaktusus, kas atrodas lielajā istabā.

Lita smaidīja.

—    Neviens, Regnār, šeit nenāks. Bet, ja tu nopietni man uztici sava dzīvokļa atslēgas, tad es varu atnākt un tos kaktusus aplaistīt.

—    Tā arī sarunājam, — Regnārs sacīja un piecēlās. Brīdi stāvēja un ar patiku skatījās uz Litas kaklu, krūtīm un rokām, kas saturēja sarkanā krekla piedurknes. Viņas ķermenis bija tik balts un tīrs, it kā nupat būtu nomazgāts pienā. — Tev piestāv sarkanais krekls, un labi, ka neiedomājies to aizpogāt. — Viņš gribēja

skaļi iesmieties, bet tad kļuva aizvien nopietnāks. Vai te kaut kas aizsākās?

Kā apmulsumā Lita piecēlās, piegāja pie Regnāra pavisam klāt, aplika rokas ap viņa kaklu un cieši pieglaudās.

—    Man žēl, ka tu aizbrauc, Regnār! Varbūt paliksi?!

Viņš neko neatbildēja, tikai viegli ar abu roku plaukstām glāstīja sievietes muguru. Bet domas klīda tālu — jo viņam bija jāaizbrauc. Prom!

—    Vari neticēt, bet es tevi, Regnār, patiešām mīlu.

Regnārs klusēja, jo viņš ticēja Litas vārdiem.

—           Es tev patīku? — Lita pavaicāja. — Es neprasu, vai arī tu mani mīli, es tikai gribu zināt, vai es tev vismaz patīku.

Protams, Regnārs nodomāja. Neviens vīrietis nekad nepaliks kopā ar sievieti, kura viņam būs galīgi nepatīkama. Tātad kaut kas tomēr patīk, kaut kas pievelk, kaut kas piesaista, kaut kas saasina uzmanību, bet tādā gadījumā — kas ir mīlestība? Es par to esmu tik daudz rakstījis, bet patiesībā taču ne velna pats nezinu! Nē!!! Mīlestība nav ne gultā, ne arī vārdos, kurus mēs viens otram čukstam. Tā pastāv mūsu sāpēs. Mīlestība ir tad, kad tu, vēl spēka un enerģijas pilns, ej pa ceļu un tev pēkšņi gribas atgriezties.

—           Es tevi sameklēšu, — Lita klusi teica un vēl ciešāk piekļāvās Regnāra augumam. — Lai kur tu arī aizbrauktu, lai kur arī censtos noslēpties, es tevi pavisam drīz atkal sameklēšu. Es tevi atradīšu! Es gribu būt pie tevis. Tu vari noslēpties no pasaules, vari uz kādu laiku noslēpties no ikdienas dzīves, bet no manis jau vairs ne. Es gribu būt gaisma tavā lampā.

—    Paldies, Lita! Man tava vēlēšanās ir patīkama.

—           Tu neatbildēji ne uz vienu manu jautājumu, — Lita apbēdināta sacīja.

—           Nevajag censties mani atrast. Tu tikai velti zaudēsi laiku. Tas tev nekad neizdosies. Neviens cilvēks nezinās, kur es būšu aizbraucis. Es gribu būt viens.

Regnārs izgāja gaitenī, sameklēja dzīvokļa atslēgas un tās pasniedza Litai.

—    Ņem, — viņš sacīja. — Un nāc, kad gribi.

Tad, kaut ko atcerējies, iegāja darbistabā un atvilka vaļā rakstāmgalda atvilktni.

—    Lita, panāc šurp!

Pēc dažiem mirkļiem Lita nostājās viņam blakus.

—           Tev nauda vajadzīga? — Regnārs jautāja tieši, bezgala pārsteigdams jauno sievieti.

—    Nē. — Lita pakratīja galvu. — Nevajag.

—    Ņem! — Regnārs teica un pasniedza kaudzīti banknošu.

—   Tur ir tūkstoš rubļu.

—    Ak, vai! Ko es ar šo naudu lai daru?

—    Nezinu. Ko cilvēki ar naudu dara?

—    Pa lielākai daļai tērē. Citi krāj.

—     Bet tu nekrāj, — Regnārs teica, ar troksni aizgrūda atvilktni, iegāja gaitenī un rokā paņēma somu. — Pacenties to naudu pēc iespējas ātrāk notriekt! Nopērc sev zelta pulksteni un gredzenu, visdārgākās dzintara krelles, uzšuj vairākas skaistas kleitas, bet, kas paliks pāri… iedzer! Uz mūsu veselību.

—    Varbūt tu man samaksā par pagājušo nakti? — Lita izbijusies jautāja, un viņas balss skanēja sagurusi un ļoti klusi. — Tā kā būtu par daudz …

—    Protams, par daudz, — Regnārs atbildēja un, pār istabu skaļi iesmiedamies, ar visu ceļojuma somu rokā piegāja pie Litas.

—    Bet tas tā nav. Man vienkārši šo naudu tagad nav kur likt, tā man pašlaik ir kļuvusi galīgi nevajadzīga, bet tev varbūt noderēs.

Regnārs Litu noskūpstīja, tad strauji pagriezās, atvēra durvis un ātri izgāja laukā.

Pēc dažiem mirkļiem Lita pa logu redzēja, kā Regnārs iesēstas spilgti sarkanajā žigulī un, pat nepaskatījies augšup uz sava dzīvokļa logiem, aizbrauc.

30

Pa Ļeņina ielu centra virzienā nepārtrauktā straumē traucās vieglās automašīnas un pilsētas sabiedriskais transports. Kustības pretstraume bija mazāka, — vismaz līdz Šmerļa līkumam. Ielas labajā pusē sliedes rībināja tramvajs, bet pa kreisi vējā viegli šūpojās panīkušas priedes.

Regnārs Brints uzmanīgi vadīja mašīnu un centās ne par ko nedomāt. Viņš pašlaik negribēja atcerēties sievieti, kura palika viņa dzīvoklī, un viņam bija pilnīgi vienalga, ko šī sieviete tur dara vai darīs. Viņš bija aizdedzis sārtu un tajā iesviedis savu pagātni. Un tādēļ tagad jutās mierīgs un drošs. Beidzot dzīvē būs kaut kāda pārmaiņa. Katram cilvēkam vismaz reizi mūžā jāpār- lec kāds grāvis. Katram cilvēkam vismaz reizi mūžā īsāku vai ilgāku laiku jāizbauda vientulība. Kaut mirkli pasaule jāredz citāda. Un sevi šai pasaulē citādu. Jāpaskatās no malas. Viss jāpārvērtē. Neviena cilvēka dzīve nav bijusi tik laba un nevainojama, lai tajā nevarētu atrast kaut ko labojamu. Katrs no mums kādam ir sagādājis vismaz dažas melnas stundas, dažas krēslainas dienas.

Mēs gluži kā ziemassvētku vecīši viens otru apdāvinām ar nelaimju maisiem un laimes piņģerotiem. Protams, ar nodomu meklēta vientulība nav zāles, nav glābiņš un nav arī izeja no radušās situācijas.

Viņš nogriezās pa kreisi un aizbrauca līdz kinostudijai. Nesteidzoties izkāpa no mašīnas, iegāja dzeltenajā kinostudijas ēkā, sasveicinājās ar veco garderobisti un no caurlaides telpas piezvanīja režisoram Valdim Tālam.

—    Seit Regnārs. Ja tev ir laiks, nokāp lejā.

—    Laika nav. Uzkāp pats augšā!

—    Es gaidu tevi lejā.

Regnārs nolika klausuli, aizsmēķēja cigareti un sāka lēnām pastaigāties pa plašo uzgaidāmo telpu. Pretim ieejas durvīm pie sienas garā rindā bija novietoti republikas izcilāko teātra un kino aktieru portreti un daudzi palielināti uzņēmumi no topošajām vai nesen uzņemtajām filmām. Viņš tos nevērīgi apskatīja, šie uzņēmumi un aktieri viņā neizraisīja nekādas emocijas, viņš turpināja staigāt, un viņam bija tāda sajūta, it kā atrastos lielas rūpnīcas vestibilā.

—    Sveiks! — Valdis Tāls sauca jau pa gabalu. — Kur tu vakar aizlaidies? Kas tev bija uznācis? Ko tu ārdījies? Ko tu muldēji? Bet filmu skatītāji uzņēma labi. Tagad tikai jāgaida, ko teiks visvarenie kritiķi.

—    Tā ir tava filma, — Regnārs saviebdamies sacīja, — un, lūdzu, nejauc mani tur iekšā!

—    Kas ar tevi notiek? — Valdis Tāls izskatījās gauži norūpējies un, kā parasti, ar kreiso roku no pieres notrauca sviedru lāses. — Neesi saslimis?

—    Nē. — Regnārs pasmaidīja. — Viss kārtībā. Vismaz jācer, ka beidzot viss būs kārtībā.

—    Skaidrs. — Valdis smagi noelsās. — Tev jau mūžīgi veicas. Šodien vēlreiz kolēģijā izmetu zondi. Satiku ari galveno redaktoru, papļāpājām, un uzzināju, ka viņam pret tavu jauno scenāriju «Pazudušais» ir tikai daži iebildumi, tikai daži. Vari lēkt gaisā un kliegt «urrā!». Tādi paši iebildumi esot ari Linardam un Jānim un, šķiet, ari direktoram. Taču gabalā neesot nekādas vainas, un kolēģija to galīgi akceptēs gandrīz vai bez nopietniem labojumiem.

—    Taisni vai jābrīnās. — Regnārs neticīgi šūpoja galvu.

—    Vajadzēšot kardināli pārstrādāt vienīgi scenārija sākumu un beigas. Pa vidu vēl daži sīkumi, tu tos neņem galvā. Bet pret nobeigumu visi esot kategoriski pretim. Nevienam nepatīkot traģiskais atrisinājums. Sanāk par daudz melnās krāsas.

—    Stādīsim rozītes, jā? — Regnārs spējā niknumā iekaisa. — Varbūt baltās margrietiņas! Tad zīlēsim — mīl, nemīl? Uzcelsim baltu pili un tur ievedīsim baltu princesīti, jā? Visu tikai gaišu un saulainu …

—    Nu protams! Ko tu pervējies ar melno krāsu? — Valdis teica un saņēma Regnāru aiz rokas. — Kam tā vajadzīga? Jā, Regnār, stādīsim rozes, baltās margrietiņas un, ja būs vajadzīgs, baltā pilī liksim darboties baltai princesei. Cilvēkiem gribas sapņus, ilūzijas, izklaidēšanos.

—    Nieki, vecīt! — Regnārs saviebdamies teica. — To jūs paši esat izdomājuši.

—    Kā tad! — Valdis iesmējās. — Un vai tu zini, ko vēl mūsu vadība ir izdomājusi?

—    Nav ne mazākās jausmas.

—    Tev totāli veicas, Regnār! Un man tā vien šķiet, ka tu to nemaz neesi pelnījis. Šorīt es komitejā dzirdēju, ka viņiem no Maskavas ienācis priekšlikums uztaisīt dokumentālo filmu par ekoloģiskajiem pētījumiem, galvenokārt veltītu Angolas Tautas Republikai. Klausies uzmanīgi! Viņi runāja arī par tevi kā par iespējamo scenāristu, apjēdz?!

—    Nē.

—    Tā jau es domāju. Taču no visas sirds tev iesaku nekādā gadījumā neatteikties! Tāds pasūtījums nāk tikai reizi desmit gados.

Regnārs apstājās un domīgs paberzēja pieri.

—    Ko tas nozīmē?

—    Es jau tev teicu: tā ir totāla veiksme! Viss iet kā smukā ķinītī.

—    Varbūt patiešām ir vērts padomāt, — Regnārs klusi piemetināja.

—    Nav ko daudz domāt! Kamēr iešūposi smadzenes, septiņi citi tev jau būs priekšā. Ja tevi apstiprinās, tad līdz rudenim scenārijam jābūt jau gatavam. Pēc tam kad uztaisīs filmu, to noteikti aizsūtīs uz Leipcigas festivālu, un viena no galvenajām balvām, piemēram, «Sudraba balodis», jums garantēta!

Regnārs ironiski pavīpsnāja.

—    Tev nav slikta fantāzija.

—    Protams! Bet nauda ir realitāte.

«Protams. Realitāte. Kādi tad varētu būt iebildumi? Nekādi, pilnīgi nekādi,» Regnārs nodomāja, ieejot galvenā redaktora kabinetā. «Varbūt patiešām tas ir to vērts? Varbūt atkal, lai kaut ko iegūtu, no kaut kā ir jāatsakās?»

Un tomēr laikam nevajadzēja, Regnārs, jau braucot centra virzienā, nodomāja. Viņš pēc pēdējo gadu ieraduma tūlīt bija gatavs atkal strādāt. Hm! Un kinostudijas vadibai apsolījis tuvākā mēneša laikā pārstrādāt gan «Pazudušo», gan uzrakstīt jaunu sīki detalizēta scenārija pieteikumu dokumentālai filmai. Un tikai tad, kad Regnārs jau bija iejucis nebeidzamajā automašīnu straumē, viņš atcerējās, ka šodien taču brauc prom un nemaz vēl nezina, kad atgriezīsies. Un tādēļ nebija lielas jēgas visu to apsolīt. Es vēl īsti nezinu, kā būs turpmāk, bet vismaz šo vasaru es taču gribu tikai atpūsties. Es beidzot atpūtīšos: elpošu dzidro lauku gaisu, baudīšu zemes un ūdeņu smaržas, uzkrāšu klusumu un mieru un droši vien nemaz nedomāšu, kas notiek lielajā filmu fabrikā. Un tomēr! Varbūt atkal viss apgriezīsies kājām gaisā un mēs vēlreiz, mazliet izbrīnījušies, noskatīsimies, kā virs mežu galotnēm kopā ar vēju un gaismu pazūd arī mūsu kārtējais sapnis? Un vēl viena cerība, un vēl kāds mirklis. Bet varbūt tas būs mūsu pēdējais sērkociņš, kuru vieglprātīgi uzšķīlām, lai īslaicīgi papriecātos par spilgto liesmiņu, aizmirsuši, ka malka vēl nav sagādāta. Kad mēs beidzot atradīsim malku un ātri sakursim ugunskuru … Mēs nosalsim. Jo tieši visvajadzīgākajā brīdī mums nebūs ar ko šo ugunskuru aizdegt. Mēs varēsim simtiem reižu grozīt pirkstos krāsaino kārbu un izmisīgi meklēt, bet sērkociņu kastīte būs tukša. Un sals.

Tā var notikt visā drīzumā, Regnārs, lēni piebraukdams Operas namam, domāja. Izslēdzis motoru, viņš paskatījās sānis: uz reklāmas dēļa bija piestiprināta krāsaina afiša, kas vēstīja, ka tuvākajā laikā operā «Čo-čo-san» viesizrādes sniegs PSRS Tautas skatuves māksliniece Marija Biješu. Pie tramvaja pieturas stāvēja neliels cilvēku bariņš. Vieglā gaitā garām viņa automašīnai pagāja baletdejotāja Skaidrīte Vīksna. Pēc tam viņš izkāpa no automašīnas, aizslēdza durvis, šķērsoja Padomju bulvāri, iegāja izdevniecībā un nesteidzoties uzkāpa trešajā stāvā. Regnārs pasveicināja dažus pazīstamus izdevniecības darbiniekus, bet neapstājās, lai aprunātos, pārmītu pāris vārdu kā citās reizēs. Pa garu koridoru viņš aizgāja uz redakciju. Viņam tūlīt pretim no galda piecēlās redaktors Andris Lielzārds un sniedza roku.

—    Tu nāci, kā saukts! — viņš itin priecīgs teica. — Es tev vakarvakarā vairākas reizes zvanīju, bet nekā! Kur tu biji?

—    Mājās, — Regnārs atbildēja.

—    Kādēļ necēli trubiņu?

—    Negribēju.

—    Strādāji?

—    Nē.

—    Tu taču līdz šim pie telefona nenāci tikai no rītiem. Esi izmainījis dienas režīmu?

—    Jā. Tagad tu mani vispār nesazvanīsi.

Andris aizdomīgi paskatījās uz Regnāru un nervozi pakasīja ausi.

—    Kur tad Dina? — Regnārs painteresējās.

—    Aizgāja atvaļinājumā. Tagad dzīvo savā Ikšķiles vasarnīcā, stāda puķītes un ņemas ar mazbērniem.

—    Jauki, — Regnārs klusi noteica. — Varbūt tikai ar to cilvēkiem jānodarbojas. Un Elīza arī atvaļinājumā?

—    Vai tev prāts! Viņa ar skubu strādā mājās. Rīt steidzīgi jānodod korektūras loksnes.

—    Man viņa patīk, — Regnārs sacīja. — Man ar viņu ir patīkami sastrādāties. Elīza ir bijusi daudzu manu grāmatu redaktore, bet mums nekad nav atgadījies nekāds konflikts.

—    Tev jau vispār veicas, — Andris sacīja un paņēma rokā biezu manuskriptu. — Tavs romāns «Viesi» ies ražošanā jau šogad, visticamāk rudenī. Uz rezervju rēķina. Es jau to izrediģēju, nekādu būtisku iebildumu man nav, tikai tādi sīkumi vien, šur tur valodas un stila labojumi. Akceptu es, uzrakstīju, tagad nāc parakstīt līgumu. Naudu saņemsi apmēram pēc mēneša.

Pēc dažām minūtēm jaunākā redaktore sameklēja aizpildītas līgumlapas, Regnārs uz tām uzrakstīja īsu romāna «Viesi» anotāciju un parakstījās, tad, vēl mazliet parunājies ar Andri, nokāpa lejā, atslēdza automašīnas durvis un atkal sēdās pie stūres.

Viņš ilgi skatījās Operas nama dzeltenīgajā sienā, ievēroja, ka pa labi pie taksometru pieturas sastājusies gara rinda, arī pie tramvaja pieturas stāvēja liels ļaužu bars. Saule karājās zenītā, un gaiss bezvējā mazliet virmoja no siltuma. Virs Bastejkalna jau parādījās melns mākonis, un visi cilvēki bažīgi snaikstīja kaklus un cēla galvas. Taču Regnārs pievēra acis, jo negribējās redzēt līdzpilsoņu bažas. Ka tik lietū nesamērcējas! Dabūs vēl iesnas. Viņš sajuta spēju nogurumu. Spiedīgais gaiss tā vien lieca viņu tuvāk zemei. Uznāca miegs, un Regnārs nodomāja, ka tagad nemaz nebūtu slikti mazliet nosnausties. Pagājušo nakti tikpat kā nav gulēts, bet priekšā tāls ceļš . . .

31

Pie pēdējām Ķengaraga mājām ceļa malā stāvēja kāda meitene; viņa pacēla roku. Regnārs apstādināja mašīnu un dažus mirkļus ieinteresēts skatījās: meitenei bija gari, kastaņbrūni mati, apsieti ar spilgti sarkanu adītu lenti. Mugurā melns džemperis un svārki ar jo platu šķēlumu kreisajos sānos. Labajā rokā viņa nesa ceļojumsomu. Jau stipri iedegušajā sejā šķelmīgi mirdzēja lielas, tumšas acis, kuru plakstiņi bija viegli ietonēti ar zilu tušu. Meitene, kas nedroši atvēra Regnāra automašīnas durvis, bija simpātiska un, kā jau uzreiz to varēja nomanīt, arī moderna.

—    Kurp jūs braucat? — meitene ātri pavaicāja.

—    Kurp jums vajag aizkļūt?

—    Tālu, — viņa, kā vainīga juzdamās, skumji pasmaidīja.

—  Varbūt jūs mani vismaz kādu gabaliņu pavestu …

—    Konkrētāk, jaunkundzi Tieši uz kurieni jums jātiek?

—           Man jātiek līdz Madonai un tad vēl aiz tās piecpadsmit kilometrus.

—    Tas patiešām ir tālu. — Regnārs piekrītoši pamāja ar galvu.

—           Ja jūs braucat pa Daugavpils šoseju, tad mums vismaz kādu gabaliņu iznāktu pa ceļam. Es jums samaksāšu.

—           Labi, — Regnārs sacīja. — Sēdieties blakus! Mums patiešām iznāk vienāds ceļš.

Meitene priecīga apsēdās uz priekšējā sēdekļa, bet somu nolika aizmugurē.

—           Es jums pateicos, — viņa sacīja un uzsmaidīja. Uz kreisā vaiga viņai izveidojās tā saucamā «skaistuma bedrīte». Vieta, ko būtu vērts noskūpstīt, Regnārs nodomāja un pēkšņi atskārta, ka viņš šo meiteni nesen noteikti ir redzējis un pat par viņu domājis. Ieskatījās vērīgāk viņas sejā un atcerējās. Regnāram blakus sēdēja meitene, kuru viņš vakarvakarā bija redzējis stāvam un kādu gaidām uz Suvorova un Avotu ielas stūra blakus komisijas veikalam.

—           Ar pateicību vien būs par maz, — Regnārs sacīja un sāka braukt.

—    Es jau jums teicu: samaksāšu.

—           Tas ir labi. — Regnārs smaidīja. — Un cik jūs man varētu samaksāt?

Meitene brīdi domāja.

—           Trīs rubļus, — viņa nopietni sacīja. — Bet, ja tas jūs neapmierina, varu arī piecus. Tikai vairāk gan ne. Es jau pati vēl nepelnu.

—    Dzīvojat no stipendijas?

—    Gandrīz. Mācos Mākslas akadēmijā.

—           Jūs esat devīga, — Regnārs teica un vēlreiz cieši paskatījās uz blakus sēdošo meiteni. Svārki, šūdināti diezgan paīsi, atsedza viņas slaido kāju, kas bija ietērpta tumši pelēkā kaprona zeķē.

—   Un tomēr to piecīti nebūtu žēl?

—           Būtu, — meitene atbildēja. — Bet neviens jau tagad neko negrib darīt par velti. Kur vien pagriezies, visur jāizdod nauda, un par jebkuru pakalpojumu katrs cenšas noplēst pēc iespējas vairāk.

—    Ne jau nu katrs.

—    Iespējams. Tikai reti iznāk satikt cilvēkus, kas būtu gatavi otram palīdzēt par velti.

—    Un tas jūs skumdina?

—    Protams.

—    Mani arī.

—    Es apturēju sešas mašīnas, un visi no manis pieprasīja desmitnieku. Vai līdz Ogrei, vai līdz Pļaviņām. Desmitnieks tagad laikam ir tāda universāla cena.

—    Droši vien.

—    Un tādēļ vēlreiz pateicos, ka vismaz jūs esat ar mieru mani kādu gabalu aizvest par mazāku maksu.

—    Jā, es esmu ar mieru. Galu galā pieci rubļi arī ir liela nauda, it sevišķi tajās reizēs, kad maks ir galīgi tukšs.

—    Jūs ciešat trūkumu? — meitene kā neticēdama jautāja.

Regnārs neko neatbildēja, bet strauji palielināja mašīnas ātrumu. Garām zibēja Salaspils mežs, un platā šoseja spilgtajos saules staros ātri žāvēja lietus radītās peļķes un kūpēja gluži kā tējas kanna virs nelielas uguns.

Šosejas kreisajā pusē parādījās bojā gājušajiem padomju armijas karagūstekņiem uzceltais piemineklis, un Regnārs Brints jau kuro reizi mēģināja iztēloties, ko šeit gūstā kritušie karavīri tajā slapjajā, ļoti drēgnajā četrdesmit pirmā gada rudenī un tajā drausmīgi aukstajā četrdesmit pirmā četrdesmit otrā gada ziemā šeit darījuši, ko izjutuši, par ko domājuši, palikdami bez savām karaspēka daļām, bez saviem komandieriem, bez mājām, bez īsta pavarda siltuma, bez piederīgajiem, gluži vieni ar savām sāpēm, izmisumu un pazemojumiem. Viņiem pat neļāva uzcelt barakas. Jumta vietā — aukstas debesis. Salaspils mājas sēta — dzeloņdrāšu žogs. Gultas vietā — izrakta ala. Spilvens — sasalusi zeme. Sega — sniega slānis. Un cerību vietā — pie deniņiem pielikts revolvera stobrs. Seit viņi ir miruši. Seit viņi ir šauti un nosisti. Seit viņi ir nosaluši. Seit viņi aizgājuši savā vientuļajā nāvē.

Vieta ir svēta. Cilvēkiem tagad nevajadzētu šurp nākt sēņot, lai gan tagad katru rudeni te augot varenas baravikas, bet gan izsūdzēt grēkus un izlūgties piedošanu. Jo katrs no mums reiz dzīvē kļūst savu sapņu un ilgu gūsteknis, savas mīlestības gūsteknis, savu kaislību un tieksmju, savas vājās gribas gūsteknis. Un tagad par dziļu nožēlošanu vēl arī naudas un mantu savaņģotais, savai automašīnai un varbūt pat arī savam talantam pakļautais. Nekur mēs nevaram aizbēgt. Varam riņķot ap zemeslodi, cik vien ātri gribam, nekur no tās tālāk netiksim. Zeme tā arī paliks gan mūsu šūpulis, gan mūsu kaps. Un kopā ar mums paliks vajadzība pēc naudas, pēc mīlestības, pēc jumta virs galvas, paliks mūsu

spējas un talants. Mūsu darbs un viss mūžs. Kam nozīme ir tikai daudzu cilvēku sadarbībā. Jo katrs cilvēks patiesībā ir vajadzīgs un noderīgs vienīgi kādam citam cilvēkam, pareizāk — visai sabiedrībai kopumā. Un tikai tad, kad arī tu, rakstniek, būsi atradis sava noderīguma pakāpi un to apzinājies, tu iegūsi cilvēka īsteno vērtību.

—           Kā tevi sauc? — Regnārs pagriezās pret meiteni. — Piedod, ka uzrunāju uz tu, bet es tā esmu pieradis.

—    Nekas. — Meitene pasmaidīja. — Mani sauc Aniāra.

—    Kā lūdzu? — Regnārs pārvaicāja.

—    Aniāra. Nepatīk?

—           Pirmo reizi tādu vārdu dzirdu. Droši vien paņemts no kāda fantastiska romāna lappusēm.

—    Laikam gan.

—    Kādēļ vecāki tevi nevarēja nosaukt par Annu?

—    Nezinu. Tagad jau visi meklē kaut ko neparastu.

—           Tas tiesa. Visi kaut ko meklē, visi tagad grib būt oriģināli. Ar kaut ko izcelties pārējo vidū. Pat tad, kad nav ar ko.

—    Un kā jūs sauc?

—    Andžejs Kolosovskis.

—    Skaists vārds. Jūs laikam esat polis?

—    Mans vectēvs bija polis.

—           Kur jūs strādājat? Kādā rūpnīcā vai iestādē? — Aniāra vaicāja un ar zināmu interesi vērās blakus sēdošajā vīrietī.

—    Vai tad tikai tur vien var strādāt?

—    Kur tad vēl?

—    Var strādāt arī mājās.

—    Vai tad esat invalīds?

—           Nē, pagaidām invalīds vēl neesmu, bet es varētu būt gleznotājs, komponists, rakstnieks.

Aniāra iesmējās.

—    Kādēļ tu smejies?

—           Jūs neizskatāties ne pēc gleznotāja, nedz komponista, bet vismazāk jūs līdzināties rakstniekam, — meitene atbildēja, un viņas tumšajās acīs iemirdzējās viltīgas zvaigznītes.

Regnārs Brints bija tik patiesi pārsteigts, ka pat samazināja mašīnas ātrumu.

—           Es tevi nesaprotu, — viņš klusi teica. — Vai tad atsevišķas profesijas cilvēku sejās atstāj tik spēcīgu zīmogu? Tu pazīsti kādu rakstnieku?

—    Tikai dažus.

—    Un kādu komponistu?

—    Arī tikai dažus.

—    Un māksliniekus?

—    Tos gan es jau pazīstu krietni vairāk.

—           Vai tu, Aniāra, piešķir lielu nozīmi cilvēku profesijām un viņu ieņemamajiem amatiem?

—           Protams. Cilvēka profesija, kā arī viņa dienesta stāvoklis sabiedrībā ir vienīgie kritēriji, pēc kuriem nešaubīgi varam noteikt cilvēka vērtību un viņa patiesās spējas.

—           Skumji, — Regnārs klusi sacīja un sameklēja cigaretes. — Ļoti skumji, ka tik jauna meitene tā var jau domāt.

Dažus brīžus abi klusēja. Aniāra šķita it kā nedaudz nokaunējusies. Regnārs aizsmēķēja un piedāvāja cigareti arī meitenei.

—    Paldies. Nesmēķēju.

—           Es pazīstu strādnieku, viņš ir augstākās kvalifikācijas galdnieks, un viņš ir nesalīdzināmi inteliģentāks par daudziem ārstiem vai rakstniekiem. Vēl pazīstu kādu vecu tramvaja vadītāju, kas ir gudrāks par vienu otru augstskolas pasniedzēju. Un pazīstu autobusa šoferi, atkritumu savācēju, kas ir daudz godīgāks par vienu otru mākslinieku.

Atkal abi ilgāku laiku klusēja. Regnārs pa logu izmeta izsmēķētās cigaretes galu un paskatījās uz meiteni. Viņa domīga raudzījās sāņus, tad strauji sakustējās.

—    Redziet, tur ved ceļš uz bijušo Salaspils nometni.

Arī Regnārs paskatījās uz to pusi.

—    Esi tur bijusi?

—           Vairākas reizes. Tur vācu okupācijas laikā aizgāja bojā manas mātes brālis. Mēs nezinām, vai viņš ticis nošauts vai pakārts, vai kaut kā citādi…

—           Arī mans tēvs tur pazuda, — Regnārs teica. — Bet vai tu zini, cik tur cilvēku gāja bojā?

—           Nē. — Aniāra pakratīja galvu, un caur logu plūstošais vējš no viņas tumšbrūnajiem matiem Regnāra sejā iesvieda siltu sveķu smaržu.

—    Apmēram simt tūkstošu.

—    Daudz…

—           Maz, Aniāra, niecīgi maz! Simt tūkstošu!? Droši vien tu nemaz nezini, cik vispār Otrajā pasaules karā cilvēku aizgāja bojā. >

—    Patiešām nezinu.

—           Varu pateikt. Tas jau neko vairs neizmainīs, bet šos skaitļus tomēr, der zināt. Vismaz reizi mūžā dzirdēt ar savām ausīm. Tas dažreiz var uzvedināt uz nelielām pārdomām. Otrajā pasaules karā cīņā pret fašismu vismazāk bojā aizgāja franču ■— tikai 200 tūkstošu. Tad vēl 400 tūkstošu itāliešu. 325 tūkstošu amerikāņu. 364 tūkstošu čehu. 820 tūkstošu angļu. 1 miljons 600 tūkstoši dienvidslāvu. Bet poļu jau bija krietni vairāk — seši miljoni divdesmit astoņi tūkstoši. Un tomēr šai cīņā pret fašismu visvairāk dzīvību atdeva padomju cilvēki — apmēram divdesmit miljonu. Saskaitot visus tos kopā un vēl citas tautas, iznāks apmēram piecdesmit miljoni. Nav sevišķi daudz, vai ne? It sevišķi tad, ja zinām, ka toreiz pasaulē dzīvoja tuvu pie trīs miljardiem cilvēku. Un tomēr, mana nepazīstamā meitene, katrai mātei, katram brālim un katrai māsai viņu tuvinieks bija viens vienīgs, un, ņemot katru atsevišķi, arī viens cilvēks viņiem toreiz nozīmēja milzīgi lielu skaitli…

—           Man šķiet, jūs esat mazliet savdabīgs cilvēks, — Aniāra teica un ar visu augumu pagriezās, lai Regnārs būtu labāk redzams. — Jūs brīnāties, kāpēc esmu tik vaļsirdīga?

—           Nē, Aniāra. — Regnārs pakratīja galvu. Un ilgi klusēja. — Es nebrīnos. Zinu, kas starp cilvēkiem dažkārt var notikt. Uz ko mēs esam spējīgi.

—           Ja tas nav sevišķs noslēpums, varbūt jūs man tomēr pateiktu, kur strādājat? Kāda ir jūsu profesija? Domāju, ka jūs droši vien esat zinātnieks. Tā ir?

—           Nē, ne uz to pusi. — Regnārs pasmaidīja. — Es esmu smagās kravas automašīnas šoferis. Braucu tālajos reisos uz visdažādākajām Padomju Savienības pilsētām.

—    Darbs interesants?

—    Jā, esmu apmierināts. Izpeļņa arī sanāk tīri pieklājīga.

—    Kādēļ šodien nestrādājat? Brīvdiena?

—    Nē. Slimības atvaļinājums.

—    Ar ko saslimāt?

—    Tu esi ziņkārīga. Atri novecosi.

—    Un tomēr? Jūs mani esat ieinteresējis.

—           Cietu smagu avāriju, — Regnārs domīgs teica. — Mašīnu sasitu lupatu lupatās. Brīnums, kā vēl paliku dzīvs. Tagad uz visu vasaru braucu atpūsties. Varbūt tur, uz laukiem, es daudzmaz sevi savedīšu kārtībā.

—    Kādā vietā jūs dzīvosiet?

—    Acīmredzot turpat, kur jūs.

Aniāra neslēpa pārsteigumu. Un viltīgās zvaigznītes acīs iedegās atkal no jauna.

—           Es pa vasaru dzīvošu pie savas krustmātes, — viņa ātri teica. — Tas ir piecpadsmit kilometru aiz Madonas, Riekstu ciemā. Un jūs arī tur?

—           Jā. — Regnārs piekrītoši pamāja. — Man gan tur nevienas krustmātes nav, toties ir vecas lauku mājas.

Vēlreiz meitene pārsteigumā sasita plaukstas un skaļi iesmējās.

—    Tā tik ir sagadīšanās!

—    Jā, Aniāra, ļoti dīvaina …

—    Tātad jūs mani tagad aizvcdlsiet līdz pašām mājām?

—    Ko es citu ar tevi lai daru? Būs jāved.

—    Lieliski! Es jums vēlreiz pateicos.

Aniāra jutās apmierināta. Viņa visu laiku smaidīja un izskatījās skaista.

—    Esi precējusies? — Regnārs pajautāja.

—    Nē.

—           Ko tu vakar darīji uz Suvorova un Avotu ielas stūra? Gaidīji savu puisi?

No visas tiesas Aniāra izskatijās apjukusi.

—    Kā jūs to zināt?

—    Jau pirmīt teicu, ka es zinu ļoti daudz.

—           Varbūt jūs esat arī gaišreģis? Tā sakot, amatu apvienošanas kārtībā . ..

—    Nē. Man tikai piemīt labas novērošanas spējas.

—           Tik tiešām, — Aniāra domīgi teica. — Vakar es tai vietā nostāvēju pusotras stundas … Jūs mani redzējāt?

—           Jā. Es neredzēju, kā atnāci, es neredzēju, kā aizgāji, bet es redzēju, kā tu tur kādu gaidīji. Neatnāca?

—    Nē, — Aniāra pakratīja galvu.

—           Pusotras stundas . .. Kaut kā mūsu laikiem par daudz ilgi. Viņš ir to vērts?

Aniāra klusēja, un, kad atkal ierunājās, viņai viegli iedrebējās balss.

—           Jūs domājat, ka tas ir ilgi? — viņa iesāka. — Bet kara laikā sievietes savus vīriešus gaidīja četrus piecus gadus? Kā tagad sievietes gaida savus ģeologus? Kā lidotājus? Jūrniekus? Kā meitenes savus puišus no dienesta armijā? Kā jūs pašu gaida atgriežamies no tālajiem reisiem? Vai tad tikai stundas? Jūs tiekat gaidīti dienām, mēnešiem, gadiem ilgi.

—           Kara laikā — jā, — Regnārs piekrita. — Bet tās bija citādas dienas un naktis, un tad arī cilvēki bija citādi. Pastāvēja pavisam cita morāle, pavisam citi tikumiskie principi. Stingrāki, saspriegtāki. Es sevišķi neticu, ka sieviete šodien spēj līdz galam būt uzticīga. Ja kādreiz tā atgadās, tad viņas palikušas uzticīgas vienīgi apstākļu sagadīšanās dēļ. Bet, tikko sievietēm rodas kaut mazākā izvēle, viņas vienmēr izvēlēsies tomēr labāk negaidīt. Un tas atbilstot sugas saglabāšanas interesēm. Lai gan man personiski tas viss šķiet diezgan pretīgi.

—    Kādēļ? Tas taču ir dabiski.

—    Tieši tādēļ, Aniāra, ka dabiskais dažkārt ir tik riebīgs.

Aniāra jau kuro reizi vērīgi noskatīja mašīnas vadītāju, un šai

spiedīgajā karstumā viņa pēkšņi sajuta salta vēja pieskārienu.

—    Jums laikam pret sievietēm ir diezgan lieli aizspriedumi?

—    Tu uzminēji.

Regnārs klusēdams samazināja mašīnas ātrumu. Ceļa labajā pusē bija zīme «40» un liels uzraksts — Skrīveri. Atkal varēja saskatīt Daugavas ūdeņu lēno un izlīdzināto plūdumu.

—    Ja mēs kādreiz vēl redzēsimies, — Regnārs klusi sacīja, — es tev kaut ko pastāstīšu par sievietes spējām gaidīt. Izstāstīšu pilnīgi patiesu gadījumu par kādu latviešu Solveigu, kā skaistu pasaku pasniegšu, tādu pasaciņu, kurai no sākuma visi noticēja, lai gan daži, kas šo sievieti pazina, zināja uzreiz teikt, ka viss ir salti meli un izlikšanās. Viss. — Regnārs brīdi klusēja. — Varbūt pirms simt piecdesmit gadiem dižais norvēģis Ibsens tādu sievieti augstu kalnos saticis, bet man līdz šim kaut kā nav gadījies.

—    Varbūt pārāk līdzena vieta, — Aniāra šķelmīgi ieteicās, bet šimbrīžam Regnārs neko neatbildēja. Viņš bija aizsācis garu jo garu domu:

«Bet kur tu esi, dzidrā un maigā, tīrā un baltā, skaistā un uzticīgā? Kur ir tavs kalns, kur tava ala un zaru būda? Kādēļ tu mani tur tik ilgi gaidi? Kādēļ es tevi neesmu atradis? Redz, arī ugunskurs jau sen ir izdzisis. Bet tu jau dzirdi manus soļus, vai ne? Es lasu tikai sausus žagarus. Tu vari atnest avota ūdeni. Es eju pie tevis, un man kārbiņā guļ pēdējais sērkociņš. Mūsu būda tomēr kļūs gaiša un silta. Un mēs ēdīsim kopējas vakariņas. Tam sērkociņam vajadzētu būt sausam.»

32

Regnārs, vēl neatvēris acis, juta, ka ir jau atnācis rīts. Viņš gulēja lauku mājas lielajā istabā, un viņam reizēm šķita ārkārtīgi dīvaini un neparasti, ka virs griestiem nav vairs dzirdami smagie, lēni šļūcošie soļi, jā, vairs nedzird piektajā stāvā dzīvojošā autobusu šofera agro gatavošanos grūtajai darba dienai. Tāpat nedzird, kā blakus dzīvoklī, brēcot pēc pirmās rīta barošanas, raud kaimiņienes bērns. Nedzird, kā vecais tramvaja vadītājs pa Ļeņina ielu pirmajā reisā aizdārdina savus ātri skrejošos vagonus. Nedzird, kā pa Silciema ielu aizbrauc trīsdesmit otrā maršruta autobusi. Nedzird, kā sētniece mājas priekšā slauka pelēkā asfalta pagalmu. Nedzird … Un paldies dievam! Šeit viņš var klausīties vienīgi klusumu. Šeit neviens viņam nedzīvo virs galvas, nedzīvo blakām. Tagad virs galvas ir vecs jumts, mazliet augstāk ir zilas debesis, vēl mazliet augstāk ir tālas zavigznes, vēl mazliet augstāk ir bezgalības sākums, vēl mazliet augstāk ir nezināmais Visuma lauks, vēl augstāk sākas Melnie Caurumi, šie

dīvainie tuneli, kuri it kā savienojot mūsu Visumu ar kādas citas Pasaules telpu, tur tad varbūt arī atrodas Antipasaule un kaut kas tāds, ko mums nekad neuzzināt. Un labi vien, ka tā. Kādēļ lauzties Visuma melnajās dzīlēs, miljardu gaismas gadu attālumā no zemes, ja mēs patiesībā neko īsti vēl nezinām paši par sevi? Kas tad mēs esam? Vai pakāpeniski dabas evolūcijas ceļā attīstījusies tikai augstākas pakāpes dzīvnieku suga, vai arī cilvēku kopai Visumā paredzēta kāda īpaša loma? Un kas tādā gadījumā mums šo lomu ir iedalījis? Kādēļ Visuma Saprāts ir izvēlējies tieši mūs? Kādam īpašam Eksperimentam viņš mūs ir radījis? Vai tiešām tikai tādēļ, lai mēs dažos īslaicīgos laika mirkļos izbrīnījušies paskatītos uz sevi, uz tuvāko apkārtni, blāvajām zvaigznēm un, tā arī neko īsti nesapratuši, klusi nomurminātu dažus neskaidrus vārdus un atkal pazustu? Tai pašā virzienā, no kurienes atnācām. Bet kur ir tas gudrinieks, kas skaidri zina, no kurienes mēs īsti nākam un uz kurieni pavisam drīz atkal aiziesim?

