Lukjanskis Egils

Atnāc un paņem

EGILS LUKJANSKIS

ATNĀC UN PAŅEM

—        Mēs tevi tūlīt sadedzināsim,— teica vīrietis ar netīru, mazliet sašķiebtu bereti galvā un noteiktām roku kustībām meiteni piesēja pie melna staba. Viņam palīdzēja vēl divi ne visai laipna izskata viri. Stabs atradās uz dēļu paaugstinājuma, un tam visapkārt bija sakrauta liela malkas kaudze.

Meitene stāvēja, ietērpta sadriskātā, baltā kleitā, un ar diezgan ticamām šausmām lielajās acīs skatījās, kā virvju auklas tiek apmestas arī ap viņas kailajām kājām un kaklu.

Turpat viņai blakus ar degošu lāpu rokā kā dzīvs un nicināms ļaunums drūmi glūnēja Bende, tērpies spilgti sarkanā triko tērpā.

—        Atsakies, Žanna!— No ļaužu pūļa, kas drūzmējās , meitenes priekšā, iznāca kāds drukns vīrs mācītāja talārā, rokā turēdams garu pergamenta rulli.— Atsakies, un tu būsi glābta!

Meitene dažus mirkļus saspringta domāja.

—   No kā man jāatsakās, kungs?

—        Atsakies no sevis!— resnais mācītājs bargā balsī sacīja.— Atsakies no savām domām! Atsakies no gribas!

—   Vai tad tas ir iespējams?

—   Atsakies no vēlēšanās palīdzēt mūsu ienaidniekiem!

—        Mani ienaidnieki ir svešzemnieki, kā gribu jūs tik centigi izpildāt, kungs.

Mācītāja tuklo ģīmi izķēmoja naids. Viņš panāca vēl dažus soļus tuvāk.

—       Tu mirsi drausmīgā nāvē, Zanna! Tu tūlīt kliegsi vislielākajās mokās, kādas vien uz šīs grēcīgās zemes ir iedomājamas!— Viņa rokas un balss dusmās drebēja.

—   Es esmu gatava,— meitene ar cieņu atbildēja.

—   Padomā par savu dvēseli! Glāb to!

—Es esmu izglābusi savu tautu, kungs, tā ka man par savu dvēseli nav vairs jābaidās.

Kādu laiku telpā valdīja klusums, tad to atkal baismi pāršķēla resnā mācītāja skaļā balss:

—   Tad mirsti, Zanna! Mirsti!

Mācītājs atkāpās, aiz kaut kā aizķērās, gandrīz vai akrita, tad, izslējies taisni, enerģiski ar roku pamāja endem.

—   Dari savu darbu!

Bende vispirms svinīgi, ar uzticētā uzdevuma svarl- uma apziņu drūmajā sejā pagriezās pret noskrandušo katltāju pūli, pret mācītāju un citiem augstmaņiem, kuri tāvēja turpat netālu no ešafota, tad piegāja tuvāk īeitenei, ieskatījās viņas šausmu un asaru pilnajās acis, ēc tam apmierināts noliecās un ar lāpu aizkūra sārtu.

—     Piedod, dievs!— Zanna pēkšņi iekliedzās un izmisusi īēģināja atbrīvoties no ciešajām saitēm.— Piedod, māte! iedod, mana zeme! Es no jums aizeju jauna un vesela, et neko nenožēlojot! Ne-no-žē-lo-jot! Mani kungi un esneši! Labāk nožēlojiet paši sevi! Dzirdat? Nožēlojiet avu gļēvumu! Vēlēšanos kalpot saviem niknākajiem jnaidniekiem! Nožēlojiet savu iedomu būt uz šis zemes udrākiem un varenākiem par mūsu tautu! Ne es, bet jūs ēlāk tiksiet nolādēti! Jūs, sīkie un nicināmie, tiksiet izmirsti! Dievs, kur tu esi?!

Telpā atkal uz ilgāku laiku iestājās ass, nospiedošs lusums.

—     Labi!— režisors iesaucās un apmierināts vairākas eizes sasita plaukstas.— Cauri ir! Paldies, un visi var būt rīvi!

Tas pats vīrs ar netīro bereti galvā veikli atraisīja apjās kaņepāju virves, un aktrise atviegloti uzelpoja.

—   Nobijies?— cilvēks beretē smaidīdams pajautāja.

Aktrise piekrītoši pamāja* un pamazām atguvās. Viņa

:ni izstaipīja rokas, paraudzījās uz klātesošajiem, nolēca o sārta un nesteidzīgi gāja prom. Viņas augums bija alts un trausls kā pirmais ledus.

—     Lāsma!— režisors uzsauca, un aktrise apstājās.— No- uri?

—   Jā. Turklāt vēl sāp rokas.

—   Jāzeps, kā parasti, būs pārcenties.

—   Viņš jau citādi neprot.

—     Tādēļ ka Jāzeps vienmēr strādā pa īstam. Saki aldies, ka vēl sārtam nepielaida uguni!

—     Labi, režisor,— Lāsma patiešām nogurusi teica un pa- catījās uz paviljona izeju, kuras virzienā trokšņaini evās visi pārējie aktieri un masu skata dalībnieki.— Es ju.

—   Pagaidi!—Režisors satvēra aktrises roka.— Šeit ir atnākuši daži mūsu šefibas skolas vienpadsmitās klases audzēkņi. No specializētās kinoklases, un rīt viņiem izlaiduma vakars. Lūdzu, parunā ar viņiem. Viņi it kā atnākuši mums pateikt paldies un atvadīties.

—   Es gribētu pārģērbties,— Lāsma sacīja, skumji paskatīdamās uz savu skrandaino, šur tur rupjiem ielāpiem izraibināto no maisa drēbes darināto tērpu.

—   Nekas!— režisors atmeta ar roku.— Būs labi! Pēc sarunas pārģērbies un nāc uz kafūzi. Kā nekā filma tomēr ir pabeigta!

—   Kāda es šodien biju?

—   Lieliska!— Režisors pasmaidīja un Lāsmu viegli noskūpstīja uz vaiga.— Kā vienmēr lieliska. Paldies tev!

Pēc dažiem brīžiem pie viņiem pienāca trīs zēni un divas meitenes. Visi bija jauni, izskatīgi, moderni ģērbušies un izturējās nepiespiesti.

—   Iepazīstieties!— režisors pavērsās pret jauniešiem. — Kā jūs redzat, tā ir mūsu teātra un kino šobrīd spilgtākā un savdabīgākā jaunākās paaudzes aktrise.

— Nu jau vairs ne jaunākās,— Lāsma sacīja un seju savilka tikko jaušamā, vienīgi viņai raksturīgā skumjā smaidā.

—   Bet mani sauc Niks Kristons,— sacīja gara auguma, atlētiska izskata puisis. Viņam bija īsi apgriezti, gaiši mati un labsirdīgas acis.— Bet šī te ir Vanda.— Puisis parādīja uz īpatnēju tumšmati, kura savu slaido, labi trenēto augumu bija iespīlējusi cieši piegulošās, melnās «Bechear» firmas velveta biksēs un spilgti sarkanā, dziļi dekoltētā blūzē.— Iespējams, ka arī kādreiz kļūs aktrise, vismaz viņa tā ļoti cer. Sī ir Inga,— puisis draiski, mazliet ironiski turpināja,— mūsu klases skaistākā un, kā par brīnumu, arī gudrākā meitene, bet šis ir Tedis. Lāga zēns, spēka viņam kā zvēram, prāta arī pietiek, dzied un spēlē ģitāru, ienīst kino, nesmēķē, nedzer un nemīl meitenes. Ļoti mūsdienīgs jaunietis. Bet šo jauno cilvēku, kas stāv te man pa labi, sauc par Eduardu Bērziņu. Kā jūs zināt, latviešiem ir ļoti daudz izcilu Bērziņu, pat vairākas vēsturiskas personas, taču, lai vismaz kaut kā atšķirtos no citiem Bērziņiem, mūsu Eidis sadomājis savu uzvārdu un cilti nevis slavā celt, bet gan traki noniecināt. Viņš vēlas kļūt par klaidoni.

—    Tikai uz zināmu laiku,— Eduards piebilda.— Mums jau pateica, ka Konservatorijas Teātra fakultātē nākamā uzņemšana notikšot ne ātrāk kā pēc četriem gadiem.

Lāsma pasmaidīja, vērīgi paskatījās uz Eduardu Bērziņu, kas acīmredzot savai ārienei veltīja vai nu pārāk lielu, vai arī pārāk mazu uzmanību, jo bija ģērbies pasvītroti nevērīgi — kājās salāpīti, nobrāzti džinsi ar lielu firmas reklāmas uzrakstu—«American s<y7e. Jeans and Jackets. YORK Brooklin». Muskuļotā ķermeņa augšdaļa bija paslēpta aiz mazliet saburzīta, melna krekla, kājās kedas. Kalsna, vīrišķīga seja. Acu skatienā pievilcīgs skarbums.

Viņā kaut kas ir, aktrise nodomāja un pievērsās Nikam Kristonam, kas, tā vien šķita, bija visas viņu klases vai tikai šīs grupas neapšaubāms līderis.

—   Un par ko jūs pats vēlaties kļūt?

Niks brīdi padomāja un it kā pat nedaudz apmulsa.

—   Par kinorežisoru,— viņš klusi atbildēja.

—   To viņš nopietni,— Vanda piebilda.

—    Niks Kristons,— Lāsma šos vārdus izrunāja lēni, uzsverot katru zilbi, un tas viņai iznāca skaisti.— Vai mūsu kinostudijas operators Kārlis Kristons nav jūsu radinieks?

—    Viņš ir mans tēvs,— Niks atbildēja.— Tad, kad es kļūšu režisors, mēs kopīgi taisīsim kolosālākās superfil- mas.

—    Lai jums veicas,— Lāsma pamāja ar galvu.— Mums pietrūkst pat vienkārši labu filmu.

—     Kā jūs domājat,— Vanda Rubinska pajautāja,— vai šī filma, kuru jūs nupat pabeidzāt, būs laba?

Aktrise domīgi paraustīja plecus.

—   To es jums nevaru pateikt, taču šķiet, ka slikta nebūs.

—   Jums tajā patika spēlēt?

—    Tāds nu ir mans darbs. Neviens neprasa — patīk vai nepatīk. Ir jāstrādā.

—    Kā jūs domājat — vai šodienas skatītājiem, it sevišķi jauniešiem, ir vajadzīgas filmas par tik seniem notikumiem?

—    Jā, priekš kam mums tāda Zanna d'Arka?— Arī Tedis bija izbrīnījies.— Ko tā mums var dot? Es saprastu, ja vēl darbība notiktu Latvijā. . . Mūsu pašu zemītē.

Aktrise ilgu laiku klusēja. Viņa vispirms paraudzījās pa labi un dažus brīžus pavēroja, kā elektriķu brigāde izslēdz un pamazām sāk novākt jaudīgos «Jupiter» tipa

starmešus, tad skatienu pavērsa pret iepretim sēdošajiem jauniešiem.

—   Kāda nozīme laikam?— aktrise domīga ierunājās. — Vietai un valstij, manuprāt, tāpat nav īpašas nozīmes. Cilvēki dzimst, mīl un nomirst visur vienādi. Cieš, alkst laimes, cīnās. . . Vai tad šodien spēja uzupurēties, ziedot dzīvību savas tautas, savas pārliecības, galu galā arī savas personiskās cieņas un goda dēj. . . Šodien to vairs nevajag? Un kā ir ar uzdrīkstēšanos aizraut sev līdzi cilvēkus? Aicināt tos uz kādu gaišu un cildenu mērķi? Kā ir ar drosmi? Ar godīgumu?

—   Es nezinu, kā ir ar godīgumu,— Niks teica,— taču ceru, ka nevienam no mums tomēr nenāksies ziedot savas dzīvības ne tautas, ne kādu citu cildenu mērķu labā. Drosmi un savu pārliecību mēs varam pierādīt arī citādi.

—   Protams,— aktrise piekrita.— Pierādiet! Taču varonīgi piemēri no mūsu laikmeta vēstures. . . Tie jūs neaizrauj? Jūs neaizkustina cilvēciskas traģēdijas?

—   Aizkustina,— Tedis atbildēja.— Taču cildena nāve vai dziļi cilvēciskas traģēdijas nav ikdienišķas parādības. Mēs vienpadsmit gadus esam audzināti ar varonīgiem * piemēriem no mūsu laikmeta vēstures, taču neviens no mums, ne mūsu klasē, ne visā skolā, un domājams, ka vispār neviens no mūsdienu jauniešiem, nevēlas dzīvot un mocīties kā Nikolajs Ostrovskis, nevēlas mirt ne kā Zoja Kosmodemjanska, Zenta Ozola vai Zanna d'Arka. Mēs visi gribam dzīvot normāli. Mēs gribam priecāties. Mēs gribam mīlēt. Redzat, cienījamā māksliniece. Es jau to vairākas reizes esmu teicis arī mūsu literatūras skolotājai. Visi šie pozitīvie varoņi, visi šie cēlie upuri, ziedošanās ideju un lielu mērķu labā. . . Tas viss ir tik bezgala tāls no mūsu parastās ikdienas, no mūsu šodienas vajadzībām, no reālās īstenības. . . Tādēļ es arī nemīlu kino, mani neaizrauj māksla. Jo es tur neredzu pats sevi. Protams, pārnestā nozīmē. Es tur nesaskatu savu paaudzi. Es pat savus vecākus tur neredzu. Tieši tādus, kādi viņi man ir. Ar visiem plusiem un mīnusiem. Kā jūs jau droši vien sapratāt, mani draugi ir mazliet ķerti uz kino. Niks taisās par režisoru, Eidis par aktieri, Vanda arī par aktrisi, bet Inga ir gatava jebkurā kinoteātrī strādāt kaut vai par kasieri, lai tikai būtu tam ķinītim tuvāk. Bet es ne. Vismaz līdz tam laikam ne, kamēr kāds režisors uztaisīs filmu tieši par tādu puisi kā es. Vai par mūsu klasi. Vai kāds

rakstnieks uzrakstīs grāmatu, kur mēs visi sevi varētu atpazīt.