Laimīgi ir mierīgie. Laimīgi ir tie, kas pārāk bieži neskatās zvaigznēs, bet spēj paskatīties arī lejup, lai kāja nesamītu skudru, tikko izplaukušu ziedu vai iesētu graudu. Laimīgi ir tie, kas no laukiem novākuši akmeņus, kas aruši zemi un spļāvuši pret vēju. Rauj velns nesaprotamo Visuma bezgalību! Pietiek ar to, ka zinu — mīlestība, lai arī ne vienmēr saprotama, man tomēr nepieciešama. Kas man kvazāri, ja tepat līdzās iet kāds nelaimīgais? Kas man Melnie Caurumi, ja tepat uz mūsu mazās zemeslodes joprojām vēl ir vietas, kur dārd artilērijas šāviņi, krīt bumbas un cilvēki cits citu nogalina? Kas man bezgalības sākums, ja man nav vistuvākā drauga? Kas man Visuma mala, ja es īsti vēl nezinu, uz kuru pusi man jāiet? Kas man Antipasaule, ja es vēl joprojām nezinu, kāds esmu es pats? Varbūt es esmu Antiviela, arī tikai nejauši ieklīdusi? Un varbūt tieši tādēļ notiek cilvēcisko attiecību traucējumi, nesaprašanās, atsvešināšanās, naida un neiecietības sprādzieni un mīlestības kataklizmas? Kad viss sabirst pelnos. Kad mēs esam gājuši un tomēr palikuši uz vietas. Kad esam meklējuši, bet tā arī neko neatraduši. Kad esam gribējuši, bet nekas netika iegūts. Kad esam gaidījuši, bet neviens neatnāca. Kad mēs paši kā vientuļi meteori izskrējām cauri dzīvei. Un sadegām savās nepiepildītajās vēlmēs. Kad mātes vienas audzina bērnus. Kad pateicamies liktenim, ja varam aizmirsties darbā. Kad tomēr jābaidās, ka tikai otrā pasaules malā kāds ārprātīgais nedod pavēli nomest pirmo bumbu. Kad blakus priekam sajūtam sāpes. Kad blakus kopības izjūtai mēs tomēr itin bieži jūtamies vientuļi. Kad skaidri apjēdzam, ka mūsu dzīve ir vienīgais, pie kā vērts turēties. Jo citas nebūs. Ja jau mums vienreiz ir tik neticami paveicies un mēs no vēja, saules, vulkānu ugunīgās lavas un jūras

viļņiem esam kļuvuši par dzīvību, tad nevajadzētu šo gadījumu par velti laist garām. Tieši šeit mēs visspožāk varētu izrādīt savu iedzimto egoismu un dzīvi izmantot sevis pilnveidošanai. Un, kad jutīsimies pietiekami stipri, paņemsim dzīvi plaukstā un kā nogatavojušos ābolu godīgi pārdalīsim uz pusēm. Viena daļa man, otra tev. Tikai tā mēs kādreiz varēsim būt laimīgi. Un ne citādi.

Viņš lēnām atvēra acis un paskatījās apkārt. Istabas vidū stāvēja vecs, ķirmju saēsts galds, divi paplukuši krēsli, stūrī iespiesta vecmodīga etažere ar grāmatām, tikšķošs sienas pulkstenis un izgulēta tahta. Virs tahtas, kā laimes vārti, apdzeltējušā koka rāmī šurp vērās skaistas meitenes portrets. Šai lielajā telpā viss palicis tieši tā, kā to bija atstājis pēdējais mājas saimnieks. Regnārs vēlāk uzzināja, ka tas esot bijis vientuļš un vecs cilvēks, kas pagājušās vasaras vidū nomiris. Tieši šai istabā, tieši uz šīs tahtas, kurā pašlaik nākas arī pašam gulēt.

Otra istaba bija vēl joprojām iekārtota gluži tāpat, kā to kādreiz vēlējies mājas īpašnieks. Acīmredzot viņš nav bijis sevišķi turīgs. Mājā, izņemot gaišās meitenes portretu, nekas nebija jauns. Viss pagalam vecs, nolietots . . . Bet šīs ne visai izskatīgās lietas droši vien viņam bijušas vērtīgas un vajadzīgas. Tās viņu saistījušas ar pagātni, ar kaut kādiem nozīmīgiem dzīves mirkļiem, ar jaunību un varbūt pat bērnību. Kas tu esi bijis, veco saimniek? Kāda bijusi tava garā dzīve? Es neko par tevi nezinu, izņemot to, ka esi saucies par Mārtiņu Krūmu, ka tu šeit vientulībā nomiris, arī mūža galā nebūdams nevienam īsti vajadzīgs. Kur, Mārtiņ, ir tavi bērni? Kur mazbērni? Kur pārējie radinieki? Ciema izpildkomitejā man teica, ka viņi atteikušies no šo māju mantošanas tiesībām un tā pārgājusi valsts īpašumā, un par piecsimt divdesmit rubļiem es nopirku. Māja ir veca, bet kādēļ tavi bērni vai citi radinieki nepaņēma vismaz dažas mēbeles, kaut dažas grāmatas, veco sienas pulksteni, skaistās meitenes portretu? Kaut vai atcerei, kā piemiņu par tavu dzīvi, par šeit pavadītajiem gadiem. Skaudri apzināties, ka ilgā mūža galā ne tu pats, ne tavas mantas, ne īpašums nevienam nav bijis vairs vajadzīgs. Vai tā daudzi aiziet? Un tad vainagi, ziedi un asaras pie kapa ir tikai vēl viens cilvēku liekulības apliecinājums. Cilvēkam ik dienu vajadzīgs sajust otra klātbūtni, nevis vēlākos līdzjūtības šņukstus, kad tos jau vairs nevar pat dzirdēt.

Roka lēni slīdēja gar sienu, un Regnāra pirksti sataustīja vairākus asi izrautus robus. Viņš piecēlās sēdus, uzmanīgi paskatījās un skaidri ieraudzīja tur iestrēgušas jau stipri sarūsējušas šauteņu lodes.

Regnārs atkal atlaidās guļus. Viņš aizvēra acis un sāka domāt. Ilgus gadus viņam, profesionālam rakstniekam, katrs neparastāks notikums, dzirdēts vai redzēts atgadījums spēcīgi iedarbojās uz iztēli, un tad vienmēr gandrīz nekavējoties radās nepieciešamība visu to izlikt uz papīra, uzrakstīt kaut vai romāna uzmetumu vai jau gatavu stāstu. Un kas norisinājies šeit? Varbūt kāds cilvēks pat nogalināts. Bet mēs guļam, atpūšamies, strādājam vai svinam svētkus un neko nezinām, kas tai vietā bijis pirms mums. Labi, ka rakstnieki ir tie, kas uzceļ kāpnes uz nākotni. Viņi ir tie, kas uzbūvē tiltu uz pagātni. Viņi novelk izturīgas saites, lai mūs visus sasietu. Viņi ir tie, kas mums pastāsta nekad citādi neuzzināmus notikumus, iepazīstina ar mums pilnīgi svešu cilvēku dzīvēm. Rakstnieku lielākais nopelns ir tas, ka viņi rada iespēju salīdzināt. Mūsu pašu dzīvi ar citu dzīvēm. Mūsu pašu pārdzīvojumus ar citu pārdzīvojumiem. Mūsu pašu domas un šaubas ar citu cilvēku sapņiem un tieksmēm. Un, ja rakstniekam izdevies kaut uz dažiem mirkļiem lasītāju cieši vienot ar uzrakstīto, ja viņš lasītājam liek padomāt, ja spējis izraisīt prieka, sāpju, ticamības un īsta pārdzīvojuma mirkļus, viņš savu uzdevumu ir veicis. Un rakstnieks apmierināts var aiziet uz tuvāko kafejnīcu un par savu veiksmi izdzert glāzīti. Var aiziet klusumā un dziļā vientulībā, kā pašreiz Regnārs Brints to izdarījis, lai atkal sacerētu stāstu.

Sveši nieks

Jau iepriekš viņam bija tāda nojauta, ka notiks nelaime. Mārtiņš Krūms paredzēja. Līdz ar viņu droši vien arī pasaule kļuva vecāka un tādēļ nevarīgāka. Pirmās salnas šogad uznāca septembra vidū, tad divas nedēļas nepārtraukti lija, katru vakaru nez kādēļ gaudoja suns, un pēdējās naktīs ap mēnesi bija redzams plats, iedzeltens vainags. Tas neko labu nevarēja solīt. Vai nu nāks barga ziema, vai arī sāksies karš. Jā gan. Ar karu Mārtiņam Krūmam saistījās pārāk rūgtas, pārāk melnas un sāpīgas atmiņas. Ja arī šo atmiņu nebūtu, ja visa pagātne būtu bijusi viena vienīga saulaina diena, tik un tā karš viņam liktos pārāk briesmīgs. Tad jau labāk lai sabrūk kalni, lai jūra izkāpj no krastiem, lai nodeg mežs, lai nenobriest raža, lai dažas diennaktis nespīd ne saule, ne zvaigznes. To cilvēks izturēs.

Nesteidzoties Mārtiņš iekūra krāšņi, pēc tam atvēra bezgala veco virtuves skapīti, izņēma šķīvi ar iesistu malu un nez kāpēc atcerējās, ka no tā jau ēdis vismaz septiņdesmit gadus, sameklēja vecu dakšiņu, kurai līdz pusei nolauzti divi zari, vecu nazi, uz kura asmens vēl tikko samanāms nodilis uzraksts «Gebr. Ham- macher Solingen Hohscheid», tad to visu aiznesa uz lielo istabu un nolika uz galda. Jau kuro reizi šodien paskatījās kalendāra lapā. Desmitais novembris. Saule lec astoņos piecdesmit četrās, riet septiņpadsmitos divdesmit vienā minūtē, dienas garums — astoņas stundas divdesmit septiņas minūtes. Trešdiena. Mārtiņš. Mārcis. Vispasaules jaunatnes diena. Padomju milicijas diena. Pēc tam no skapja izņēma degvīna pudeli un glāzi. No virtuves vēl atnesa bļodu ar vārītiem kartupeļiem un divas saceptas speķa šķēles.

Vecais sienas pulkstenis nozvanīja devīto vakara stundu. Laukā nepārtraukti sniga un atkal iegaudojās suns.

Un dzīres varēja sākties. Septiņdesmit divus gadus vecais Krūmu saimnieks svinēja Mārtiņa dienu. Pirms daudziem gadiem šai dienā no Rīgas un citām pilsētām šurp sabrauca visa viņa lielā dzimta un pašās beigās ciemos vienmēr vēl atnāca arī tie, kuri sen jau bija miruši, un tad viņi visi, mājas saimniekam sanesuši dāvanas, sēdēja ap šo veco ozolkoka galdu un katrs izstāstīja savus priekus un bēdas. Un tomēr vislielākā dāvana viņam bija tieši bērnu un mazbērnu atbraukšana, un tad vienmēr tika nokauta zoss un izbrūvēts alus, un tad vienmēr viņš sevi sajuta stipru un laimīgu un zināja, ka nav savu dzīvi nodzīvojis velti, ka no pagātnes un šodienas, no tā, ka viņš bijis un audzis šai pasaulē, uz nākotni aizstiepsies daudzi jauni un spēcīgi zari. Un varbūt līdz ar tiem gan tauta, gan šī pasaule kļūs kaut nedaudz stiprāka. Viņš ar savu dzīvi varbūt nebija spējis šo pasauli padarīt labāku, bet nebija arī vairojis tās ļaunumu. Kad bija pienācis laiks . . .

Bet tagad laiks iedzert. Tagad laiks sākt, līdz pienāks laiks beigt.

Aiz loga joprojām turpināja snigt, paretam iegaudojās suns, un pulkstenis nosita pusdesmit.

Pie durvīm kāds pieklauvēja. Vispirms dažas reizes tā klusi un uzmanīgi, it kā taustoties, it kā kaut ko meklējot pie stenderes vai sliekšņa, pēc tam arvien uzstājīgāk, arvien skaļāk.

Mārtiņš piecēlās. Un, ejot uz durvīm, nodomāja, ka kaimiņš nez vai tas varētu būt, jo tuvākās mājas no Krūmiem atradās pusotra kilometra attālumā un visapkārt bija mežs, un nez vai tā arī būs Inese vai Lauma un nez vai arī Kristīne, Arnolds vai Žanis … Bet notiek jau visādi brīnumi. Reti, bet dažreiz tomēr notiek.

Viņš parāva aizvērtni un atgrūda durvis. Viņa priekšā uz sliekšņa stāvēja apsnidzis, noguris, pilnīgi nepazīstams vidēja vecuma vīrietis.

Vīrietis smagi elsoja, viņš ar kreiso roku atspiedās pret durvju stenderi un ilgi skatījās Mārtiņa sejā. Vīrieša acis bija tumšas, un tajās ik pēc brīža uzliesmoja kaut kas svešs un nepatīkams.

—    Ielaid, — svešinieks dobjā un aizsmakušā balsī sacīja.

—   Man vajag tikt iekšā.

Mārtiņš brīdi domāja. Varēja redzēt, ka atnācējs bija noguris, novājējis, pavisam nosalis. Bet Mārtiņš joprojām stāvēja durvīs.

—           Labvakar, saimniek! — svešais vīrietis klusi teica un ļauni pasmīnēja. — To tu gaidīji, jā?

—           Jā, — Mārtiņš atbildēja. — Es gaidīju tieši to. Labvakar. Bet tagad varat ienākt.

Svešinieks pārkāpa slieksni un turpat arī apstājās. Mārtiņš aizvēra durvis un gribēja iet tālāk, uz istabas vidu, kur gaismas bija vairāk.

—    Aizslēdz, — atnācējs teica.

—    Ko?

—    Aizslēdz durvis, — svešais atkārtoja. — Aizbultē!

—    Šeit neviens nenāk bez brīdinājuma, — Mārtiņš sacīja.

—   Jūs taču arī vispirms pieklauvējāt.

—           Un tomēr labāk aizbultē, — vīrietis teica un ar roku pārbrauca pār seju. Uz tumšajiem bārdas rugājiem lēni kusa sniegs. Seja viņam izskatījās raupja un netīra, bet labo vaigu šķērsoja dziļa rēta.

—    Nāciet tālāk, — Mārtiņš aicināja.

Vīrietis palika stāvot.

—    Jūs no kaut kā baidāties?

—    Jā.

—    Esmu mājās viens.

Vīrietis atviegloti uzelpoja, viegli uzlika roku uz Mārtiņa pleca, tad strauji pagriezās, pielēca pie durvīm, tās atrāva vaļā un uzmanīgi ieskatījās tumsā. Viņš bija tik saspringts, pēkšņi kļuvis tik vērīgs un uzmanīgs, it kā baidītos palaist garām kaut niecīgāko šīs pasaules troksni. Bet pasaule jau gulēja. Tai šobrīd nebija ne mazākās daļas par šo vientuļo māju, nedz arī par šiem diviem nepazīstamajiem cilvēkiem. Vienīgi melnās debesis turpināja raudāt baltas asaras. Vīrietis lēni aizvēra durvis un tām priekšā aizgrūda bultu.

—           Piedod, — viņš teica, — bet tā tomēr bus drošāk. Bez tam arī pieradums. Esmu pieradis dzīvot aiz slēgtām durvīm.

—           Varat noģērbties, — Mārtiņš sacīja un parādīja uz pakaramo.

Vīrietis noģērba netīru vatnieku un to nevērīgi uzsvieda uz āķa. Mugurā viņam palika melns vienkārša, parupja auduma plāns darba uzvalks.

—           Būsiet droši vien nosalis. — Mājas saimnieks žēlsirdīgi skatījās uz paplāni ģērbto cilvēku. Viņa apģērbs Mārtiņam kaut ko atgādināja, kaut ko ļoti pazīstamu, kaut kur redzētu, tikai viņš

pirmajā mirklī nespēja atcerēties. Un tikai tad, kad svešais noņēma arī cepuri un kļuva redzama viņa īsi apcirptā galva, Mārtiņš atcerējās, ka pēckara gados tā bija ģērbušies arodskolnieki, bet tagad tā izskatās cilvēki, kuri labošanas darbu kolonijās izcieš sodu.

Atkal dažus brīžus Mārtiņš pārdomāja.

—    Tas tiesa, — vīrietis sacīja un vēlreiz ar piedurknes malu pārbrauca pār seju. — Esmu nosalis kā suns. Visu dienu pa lauku. Būtu labi, ja tu mani varētu pacienāt ar karstu tēju. Un iedotu vismaz gabalu maizes.

—    To tu visu varēsi dabūt, — Mārtiņš teica un veda negaidīto viesi pie galda. — Un vēl es tev varu iedot pat dažas glāzes degvīna.

—    Paldies, saimniek, — vīrietis klusi sacīja, apsēstoties pie trūcīgi klātā galda. — Tāda bagātība . .. Atklāti sakot, es uz to nemaz nebiju cerējis. Vai šovakar nav pirmie ziemassvētki?

—    Nē. — Mājas saimnieks pasmaidīja. — Šovakar ir tikai Mārtiņu diena.

—    Paldies tai pašai, — vīrietis atteica un, paņēmis vienā rokā jau atdzisušo kartupeli, bet otrajā — speķa šķēli, sāka kāri ēst.

Arī Mārtiņš apsēdās viņam iepretim un smaidot skatījās uz izbadējušos, nelūgto viesi. Un viņam jau otru reizi šī cilvēka kļuva žēl.

—    Kādēļ tad visu dienu dzīvoji pa lauku? — Mārtiņš vaicāja, ciemiņam un sev ielejot glāzēs degvīnu. — Tādā sniegputenī… Strādāji mežā?

—    Jā, — svešais pēc ilga brīža atbildēja, aizvēra acis, smagi nopūtās un cieši saspieda pasniegto glāzi. — Mājās bez tevis patiešām neviena cita nav?

—    Nē.

—   Tevi sauc — Mārtiņš.

—    Jau septiņdesmit divus gadus. Mārtiņš Krūms.

—    Lai tad iet uz tiem Mārtiņiem! — Svešinieks aizvēra acis, strauji pacēla glāzi, izdzēra un uzkoda mazu maizes gabaliņu. — Bet mani sauc Kārlis. Biežāk par Kažu un vēl biežāk par «Drūmo».

—    Kādēļ tad tā? — Mārtiņš izbrīnījies pavaicāja.

—    Pārāk maz manā dzīvē bijis prieka, — Kārlis atbildēja. — Es pat neatceros, kad esmu smējies. Bet sevi neatceros arī raudam. Mazs mierinājums, vai ne? Un es nezinu, kas ir laime, es nezinu, kas ir mīlestība, kas tuvas sievietes glāsts, kas bērni, kas pieklājīgs darbs, kas silts dzīvoklis, kas labs apģērbs, kas teātris, es nezinu, kas normāla dzīve, un nezinu, kāda velna pēc es vispār dzīvoju!

Kārļa balss skanēja rupji, viņš gandrīz kliedza, šai drūmajā balsī bija kaut kas baigs, kaut kas smeldzīgi ass.

—    Kādēļ tad tā? — Mārtiņš vēlreiz pavaicāja.

Svešais neatbildēja. Viņš tikai tagad daudz lēnākā tempā apēda pēdējo kartupeli un, lēni sūkājot saceptā speķa ādu, vērīgi apskatīja istabu. Apaļš galds, četri krēsli, pie griestiem spuldzes bez abažūra, vecs skapis, pulkstenis, etažere ar grāmatām, noplukuši tahta, bet tieši virs tās atradās kāda svētā bilde un kādas skaistas, jaunas meitenes portrets. Šīs meitenes zilās, plati ieplestās acis uz istabu un pasauli raudzījās pārgalvīgi droši, šīs acis smaidīja, tās aicināja, iedrošināja, visa viņas seja, garie mati un baltais augums, un rokas, un sārtās lūpas atgādināja kaut ko ļoti tīru, skaistu, nepiepildāmu. Tā droši vien bija jaunība tās viskonkrētākajā izpausmē, varbūt kāds zieds bez vārda un latīniskā nosaukuma, klīstoša rīta migla, kāda sapņa baltā mala, aizejoša vai atnākoša cerība — varbūt tā bija mīlestība.

Svešinieks iedūra zodu krūtīs un aizvēra acis. Tad pēc brīža skaļi uzprasīja:

—    Tu tici dievam?

—    Nē. — Mārtiņš pārsteigts pakratīja galvu. — Esmu nodzīvojis pārāk ilgu mūžu, lai man būtu iemesls viņam neticēt.

—   Tā bilde pa kreisi, — Kārlis parādīja ar īsu un netīru pirkstu, — tas ir Jēzus Kristus?

—    Nezinu. — Mārtiņš paraustīja plecus. — Nudien nezinu, bet visai iespējams.

—    Tad kādēļ tu to turi? — Kārlis atvēra acis, pacēla galvu un drūmi raudzījās uz mājas saimnieku. — Ja tu pat nezini, kas tur karājas.

—    Mana māte bija ticīgā, — Mārtiņš sacīja un paskatījās uz gleznu, — tādēļ arī turu.

—    Tagad jau pati sen pie dieviem, vai ne? — Svešais rūgti iesmējās.

—    Jā, jau sen. Aizskrējuši trīsdesmit pieci gadi. Un šis galds ir mātes iegādāts, un tas skapis ticis dāvināts uz viņas kāzām un šī etažere un krēsli arī. Cik reizes bērni gribēja mēbeles izsviest laukā, bet tās man tomēr dārgas. Un tā viņas te stāv. Kad nomiršu, tad . ..

—    Tev māte laikam bija laba, jā? Ja pat žēl krēsla, uz kura tā sēdējusi.

—    Laba gan, — vecais virs piekrītoši pamāja. — Viņa nomira tieši tai krēslā, uz kura tu sēdi.

—    Sirdstrieka?

—    Nē. Viņu nošāva divi vācu kareivji un četri latviešu šuc- maņi.

—   Tātad bija komuniste?

—    Kas gan par komunisti, ja ticēja dievam! Bet viņa bija cilvēks. Labs cilvēks bija mana māte. Un par to arī nošāva.

—    Par to jau nu nešāva, — Kārlis iebilda.

—    Par to pašu vien. Par žēlsirdību vai labestību, kā tagad mēdz teikt.

—    Ko tad viņa tādu izdarīja?

—    Slēpa vienu partizāni. Puisis bija ievainots abās kājās. Nevarēja vairs ne paiet, ne lāgā gulēt. Pirmajās naktīs viņš šaušalīgi kliedza, un, ja pa rokai būtu gadījies kāds ārsts, kas viņam tās kājas nogrieztu, viņš varbūt izdzīvotu.

—    Ko tad pats darīji tai laikā? Biji pie krieviem vai vāciešiem?

—    Biju mežā. Un tas puisis bija mans labākais draugs. Un tā bija mana māte, ko viņi šeit nošāva. Redzi, tur vēl sienā virs tahtas palikušas dažas lodes.

Svešais vīrietis kā sastindzis ilgi raudzījās pretim sēdošajā mājas saimniekā, viņa savītušajā, simtiem sāpju izgrumbotajā sejā, tad negaidīti pielēca kājās, paķēra krēslu, uz kura pirmīt bija sēdējis, un ar nežēlīgu spēku, ar kaut kādu nesaprotamu naidu un dīvainu prieku to trieca pret grīdu. Krēsls izjuka. Vīrietis salūzušās koka detaļas nicīgi paspēra sānis.

—    To nu gan tev nevajadzēja, — Mārtiņš Krūms pārmetoši sacīja un nervozi sāka plūkāt savu veco kamzoli. — Kamdēļ? Ko tas krēsls tev bija tādu nodarījis?

Vīrietis lēni pagāja dažus soļus uz priekšu un atpakaļ, vēlreiz uz priekšu un atpakaļ, tad apstājās tieši iepretim vecajam vīram. Kārļa acīs joprojām dega naids.

—    Tev taču pilnīgi vienalga, vai tai bildē attēlots Jēzus Kristus vai arī kāds pavisam normāls cilvēks. Varbūt kāds nenormālais. Varbūt tieši viņš pasaulē izdomājis cietsirdību. Palaidis ļaunumu, cilvēkiem licis būt nežēlīgiem, zemiskiem, izvirtušiem! Varbūt tieši viņš! Varbūt viņš ir tas, kurš šai pasaulē izgudrojis mīlestību, kas mums vienmēr atnes nesalīdzināmi vairāk ciešanu nekā visu cilvēku ļaunums un cietsirdība kopā! Bet tev vienalga! Un man vienalga, kas uz tā krēsla pirms manis sēdējis. Saproti, vecais? Vienalga! Man viss riebjas! Apnicis! Es jūs visus neieredzu! Ienīstu! Tev vismaz ir bijusi māte, kuru tu mīli un cieni, tu vēl glabā sen sapelējušas lietas, kurām tā pieskārusies. Cepuri nost! Tikai retais to spēj. Bet man māte bija pēdējā ielene! Es viņai esmu no krieva, vecākais brālis no kāda lietuvieša, bet jaunākais un māsa nezin no kā! Mums bija tikai viena istaba, tā vienmēr bija pilna ar piedzērušiem tēviņiem, tur viņi visi dzēra un vārtījās kopā ar māti gan uz grīdas, gan gultā, bet mēs virtuvē spēlējāmies ar tukšām pudelēm. Uri tagad, kad dzirdu runājam par saulaino bērnību, mani pārņem dusmas. Un, kad dzirdu pieminam svēto vārdu «māte», mani pārņem naids. Mani mācīja zagt. Es nemācījos. Es to negribēju! Mani sita un ar varu trieca zagt. Bija viņai vēl viens lietuvietis, sauca par Stāsi, un tu nemaz nevari iedomāties, kāda viņam bija roka! Reiz, triecot dūri pret galdu, viņš to salauza driskās. Gluži tāpat kā es tavu krēslu. Un astoņu gadu vecumā viņš ar māti un pārējiem mani iemācīja smēķēt, divpadsmit gadu vecumā — dzert, četrpadsmit gadu vecumā iemācīja zagt, bet sešpadsmit gados laupīt. Un tad jau es pats spēru vēl vienu soli tālāk. Un kļuvu slepkava.

—    Nomierinies, — Mārtiņš Krūms klusi sacīja. — Paņem otru krēslu un apsēdies.

—    Pietiekami esmu jau sēdējis, — Kārlis drūmi atbildēja. Un tomēr pēc brīža sameklēja krēslu.

—    Paēdi? — Mārtiņš pavaicāja. — Diemžēl vairāk nekā man nav.

—    Paldies, saimniek. Viss kārtībā. Ja nu vēl vienīgi kādu glāzi degvīna.

Klusējot Mārtiņš piepildīja glāzi un jau kuro reizi uzmeta vērīgu skatienu atnācēja sejai. Bet neko jaunu viņš tur neieraudzīja. Tās pašas biezās uzacis, tā pati rēta, tie paši bārdas rugāji, tās pašas dziļās rievas gar drukno zodu, tās pašas plānās, zilganās lūpas, tās pašas tumšās acis, kas vērās pretī ar naidu, pilnas vientulības.

Mārtiņš nejuta bailes. Ilgajā mūžā pārāk daudz kas bija zaudēts, piedzīvots un pārdzīvots, un galu galā tikpat kā jau pabeigta arī dzīve. No slepkavu rokām bija kritusi māte, labsirdīgs pusmūža cilvēks, kas vienmēr ap galvu nēsāja rūpīgi sasietu baltu lakatiņu, bet sirdī mīlestību pret zemi un saviem bērniem, kuriem jāizaug uz šīs zemes. Viņa pati nekad nenāca uz mežu. Pie viņas vienmēr nāca no meža. Un tad šeit varēja atrast gan gabalu maizes, pajumti, gan krāsns siltumu. Sai istabā nomira Voldis, kuram sadragāja kājas. Seit nomira māte, kas šim cilvēkam bija sniegusi palīdzību, un mirdama tā arī nesaprata, par ko tiek nogalēta. Par žēlsirdību, vien par to, ka krūtīs pukst laba sirds un tu pazīsti līdzcietību? Māte nomira, tā arī nesapratusi, ka žēlsirdība dažreiz ir arī varoņdarbs. Un tagad man pretim atkal sēž kāds slepkava. Ko viņš nogalinājis? Kādu vecu, nevarīgu cilvēku, kādu jaunu sievieti, varbūt bērnu? Divus, kuri toreiz bija piedalījušies mātes nošaušanā un slēpās mežā, es četrdesmit septītajā gadā dabūju ciet. Mēs vēl paspējām parunāties… Bet kam tagad vajadzētu parunāties ar šo te? Man? Slepkavas vienmēr sev atrod attaisnojumu. Vai nu tā ir kāda ideja, pārliecība, ilūzija, grūta bērnība, vai tā pati nelaimīgā mīlestība. Kādēļ es viņam atvēru durvis? Viņam taču nav sašautas kājas un viņš nekad nav bijis man draugs. Viņš nekad nav turējis rokā ieroci, lai ar to cīnītos pret iebrucēju. Pats vienmēr iebrucis. Un ieroci izmantojis, lai nogalinātu nevainīgu cilvēku. Un ne kādas idejas, ne pārliecības, ne ilūziju dēļ. Un pat ne maizes gabala dēļ. Vienkārša truluma vai patikas dēļ. Vēl iespējams, ka dažu grašu dēļ. Un kaut vai tur būtu bijis tūkstotis vai miljons.

Pēkšņās dusmās Mārtiņš Krūms pagriezās, strauji pagrāba svešinieka piepildīto glāzi un tās saturu izlēja turpat uz grīdas. Degvīns izveidoja lielu peļķi, tad tā sadalījās divās daļās un gar Kārļa kājām lēnām aizplūda uz istabas vidu.

—    Kādēļ? — atnācējs dobjā, daudz rupjākā balsī nekā pirmīt jautāja. — Ja negribēji dot, tad nevajadzēja nemaz liet. Bet kādēļ tik labu mantu izgāzt uz grīdas? Būtu pašam noderējis kaut vai pret kaulu sāpēm.

Mārtiņš neviļus pasmaidīja.

—    Tev rūp citu sāpes?

Kārlis dažus brīžus klusēja.

—   Jā, saimniek, — viņš negaidot atbildēja. — Man rūp arī citu sāpes. Tais retajos mirkļos, kad pašam nesāp un sirdi nepiepilda žņaudzošs naids. Naids pret cilvēkiem.

—    Ko ta nu cilvēki tev ļaunu izdarījuši?

—    Bet ko viņi man izdarījuši labu? Ko? Tev ir māte, ar kuru vari lepoties, vai kuru vari nožēlot. Bet es to nevaru. Man nav bijusi tāda izdevība! Un, ja man nav radusies mīlestība pret vistuvāko cilvēku, tad kāda velna pēc man būtu jājūt mīlestība pret citiem, man pilnīgi svešiem cilvēkiem?

—    Nezinu, — Mārtiņš smagi pašūpoja sirmo galvu, — nezinu, Kārli, bet vajadzēja.

—    Tu nezini, — Kārlis gurdeni sacīja. — Neviens neko nezina, bet prasa visi. Mīli savu zemi, savu valsti, cieni sabiedrību, uzvedies kārtīgi, ievēro likumus! Un kas notiks, ja es cienīšu, uzve- dīšos un ievērošu? Kļūšu labāks? Iespējams. KJūšu labāks. Bet vai es spēšu mīlēt? Nē, jo mani pašu nekad neviens nav mīlējis. Es vienmēr cilvēkiem un sabiedrībai, kura man nez kādēļ jāciena, būšu tikai nicināms cietumnieks. Un tāds patiesībā arī esmu, es piekrītu, bet tādā gadījumā arī no manis neprasiet neko vairāk.

—    Tu gudri runā, Kārli, — Mārtiņš domīgs teica. — Pārāk gudri. Cik klases esi beidzis?

—    Piecas, — Kārlis atbildēja. — Tas ir pilnīgi pietiekami, lai iemācītos lasīt, rakstīt un saskaitīt naudu. Bet, būdams visdažādākās kolonijās, esmu izlasījis veselu lērumu grāmatu. Un kā tu domā, vecais, vai man nekad nav gribējies iegūt augstāko izglītību, mācīties vidusskolā vai vismaz pabeigt to pamatskolu? Vai man nav gribējies strādāt kādu labu ierēdņa darbu vai vismaz būt labam virpotājam vai elektriķim? Vai man nav gribējies skaistu sievieti par sievu, ja ari ne skaistu, tad vismaz normāla izskata sievieti, kura bez atļaujas nekad nelīstu manā dvēselē? Un vai nav gribējies bērnu? Un vai nav gribējies dzīvot tīrā trīs- istabu dzīvoklī?

—    Iespējams, — Mārtiņš atbildēja. — Es tam ticu. Un ticu — ja cilvēks kaut ko ļoti grib, viņš to vienmēr arī sasniedz.

Kārlis pēkšņi sāka skaļi, izaicinoši smieties. Tie bija ļauni, nepatīkami smiekli, un viņa tumšajās acīs atkal sāka lēkāt naida dzirkstis.

—    Es skatos, ka arī tu cītīgi lasi avīzes un klausies radio. Bet tās ir muļķības, vecais, vislielākās muļķības! Ja ļoti gribētu, es varbūt arī varētu kļūt pavisam godīgs, bet, lai kā es gribētu, piemēram, pabeigt augstskolu, es jau vairs to nevaru. Lai kā arī gribētu, es nevaru kļūt ne valsts vadītājs, ne visvienkāršākās darbnīcas priekšnieks. Jo nav ne dotību, ne zināšanu. Lai kā es gribētu, par provi, aplaupīt banku, es to nevaru. Trūkst iespēju. Lai kā es gribētu par sievu skaistu un izglītotu sievieti, es to nevaru dabūt. Jo pats esmu neglīts un bez jebkādas izglītības. Lai kā es gribētu iekļūt daudzmaz labākā sabiedrībā, es to nevaru. Neesmu tam ne mācīts, ne sagatavots. Neviens man nav ierādījis labas manieres, nav man iemācījis pat normāli ēst. Zini, tā ar nazi un dakšiņu no šķīvja. Esmu pieradināts ēst no skārda bļodas ar bleķa karoti. Un, lai kā es gribētu kļūt brīvs, arī to es nevaru. Pat to! Tādēļ ka esmu noziedznieks.

—    Bet varbūt tu esi bijis tikai vājš? Neesi par to padomājis?

—    Nē, vecīt, nē! Ja tev nav žēl, tad varbūt labāk tomēr vēlreiz ielej degvīnu! Tur tai pudelē vēl mazliet atlicis.

Mārtiņš Krūms piepildīja glāzi un piestūma tuvāk ciemiņam. Kārlis cieši to satvēra savā lielajā plaukstā, dažus brīžus pagaidīja, tad glāzi vienā kampienā iztukšoja.

—    Nē, vecīt, nē, — viņš domīgs atkārtoja. — Pasaulē ir patiesības, par kurām var strīdēties, un ir patiesības, kuras nav apšaubāmas. Katram cilvēkam ir savs liktenis, savs melnais vai baltais aplis, kuru viņš nekādi nevar pārkāpt. Joņo tikai uz riņķi kā zirgs cirka arēnā. Un pamēģini pārlēkt tai barjerai pāri! Tur taču otrajā pusē sēž cilvēki, kurus tu pārlecot samīsi. Tādēļ arī blakus vienmēr stāv dresētājs ar garu pātagu. Ja būsi bijis godīgs, būsi klausījis pavēlēm, tu kā algu saņemsi mazu cukura graudiņu. Citāds būsi — tūlīt dabūsi sitienu un sodu. Bet pasaki, mīļo cilvēk, — kādēļ man dresētājam būtu mūžīgi jāklausa? Kādēļ man vienmēr būtu jāsamierinās ar to saldo bombongu?

—    Nezinu, Kārli, nezinu, — Mārtiņš klusi nomurmināja.

—           Redzi nu! — Kārlis iesmējās. — Lai gan esi nodzīvojis garu mūžu. Tad ko tu gribi no manis?

Lielais sienas pulkstenis nozvanīja desmit. Abi vīrieši reizē pacēla acis. Laukā gari iegaudojās suns.

—           Laiks iet, — Mārtiņš klusi teica. — Lēnām un pavisam neredzami, bet iet un iet… Diez kur tas beigu beigās aiziet, kur paliek?

—. Kaut kur aiz zvaigznēm, — Kārlis atbildēja. — Vai arī tepat mūsos pašos. Kā tu domā, vecais, cik man ir gadu?

—    Tā ap piecdesmit vajadzētu būt.

Kārlis vēlreiz sāka izaicinoši smieties.

—           Nav vēl pat divdesmit astoņi, bet redzi — dzīve jau galā. Mans laika limits jau iztērēts.

—           Kādēļ tad tā? — Mārtiņš vaicāja, atkal sajuzdams gluži cilvēcisku žēlumu. — Nodzen bārdu, nomazgājies, pārģērbies, es tev iedošu Zaņa drēbes, apgulsies tīrā gultā . . . Un būsi atkal jauns.

—           Paldies, saimniek, paldies! To jau visu varētu arī izdarīt, bet jauns es vairs nekad nekļūšu. Man jau ir simt gadu. Un man vairs neko no dzīves neredzēt.

—           Tikai divdesmit astoņi gadi, — Mārtiņš, mazliet pārsteigts, paskatījās uz ciemiņu. — Pārāk maz, lai jau domātu par galu. Tu vēl daudz ko varēsi, vismaz krietnu daļu no tā visa, ko tik ļoti gribi un esi tā vēlējies.

—           Liecies mierā! — Kārlis nikni atņurdēja. — Varēšu . .. Tas Žanis ir tavs dēls?

—           Jā, — Mārtiņš atbildēja. — Dēls. Strādā Dobeles rajonā par agronomu.

—    Tev vispār to bērnu ir daudz?

—           Maz. Inese strādā Rīgā par dakteri, Lauma ir pārdevēja, Kristīne mūsu pusē strādā par medmāsu, bet Arnolds pie meliora- tiem par ekskavatoristu.

—    Maz . .. Bet kur tad sieva?

—           Jau deviņus gadus kā aizsaulē. Kuņģa vēzis. Pat mūsu Inese tur neko nevarēja līdzēt, lai gan ir jau zinātņu doktore.

—    Un sieva arī mira šai pašā istabā?

—    Šai pašā.

—           Vai tev neliekas, vecais, ka šeit pārāk daudzi atstiepuši kājas? Vai tev nebūtu pēdējais laiks pameklēt sev citu māju? Bail nav?

—    Nē, no kā man trūkties?

—    Kaut vai no tās pašas nāves.

—           Kas gan tur ko baidīties! Kad pienāks laiks, arī es aiziešu. Tā pavisam mierīgi un bez sevišķām skumjām.

—    Protams. Kas gan tev ko skumt.