—   Vai tad tādu filmu nav?!—Vanda gandrīz vai sašutusi iesaucās.— Vajag skatīties!

—   Liecies mierā!— Inga viņu pārtrauca.— Lai Tedis turpina! Tas ir viņa dvēseles kliedziens.

—   Tā ir viņa muļķība,— Vanda iedzēla.

—   Tūlīt es beigšu,— Tedis mierinoši pamāja ar roku.— Es gribēju teikt, kamēr, piemēram, kāds gleznotājs neuzgleznos mani tieši tādu, kāds es esmu,— lūk, šajās vienkāršajās drēbēs, ar neziņu acīs un apziņā — man jūsu māksla nebūs vajadzīga. Skola ir pabeigta, tūlīt sāksies lielā dzīve, bet es vēl joprojām nezinu, ko es šai dzīvē darīšu, par ko vēlos kļūt, kas man būtu jāsasniedz? Un vai vispār kaut kas ir jāsasniedz? Visa lielā literatūra ar tās košajiem varoņiem man vēl nav devusi ne mazāko noteiktību vai ticību, nav atbildējusi ne uz vienu jautājumu, kas mani interesē.

—   Tādā gadījumā tur taču esi vainīgs tu pats, nevis māksla vai literatūra!— Vanda vēlreiz sašutusi iesaucās un nervozi ar abām rokām sabužināja savus melnos, viļņainos matus. Viņa pēc izskata šķita gandrīz vai slavenās franču estrādes dziedātājas Mireijas Matjē kopija un bija viena no tām retajām mūsdienu meitenēm, kurai mērķa skaidrība un nelokāma vēlēšanās to īstenot savienojusies ar neparastu sievišķību.

—   Mazliet apklustiet!— Niks Kristons klusā, bet pavēlošā balsī pateica.— Strīdēties varēsiet mežā vai uz ielas. Mēs taču atnācām parunāties ar aktrisi.

—   Vai tad es nerunāju?—Tedis izbrīnījies paskatījās uz savu draugu. Niks papurināja galvu.

Tedis apklusa.

—   Man ir ļoti interesanti,— aktrise sacīja.— Tātad jūs esat no specializētās kinoklases?

—   Jā,— Niks apstiprināja.— Vispār interesants moments. Izrādās, ka nekur visā Padomju Savienībā nav nevienas tādas mācību iestādes, kas kinostudijām sagatavotu tā saucamo vidējo personālu. Piemēram, grimētājus, ģērbējus, režisoru palīgus un asistentus, operatoru palīgus un asistentus, administratīvos darbiniekus un tā tālāk. Rīgas kinostudija, vēlēdamās ieinteresēt jauniešus pēc vidusskolas beigšanas nākt strādāt uz studiju vai turpināt mācības kādā no mākslas augstskolām, izdomāja šādu specklasi un uzņēmās par to šefību, taču principā bijām parasta vidusskolas klase, tikai ar to atšķirību, ka nāca klāt vēl seši jauni mācību priekšmeti, bieži rādīja filmas un bez īpašas atļaujas varējām ierasties šeit, studijā, un vērot filmu uzņemšanu. Kā, piemēram, šodien.

Aktrise saprotoši pamāja.

—   Vai darbs studijā jūs ieinteresēja?— Lāsma pajautāja. — Kinostudija ir sasniegusi savu mērķi?

—   Jā un nē,— Niks atbildēja.— Piemēram, Vandu, Ingu un Eduardu tā ieinteresēja, taču Tedi nemaz. Arī mani ne. Es ar kino esmu saaudzis jau no visagrākās bērnības.

—   To var saprast.

—   Bet kā bija jums?—Vanda painteresējās.— Vai jūs jau uzreiz zinājāt, ka būsiet aktrise?

—   Jā,— Lāsma piekrītoši palocīja galvu.— Vidusskolas pēdējās klasēs es par to jau biju pārliecināta.

—   Kā jūs sapratāt, ka jums ir aktrises talants? Klausījāties, ko par jums teica radinieki un paziņas, vai arī tā bija kaut kāda dziļi iekšēja pārliecība?

Lāsma jau kuro reizi kavējās ar atbildi, galvu atspieda pret butaforisko soda stabu un ar mazliet izklaidīgu skatienu paraudzījās paviljona telpā.

Elektriķi saripināja kabeļus. Operatora palīgi stūma prom kameru. Netālu no durvīm administrators sunīja divus vīriešus melnos kombinezonos. Izkrāsojusies režisora asistente kaut ko steidzīgi beidza rakstīt masu skata dalībnieku apmaksas kartītēs. No kaut kurienes sāka skanēt mūzika. Paviljonā, vēl nepārģērbies, atgriezās Bende un norūpējies kaut ko meklēja uz grīdas. Klāt pienāca divi nikni dekorāciju montētāji.

—   Jūs vēl te ilgi domājat sildīties?— viens no viņiem aktrisei gandrīz vai uzkliedza un ar labās rokas pirkstiem vairākas reizes uzsita pa rokas pulksteņa stikliņu.— Šan- cīte beidzas! Ejiet nīkt citā vietā! Mums jāizjauc sārts!

Aktrise rūgti pasmaidīja, piecēlās un apsēdās blakus jauniešiem uz kaut kādas nelielas metāla konstrukcijas.

—   Ar talantu ir savādi,— viņa klusi turpināja.— Tāpat kā ar pašu cilvēku. Tie, kuriem talants neapšaubāmi piemīt, paši par to bieži šaubās. Bet tie, kuriem tā nav, mākslā vienmēr nāk ar vislielākajām pretenzijām.

—   Kdda jums ir alga?—Tedis negaidīti uzprasīja.

Aktrise dažus mirkļus padomāja, kaut kā neveikli sāka

knibināties ap kādu no prastās kleitas ielāpiem, tad atkal lūpas kaktiņus savilka tikai viņai raksturīgajā smaidā.

II

—   Maza,— viņa Tedim atbildēja.— Alga man ir maza. Kauns pat sacīt.

—   Nekaunieties vis,— Tedis iedrošināja.— Tādas algas ir gandrīz vai visai radošajai inteliģencei. Aktieriem, juristiem, ārstiem, mūziķiem, skolotājiem, ierēdņiem. . .

—   Tavai zināšanai, Tedi, neviens aktieris naudas dēļ nestrādā!— Vanda diezgan asi izmeta.

—   Tu par to esi pārliecināta?

—   Jā!— Vanda izaicinoši izslēja savu tumšmataino galvu, un Niks nodomāja, ka viņa būtu diezgan atbilstoša Kleopatras lomai.— Neviens īsts mākslinieks naudas dēļ nestrādā!

—   Ha-hā!— Tedis uzspēlēti sāka smieties.— Ko par to saka mūsu cienījamā aktrise?

Lāsma pagriezās pret Vandu.

—   Tas ir labi, ka tu tā domā,— aktrise viņai pateica, — taču patiesībā mēs nereti par naudu runājam daudz biežāk nekā par savām lomām. Diemžēl reālā dzīve. . .

—   Lūdzu, piedodiet par varbūt mazliet netaktisku jautājumu,— sacīja Inga un uztraukusies skatījās sāņus.— No jūsu teiktā var spriest. . . Vai tad jūs neesat laimīga?

Aktrise ilgi klusēja, un klātesošajiem palika iespaids, ka viņa domās aizklīst kaut kur tālu, tālu prom.

—   Nē, neesmu gan,— beidzot aktrise nedaudz pārvērstā balsi pateica.— Esmu ļoti nogurusi. Gribas ēst. 2annas sadedzināšanas skatu šodien atkārtojām astoņas reizes. Vēl kaut kādi pārcentlgi skatuves strādnieki bļaustās. Bez tam. . . nesen gāja bojā mans virs.

Aktrise atkal apklusa, ar kabatas lakatiņu vairākas reizes noslaucīja seju, tad tādā pašā skumjā balsi turpināja:

—   Ir lomas. Ir mājas. Ir draugi. Ir dēls. Un tomēr. . . Varbūt kaut kad vēlāk. . . Varbūt. . .

Aktrise piecēlās un vēlreiz visus klātesošos vērīgi noskatīja. Pēc tam, draudzīgi smaidot, ar plaukstu pieskārās katra plecam.

—   Turieties, mīļie! Nevienam no jums nebūs viegli. Tev, Nik, es no visas sirds novēlu — ja vari, kļūsti par režisoru! Man šķiet, tu jau aptuveni saproti, ko tas nozīmē. Tev, Vanda, es arī no sirds novēlu — ja gribi un tev ir tādas spējas, mācies par aktrisi! Lai gan es varu pat saderēt, ka tu nemaz vēl īsti pat nenojaut, ko tas no tevis prasīs, paņems un nekad neatdos atpakaļ. Un tev, Inga. Nevajag par katru vārīti lauzties mākslas pasaulē. Tā ne tuvu nav tik spoža, kā daudziem liekas. Un tev, Teodor. Man patika tava attieksme pret dzīves īstenību. Un acīmredzot esi reālists, tādēļ tev dzīvē varbūt būs vieglāk nekā pārējiem. Tu nesapņo. Bet tev, Eduard Bērziņ. . . tev novēlu pacietību. Aktiera darbs, bez šaubām, ir tā vērts, lai tam ziedotu visu mūžu.

Aktrise viegli paklanījās un steidzīgi aizgāja.

— Kolosāli!— Vanda aizgrābta izdvesa.— Viņa ir tik vienkārša un atklāta! Tik skaista, tik slavena. . .

Skatuves strādnieki, izjaukdami sārtu, sakrāva uz lieliem dzelzs ratiem malkas šķilas, dēļus, striķus un virsū vēl uzmeta resno stabu.

Neviens uz šā sārta netika sadedzināts.

Zanna d'Arka dzīvo.

Mēs arī visi vēl dzīvojam. Pēc pusgada skatīsimies jauno filmu un nezināsim, ka uguns liesmas tika uzņemtas jau agrāk, atsevišķi, un vēlāk sārta skats piemontēts klāt. Mēs visam ticēsim un jutīsim līdzi. Jo uz nāvi tiks notiesāts cilvēks. Šausmīgā uguns peklē tomēr tiks sadedzināta jauna un skaista meitene. Un pārdzīvojumā mēs aizmirsīsim, ka šis notikums noticis pirms pieciem gadu simtiem.

Mums visiem kļūs skumji.

Bet šodien viss beidzās labi. Un ir cerības, ka rīt ies vēl labāk. Tas, kas šeit pirmīt notika, taču bija tikai ķinītis.

Niks pagrieza galvu un ieraudzīja, ka viņam lēni tuvojas tēvs.

2

Viņi vēl nebija satikušies, bet es jau biju sācies.

Varbūt jau ar Visuma Lielo Sprādzienu, ar pirmajām zvaigznēm, gāzu miglājiem, ar to brīdi, kad sākās Laiks.

Arī manējais. Šai dīvainajā pasaulē.

Bet varbūt es sākos no kādas sāpes.

Varbūt no puķu smaržas. Varbūt no meliem. Bet visticamāk, ka es nesākos ne no kā.

Mani vecāki satikās sešdesmito gadu beigās kādas Latvijas mazpilsētas tirgus laukumā. Jauns Rīgas kinostudijas operators tur uzņēma savas pirmās pilnmetrāžas filmas kārtējo kadru.

Diānai Upmalei vecajā tirgū vajadzēja no sirmas vecenītes nopirkt dažus kilogramus ābolu un nodot ziņu, ka vakarā pie viņas dēla ieradīsies pagrīdnieku sakarnieks.

So vienas minūtes ilgo filmas materiālu viņi toreiz filmēja visu dienu. Operators Kārlis Kristons ar filmēšanas norisi bija stipri neapmierināts.

Diānai Upmalei, kas jau bija pazīstama aktrise, tā tomēr bija pirmā kinoloma, un tāpēc viņa nervozēja un jutās neveikli — viss iznāca kaut kā samāksloti, nedabiski.

Vakarā, kad visi uztraukumi bija galā, abi sēdēja vietējā ezera krastā, mulsi skatījās viens otram acīs, pēc tam nez kādēļ domīgi vērās blāvajā mēness gaismā, pļāpādami par pašreizējo darbu, rītdienas mēģinājumiem, mazo pilsētiņu, kur līdz tam neviens no viņiem agrāk nebija bijis, un arī — par dīvaini četrstūraino ezeru, skaisto, saulaino vasaru, savām bērnu dienām, vecākiem un tuvākās nākotnes nodomiem.

Tā viņi runājuši visu nakti, līdz beidzot saullēktā, it kā nemaz to sevišķi negribēdami, it kā aiz gara laika, it kā aiz pieraduma vai pienākuma pēc, viens otram atdevusies, pēc tam atgriezušies viesnīcā, un visu filmēšanas laiku šīs draudzīgās, tuvās attiecības turpinājušās.

Pēc dažiem mēnešiem viņiem nācās apprecēties, jo es jau sāku klauvēt pie šīs pasaules durvīm.

Sešdesmit astotajā gadā, kad es piedzimu, pāri visai Eiropai un Amerikai pārvēlās traks «sadumpojušās» jaunatnes protesta vilnis.