—    Arī tev, Kārli, vajag saņemties.

—           Varētu jau pamēģināt, bet nav kur atsperties, nav pie kā pieķerties.

—           Pie zemītes, dēls, pie zemītes! Un tās pašas dzīves. Pie kā tad cita?

—           Liec mani mierā ar savu dzīvi! — Kārlis spējās dusmās iekliedzās. — Man riebjas dzīve, riebies tu ar savu žēlošanu, riebjas visi!

—           Tad ar tevi varbūt patiesi ir cauri, — Mārtiņš smagnēji noteica, paskatījās pulkstenī un atcerējās, ka vēl jāiziet laukā, jāpabaro putni un suns. Gaudo visu laiku kā negudrs. Patiešām pie- gaudos vēl nelaimi.

—           Tu atrodies savās mājās, tu svini vārdadienu, tev ir daudz bērnu, tev ir dārzs, tev pieder kaut neliels zemes pleķis, un tev ir suns. Bet manas mājas vienmēr ir bijis cietums, tuvas sievietes vietā kāda nodzērusies draiskule un īstas dzīves vietā… Tādēļ arī tā viss riebjas. Tev vairs nav ko iedzert?

—    Nē.

—    Kads zāļu šņabītis?

—    Nē.

—    2ēl.

—    žēl gan. Es jau tev iedotu.

—    Un tu saki, ka man iedotu arī tā Zaņa drēbes?

—    Jā. Tās tev noteikti derētu.

—    Un ļautu nomazgāties?

—    Jā, Kārli.

—    Un apguldītu baltos linu palagos?

—    Kādēļ gan ne? Tā visi guļ.

—           Bet es tā neguļu, saproti, vecais?! Neguļu! Jo es neesmu tāds kā visi! Un tagad pasaki man atklāti: kādēļ tu to visu darītu?

—    Tādēļ, ka tā visa tev pietrūkst.

—           Tas ir pals mazākais un galu galā arī pats nevajadzīgākais. Bet dzīvi tu man varētu iedot? Pilnīgi jaunu dzīvi, normāla cilvēka dzīvi bez nicinājumiem, bez pazemojumiem, bez sodiem, bez bailēm. To tu man varētu iedot?

—           Nē, Kārli, to es tev nevarētu, — Mārtiņš kā nožēlodams atbildēja.

—    Tad kāda velna pēc man vajadzīgi tavi baltie palagi?

—    Es vienkārši pret tevi gribu būt labs.

—           Un tā tu visu dzīvi esi bijis labs? Ļoti godīgs, apzinīgs, līdzcietīgs, jā?

—    Es vismaz esmu centies tāds būt.

—    Un kas tev no tā tika?

—   Vai tad kaut kam bija jātiek?

—    Es tev prasu, kas tev no visa tā tika? Ko tu ieguvi, ko tu saņēmi kā algu vai pateicību par savu godīgumu, par savu apzinīgumu, par līdzcietību? Ko? Ko, es tev prasu!

—    Tas jau nenotiek tā, — Mārtiņš klusi sacīja un zemu nolieca galvu. — Bet ja tā labi padomā . . .

—    Bet tu labāk nedomā! — Kārlis iesaucās un pielēca kājās.

—    Labāk paskaties apkārt! Tu taču esi pavisam vecs un pamests! Sēdi kā tāds atstumtais viens savā vecajā būdā starp savām vecajām mantām! Tavā vārdadienā neviens pat no taviem daudzajiem bērniem nav tevi atcerējies! Neviens! Ed sausus kartupeļus un viens dzer savu šņabi! Tas viss par to, ka viņus radīji, audzināji, baroji, skoloji? Vai tagad tev beidzot neliekas, ka cilvēku godīgums, apzinīgums, žēlums, līdzcietība, visa cilvēku savstarpējā mīlestība patiesībā nav ne spļāviena vērta? Cilvēks cilvēkam vienmēr ir bijis vajadzīgs tikai tik ilgi, kamēr viens no otra kaut ko var izspiest, kaut ko iegūt. Pēc tam sēdi viens. Vai arī nomirsti viens.

Mārtiņš ilgi klusēja, atcerējās māti, sievu, visus bērnus, vistas un laukā salstošo suni.

—    Bērni strādā, — viņš beidzot, kā juzdamies vainīgs, teica.

—    Ir taču nedējas vidus. Citu gadu, kad Mārtiņi iekrīt sestdienā vai svētdienā . . .

—    Citu gadu tu sen jau būsi nosprādzis.

—    Var jau būt.

—    Pavisam droši! Jau no laika gala tieši visgodīgākie cilvēki vienmēr ir arī visnelaimīgākie. Tie vienmēr grābstās tikai pa apakšu un reti aizsniedz līdz augstākam plauktam. Ļaunums nav iznīdējams. Tas katrā no mums sēd dziļi iekšā. Un cilvēka labsirdība ir līdzīgās daļās sadalīta ar viņa cietsirdību. Un tikai uzņēmīgākais, tikai stiprākais, tikai nežēlīgākais spēj noturēties uz dzīves viļņiem un pakāpties pie griestiem.

—    Tu taču sevi arī droši vien pieskaiti pie tiem stiprajiem, pie tiem nežēlīgajiem, un kur pašreiz atrodies tu? Augšā vai apakšā? Tu taču esi vēl pamestāks, vēl vientuļāks, vēl nelaimīgāks nekā es šai brīdī! Tad tagad man jāprasa tev: ko tad devis tavs spēks, tava cietsirdība un tavs ļaunums?

Svešais atnācējs cieši sakoda zobus, neko neatbildēja, pagriezās, pagāja dažus soļus sānis un nostājās iepretim gaišās meitenes portretam, un ilgi kā sastindzis skatījās nepazīstamās meitenes bezgala skaidrajās acīs.

—    Kas viņa tāda ir? — viņš, mazliet apmulsis, vaicāja.

—    Tā ir mana mazmeita, Ineses bērns.

—    Jauna?

—    Vai tad to nevar redzēt? Piecpadsmit gadu. Macas devitaja klasē.

—    Tātad vēl nesamaitāta, — Kārlis klusi noteica un aizgāja līdz istabas vidum. — Un būtu labi, ja viņa spētu izsargāties no visa tā sliktā, ļaunā un riebīgā, kas valda cilvēkos un apkārtējā pasaulē!

—    Vispirms pamēģini no tā visa tikt vaļā pats, — Mārtiņš noteica un piecēlās.

—    Man jau ir par vēlu, — Kārlis atbildēja un uzmanīgi vēroja saimnieku. — Tas brīnišķīgais laiks, kad to vēl varēja izdarīt, ir jau sen vējā.

—    Paklausies, Kārli! — Mārtiņš sacīja un nesteigdamies pienāca svešajam blakus. — Tā, protams, nav mana darīšana, bet… Tu laikam esi izdarījis kādu smagu noziegumu …

—    Jā, Mārtiņtēv, — Kārlis savādā, aizlauztā balsī atbildēja. — Pavisam smagu. Un augstā tiesa man piesprieda desmit gadus labošanas darbos. Bet vai tad mani vairs var izlabot? Mani vajadzēja nošaut un atļaut piedzimt no jauna. Tad būtu kāda jēga . . . Un tādēļ es nepiekrītu šim tiesas lēmumam. īsteni sodīt vai attaisnot katrs cilvēks var tikai pats sevi. Un tādēļ es no šīs vietas izbēgu. Mēs te desmit kilometrus tālāk strādājam mežā. Un tā es atkūlos pie tevis. Paldies par viesmīlību. Es mēģināju sevi attaisnot, bet, kā redzi, neizdevās. Visa šī vecā māja, šīs vecās lietas, kas tev tik ļoti mīļas, tu pats un tavi daudzie bērni, un tava baltā mazmeita . . . Varbūt tas arī ir viss, kas cilvēkus tik stipri tur virs zemes.

Kārlis cieši saspieda vecā Mārtiņa plecu, strauji pagriezās, izgāja priekšistabā, apģērba savu netīro, pagalam sagumzīto vat- nieku, atrāva durvis un nozuda melnajā nakts tumsā.

Kad pulkstenis nosita vienpadsmito vakara stundu un atkal sāka gaudot suns, arī Mārtiņš, paņēmis gabalu maizes, izgāja laukā. Viņš skaidri varēja saskatīt Kārļa atstātās pēdas. Pēc tam pavērās augšup un mazliet izbrīnījies ieraudzīja, kā no tumšajām debesīm krīt balts sniegs.

Bet pēdas nez kādēļ neaizsniga, un tas bija ļoti dīvaini.

Beidzot Regnārs piecēlās, krietni izstaipījās, lēnām šķērsoja istabu un nostājās pie loga. Jaunās dienas sākums rotaļājās iepretim mājai un kā uzmundrinot loga rūtīs iesvieda gaismu. Saule glāstīja tālumā esošo mežu. Plauka ābeļu ziedi, un netālu neredzami dziedāja putni. Pazuduši bulvāri un ielas, piecstāvu nami, visi tramvaji un ļaužu steiga. Sī ir pavisam cita pasaule. Skaistāka, jo ir daudz mierīgāka. Tuvāka, jo nav vēl īsti iepazīta. Drošāka, jo šeit ir bijis mūsu pirmsākums. Kaut kur šais lielajos mežos. Bišu stropos. Putnu dziesmās. Ziedos un sēklās. Un lielo ceļu putekļos. Tur nākuši un izgaisuši senie vendi un kurši, kuru dvēseles varbūt tagad iemājojušas koku saknēs un stumbros. Un šīs mājas pamatos.

Visa redzētā pārsteigts, Regnārs vēlreiz uzmanīgi noskatīja istabu. Viņam uz mirkli ienāca prātā, ka šīs mēbeles un vecās lietas vajadzētu nolikt šķūnītī. Un jau šodien aizbraukt uz Madonu, lai visu sapirktu jaunu. Vecajā formā ielikt jaunu saturu. Ko?! Viņš mirkli domāja, bet tūlīt pat šo nodomu arī atmeta. Lai paliek. Viņam nav vajadzīgs jauns istabu iekārtojums. Viņam vajadzīga jauna dzīve vai, pareizāk sakot, pavisam jauns skatījums uz šo dzīvi, uz pasauli, uz cilvēkiem, bet galvenokārt pašam uz sevi.

Kā bezgala noguris, garā ceļā piekusis, Regnārs smagi nolaidās krēslā un ilgi skatījās uz veco tahtu, uz gaišās meitenes portretu, uz sienā iestrēgušajām šauteņu lodēm, un viņš jutās kā saslimis, viņu sāka kratīt auksti drebuļi, viņš steidzīgi aizsmēķēja cigareti un mēģināja nomierināties. Tas neizdevās, jo viņš nekādi nespēja izskaidrot šī negaidītā satraukuma cēloni. Galva kļuva smaga, viņš to lēni nolieca uz krūtīm, smagi elpoja, gar acīm zibēja ātri lidojoši uguns punkti, viņš juta, ka aizmieg vai zaudē samaņu, vai arī lēni nomirst. Viņš uz to bija gatavs, tas viņam nelikās nekas drausmīgs vai slikts, un viņš nejuta bailes. Viņa apziņā atkal ielauzās atmiņas, īslaicīgi pagājušās dzīves mirkļi, dažādi trokšņi, dīvainas skaņas, atsevišķi vārdi, tas viss sajaucās rūgteni smaržojošā kokteilī, un viņš gluži kā izslāpušais to kāri dzēra. Un tad viss pazuda.

Kad Regnārs pēc kāda laika atvēra acis, viņš sev par lielu pārsteigumu tūlīt sajuta spirgtumu, spēku un vēlēšanos kaut ko darīt. Pagātnē neko jau vairs nevarēja mainīt, bet viņam piederēja nezināms laika posms nākotnē. Un tādēļ Regnārs jutās apmierināts, varbūt pat laimīgs, ka atrodas šai svešajā ciemā, šais vēl nepazīstamajās mājās, priecīgs, ka spējis izrauties no pierastā dzīves veida, no kaut kā atteikties.

«Šī vientulība būs balva par manu drošsirdību,» Regnārs nodomāja un piecēlās. Bet tūlīt arī saprata, ka nekāda sevišķā vientulība viņu šeit nemaz negaida. Gribot negribot būs jāiet uz veikalu, būs jāiet uz pastu pēc avīzēm, būs jāiepazīstas ar kaimiņiem, jāaiziet pie Aniāras… Un kā tu beigu beigās varēsi kļūt vientuļš, ja tev ir tik bezgalīgi daudz atmiņu!

Ar atzīstamu prasmi un veikli Regnārs virtuvē iekūra plīti, uzvārīja līdzpaņemto kafiju, somā sameklēja dažas maizītes un paēda vienkāršas brokastis. Pēc tam vēlreiz rūpīgi apskatīja abas istabas, virtuvi un uzkāpa uz mājas bēniņiem. Tur bija atrodamas dažnedažādas vecas grabažas: koka kastes, kožu saēstas vecas drēbes, salauztas kāpnes, pilnīgi sarūsējusi izkapts, zirga sakas. Jumta paspārnē bija samesta liela vecu laikrakstu, žurnālu un grāmatu kaudze. Viņš tur atrada trīs «Pasaules vēstures» apjomīgos sējumus, tur bija trīsdesmitajos gados izdotā daiļliteratūra, «Tēvija», «Cīņa» un vietējā rajona avīžu numuri, kā arī pēdējo gadu ilustrēto žurnālu komplekti. Dažus Regnārs pašķirstīja, bet viens šķita pazīstamāks, un viņš sāka lēni to šķirstīt, līdz negaidīti pamanīja savu vārdu. Tā bija intervija, ko viņš pirms pieciem gadiem bija sniedzis šī žurnāla līdzstrādniekam. Regnārs to jau bija galīgi aizmirsis un tagad ar interesi sāka lasīt.

Žurnālists. Lasītājus interesē, kad jūs sākāt rakstīt un kas bija jūsu pirmie publicētie darbi?

Brints. Lai jūsu žurnāla lasītāji nav slinki un sameklē grāmatu «Rakstnieki». Gribu tikai piebilst, ka savu ceļu literatūrā neesmu sācis ar dzeju, un ceru, ka nevienu dzejoli tā arī nekad neuzrakstīšu.

Žurnālists. Jums pret dzeju ir kaut kādi iebildumi?

Brints. Absolūti nekādu. Man ir iebildumi tikai pret dažiem dzejniekiem.

Žurnālists. Tātad pirmie jūsu publicētie darbi bija stāsti?

Brints. Jā. īsie stāsti.

Žurnālists. Kādēļ jūs izvēlējāties tieši rakstnieka profesiju? Kad jūs apzinājāties savu talantu?

Brints. Es to vēl neesmu īsti apzinājies, bet rakstnieka profesiju izvēlējos tikai tādēļ, ka man vienkārši nebija citas izvēles. Atomfiziķa profesijai manas intelektuālās spējas bija par vājām. Tātad var teikt, ka par rakstnieku esmu kļuvis tīri nejauši vai arī dzīves apstākļu spiests.

Žurnālists. Vai jūs nebaidāties, ka daudzi lasītāji šo jūsu atzīšanos var iztulkot. …

Brints. Nē, nebaidos. Mani neinteresē, ko par Regnāru Brintu domā lasītāji. Mani interesē, ko lasītāji domā par viņa uzrakstītajiem darbiem.

Žurnālists. Spriežot pēc redakcijā ienākušajām vēstulēm, interese ir liela.

Brints. Pateicos. Man tas ir patīkami.

Žurnālists. Ja nav noslēpums — kad jūs rakstāt? No rītiem, pa dienu, vakaros, naktīs?

Brints. No rītiem. Pa dienu man ar uzrakstītajiem manuskriptiem jāskraida pa redakcijām vai izdevniecību, pa vakariem jāaiziet uz teātri, kino vai restorānu, jāsatiekas ar paziņām vai kādu sievieti, bet naktis jāguļ.

Žurnālists. Jūs esat apmierināts ar rakstnieka profesiju?

Brints. Pilnīgi.

Žurnālists. Kā jums šķiet, vai kāda atsevišķa rakstnieka darbi spēj radīt nozīmīgas pārmaiņas dzīvē?

Brints. Arī paši izcilākie ne. Pēc manas stingrākās pārliecības, literatūrai ir pavisam citi uzdevumi, citi mērķi. Nozīmīgas pārmaiņas dzīvē spēj radīt vienīgi revolūcijas, kari, valsts augstākās varas izdotie likumi, dekrēti, valdības pieņemtie lēmumi un visas sabiedrības kopīgie centieni. Sliktākajā gadījumā literatūra ir tikai katra atsevišķā cilvēka patīkams laika kavēklis, bet labākajā — sabiedrības attīstības spogulis, tās vēsture un sirdsapziņa.

Žurnālists. Ja es pareizi sapratu, tad jūs uzskatāt, ka atsevišķiem literatūras darbiem nepiemīt nekādas ietekmes spēks.

Brints. Jūs mani sapratāt nepareizi. Katram, it sevišķi izcilam mākslas darbam neapšaubāmi ietekmes spēks piemīt, bet tas galvenokārt cilvēkus ietekmē emocionāli, liek par šo to padomāt, šo to pārvērtēt, dažreiz varbūt tie atsevišķos cilvēkos spēj izraisīt zināmu psiholoģisku lūzumu, vēl retāk tie ietekmē tik dziļi, lai cilvēkus pamudinātu uz kaut kādu noteiktu rīcību. Un tas nemaz nav arī vajadzīgs. Cilvēku rīcību taču vada konkrētie dzīves apstākļi, konkrētas dzīves situācijas, izvēles brīži, vispārīgie dzīves laikā izveidojušies priekšstati par pasauli, par labo un ļauno. Literatūra ir domāta galvenokārt mūsu dvēselēm. Dažiem klusiem pārdomu mirkļiem.

Žurnālists. Kā jūs vērtējat pēdējo gadu latviešu prozu kopumā? Vai tajā ir kādi izcili panākumi?

Brints. Kā uz to skatās … Ja mūsu literatūru vērtētu pēc augstākā pasaules literatūras līmeņa, tad izcilu panākumu nav. Ja pēc Eiropas līmeņa, tad varbūt kādi divi trīs darbi atradīsies. Ja Savienības mērogā, tad šādi panākumi neapšaubāmi ir un par tiem vērts runāt ilgāk. Protams, ja vērtējam mūsu republikas skatījumā vai viena rajona mērogā, tad mēs visi esam ģēniji.

Žurnālists. Vai jūs pats vienmēr jau iepriekš varat noteikt, cik vērtīgs būs uzrakstītais darbs?

Brints. Apmēram.

Žurnālists. Kādu nedējas dienu jūs uzskatāt par veiksmīgu?

Brints. Pirmdienu.

Žurnālists. Kas jums cilvēkos visvairāk nepatīk?

Brints. Mietpilsoniska attieksme pret dzīvi.

Žurnālists. Ko jūs cilvēkos vērtējat visaugstāk?

Brints. Godīgumu un drosmi. Varbūt arī spēju uz dzīvi skatīties ar humoru. Man tas nekad nav izdevies.

Žurnālists. Kāds ir jūsu laimīgais skaitlis?

Brints. Trīspadsmit.

Žurnālists. Kas jums patīk vai nepatīk mūsdienu sieviešu modē?

Brints. Man nepatīk māksi kleitas un patīk, ja sievietes dažreiz spēj atteikties no uzbāzīgajām modes prasībām. Sieviete spēj kļūt moderna un pievilcīga tikai pati ar savu gaumi, nevis citu ieteikto.

Žurnālists. Ko jūs domājat par mīlestību?

Brints. Piedodiet, bet man vienmēr ir bijis daudz vieglāk runāt kaut vai par kvantu mehāniku nekā par to, ko mēs apzīmējam ar vārdu «mīlestība». Jo fizikā, matemātikā un mehānikā pastāv ārkārtīgi stingri, sen pierādīti un gandrīz nekad neapgāžami likumi, toties mīlestībā nepastāv absolūti nekādas likumsakarības, nav nekādas noteiktas sistēmas. Mīlestībā katrs cilvēks ir tās radītājs, likumdevējs, tās pilnveidotājs un bende. Zēl, ka savā mīlestībā nekad neviens cilvēks nespēj būt pilnīgi objektīvs. Ja mēs to varētu, varbūt tad beidzot cilvēki spētu izdomāt kaut kādus vienotus noteikumus, atrast stabilas likumsakarības, to visu ieslēgtu kaut kādā stingri noteiktā sistēmā kaut vai tādēļ, lai mēs beidzot mīlestību varētu daudzmaz izskaidrot, saprast un precīzi formulēt. Tagad valda pilnīgi haoss. Nenoliedzu — skaists, bet tomēr haoss.

Žurnālists. Kā jūs vērtējat savus literāros panākumus?

Brints. Rakstniekiem gribas, lai viņu darbi tiktu lasīti un atzinīgi novērtēti. Tas ir saprotami. Maza nodeva mūsu godkārībai. Vispār uz kolēģu panākumiem es skatos stipri vienaldzīgi, bet pats uz saviem — ar viegli ironisku smaidu. Daudz augstāk par dažu kritiķu rakstiem vērtēju kaut viena lasītāja patiesi pateikto «paldies». Dzīvē mēs nemaz tik daudz laba neizdarām, lai bieži dzirdētu šo vārdu.

Žurnālists. Pateicos par sarunu.

Izlasījis šo interviju, Regnārs pēc tam vēl ilgi raudzījās uz putekļu apklātajām žurnāla lappusēm, un viņam pāris reižu asi iesmeldzās sirds. Kļuva bezgala skumji. Kāds augstprātīgs tonis! Cik reizēm smieklīgi viņa teiktais izskanējis! Vai viņš to visu nevarēja pateikt daudz vienkāršāk, daudz klusāk? Labi, ka šo interviju jau sen visi aizmirsuši. Cerams!

Mazliet vēlāk viņš nokāpa lejā, iegāja guļamistabā un nolika uz galda dažas bēniņos atrastās grāmatas. Un tad viņš arī gluži skaidri saprata, ka tagad vispirms jāaiziet uz veikalu un jānopērk ēdamais. Un pēc tam jāiepazīstas ar tuvāko apkārtni. Tā jau sākas katra jauna dzīve. Ar iepazīšanu.

1935. gada 7. jūnija rītā Māras baznīcas milzīgajā zālē līdz ar daudziem citiem bērniem tika kristīts arī kāds trīs mēnešus vecs zēns. Vecāki viņam bija izvēlējušies loti skanīgus vārdus, un tagad tie dobji atbalsojās vecās katedrāles tumšajās velvēs.

—    Dieva tā kunga vārdā turpmāk tu tiksi saukts par Andžeju Zigfrīdu Kolosovski!

Mazais bērns šos mācītāja teiktos vārdus dzirdēja, tikai nekādi tos vēl nespēja saprast.

Uz gaišās zēna pieres un sejas uzpilēja trīs skaidras ūdens lāses.

«Tās ir dieva asaras. Viņš raud, jo jūs visus loti mīl. Viņš, Andžej, sargās arī tevi.»

Nav jau slikti, ja kāds par tevi stāv nomodā. Bet nepaies nemaz tik ilgs laiks, kad Andžejs pārliecināsies, ka dievs cilvēku apziņā dažos izmisuma mirkļos varbūt var eksistēt vienīgi kā vispārīgs ticības simbols, kā trausla virve, ko slīkstošajiem vai gļēvajiem pamet viņu pašu nezināšana. Nekad dievs nav uzdrošinājies uz kādu konkrētu rīcību.

Vakarā uzaicināto radinieku un kaimiņu klātbūtnē pie ne visai bagātīga galda laimīgais tēvs Zbigņevs Kolosovskis, paceldams vīna glāzi, teica:

—    Dzīvo vesels, Andžej! Un, kad izaugsi liels, pacenties, lai kādi arī apstākļi būtu, lai kas tevi arī ierobežotu vai nomāktu, vienmēr tomēr pacenties palikt godīgs! Un vienmēr esi cilvēks!

Zbigņevs Kolosovskis ticēja, ka viņa dēlam šai pasaulē nekādas sevišķas briesmas nedraudēs. Pašieceltais tautas vadonis Kārlis Ulmanis diendienā saviem pavalstniekiem, izņemot, protams, komunistus, solīja mierīgu un pārtikušu dzīvi. Tad jau varēja noticēt, ka arī dēlam Andžejam Zigfrīdam Kolosovskim visas slimības ies gārām, visas nelaimes ies garām, visas sliktās sievietes ies garām … Nāks un apņems tevi tikai veselība, prieks, ar savām rokām vai prātu nopelnīta iztika, daudz saulainu dienu un godīga meitene … Nāks pretim kā rītausma.

Pats Zbigņevs Kolosovskis nāca no senas, bet stipri paputējušas poļu šjahtiču dzimtas, kuru īpašumi kādreiz atradās Lietuvas teritorijā netālu no Latvijas austrumu robežas. Zbigņeva vectēvam tur piederēja divas muižas, paprāvi zemes gabali, liels mežs un seši dēli. Vēlāk tie visi izklīda pa pasauli kur kurais, un vecais Vladislavs Kolosovskis, kurš jaunībā bija apprecējis baronesi fon Petrovsku, pagājušā gadsimta beigās visu pamests un vientuļš klusi šķīrās no dzīves.

Viņa jaunākais dēls Boļeslavs jau agrā jaunībā, neizjutīs ne mazāko vēlēšanos nodarboties ar zemkopību vai parādiem apkrauto muižu pārvaldīšanu, bija atbraucis uz Rīgu un ilgus gadus strādāja «Feniksa» rūpnīcā par meistara palīgu. Divdesmit astoņu gadu vecumā viņš iepazinās ar klusa un noslēgta rakstura latviešu meiteni Annu Lūriņu, viņi apprecējās, un abiem jaunlaulātajiem piedzima dēls. Lai gan zēns pēc dokumentiem skaitījās latvietis, ievērojot abpusēju vecāku vienošanos, dēlam tomēr deva poju vārdu — Zbigņevs.

Un tagad jau pieaugušais Zbigņevs, kurš pirms trim gadiem, gluži kā kādreiz viņa tēvs, bija apprecējis skolotāju, savam pirmdzimtajam arī deva poļu vārdu.

—    Andžejs ir skaists vārds, — sieva Milda Kļaviņa teica.

—    Tā mums ir tāda sena ģimenes tradīcija, — viņš teica sievai. — Nākamo bērnu nosauksim tā, kā tu vēlēsies.

Milda Kļaviņa piekrita. Tas gan nebija viņai raksturīgi, jo pēc dabas un temperamenta jaunā skolotāja bija valdonīga, uzstājīga un enerģiska, bet dēla vārds viņai patika.

—    Labi, Zbigņev, — viņa teica. — Lai oficiāli viņš ir Andžejs, bet ikdienā mēs dēlu tomēr sauksim par Andžu. Galu galā viņš ir tīrs latvietis, un tu labi zini, kā tagad pie mums skatās uz cittautībniekiem.

—    Protams. — Zbigņevs tur neko nevarēja un negribēja pretī bilst. Viņš vienkārši šim faktam nepievērsa sevišķi dziļu uzmanību. Cilvēks nekad nav kļuvis liels vai nicināms tikai ar savu tautību. Nelaime sākas citādi. Tad cilvēks vērtējams, kad parāda attieksmi pret savu tautu, kad atklājas tas labais vai tas ļaunais, ko viņš savai tautai darījis.

Andžeja tēvs Zbigņevs Kolosovskis pat sapņos nespēja iedomāties, ka paies tikai nieka seši gadi, kad visas tavas cilvēciskās īpašības, tavs raksturs, tava amata prasme, tavs godīgums, tava lēnprātība un pat tava lojalitāte pret pastāvošo režīmu nebūs ne santīma vērtas, bet visu pirmām kārtām izšķirs tieši tava nacionālā piederība, matu un acu krāsa. Tāpat Zbigņevs Kolosovskis vēl nezināja, kāds sāpju ceļš viņam pašam būs ejams. Tobrīd Zbigņevs, vienkāršs darba cilvēks, jutās apmierināts. Viņš bija izmācījies par mūrnieku, ieguvis augstāko meistarības kvalifikāciju, jau bija sava aroda izcils pratējs, kas vēl papildus apguvis krāsotāja, apmetēja un podnieka prasmi. Pēc apprecēšanās Rīgas nomalē noīrēja divistabu dzīvoklīti, tas bija pietiekami gaišs un tīrs, trīsdesmitajos gados darba netrūka, viņš pelnīja labi, un ne par kādu trūkumu nevajadzēja žēloties. Kad piedzima Andžejs, tēvs bija patiesi laimīgs. Viņš taču nevarēja paredzēt, cik ilgi šī laime pastāvēs. Un kā tā beigsies.

Puisēns auga un uzmanīgi vēroja pasauli un cilvēkus šai pasaulē. Viņu interesēja viss. Andžejs bija zinātkārs, varbūt mazliet lielāks vērotājs un pētītājs nekā viņa vienaudži.

Trīs gadu vecumā Andžejs jautāja:

—    No kurienes nāk vējš?

—    No rītiem, arī no vakariem. Ziemā pūš ziemeļvējš.

—    Nē! Kā tas atnāk?

—    Kā?

—    Kas vēju taisa?

—    Vēju taisa gaisā, dēls, — māte atbildēja.

—    No kurienes atnācis gaiss?

—    Ne no kurienes. Tas ir vienmēr.

—    Gaiss ir tas pats vējš, vai ne?

—    Jā, dēls! Tikai rāms. Nekustīgs.

—    Arī mežs bija vienmēr?

—    Jā.

—    Un upe?

—    Kā tad.

—    Bet smiltis?

—           Smiltis arī. Un koki un zvaigznes, un debesis, un daudz kas vēl cits.

—    Bet cilvēki?

—           Arī cilvēki, dēls. Kopā ar kokiem, smiltīm, zvaigznēm un debesīm.

—    Vai tā būs visu laiku?

—    Tā visu laiku jābūt.

—    Kas ir «vienmēr»?

—           Tas ir tad, kad tu pļāpā. — Māte smaidīdama viņu apskāva un pacēla rokās. — Tu vienmēr par daudz gribi zināt. Ak, mans resgali!

—    Tas ir slikti?

—    Resgalim būt nav labi.

—    Bet es gribu zināt.

—    Visam savs laiks.

Tā pateica māte, apmīļodama savu pirmdzimto. Protams, visam savs laiks.

Piedzimšanai. Sevis apjēgšanai. Pasaules redzēšanai. Zināšanu apguvei. Mīlestībai. Bērniem. Un novecošanai. Tikai žēl, ka tas viss tomēr notiek pārāk ātri. Atklāti sakot, mēs īsti paspējam tikai piedzimt un aiziet. Bet ar sevis un pasaules apjēgšanu, ar zināšanu apguvi un mīlestību iet jau daudz grūtāk. Mums ir dots pārāk īss laiks. Pa lielākajai daļai mēs paspējam savā dzīvē tikai ieraudzīt, nevis saprast lietu un sakarību būtību. Mēs paspējam pieskarties, nevis iegūt.

Kas ir «vienmēr»? Droši vien mūsu nepilnīgās zināšanas. Varbūt Andžejs jau agrā bērnībā saprata, ka tas ir viens no galvenajiem iemesliem cilvēku un mūsu pasaules nepilnībai, tādēļ centās pēc iespējas vairāk izzināt, redzēt un mēģināt saprast.

Piecu gadu vecumā Andžejs jau aizrautīgi lasīja visas grāmatas, kādas vien nonāca viņa rokās. Bet pirmo grāmatu viņš vēl atcerēsies ilgi jo ilgi! Tā viņa atmiņā iespiedās kā sienā ietriekta nagla. Grāmata saucās «Melnis Bento», un tur bija stāstīts par kādu Brazīlijas plakankalnes plašumos noķertu savvaļas zirgu, kurš tika pārdots bagātam un nežēlīgam staļļu īpašniekam. Viņš brīvībai dzimušo zirgu apsegloja, ielika tā mutē dzelžus, iejūdza žokeja ratos un ar pātagu rokā trieca pa Latīņamerikas un Eiropas valstu hipodromiem, lai tas vienmēr pirmais sasniegtu mērķi. Melnis Bento bija nepārspējams. Saimnieks apmierināts skaitīja naudu. Bet zirgs tomēr nepadevās. Viņš nebija dzimis kalpa amatam. Zirgs aukstajā Eiropā vienmēr sajuta dzimtās Brazīlijas karsto gaisu un tik patīkamo savannas smaržu. Zirgs sapņoja un vienmēr sev priekšā redzēja nevis finiša līniju, bet gan zaļos mūžamežus, kur vējā žūžoja brīvība. Šo brīvību viņš apzinājās ikkatrā savas uzvaras skrējienā, ikkatrā saimnieka pātagas cirtienā, ikkatrā sviedru lāsē.

«Tu vari mani sagūstīt. Tu vari mani nodzīt. Tu vari likt sev kalpot. Tu vari mani sist. Bet tu nevari man atņemt vienīgo — šīs sāpīgās ilgas pēc brīvības. Mana dzimtene nav tavs stallis. Tavi pārējie vergi nav mani brāļi. Tava pātaga nav liānas zars. Temzas, Sēnas vai Reinas akmeņos iekaltie sāni nav Amazones smilšainie krasti. Tavs prāts un nežēlīgā tieksme man nav saprotama. Tavs prieks ir mana nelaime. Tava bezrūpīgā dzīve ir manas važas. Bet, jo smagākas ir važas, jo ātrāk tās dilst. To der atcerēties, saimniek!»

Un, kad lepnais un nepakļāvīgais Melnis Bento, pēc ilgiem gadiem atkal atgriezies dzimtenē, beidzot izkļuva brīvībā, mazais Andžejs no priecīgā saviļņojuma sāka pat raudāt. Viņš no visas sirds bija iemīļojis šo skaisto, brīvību alkstošo zirgu un, aizvēris grāmatas pēdējo lappusi, slaucīdams apmierinājuma asaras, klusi čukstēja:

— Skrej, Bento! Aulekšo prom pa savu plašo zemi, tālu tālu prom no nežēlīgā saimnieka, bēdz no cilvēkiem, kuri atkal tevi gribēs noķert un piesaistīt, skrej pie saviem brāļiem, pie saviem radiniekiem! Skrej, Bento! Tagad zem tavām kājām vairs nedun svešu valstu hipodromi, tagad zem tavām kājām ir dzimtā zeme. Un tu, lūdzu, zeme, neatdod, neatdod vairs nevienam savu Bento, savus brīnišķos bērnus!

Andžejs raudāja. Viņš visam bija noticējis. Viņš visu bija pārdzīvojis. Viņš sevi iztēloja par zirgu Bento un uz visu mūžu sev līdzi paņēma ilgas pēc brīvības, pēc smaržojoša gaisa un vēja, paņēma sev līdzi naidu pret jebkura veida apspiestību, pret visāda veida važām, ko mums kaklā krauj gan citi, gan arī mēs paši.

Ilgi Andžejs skatījās uz grāmatas vāka uzzīmētā zirga attēlu; viņam šķita, ka Melnis Bento kļuvis pelēks, bet tagad, atrodoties brīvībā, tam noteikti jāizskatās vēl skaistākam. Andžejs sameklēja suku, melnā zābaksmēra «Vici» bundžu un rūpīgi ar asi smaržojošo krēmu nokrāsoja zirga attēlu vēl melnāku. Zēnu pārņēma jaunas sajūtas, uznāca tik spēcīga iztēles vara, ka viņš apzinājās esam tālu no mājām, viņš sevi ieraudzīja Brazīlijas brīvajos plašumos, sajuta dedzinošos saules starus un karsto vēju, viņš juta, kā uztraukumā sitas sirds un blakus nemierīgs mīņājas Bento; zēna sejā iesitās zirga smaka, viņš ar biezo suku pieskārās Meļņa spēcīgajām krūtīm, viņš tīrīja zirga kājas un kaklu un redzēja, cik augstu zilajās debesīs riņķo ērglis, kā džungļos pastaigājas zvēri, kā platajā Amazonē peld nepazīstamas zivis un kā tepat blakām zviedz savvaļas zirgu bars …

—    Ko, Andžiņ, tu šeit dari?

Zēns satrūkās. Ar vienu rāvienu sapnis izbeidzās. Blakus stāvēja māte un bargi skatījās uz paveikto nedarbu.

—    Es tīrīju zirgu, — Andžejs skaidroja. — Viņš bija galīgi noputējis. Zini, mamm, kad pa prēriju auļo savvaļas zirgi, viņi saceļ daudz putekļu un pēc tam kļūst pelēki. Kā kaķi vai vilki. Bet tie taču ir zirgi. Arī baltie tur visi ir Meļņi. Jocīgi, vai ne?

—     Tas ir grāmatas vāks, — māte stingrāk nekā parasti atbildēja. — Zirgs ir tikai uzzīmēts. Un grāmatas, Andžiņ, nekad nedrīkst bojāt. Grāmatas jāgodā.

Māte nolika «Melni Bento» sāņus un norūpējusies paskatījās uz dēlu. Andžejs bija izskatīgs zēns, — patumšu, bet tīru seju, tumšiem matiem, tumšām acīm — un droši vien izaugs tikpat garš kā viņa tēvs. Simt deviņdesmit centimetrus. Lai gan tas viss arīdzan svarīgi, tomēr nav pats galvenais. Kas no viņa iznāks pēc divdesmit trīsdesmit gadiem? Pa kādiem ceļiem trauksies viņa dzīve? Kādas pieturvietas viņš izvēlēsies? Kāda būs gala stacija? Milda Kļaviņa, būdama izglītota sieviete, vēlējās, lai arī viņas dēls iegūtu labu izglītību un dienās kļūtu par vērā ņemamu cilvēku. Viņš varētu būt izcils ārsts, pazīstams advokāts vai tiesnesis, varētu kļūt par kāda uzņēmuma īpašnieku, redzamu sabiedrisku darbinieku. Puišelim galva laba. Viņš ir uzmanīgs un centīgs, lai gan ātrs un draiskulīgs. Tomēr lasīt un rēķināt iemācījies jau nepilnu piecu gadu vecumā. Varbūt kādreiz no vkja vēl iznāks universitātes profesors? Viņam patīk iegrimt dziļās un garās pārdomās. Viņš bieži sapņoja vaļā acīm. Milda Kļaviņa redzēja un juta, ka viņas dēls ir apdāvināts, ka viņam piemīt tādas spējas un īpašības, kādas parasti bērniem tik agri nemaz neparādās. Viņa priecājās, viņa bija lepna par dēlu, vienīgi nedaudz uztrauca tas, ka Andžejs rotaļājās pārlieku jūtīgs, katru dzirdēto pasaku, izlasīto grāmatu, katru redzēto notikumu viņš pārdzīvoja tik dziļi un patiesi, it kā šie notikumi attiektos tieši uz viņu, it kā viņš pats būtu to vistiešākais dalībnieks. Bērns bieži raudāja. Un tas sāka uztraukt arī tēvu. Galu galā zēnam tomēr jābūt kaut nedaudz vīrišķīgākam un drosmīgākam. Bet Zbigņevs saprata, ka šīs īpašības vecāki nevar ieaudzināt. Tās vai nu iedzimst, vai arī vēlāk tās pakāpeniski izveido dzīve.

Bet dzīve sagrīļojās un kļuva sveša. Daudzstāvu celtnes, ko ilgus gadus tik rūpīgi bija cēlušas strādnieku rokas, vienā mirklī sagruva. Mājas, kurās tik ilgus gadus bija dzīvojuši cilvēki, nodega. Gaisā, kur kādreiz bija lidojuši tikai putni, tagad traucās melni nīcības nesēji, kas sēja nāvi. Pa ielām, kur cilvēki pavisam vēl nesen gāja uz satikšanos, tagad joņoja tanki.

—    Ko viņi grib no mums? — Zbigņevs satraukts jautāja sievai. Andžejs bija izskrējis pagalmā. Viņi dzīvoklī atradās vieni. Milda izskatījās itin mierīga.

—    Karu taču gaidīja visi, — viņa teica. — Nekāds pārsteigums tas nav.