Fidels Kastro un Ce Gevara. Kā svētbildes katra otrā demonstranta rokās.

Lai dzīvo revolūcija! Nost buržuāziju! Nost mietpilsoņus! Sadragāsim šo nīsto un lepno patērētāju sabiedrību! So smirdošo mēslu kasti!

Bumbu tavā pilī! Granātu tavā villā! Akmeni tavā logā!

Mums nepieder nekas. Un varbūt tieši tādēļ mēs neko daudz tomēr nevaram. Mēs spējam vienīgi kliegt, uzcelt barikādi savā ielā, aizdedzināt bankas pārvaldnieka dārgo limuzīnu, izdemolēt tuvējā veikalnieka bodi, apsiet sarkanu šalli ap kaklu un atklāti ņirgt par jūsu bagātību, varu, par jūsu īpašumiem, par jūsu lepnumu, augstprātību un smalkajām manierēm!

Es maz esot raudājis. Trīs gadu vecumā izkritis no otrā stāva balkona un nedabūjis ne skrambu, tikai enerģiski ķepurojies lielajā ceriņu krūmā un pat smējies.

Jautrs piedzīvojums! Pirmais lidojums un pirmais lielais kritiens.

Es pats saviem spēkiem esot no krūma norāpies lejā, ziņkāri paskatījies augšup un gribējis to visu atkārtot vēlreiz.

«Viņā ir kaut kas no dzīvnieka,» teicis kaimiņš.

Tā līdz šim ir bijusi vislielākā man veltītā uzslava. Es ar to ļoti lepojos.

Pēc pieciem gadiem mani vecāki izšķīrās. Par ko un kādēļ, es īsti nezinu, taču abi viens pret otru līdz šim pat brīdim izjūt lielu naidu un nekad vairs nesatiekas.

Kad tēvs apprecējās otrreiz, viņa jaunā sieva jau no paša sākuma nezin kādēļ savukārt izjuta spēcīgu naidu pret mani, bieži sita un sodīja par katru nieku.

«Tu nedrīksti ņemt to un to!», «Tu nedrīksti darīt to un to!», «Tu nedrīksti iet tur un tur!».

Ko es tev, Silvija Kristone, tādu biju nodarījis? Kādēļ tu mani tā neieredzēji?

Varbūt tā bija apzināta greizsirdība? Tev pašai bērnu nevarēja būt. Vai tu tā izpaudi savu neapmierinātību par to, ka tev daba atņēmusi iespēju kļūt par māti? Varbūt domāji, ka liktenis tevi netaisnīgi sodījis un tāpēc tu vari būt vienīgi pamāte?

Nevienam to neesmu slēpis — arī es tevi neieredzēju. ' Es tevi atklāti ienīdu. Un klusībā ienīdu tēvu, kas tev tik ātri un viegli pakļāvās. Un dažreiz dusmojos arī uz māti, kura no manis kādreiz atsacījās, atstādama nejaušību un bargās pamātes ziņā.

Un tā mana vienreizēji skaistā, laimīgā bērnība pagāja savstarpēja naida atmosfērā.

Pats dažreiz brīnos, kā līdz šim laikam vēl neatrados cietumā. Kā neesmu kļuvis par zagli, dzērāju, klaidoni, bandītu, slepkavu.

Kad es no sīka puišeļa pārvērtos veiklā un pārdrošā padsmitniekā, visa mana dzīve ritēja galvenokārt uz ielas. Starp mūsu rajona pašpuikām, huligāniem, diskotēku čaļiem, pagalmu kautiņiem un mazgadīgām palaistuvēm.

Es esmu noturējies, un par to man prieks.

Vēlāk bieži gāju uz studiju pie tēva. Nemanīts iejuku statistu un uzņemšanas grupas dalībnieku pūlī un vēroju Kārļa Krislona darbu.

Man patika, kā viņš strādā. Mani arvien spēcīgāk savaldzināja filmēšanas kņada, spilgtie prožektoru stari un nogrimētie aktieri, filmēšanas tehnika, dekorācijas paviljona, Rīgas vai kādas citas pilsētas ielās. Vasarās braucu līdzi dažādās kinoekspedīcijās un kopā ar uzņemšanas grupu pabiju gan Ziemeļos un Sibīrijā, gan Krimā un Jaltā.

Gadu pirms vidusskolas beigšanas pamāte beidzot no manis tika vaļā. Viņa pierunāja kādu savu attālu radinieci, kurai Juglā piederēja liela personiskā māja, izīrēt vienu istabu man. Pamāte bija ar mieru viņai par manis izmitināšanu katru mēnesi maksāt četrdesmit piecus rubļus. Es savukārt biju ar mieru pamāti nekad vairs netraucēt un savā ziņā jutos pat laimīgs, ticis no savas jaukās ģimenītes vaļā. Nospriedis, ka esmu jau pilnīgi pieaudzis, sāku baudīt savu neatkarību.

Ar laiku naids pret tēvu pagaisa. Man bieži kļuva viņa pat žēl. Mīlestība viņu nevis pacēla, bet gan zemu jo zemu nolieca.

Vai tieši tādēļ es personīgi alku pavisam citu mīlestību? Gaišu, tīru un vienreizēju, lai es visu laiku varētu staigāt ar augsti paceltu galvu? Būt lepns un laimīgs.

Un varbūt tieši manas bērnības un visa līdz šim redzētā, izjustā un saprastā iespaidā es tik ļoti vēlos kļūt par kinorežisoru? Lai man būtu iespēja radīt pašam savu pasauli? Daudz labāku par reālo? Ar tādām cilvēku attiecibām, ar tādu mīlestību un tādām dzīves norisēm, kādas personiski man liekas cilvēkiem vajadzīgas un vērtīgas?

Lūk, mana platforma. Kāpnes, kas vedis augšup vai lejup. Mans cietoksnis.

Es nevienu nemācīšu. Es nevienu ar saviem darbiem neaudzināšu. Necentīšos ari neko salāpīt. Vienkārši radīšu savu pasaules modeli. Savu cilvēka modeli. Savas izpratnes draudzības, laulības, uzticības, pienākuma, godīguma un laimes modeli. Savu mīlestības modeli.

Es pamēģināšu cilvēkos un vispirms jau savā paaudzē izraisīt neiecietību un riebumu pret slikto un ļauno. Pamodināt ilgas pēc skaistā. Pēc manas saprašanas un visdziļākās pārliecības tas vienmēr bijis un ir galvenais un varbūt arī vienīgais mākslas uzdevums.

Un nebūtu slikti vēl apstādināt laiku.

Saka, to spējot izdarīt vienīgi nāve.

Nupat pagāja četrdesmit gadu kopš mūsu uzvaras pār hitlerisko Vāciju.

Sai pēdējā gadā esmu noskatījies neskaitāmas filmas par karu, un tur nāve strādāja, muguru neiztaisnojusi. Un varbūt tieši tādēļ, ka tā tur tik pamatīgi strādāja, tikai

dažas filmas mani tā pa īstam satrieca un lika kaut ko dziļi pārdzīvot.