—    Kā visi? —- Zbigņevs nesaprašanā paskatījās uz sievu. Viņa nebija sevišķi skaista, bet šo trūkumu pielaboja ar gaumīgu ģērbšanos un izglītību. Viņas vecāki Dobeles pagastā bija ne visai turīgi zemnieki, kas bez sevišķām grūtībām varēja meitai sagādāt iespēju iegūt skolotājas amatu. Zbigņevam, lai gan viņa vectēvs bijis poļu aristokrāts, bet vecmāmiņa — baronese fon Petrovska, tik labas iespējas mācīties nekad nebija pastāvējušas. Kad Zbigņevs piedzima, viņa vectēvs un vecmāmiņa jau krietnu laiku atdusējās klusā lauku kapsētā, bet viņu īpašums nonācis kreditoru rokās. Zēns pabeidza tikai pamatskolu un pēc tam sāka strādāt līdzās tēvam «Feniksa» rūpnīcā. Vēlāk viņš apguva mūrnieka profesiju. Viņš cēla Ķeguma spēkstaciju, lielo armijas ekonomisko veikalu pašā Rīgas centrā un daudzus dzīvojamos namus, kurus trīsdesmitajos gados tik sparīgi būvēja tikko izšķīlušās latviešu buržuāzijas pārstāvji. Četrdesmitajā gadā padomju varas atjaunošanu viņš uzņēma rāmi. Tiesa, bez sevišķas sajūsmas un skaļas klaigāšanas. Mierīgi. Zbigņevs Kolosovskis pēc rakstura bija lēnprātīgs, vienmēr radis paklausīt gan pastāvošai valdībai, būvuzņēmējam, mājas saimniekam, gan ari sievai. Viņš nekad pat nemēģināja iejaukties notikumos, kas viņam bija nesaprotami, kas nolika ārpus mazā dzīvoklīša sienām un neietilpa viņa pienākumu lokā. Zbigņevs apzinājās, ka viņa uzdevums ir pacietīgi celt jaunas ēkas un cienīt šo darbu, jo tas deva iespēju uzturēt ģimeni. Bet tagad gan viņš bija satraukts. Viņš domāja, ka vācu fašistu iebrukums nez vai spēji izmainīs viņa dzīvi, bet karā vienmēr ir jābaidās gan par savu, gan piederīgo dzīvībām. Kara laikā tikai daži nevietā pateikti vārdi, neuzmanība, nejaušība, kāda nomaldījusies lode vai šāviņa šķemba pavisam viegli šīs dzīvības var izdzēst. Viņš patiesi mīlēja dēlu, sievu un savu darbu. Pasaule varēja arī sagrūt, viņš domāja, bet karš nedrīkstēja aizskart viņa dzīvi. — Kā visi? — Zbigņevs klusi pārjautāja. — Kādēļ tu domā, ka visi šo karu gaidīja?

—    Par to vien runāja.

—    Es negaidīju, — Zbigņevs teica. — Es par to nekad neesmu runājis.

—    Tu ne, — Milda atteica. — Un paldies dievam, ka tu šai padomju laikā neesi uzstājies nevienā mītiņā. Kas zin, kas tagad ar mums notiktu.

—    Tagad nekas nevar notikt? Tu domā, ka ne?

—    Domāju, ka ne. Viņi karos pret krieviem. Mēs neesam nekur sasmērējušies. Atbalstām jebkuru valdību, jo tikai tā būs iespējams izdzīvot.

—    Jā, Milda. — Zbigņevs piekrītoši pamāja. — Tā laikam ir. Vienkārši jāmēģina izdzīvot.

Zbigņevs paskatījās kalendārā. Bija 1941. gada 29. jūnijs. Paskatījās pulkstenī. Tas rādīja sešas minūtes uz vieniem. Laukā spīdēja saule, un pēc brīža varēja saklausīt dobju lidmašīnu rūkoņu. Tie bija smagie fašistu bumbvedēji, kas, lēni gāzelēdamies, zemā lidojumā pārslīdēja pilsētas nomalei, lai jau pēc dažiem mirkļiem savu bumbu kravu nomestu uz netālā aerodroma.

Zeme nodrebēja. Dažiem mājas logiem izbira rūtis. No otrā stāva palodzes verandas priekšā nokrita māla pods ar uzziedējušu kaktusa ziedu. Kaimiņu pagalmā ierējās suns un sāka gaudot. Kaķi saskrēja cits pakaļ citam pagrabā. Vējš no kaut kurienes atpūta stipru deguma smārdu.

Sešgadīgais Andžejs caur bēniņiem ātri uzrāpās uz mājas jumta, ērti iekārtojās aiz skursteņa malas un ar sajūsmu vēroja, kā pavisam netālu no mežmalas, kur sākās lielais aerodroms, kāds nezināms spēks gaisā sviež milzīgas zemes masas. Viņš redzēja, kā aizdegas viens no lielajiem lidmašīnu angāriem un liesmu mēles caur melnajiem dūmu virpuļiem mēģina aizsniegt debesis.

—    Andžiņ!

Māte bija izskrējusi pagalmā un sauca. Zēns neatbildēja. Viņš negribēja pārtraukt šo lielisko vērojumu. Tik krāsainu bildīti vis nedabūsi redzēt katru dienu.

—    Andžiņ!!!

Daugavas krastā pie tiltiem notika pēdējā aizstāvēšanās kauja. No tās puses līdz Andžeja ausīm nepārtraukti atskanēja dobji artilērijas šāviņu sprādzieni.

—    Andža! Kur tu esi?

Pāri skurstenim un koku galotnēm traucās vēl viens lidmašīnu vilnis. Kāda bumba sprāga netālu no mājas ielas pretējā pusē un trāpīja tieši tur, kur smilšu pakalnē tuvējo namu iemītnieki uz ātru roku bija izrakuši patvertni. Tobrīd tā bija bāztin piebāzta ar baiļu pārņemtiem cilvēkiem un raudošiem bērniem. Andžejs nedzirdēja eksplozijas troksni. Trieciena vilnis viņam spēji aizcirta muti, sejā ietriecās sakarsēta gaisa mutulis, dažus brīžus viņš nespēja paelpot, viņš juta, ka drausmīgs spēks viņu piespiež pie noputējušā skursteņa un viņš lēni tajā iegrimst, it kā ķieģeli būtu kļuvuši mīksti. Zēns vēl ieraudzīja, kā gaisā uzlido zeme, jaunie priežu kociņi, patvertnes resnie šķērsbaļķi, cilvēku ķermeņiem līdzīgi. . .

Vēlāk, kad uzlidojums beidzās, Andžejs norāpās no jumta un kopā ar pieaugušajiem aizskrēja līdz tai vietai, kur atradās patvertne. Visapkārt kliedza, vaimanāja un raudāja cilvēki. Laimīgie, kuri bija palikuši mājās . .. Vairāki vīrieši — to vidū arī Zbigņevs Kolosovskis — no sagruvušās zemes un baļķu kaudzes kaut ko vilka laukā — it kā maisus, pilnus ar zemēm, visu to, kas vēl palicis pāri.

Tas, kurš izgudroja lidmašīnu, neapšaubāmi ir ģēnijs. Tas, kurš izgudroja fugasa bumbu, tāds jau vairs nebija. Viņš izrādījās tikai labs inženieris un ķīmiķis. Tas, kurš nometa bumbu, arī nebija ģēnijs, pat ne labs inženieris, ne ķīmiķis. Viņš bija slikts karavīrs, kurš dažkārt bumbu nometa ne īsti tur, kur pavēlēts. Vainīgais ir izpildītājs un pavēles devējs. Tas, kas deva pavēli, mums tagad ir zināms. Tas, kas nometa bumbu, tā arī aizlidoja, neatstājis savu vārdu. Kā ir nezināmi varoņi, tā ir vēl nezināmi nelieši. Ko mēs daudz zinām par huņņu karavīriem, par šķītiem, par mon- goļu-tatāru iekarotājiem, par romiešu leģionāriem, par austrumu barbariem, ko mēs zinām par krustnešiem, par spāņu konkistado- riem? Mēs zinām tikai viņu karavadoņus, mēs zinām to vārdus, kas viņus iedvesmoja uz šiem nežēlīgajiem karagājieniem, kad aizgāja bojā tautas, augsti attīstītas civilizācijas un milzīgas kultūras bagātības. Vēlāk cilvēce nav spējusi šos tiešos izpildītājus ne sodīt, ne nolādēt. Viņu vārdi mums nav zināmi.

Varbūt drīz, varbūt jau pēc dažiem gadiem — pagaidīsim, jo svēti jātic, ka beidzot tomēr pienāks tāds laiks, kad nevienam celtniekam nekad vairs nevajadzēs baidīties par savas celtnes nākotni. Un radītājam nekad blakus nenostāsies iznīcinātājs — tāds kluss un mierīgs cilvēciņš, kurš apzinīgi izpildīs noziedzīgas pavēles. Un dzīvībai nekad blakus nenostāsies bende. Un nekad vairs cilvēkiem nevajadzēs slēpties bumbu patvertnēs.

Jātic.

Nāve

Andžejs stāvēja netālu no melnās bedres. Viņš platām acīm ieraudzīja, kā lielās smilšu kaudzes malā tiek saudzīgi nolikti saplosītu cilvēku ķermeņi. Viss notika kā pustumsā, lai gan atkal spīdēja saule, spoža jo spoža. Viņš dzirdēja gan tēva, gan citu vīriešu sadugušās balsis, kas dīvaini saspringtas skanēja visapkārt bez pārtraukuma, ik palaikam kļūdamas klusākas, atkārtoja vienu un to pašu, reizēm aizsmaka. Viņš ieklausījās.

«Tam vajag būt Kārkliņam …»

«Tā ir Amālija …»

«Neko nevar saprast…»

«Bet te ir Jāzeps . . .»

Kāda sieviete kliedza. Ilgi un nedzirdēti skali. Andžejs ziņkāri skatījās. Mazais Jāzeps bija Andžeja rotāju draugs. Viņam pavasarī palika pilni astoņi gadi.

«Aizvediet. .. Lūdzu, aizvediet viņu no šejienes …»

«Bet te nu nekā nevar … Ne roku, ne galvas …»

«Varbūt kāds pazīs pēc drēbēm.»

«Panāciet tuvāk!»

«Šķiet, ka tas ir Būmeistars.»

«Nē, es viņu šodien redzēju. Būmeistaram mugurā bija pavisam cits uzvalks.»

«Neviens nepazīst?»

«Nē.»

«Tad būs kāds nejaušs garāmgājējs.»

«Droši vien.»

«Skaidrīte! Zēl meitenītes. Paga, paga! Uzmanīgi! Tepat viņas māte. Nabaga Lorenča kundze …»

Gaišmatainā un vienmēr smaidīgā Skaidrīte bija Andžeja vistuvākā draudzene. Viņi bija vienaudži: arī viņai bija seši gadiņi. Un īsa īsa kleitiņa ar dzeltenām punktiņām.

«Zvēri… Gatavie zvēri…»

— Zbigņev!

Pie raudošā, vaimanājošā, kliedzošā cilvēku pūla pieskrēja Milda Kļaviņa un satvēra vīra roku.

—    Ak dievs! Ak dievs! Kas tad te?! Kur Andžiņš? Es viņu visur izmeklēju! Aizskrēju līdz aerodromam! Tur jau viņš parasti mēdza iet… Visi angāri deg .. . Ak dievs, kādas šausmas! Kur ir mūsu Andžiņš? Tu dzirdi, Zbigņev, vai tu dzirdi?! Viņš ir šeit. . . Viņš ir šeit. . . Zbigņev! . . . Viņš būs atskrējis uz šejieni. .. Andžiņš taču visu dienu bija kopā ar . . . Andžiņš ar pārējiem .. .

Apklusušais un sadrūmušais Andžejs, nodūris galvu, piegāja pie mātes un viegli pieskārās viņas rokai.

—    Es … tepat…

Māte, īsi iekliegušies un sagrīļojusies, apskāva dēlu un sāka viņu neprātīgi skūpstīt. Ak dievs, kāda laime . . . Blakus milzīgajai sāpju bedrei! Blakus kādas citas mātes izmisumam! Nenovērtējams atradums blakus citu cilvēku nenovērtējamiem zaudējumiem.

Mazliet nomierinājusies, Milda Kļaviņa nedaudz atlaida dēlu sāņus un spēcīgi sapurināja. Viņas enerģiskais temperaments citādi nevarēja.

—    Kur tu vazājies apkārtj Kur tu biji?_Es tevis dēļ vai prātu zaudēju … Uz māju! Prom! Atri uz māju! Ātrāk prom!

Viņa paņēma dēlu aiz rokas un rāva sev līdzi.

—    Un skatīties šitās šausmas . . .

Andžejs vēl īsti nesaprata nāvi. Viņš neapzinājās briesmas, kuras bija atnākušas. Viņš tikai zināja, ka nekad vairs nevarēs kopā spēlēties ne ar Jēpi, ne Skaidrīti. Viņi bija pazuduši. No rīta vēl dzīvi viņi pagalmā visi kopā spēlēja paslēpes, bet tagad, dīvaini izpletuši rokas un kājas, ar gandrīz nepazīstamām sejām guļ jaunaudzes malā un klusē. Pieaugušie to sauc par nomiršanu. Šis vārds būs jāatceras. Tātad arī es varu nomirt. Tik ātri!?

Mazais zēns ierāpās savā gultiņā un ilgi raudāja. No spēcīgā eksplozijas trokšņa viņam sāpēja galva, bet asaras ritēja par Jēpi un Skaidrīti, pašiem pirmajiem draugiem, kurus tik negaidīti nācies zaudēt. Lūk, kāda ir nāve! Zēns ilgi vēl domāja, cik tā ātra un nežēlīga.

Un vēlā vakarā Zbigņevs Kolosovskis ar pārmetumu un tikko manāmām dusmām sacīja sievai: — Tu šodien teici, ka viņi karos tikai pret krieviem. Tu pati redzēji. Patvertnē bija latvieši, mūsu ielas iedzīvotāji. Nē, Milda! Viņi karos pret visiem. — Zēns tēva teikto iegaumēja visam mūžam.

Nostājies pagalma vidū, Andžejs ilgi raudzījās vakara blāzmā, kuru vēl spilgtāku darīja degošie angāri. Varbūt šīs liesmas aizdedzināja arī zvaigznes, jo tās negaidīti daudz spilgtāk iemirdzējās netālu no apvāršņa malas.

Andžejs stāvēja viens pret šo svešo, vēl neiepazīto pasauli, kura slēpa sevī dažādas briesmas un savādus sprādzienus, un lielus ugunsgrēkus, un cilvēku sāpes un asaras. Un cilvēku pazušanu. Tāds laiks nu bija iestājies. Kas to spēja pagriezt uz citām stundām? Gaišākām.

Nākošās dienas rītā, lai gan tas atnāca saules pārpilns, garām viņu mājai uz aerodroma pusi aizdrāzās dārdoši un žļerkstoši tanki, bet pēc neilga laika pagalmā iespurkšķēja vairāki moto- cikleti ar blakusvāģiem, kurus vadīja noputējuši fašistu karavīri. Viņu zaļganpelēko frenču piedurknes bija uzlocītas līdz elkoņiem, un visiem kaklā karājās melnas mašīnpistoles.

Zēns stāvēja netālu no mājas durvīm un ziņkārs vēroja svešos vīrus, kuri skaļi sarunājās viņam nesaprotamā valodā.

Kāds gara auguma kareivis, kaut ko jautādams, lēni tuvojās zēnam. Andžejs sajuta bailes. Viņš neapzināti nojauta, ka tās atkal ir briesmas. Bet Andžejs nebēga. Viņš ārkārtīgi satraukts skatījās uz tuvojošos karavīru un juta, ka tūlīt pat viņa strauji pukstošā sirds izlēks no krūtīm un pazudīs pagalma pelēkajās smiltīs . . .

Tādi bija vieni no pirmajiem nopietnākajiem Andžeja agrās bērnības pārdzīvojumiem. Protams, visam savs laiks. Bet šie notikumi, kas uzklupa kā satracināti suņi, stiprā mērā ietekmēja viņa psihi, domāšanu un visu turpmāko pasaules uztveri.

35

Tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmā gada decembra sākumā Zbigņevu Kolosovski izsauca uz Darba pārvaldi. Nelielajās kantora telpās sēdēja vairāki ierēdņi un nosmiņķējusies sekretāre.

—           Mani izsauca … — Zbigņevs palocīja galvu, pasniedza pavēsti un, mazliet apmulsis, nostājās netālu no lielākā galda.

—           Pagaidiet, — teica pusmūža ierēdnis, kura apaļo seju rotāja brilles un milzīgas ūsas. Viņš uzmanīgi izlasīja pavēsti, pēc tam kartotēkā sameklēja uzaicinātās personas uzskaites kartīti un to sīki izlasīja.

—    Jūsu vārds un uzvārds?

—    Zbigņevs Kolosovskis.

—    Pēc tautības esat polis?

—    Nē. Esmu latvietis. Tur jau tam visam jābūt uzrakstītam.

—           Uzrakstīt var daudz ko. Arī žīdi tagad cenšas kļūt par latviešiem, gan pat par vāciešiem! Kā ir īstenībā?

—    Mans tēvs bija polis, bet māte tīra latviete.

—    Dzīvojat kopā?

—    Nē. Abi jau miruši.

—    Jūsu profesija ir mūrnieks?

—    Jā. Protu arī krāsotāja un podnieka darbus.

—    Tas ir labi. Kur strādājāt neatkarīgās Latvijas laikā?

—    Pie būvuzņēmēja Gaubšteina.

—    Viņš bija žīds?

—    Nezinu. Ar mums runāja skaidrā latviešu valodā.

—    Ko darījāt padomijas laikā?

—    Strādāju.

—    Tieši ko? Palīdzējāt celt sociālismu?

—           Neko jaunu tai laikā nebūvēja. Strādāju vairāk pie remonta darbiem.

—           Redziet, Kolosovska kungs… — Ierēdnis brīdi klusēja un rūpīgi noskatīja stalto mūrnieku, kuram bija parādīts liels gods sarunāties ar pašu Darba pārvaldes vadītāju. — Pavisam nesen likvidēts Rīgas lielais geto. Jums, kā labam amatniekam, nāksies tur dažus mēnešus pastrādāt. Teritorija ir diezgan liela, māju tur daudz, kopā ar jums strādās vēl vairāki vīri, un līdz februāra sākumam jums šīs mājas un dzīvokļi jāsaved kārtībā, jāizremontē un jāiztīra, lai tur vēlāk varētu nometināt no Baltkrievijas pārsūtītos iedzīvotājus. Skaidrs?

—    Atteikties nevar?

Ierēdnis paskatījās niknām acīm.

—          Nē! Tur vēl ir palicis mazais geto, bet žīdi jau šādus darbus nepieprot. Tāpēc mums jāizmanto latviešu amatnieki. Jums būs šeit jāparakstās, ka nekad un nevienam nekādos apstākļos neizpaudīsiet, kur pašlaik strādājat un ko tur redzējāt. Izņemot, protams, varas iestādes. Lūdzu, šeit! Uz šīs dzeltenās blankas.

Zbigņevs Kolosovskis parakstīja solījumu turēt mēli aiz zobiem un kājām devās uz Maskavas «forštati».

Rīgas lielā geto teritorija vēl joprojām bija apjozta ar dzeloņdrāšu žogu, kura melnās dzīslas negribīgi aizstiepās gar Maskavas ielas kreiso pusi, Lāčplēša un Gogoļa ielām. Pie atvērtajiem vārtiem stāvēja nosalis sargkareivis, Zbigņevs uzrādīja Darba pārvaldes norīkojumu, un sargkareivis pamāja ar roku.

—           Pūcē tik iekšā! Kaut kur Lielajā Kalnu ielā, šķiet, astotajā numurā sameklē šārfīreru Bruno Ķempi, viņš tev iedos krāsas un pindzeles, un sāc tik šancēt! Seit strādāt tev būs patīkami. Tagad tāds miers un klusums! Ha, ha, hā … Vienīgi pēc velna auksts!

Patiešām uz nosarmojušajiem termometriem dzīvsudraba stabiņš lēnām tuvojās divdesmit divu grādu atzīmei. Asais ziemeļu vējš pa tukšajām geto ieliņām dzenāja netīrus papīrus, apdegušas lupatu strēmeles. Bieži varēja redzēt izsistus logus, zemē nosviestus traukus, dažus atvērtus čemodānus, somas un bērnu rotaļlietas.

Mūmiekmeistaram Zbigņevam Kolosovskim ierādīja desmit mājas Mazajā Kalnu ielā, un ap dienas vidu viņš sāka strādāt. Viņa pienākumos ietilpa pārbaudīt krāsnis, tās iztīrīt un, kur vajadzēs, arī pārmūrēt. Citiem savukārt nācās krāsot sienas, citiem — iestiklot logus, citiem — apmainīt grīdu.

Pirmais dzīvoklis, kurā Zbigņevs iegāja, sastāvēja no divām nelielām istabām, virtuves un vannas istabas. Sejā iesitās salda, skābena smarža. Virtuvē uz plīts stāvēja neliels katliņš ar vārīt nepabeigtu zupu. Uz galda četri nolauzti maizes gabaliņi. Divi porcelāna šķīvji.

Istabās nenokoptas gultas. Saplēsti aizkari. Apaļš galds. Uz tā atvērta bieza grāmata ebreju valodā. Iespējams, ka tā bija bībele. Liels trīsdurvju skapis. Saplēsts trimo spogulis. Bufete ar kristāla glāzēm un dažādām porcelāna figūriņām. Pie sienas glezna, kurā attēlots tuksnesis un tajā augošs mazs krūms. Un liela saule. Tikai nez kādēļ mākslinieks tuksneša smiltis bija uzzīmējis gandrīz sarkanā krāsā, bet sauli — pelēku. Vienīgi krūmam bija dabiskā krāsa — zaļa.

Zbigņevs jutās neērti. Viņš bija ienācis svešā dzīvoklī, pieskāries svešām lietām, aizticis svešu cilvēku noslēpumaino dzīvi. Bet krāsns vilka labi, vienīgi tā sen nebija kurināta, tā ka šeit dzīvojošie cilvēki acīmredzot nav varējuši sildīties pie patīkamās uguns elpas. Kur viņi sildās vai salst tagad? Zbigņevs zināja. Daudzi bija redzējuši ebreju pēdējo gājienu pa Maskavas ielu Rumbulas mežu virzienā.

Pēc darba dienas beigām Zbigņeva draugs krāsotājs Rolands Mežgailis viņam parādīja skaistu sudraba cukura trauku. Tajā bija rūpīgi iegravēti iniciāļi, kas nekādi nedevās atšifrējumam. Arī Zbigņevs nevarēja saburtot.

—    Stāvēja plauktā kā cālis, — viņš klusi teica. — Tai dzīvoklī, kur es strādāju, palikuši dažādi trauki, grāmatas un drēbes. Rīt es uz darbu noteikti nākšu ar maisu. Būtu tīrais grēks to visu atstāt vāciešiem. Tu neko nepievāci?

—    Nē.

—    Dzīvoklis bija galīgi tukšs?

—    Jā.

—    Tad tev vienkārši nav paveicies. Rīt droši vien būs laimīgāka diena.

Mūrniekmeistars saknieba lūpas un neko neatbildēja. Neviens jau arī neko nebija jautājis. Tikai lietišķi pamācīja, deva labu padomu.

—    Daudz nežāvājies! Arī strādāt sevišķi nesteidzies! Aiztrieks draņķīgākā darbā. Te kaulus nelauž.

Gandrīz visi strādnieki pamestajos dzīvokļos kaut ko sev ņēma.

Vāzes, galdautus, traukus, drēbju gabalus un vēl dažādus citus sīkumus.

Kādēļ neņemt, ja var paņemt? Tā vai citādi, bet visas šis mantas nevienam jau vairs nepiederēja. To īpašnieki bija pazuduši. Aukstais kara vējš tos bija aizpūtis. Varbūt aiz priedēm, varbūt egļu galotnēs. Un no turienes jau vairs neviens nespēja.ne nokāpt, ne nolēkt. Viņu dvēseles bija piesalušas pie koku stumbriem un saknēm.

Un tieši tādēļ Zbigņevam šķita, ka šo cilvēku atstātās mantas vēl joprojām izstaro īpašnieku roku pieskārienus, cilvēku plaukstu siltumu. Viņam bija pretīgi ņemt, bija nepatīkami pat pieskarties. Visas šīs lietas šķita kā mēmi kapakmeņi, zem kuriem apglabāti nezināmu cilvēku nepiepildījušies sapņi. Un neizauguši bērni. Kapos mēs taču arī negrābstāmies gar balto krustu spārniem. Vienaldzīgi vai godbijīgi tiem paejam garām. Tiem dažreiz pieskaras vienīgi kapraču lāpstas.

Nākošā dienā jau citā dzīvoklī, kad Zbigņevs kārtējo reizi pārbaudīja krāsns vilkmi un tīrīja dūmvadu, viņš juta, ka kāds neatlaidīgi skatās viņa mugurā. Zbigņevs strauji pagriezās, bet neviena aizmugurē nebija. Viņš domīgs turpināja strādāt, tomēr šī skatīšanās sajūta neatkāpās. Zbigņevs vēlreiz ātri pagrieza galvu. Atkal neviena nebija. Viņš piecēlās, aizgāja līdz istabas vidum un vēlreiz uzmanīgi palūkojās visapkārt. Pa labi pie sienas stāvēja melns divdurvju skapis. Viņš to uzmanīgi atvēra un no pārsteiguma atlēca sāņus. Skapī sakņupusi sēdēja apmēram piecgadīga meitenīte. Viņa bija ierāvusies pašā kaktiņā, tievās kājas pievilkusi pie zoda un ar milzīgi lielām acīm un nedaudz atvērtu muti skatījās šurp. Pagāja labs laika sprīdis, kamēr Zbigņevs attapās, mazliet nomierinājās un gribēja meitenīti jau saukt ārā, pateikt, lai nebaidās, ka viņš ir tikai podnieks. Tad visu saprata. Meitenīte jau sen bija mirusi. Vai nu aiz bada, vai noslāpusi. Vai arī aiz bailēm vai vientulības. Acīmredzot vecāki pirms aiziešanas viņu tur noslēpuši cerībā, ka meitenīte paliks dzīva, ka viņu kāds izglābs. Varbūt izglābsies pati.

Es esmu atnācis par vēlu, Zbigņevs nodomāja. Mani šurp varēja atsaukt agrāk, un tad es tevi būtu izglābis. Es tevi paņemtu pie sevis, un tu kļūtu mana meita. Andžejam māsa.

Zbigņevs klusi un uzmanīgi aizvēra skapja durvis, brīdi padomāja, tad gāja uzmeklēt šārfīreru Bruno Ķempi, kas gandrīz visu dienu tepat apkārt vien dīdījās.

— Nekas, nekas, neuztraucieties! — viņš teica. — Vēlāk mēs vēlreiz pārstaigāsim visus dzīvokļus. Ejiet vien atpakaļ un turpiniet strādāt! Un atcerieties, ka jūsu pienākumos ietilpst atvērt tikai krāsns durvis! Ejiet!

Nākošajā dienā Zbigņevs Kolosovskis, tikko kā iegāja pirmajā dzīvoklī, tūlīt pamanīja pie gultas nomestus zābakus. Piegāja klāt un šausmās atkāpās. Zem gultas gulēja kāds vecs, bārdains vīrs. Viņa seja, ūsas un bārda bija noplūdusi, saķepējusi gandrīz vai melnām asinīm. Vīrs gulēja nedaudz uz sāniem, un viņam bija dziļi pārgriezta rīkle. Zbigņevs nodrebēja, viņam uz dažiem mirkļiem kļuva nelabi. Noskurinājās un devās pie krāsns. Pār muguru tekalēja aukstas skudriņas, pieskārās ar simtiem kājiņu. Nē! Viņš pie Bruno Ķempes vairs neies. Lai ap šiem līķiem viņi grābstās paši! Krāsns durvis bija atvērtas. Kurtuve no apakšas līdz augšai pilna ar izdedžiem. Dedzinot malku, tik daudz atkritumu nekad nerodas. Zbigņevs uzreiz saprata, ka krāsns mute piegāzta pilna tīšām. Viņš nesteidzoties sāka strādāt. Grāba laukā pelnus un izdedžus. Pēdējā liekšķeres ņēmienā pelnos viņš ieraudzīja nelielu melna samta maisiņu. Paņēma rokā, pataustīja: neliela kastīte. Kad Zbigņevs to izņēma un atvēra, viņš ieraudzīja uz sarkana spilventiņa ļoti smalki izstrādātu sirdsveidīgu zelta medaljonu ar garu zelta ķēdi. Medaljona vāks bija inkrustēts ar trīs lieliem, asi mirdzošiem briljantiem. Zbigņevs uzmanīgi atvēra vāku un ieraudzīja skaistas sievietes seju, kas bija izgriezta no fotogrāfijas, un melnu matu sprogu. Zbigņevu pārņēma neparasta sajūta. Viņš saprata, ka pašreiz rokās tur dažu nepazīstamu cilvēku dzīves noslēpumu un šis noslēpums acīmredzot sevī ietver gan bezgalīgu mīlestību, gan drausmīgu traģēdiju. Un vēl viņš saprata, ka rokās tur milzīgu naudas summu, lielu bagātību. Bet tā viņu šai brīdī nez kādēļ atstāja gluži vienaldzīgu. Vienkāršais, lēnais latviešu amatnieks savā klusajā un nesarežģītajā dzīves uztverē saprata, ka vietā, kur tikai divus soļus tālāk ar drausmīgi izvalbītām acīm guļ nāve, pat vislielākajai bagātībai nav nekādas vērtības. Visi pasaules zelti pārvērtušies pelnos. Visi briljanti — izdedžos. Vienīgā vērtība ir cilvēka dzīvībai.

Zbigņevs Kolosovskis uzmanīgi aizvēra vāciņu, medaljonu ielika atpakaļ kastītē, kastīti samta maisiņā un to rūpīgi aizsēja. Pēc tam viņš krāsns iekšpusē izsita sodrējiem noklātu ķieģeļu gabalu, atbrīvotajā caurumā ielika atradumu un caurumu aizmūrēja. Viņš bez lielām pārdomām un emocijām vēlreiz atteicās paņemt to, kas viņam nepiederēja un ko nebija nopelnījis.

Aukstajā krāsns mutē viņš ielika nevis dārglietu, bet tur noslēpa kāda cilvēka dzīves pašus skaistākos un pašus melnākos brīžus.

Vakarā viņš, galīgi sadrūmis, teica:

— Zini, Milda, es tur vairs atpakaļ neiešu. Man pietiek! Es nevaru.

Milda paskatījās satraukta.

—    Vai tas būs pareizi, Zbigņev?

—    Man tā šķiet.

—    Viņi tevi nevarēs sodīt?

—    Par ko tad?

—    Pats zini.

—           Es jūtu, ka man tur ir pretīgi. Pirmo reizi mūžā man darbs neiet no rokas.

—           Vai nav vienalga, kur strādā? — Milda pārmetoši teica, nokopdama vakariņu galdu.

—    Man nav vienalga.

—    No kaut kā tomēr jādzīvo.

—    Man nav vienalga, no kā es dzīvoju.

—           Pirms dažiem gadiem tu varēji izvēlēties, kur strādāt: vai pie Gaubšteina, vai pie Niklāva. Tagad mums jāiet tur, kur liek. Tādi laiki pienākuši.

Zbigņevs lēnīgi piecēlās, piegāja pie loga un sadrūmis skatījās laukā, kur ielas pretējā pusē retais priežu mežs bija apsnidzis balts un sasalis kā viss šis aukstais laiks.

Vēlāk, kad Zbigņevs iegāja istabā un apsēdās uz dīvāna malas, pie viņa klusi pienāca puisēns.

—    Tev, tēti, sāp?

Zbigņevs maigi paņēma dēlu klēpī un viegli noglāstīja galvu.

—    Ne gluži sāp. Riebīgi ap dūšu.

—    Kas ir dūša?

—           īsti nemāku pateikt, bet kaut kas līdzīgs drosmei vai bailēm.

—    Tev ir drosme vai bailes?

—    Nezinu.

—    Ko tu nezini?

Zbigņevs vēlreiz noglāstīja dēla galvu, un viņš negaidot satrūkās, it kā uz viņu kāds lūkotos — no skapja, no gultapakšas. Viņš gandrīz fiziski sajuta, ka ļoti drīz dēlu zaudēs.

—           Mamma teica, ja tu nestrādāšot, mums nebūšot ko ēst. Vācieši nedošot kartītes.

—           Jā, dēls, mamma tev teikusi pareizi. Mums nebūs kartīšu, un mums nebūs ko ēst. Un tomēr uz turieni atpakaļ vairs neiešu. Kaut ko izdomāšu.

Bet neko prātīgu izdomāt viņš nespēja. Neviens nevarēja ielīst viņa dvēselē, neviens nezināja, ko viņš domāja un pārdzīvoja, toties savu vārdu turēja. Viņš uz darbu vairs negāja, bet piepelnījās, apkārtējiem iedzīvotājiem remontējot dzīvokļus un pārmūrējot krāsnis.

Sods nebija ilgi jāgaida. Pēc vairākkārtējiem Darba pārvaldes uzaicinājumiem kārtīgi pildīt pilsoņa pienākumu un sava darba

prasmi ziedot Lielvācijas labā, uz kuriem viņš nekādi nereaģēja, tūkstoš deviņi simti četrdesmit otrā gada vasarā Zbigņevs Kolosovskis tika arestēts un Rīgas pilsētas apgabaltiesa par apzinātu izvairīšanos no darba viņam piesprieda sešus mēnešus piespiedu darba nometnē. Tas nozīmēja — Salaspils.

Tovakar Milda Kļaviņa visu vakaru raudāja, un, tā kā Andže- jam, kas bija ļoti jūtīgs, mātes kļuva žēl, raudāja arī viņš.

—    Es taču viņam teicu! Es viņu brīdināju! Ko mēs, Andžiņ, tagad darīsim, kā dzīvosim?

Andžejs pirmo reizi juta, ka māte uz tēvu sadusmojusies.

—    Bet viņš atnāks, vai ne? Tētis atkal atgriezīsies pie mums, vai ne?

—    Atgriezīsies .. .

—    Kad, māmiņ? Drīz?

—    Kas to lai zin, dēls, kad?! Un vai atgriezīsies …

Vakarā, ielīdis savā gultā, Andžejs sasprindzis domāja, kāpēc tā lielie cilvēki izrīkojas, kāpēc tik negaidīti un briesmīgi var notikt, ka tētis neatgriezīsies. Kāpēc?

Viņš vēl nezināja, ka nekad vairs savās mājās neatgriezīsies miljoniem cilvēku.

36

Nākamā ziema atnāca balta un auksta. Sals gandrīz katru dienu turējās ap divdesmit grādiem zem nulles. Milda Kļaviņa strādāja netālajā pamatskolā par ģeogrāfijas un vēstures skolotāju. Skaistajā divdesmitajos gados uzceltajā skolā vācieši bija ierīkojuši lazareti, un tagad bērni mācījās aukstajā blakus ēkā. Tur nebija kurināmā, visos kaktos neprātīgi sala, tādēļ Andžejs caurām dienām dzīvoja pa māju viens, bet vakaros māte viņu mācīja — to, kas tādos gados nepieciešams, lai cilvēks izaugtu arī citiem noderīgs.

Karš tomēr ievilka katrā cilvēkā vēl pa kādai grumbai, iešvī- kāja brūci, dažreiz tik dziļu, ka tā dzīdama nesadzija. Andžejs zināja, ka iepretim mājai smilšainajos pakalnos, kur tik bieži skraidīts, rotaļājoties un visādas spēles spēlējot, vācieši nomaskējuši zenītbaterijas, zināja, ka netālu no aerodroma krievu kara- gūsteņi būvē ceļu, zināja, kas varētu būt nosodāms, kas — labs. Pārāk agri zēns jau kļuva pieaudzis.

Blakus dzīvoklī mita Rāvīšu ģimene, un pie viņu neticami skaistās astoņpadsmitgadīgās meitas Violetas gandrīz katru dienu viesojās vācu lidotāji. Gan virsnieki, gan reizēm arī kāds zemākas pakāpes. Andžejs to vēl līdz galam īsti nesaprata, bet lielākoties nojauta, ko tāds ciemiņš ar Violetu var darīt, kad vakarā paliek divatā.

Todien zēns jau no agra rīta bija iekūris plīti un, piespiedis degunu pie aizsalušā loga, skatījās uz sniegoto pasauli un priecājās, ka tik šaušalīgā aukstumā nav jāiet pa āru. Vēlāk gan būs jāiet — uz šķūni, kur rītdienai jāsazāģē un jāsaskalda malciņa. Pēc daudziem gadiem, kad Andžejs jau būs liels un dažreiz ar atklāti nievājošu nepatiku skatīsies uz šodienas nevarīguļiem, tā teikt, bezgala izlutinātajiem bērniem, viņš ar lepnumu atcerēsies, ka patstāvīgu darba dzīvi sācis jau septiņu astoņu gadu vecumā. Viņš bija slaida auguma un izskatījās nobriedis vairāk par saviem gadiem. Pats sevi aprūpēja, gādāja malku, kurināja krāsnis, mazgāja un tīrīja istabas, gāja uz veikalu iepirkties, cik nu toreiz uz kartītēm bija piešķirts, vārīja ēst un septiņu gadu vecumā bez sevišķām grūtībām apguva trešās klases mācību programmu.

Pie durvīm klusi pieklauvēja. Zēns atrāva seju no loga un gāja atvērt: vai tad māte šodien būtu pārnākusi tik agri?

Kāpņu telpā, sarāvies no neciešamā aukstuma, stāvēja gūsteknis. Zēns tos bija jau redzējis, kad garās kolonnās viņus dzina uz darbu. Gūsteknim mugurā bija tikai noplīsis armijas formas tērps un galvā ausaine. Viņš ilgi ar dziji iekritušajām acīm skatījās uz mazo zēnu, tad lēni, lēni pret viņu izstiepa zili sarkanu plaukstu.

Andžejs saprata. Viņš jau bija dzirdējis, ka apkārtējās mājās šad tad iegriežoties uz brīdi no sargu acīm nozudušie karagūs- tekņi un lūdzot ēdienu.

—    Ienāciet, — Andžejs teica.

Cilvēks aiz durvīm pat nepakustējās.

—    Ienāciet, — Andžejs atkārtoja, — es iedošu.

Cilvēks joprojām stāvēja. Un tikai tad, kad Andžejs pamāja ar roku un plati atvēra durvis, cilvēks beidzot sakustējās un ienāca virtuvē. Brīdi atkal stāvēja, bet tad, ieraudzījis plītī degošo malku, lēni paspēra dažus soļus uz priekšu un smagi noslīga uz grīdas. Pēc tam atvēra kurtuves durvis, ar muguru atspiedās pret sienu, izstiepa plaukstas pret karsto uguni un joprojām ar nedzīvu skatienu raudzījās sarkanajās liesmās.

Cilvēks beidzot sajuta siltumu. Beidzot viņš kāri ieelpoja uguni, un jau pēc dažiem brīžiem viņa seja atdzīvojās. Acis vairs neizskatījās tik iekritušas, vaigi nešķita tik vāji un lūpas tik zilas. Andžejam likās, ka cilvēks pat aizmirsis, kādēļ šurp nācis. Nosalušais karagūsteknis pievēra acis un pasmaidīja.

Varbūt tai brīdī nepazīstamais cilvēks atcerējās stepi, varbūt kādu ugunskuru taigas dziļumos. Varbūt atcerējās savas mājas,atcerējās savu degošo pavardu, varbūt viņš domāja par mieru un saviem bērniem.

Tikai pēc ilgāka laika gūsteknis atvēra smagos plakstus, negribīgi piecēlās un paskatījās uz izbrīnījušos zēnu. Andžejs pa to laiku šķīvī bija ielējis vakar uzvārīto biešu zupu.

—    Ēdiet! — Andžejs aicināja un parādīja uz zupas šķīvi.

Cilvēks nekustējās, bet kā hipnotizēts, kā piesists pie grīdas

skatījās uz tik pazīstamo, bet jau svešu kļuvušo ēdienu.

—    Ēdiet! Tas jums, — Andžejs teica un ar roku vispirms iebakstīja gūstekņa krūtīs, pēc tam vēlreiz parādīja uz šķīvi.

Andžejam šķita, ka cilvēks to iztukšoja vienā karotē. Zēns viņam pasniedza vēl pusklaipu maizes. Cilvēks to paņēma un neticami ātri paslēpa zem savas izdilušās karavīra blūzes.

—     Spasibo, — viņš, gandrīz čukstēdams, teica un uzlika savu jau sasilušo roku uz zēna pleca. — Spasibo … Ti dobrij, ti dobrij malij …

Tie bija pirmie krievu vārdi, kurus Andžejs dzirdēja. Viņš tos vēl nesaprata, bet nojauta, ka tie pēc vārda «māte» ir paši labākie jebkuras tautas valodā.

Divu nedēļu laikā krievu karagūsteknis nāca vēl vairākas reizes. Pēdējo reizi viņš Andžejam atnesa no rūpīgi nopulētiem, izkrāsotiem koka klucīšiem savērtu garu pūķi. Zēns ārkārtīgi nopriecājās. Tādas rotaļlietas viņam vēl nebija, un cik ātri pūķis kustas, loka asti un jocīgi klab, kad to saitē velk pa grīdu!

Andžejs atnācējam atkal iedeva pusklaipu maizes, nelielu desas gabaliņu un dažus cukura graudiņus. Tos viņš pats bija ietaupījis no savas iknedēļas devas.

Gūsteknis pateicās, izgāja laukā un ātri šķērsoja pagalmu. Andžejs kārtējo reizi ar seju pielipa pie aizsalušā loga un skatījās, kā cilvēks aiziet, sev līdzi paņemdams zēna prieku, istabas siltumu un kopīgas nelaimes brāļiem domāto pārtiku.

Tieši iepretim mājai uz ielas nosalušais, izsalkušais krievu karagūsteknis vaigu vaigā saskrējās ar labi paēdušu, silti saģērbušos švītīgu vācu virsnieku, kas jautrā garastāvoklī devās pie skaistās Violetas mazliet izklaidēties. Un fašists Andžeja acu priekšā sāka zvēriski sist nelaimīgo cilvēku. Viņš to notrieca gar zemi un uz sasalušās ielas sāka spārdīt kājām. Viņš spārdīja ilgi — tik ilgi, līdz cilvēku nosita. Pēc tam mirkli atvilka elpu, sakārtoja apģērbu un iegāja pie jaunas astoņpadsmitgadīgas latviešu meitenes, kura puskaila savā istabā jau viņu gaidīja. Kā varonīgu Liel- vācijas lidotāju. Kā iznesīgu kavalieri. Diemžēl viņai nekad neienāca prātā, ka pie viņas pakavēt laiku bija ieradies visprimitīvākais slepkava, neaizsargātu cilvēku bende.

Gūsteknis uz ielas gulēja ilgi. Viņš gulēja, sarāvies čokurā, blakus mētājās pusklaips maizes, daži cukura graudi, un viņam jau vairs nesala.

Pēc kāda laika virsnieka pavadībā atnāca četri vācu karavīri un nosisto cilvēku aizvilka aerodroma virzienā. Vēl pēc īsa brīža uz ielas atlidoja liels nosalušu baložu bars un ātri izknābāja nez no kurienes tur uzradušos maizi…

Andžeju vispirms pārņēma baigas šausmas, tad bailes, bezgalīga neizpratne un liels žēlums.

Putni aizlidoja. Violeta noģērba pēdējos apģērba gabalus. Lidotāju virsnieks palika apmierināts.

Bet mazais zēns saslima. Slimības nomākts, viņš daudzkārt mēģināja rast atbildi, kam vajadzīgs karš, jo tas zēnu biedēja visvairāk, jo tas tagad bija pienācis tik tuvu.

Pēc daudziem gadiem, kad mazais zēns izauga liels un kļuva Regnārs Brints, rakstnieka domās iegula vairāki nesavienojami jēdzieni: karš un sieviete, nodevība un mīlestība, meli un patiesība.

37

Pienāca tūkstoš deviņi simti četrdesmit trešā gada pavasaris, bet Zbigņevs Kolosovskis no ieslodzījuma neatgriezās. Pēc oficiālā soda laika izbeigšanās jau bija pagājuši četri mēneši. Milda Kļaviņa gāja uz Rīgas apgabaltiesu, pēc tam uz dažādām uzraudzības iestādēm uzzināt, kādēļ viņas vīrs Zbigņevs Kolosovskis vēl joprojām nav atbrīvots. Vienā iestādē viņai pateica, ka valsts noziedznieks Zbigņevs Kolosovskis līdz kara beigām vispār netikšot atbrīvots, cita iestāde paziņoja, ka viņš esot miris. Diagnoze — sirds nepietiekamība.

īstas skaidrības tomēr nebija. Patiesība tika noslēpta aiz dzeloņdrāšu žoga. Milda Kļaviņa noticēja, ka Zbigņevs Kolosovskis ir miris. Trīs dienas staigāja noraudājusies un nēsāja melnu kleitu. Svētdienas rītā viņa Andžeju apģērba labākajās drānās un aizveda uz Mārtiņa baznīcu. Bija pirmās lieldienas. Blakus baznīcai savā vienkāršajā diženumā sastingusi gulēja kapsēta. Pie ieejas durvīm abās pusēs kuploja divi nozāģēti bērzi. Dieva nams bija pārpildīts. Gan veci, gan jauni cilvēki stāvgrūdām aizpildīja plašo telpu un uzmanīgi klausījās mācītāja sprediķi.

—    Palūdz dievu! — māte, noliekusies pie Andžeja auss, tikko sadzirdami teica. — Aizlūdz par tēvu. Aizlūdz par viņa dvēseli.

—    Klusi vai skaļi? — zēns pajautāja.

—    Klusi, Andžej, klusi, pie sevis. Ja tēvs vēl ir dzīvs, palūdz dievu, lai tas viņu sargā, ja miris… tad palūdz tāpat…

—    Ja es lūgšu klusi, vai tad dievs mani sadzirdēs?

—    Sadzirdēs, dēls! Gan jau …

—    Es palūgšu, lai dievs tēti sargā un palīdz ātrāk atgriezties mājās.

—   Jā, Andžiņ, palūdz! Bet tagad kopā ar visiem nometīsimies cejos un izlūgsimies piedošanu …

«Dievs, sargi mūsu dvēseles!»

«Dievs, piedod mūsu grēkus!»

«Dievs, palīdzi atgriezties …»

Manam tēvam. Manai mātei. Manam brālim. Manai māsai. Manai līgavai. Manam … Manai…

Visas Eiropas baznīcas tai svētdienas rītā bija pārpilnas ar klusiem, nelaimju pārņemtiem, izmisušiem, cerību zaudējušiem cilvēkiem, kuri, nometušies ceļos, lūdza dievu par saviem bērniem un piederīgajiem, kas patvarīgi izrauti no dzimtajām ligzdām, lai nežēlīgā vergu darbā pazustu nāves nometnēs. Vai bezgalīgajos kauju laukos.

«Dievs, palīdzi…»

Reiz senos laikos cilvēks sacerēja skaistu un sirdi aizkustinošu pasaciņu par krustā sista cilvēka augšāmcelšanos. Ja mēs tai noticam, tad dievs patiešām palīdzēja. Bet tas bija viņa dēls. Mēs neesam dieva radinieki, tādēļ vienmēr mums bijis jāpaļaujas tikai pašiem uz sevi. Uz savu likteni un veiksmi. Dievs, kā redzams, neglābj ne mūsu dvēseles, ne miesu. Un viņš pat vienaldzīgi noskatīsies, kā tiek dedzināti, sagrauti un izlaupīti krāšņie tempļi, kur cilvēki gadsimtiem ilgi savās bailēs un cerībā gāja viņu pielūgt. Var krist ceļos un murmināt klusus vārdus. Nekāds ļaunums no tā neceļas. Tāpat kā nekad vairs nepiecelsies mirušie. Necelsies kritušie. Gāzes kamerās nosmacētie. Pakārtie. Nošautie. Bez vēsts pazudušie. Nekad vairs neatgriezīsies. Un tu vari sist pieri pret altāra malu. Tu vari skūpstīt krustu vai Kristus kājas. Tu vari vācelē iemest savus nabaga grašus. Tu vari lasīt bībeli un lūgsnās izstiept rokas pret debesīm. Lode vienmēr tomēr bijusi spēcīgāka par ticību. Un jebkurš seržants vienmēr bijis stiprāks par dievu. Lūgsim kaprāli. Viņš vienīgais var kādu apžēlot. Lūgsim mūsu cietuma uzraugu. Viņš vienīgais var nepacelt rungu. Lūgsim majoru. Viņš vienīgais var atlikt pavēli. Lūgsim bendi. Viņš vienīgais mūsu nāvi var padarīt kaut nedaudz saudzīgāku. Lūgsim ceļa akmeņus. Viņu aukstā masa ir siltāka par dieva gribu. Jo tikai pa šo ceļu var atgriezties mūsu pazudušie brāļi. Un tāpēc pielūgsim putnus. Tikai viņi reizēm spēj saskatīt, kur aiziet mūsu radinieki. Tāpēc pielūgsim zemi. Tikai tā mums ir devusi spēku. Pielūgsim vārpu, jo tikai tās graudi mūs dara bagātus. Pielūgsim kokus un puķes, jo tikai tie mūsu dzīvi dara skaistu. Lūgsim bērnus. Tikai viņi var izlabot mūsu kļūdas.

Un tas nekas, ka nespējam aizsniegt zvaigznes. Tu vari noglāstīt mīļotās seju. Nekādi komētu sprādzieni nespēj līdzināties mīlošas sievietes acu mirdzumam. Tas nekas, ka dievs mums nepalīdz. Ja tu sevī esi izskaudis ļaunumu, tev taču blakus vienmēr būs kāds draugs. Tas nekas, ka dievs mūs aizmirst. Ja esi kaut reizi aklajam parādījis ceļu… Ja esi izsalkušajam iedevis maizi.. . Ja esi sievietei atzinies mīlestībā … Ja esi sirdzējam atņēmis sāpes … Ja esi bērnam aizdzinis bailes… Ja esi mierinājis… Ja esi kādu glābis … Ja esi radījis … Tad visi bībeles teksti ir daudz bezspēcīgāki par taviem vārdiem:

«Es esmu darījis tikai labu, cik bijis manos cilvēciskajos spēkos!»

38

Tā bija ļoti savāda diena.

Zeme smaržoja pēc tikko izslaukta piena, un piens smaržoja pēc tikko uzarta lauka. Vārpās nobrieda sulas, un koki ar saknēm aptvēra klintis. Uzziedēja akmeņi. No lauku puķēm tieši plaukstās lija zeltains nektārs. Vējš glāstīja mierīgo upes ūdeni, un saule gaisu darīja dzīvu. Tā bija diena, kad zivis pacēlās gaisā un putni runāja cilvēku balsīs, kad smaržas, kas nāca no tuvējām pļavām, tevi notrieca zemē kā vīns; tā bija diena, kad tu saprati ķēdē piesietu suni, kad tu saprati putnu zarā un kukaini plaukstā; tā bija diena, kad tu beidzot saprati arī tik ātri aizejošo dzīvi, kad tu beidzot pamanīji, ka viss šai pasaulē ir daudz sarežģītāks un daudz vienkāršāks, ka viss — gan cilvēki, gaiss un ūdeņi, gan koki, putni un zivis, gan zeme un vissīkākais mikrobs, un vistālākā zvaigzne — dīvainā kārtā ir savstarpēji saistīts un varbūt viens no otra daudz vairāk atkarīgs, nekā mēs domājam; tā bija diena, kad tu pārstāji žēloties un šaubīties, kad kļuvi mierīgs, kad savu pagātni un nākotni ieraudzīji skaidru un saprotamu; tā bija diena, kad tu beidzot kļuvi laimīgs.

Regnārs gulēja upes krastā, seju cieši piespiedis zemei, un dziļi ieelpoja tās smaržu. Jau divas nedēļas viņš dzīvoja uz laukiem, bet katru dienu sevī un tuvākajā apkārtnē atklāja kaut ko jaunu un nebijušu, un katru dienu viņš it kā piedzima vēlreiz.

Viņš pagriezās uz muguras un ilgi, mazliet pievēris acis, raudzi |,is debesu zilgmē. Viņš bija mierīgs kā vējš un neredzamās zvaigznes, un mežs, un rāmi plūstošais ūdens, un govju bars pretējā krastā; tālumā rēja suns, un tieši virs galvas lēni riņķoja vanags. Regnāram šķita, ka viņš saplūst kopā ar gaisu un zāļu stiebriem, kopā ar tālajām galaktikām un zemi, kas mums dod augļus un maizi, un kapu vietas. Viņš gulēja, pieri atspiedis pret debess malu, un nekādi nespēja saprast, kā viņš tik ilgi spējis nodzīvot pilsētas mūros, kā spējis lielu daļu no savas dzīves pavadīt piesmēķētās istabās un krogos, kā spējis ielaisties dažādos sīkos un pilnīgi veltīgos literāros strīdos, kā spējis pēdējos gados tik vieglprātīgi izturēties pret savu darbu. Viņš nevarēja apjēgt, kā spējis tik ilgi un smagi pārdzīvot kādas sievietes nodevību.

—    Kādēļ es nepieskāros zemei? Kādēļ jau toreiz neaizgāju mežā? Kādēļ es ar galvu neielēcu ūdenī? Kādēļ no tīruma nenovēlu akmeni? Un vajadzēja vēl uzrakt dārzu. Un vajadzēja iegādāties suni. Un vajadzēja uzkāpt debesīs. Un vajadzēja kaut reizi iziet cauri vecai lauku kapsētai. Nebūtu slikti, ja mēs pēc iespējas biežāk ar sevi paliktu vienatnē, ja mēs caur savām melnajām dvēseles durvīm spētu ieiet gaišajā apskaidrības zālē un sev pajautāt, kādas tad ir mūsu visapslēptākās domas, jūtas un rīcība, kas galu galā arī nosaka mūsu dzīvi un cilvēcisko vērtību.

Tagad Regnārs bija mierīgs. Viņu krustā nesitīs. Viņš nevienam cilvēkam uz šīs pasaules nav nodarījis ļaunu. Viņš vienmēr bijis labs, atklāts un godīgs … Kādu laiku viņš bijis negodīgs vienīgi pats pret sevi. Bet varbūt tas tiks piedots, jo laikus pamanīta tā viltīgā robeža, kura tik bieži nemanot nostājas starp izlikšanos un īstenību, starp meliem un patiesību, starp godkāri un godīgumu, starp mirkli un mūžību.

Regnārs piecēlās un gāja prom. Viņš nesteidzoties šķērsoja pļavu, izgāja cauri nelielam mežam un pa šauru taku nokļuva lauku mājās. Tās vēl bija labi saglabājušās, acīmredzot celtas tikai trīsdesmitajos gados, un varēja redzēt, ka to saimnieki bijuši turīgi ļaudis. Jauna dzīvojamā māja, akmens kūts, divas klētis un liels siena šķūnis. Labajā pusē blakus dārzam vēl varēja manīt arī pagrabu un guļbaļķu pirtiņu. Ja viņš pareizi atcerējās, tad tieši šeit pirms divām nedēļām bija atvadījies no Aniāras, ceļā sastaptās meitenes.

Regnārs ienāca pagalmā, kur paveca sieviete sēdēja uz mājas kāpnēm un mizoja kartupeļus. Viņai blakus gulēja melns kaķis un baltraibs suns.

—    Labdien, — Regnārs klusi sveicināja.

Suns ierējās un pielēca kājās, bet saimniece pagrieza izbalējušā lakatiņā apsietu galvu un uzmanīgi paskatījās uz ienācēju.

—           Labdien, — viņa diezgan skaļā balsī atņēma un ar dažiem apsaucieniem nomierināja suni. Tas rūkdams neapmierināts atkal apgūlās pie saimnieces kājām. Kaķis slinki izstaipījās un sāka laizīt ķepu.

—    Kas šīs par mājām? — Regnārs painteresējās.

—           Baltiņi, — sieviete atbildēja. — Tur uz tā staba jau varēja izlasīt.

—    Un jūs esat šīs mājas saimniece?

—    Tā jau laikam būs.

—    Kad šīs ēkas ir celtas?

—           Trīsdesmit otrajā gadā, — saimniece atbildēja un sarāva pieri. — Bet kas jūs pats tāds būtu, ja par to interesējaties?

—           Nekas, saimniec. Tāpat vien. Es nejauši gāju garām … Man tāds darbs, ka par visu jāinteresējas.

—           Varbūt jūs pazināt Ēriku? — sieviete ātri un, kā šķita, ar cerībām uztaujāja.

—           Nē, es viņu nekad neesmu pazinis. — Regnārs pakratīja galvu. — Kas šis Ēriks tāds ir?

—           Viņš bija šīs mājas saimnieks, — sieviete atbildēja. — Viņš bija mans vīrs. 2ēl, ka viņu nekur neesat redzējis.

—    Kur es viņu būtu varējis satikt?

—           Nezinu. — Sieviete paraustīja plecus. — Visur varējāt satikt. Visur, kur iet kāds ceļš vai atrodas māja, kur dzīvo cilvēki.

—           Esmu ievērojis, ka šai apkārtnē ir daudzas tādas mājas, kurās neviena vairs nav.

—           Jā, tādas šeit ir vairākas. — Sieviete smagi nopūtās. — Cilvēki pamazām aiziet. Citi uz jaunajām mājām blakus kolhoza centram, citi uz kapsētu. Kur nu kurais. Jūs pats esat no tālienes?

—    Jā, saimniec. Esmu pilsētnieks.

—           Tad jūs būsiet noguris, — sieviete sacīja un ar roku pastūma durvis platāk. — Droši vien arī izsalcis.

—    Nē, nemaz.

—           Anīt! — sieviete iesaucās. — Paskaties, lūdzu, kaut ko ēdamu! Pagaidiet! Gan es tūlīt pati.

—           Nevajag, saimniec, — Regnārs apmulsis nomurmināja un, mazliet izbrīnījies, skatījās uz veco cilvēku, kurš ātri sarosījās, beidza mizot kartupeļus un naski iegāja virtuvē, lai nejaušajam garāmgājējam sameklētu ēdamo.

Tev gribas ēst, un es tev pasniedzu gabalu maizes. Tev gribas dzert, un tu vari aiziet pie manas akas. Ja tev salst, nāc un apsēdies pie mana ugunskura. Ja tev nav kur palikt, nāc droši manā mājā. Es tev došu pajumti. Bet vai kaut ko tādu mēs varam iedomāties pilsētā? Tur mēs, savā augstprātībā iegrimuši, lepni izvēlamies tikai izmeklētus draugus. Tur savām durvīm pierīkojam

vairākas patentatslēgas. Piekaram drošības ķēdes. Uz tavu kluso klauvējienu trīskārt tiks pajautāts: «Kas tur ir?» — «Kas jūs tāds esat?» — «Ko jums no manis vajag?»

Varbūt man nevajag neko. Varbūt es gribēju kā cilvēks pie cilvēka. Varbūt man sala, varbūt es kopā ar tevi pasēdēšu pie loga. Varbūt es ar tevi dalīšos priekā, varbūt izsūdzēšu bēdu. Kādēļ aizslēdzi durvis? Kādēļ tu man prasi, kas es esmu?

Uz sliekšņa parādījās Aniāra un sasita plaukstas. Viņai mugurā bija krāsu plankumiem notraipīta pelēka blūzīte un melni svārki. Nebija vairs ne vēsts no tās eleganti koķetās meitenes, kuru viņš šeit pirms divām nedēļām bija atvedis. Uz mājas sliekšņa basām kājām stāvēja vienkārša lauku meitene un atklāti priecājās par ciemiņa ierašanos.

—     Es jūs gaidīju, — viņa uzreiz teica un pasniedza Regnāram roku. — Esat jau iedzīvojies?

—     Apmēram, — Regnārs sacīja un cieši saspieda meitenes silto plaukstu. Arī uz tās bija redzami vairāki krāsu traipi. — Strādāji?

—    To jau vēl nevar saukt par darbu, — Aniāra atbildēja.

—   Tas tikai tāds treniņš, mācīšanās. Bet jūs strādājāt?

—     Nē. — Regnārs pakratīja galvu un nenovērsa skatienu no Aniāras gaišās sejas. — Man taču ir atvaļinājums. Es jau tev teicu, ka cietu avāriju un mana smagā automašīna ir pagalam.

—     Jūs neesat šoferis, — Aniāra teica un kļuva nopietna. — Es jūs pazinu uzreiz. Jūs esat Regnārs Brints, un es jūs divas reizes redzēju televīzijā — un vienreiz ar draudzeni biju aizgājusi uz jūsu autorvakaru Mākslas darbinieku namā.

—    Zēl, — Regnārs sacīja un, mazliet apmulsis, nodūra galvu.

—    Es ļoti gribēju, lai mani šeit neviens nepazītu. Es gribēju šo vasaru nodzīvot kā avāriju cietis šoferis. Kādēļ tu gāji uz to autorvakaru?

—    Tādēļ, ka jūs man patīkat!

Regnārs ilgi klusēja, jo viņam kļuva skumji. Viņš tik tiešām gribēja palikt nezināms, viņš gribēja būt tikai Andžejs Kolosovskis, cilvēks, kas savu atvaļinājumu pavada dziļā lauku klusumā un nevienu īpaši netraucē. Un vēlas, lai arī viņu neviens īpaši netraucētu, lai tuvākajā apkārtnē par viņu neklīstu nekādas valodas un, ieejot ciema veikalā, nebūtu jādzird: «Paskaties! Tas ir viņš … Paskaties …»

—    Aniāra …

—     Neuztraucieties, — meitene ātri atbildēja. — Es šeit nevienu tā īsti nemaz nepazīstu.

—    Tu šeit nedzīvo katru vasaru?

—    Nē! Sī ir otrā reize.

—   Nepatīk?

—    Patīk, bet neiznāk laika. Vienmēr dodos dažādos ceļojumos. Piemēram, pagājušo vasaru izbraukāju Ļeņingradu, lēnām izstaigāju visas vēcās ielas un tiltus un apstaigāju daudzus namus, un pēc tam, ne lāga ēdusi, ne dzērusi, desmit dienas pēc kārtas no agra rīta līdz vēlam vakaram veltīju Ermitāžai. Tagad man tā visa pietiks trijiem mūžiem.

Aniāra atkal iesmējās un ar abām rokās veikli sakārtoja savus garos un kuplos matus. Viņa šai brīdī izskatījās pēc īstas meža meitas.

—    Jūs taču ienāksiet paēst vakariņas? — Aniāra vaicāja. — Almas tantei jau viss ir gatavs.

Viņi trijatā sēdēja piekvēpušā virtuvē pie liela un veca ozolkoka galda, un uz tā kūpēja liela bļoda ar tikko vārītiem kartupeļiem un māla krūzēs mirdzēja svaigs piens, un smaržoja cepta gaļa un olas, un Regnāram blakus sēdēja vecs cilvēks, kurš jau lēni tuvojās savas dzīves norietam, un blakus sēdēja jauna meitene, kura nupat tikai sāk dzīvot, un turpat pie kājām ņurdēdams glaudās kaķis, un arī suns jau sen bija pārstājis dusmoties, un Regnārs jutās tik brīnišķīgi jauki, mājīgi un labi, ka šķita — viņš atgriezies savā bērnībā un viņam blakus sēd māte, un arī šīs vakariņas ir pagatavojusi māte, un šī ir viņu vecā māja, un Aniāra ir viņa jaunākā māsa, un viņš pats vēl ir jauns, un nekas vēl nav noticis. ..

Pēc vakariņām Regnārs ar Aniāru pārgāja pāri pļavai un gar meža nostūri atkal nonāca upes krastā. Viņa apsēdās zālē. Šai vietā upei bija stāvi, alkšņiem apauguši krasti un tumšs, acīmredzot dziļš ūdens. Viņi apsēdās pļavas malā un no šejienes skaidri varēja saskatīt tālumā izzūdošu lielceļu, vecas lauku mājas, pat bišu stropus, dažas govis, lauka malā stāvošu traktoru un kādu vīru, kas droši vien tikai tagad atgriezās no darba.

—    Jūs zināt, kas ir mīlestība? — Aniāra negaidīti pajautāja un pierāva ceļgalus pie zoda. Viņa vēl joprojām bija basām kājām.

—    Nē. — Regnārs noraidoši pakratīja galvu. — Tur es tikpat dumš kā visi pārējie.

—    Tad kādēļ jūs tik daudz par mīlestību rakstāt?

Regnārs brīdi klusēja.

—    Nezinu. — Viņš paraustīja plecus. — Varbūt es mēģinu izteikt savas un, iespējams, vēl arī daudzu citu cilvēku šaubas un ilgas. Tas arī viss.

—    Tas patiešām ir viss, — Aniāra teica. — Mākslas pamatu pamats. Izraisīt smeldzi pēc vēl nepiepildītā. Lai radītu kaut ko jaunu.

—           Iespējams, Aniāra, iespējams. Bet tikpat labi var būt, ka mākslai tomēr ir arī citi uzdevumi, kurus mēs nezinām, nesaprotam un kurus tādēļ arī nespējam izpildīt.

—    Droši vien.

—    Pavisam noteikti.

—           Un tomēr mīlestība ir pamatu pamats, — meitene apņēmīgi atkārtoja. — Gan dzīvē, gan mākslā.

—           Tā tagad tev šķiet, Aniāra, jo tu esi jauna un droši vien arī iemīlējusies. Bet Almas tante pret šo apgalvojumu noteikti iebilstu, un arī es jau vairs neesmu par to tik pārliecināts.

—           Baidos pat jautāt… — Meitene mazliet apmulsa. — Jūs esat nelaimīgs?

Regnārs ilgi klusēja, tad tikko manāmi pasmaidīja.

—           Es jau sen gribēju atbrīvoties no kāda liela un nepatīkama iekšēja smaguma, — viņš teica. — Tagad man šķiet, ka tas beidzot ir izdevies. Es atkal sāku saprast ļoti vienkāršas lietas un notikumus.

—           Es priecājos, ka jums ir labi, — Aniāra teica. Un viņas balsī bija tik daudz nesavtības, ka Regnārs atkal sajuta mātes tuvumu.

—           Un es priecājos par tevi, — viņš sacīja. — Tu mīli to puisi, kuru toreiz gaidīji uz Avotu un Suvorova ielas stūra?

—    Jā, to pašu.

—    Viņš arī Mākslas akadēmijā?

—    Nē. Gunārs studē konservatorijā.

—    Kādēļ viņš toreiz neatnāca?

—           Nevarēja. Es to zināju un tomēr aizgāju, gaidīju . .. Nespēju saprast, kas ar mani notiek. Es biju kā apmāta, es viņu ļoti gribēju satikt. Jocīgi, vai ne?

—    Nekā jocīga tur nav. Viss ir ritējis pilnīgi normāli.

—    Un tomēr…

—    Viņš zina, kur tu tagad atrodies?

—           Jā. Es viņam aizrakstīju vēstuli un jau paspēju saņemt atbildi.

—    Bet par mani nezina neviens.

—    Kādēļ?

—           Tā es gribu. Man šķiet, ka esmu labi noslēpies un mani neviens nekad neatradīs.

—    Jums tas ir vajadzīgs?

—    Jā, Aniāra! Pat ļoti.

—           Bet ja kādam jūsu tuviniekam, kādam jūsu radiniekam pēkšņi tur Rīgā kļūst slikti, ja pēkšņi kādam ir vajadzīga jūsu palīdzība? Ko tad?

—    Tad neko. Ir velti tā uztraukties. Nevienam mana palīdzība nav vajadzīga. Man nav vairs neviena tuvinieka, neviena radagabala, tā ka arī es pats nevienam neesmu vairs vajadzīgs.

—    Esat, — Aniāra sacīja. — Jūs esat vajadzīgs lasītājiem, vispār cilvēkiem . ..

Šoreiz Regnārs strauji pagrieza galvu savā ierastajā manierē, un viņa sejā uz mirkli pazibēja ironisks smaids.

—     Tie ir vārdi! — viņš rūgti teica. — Bet nevajag, Aniāra! Lūdzu, tā nekad vairs nerunā!

—    Bet es tam ticu! Un arī jums ir jātic.

—    Taču tā nav, mīļā Aniāra! — Viņš paklusēja, tad vēlreiz atsāka: — Nav! Varbūt kādam citam rakstītājam šāds pieņēmums arī dotu zināmu stimulu strādāt un no jauna atrast jēgu un attaisnojumu savai eksistencei. Es skaidri zinu, ka gan literatūra, gan lasītāji it labi iztiks arī bez manis. Un, ja es vēl arī turpmāk mēģināšu rakstīt, tad mani pie rakstāmgalda trieks nevis godkāre, nevis mākslinieka svētā un vienreizējā sūtība, par ko es smīnu, bet gan mans personiskais naids un mīlestība. Naids pret visu, ko es neieredzu, un mīlestība pret visu cildeno, skaisto un varonīgo, kā priekšā dziļi noliecu galvu. Stimuls radīt man dzims nevis no maldīgā priekšstata, ka to darīt it kā esot rakstnieka pienākums, bet gan no tīri subjektīvās pašsajūtas un pasaules uztveres. Un nav vajadzīgi nekādi skaisti, apgaroti vārdi. Ir vai nu klusi un cītīgi jāraksta, vai arī jādara kas cits.

—    Jūs kaut ko citu protat? — Aniāra smīnot jautāja. Un viņas tumšās acis satumsa vēl vairāk.

—    Jā, — Regnārs atbildēja. — Es patiešām kādreiz jaunībā esmu strādājis par smagās kravas automašīnas šoferi, tiesības man vēl ir tagad, un varu atkal strādāt kaut vai rīt. Bez tam es jebkurā laikā varu kolhozā iekārtoties par atslēdznieku, varu pļaut sienu, varu kopā ar melioratoriem rakt grāvjus.

—    Kādēļ jūs par to runājat? — Aniāra asi ieteicās. Viņas balsī bija saklausāma dziļa neizpratne. — Kādēļ jums, rakstniekam, kam ir tik daudz labu grāmatu, jārunā par siena pļaušanu un grāvju rakšanu? Kādēļ jums jārunā par kādu citu darbu?

Regnārs atkal ilgi klusēja. Viņš paliecās mazliet uz priekšu, noplūca smilgu un domīgs sāka košļāt.

—    Tādēļ, Aniāra, ka nekad neviens nedrīkst pārāk augstu celt degunu gaisā. Tādēļ, ka es augstu vērtēju jebkuru sabiedrībai derīgu darbu. Ja viņš ir tā vērts, tad katrā ziņā es vispirms cienu pašu cilvēku. Manuprāt, tikai pēc tam, kad iepazīts cilvēks, vēra ņemama viņa profesija, viņa ieņemamais amats.

—    Es jau arī tāpat, — Aniāra klusi teica, — un tomēr man šķiet, ka mums vajadzētu būt lepniem, ka esam mākslinieki.

—    To nu gan ne, — Regnārs noraidoši pakratīja galvu. — Mums jāizjūt atbildība par paveikto, par visu mūsu darbu, bet kamdēļ ar to būtu sevišķi jālepojas? Galvenais: ja tev ir daudz dots, no tevis drīkst ari drusciņ vairāk prasīt.

Aniāra neko neatbildēja. Varēja just, ka lēnām tuvojas vakara vēsums. Saule jau pieskārās koku galotnēm. Ēnas kjuva garākas. Arvien biežāk uzpūta auksts vējš; varbūt tas ir uz laika maiņu? Govis tika iedzītas kūtī. Pāri pļavai atskanēja tāli suņa rējieni.

—    Kādēļ jūs gājāt mācīties par šoferi? — Aniāra pēc krietna laika sprīža vaicāja. — Jūs nekad neesat studējis?

—    Nē, — Regnārs atbildēja un tikko manāmi pasmaidīja.

—    Bet es līdz šim biju pārliecināta, ka rakstnieks nemaz nevar būt bez augstākās izglītības.

—    Izglītība pati par sevi taču neko īpašu nedod, — Regnārs teica. — Visu izšķir mūsu patiesās zināšanas. Cilvēka izpētīšana, vai ne tā?

Saule jau bija noslēpusies aiz tuvējā meža, un kļuva jūtami vēsāks. Upē ar skaļu troksni palēcās kāda zivs, un alkšņu krūmājos dziedāja vēlīns putns.

Vēl ilgi Regnārs stāstīja par savu jaunību, par grūtajiem pēckara gadiem, par negaidīto mātes nāvi. Viņš atcerējās, kā, četrpadsmit gadu vecumā palicis gluži viens uz šīs zemes, bijis spiests šai vecumā sākt strādāt rūpnīcā un vienlaikus mācīties vakara vidusskolā. Pēc tās beigšanas aizgājis strādāt celtniecībā un vēlāk izmācījies par šoferi. Kādēļ nav turpināts augstskolā? Biju pamatīgi notrenkāts un sasists. Dzīve man jau no agras bērnības bija rādījusi tikai savu sētas pusi, tikai cilvēku ciešanas, izmisumu un zaudējumus, lielu trūkumu un nāvi. Mans pirmais darbs šai dzīvē bija cīņa par fizisku izdzīvošanu; tā bija cīņa par savas dzīvības saglabāšanu. Vēlāk ar darba palīdzību es jau centos aizbēgt no vientulības un tukšuma un kaut mazliet mazināt bailes no nākotnes. Un varbūt tieši tādēļ es piešķiru tik lielu nozīmi vīrieša un sievietes savstarpējai mīlestībai. Tādēļ ka es zinu, ko nozīmē šai pasaulē palikt absolūti vienam. Tādēļ ka es labi saprotu mūsu ilgas pēc cilvēciska siltuma un mājām. Tādēļ ka esmu radīts sievietei, bet sieviete ir radīta man. Un tas ir kaut kas pretdabisks, ja mēs katrs dzīvojam atsevišķi. Tu saki — es jau esmu bijis kopā? Un nemaz tik daudz nevajadzēja, tu saki, lai kopā paliktu uz visu mūžu? Tu maldies, Aniāra! Vajadzēja daudz vairāk. Un kas beigu beigās tā ir par mīlestību, ja to ātri vien var noslāpēt nepatika — par otra cilvēka ārieni, par otra cilvēka darbu, par otra cilvēka domāšanas veidu? Nav pat vērts mēģināt stiklu same- tināt ar dzelzi. Nekas neiznāks.

Sāka krēslot, un Regnārs pavadīja Aniāru līdz pašām mājām. Pie durvīm meitene vēl tomēr lūdza viņu ienākt istabā — apskatīt, kā viņa teica, kādu gleznu. To viņa nesen atradusi mājas bēniņos un mēģinājusi nokopēt.

Regnārs iegāja un apstājās netālu no durvīm. Aniāra iededza spilgtu gaismu. Istabas stūrī, mazliet nevērīgi atslieta, stāvēja liela glezna. Tur laikam bija attēlots loti sens notikums. Uz vietvietām ieplaisājušā audekla varēja redzēt skrandaiņu gājienu. Nožēlojamu, izkāmējušu un bezgala nogurušu cilvēku stāvi. Putekļains, svelmains gaiss. Absolūti bezcerīgas cilvēku sejas. Tas, kas bija atpalicis, skatījās uz debesim. Tas, kas gāja priekšgalā, raudzījās uz zemi. Un visiem lūdzošas, izstieptas rokas. Gājiena vidū sieviete ar krūti baroja bērnu. Viņai tobrīd pārējā pasaule droši vien nemaz neeksistēja un nebija ne šo cilvēku, ne debesu, ne zemes, un viņa neatcerējās ne šī gājiena sākumu, ne tā mērķi. Sieviete stāvēja karstajā gaisā uz putekļainā ceļa un redzēja tikai savu izsalkušo bērnu. Viņa zināja, ka bērns jāpabaro.

39

—           Labdien jūsmājās! — Regnārs sveicināja un, pienācis tuvāk, sāka ziņkāri vērot veco vīru. Tas sēdēja šķūņa priekšā, muguru apsedzis ar baltu kreklu, un nesteigdamies no sausa koka stumbra ar cirvi un kaltu veidoja. Skaidas lēca uz visām pusēm. Uzreiz grūti bija pateikt, vai tas būs zemnieka tēls vai arī labsirdīgs koka dieviņš, kādi vēl redzami laukmalēs un ceļa galos netālu no mājām gan Lietuvā, gan arī pie mums.

—           Labdien, labdien, — vecais vīrs atsaucās, tomēr ne mirkli nepārtrauca strādāt. — Tā kā mūsu pusē nemaz vēl nebūtu manīts. Kur tad iet tavs ceļš?

—    Pie jums, saimniek!

—    Kādēļ tieši pie manis?

—    Nezinu. Vienkārši nācu un atnācu.

—    Tu šeit kādu pazīsti?

—    Nē.

—           Mazliet dīvaini jau ir, bet sēdies tik nost! Jā, ja, turpat uz tā mazā beņķa!

—    Paldies par viesmīlību.

—    Tālu esi nācis?

—    Nē, ne sevišķi.

—    Tad jau laikam tepat kaut kur tuvumā dzīvo?

12'

179

—    Tā ir. Visu vasaru dzīvoju Krūmos.

—           A, tad tu esi tas dīvainais cilvēks, par kuru apkārtnē runā, ka viņš nekur neejot, neko nedarot… Varbūt tu no kāda slēpies jebšu esi stipri slims?

—    Nē, ne gluži.

—    Tad kādēļ neej cilvēkos?

—           Neizjūtu nepieciešamību. Tieši otrādi. Es no cilvēkiem gribu atpūsties.

—    Ko tu dari?

—    Neko.

—    Tā arī visu vasaru dzīvoji, neko nedarīdams?

—           Es lasīju grāmatas. Pēdējos desmit gados neizlasīju tik daudz, cik izlasīju pa šo vasaru.

—           Tas taču nav nekāds darbs! — Vecais smagi pašūpoja galvu. — Lasīt var vienīgi vaļas brīžos.

—           Sī vasara man pēc divdesmit gadu ilga saspringta darba arī bija tikai tāds neliels vaļas brīdis. Nu tas ir beidzies.

—    Tu ņemies ar zemes darbiem? — vecais vīrs painteresējās.

—    Nē, — Regnārs atbildēja. — Es ņemos ar papīriem.

—           Bet vajag noņemties ar zemi, — vecais teica. — Vai arī ar koku vai dzelzi.

—    Bet kas vainas papīriem?

—           Nē, es jau neko nesaku, — vecais atbildēja. — Var jau arī ar papīriem.

—    Protams.

—    Jā gan.

—    Jā. Protams.

—    Tu dievam tici? — vecais negaidīti painteresējās.

—           Nē. — Regnārs noraidoši pakratīja galvu. — Nekad neesmu ticējis un neticēšu.

Mājas saimnieks nolika cirvi sāņus, rūpīgi piepildīja nomelnējušo pīpīti ar smaržojošu tabaku, ilgi un tikpat rūpīgi to aizsmēķēja, tad labsirdīgi paskatījās uz svešo atnācēju.

—    Bet vajag ticēt, — viņš klusi, taču noteikti sacīja. — Vajag.

—           Maza auguma večukam ar baltu bārdu? — Regnārs izsmējīgi pajautāja.

—    Nē, kādēļ tad tam? Vajag ticēt kaut kam vispārīgam.

—           Nekā vispārīga nav, — Regnārs iebilda. — Ir tikai konkrēti cilvēki, konkrēti notikumi un konkrētas lietas, ar kurām mēs saskaramies katru dienu.

—           Ak tā!? Kāda tev šī konkrētā pasaule rādās? Sarežģīta vai vienkārša? — vecais viltīgi jautāja. — Un cilvēki? Ko tu par tiem saki?

—           Katrā gadījumā es varu runāt tikai par kādu atsevišķu cilvēku, — Regnārs atbildēja. — Par to, kuru labi pazīstu.