Divdesmit sēriju dokumentālā filma «Lielais Tēvijas karš».

Trešā sērija «Ļeņingradas blokāde».

Bērts Lankasters labā angļu valodas dikcijā amerikāņu skatītājiem stāsta, ka blokādes laikā bada nāvē nomiruši apmēram miljons ļeņingradiešu. Es nezinu, ko par to domāja un ko izjuta Ņujorkas, Čikāgas vai Sanfrancisko miljonāri, taču mani sagrāba grūti pārvarama vēlēšanās visiem mūsu mietpilsoņiem, ierāvējiem, naudas kāsējiem, mantu krājējiem, visām importa drēbēs apģērbtajām, zelta gredzenos un auskaros vizošajām dāmiņām, visiem lepnajiem limuzīnu un vasarnīcu īpašniekiem vismaz vienu mēnesi, kaut vai nedēļu neļaut neko citu iegādāties kā vienīgi no pelavām, putekļiem, zāģu skaidām un labības atkritumiem izceptu maizi. Astoņdesmit gramus dienā.

Maza meitenīte baltās zeķītēs nokritusi guļ uz savas mājas kāpnēm. Blakus guļ liela lelle.

Un viņas abas ir mirušas.

Bet šodien blakusdzīvoklī pilnā jaudā dārd «Sony» magnetofons.

^ Pagājušā gada popmūzikas grupu zvaigžņu parāde.

«The FIying Pickets».

«Culture Club». «Alphawille». «Nena». «Scorpiort». «Real Life». «Van Halen».

Stīvs Vonders dzied savu populāro dziesmu no kinofilmas «Sieviete sarkanā»: «Es esmu atnācis tikai, lai pateiktu: «Es mīlu tevi.»»

Viņam visdažādākās balsīs piebalso Prinss, Laionells Ričijs, Daiena Rosa, Kenijs Rodžerss un Tīna Tērnere.

Es arī labprāt piebalsotu. Bet man nav ne japāņu maģa, ne labas balss. Man vispār nav nekā. Ja neskaita jaunību, skanīgo vārdu un piecdesmit rubļus, ko tēvs katru mēnesi iedod. Un vēl ir istaba svešā mājā — divpadsmit kvadrātmetru, kuros atrodas dīvāns, divdurvju skapis, neliels naktsgaldiņš, «Spīdola», grāmatu plaukts un pie sienas no žurnāla «Liesma» izgriezta kādas skaistas, taču skumjas meitenes fotogrāfija. Tajos vakaros, kad mani uzbāzīgi netraucē mājas saimnieces deviņpadsmitgadīgā iemīlējusies meita Lija, skumjā meitene no fotogrāfijas domīga skatās uz mani, un es bieži ar viņu sarunājos, jo arī man bieži vien ir skumji. Un tikai domas par drīzajām studi-

icaste

jām Maskavā, Kinematogrāfijas institūtā, cerības, kas saistītas ar izvēlēto profesiju, mani ir darījušas kaut mazliet laimīgāku un drošāku.

Pēdējos gados Rietumu jauniešu vidū visai populārs esot bezcerīgā izmisumā izkliegts lūgums:

«Apturiet pasauli! Es gribu izkāpt!»

Bet es, Niks Kristons, astoņpadsmit gadus vecs, dzimis rīdzinieks, nupat kā beidzis Rīgas pilsētas 20. vidusskolu, gribu šai pasaulē iekāpt.

Lai cik slikta vai laba tā būtu.

Es gribu, lai man atvēlētais laiks būtu pietiekami ilgs.

Es gribu daudz ko padarīt. Es gribu šai dzīvē šo to vinnēt. Es gribu uzvarēt.

Es negribu sadegt ne sārtā, ne atombumbas sprādzienā.

Es gribu uztaisīt visu laiku labāko filmu. Gribu satikt šīs pasaules labāko meiteni. Gribu izbaudīt visskaistāko mīlestību.

Es gribu dzīvot.

3

—       Sveiks, Nik,— tēvs sacīja, cieši paspiezdams dēla roku. — Priecājos tevi redzēt.

—   Es tevi tāpat,— Niks atbildēja.

Kārlis Kristons smagnēji apsēdās uz kādas kastes vāka, izņēma cigarešu paciņu, gribēja aizsmēķēt, tad atmeta ar roku, paciņu iebāza atpakaļ bikšu kabatā un, galvu nodūris, skatījās grīdā.

—        Pagaidiet mani pie izejas,— Niks pateica draugiem. — Es tūlīt nākšu.

—        Labi,— Tedis piekrita.— Mēs gan vēl ieiesim tai viņu krāšņajā ūķī. Vismaz paskatīsimies, kā līksmo mūsu ekrāna slavenības. Un, ja tur gadīsies redzēt Gunāru Cilinski, tad mūsu mis Vanda Rubinska no sajūsmas atkal varēs krist ģībonī.

—        Un kritīšu ari!— Vanda izaicinoši sacīja, veikli sakārtoja nedaudz uz augšu savilkušos sarkano blūzīti un, izteiksmīgi šūpojot savus slaidos gurnus, devās uz izeju.

—        Kā sviežas?— Kārlis Kristons beidzot pacēla galvu un paskatījās uz dēlu. Tēvs ar viņu klusībā lepojās. Niks bija izaudzis garš, fiziski spēcīgs un turklāt vēl apveltīts ar gaišu galvu. Mācības viņam padevās viegli, laiks atlika arī sportošanai. Niks peldēja, nodarbojās ar džudo cīņu un vēl ar kaut ko tādu, par ko zināja tikai retais un kas neiekļāvās nekādā sporta klasifikācijā. Tās bija ļoti bīstamas rotaļas vai savdabīgas gribasspēka pārbaudes, kas sevī apvienoja gan diezgan stulbu pārgalvību, gan aukstasinīgu aprēķinu. Iespējams, ka Niks Kristons ar laiku varētu kļūt pat labs kaskadieris. . . Ej nu sazini, ko tas puika izdomā. It sevišķi, ja viņš šoruden netiek institūtā. . .

—   Rīt man izlaidums,— Niks pateica un mēģināja ieskatīties tēva acīs.— Tu atnāksi?

Tēvs skatījās sāņus.

—   Kāds tev būs atestāts?— viņš painteresējās.

—   Labs,— Niks atbildēja.— Trīs četrinieki. «Vidējā»— četri, komā, deviņi.

—   Mjā. . .

—   Ar tādu atestātu es tieku iekšā jebkurā augstskolā.

—   Nekļūsti pārāk pašpaļāvīgs,— tēvs brīdināja. — Viena lieta ir vidusskolas eksāmeni, kur labvēlīgajā iznākumā ir ieinteresēti jūsu pašu skolotāji, bet kaut kas pavisam cits ir kārtot eksāmenus svešā institūtā, kur nevienam nav nekādas vajadzības uzņemt cilvēkus ar vājām vai viduvējām zināšanām.