—           Nūja, nūja! — Večuks iesmējās un ar sarepējušiem pirkstu galiem izslaucīja savas blāvās acis. — Kas mums jāzina par visu pasauli?

—    Tas jau nav iespējams.

—           Un varbūt tieši tādēļ es dievam ticu. Varbūt ne īsti dievam, bet kaut kam vispārīgam, ticu kaut kādam augstākam, ļoti gudram un labsirdīgam pasaules saprātam.

Saule stāvēja zenītā. Cilvēku ēnas gandrīz izzuda. Pie debesim neredzēja neviena mākonīša. Gaiss virmoja, un visā apkārtnē bija nospiedošs klusums.

—           Ko jūs tur veidojat? — Regnārs pēc ilgāka laika ierunājās un ar roku parādīja uz koka bluķi.

—           Kaļu cilvēku, — vecis atbildēja. — Man jau ir izveidots «Bērns», ir «Zīdītāja», ir «Malēja», ir «Maizes cepēja», ir «Linu plūcēja», bet šī būs «Sardzē stāvošā».

—    Jūs esat mākslinieks? — Regnārs ieinteresēts ātri pajautāja.

—           Ko nu! Ko nu! — Vecais enerģiski atmeta rokas. — Kas es par mākslinieku? Tāpat vien sava prieka pēc.

—           Smags prieks, — Regnārs teica un vēlreiz paskatījās uz lielo koka bluķi.

—           Bet tie vieglie jau ātri izgaist! Gluži tāpat kā visi vieglie darbi, visas vieglās dzīves… Taču šie bluķi man tepat aiz mājas stūra un ceļa malā stāvēs vēl ilgi… Cilvēki ies garām, varbūt apstāsies, uz brīdi paskatīsies, kaut ko pārdomās. Varbūt atcerēsies, ka paši kādreiz ir bijuši bērni, atcerēsies un ar labu vārdu pieminēs savu māti un cilvēkus, kuri cep maizi un plūc linus. Tagad būs «Sardzē stāvošā». Vai nu kāds kareivis, vai māte pie bērna gultas, vai ari liktenis, vai arī tas vecais, labais vīriņš ar baltu bārdu.

—    Un jūs tā visu mūžu?

—           Nē. Agrāk jau nebija laika. Agrāk es strādāju uz lauka, taču kad aizgāju pensijā… Bet tu pa brīvo laiku lasi vienīgi grāmatas?

—    Tas tikai šovasar.

—    Kā tev var sanākt tik garš atvaļinājums? Veseli trīs mēneši?

—    Tas tikai šovasar, saimniek.

—    Brauci uz kuģiem?

—    Strādāju ar papīriem.

—    Tad tev šī vasara iznāk savādāka, mazliet neparasta, vai ne?

—    Loti neparasta un ļoti vērtīga.

—    Tad jau labi.

—    Labāk vairs nevar.

—    Tev tur tais Krūmos nespokojas?

—    Nē. Bet vajadzētu spokoties?

—    Kā tad! Tur taču tik daudzi cilvēki ir miruši un nogalināti!

—    Kā tā? — Regnārs ātri ieteicās un pat sakumpa uz priekšu, tuvāk vecajam vīram. — Lūdzu, pastāstiet!

—    Es tev te varētu stāstīt divas dienas pēc kārtas, — vecais klusi sacīja, izdauzīja pīpi un to atkal piepildīja ar tabaku. — Taču es stāstīšu īsi. Mārtiņam Krūmam nebija viegla dzīve, bet kuram tad tā ir viegla? Kara laikā pats Mārtiņš dzīvoja pa mežu, bet to neviens no šejieniešiem nezināja, arī vācietis ne. Visi domāja, ka viņš kara sākumā kopā ar krieviem atkāpies. Bet viņš tepat blakus partizāņoja. Tad kādu vakaru Krūmos, kur tobrīd dzīvoja tikai Mārtiņa vecā māte, ielauzās šucmaņi un friču žandarmi, sasita veco Krūmeni gandrīz vai līdz nāvei un turpat istabā nošāva. Pēc tam viņi bēniņos atrada smagi ievainotu partizānu, noveda lejā, sāka pratināt un sist, bet viņš laikam jau bija tā savārdzis, ka neizturēja un drīz vien turpat arī nomira. Vēlākus gadus tur ir nomirusi Mārtiņa sieva, vēl agrāk viņu bērns.. . Bet pirms kādiem desmit gadiem novembra sākumā pie Mārtiņa naktī ielauzies izbēdzis noziedznieks . . .

—    Tas nevar būt! — Regnārs satraukts uzlēca kājās un, bezgala izbrīnījies, skatījās uz veco vīru. — Tas taču nevar būt! To es …

—    Kā tad nevar būt, ja man to stāstīja Mārtiņš pats! Bet tu tik klausies vien tālāk! Mārtiņš to cietumnieku toreiz bija paēdinājis, uzcienājis ar šņabi, kārtīgi apģērbis un dažas dienas pat pieturējis, varas iestādēm neko neziņojot. Kāpēc, to nemāku teikt, taču tas bijis visīstākais slepkavnieks. Bet vislielākais brīnums notika pērn. Ko domājies, ko ne, kādu dienu pagalmā ieripo smagais automobilis, no kabīnes izlec liela auguma šoferis ar bur- laka ģīmi un skaļā balsī prasa, kur vecais Krūms esot palicis. Dikti gribot viņam pateikties. Bet es viņam iebilstu: kur tad veci cilvēki paliek? Kapsētā! Atbraucējs uzreiz sadrūvējās. Tad es viņam prasu — vai šis būšot kāds no Mārtiņa radiniekiem, vai? Vecajam Krūmam jau bērnu un radu bija daudz. Bet šis atbild, ka nē, viņš esot izbijis cietumnieks, kādreiz pabēdzis no ieslodzījuma vietas, iekūlies pie Krūma un tas viņam visādi palīdzējis. Vēlāk viņš tur atgriezies, atsēdējis savu sodu un pirms diviem gadiem pavisam atsvabinājies. Tūlīt ņēmies un izmācījies par šoferi un tagad dzīvojot labi. Esot pat apprecējies, un arī sieva viņam gadījusies laba. Tādi, lūk, notikumi tais Krūmos gājuši un nākuši! Bet tu vēl prasi, kādēļ tur spokojas!

Atkal Regnārs kā dzelts lēca kājās; viņu pārņēma ārkārtīgi stiprs nemiers, tik stiprs, ka tas jau pārvērtās visīstākajā pārbīlī.

Kā tas varēja būt? Kā tas viss varēja notikt? Šo epizodi ar izbēgušo cietumnieku un visus pārējos gadījumus no Mārtiņa

Krūma dzīves, neko vēl nezinot, viņš taču pirms trim mēnešiem bija vienkārši izdomājis! Un to bija veidojusi vienīgi viņa iztēle, taču tagad izrādās, ka visi attēlotie notikumi, pat neievērojami sīkumi un detaļas atbilst reāliem notikumiem dzīvē.

Kā viņš to spējis? Kas viņam to ir pastāstījis? Kā viņš varēja saņemt tik apbrīnojami precīzu priekšā pateikšanu? No kā gan? Vai vēl viens daiļrades noslēpums? Bet varbūt tas ir kārtējais dabas un dzīves noslēpums?

40

Visur jaušama rudens dvesma. Gaiss kļuva saltāks, un koku lapas dega sarkanām un dzeltenām ugunīm." Vējš tās straujā niknumā atrāva no zariem, pacēla augstāk, un lapas vēl ilgi virpuļoja gaisā, tad lēni, kā negribēdamas krita zemē.

Klaiņādams pa tuvāko apkārtni, Regnārs kārtējo reizi iegriezās klusajā lauku kapsētā, kas ar savu majestātisko mieru, sērās slīgstošajiem kokiem un akmens pieminekļiem cilvēku lielākajai daļai vienmēr ir bijusi tā vieta, kur netraucēti esam varējuši padomāt par mūsu likteni. Visiem tik pazīstamu un vienādu. Tik saprotamu.

Mazliet sāņus no galvenā ceļa neliela paugura pakājē divi vīri nesteidzoties raka kapu. Pie tuvākā koka bija atslieti vairāki svaigi dzeltenīgi dēļi, un turpat netālu grozījās noplucis suns. Kaut kur augstu priedes galotnē vairākas reizes skaļi ieķērcās putns, un debesis pamazām pārklājās melniem rudens mākoņiem.

Kapličā Regnārs apstājās netālu no ieejas durvīm. Uz melna paaugstinājuma stāvēja vaļējs zārks. Zārkā ar sakrustotām rokām, apģērbts tumšā uzvalkā, gulēja kāds vecs, sirms vīrietis. Viņa mati bija gari un balti, bet sejā sastindzis neparasts bālums, un tūkstoš grumbās izvagotās rokas bija noliktas krustām uz krūtīm, mirušais izskatījās mierīgs, no dzīves darbošanās uz laiku laikiem rimis. Nāve viņu acīmredzot nebija pārsteigusi negaidīti, nebija to ilgi mocījusi, ne vārdzinājusi. Vecais cilvēks savai pēdējai aiziešanai jau bija paspējis sagatavoties un ar to samierināties. Viņa seju neizķēmoja bailes, tur drīzāk krāšņoja miers un cēls labsirdības atspulgs. Cilvēks acīmredzot bija godīgi nodzīvojis sev atvēlēto laiku un neizdarījis neko tādu, kādēļ viņam būtu jābaidās nomirt.

Neviens pavadītājs vēl nebija ieradies, vienīgi kapličas stūrī uz gara koka sola sēdēja pagalam salīkusi večiņa un uz zārkā gulošo nelaiķi, uz Regnāru, uz kapličas baltajām sienām un šo bēdīgo notikumu vērās mierīga, gaiša un visu saprotoša.

Regnārs apsēdās viņai blakus, ilgi klusēja, tad tikko manāmi pamāja uz nelaiķa pusi.

—    Kas viņš tāds ir? — Regnārs klusi pajautāja.

Vecīte pat nesakustējās. Viņa joprojām, it kā iekšēji pat smaidot, turpināja raudzīties uz mirušā seju un degošajām svecēm. Tikai pēc laba brīža vecīte mazliet pagriezās pret blakussēdētāju un domīga pateica:

—    Bija cilvēks.

Un tad pēc dažām minūtēm papildināja:

—    Bija labs cilvēks. Viens no mums.

Protams, Regnārs nodomāja. Kā tad citādi! Tagad jau vairs nav nekādas nozīmes ne viņa vārdam, ne amatam. Tagad ir pilnīgi vienalga, vai viņš bijis zemnieks vai skolotājs, ārsts vai cūkkopis. Tagad nozīme ir vienīgi tam, kāds tu esi bijis pēc būtības — godavīrs vai neģēlis, labs vai ļauns. Tagad jāatceras, ko tu šai dzīvē esi iespējis padarīt. Un bieži nemaz tik daudz arī nevajag atstāt. Pietiek jau ar to vien, ka tevi vēlāk atceras. Ar pateicību. Tā varbūt ir mūsu vienīgā un augstākā balva — paliekošo cilvēku sāpes par mums.

Pēc neilga laika pie kapsētas vārtiem lēnām piebrauca divi autobusi un vairākas vieglās automašīnas. No tām izkāpa ārā cilvēki ar ziediem un vainagiem, un mazliet vēlāk viņi kopīgā solī klusēdami tuvojās kapličai.

Samulsis un kluss Regnārs piecēlās un lēniem soļiem gāja prom. Viņš jau bija paspējis atvadīties no nepazīstamā. Un viņš brīžiem sajuta atvieglojumu, it kā cilvēciski labu darbu būtu paveicis.

Dažas stundas vēlāk, dziļā vakarā, kad bija jau iestājusies nakts, Regnārs sēdēja uz krēsla pie atvērta loga un nesakarīgi domāja par savu un citu cilvēku dzīvēm un to dīvainām kopsakarībām. Prātā ienāca arī dažādas muļķības, absurdi pieņēmumi, vairākkārt pazibēja atmiņu drumslas, kāds sens sapnis… Un gribējās atcerēties māti un Baibu, un jauno žurnālisti Litu, un gandrīz vai visu savu daiļradi, visas uzrakstītās grāmatas. Un tad viņam nez kādēļ nāca prātā neaptveramie Brazīlijas mūžameži, kas stiepjas tūkstošiem kilometru tālu no jebkurām apdzīvotām vietām, un tas, kā dažreiz kāda ekspedīcija biezo džungļu vidū atrod nelielas sarkanu vai melnu cilvēku ciltis. Pastāv uzskats, ka viņi tur dzīvojot jau miljons gadu un tādā pašā veidā — mēs šodien ļoti ceram — nodzīvošot vēl dažus miljonus. Kas viņiem uz turieni parādījis ceļu? Kas viņiem tur pavēlējis palikt un nekur citur neiet? Un vēl. Ne jau tik senā pagātnē, kad pa jūrām braukāja burinieki, pēkšņi milzīga okeāna vidū, desmitiem tūkstošu kilometru attālumā no visiem kontinentiem, uz mazām, vientuļām, koraļļu apjoztām saliņām kuģinieki pārsteigti ieraudzīja melnu vai dzeltenu cilvēku kopas. No kurienes viņi tur uzradās? Bet viņi tur bija nokļuvuši jau krietni sen, krietni pirms Kristus un Būdas, krietni pirms tam, kad izgudroja laivas un kuģus .. . Ar kādu uzdevumu viņi tur ieradušies? Un es jau dzirdu dažus smejamies. «Tas viss taču ir tik bezgala vienkārši, ka par to nemaz nav vērts runāt, nedz domāt. To tev pateiks un izskaidros jebkurš daudzmaz centīgs ceturtās klases skolnieks.» Man tā ir mīkla. Man daudz kas uz šīs pasaules vēl liekas nesaprotams. Un vēl noslēpumaināks man ir nākamais jautājums: Kāpēc? Jā gan. Kāpēc cilvēki dzīvo mūžameža biezoknī? Kāpēc viņi dzīvo uz pamestas salas okeāna vidū? Kāpēc viņi dzīvo lielās pilsētās? Kāpēc es pašreiz dzīvoju vientuļā lauku sētā? Kāpēc? Kam tas ir vajadzīgs? Un es atkal dzirdu klusus smieklus. Bet, lūdzu, nevajag! Es jau zinu pats, ko man atbildēs ceturtās .klases skolnieks un ko var atbildēt universitātes profesors. «Daba,» viņi man teiks. «Tā izlēmusi un visu gudri izdarījusi daba.» Taču mani tomēr tieši šis «kāpēc?» interesē. Un es spriežu tā. Ja jau daba patiešām ir bijusi tik pārsteidzoši gudra, ka spējusi radīt Visumu un varbūt pat vēl ko lielāku par to, ja tā spējusi izveidot tik ārkārtīgi sarežģītus organismus kā šūna un cilvēka domātspēju, un vēl visu pārējo dzīvo un nedzīvo pasauli, tad šim radīšanas mērķim un nolūkam ir jābūt nesalīdzināmi lielākam, daudz augstākam, cēlākam un vajadzīgākam, nekā tas ir pašreiz. «Pašreiz» — tas acīmredzot ir tikai pagaidām. Un tikai tad (varbūt tas būs pēc tūkstoš gadiem), kad katrs cilvēks būs atradis savu mērķi, cilvēce beidzot uzzinās arī savu kopīgo mērķi. Un tad beidzot varēsim uz šo noslēpumaino «kāpēc» atbildēt. Negribas ticēt, ka daba miljardiem gadu ilgi tik sarežģītu darbu būs strādājusi veltīgi. Nē, nē! Te ir kāds pamatīgs āķis. Tas taču būtu absurds: radīt cilvēku, cilvēku kopienas, saprātīgi izveidot tautas, valstis ar zinātni un kultūru un pēc tam mierīgi noskatīties, kā mēs viens otru apkaujam, kā savstarpēji iznīcināmies. Mūsu radīšanas un cilvēku eksistences galvenais mērķis uz šīs zemes nenoliedzami ir pavisam cits. Noteikti! Varbūt mēs esam nepieciešamais saistposms Visuma sakaru ķēdē? Mūsu nozīme šai kopsakarībā atklāsies tikai krietni vēlāk? Un, ja tas ir tā, tad jau sāk kļūt mazliet saprotamāki daudzi mūsu rīcības motīvi. Un tagad es spēju nojaust, kādēļ tautas sacer savas dziesmas. Kādēļ mūsu sievietes krāsainos cimdos un audumos ieauž sen pazīstamas līnijas un pagaidām vēl noslēpumainas krustu zīmes. Kādēļ tēlnieks cērt akmeni un arī dzīves nogurdināts zemnieks kokā mēģina atstāt savu līdzcilvēku atveidu. Un tagad man mazliet skaidrāks kļūst arī rakstnieka darba mērķis. Jo mēs visi taču kaut kādā veidā uz šīs zemes atstāsim sava laika zīmes — šodienas liecības, šodienas pierādījumus, šodienas pieredzi.

Un reizēm klusi jāpiedauza zvanam, lai sadzird mūsu saprāts. Maigi un iejūtīgi jāpieskaras cilvēciskajām jūtām. Un katram no lauka jānoveļ savs akmens. Tad, to visu saliekot kopā, cilvēks varbūt varētu arī apjaust mūsu dzīves jēgu.

41

Lita Zariņa sēdēja žurnāla «Rīga» redakcijā pie sava nelielā rakstāmgalda un no Preses nama augšstāva logiem vēroja pilsētas plašo panorāmu, kas tālumā tinās vieglā dūmakā. Kā sarūsējuši pīķi rudenīgajās debesīs dūrās sešu seno baznīcu torņi. Jaunā Gorkija ielas tilta masīvais trošu pilons jau drosmīgi satvēris milzīgās stīgas, un tās vējā dziedāja savu metāla dziesmu. Pa Daugavu lēnām peldēja mazs un nošmulējies ostas velkonis. Ar baltiem vārdiem — «Rīta rasa». Pat smiekli nāk! Tad jau drīzāk «Darvas piliens». Vai arī «Eļļas plankums». Zēl, ka nevar atvērt logu. Ko tie arhitekti domājuši? Ko tie celtnieki izdarījuši? Gaisa apmaiņas iekārtas šinī stāvā atkal_īsti labi nedarbojas. Un kur tā mašīnrakstītāja tik ilgi kavējas? A, pareizi! It kā būtu pusdienas laiks. Pusdivpadsmit. Būs arī man jānobrauc lejā. Varbūt kulinārijas nodaļā kaut ko izraušu vakariņām. Mātei šodien pēcpusdienas maiņa, un vakariņas būs jāgatavo man. Arī jādzīvo man. Interesanti, kādēļ Ilmārs man vakar zvanīja? «Gribu tevi satikt, gribu parunāties.» Neticu, ka tikai to vien. Tu gribi kaut ko vairāk. Bet vairāk neko es dot nevaru. Varēt jau varu, kas tur ko nevarēt, taču negribu. Nudien negribu! Tomēr jauki, ka vasara tik ātri aizskrējusi. I manīt nemanīju. Te bija — un te vairs nav. Un kas tagad nāks? Zelta rudens? Skaistais kāzu laiks? Atvadas no pagātnes? Veļu laiks. Kuru katru dienu Regnāram vajadzētu atgriezties. Beidzot atgriezties. Cik ilgi viņš uz tiem laukiem nīks? Un kur šie lauki atrodas? Uz kuru debess pusi man vajadzētu iet? Uz piekto? Interesanti, ko Regnārs Brints toreiz domāja, kad rakstīja savu «Piekto debess pusi»? Mīlestību? Tādu mīlestibu, kas ir visur un nav nekur? Ko var sastapt ikviens un tomēr nekad neviens nesastop? Regnār… Vai tiešām mēs esam spējīgi satvert tikai sapņa malu? Tagad vienatnē un ilgās pēc tevis es esmu laimīga. Laimīga, ka varu ieiet tavā dzīvoklī. Laimīga, ka varu aplaistīt kaktusus un varu tevi gaidīt. Neko vairāk man pašlaik arī nevajag. Vienīgi gribas tevi sagaidīt. Gribas atkal būt kopā ar tevi. Neticu, ka tu mani būtu jau aizmirsis. Negribu! Lūdzu, neaizmirsti mani! Es negribu, ka tu mani aizmirstu. Neaizmirsti! Vai tas tev grūti? Nu, lūdzu, atceries, ka tevi Rīgā gaida jauna un patīkama sieviete, un daudzi apgalvo, ka viņa esot talantīga. Bet tas nav galvenais. Tas ir tikai papildarguments. Galvenais ir tas, Regnār, ka es tevi mīlu un man ir laba un atsaucīga sirds. Un mana mīla pret tevi sevi apliecināja visu šo vasaru. Pirmkārt — es par tevi nespēju uzrakstīt redakcijai apsolīto aprakstu. Tu man pēkšņi biji kļuvis tik tuvs un dārgs, ka es nespēju tevi rādīt citiem. Kaut domās, bet tu piederi tikai man, man vienīgajai. Jā, drausmīgs egoisms, pasakaini skaists un vajadzīgs egoisms, un parādiet man kaut vienu cilvēku, kas savā mīlestībā gribētu dalīties vēl ar kādu citu! Nemaz nebiju domājusi, ka ar mani var notikt tik krasa pārvērtība. Vēl pirms divarpus gadiem es gaudoju kā aizkauta, kad Rolands mani atstāja un pateica: «Viss! Sakravā savas mantiņas un brauc atpakaļ pie mammas!» Es aizbraucu, jo viņam blakus stāvēja jau cita sieviete, ne skaistāka un ne jaunāka par mani, taču viņa turpat blakām smējās, un es lūdzos pilnīgi velti, bet šovasar savukārt lūdzās Rolands: «Sakravā savas mantiņas un nāc atpakaļ! Nāc!» Bet es negribu būt tranzīta pasažiere un dzīvot kā dzelzceļa stacijā. Es gribu atnākt pati un justies laimīga. Noderīga. Kā draugs. Tev, Regnār, vajadzīga. Jocīgi. Es dažreiz satiekos ar Ilmāru, dažreiz mazajā bārā izsūcam kādu kokteiļa glāzi, sarunājamies, bet visu laiku tomēr domāju tikai par tevi. Tu laikam mani esi nolādējis. Tu man esi pamatīgi sagrozījis galvu, un pat negribot man visu laiku acu priekšā ir tava seja. Vēl sajūtu tavas lūpas un rokas. Un tas viss bez tavām grāmatām, bez tavas daiļrades. Tas viss ir tikai no cilvēka. Bet bija taču tikai viens satraucošs vakars, viena laimīga nakts un viens ļoti skumjš rīts. Un šīs nedaudzās stundas tomēr tagad šķiet tikpat garas un vērtīgas kā visa mana līdzšinējā dzīve. Un par to tev liels paldies. No tevis plūst vitāls spēks un enerģija. Un dīvains, galvu reibinošs skarbums. Tu droši vien reti kad izrādi maigumu, bet savu sirds siltumu parasti noslēp aiz ārējā skaļuma un enerģiskas rīcības. Bet es jau zinu, Regnār, arī tev, tāpat kā visiem, negribas būt vienam. Tev gribas, lai pie tava spēcīgā pleca dažreiz pieglaustos maigs, silts sievietes vaigs. Lai tev blakus būtu sieviete, kas spētu satraukt un nomierināt. Tu pats to varbūt vēl neapzinies, bet es tev esmu nepieciešama. Patiešām, Regnār! Bet kur lai tevi meklēju? Mani dažreiz sāk pārmākt izmisums. Ja ar tevi tur notikusi kāda nelaime? Ja tu pašlaik aicini mani palīgā? Es te tikai sēžu, priecājos par Rīgas panorāmu, par baltajiem okeāna kuģiem ostā, bet neko tevis labā

nespēju izdarīt. Es neko nedzirdu. Es nespēju nokļūt pie tevis. Man atliek vienīgi gaidīt.

Skaļi iezvanījās telefons. Mazliet sagurušām kustībām Lita pacēla klausuli.

—    Redakcija, — viņa klusi teica.

—    Prozas nodaļa? — jautāja asa sievietes balss.

—    Nē, kultūras nodaļa, — Lita atbildēja.

—    Biedre Aizpuriete?

—    Nē. Ar jums runā Lita Zariņa.

—    Man jūs nederat. Man vajadzīga literatūras nodaļa.

—           Zēl. Tad tur arī zvaniet, — Lita sacīja un nosauca pareizo telefona numuru.

Lita atkal paskatījās pa logu ārā. Pāri tiltam nepārtrauktā straumē plūda automašīnas. Ostā stāvēja vairāki lieli kuģi. Daugavas ūdens spīdēja tumši pelēks un ļoti auksts. Vēlreiz spalgi iezvanījās telefons. Lita pacēla klausuli.

—    Kultūras nodaļa klausās, — viņa sacīja.

—   Tu? — atskanēja patīkama vīrieša balss. — Lita?

—    Es.

—    Hello! Seit Ilmārs!

—    Tā jau es domāju!

—    Ko tu nesveicinies?

—    Čau, čau!

—    Ko tu domāji?

—    Ka tu man piezvanīsi.

—    Tātad gaidīji?

—    I jā, i nē.

—    Kādēļ nē?

—    īsti nemaz nezinu.

—    Negribu dzirdēt nekādus «nē»! — Ilmārs sparīgi teica.

—    Pārāk daudz tu gribi.

—           Un tu ne? Tu vienmēr apmierinies tikai ar to mazumiņu, ko dzīve dažreiz savā skopulībā nomet pie tavām kājām?

—    Tu neesi mainījis savu profesiju?

—           Nē. Kādēļ? Ar tevi joprojām runā tas pats vecais, pazīstamais fotomeistars. Bet kādēļ tā prasi?

—    Kaut kā pārāk dzejiski esi sācis runāt.

—    Laikam būšu iemīlējies.

—   Tad jau nu gan.

—    Es esmu iemīlējies tevī, — Ilmārs teica samtaini dūdojoši. Lita brīdi klusēja un par sevi bija pat mazliet izbrīnījusies.

Viņā šie vārdi dīvainā kārtā neizsauca itin nekādas emocijas. Viņa to pagaidām nespēja izskaidrot, bet šī atzīšanās viņai bija pat nepatīkama.

—    Ko tu neatbildi? — Ilmārs pavaicāja.

—    Nezinu, ko lai tev saku.

—    Tu laikam nemaz nepriecājies, vai ne?

—    Nē, Ilmāriņ, nemaz.

—    Kādēj?

—    Nezinu. Es to nemāku izskaidrot.

—    Tad jau ari nevajag.

—    Nu, protams. Es jau tev to teicu pagājušreiz.

—    2ēl, Lita, žēl!

—    Piedod, bet neko nevaru izdarīt.

—    Varēt jau vari.

—    Neko.

—    Tu domā, ka mums būtu slikti? — Ilmārs pajautāja.

—    Mums būtu taisni brīnišķīgi. — Lita iesmējās.

—    Es arī tā domāju.

—    Nu domā vien, — Lita teica.

—           Tu varētu vismaz atbraukt pie manis uz darbnīcu, — Ilmārs sacīja. — Es tevi beidzot varētu nofotografēt.

—    Kailu?

—           Nē, tas nav obligāti. Lai gan esmu iecerējis arī dažus aktus. Bet šai gadījumā mani vairāk interesē tava seja. Tu vispār pati zini, cik tava seja ir izteiksmīga?

—    Zinu. Es bieži skatos spogulī.

—    Un acis! Tu zini, kādas tev ir acis?

—    Necenties! Vai tev aptrūcies modeļu?

—    Man nevienu citu nevajag, izņemot tevi. Tu to saproti?

—    Nē.

—           Tad atkārtoju jau simto reizi. Es esmu iecerējis viena portreta sēriju. Sešas bildes. «Pārdomas», «Atklāsme», «Suģestija», «Aiziešana», «Rīts», «Mīlestība». Un visu šo psiholoģisko etīžu filozofisko piepildījumu, visu šo nosaukumu nianses var atklāt vienīgi sieviete ar tādām jūtām, acīm un seju kā tev. Tu saproti?

—           Jā. Tagad es saprotu. — Viņa iesmējās. — Tev vajadzīga aktrise.

—           Es pats zinu, kas man ir vajadzīgs! — Ilmārs pikti iesaucās. — Es taču esmu profesionālis! Ko tu mani māci! Man tu esi vajadzīga! Vienīgi tu! Saproti, vienīgi tu! — Viņi paklusēja. — Man tās bildes jau pēc mēneša būs jāsūta uz Bratislavas starptautisko izstādi. Pēc tam šī izstāde ceļos pa visu Eiropu. Kādēļ, Lita, tu man negribi palīdzēt?

Litai pēkšņi kļuva jautri, un viņa atkal skaļi iesmējās.

—           Tagad es svēti ticu, ka tu esi visfanātiskākais savas profesijas pārstāvis. Bet kādēļ tev bija jārunā par mīlestību?

Ilmārs kādu laiku klusēja.

—    Tas ari, — viņš beidzot teica. — Tas, Lita, ari! Nopietni.

—           Un tieši tādēļ, — Lita sacīja, — mums nekas nesanāks. Tieši tādēļ.

—    Zēl, — Ilmārs smagi nopūtās.

—    Man arī, — Lita teica.

—    Varbūt tomēr?

—    Gan jau tu iztiksi bez manis.

—    Zini, būs grūti.

—    Nekas, nekas.

—    Bet vispār, Lita, tu esi baigā.

—    Tas nu gan ir pareizi.

—    Ko tu pašlaik dari?

—    Traki strādāju, un tu mani atrauj no darba.

—           Met visu pie malas un atbrauc uz centru! Vismaz ieiesim kaut kur paēst.

—    Paldies! Es jau nupat paēdu.

—    Ko tu man te stāsti?

—    Nē, nopietni.

—           Tev gadījumā nav uzradies kāds mīļākais? — Ilmārs indīgā balsī jautāja.

Lita atkal iesmējās.

—    Gadījumā ir uzradies, — viņa atbildēja.

—    Tad jau nu gan.

—    Tas viss?

—           Nekas nav viss! — Ilmārs skaļi iesaucās. — Es tūlīt braucu pie tevis, un visu izrunāsim aci pret aci!

—           Piedod, draudziņ! — Lita ātri sacīja. — Mani pašlaik izsauc redaktors. Tu piezvani citreiz, jā?

—           Labi, — Ilmārs nopietni sacīja. — Es pie tevis būšu pēc stundas.

Lita nolika klausuli un pasmaidīja. Tas Ilmārs tomēr ir viens lāga zēns, viņa nodomāja. Tikai viņš vēl nezina, ka absolūti veltīgi censties iekarot sievieti, kura mīl citu. Tas nu gan ir pilnīgi veltīgs darbs.

42

Pēc apmēram desmit minūtēm Lita Zariņa mašīnrakstītājai atdeva aktuālo materiālu par Padomju Latvijas galvaspilsētas gatavošanos Dziesmu svētkiem, tad kārtējam žurnāla numuram izrediģēja vēl vienu garāku rakstu un arī to ienesa mašīnrakstītājai. Nobraukusi ar liftu lejā, viņa ielūkojās kafejnīcā, bet tur bija

gara rinda, un viņa ātri paēda ēdnīcā. Pēc tam Lita aizbrauca uz centru un pārsēdās trīsdesmit otrā maršruta autobusā. Brauciens bija ērts un ātrs. Juglā gaiss bija daudz svaigāks, vēsāks. Viņa vēl iegriezās kafejnīcas «Nektārs» kulinārijas nodaļā, sapirka pilnu somu visdažādāko pārtikas produktu un lēnām gāja uz Reg- nāra Brinta dzīvokli. Viņa gāja ļoti lēni, daudz ko pārdomājot un atceroties, un tad pirmo reizi pa īstam sajuta, ka viņa neiet ciemos, ka neiet uz šo dzīvokli kā istabene, kā algota kalpone, kā izpalīdzīgs cilvēks. Šoreiz viņa uz turieni gāja kā dzīvokļa saimniece: patiesi — viņa iet uz savām mājām! Šī sajūta bija tik aplama, bet tai pašā laikā tik silta un patīkama un tik ļoti gaidīta un cerēta, ka Lita Zariņa pat apstājās un kādu laiku ļāvās šai skaidri apzinātajai ilūzijai. Tad vējš no ezera puses sejā iesvieda nokaltušu lapu un ūdeņu smaržas, un Lita manāmi nodrebēja. Kļuva vēsi. Viņa sāka iet ātrāk, viņa steidzās un, beidzot nokļuvusi dzīvoklī, tūlīt aizslēdza durvis, atspiedās pret gaiteņa sienu un atviegloti uzelpoja. Litai pēkšņi pa ceļam bija šķitis, ka tas viss ir tikai sapnis, viņas iedoma, ka tāds Regnārs Brints dzīvē nemaz nepastāv: viņš ir izdomāts. Viņa tēlu vairāku gadu laikā radījušas vienīgi kādas mazliet aizlauztas sievietes ilgas pēc tīras un romantiskas mīlestības.

Lita pasmaidīja un iegāja virtuvē. Nē, viss bija pareizi. Šis tomēr ir Regnāra Brinta dzīvoklis, nekas nav izdomāts un nevar būt nepatiess. Viss notiek tieši tā, kā tam laikam arī jānotiek.

Krietni vien vēlāk, kad jau bija paēstas vakariņas, Lita Zariņa no visiem plauktiem noslaucīja putekļus, it sevišķi rūpīgi notīrot Regnāra Brinta sarakstītās grāmatas, tās viņa ar īpašu maigumu apskatīja un uzmanīgi nolika atpakaļ. Tad viņa aplaistīja puķes un kaktusus, visās istabās izmazgāja grīdu. Kad dzīvoklis bija uzkopts, Lita sagatavoja vannu, nomazgājās un atkal jutās vesela un brīva. Lita piegāja pie ledusskapja, izņēma pudeli «Pepsikola» un ar baudu to iztukšoja. Atspirdzinošais, vēsais dzēriens vēl vairāk uzlaboja sievietes noskaņojumu. Viņa ieslēdza radiolu, uzlika plati ar Ļeņingradas diksilenda ierakstu un atlaidās mīkstajā atpūtas krēslā: viņai šai mirklī bija tik patīkami un silti, ka viņa neko citu vairāk nevēlējās. Lai tikai tā būtu vienmēr. Lai viņa visu atlikušo dzīvi varētu dzīvot šai dzīvoklī, lai viņa pēc darba vienmēr tā varētu sēdēt šai istabas kaktiņā, klausīties mūziku un ar patiku vērot, kā pie rakstāmgalda kāds klusi strādā. Pēc tam viņa ietu šim labajam cilvēkam gatavot vakariņas, pēc tam viņam sagatavotu vannu un pēc tam sagatavotu gultu. Tas viss būtu tik skaisti, tik vienkārši, tik saprotami! Bet kādēļ tā nav īstenība? Varbūt reiz tomēr būs, varbūt… Iespējams jau rit vai pēc dažām dienām, augstākais, pēc nedēļas. Regnāram Brintam ir jāatgriežas! Ar pēdējām dzērvēm, ar pirmo sniegu. Viņam taču noteikti ir saistības ar izdevniecību, ar kinostudiju. Tātad norunāts, nolemts. Es palieku šeit! Varbūt Regnārs Brints te jau kādreiz ir bijis? Hm … Uz šejieni pa visu vasaru esmu atbraukusi tikai dažas reizes. Pēdējo reizi biju gandrīz pirms mēneša. Bet viņš man atjāva dzīvot pastāvīgi. Un vēl aicināt draugus!

Nē, nekas tomēr neliecināja, ka Regnārs šeit būtu nesen iegriezies. Dzīvoklī viss bija tieši tā, kā bija pirms mēneša. Tomēr jāpalūkojas! Par viņa ierašanos varētu liecināt vienīgi neuzkrītoši sīkumi. Ziepes ir turpat. Arī dvieļi nekustināti. Jā, šis sarkanais frotē dvielis noteikti te karājās arī agrāk. Man šķiet, ka arī visi viņa krekli uz vietas. Bet kas to lai zina? Vai es tos esmu skaitījusi? Atcerējos! Beidzot būtu jāsaskaita nauda.

Lita piegāja pie Regnāra rakstāmgalda, izvilka augšējo atvilktni un rokā paņēma zilganu paciņu. Tie visi bija divdesmitpiecnieki, četrdesmit gabali, tātad patiešām apaļš tūkstotis. Viņa kādu laiciņu paturēja rokā šo krietno naudas summu, kuru pavasarī Regnārs Brints viņai bija tik izšķērdīgi atvēlējis. Litai nekad tāda nauda vēl nebija piederējusi, un varbūt tieši tādēļ žūksnis viņu atstāja diezgan vienaldzīgu. Lita naudu atlika atpakaļ atvilktnes stūrī un paskatījās dziļāk. Tur vēl bija kaudzīte manuskriptu, dažādi dokumenti un stāsti, kurus Lita neatcerējās lasītus. Viņa sāka tos lēni šķirstīt, tad pēkšņi starp aprakstītajām papīra lapām ieraudzīja zaļganu, ar vairākiem zīmogiem izrotātu dokumentu.

«Latvijas PSR Madonas rajona Riekstu ciema izpildkomiteja … pārdod pilsonim Andžejam Kolosovskim . .. nolietotas lauku mājas «Krūmi» . . .»

No saviļņojuma un priecīgā pārsteiguma Litai sāka pat trīcēt rokas. Lūk, kur tu esi noslēpies! Un tomēr es tevi atradu! Bet vai tad varēja būt arī citādi? Varēja . . . Tas ir liktenis. Regnār, tas ir tas, ko visu šo vasaru gaidīju! Tagad es vismaz zinu, kur tu esi.

Negaidīti skaļi iezvanījās telefons. Lita satrūkās un mirkli nogaidīja. Telefons zvanīja palēkdamies. Viņa nesteidzīgi pacēla klausuli.

—   Hello! Regnār, tu?! — vada viņējā galā kliedza skaļa un nepacietīga vīrieša balss.

—    Nē, — Lita atbildēja.

—    Lūdzu, pasauciet Regnāru!

—    Regnāra nav mājās.

—    Ko?! Viņš vēl nav atgriezies no laukiem?

—    Nē.

—    Apžēlojies! Kad tad viņš beidzot atgriezīsies?

—    To nu gan es nezinu.

—    Kā nezināt? Jūs tur pie viņa dzīvojat?

Lita saknieba lūpas un dažus brīžus klusēja.

—    Jūs esat viņa sieva?

Lita joprojām neko neatbildēja.

—    Jūs esat Baiba Līce? Jūs esat atgriezusies?

Litai kaut kas pakrūtē iedzēla, un viņa ar grūtībām norija siekalas.

—           Nē, es neesmu Baiba Līce, — viņa klusi atbildēja. — Es šeit esmu bijusi visu laiku.

—    Bet es zvanu katru dienu! Kādēļ nenācāt pie aparāta?

Lita atkal klusēja.

—           Nu labi! — vīrietis sacīja. — Es jums būšu pateicīgs, ja jūs man vismaz pateiksiet, kad Regnāru var gaidīt mājās.

—           Visu laiku, — Lita sacīja. — Es viņu gaidu mājās jau kopš vasaras sākuma. Kopš tās dienas, kad viņš aizbrauca.

—           Tas viss ir ļoti skaisti, — vīrietis teica maigāk. — Un es jūs saprotu… Starp citu, vai mēs neesam pazīstami? Mani sauc Andris Lielzārds. Strādāju izdevniecībā par redaktoru un . ..

—    Man jūsu vārds nav svešs, bet jūs mani diemžēl nepazīstat.

—    2ēl. Jums ir tāda klusa un patīkama balss.

Lita atkal neko neatbildēja.

—    Ko jūs tur darāt bez Regnāra?

—    Es jau jums teicu: gaidu.

—           Bet paklausieties, mīļo cilvēk! — Andris lūdzoši iesaucās. — Tad vismaz pasakiet, kur viņš pašlaik atrodas? Kur dzīvo? Saprotiet, man viņš vistuvākajās dienās ir jādabū ciet! Obligāti! Ja man tas neizdosies … Es par to baidos pat domāt! Tādēļ prasu: kur šobrīd es varētu sastapt Regnāru Brintu? Jūs taču zināt, kur viņš atrodas?

—    Jā, — Lita atbildēja. — Es to zinu.

—           Nu, protams, — Andris ātri sacīja. — Tātad kur viņš ir noslēpies?

—           Madonas rajona Riekstu ciema Krūmos, — Lita pateica raiti.

—           Tālu gan, — Andris tā kā sadrūmis sacīja. — Jūs skaidri zināt, ka Regnārs rīt vai parīt Rīgā vēl nebūs?

—           Es neko skaidri nezinu, — Lita tikko dzirdami atbildēja un nolika klausuli. Vēl dažus brīžus viņa nekustīgi stāvēja, tad viņu negaidīti pārņēma tik spējš un patīkams prieka vilnis, ka gribējās uzgriezt mūziku skaļāk un sākt dejot. Viņa taču beidzot ir atradusi! Regnāru Brintu! Tātad Cilvēks nekur tomēr nav pazudis. Un es jebkurā brīdī pie viņa varu aizbraukt. Jā, Regnār, aizbraukt! Un to es izdarīšu jau rīt. Nekavējoties. Rīt! Muļķe! Kādēļ es tai atvilktnē neieskatījos agrāk? Cik daudz laika esmu zaudējusi!

Dārza malā Regnārs bija sakūris lielu ugunskuru, kur sameta nolūzušos zarus un sagrābstītās koku lapas. Ik pa brīdim viņš atspiedās pret grābekļa kātu un domīgs skatījās garajā dūmu grīstē. Un viņam nez kādēļ šķita, ka baltajās uguns liesmās sadeg visa viņa iepriekšējā dzīve. Ka līdz ar žagariem un lapām viņš šai ugunskurā iemetis arī visas savas neveiksmes un mazdūšību, visu savu godkāri un apvainojumus, savu pēdējo gadu cenšanos dzīvot spoži un jautri; viņam šķita, ka tieši šai brīdī, kad izlēmis palikt un atkal nopietni strādāt, viņš uz visiem laikiem sadedzina arī paviršo un dažreiz pat negodīgo attieksmi pret darbu. Regnārs raudzījās liesmās un jutās laimīgs. Laimīgs tieši par to, ka neviens viņu pašlaik netraucē, ka viņš ir aizbēdzis un noslēpies, ka beidzot no visiem ticis vaļā. Un galvenais — viņš ticis vaļā arī no savas nesenās pagātnes, viņš ir atbrīvojies. Viņš ir uzvarējis, brīvs.

Tad Regnārs saklausīja klusu rūkoņu, kas tuvojās, viņš pacēla galvu un pārsteigts skatījās. No lielceļa uz viņa mājas pusi nogriezās gaišzils moskvičs un pēc neilga laika gāzelēdamies ieripoja pagalmā un apstājās blakus viņa sarkanajam žigulim. Un, vēl vairāk izbrīnījies, viņš ieraudzīja, kā atveras piebraukušā automobiļa durvis un pa tām veikli izrāpjas Andris Lielzārds, izdevniecības vecākais redaktors. Andris, plati smaidīdams, tuvojās. Bet Regnārs nesmaidīja. Viņš nopietns skatījās uz tuvojošos redaktoru un saprata, ka viņa tik labi izdomātajā plānā kaut kas ir aprēķināts nepareizi. Un droši vien bijis ārkārtīgi maldīgi domāt, ka var tā, lūk, visu sadedzināt. Aizbēgt. Atteikties. Aizmirst. Viss ir daudz sarežģītāk. Un nevar rokā saturēt vēju. Un nevar otrreiz uzraut jau reiz izdegušu sērkociņu. Un nevar dzīvi pilnībā atkal sākt no jauna. Un nevar aizbēgt ne no cilvēkiem, ne no sevis. Tāpat kā nevar aizsniegt zvaigznes vai ar roku pieskarties cilvēka plecam, kurš tev tagad kļuvis svešs un nepatīkams.

—    Sveiks, meistar! — Andris kliedza jau pa gabalu. — Nav sevišķi godīgi sevi likt meklēt pa visu republiku!

—   Kādēļ tad bija jāmeklē? — Regnārs vaicāja un pasniedza roku. — Un kā tu vispār mani atradi?

—    Lūk, atradu! — Andris dusmīgs sacīja. — Domāji, ka neizdosies?

—    Jā. Es tā cerēju.

—   Jau zināms, ka visi dzejnieki, rakstnieki, mākslinieki mazliet uz augšu pasisti, bet nedomāju … — Andris apmulsa.

—    Un es, protams, arī?

—    Kādēļ tu par sevi nedevi nekādu ziņu?

—    Kam šī ziņa ir vajadzīga?

—           Man! — Andris joprojām dusmīgi turpināja. — Man un izdevniecībai.

—    A, tad nu gan!

—           Vai esi aizmirsis, ka pie mums redakcijā atrodas tavs romāns «Viesi»?

Regnārs sarāva pieri, un uz tās parādījās vairākas dziļas grumbas.

—           Es par to sevišķi nedomāju, — Regnārs sacīja. — Gandrīz vai biju aizmirsis.

—           Un to, ka esmu šīs grāmatas redaktors, tu, protams, arī aizmirsi?

—           Jā, — Regnārs klusi un domīgi teica. — Arī par to es sevišķi nedomāju.

—    Par ko tad tu domāji?

—           Par visu ko, Andri, bet šis darbs nudien man nemaz nestāv pie sirds. Tas ir pēdējais no pēdējiem.

—    Labi, ka vismaz tagad atcerējies.

—           Labāk jau neatcerēties, — Regnārs sacīja. — Kā tad tu mani īsti atradi? Aicināji talkā miliciju?

—           Daudz jau netrūka! Pēdējās dienās man šāds variants patiešām ienāca prātā.

—    Kam tad es pēkšņi tik ļoti esmu ievajadzējies?

Ilgi pilnīgā neizpratnē Andris skatījās uz Regnāra neskūto seju, uz veco, saņurcīto žokejcepuri, kas sedza viņa tumšos, jau stipri sirniot sākušos matus, un uz pagalam novalkāto, daudzās vietās saplēsto vatnieku, kuru viņš bija uzvilcis mugurā. Andra priekšā tagad stāvēja klaidonim līdzīgs cilvēks, kurš lieliskā apmierinātībā dedzina vecas koku lapas un uzdod muļķīgus jautājumus.

—           Es taču tev teicu, — Andris klusi, it kā pat nobijies atkārtoja. — Tu esi vajadzīgs man. Saproti, Regnār, man!

—           Kas par lietu? — Regnārs neapmierināts jautāja. — Ko tev no manis vajag?

—           Man vajadzīgs tavs paraksts, — Andris ātri sacīja un atvēra «diplomātu». — Un vēl daži jautājumi palikuši neskaidri. Tavā tekstā. Man jau rīt, vēlākais, parīt jānodod ražošanā. Tas jau ir nodošanas grafikā. Mākslinieks Vasarājs uztaisījis brīnišķīgu noformējumu, tev tas noteikti patiks.

Regnārs paņēma tīri pārrakstīto un rūpīgi izrediģēto manuskriptu, to lēni pāršķirstīja, un, jo ilgāk to skatīja, jo asāk un sāpīgāk viņā iedzēla tukšuma sajūta, un viņu atkal pārņēma kauns un liela nožēla. Viņš rokā turēja kādu nelielu gabalu, kādu nepatīkamu savas pagātnes posmu, no kura tikai pirms dažām minūtēm bija iedomājies ticis vaļā. Bet nē! Tev to pieved klāt automašīnā, izņem no eleganta koferīša un svinīgi, gluži kā lielu baltas smiltis. Un aukstu ledu. Un visus nodzīvotos gadus. Un asās mīlestības šķembas. Un vienmēr smago un mūžīgo jautājumu — kā dzīvot tālāk? Ko darīt, kā rīkoties turpmāk? Un nepārtraukti ausīs skanēja:

«Tu atkal esi rīkojies nepareizi, nepareizi…»

44

Lēni un uzmanīgi suns apgāja apkārt šķūnim, vairākas reizes paošņāja gaisu, tad apstājās un saspringti vēroja cilvēku.

Regnārs nolika cirvi sāņus un apsēdās uz malkas bluķa. Viņš suni pazina. Tas jau vairākas dienas kā izlūkodams bija ložņājis ap māju, vērīgi raudzīdamies apkārt, bet tik tuvu nekad vēl nebija pienācis. Pēc dažiem mirkļiem suns iesmilkstējās.

—    Nāc šurp! — Regnārs uzkliedza pavēlošā balsī.

Suns pieglauda ausis, nogūlās uz vēdera un atkal iesmilkstējās.

—    Nebaidies! — Regnārs mierinoši sacīja. — Nāc droši!

Suns mazliet pagaidīja, tad, turpinādams smilkstēt, pierāpoja

klātāk. Regnārs pieliecās un vairākas reizes noglāstīja tam galvu, paieskāja aiz auss. Suns droši vien ir ļoti vecs. Pat visai iespējams, ka tas kādreiz piederējis mājas bijušajam saimniekam Mārtiņam Krūmam, bet, kad tas pagājušgad nomiris, palaists brīvībā un visu šo laiku klaiņojis apkārt, nekur sev nerazdams ne miera, ne siltuma, un tagad beidzot atgriezies, lai šeit aizvadītu atlikušās dienas.

Ja patiešām ir tā, Regnārs nodomāja, tad tu esi prātīgi darījis. Tu esi ieradies visīstākajā laikā. Tu droši vien sajuti, ka tagad tavās mājās dzīvo kāds cits, es tevi, protams, pieņemšu, bet nekad tev nebūšu saimnieks. Mēs abi būsim draugi, vai ne? Un tu nekad netiksi piesiets ķēdē. Tu gulēsi virtuvē pie plīts, un tev tur būs silti, un tur vienmēr stāvēs arī ēdiens, bet pa vakariem tu nāksi pie manis istabā, modrs gulēsi pie gultas un mēs viens otram pirms aizmigšanas stāstīsim pasakas un atcerēsimies dažādus notikumus gan no manas, gan tavas dzīves, un tas mūs varbūt nomierinās, un mums ziema neliksies tik gara.

Laikam jau arī suns it labi saprata, pārstāja smilkstēt, piecēlās sēdus un vēlreiz vērīgi ielūkojās cilvēka acīs. Suņa acis bija dzidras un mazliet skumjas. Pēc dažiem mirkļiem suns ielika galvu Regnāra plaukstā un aizvēra acis, it kā pie sevis sacīdams:

«Es uz tevi, cilvēk, paļaujos.»

Regnārs nopriecājās par suņa ierašanos, un viņam nākotne rādījās daudz gaišākās krāsās, daudz labāka. Būs vismaz ar ko aprunāties, viņš nodomāja, un es pret tevi būšu gan žēlsirdīgs, gan labsirdīgs, un ceru, ka tu ar laiku kļūsi mans draugs. Mums neviena vairāk nav. Aniāra aizbraukusi atpakaļ uz Rīgu un tagad droši vien kopā ar pārējiem studentiem kādā kolhozā palīdz novākt kartupeļus. Varbūt cukurbietes. Varbūt sēd ar savu puisi kafejnīcā un atceras aizgājušo vasaru, un tagad šim puisim stāsta, kā tur uz laukiem satikusi dīvainu vīru, kas vispirms uzdevies par kravas automašīnas šoferi, pēc tam izskatījies līdzīgs rakstniekam … Bet tu nedusmojies, Aniāra! Varbūt es nemaz tev nebūšu tik ļoti samelojies. Man ir tikai četrdesmit pieci gadi. Kas zin, varbūt liktenis man atvēlējis vēl tikpat daudz . . . Un es ceru, esmu pat pārliecināts, ka arī tu kādreiz kļūsi izcila māksliniece, un tu lasīsi manas grāmatas, un es skatīšos tavas gleznas, un mēs vienmēr atcerēsimies mūsu nejaušo tikšanos, mūsu kopīgo braucienu uz šo pasaules nostūri, uz Riekstu ciemu, un to, kā mēs vasaras beigās šeit meklējām riekstus un nekur tos neatradām; un atcerēsimies dažas tikšanās reizes, kad abi centāmies iedvest ticību viens otra spējām, talantam, iedvest ticību, ka tas, ko mēs darām un darīsim, nekad nebūs veltīgi, nebūs lieki. Un mēs atcerēsimies arī to, cik tas ir brīnišķīgi jauki, kad divi gandrīz vai nepazīstami cilvēki tomēr spēj balstīt viens otra plecu un ar dažiem vārdiem radīt cerību nākotnei — neko negaidot un neprasot no otra. Vienkārši tāpat. Cilvēciski.

Regnārs pacēla galvu un ieklausījās. Arī suns saausījās.- Atkal tālumā varēja sadzirdēt klusu motora rūkoņu: no šosejas strauji nogriezās ķirškrāsas žigulis un pa šauro lauku ceļu brauca tieši šurp.

Līgodamās mašīna pabrauca garām šķūnim un apstājās pagalma vidū. Atvērās mašīnas durtiņas, un Regnārs ieraudzīja Valdi Tālu un Inesi Balodi. Valdim mugurā bija pelēks lietusmētelis ar paceltu apkakli, un izskatījās, ka viņš pa šo vasaru pamatīgi būtu noķrities svarā. Inese — kā vienmēr — apburoša. Viņai mugurā bija tumši zils kostīms, kam apakšējā mala, piedurknes un apkakle bija apšūtas ar baltu, pūkainu ādu. Galvu sedza moderna cepure «laiviņa», un Inese izskatījās pēc starptautisko līniju eks- traklases stjuartes.

—    Sveiks, brīvprātīgo trimdinieki — Valdis sauca, ieraudzīdams Regnāru šķūnīša priekšā un tam blakus cirvi un lielu kaudzi saskaldītas malkas. Suns sabozās un atgāja labu gabaliņu nostāk.

—    Sveiks! — Regnārs bez mazākā prieka atņēma sveicienu un sarauca pieri. — No kurienes jūs te uzradāties?

—    Negaidīji?

—    Ne mazākā mērā.

majam pavasarim. Vēl vajadzēja palikties mazliet tās naudas. Nevarēja viņa visu iztērēt! Nē . . . Aāā! Kā tad! Lita taču atvilktnē būs atradusi mājas pirkšanas un pārdošanas aktu! Tagad viss skaidrs. Es to biju gauži aizmirsis. Nu jā. Tātad nekāds liktenis. Vienkārši nejaušība. Lita… Ari par tevi es šo garo vasaru tikpat kā nemaz neesmu domājis. Es pastāvīgi un apzināti no šīm domām vairījos. Jo baidos, ka šīs domas atkal varētu izraisīt kādu sapni, bet, kā daudzi citi, arī tas droši vien būtu nepiepildāms. Un tādēļ labāk nevajag. Es tagad esmu kļuvis pietiekami stiprs, lai no daudz kā vilinoša spētu atteikties. Tagad manu dzīvi atkal vadīs tikai mans darbs, mans pienākums un tas, ko pats gribēšu, nevis citi.

—    Nu kā tad ir, Regnār? — Valdis nepacietīgs atsāka. — Kāds iznācis scenārijs?

—    Nekāds, — Regnārs atbildēja. — Tūlīt pēc atbraukšanas es gan mēģināju strādāt, taču nekas prātīgs nesanāca. Kādēļ man tik kardināli jāpārstrādā visa beigu dala? Vai gudrie no scenāriju redkolēģijas nesaprot, ka tas neko nemainīs, ja galvenais varonis beigu beigās tomēr atradīsies. Viņš taču ir pazudis pavisam citā nozīmē. Viņš ir morāli pazudis cilvēks, saproti?!

—    Cik es saprotu, tu scenārijam neesi pielicis pat pirkstu, — Valdis, galīgi sadrūmis, teica.

—   Tā ir. Es tur neko nespēju izlabot.

—    Loti jauki, — Valdis tikko sadzirdami noņurdēja, — fenomenāli!

—    Es tiešām nevarēju, — Regnārs kā atvainodamies atkārtoja. . — Un vispār … tik un tā tur nekas nevar iznākt.

—    Paklausies, Regnār, — režisors, tikko valdīdams dusmas, caur sakostiem zobiem izgrūda. — Tu domā, ka es muļķis? Un kinostudijas vadība un tie puiši no kolēģijas arī muļķi? Ko tu te āksties ar savām kaprīzēm! Ģēnijs atradies! Ja tu reiz apsolījies, tad solījumu vajag arī pildīt! Kā tu domā, kinostudija pēc noslēgtā līguma tev divus tūkstošus samaksāja par skaistām acīm? Studija šai scenārijā ir ieinteresēta, un tā šo scenāriju pērk. Tam nekavējoties jābūt uz galvenā redaktora galda, lai pēc iespējas ātrāk to iesniegtu mākslas padomei galīgai apstiprināšanai. It sevišķi vēl tādēļ, ka nupat viens jau ieplānots un ražošanā ielaists scenārijs pašā pēdējā brīdī «nojuka» un tagad draud sašķobīties viss kinostudijas plāns. Vai zini, ko tas nozīmē?

—    Kāda man daja gar jūsu plāniem?

—    Regnār! — Valdis iekliedzās.

—    Lai paliek, Valdi! Tā ir veltīga saruna.

Inese nometa izsmēķēto cigareti sāņus, piecēlās, piegāja pie Regnāra un maigi uzlika abas rokas uz viņa pleciem.

—    Kādēļ tu tiepies, Regnār? — Viņa šķelmīgi uzsmaidīja.

—   Mēs taču esam draugi, vai ne?

—    Nu, protams, Ines!

—    Un tu taču negribi, lai daudzi cilvēki par tevi domātu slikti, lai daudzi kļūtu tev sveši vai pat ienaidnieki?

—    Negribu, Ines, negribu, — Regnārs ātri neapmierināts teica,

—   lai gan man principā ir pilnīgi vienalga, ko par mani domā citi cilvēki.

—    Bet es, Regnār? Un Valdis? Tas taču tev nav gluži vienalga,

vai ne?

Regnārs klusēja. Viņš pagrieza galvu sāņus un ieraudzīja, ka suns uzmanīgi, it kā ne sevišķi uzticēdamies, piesardzīgi sastindzis, vēro svešos atbraucējus, kas atbraukuši ar svešu mašīnu, ar gluži dīvainām smakām un smaržām.

—    Tici, Regnār! Tici, Valdis no šī scenārija uztaisīs labu filmu. Viņš jau daudziem aktieriem ir iedalījis lomas. Un visi būs apmierināti. Gan kinostudija, kas tik ļoti gaida šo scenāriju, gan Valdis, kurš gandrīz vai raud aiz nepacietības atkal ķerties pie interesanta darba, gan daudzi aktieri un es, un galu galā arī tu pats. Tu nebūsi lauzis līgumu, tev nebūs jāatmaksā jau saņemtā nauda. Regnār, tu saņemsi krietnu kaudzīti vēl klāt.

Regnārs joprojām klusēja. Viņu arvien vairāk pārņēma nepatika, dusmas un riebīgs naids pret visu šo jezgu, pret naudu un pret to, ka tu jūties kā parādnieks un katrs uz tevi var rādīt ar pirkstu un draudēt, un lūgties; un dusmoties varēja arī tādēļ, ka tu nekad nespēsi būt absolūti neatkarīgs, jo tev vienmēr būs pienākumi pret citiem un būs pienākums pašam pret sevi, pret savu pārliecību un godīgumu, un darbu, ko uzskati par svētu; un acīmredzot vienmēr būs ļoti grūti savienot šos abus uzliktos smagumus — pienākumu pašam pret sevi un pienākumus pret citiem.

—    Nespītējies, — Inese klusi sacīja un ar lūpām viegli pieskārās Regnāra neskūtajam vaigam. — Es tevi ļoti lūdzu!

—    Labi! — Regnārs skaļi sacīja, nez kādēļ no galvas norāva veco žokejcepuri, dažus brīžus to nervozi ņurcīja rokās, tad nosvieda zemē. — Labi, dāmas un kungi! Labi!

Regnārs ātri ienesās istabā un pēc dažām minūtēm visai apmierināts atgriezās ar cietos vākos iesietu manuskriptu.

—    Ņem! — Viņš to pasniedza Valdim. — Tā ir mana pēdējā padošanās. Taču, lai tā neizskatītos tik pazemojoša, es tomēr atsakos scenāriju pārtaisīt. Atsakos! Tagad man tādi principi, draudziņ! Bet labo tu! Labo! — viņš jau gandrīz vai kliedza. — Es tev šo scenāriju atdodu, es tev to dāvinu. Vari labot, ko vien gribi! Gan beigas, gan sākumu! Visu! Es atļauju! Dari, ko gribi, bet pats es nevaru neko! Tādēļ ka negribu! Skaidrs?

—           Ļoti saprātīgs kompromiss, — Valdis smaidīdams teica, ātri paņēma manuskriptu un vairākas reizes pāršķirstīja. — Bet tad tev mani jāņem par līdzautoru, — viņš steidzīgi sacīja un kautrīgi novērsās.

—    Nu, protams, — Regnārs piekrita un tā dīvaini pasmaidīja.

—   Raksti vien arī savu vārdu!

—    Bet tas nav viss, — Valdis pēc kāda laika jau drošāk sacīja.

—   Kā ir ar pieteikumu dokumentālajai filmai? Kaut ko darīji?

—    Nē.

—           Nē?! — Valdis izbrīnījies pārjautāja un cieši paskatījās uz laucinieciski tērpušos rakstnieku. Arī Inese Balode uz viņu skatījās, nesapratnē raustīdama plecus.

—    Tu patiešām neko neesi darījis?

—           Es līdz šim brīdim vēl šaubos, vai tikai minētais priekšlikums maz bija domāts nopietni.

—           Žēlīgais dievs! — Valdis iesaucās, apgriezās riņķī divas reizes un skaļi nospļāvās. — Vai tiešām tu domā, ka ar tādām lietām joko?

—    Nē, es domāju, ka tas tomēr nav priekš manis.

—    2ēl, — Valdis sacīja un atkal nervozi aizsmēķēja cigareti.

—   Ļoti žēl. Tu esi nopietni saslimis.

Regnārs iesmējās, tad paņēma rokā cirvi, mazliet to pacilāja, tad no visa spēka trieca kādā zarainā pagalē. Ari viņš nervozēja.

—           Es nevēlos, — Regnārs pateica, pāris reižu ar roku uzsizdams pa cirvja kātu. Asmens bija iestrēdzis.

Valdis atkāpās dažus soļus tālāk. Viņš skāņi pasmaidīja un paraudzījās uz debesīm. Gar tās ziemeļu malu vilkās tumši mākoņi, reizēm uzpūta brāzmains vējš, un ātri tuvojās vakars.

—    Tāda vienreizēja izdeviba! Āfrikas zaļie pakalni…

Regnārs strauji pagriezās un ar roku parādīja tālumā, kur pelēkas debesis saplūda kopā ar meža līniju.

—           Bet Latvijas pakalni? Vai tie ir tik slikti? Tur taču guļ mūsu tālie senči, tur ir mūsu rūgtā tautas pagātne. Kādreiz tur gulēsim arī mēs. Tad kāda velna pēc mums jātraucas prom?

Valdis spēji papurināja galvu.

—           Es tevi saprotu, Regnār, bet tu runā par pilnīgi dažādām lietām, — viņš klusi teica. — Tam visam nav ne mazākā sakara ar iecerēto un jau studijas perspektīvajā plānā ieplānoto dokumentālo filmu. Mīļais, atjēdzies!

—           Bet tu labāk_aizmirsti! — Regnārs atkal pacēla balsi. — Beidzot aizmirsti to Āfriku! Es tev tūlīt kaut ko tādu pateikšu… Es tev pateikšu… Un tam tomēr būs, Valdi, būs visciešākais sakars gan ar tevi un mani, gan ar daudziem citiem, kuri sevi dēvē par rakstniekiem, režisoriem un aktieriem, par māksliniekiem … Es tev pastāstīšu dažus ne visai patīkamus notikumus. Atbrauc, par piemēru, pats, Valdi, vai arī pasaki, lai šurp atbrauc kāds tavs kolēģis un uzfilmē šeit dzīvojošos latviešu cilvēkus. Lai uztaisa dokumentālo filmu, piemēram, par Emmu Matulieni. Viņa vēl ir jauna sieviete un visu mūžu strādājusi liellopu fermā par slaucēju. Vīrs no viņas aizgājis, bet tagad pati slima, viņai ir kuņģa vēzis un ļoti maz laika, un vēl viņai ir trīs bērni, trīs mazas meitenītes — četrus, piecus un septiņus gadus vecas. Matuliene zina, ka viņa nenodzīvos pat līdz ziemas sākumam, un tāpēc tagad ar pēdējiem spēkiem cenšas novākt dārza ražu, pēc iespējas vairāk un uz ilgāku laiku saviem bērniem sagādāt pārtikas un apģērbu rezerves. Cenšas savest kārtībā māju, arī es viņai gāju palīgā uzlikt jaunu jumtu, citi iet talkā sagatavot malku… Emma Matuliene neraud, izmisumā neplēš sev matus, šī sieviete vienīgi bieži un pilnīgā neizpratnē raugās pasaulē, kas viņai tagad redzama kā pati slimība, kura nomoka, un domā par saviem bērniem. Kā viņi izdzīvos? Kas uzturēs? Kas audzinās? Un tad jūs otrreiz šurp varētu atbraukt, piemēram, pēc gadiem piecpadsmit, divdesmit, lai apskatītos, kas ar šīm meitenēm ir noticis. Bet šodien pie reizes jūs varētu uzfilmēt arī Grantlauku ģimenīti. Abi vecāki nepārtraukti žūpo, no darba izvairās, bet viņiem ir trīs vienmēr izsalkuši, noskranduši mazgadīgi dēli un divas meitas. Pēc piecpadsmit, divdesmit gadiem jūs varētu uzņemt arī to, kas būs noticis ar šiem bērniem. Un vēl tepat netālu ir Zaķu grava. Tā ir liela un skaista grava, tur piektajā gadā apšauti revolucionāri, bet četrdesmit pirmā gada vasarā vietējie nacionālisti kopā ar hitleriešiem tur šāvuši padomju cilvēkus. Tu jau zini — bendes vienmēr izvēlas tādas skaistas un patīkamas vietas… Kādreiz skola un ciema izpildkomiteja tur iekārtoja piemiņas vietu, pat ar granīta pieminekli, bet tagad tur viss lielākoties aizaudzis un bieži tiek rīkotas smaguma vilkšanas sacensības. Zirgiem. Uzfilmējiet un atgādiniet, ka mēs nedrīkstam aizmirst ne tuvu, ne tālu pagātni, nevienu upuri, ka mēs nedrīkstam būt vienaldzīgi.

Pēc tam viņi ilgi klusēja. Valdis Tāls turpināja smēķēt un vairākas reizes bažīgi paskatījās debesīs. Suns pienāca pie Regnāra, galvu piegrūda viņa ceļgaliem un domīgs, it kā atbildi gaidot, skumji skatījās jaunā mājas saimnieka acīs. Inese bija apgājusi apkārt dzīvojamai ēkai un to vērīgi nopētījusi.

—    Māja ir ļoti veca, — viņa konstatēja. — Tūlīt, tūlīt sagāzīsies.

—    Māja ir stipra, — Regnārs iebilda. — Tā tikai izskatās veca.

—   Atri saģērbies un kopā ar mums brauc atpakaļ! — Inese aicināja. — Kamēr vēl neesi kļuvis par īstu lauķi!

—    Ko es Rīgā darīšu?

—    Ko tu darīji līdz šim?

—           Neko prātīgu, Ines. Ilgus gadus es tur vienkārši uzdzīvoju, bet tagad atkal gribu dzīvot.

—           Tavi nodomi ir apsveicami, — Valdis sacīja, — taču kādēļ tev būtu jāsāk dzīvot tieši šeit?

—           Tādēļ, ka šeit ir jauki, — Regnārs atbildēja un silti pasmaidīja. — Šeit es elpoju tīru gaisu, šeit ir klusums un zaļas pļavas; šeit es ārkārtīgi tuvu izjūtu pērkonu negaisu un lietusgāzes, un vēju, un zemi, un zibeņu uzliesmojumus. Un tad man šķiet, ka es ar visu to saplūstu kopā un pats kļūstu par daļu no pērkona, lietus, vēja un zemes; un vēl, Valdi, šeit nav televizora un nav telefona — un es būšu tālu prom no visas tās nogurdinošās cilvēku burzmas, no visiem civilizācijas labumiem un nepatīkamā rakstīšanas ķēķa, kur domas parasti uzsilda . . . Esmu sācis rakstīt romānu; ceru līdz pavasarim pabeigt.

—    Un pēc tam?

—           Tad jau manīs. Bet visticamāk, ka šeit palikšu līdz mūža galam. Nē, patiesi! Šeit nemaz nav slikti, un arī apkārtējie ļaudis nāk tuvāk, un redzams, ir labāki, atklātāki, biedriskāki. Bez viltus un liekulības, bez uzbāzīgas ziņkāres, skaudības un siekalošanās ap mantām. Šeit viss daudz vienkāršāks un tiešāks — gan daba, gan cilvēki, gan tas, ko viņi katru dienu dara.

—           Un tomēr es tevi nesaprotu, — Inese sacīja. — Kam tas viss ir vajadzīgs? Rīgu, trīsistabu dzīvokli, izmeklētu sabiedrību mainīt pret šo dievu pamesto ciemu, pret vecu, pussagruvušu māju, pret…

—           Galu galā, lai viņš taču dara, ko grib! — Valdis iesaucās. — Bet īsti normāls viņš jau nekad nav bijis!

—    Un laikam arī nebūšu, — Regnārs teica.

—    Ar to nu nevajadzētu plātīties.

—           Varbūt mēģināšu pagatavot vakariņas? Droši vien esat izsalkuši.

—           Nepūlies! — Valdis atmeta ar roku. — Mēs tūlīt braucam prom.

—    Varējāt jau vēl palikt.

—           Paliec tu! Paliec! Tikai lai vēlāk nav jākož pirkstos! Lai vēlāk nav jābrēc par velti izniekoto laiku!

—    Nebaidies, Valdi, nebrēkšu!

—    Piezvanīt tev te nevar?

—    Nē.

—           Tad es tev atsūtīšu vēstuli, — Valdis sacīja un iesēdās mašīnā. — Bet iespējams, ka tev pašam tomēr būs jāatbrauc uz studiju.

—    Paklausies, Inesīt, — Regnārs klusi ierunājās un nez kādēļ

pieticīgi nolieca galvu. — Kā Baibai dzjvojas? Kā viņa tagad jūtas?

—           Ļoti labi, — Inese atbildēja. — Viņa patiešām, Regnār, tagad ir laimīga. Trauma nav atstājusi nekādas sekas, un Baiba ar Albertu viens otram ir tieši kā radīti. Netici?

—    Ticu, Ines, ticu! Kādēļ gan ne?

—    Viņi viens otru mīl, — Inese vēl piebilda.

Regnārs saprotoši pamāja ar galvu.

—           Tu vēl arī? — Inese pajautāja, mēģinot uztvert Regnāra skatienu.

—          Nē, — Regnārs atbildēja un pacēla galvu. — Es jau vairs ne. Viss pa šiem gadiem ir izplēnējis un pazudis bez pēdām. Vienīgi dažreiz, kad tā krietni sadomājos, atceros, pārņem rūgtums.

—           Tu jau laikam neko vēl nezini. — Inese pasmaidīja. — Baibai augusta beigās piedzimusi meita, un viņi to nosauca par Madaru. Skaists vārds, vai ne?

—    Jā. Ļoti skaists.

—           Es jau tev kādreiz teicu: ja jums abiem toreiz būtu bijis bērns … jūs vēl tagad dzīvotu kopā, un visi draugi un paziņas korī teiktu, ka jūs viens otram esat kā radīti. Tieši Regnārs ar Baibu, nevis Baiba ar Albertu.

—    Kas vēl?

—    Nekas. Šodien vajag dzīvot ar prātu, nevis ar jūtām!

—    Paldies par padomu.

—           Man tevis ir žēl, — Inese sacīja, pienāca Regnāram cieši klāt, un atkal lūpas pieskārās viņa vaigam. — Es vienmēr tevi esmu apskaudusi par tavu erudīciju, par tavu gudrību, par tavu gaišo attapību, bet pašreiz… pašreiz… Tu dari kaut ko muļķīgu. Būtu braucis atpakaļ uz Rīgu, tur strādājis, apprecējies, radījis bērnus .. . Būtu beidzot sācis dzīvot kā visi normāli cilvēki!

Regnārs rūgti iesmējās.

—           Es jau reiz tā dzīvoju, Inesīt! Dzīvoju pilnīgi normāli un ļoti godīgi, bet tieši tas kādam cilvēkam nepatika. Šādu dzīves veidu viņa uzskatīja par nenormālu. Kur ir patiesība, kā un ar kādiem līdzekļiem mūsu laime ir izkaļama?

—           Katrs ir pats savas laimes kalējs, — Valdis ieteicās smiedamies.

—          Jā gan. Darbs, kura dēļ upurēju dažas ērtības, dažus materiālos labumus un arī mīlestību . . . Darbs ir laime.

—           Lai tev labi veicas! — Inese ātri sacīja un šoreiz Regnāru noskūpstīja uz lūpām. — Un nekad neaizmirsti, ka tev Rīgā dzīvo uzticami draugi.

Regnārs pavadīja Inesi līdz mašīnai un viņai un Valdim cieši paspieda rokas.

—    Neslinko, bet labāk kādu vakaru aizslāj uz pastu un piezvani! — Valdis sacīja un iedarbināja motoru.

—    Labi. Es tev piezvanīšu apmēram pēc nedējas.

—    Lai tad tā arī notiek!

—    Ja tev iznāk, — Regnārs Inesei teica un uz brīdi izskatījās apmulsis. — Ja tev kādreiz iznāk, tad sveicini Baibu no manis.

—    Nē! — Inese strauji purināja galvu. — Nē! Nekad! Neko par tevi neteikšu. Ja viņa uzzinās, kā tu tagad dzīvo . .. viņa ar Albertu Zvanu jutīsies desmitkārt laimīgāka. Tad kādēļ, Regnār, kādēļ? Baibai tāpat visa kā ir diezgan.

Mīlestība

Ilgi Regnārs Brints skatījās uz aizbraucošo automašīnu un gandrīz vai nopriecājās, ka Valdis ar Inesi nebija palikuši uz vakariņām. To pagatavošana Regnāram sagādātu zināmas grūtības, jo viņam nebija nekā tāda, ar ko varētu pacienāt viesus. Viņš pieticīgi pabaroja tikai pats sevi. Varbūt vēl arī to suņuku.

Vējš pierima. Saule lēnām tuvojās apvāršņa malai. Debesīs kliegdamas kārtojās dzērves ilgajam lidojumam uz dienvidu pusi, kur siltums tik ātri nepazūd.

Cilvēks nez kādēļ paliek. Viņš paliek kopā ar daudziem meža dzīvniekiem, ar dažiem putniem un suni; paliek kopā ar tālumā aizejošu ceļu, ar dažām ābelēm dārzā, ar aizplūstošām cerībām, ar ne sevišķi spožām izredzēm, paliek kopā ar saviem maldiem un iedomām, ar savu darbu un apņemšanos un samērā mierīgs sagaida ziemu. Jo lauki ir novākti. Jumts uzlikts. Malka sagādāta. Un visu šo auksto un garo laiku viņa mājā degs uguns, kura sildīs. Un tur būs gaisma, kura rādīs saredzamo. Un maizes abrā rūgs mīkla. Un uz rakstāmgalda lēnām krāsies aprakstītu papīru lapas.

Atkal Regnārs skatījās uz tālumā vizošo un garām traucošo lielo ceļu. Viņš nedaudz piemiedza acis. Pa lauku ceļu iegriezās sieviete. Viņa nāca šurp, enerģiskā solī steidzās. Regnārs, nācēju vēl nepazīdams, tikai aptuveni jau nojauzdams, intuitīvi juzdams, kāpēc šī sieviete nāk šurp, sajuta asu satraukumu un pat neskaidras bailes. Tās nepakļāvās gribai. Kaut kādi vēl nezināmi smadzeņu centri drudžaini signalizēja par briesmām. Tie uz pasaules ārējiem notikumiem reaģēja nesalīdzināmi ātrāk par cilvēka apziņu. Tie brīdināja: «Esi uzmanīgs! Tu iekļuvi paaugstinātas radiācijas joslā. Esi piesardzīgs! Katrs nevietā pateikts vārds var izraisīt eksploziju. Katrs pārsteidzīgs solis var atnest nelaimi. Un tādēļ

labāk paliec uz vietas! Stop! Ne uz priekšu, ne atpakaļ! Tevi atkal gribēs piesaistīt laimīgām dienām. Ja tu neticēsi, ka tās ir laimīgas, tev iegalvos. Tev atkal mēģinās uzvelt atbildību par kāda cilvēka labsajūtu, materiālo labklājību un laimi…»

Sieviete pienāca tuvāk, un Regnārs viņu pazina. Tā bija jaunā žurnāliste Lita Zariņa, ar kuru viņu vienoja tikai viens jau sen pagājis agrīnas vasaras vakars, viena nakts un kāds saulains rīts. Tātad nepilnas divdesmit četras stundas, un tomēr atšķirībā no citām līdzīgām tikšanās reizēm Regnārs šo sievieti nebija spējis aizmirst. Lai gan viņš centās neko neatcerēties, taču pilnībā tas nekad neizdevās. Viņš Litu atcerējās bieži: viņas izskatu, enerģiski teiktos vārdus, patīkamo balsi. Taču paša neaizskaramības satraukums nerimās. Un Regnāru arvien vairāk pārņēma nepatika, kas jau bija radusies pret Andri Lielzārdu, pret Valdi un Inesi un tagad radās arī pret tuvojošos sievieti. Viņš gribēja vientulības mieru, un viņam bija vajadzīgs laiks darbam.

«Kas te šodien īsti notiek?» Regnārs domāja. «Tādi kā svētce- ļotāji. Viens aiz otra. Ko viņi šurp nāk? Ko viņi grib no manis?»

—    Labvakar! — Lita jautri uzsauca, pamāja ar roku un pasmaidīja.

Viņa šai brīdi izskatījas tik sasodīti skaista, jauna un dabiska, ka Regnārs uz brīdi pat novērsa skatu, lai meitene viņu pārāk nemulsinātu.

—   Labvakar, — Regnārs klusi atņēma sveicienu un pasniedza roku.

—    Vai ciemiņus gaidīji? — Lita šķelmīgi turpināja.

—   Nē. — Regnārs pakratīja galvu. — Es nevienu negaidīju, bet šodien visi kā uzburti…

—    Vai tad bija vēl kāds?

—    Tev jau to vajadzēja zināt labāk.

—    A! — Lita iesmējās. — Tie, kūri man vakar zvanīja?

—    Tie paši.

—    Bet kādēļ tu nepiezvanīji? — Lita nopietni vaicāja un vērīgi skatījās uz Regnāru. Viņa skatījās ilgi un dīvaini un nemaz neievēroja, kā Regnārs apģērbies. Neievēroja ne veco žokejcepuri galvā, sagumzīto vatnieku mugurā, ne arī dubļainos gumijas zābakus kājās. Lita tikai redzēja, ka Regnāra acis kļuvušas vēl skarbākas, taču seja, lai gan saulē tumši iedegusi, tomēr šķita daudz gaišāka un jaunāka.

—    Kādēļ tu man nepiezvanīji? — viņa atkārtoja.

—    Kaut kā neienāca prātā.

—    Bet es ļoti gaidīju, — Lita sacīja un it kā sakaunējās.

Arī Regnārs rūpīgi uz viņu paskatījās. Lita acīmredzot ar nodomu bija apģērbusies tieši tā kā iepazīšanās dienas vakarā. Tas

pats baltais, cieši pieguļošais svīteris, tie paši nobrāztie džinsi un pār plecu pārmestā soma ar Maskavas olimpiādes emblēmu. Tie paši tumšie, lielie mati un viegli iekrāsotās lūpas un uzacis.