—   Man zināšanas ir labas. Nebaidies.

—   Kā tev ar krievu valodu?

—   Arī labi. It sevišķi lamāšanās jomā.

Tēvs pacēla galvu un vēlreiz uzmanīgi noskatīja savu pieaugušo dēlu. Un viņam jau kuro reizi likās jocīgs mūsu prātam īsti neaptveramais dabas radītais nepārtrauktais dzīvības konveijers. Nejaušību stingrā likumsakarība. Viņš taču toreiz ar Diānu varēja arī nesatikties. Tai lomai varēja apstiprināt citu aktrisi. Režisors varēja izvēlēties citu operatoru. Diāna tovakar varēja arī nenākt viņam lidzi uz ezermalu. . . Un šis jaunais, staltais puisis nekad šajā pasaulē nebūtu nācis. Nebūtu tāda Nika Kristona. Nebūtu šā cilvēka — mana dēla.

«Es nezinu, kas no viņa iznāks un kā viņam dzīvē ies,» Kārlis Kristons nodomāja, «bet man viņš patīk. Un žēl, patiesi žēl, ka tā toreiz sanāca un Diāna no mums aizgāja. Viņš nepazīst ne mātes, ne arī manu mīlestību, lai gan es turpat vien blakus biju. Biju un skatījos, kā Silvija par viņu ņirgājas un pazemo. Bet es gļēvulīgi baidījos pazaudēt šīs sievietes mīlestību. Negribēju palikt viens. Neko daudz gan no šis nesavtīgās mīlestības neesmu guvis, taču zaudējis daudz. Varbūt pat pārāk daudz. Jo savā turpmākajā dzīvē nez vai drīkstēšu daudz cerēt uz sava dēla

palīdzību un sirsnību. Visus šos astoņpadsmit gadus esmu bijis pārāk tālu no viņa. Par to vienmēr ar kaut ko ir jāmaksā.

—        Tu man, lūdzu, piedod, Nik,— Kārlis Kristons lēnīgā balsī palūdza.— Piedod un daudz nedusmo.

—        Par ko?— Niks, uzspēlēti izbrīnījies, paskatījās uz tēvu, kurš atkal nervozi no kabatas izvilka cigarešu paciņu.— Smēķēt gan tev vajadzētu atmest,— Niks piebilda.

—        Daudz ko vajadzētu atmest,— tēvs noņurdēja un tomēr aizsmēķēja.— Dažreiz gribas atmest ar roku visai dzīvei.

—        Man šķiet, ka tu to esi izdarījis jau krietni sen atpakaļ.

Tēvs cieši saknieba lūpas un atkal skatījās sāņus.

—        Nē, Nik. Man visu laiku ir bijis darbs, ko es mīlu. Ir sieviete, kuru tāpat mīlu. Un esi tu.

—        Nē, tēv. Pašlaik par to negribu runāt, taču es tev nekad neesmu bijis. Tā pa īstam.

Tēvs nospieda cigareti, sakrustoja rokas uz krūtīm, vairākas reizes nervozi pamīņājās, tad pacēla galvu un paskatījās dēla acīs.

—   Un tomēr, Nik. Tev vajag mani saprast.

—        I netaisos,— Niks nedaudz asā balsī pateica.— Kādēļ man būtu jāsaprot tavas attiecības ar to sievieti? Tavas attiecības ar mani? Esmu pārliecināts, ka tās nebija un nav normālas. Nav. Es to esmu izjutis uz savas ādas.

—   Citi dzīvo vēl sliktāk.

—   Kas man daļas par citiem?

—   Tomēr. . .

—        Tātad tu rīt atnāksi uz izlaidumu vai ne?— Niks vēlreiz pajautāja.

Tēvs, atkal neko neatbildējis, klusēdams skatījās apkārt.

—        Ko esi nodomājis darīt pēc tam?— beidzot viņš pievērsās dēlam.

—        Jūlija beigās braukšu uz Maskavu, uz «Giku», — Niks atbildēja.

—   Domā, ka tiksi iekšā?

—   Esmu pārliecināts.

—        Baidos, ka tev šogad var nekas nesanākt,— tēvs kā šaubīdamies sacīja.

—   Kādēļ?— Niks satraukts pavaicāja.

—   Es tieši šorīt atkārtoti par tevi runāju ar Ļevu Moižesu,— tēvs paskaidroja.— Un viņš man pateica. . . It kā šogad mūsu republikai režisoru fakultātē neesot iedalīta neviena vieta.

—   Kā tad tā?—Niks satraucās ne pa jokam.— Vēl pirms dažām dienām Moižess apsolīja, ka kinostudija norīkojumu man dos!

—   Viņš var solīt, ko grib!— tēvs nicīgi atmeta ar roku.— Atradies ķeizars! Šogad vienkārši «Gikā» režisoru fakultātē nevienu neuzņem, tas arī viss.

—   To nu es nebiju paredzējis.— Niks kaut kā sašļuka, ierāvās sevī un izskatījās pavisam bēdīgs.— Kā būs nākamgad?

—   Kas to lai zin? Droši vien, ka uzņems.

—   Būs jāieiet pie tā Moižesa parunāties vēlreiz.

—   Viņa pašlaik nav. Es pirmīt redzēju, ka viņš kaut kur aizbrauca.

—   Ko man tagad darīt?— Niks mazliet drebošā balsī pajautāja un, galvu nodūris, skatījās uz savu sandaļu purngaliem.

—   Kad tev jāiet armijā?— tēvs painteresējās.— Šoruden?

—   Nākamgad. Ja es šoruden būtu ticis institūtā. . . Bet tagad. . . Pēc diviem dienesta gadiem. . . Man viss no galvas būs jau sen izkūpējis. Tātad adjē mans pirmais lielais dzīves sapnis. Mana jau no bērnības izvēlētā profesija.

Niks strauji pagriezās sāņus un, zobus cieši sakodis, skatījās, kā atkal paviljonā atgriežas Bende un vēlreiz rūpīgi sāk kaut ko meklēt tieši tai vietā, kur viņš pirmīt stāvēja un aizdedzināja sārtu. Arī tēvs paskatījās uz to pusi.

—   Viņam kaut kas pazudis,— Kārlis Kristons sacīja. — Droši vien laulības gredzens. Tas viņam jau ir zudis vairākkārt.

—   Bet varbūt kapeika no caura maka,— Niks izsmējīgi pateica.— Viņš vismaz var meklēt un cerēt to atrast. Bet es palieku bez jebkādām cerībām.

—   Neņem to tik nopietni galvā,— tēvs mierinoši sacīja.— Tev par katru cenu ir jābrauc tieši uz «Giku»? Vai akurāt jācenšas kļūt par kinorežisoru? Nekā spoža šai profesijā es neredzu. Nāksi pusmūžā — un ar infarktiem vien slimosi.