—           To nevajadzēja, — Regnārs teica un smagnēji apsēdās uz mājas kāpnēm.

—    Ko nevajadzēja?

—    Gaidīt manu zvanu.

—    Kādēļ ne? Vai tas bija tik neiespējami?

—    Gandrīz.

—           Vai tad šeit nekur nav telefona? — Lita bija patiesi izbrīnījusies.

—           Es negribēju, — Regnārs paskaidroja un sevī atkal sajuta īgnumu. — Kāpēc iedomājies atbraukt?

—    Es nejauši atradu tavu adresi.

—    To jau es pats sapratu. Bet kādēļ tu brauci?

Lita brīdi klusēja, un varēja just, ka šis diezgan skarbais Regnāra jautājums viņai sāpīgi iedzēlis. Kāpēc viņš neizrādīja ne mazāko prieku, pat ne mazāko patikšanu?

Viņa apsēdās blakus Regnāram uz mājas kāpnēm un gandrīz vai sāka raudāt. Viņa jutās ceļā piekususi, visādu domu nogurusi.

—           Es tik ilgi braucu pārpildītā autobusā. Un tad vēl apmaldījos. Es izkāpu divas pieturas ātrāk un vairākus kilometrus čāpoju kājām.

—           Nu tu redzi, Lita, ka nevajadzēja, — Regnārs mierinoši sacīja un viegli apņēma meitenes plecus.

—           Es iedomājos, ka ar tevi šeit ir notikusi kāda nelaime, — viņa tikko sadzirdami teica, tad ātri pacēla galvu un atkal ieskatījās Regnāra acīs. — Tu neslimoji?

—           Nē. — Regnārs pasmaidīja. — Es fiziski jūtos ļoti labi. Vēl labāk nekā jaunībā.

Viņš turpināja smaidīt. Viņam palika, ka blakus atkal atrodas jauna, simpātiska sieviete, kas bērnišķīgā naivumā interesējas par viņa veselību. Kam gan tas varēja nepatikt!

—    Tomēr labi, ka iedomājies atbraukt, — viņš sacīja.

—    To tev vajadzēja pateikt uzreiz.

—           Piedod, Lita, bet es patiešām nevienu negaidīju, un esmu diezgan vientuļi noskaņojies.

—    Tu mani kādreiz atcerējies?

—    Protams. Es tevi atcerējos bieži, lai gan to nemaz negribēju.

—    Tas bija tik nepatīkami?

—           Tieši otrādi. Es no šīm atmiņām centos izvairīties tieši tādēļ, ka tās bija patīkamas, tās mani sildīja.

—           Neko nesaprotu, — Lita sacīja, pavirzījās tuvāk un piekļāvās Regnāra augumam. — Tagad sasildi mani.

Regnārs vēl ciešāk ieskāva Litas plecus, un viņu pakāpeniski pārņēma žēlums pret šo jauko un enerģisko cilvēkbērnu, kurš bija uzdrošinājies mērot tik tālu ceļu, nemaz nezinot, kas viņu šeit sagaida.

—    Kas jauns? — Regnārs painteresējās.

—     Nekas, — Lita atbildēja. — Avīžu un žurnālu galvenie redaktori pagaidām vēl atrodas savās vietās, Eduardam Vēlim nupat iznācis kārtējais romāns, kas man lāgā nepatika. Jā, visu pastu esmu saglabājusi, visas avīzes, žurnālus, vēstules . . . Vienu vēstuli, kas atnāca šonedēļ, es uzdrošinājos tomēr atplēst, jo uz aploksnes stāvēja rakstīts «Steidzami». To tev sūta Viļņas teātris sakarā ar tavas lugas «Bēglis» iestudējumu, un viņi tevi lūdz ierasties. Patīkams pārsteigums, vai ne?

—    Tas nav nekāds pārsteigums.

—    Tu jau zināji?

—    Tā luga pie viņiem guļ divus gadus.

—    Un tomēr tas taču ir patīkami, vai ne?

—    Nu, protams, Lita, protams.

—    Man šķiet, es tev varētu būt laba sekretāre, — Lita sacīja.

—     Iespējams, — Regnārs negribīgi noņurdēja un tomēr sajuta prieku par šo labo ziņu: viņa luga «Bēglis» beidzot izvilkta uz skatuves.

—    Tev tur ir atnākušas daudzas vēstules, — Lita turpināja, — un iespējams, ka katrā no tām ir kāda steidzama un svarīga ziņa. Tev tūlīt jābrauc uz Rīgu un tās jāizlasa.

«Tā,» Regnārs ar nepatiku nodomāja. «Atkal sākas! Bet ejiet taču visi pie velna! Esmu laimīgs, ka mani šeit netraucē ne televizors, ne telefons, ne pasta sūtījumi. Man izdevies atslēgties no visa mazsvarīgā un liekā, lai varētu nopietnāk koncentrēties savam īstajam darbam, lai es pēc iespējas labāk un godīgāk spētu veikt savus rakstnieka pienākumus. Vēlāk, kad darbs būs pabeigts, mēs varēsim parunāt arī par citām lietiņām. Tagad es tevi, Lita, negribu pat redzēt! Tu esi ieradusies visnepiemērotākajā laikā. Tu jau varēji mani sen aizmirst. Es ņemos pat saderēt, ka tūlīt sāksies saruna arī par mīlestību. Un tas būs jauki, Lita, tas ir labākais, par ko cilvēki var un spēj runāt, taču mani tik viegli jau vairs nepaķert. Es esmu pieredzējis gan labas, gan sliktas dienas. Esmu dzīvē izbaudījis gan traģisko, gan smieklīgo. Izjutis gan trūkumu, gan pārticību. Gan nicinājumu, gan slavu. Varbūt man vienīgi vēl nav izdevies izbaudīt kādas sievietes patiesu un ilgstošu mīlestību. Bet iespējams, ka es pats nekad to neesmu pratis saņemt. Tagad droši vien ir jau par vēlu. Es nedrīkstu ļaut sevi iežēlināt, jo kādreiz jau esmu guvis labu mācību. Es vairs negribu dzirdēt nekādus pārmetumus par savu neizdarību, par

savu dzīves veidu un par nevēlēšanos meklēt ikdienas izdevīgumu. Es nicinu naudu. Es nekad neesmu alcis lepnas un turīgas dzīves. Es gribu dzīvot pieticīgi, es gribu strādāt. Tādēļ arī izvēlējos šo veco māju, šo pamesto ciemu. Man neko vairāk no dzīves nevajag. Tagad es izlūdzos tikai vienu — vientulības mieru. Mieru — darbam.»

—           Un tomēr tev nevajadzēja braukt, — Regnārs negaidīti ērcīgi teica un noņēma roku no Litas pleciem. — Ko tu gribi iegūt?

Lita no pārsteiguma pat nodrebēja un atkal nopietna un mazliet skumja ieskatījās Regnāra satumsušajās acīs.

—           Iegūt? — viņa apmulsusi atjautāja. — Neko negribu iegūt. Es gribu būt tev blakām.

—    Tik vien? — Regnārs ironiski iesaucās.

—    Vai tas ir maz?

—           Bet nav arī viss, — viņš klusām piebilda. — Dzīvē vajag mērķēt precīzāk: visu vai neko!

—    Vai uz to var cerēt? Uz visu …

—    Cerēt nevajag. Vajag izcīnīt!

—    Ja ir vēl mīlestība, tad būtu vieglāk,

—    Tev ir?

—    Jā.

—    No kura laika?

—           Jau sen. No tā brīža, kad pirmo reizi izlasīju kādu tavu stāstu. Eet it sevišķi no tā vakara, kad beidzot satikāmies, un no tā rīta, kad atvadījāmies.

«Tad viss būs mats matā kā…» Regnārs rūgti nodomāja. «Atkal mīlestība sākas ar maniem darbiem. Bet pag! Vai mani darbi tik līdzīgi man pašam? Varbūt darbs ir pats cilvēks?»

—           Es visu vasaru tevi gaidīju. Kaut vai vienu telefona zvanu. Kopu tavu dzīvokli, kā kārtīga mātesmeita laistīju puķes un kaktusus. Es taču visu to varēju arī nedarīt. Es paņemtu tavu naudu, aizietu un uzdzīvotu. Tā tu ieteici man. Bet es gāju un vienmēr atgriezos. Es tevi ļoti gaidīju!

—    Kādēļ tev to visu vajadzēja?

—           Man neko nevajadzēja. Tas viss iznāca pats par sevi. It kā es tai dzīvoklī kopā ar tevi jau būtu dzīvojusi gadiem ilgi. Savādi, vai ne?

—    Jā, Lita, ļoti savādi. Un tādēļ jo vairāk nevajadzīgi.

—    Bet es tevi, Regnār, mīlu. — Viņa brīdi aprāvās, paklusēja.

—   Arī nevajadzīgi?

—    Jā, — Regnārs atbildēja, un viņa balss skanēja asi un skarbi.

—   Pat ļoti nevajadzīgi.

Meitene sarāvās, sakņupa, apskāva ceļgalus, lai tikai nesāktu raudāt. Jo asaras bija pavisam jau klāt.

—    Tev manas mīlas nevajag?

Regnārs cieši sakoda lūpas un neko neatbildēja.

—           Vai tad tāpēc tev būtu sliktāk? — Lita klusi, klusi nočukstēja un ar abām plaukstām aizklāja seju.

—           Tev būs sliktāk! — Regnārs skaļi pateica un strauji piecēlās. — Tieši tev! Un tādēļ labāk ej prom! Drīz nāks atpakaļ autobuss.

—    Regnār! Mīļais . ..

—           Dzīvosim tikai no mīlestības!? Bet zini, Lita, tas ātri apnīk! Ar laiku apniks arī tev. Tu redzēsi! Jo es vairs netrakošu. Es gribu atkal strādāt nesteidzoties un pamatīgi. Varbūt atkal vairākus gadus man nebūs nekādu ienākumu. Būs jādzīvo no veciem ietaupījumiem un jauniem parādiem. Es negribu tev sagādāt vilšanos. Labāk tagad pārciest vieglas skumjas nekā vēlāk mocīties sāpēs.

—    Tu nopietni, Regnār, to visu man saki? Regnār…

—    Nopietnāk vairs nevar.

—           Bet mēs jau neko vairs nespējam izmainīt, — Lita satraukta teica, un viņai viegli drebēja balss. — Ak! Vismaz es neko nevarēšu izmainīt. Es neesmu vējagrābsle. Dari, kā gribi. Jo kas gan es tev esmu! Tikai nejauši sastapta meitene, kuru tu viegli varēji paņemt un tikpat viegli atkal aizmirst. Regnār, Regnār… — Viņa uztraucās arvien vairāk. Viņa čukstēja: — Vai tu neko citu nejūti, neredzi, negribi?

Regnārs vēl ciešāk saknieba lūpas un atkal neko neatbildēja.

—           Nu labi, Regnār… — Lita nogurusi teica un lēni piecēlās. — Tad jau vairs neko … Piedod!

—    Piedod, Lita, arī man!

Litai noraustījās seja, un viņa tikai ar lielām pūlēm sevi apvaldīja, lai nesāktu raudāt. Tad ar ierastu kustību mazliet sakārtoja matus un pat centās uzsmaidīt.

—    Vai autobuss drīz nāks atpakaļ?

—    Kuru katru minūti. Ja gribi paspēt, tad tev jāskrien.

Arī Regnāra balss bija mainījusies. Viņš vēl ko gribēja teikt, bet laikus aprāvās. Jo Lita atkal bija enerģiska un darbīga.

—    Es skrienu! Regnār! Uz redzēšanos!

Pamājusi ar roku, Lita steidzīgi gāja prom, kā šķita, uz visiem laikiem. Debesis bija apmākušās, un ātri satumsa. Regnārs vēl dažus mirkļus pastāvēja uz mājas kāpnēm, tad domīgs atvēra durvis un iegāja istabā.

Tagad ir jauki. Mani te kāds ir atstājis, ieslēdzis un brīdinājis. Visu aizliedzis, taču pēc tam aicinājis. Bet es nekur neredzu ceļu. Nupat man garām aizbrauca buldozers un ceļu būs aizstūmis prom. Tagad pavīd tikai pustumsā noslēpies dārzs. Bet dārzu es redzu. Durvis palikušas aizmugurē. Līdzko tās aizvērās, tā es šo dārzu arī ieraudzīju. Tas šķiet bezgalīgi liels. Un nepārtraukti šūpojas. Mani pārņem tāda sajūta, it kā visa zemeslode būtu ievērta baltā diedziņā un uzkārta uz sarūsējušas naglas. Un šūpojas, šūpojas … Kā senlaicīga pulksteņa pendele. Dīvainā kārtā mani nemaz nebaida, ka šis svārsts varētu apstāties. Nebaida, ka Laiks varētu apstāties. Un nebaida arī tas, ka šis diedziņš varētu pārtrūkt vai nagla nolūzt… Ja tas notiks, tad Zeme droši vien kritīs un spēcīgais Visuma vējš mazo, brīnišķīgo planētiņu, mūsu jauki mirdzošo smilšu graudiņu aizpūtis kaut kur Galaktikas otrajā pusē, kur mums vairs nebūs ne pagātnes, ne nākotnes, kur mēs varēsim daudz vienkāršāk dzīvot. Tikai dzīvot! Un mums vairs nebūs jābaidās par Diega vai Naglas izturību. Bet tagad man jāiet. Zemeslode vēl pagaidām karājas tai pašā vietā starp tām pašām zvaigznēm. Taču Dārzs ir tukšs. Kurp lai eju? Esmu ieradies viens. Neviens cits nav atnācis. Vai tādēļ, ka nobijušies? Varbūt tādēļ, ka visi pārējie ir pārāk izlepuši. Ka viņi nav paspējuši izsalkt. Bet galds ir klāts bagātīgi. Tur ir viss, kas cilvēkam pusdienās nepieciešams: divas šķēlītes sausas rupjas maizes, krūze ar ūdeni un viens ābols. Tad kādēļ jūs nenākat? Nāciet! Un mans Sauciens laikam ir sadzirdēts. Es redzu, kā sakustas krūmi un man nesteidzīgi tuvojas sirms un sakaltis vecis. Viņš apsēstas pie galda, viņš apsēstas man taisni iepretim un stīvi blenž manī ar savām blāvajām, neko neizteicošajām acīm.

Labi, ka tu atnāci, — es viņam klusi saku.

Kādēļ tu mani sauci? — viņš prasa.

Lai arī tu varētu piedalīties, — es atbildu.

Es jau piedalos, — viņš saka, — jau no tā skaistā brīža, kad uz Zemes radās cilvēks.

Tas ir ļoti sen, — es saku.

Ne visai, — viņš man atbild. — Mūsu mīlīgā Zeme vēl ir ļoti jauna.

Ēdiet, — es viņam piedāvāju.

Tu esi bagāts, — viņš ir mazliet izbrīnījies.

Arī šis vērtējums ir atkarīgs tikai no tā, no kāda Redzes leņķa mēs uz galdu skatāmies.

Nav tiesa, — vecis sarauc pieri. — Visi Vērtējumi šai pasaulē izriet vienīgi no tā, vai cilvēks ir paēdis vai izsalcis.

Kas jūs tāds esat? — es viņam jautāju.

Es esmu sējējs, — vecis man atbild.

Jums ir laba profesija, — es saku.

Tā nu ir, kā ir, — vecis pašūpo galvu un nolauž mazu gabaliņu maizes.

Jūs sējat maizi? — es taujāju.

Jā, — vecis atbild. — Es sēju arī maizi. Uz šīs Zemes es sēju daudz ko. Es esmu iesējis arī tevi, cilvēk, un pēc tam es cilvēkā iesēju mīlestību un naidu, jaunumu un labestību, cēlumu un vienaldzību, tieksmi radīt un tieksmi nogalināt, iesēju prātu un aprobežotību, maigumu un agresivitāti.

Kādēj jūs to darījāt? — es sarūgtināts prasu. — Vai tad nepietiktu tikai ar Mīlestību, Gudrību un Maigumu?

Nevarēju, — vecis atbild, lēni grauzdams maizes garoziņu. — Tas bija vajadzīgs līdzsvaram. Jo ir nakts. Jo ir diena.

Sējējs piecejas un iet prom.

Paldies, — viņš saka un svārka stūrī noslauka muti. — Man jāiet. Man vēl ir daudz darba.

Vai tad jūs neesat visu jau iesējis?

Paskaties, — viņš saka. — Dārzs slīgst tumsā. Man jāiet un jāiesēj jauna diena.

Tumsa sabiezē. Un es vēl joprojām nespēju saprast: esmu aizmidzis? esmu miris? esmu nomodā? Vai es to visu tikai sapņoju vai redzu un dzirdu īstenībā?

Durvis aizvērušās. Dārzā esmu palicis viens. Kas raudās pēc manis, ja es vairs neatgriezīšos, ja es te apgulšos zem kāda koka vai krūma? Ja es pārvērtīšos koka saknē, putna spārnā vai jāņtārpiņa gaismā. Un kas priecāsies, ja atgriezīšos? Un kādēļ es, ja tā labi padomā, līdz šim brīdim neesmu vēl nevienu cilvēku darījis laimīgu? Kādēj es to neesmu spējis? Un vēl dīvaināk tas šķiet tieši tādēj, ka nekad nevienam neesmu darījis arī ļaunu. Varētu jau ātri piemērot šādu atbildi: «Tādēļ, ka neviens nav darījis laimīgu mani.» Bet atbilde neapmierina. Tā nevar dzīvot — dots pret dotu. Es tā arī nekad neesmu rīkojies. Man vienkārši nav paveicies. Ir daudz dažādu veidu, lai cilvēks varētu justies laimīgs. Taču es esmu pratis izmantot tikai vienu iespēju — darbu. Vienīgi pats esmu darījis sevi laimīgu — strādājot. Bet kādēļ mīlestību nekad neesmu pratis paņemt? Un Lita jau ir prom. Noskumusi un apvainota. Un Baiba Līce laimīga platā gultā ar mazu bērniņu pie krūts. Un pašreiz kāds cits vīrietis stāv par viņu nomodā. Kādēļ man šis dzīves piepildījums ir pagājis secen? Man nemaz nav jāprasa — kādēļ? Es to skaidri zinu. Bet ja nu Rakstnieka darba vērtība ir tikai ilūzija? Ja nu tā ir iedoma? Varbūt nesalīdzināmi vērtīgāks ir atslēdznieka amats? Varbūt daudz labāk

ir stādīt kokus, laistīt puķes un izlabot ūdenskrānu nekā rakstīt vārdus, kuru iedarbība tev principā paliks nezināma. Un visdrausmīgākais — varbūt šie vārdi neviena cilvēka dvēselei pat nepie- skarsies … Un tavs darbs būs bijis veltīgs. Un tad jau jāteic, ka laimīga ģimenes dzīve, gluži citāds darbs, kam ir daudz konkrētāki rezultāti, regulāra alga, sieviete gultā ar mazu bērnu pie krūtīm ir tieši tās vērtības, kādas nepieciešamas jebkuram cilvēkam. Jebkuram cilvēkam bez visa tā ārkārtīgi grūti dzīvot. Gandrīz neiespējami.

Kurš teiks pareizo atbildi? Un kurš apliecinās, ka šī atbilde ir pareiza?

Un tad nāk vēl viens. Es biju tā aizdomājies, ka nemaz nedzirdēju, ka Gans atgriezies, apsēdies uz pelēkā laukakmens un pūš savā taurē. Viņš atkal kādu aicina uz dzīrēm. Un tas nāk. Tas ir vecs vīrietis, tomēr par Sējēju jaunāks, un viņš nāk, mazliet pieklibodams, un izskatās nopietns un atbildīgs, un labajā rokā cieši satvēris lāpstu.

Un arī jūs, — es viņam klusi saku.

Arī tu, — viņš, mazliet noskumis, uz mani paskatās. — Es ne. Es vienmēr palieku pēdējais.

Jūs esat dārznieks?

Es esmu kapracis, — vecais atbild, un viņa tumšajās acīs uz brīdi pavīd pat zināma lepnuma dzirksts. — Ir pieņemts domāt, ka vissenākā cilvēku profesija esot tā, ar ko tik labprāt vēl tagad nodarbojas dažas sievietes. Bet tas nav tiesa. Vissenākā ir kaprača profesija. Tā radās jau pirms Mednieka un Uguns Iededzinātāja amatiem.

Tātad es esmu miris?

Nē, — vecais vīrs pasmaida. — Tu vēl esi dzīvs. Bet man darbs pagadījās blakām. Kad es to beidzu, izdzirdu Gana tauri … Ko jūs te darāt? Kādus svētkus jūs svinat?

Nekādus. Es sēdu un domāju. Un nav neviena, kam prasīt padomu.

Tu domā par nāvi?

Nē. Es visu laiku domāju par dzīvi.

Savu?

Galvenokārt par savu, taču domāju arī par to cilvēku dzīvēm, kuri bijuši saistībā ar mani.

Un slikti?

Neteiksim, ka gluži slikti, bet kaut kas tomēr nav īsti kārtībā.

Tu zini īsto kārtību?

Nē.

Tu zini, kā visam vajadzētu būt?

Tikai apmēram.

Nedomā, — vecais noteikti saka, pasniedzas pēc ūdens krūzes un iedzer dažus malkus. — Tas nav izdomājams. Katrs cilvēks dzīvi uztver citādāk, grib to pārveidot pēc sava prāta, bet rezultāts vienmēr ir viens un tas pats. Mani aicina strādāt.

Vai tad dzīve nav pārveidota, vai tā nemainās?

Mainās, — vecais vīrs piekrītoši māj. — Es runāju par cilvēku. Katra atsevišķa cilvēka dzīve vienmēr beidzas ar mani, un šai ziņā nemainās nekas.

Tātad nekam nav pārāk liela nozīme cilvēka dzīvē, izņemot tikai viņa darbu. Vai tā, vecais? Apstiprini! Apliecini!

Svarīgs un nozīmīgs ir viss, kam es netieku klāt. Es varu aprakt cilvēku, bet nespēju bedrē iemest viņa roku, prāta vai gribas rezultātus. Tie paliek citiem.

Jurns ir daudz darba? — es viņam pieklājīgi jautāju.

Arvien vairāk un vairāk, — viņš man sarūgtināts atbild. — Jo arvien vairāk un vairāk parādās tādi cilvēki, kuri patiesībā neko nedara. Viņi gan raiti kustas, it kā strādā, it kā gudri runā, satiekas ar pretējo dzimumu, bet tas viss ir vairāk izskatam, savam prieciņam; tas viss ir tikai pa virsu, daudz par vieglu; šādai cilvēka dzīvei nav nekāda lielā vērtē. Viņi jau var daudzus apmānīt un apžilbināt, taču es redzu, cik viņi nabagi nonāk pie manas šķipeles.

Vai nezināt, kad jums būs jānāk pie manis? — es mazliet trīcošā balsī vaicāju.

Nezinu, — vecais viltīgi smīn un pieceļas. — To neviens nekad arī neuzzina.

Jūs jau nu gan man varējāt pateikt, — es gandrīz vai lūdzos.

Kam tev to zināt?

Tad es varētu apjēgt, vai man jāpasteidzas vai arī varu strādāt lēnāk.

Labāk jau pasteidzies, — vecais nopietni saka un iet prom. — Dzīvo ātri un gaiši! Tā vienmēr ir prātīgāk. Cilvēki, gluži kā dievi, ir ļoti vērīgi, un viņi nekad neaizmirst mūsu labos darbus.

Un tomēr … Es kļūtu daudz mierīgāks.

Tevi, Rakstniek, moka neziņa?

Es gribētu zināt, vai mans darbs nav veltīgs.

Nomierinies, — vecais man atbild. — Tavā krūzē ir dzidrs ūdens.

Un tad es atceros, ka neviens no mums diemžēl nestāv uz klints. Mēs visi dzīvojam uz plūstošām smiltīm. Un nevienam nav lemts atgriezties. Mēs varam iet tikai uz priekšu. Līdz kādas jūras krastam, līdz debess malai, līdz asfaltētai ielai, līdz turienei, kur smiltis izbeidzas. Un tomēr nevainosim mūsu skarbo ceļu. Ja būs vajadzīgs, vainosim gājēju. Ceļš tikai norāda virzienu, bet mērķus taču izvēlamies paši. Ceļš tikai aicina, bet «iet vai neiet» izvēlas pats gājējs. Ceļš nekad nevirzās taisni. Ceļš vienmēr ved augšup vai lejup. Un gājējam pieder izvēles brīvība: iet vai apstāties, kāpt vai krist. Es esmu tāds, kāds esmu. Es varu patikt vai nepatikt, bet cits jau vairs nekļūšu. Es esmu pats. Un varbūt drīz arī mans ceļš būs galā. Varbūt tas izbeigsies kāda kalna virsotnē, kur stāvēs mazs koka namiņš, un šī namiņa priekšā ziedēs akmeņi un mirdzēs zvaigznes, un es kļūšu par kalnu pāreju uzraugu, par virpuļviesuļu un lavīnu brīdinātāju, par nelaimē iekļuvušo glābēju, un tad mani draugi būs augstās kalnu virsotnes, sniegputeņi, vēji un putni, un kalnu kazas, un cerības; varbūt tur pie manis beidzot atnāks ilgu un sapņu meitene, atnāks cilvēks, kurš no manis nekad negaidīs to, ko nespēju dot. Cilvēks, kurš mani beidzot pieņems tieši tādu, kāds es arī īstenībā esmu, — ar sava darba apmātību, ar vienaldzību pret slavu, mantu, vieglu dzīvi un augstiem amatiem, ar nicinājumu pret negodīgumu, liekulību un neuzticību.

Es dzirdu soļus. Gans atkal taurē. Bet soļi ir smagi un skaļi. Tādiem soļiem Sieviete nenāk. Tā nāk nelaime vai sods. Un atkal paveras krūmi, un atkal gar Dārza malu man nadzīgs tuvojas kāds barga izskata vīrelis, un viņam rokā ir bieza dokumentu mape.

Lūdzu, — es saku. — Apsēdieties!

Nav laika, — viņš ātri atbild. — Man ļoti jāsteidzas.

Tomēr, — es turpinu. — Varbūt kaut ko ieēdīsiet? Redziet, uz galda ir ūdens, maize un ābols.

Esmu dienesta darīšanās, — pienākušais bargi sarauc platu pieri.

—   Un jūsu priekšlikums izskatās pēc kukuļošanas.

Patiešām? — esmu izbrīnījies. — Jūs esat ieradies tieši pie manis?

Jā.

Dienesta darīšanās?

Beidziet šo pratināšanu, — nadzīgais vīrelis neapmierināts saka.

—   Man tūlīt būs jāsāk pratināt jūs.

Vai atļauts zināt…

Protams. Es esmu Parādu piedzinējs.

A .. . Bet man šķiet, ka es . . .

Muļķības! Arī jūs! Nav vēl sastapts neviens cilvēks, kas nebūtu parādā.

Kam?

Parasti visiem. Bet gadās, ka tikai vienam atsevišķam cilvēkam.

Ko viņi ir parādā?

O, daudz ko! Atklāti sakot, naudas parādnieku manā sarakstā ir vismazāk. Pēc tā var secināt, ka iestājusies vispārīgas uzticēšanās krīze. Toties mīlestības parādnieku ir visvairāk. Varbūt ari tas izriet no šis pašas neuzticēšanās. Tad man vēl ir loti daudz tādu, kas ir parādā atbildību, godīgumu, līdzjūtību, saprastgribē- šanu un daudz ko vēl nepaveiktu.

Saraksts ir plašs, — es klusi, mazliet apmulsis, saku.

Tas ir tikai pats sākums, — viņš pavicina kādu papīru. — Laika trūkuma dēļ es ne pusi nespētu nolasīt.

Un ko tad es? — bijīgi pajautāju.

To es nedrīkstu teikt, — viņš man skarbi atbild. — To vajag katram pašam atcerēties.

Bet ja nu neatceras? Ja kāds negrib atcerēties?

Tad ir slikti, — viņš man skaidro. — Labāk jau tomēr atcerēties un visus parādus nokārtot.

Vai ir konkrēts termiņš? — es ar cerībām painteresējos.

Protams. Un visiem šis termiņš ir pilnīgi vienāds. Parādi katram nokārtojami viņa dzīves laikā. Tātad termiņš — ikviena cilvēka dzīves beigas.

Tas jau ir labāk, — es atviegloti murminu.

Tagad es vēl neko neprasīšu, — bargais ierēdnis saka un iet prom. — Es jums vēl dodu iespēju atcerēties. Tā ka mēģiniet šo iespēju nepalaist garām. Esmu jūs brīdinājis. Tagad viss atkarīgs tikai no jūsu gribas un vēlēšanās.

Bet ja nu patiešām es …

Es jau jums teicu — tā nevar būt. Mēs visi viens otram esam parādā. Tātad pacentieties vien atcerēties un kaut ko tomēr atdot.

Bet ja nu man tas neizdosies?

Tad jūs, Rakstniek, piemeklēs visbriesmīgākais sods, kāds radošu cilvēku var piemeklēt! Jūs tiksiet aizmirsts.

46

Tā vien šķiet, ka beidzot Diegs ir pārtrūcis. Vai arī Nagla nolūzusi. Bet to jau varēja sagaidīt. Sods atnācis. Un nekur tu nevari aizbēgt. Viss nāk tev līdzi. Gan bērnības smaržojošās pļavas, gan kāds bumbas sprādziens. Un Skaidrīte un Jāzeps, mani rotaļbiedri, plakani kā plāceņi, un cik dīvaini izskatās bērns bez galvas un rokām, un cik griezīgi ausīs skan viņu vecāku izmisušie kliedzieni! Un nelaimīgais krievu karagūsteknis; es viņa izgatavoto pūķi glabāju ilgi, man šķiet, ka to visbeidzot Baiba kādā dzīvo- jamtelpu tīrīšanas reizē izmetusi laukā, un es vēl to gūstekni atceros mūsu mājas priekšā beigtu un nosalušu un atceros viņa slepkavu un Violetu Rāvīti, astoņpadsmit gadus vecu meiteni ar skaistu augumu; un es atceros tēva noskumušo seju, un tā es vēl līdz šai dienai neesmu uzzinājis, kas ar tēvu noticis, kādā drausmīgā nāvē viņš ir miris, bet varbūt tas ir labi, jo manā atmiņā tu joprojām saglabājies jauns un vesels, godīgs un nesakropļots; un jāatceras mātes sasprindzinātais darbs, viņas nebeidzamās rūpes par mani, viņas nepārtrauktie atgādinājumi: «Tev jābūt, tev jābūt, tev jābūt!» Un tad nāca viņas nāve. Zini, tēv, viņai pēc tevis neviena cita nebija. Tik tiešām. Un tādēļ es līdz šai dienai tik augstu vērtēju sievietes uzticību un tik ļoti nicinu vājās un izlaidīgās. Mums vācu laikā un pēckara gados klājās neiedomājami grūti, gandrīz pastāvīgi dzīvojām no rokas mutē, bet mēs izturējām. Mātei bija viens draugs, skolotājs no tās pašas skolas, bet māte viņu atraidīja, un es nezinu, vai viņa to darīja tevis dēļ, sevis vai manis dēļ; viņa to skolotāju atraidīja, un mēs visu laiku dzīvojām vieni. Māte nomira ātri, viegli un negaidīti. Viņa saslima ar gripu, bija stipri paaugstināta temperatūra, un viņai neizturēja sirds. Tagad māte jau daudzus gadus guļ Lāčupes kapos. Ko es viņai esmu palicis parādā? Nezinu. Kas? Varbūt traģiskā neiespējamība viņai pateikties par to, ka viņa mani radījusi un sargājusi. Patiešām. Ir tādi parādi, kurus mēs nespēsim atmaksāt. Tā arī dzīvosim un nomirsim kā mūžīgie parādnieki.. . Un vēl līdzi man nāks pirmais skūpsts un pirmo reizi izjustā vientulība, sāpes un bailes, un pēc smaga darba pirmās sviedru lāses, un pirmā alga, un pirmā sieviete, un pirmā uzrakstītā rinda, pirmais stāsts; un tad Baiba nāks, brīnišķīgā sieviete un talantīgā aktrise, kā sāpīgs prieks, un es viņu varēšu, bet negribēšu paturēt. Nav tiesa! Es tikai nevēlējos tādā ceļā, kādā to gribēja viņa. Bet lai jau paliek. Es vairs negribu mocīties veltīgos minējumos: vai esmu rīkojies pareizi vai gluži nepareizi? Tik un tā neko vairs labot nevar. Es laikam arī Baibai esmu palicis parādā. Varbūt dažus maigus vārdus, varbūt tomēr mazliet aktīvāku sadzīviskās dzīves veidu, varbūt arī skanošu un čaukstošu naudu. Un vismaz vienu sitienu tai garajā rītā, kad viņa atnāca un aizgāja. Un tad šī neprātīgā uzdzīve. Un tad ar vieglu roku sameistarotās lugas, kino- scenāriji un dažas grāmateles. Bez dziļākām pārdomām, bez nopietnām problēmām. To visu es pats sev esmu palicis parādā. Šo velti izšķiesto laiku. Mēs ar Eduardu Vēli reizēm pat sacentāmies. Kurš vairāk, kurš ātrāk! Kā kurpnieki — kurš sliktāk piesitīs pazoles. Un ko es izdarīju šodien? Kādēļ tik slikti izturējos pret Andri Lielzārdu, pret Valdi Tālu, pret Inesi? Viņi taču man vēlēja tikai labu. Bet es citādi nevarēju. Pie velna! Atkal šī taisnošanās! Pie septiņiem velniem! Man trakoti sāp galva. Es taču visu nakti nemaz neesmu gulējis. Un ko tad esmu tādu izdomājis? Neko. Tikai to pašu, ko jau zināju agrāk. Tie paši slēdzieni, tās pašas atziņas. Es jau vairs nespēju mainīties. Brīnišķīgais, vienreizīgais un tikai man piederošais laiks ir palaists garām. Palaists vējos neizmantots. Es jūtos tukšs. Esmu nelietderīgi iztērēts.

Manai turpmākai esamībai diez vai būs kāda paliekoša nozīme. Un tad vēl Lita Zariņa. Viņa brauca pie manis varbūt ar savu vienīgo un patieso mīlestību, bet es viņu gļēvi atstūmu, cietsirdīgi padzinu. Kādēļ es Litai darīju sāpes? Par ko gan? Tikai tādēļ, ka viņa gribēja būt laimīga? Pietiek! Dzīve nodzīvota. Četrdesmit pieci gadi. Negribu mocīties nākamos četrdesmit piecus. Esmu viens. Un savus parādus nevaru nokārtot. Visi termiņi nokavēti. Bet kreditori uzglūn. Viņi uz visiem stūriem nolikuši savus posteņus. Es tomēr iešu: mani gaida tāls un nezināms ceļš.

47

Atmoda tuvojās lēnām un smagi. Regnārs jutās kā sasists. Nežēlīgi sāpēja galva. Viņš gausi piecēlās, kā negribēdams saģērbās; kādu laiku vēl nervozi un kaut ko saspringti pārdomājot, staigāja no viena istabas kakta uz otru, tad negaidīti strauji un apņēmīgi atrāva durvis. Rīts bija uzausis miglains un ļoti auksts. Visapkārt valdīja klusums, un vējš droši vien bija nolīdis tuvējā mežā. Vai aizķēries aiz mājas pakša.

Suns, kas vakar bija atnācis ar patiesu draudzību, atkal nostājās blakus un, manāmi satraukts, ošņāja gaisu.

«Tā es arī nezinu, kā tevi sauc.» Regnārs skumji mēģināja atcerēties vakardienas notikumus. «Un nez vai tagad ir vērts tev dot jaunu vārdu.»

Regnārs vairākas reizes dziļi ieelpoja auksto rīta gaisu un mazliet nomierinājās. Tad viņš izdzirda motora dūkoņu, kas tuvojās, asi pagrieza galvu skaļā trokšņa virzienā un ieraudzīja, ka pa lielceļu drausmīgā ātrumā joņo spilgti sarkana automašīna. Tas bija superžigulis, un pie stūres, cik varēja samanīt, sēdēja pusmūža vīrietis. Viņš, nedabiski sastindzis, raudzījās ceļa tālumā, un vīrieša sejā cieša apņemšanās mijās ar izmisumu.

«Tam cilvēkam kaut kas atgadījies,» Regnārs nodomāja un lēnām nokāpa no lieveņa. «Arī viņš steidzas.»

Regnārs, sāpošas nospiestības pārņemts, piegāja pie savas automašīnas, gurdeni atvēra durvis un pārsteigumā sastinga. Uz priekšējā sēdekļa, vēl no nakts aukstuma sarāvusies, snauda Lita Zariņa, kā kaķēns saritinājusies kamolā.

«Tātad viņa nav gājusi prom. Nav aizbraukusi. Lita! Visu vakaru un nakti pavadīja pie manas mājas durvīm, tā arī neuzdrošinādamās pieklauvēt. ..»

Viņš uzmanīgi apsēdās Litai blakus, ar roku tikko jaušami pieskārās viņas matiem un pierei, un vīrieti pārņēma ilgi neizjusts žēlums un maigums.

Sieviete lēni atvēra acis, paskatījās apkārt, no aukstuma noskurinājās, tad piecēlās sēdus un pasmaidīja.

—    Labrīt, — viņa klusi teica un pielieca galvu, kā ieklausīdamās, kāda nu būs atbilde.

—    Labrīt, — Regnārs tikpat klusi atteica un nenovērsa skatu no viņas sejas. Tagad Lita līdzinājās skaistam, nevainīgam bērnam; viņa šķita pavisam neaizsargāta.

—    Es tev vakar aizmirsu atdot dzīvokļa atslēgas, — Lita mazliet drebošā balsi iesāka, pēc tam neveikli atvēra somu un ilgi, gandrīz vai nebeidzami pa to rakņājās. Kaut kur somas dziļumā beigu beigās viņa atslēgas atrada un, mirkli pasvārstījusi rokā, it kā visas kopā savākdama, sniedza tās Regnāram. Bet viņš pat nepakustējās.

Regnārs joprojām cieši skatījās jaunās sievietes acīs, it kā cenzdamies tajās iegrimt pēc iespējas dziļāk, it kā vērdamies lielā, līdz šim vēl neieraudzītā brīnumā.

Sieviete novērsās, salika rokas klēpī, atmeta galvu pret sēdekļa atzveltni, ilgi lūkojās kādā nenoteiktā telpas punktā kā atcerēdamās, vēl dažus brīžus klusēja, tad, skumji pasmaidījusi, atkal pagriezās pret blakām sēdošo vīrieti.

—    Regnār! — viņa teica. — Tavā darbistabā uz palodzes uzplaucis kaktuss. Tas uzziedot tikai vienreiz simt gados …

—    Vai uzziedēšana vēstī ko labu?

—    Jā, — viņa atbildēja.

Sākumā Regnāra smaidā bija izbrīns. Tad vīrieša seja izlīdzinājās, pamazām izzuda gandrīz visas smaidošās grumbiņas, bet acis sastinga nopietnībā: Regnārs atcerējās, ka pa lielceļu drausmīgā ātrumā drāžas spilgti sarkanā automašīna, — un viņš uzlika roku uz Litas pleca, viegli pieskārās, kā atbalstam nenoticēdams. Jo spilgti sarkanā punkta skrējiens viņa acu priekšā vēl nebija beidzies.

Egils Lukjanskls ATLIKTAIS LAIKS Romāns

Redaktors A. Orods. Mākslinieciskais redaktors D. Brelkšs. Tehniskā . redaktore M. Jaunzeme. Korektore L. Kamene. Nodota salikšanai 20.03.84. Parakstīta lespieSanai 26.11.84. .IT 09313. Formāts 60 X 84/16. Tipogrāfijas papīrs N" 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 13,2 uzsk. iespiedi.; 13.43 uzsk. kr. novllk.; 15.68 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Pašūt N? 412. Cena 1 rbl. 10 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. M 5/31846/Do-1463. Uipiesta LKP CK izdevniecības tipogrāfijā, Balasta dambi 3.

Content

Lukjanskis Egils Atliktais laiks