—   Jā, tēv,—Niks apņēmīgi izgrūda caur zobiem. — Tieši par katru cenu un akurāt! Es būšu kinorežisors.

—   Pats pirmīt teici, ka ar savu atestātu un zināšanām tiksi iekšā visur. Šoruden ej uz mūsu politehnisko institūtu un, ja tur nepatiks, nākamgad varēsi braukt uz Maskavu.

—   Ej tu pats uz mūsu politehnisko!— Niks dusmīgi izgrūda.— Bet es gaidīšu gadu, divus, kaut vai desmit gadus, bet tomēr studēšu Maskavā un būšu režisors!— Niks to gandrīz vai izkliedza un atkal, cieši sakodis zobus, paskatījās tēva sejā.— Man ir tikai tāds mērķis, un es nevaru šodien darīt vienu, bet rīt atkal ko citu! Bez tam tu nemaz nezini, kāds man ir gribasspēks!

—   Droši vien, Nik, droši vien,— tēvs domīgs piekrita, jo par sava dēla izjūtām, sapņiem, par viņa attieksmi pret cilvēkiem un daudzām dzīves norisēm neko daudz patiešām nezināja. Viņš pat nezināja, vai Nikam ir kāda meitene, ar kuru draudzējas un kuru mīl. Varbūt vēl joprojām nav?— Ja patiešām tā būs, ka šogad «Gikā» uzņemšana nenotiks, ko tu domā darīt?— tēvs turpināja jautāt.— Iesi kaut kur strādāt?

—   Tad jau manīs,— Niks sacīja, un šķita, ka viņš jau ir nedaudz nomierinājies.— Šovasar jūsu uzņemšanas grupa nekur nebrauc?

—   Grupu izformē. Filma par Zannu d'Arku ir pabeigta, līdz rudenim Jānis to montēs un ieskaņos, bet tagad kāds brīdis būs jāpadzīvo neziņā. Varam gadu vai pat divus notupēt arī dīkstāvē. Pats zini, ka tas nekāds jaunums nebūtu.

—   Par mani tu nelauzi galvu!— Niks teica un uzspēlēti jautri iesmējās.— Gan jau es kaut ko izdomāšu! Bet vispirms rīt man ir izlaidums. Kā tad galu galā būs, Kriston? Tu atnāksi?

Kārlis atkal kavējās ar atbildi un ar izklaidīgu skatienu pavēroja plašo paviljonu, kas jau bija kļuvis gandrīz vai tukšs gan no uzņemšanas grupas dalībniekiem, gan tehniskajiem darbiniekiem. Viduslaiku pilsētas tirgus laukums pakāpeniski atkal pārvērtās par parastu mūsdienīgu darba telpu, kas smaržoja pēc sveķiem, cigarešu dūmiem, cilvēku sviedriem un tuvas pagātnes.

«Atkal tirgus placis, atkal Niks un Diāna,» Kārlis ar nepatiku nodomāja. «Pārāk bieži dzīve izrādās tas pats vecais, labais ķinītis, kuru tik ļoti mīlu un neieredzu.»

—   Vai māte arī būs?— Kārlis saviebies painteresējās.

—  Es viņai vēl šovakar piezvanīšu, taču pirms nedēļas viņa man apsolīja, ka atnākšot.

—   Tad jau es laikam ne. . .— Kārlis klusi noteica, nolieca galvu un izvairīgi skatījās sāņus.— Silvija arī nenāks. . .

Nikam, kā parasti šādās reizēs, kad māte vai tēvs viens par otru runāja tikai to sliktāko un izvairījās satikties, apziņā iedzēla kaut kas ass un nepatīkams. Un tad Niks vienmēr nozvērējās, ka viņš nekad, nekad tādu dzīvi nedzīvos. Ja viņam būs meitene, kuru iemīlēs, un ja viņš šo meiteni apprecēs, tad viņi nu gan nekad nešķirsies, bet labā saskaņā kopā nodzīvos visu mūžu. Tas Nikam Kristonam bija tāds pats gaiši cerīgs sapnis kā kļūt par režisoru.

—   Ko tu te savu Silviju pin klāt!— Niks dusmīgs sacīja.— Protams, ka viņa nenāks. Kas es viņai tāds esmu? Svešs cilvēks. Ceru, ka tev es vēl galīgi svešs tomēr neesmu? Rīt man ir izlaidums. Es nezinu, vai tie ir lieli svētki vai nav itin nekas, taču kaut ko es savā dzīvē tagad esmu tomēr izdarījis. Kaut kas ir beidzies. Un ir priecīgi ap sirdi un arī varen riebīgi.

Niks lēni pagriezās un ar labās rokas plaukstu pieskārās tēva sakumpušam plecam.

—   Es tevi tomēr gaidīšu. Ja vari, atnāc.

Niks nesteigdamies devās laukā, šķērsoja smilšaino pagalmu, iegāja studijas centrālajā ēkā, vēl ilgi soļoja pa bezgala garu gaiteni, kam abās pusēs atradās dažādi kabineti un ražošanas iecirkņi, līdz beidzot nonāca atklātā telpā, kur atradās kinostudijas darbiniekiem domātā kafejnīca.

Pie gandrīz visiem galdiņiem plēsa jokus tikko pabeigtās filmas radītāji, bet maliņā, pie paša pēdējā galdiņa, bija piemetušies Tedis, Eduards, Vanda un Inga.

Vanda laimē staroja. Tieši pie viņu blakusgaldiņa sēdēja Gunārs Cilinskis, Eduards Pāvuls, Andris Bērziņš, dzēra melnu kafiju un par kaut ko lietpratīgi apspriedās.

Niks pienāca pie savējo galdiņa un skumji pasmaidīja.

—   Sveiki, latvieši!

—   Sveiks, sveiks, angli!— Tedis iesmējās un ar roku parādīja uz brīvo krēslu sev blakus.— Ko labu pateiksi?

—  Neko priecīgu,— Niks nopietns atbildēja.— Tieši otrādi. Es nāku ar sliktām ziņām.

Divdesmit astotais jūnijs atnāca karsts un saulains. Jūrmalas pludmalēs jau no agra rīta sagūlās sauļotāji. Tuvējā universālveikala pārdevējas, nogurušas smagajā veikala gaisā, ar melnu skaudību raudzījās laukā pa logu, kur varēja redzēt bezrūpīgā jautrībā ejam cilvēkus, kuri šodien varēja atļauties nestrādāt.

Trīsdesmit grādi ēnā.

Pārpildītā elektriskā vilciena vagonā it kā taisījās ģībt smagi korpulenta dāma. Kad neviens viņai sevišķu vērību tomēr nepievērsa, sieviete sāka skaļi lamāt gan karsto laiku, gan cilvēkus, kuri tieši šobrīd nez kādēļ visi sadomājuši triekties pie jūras, gan mūsdienu jaunatni par tās slikto audzinātību un neiedomājami zemo kultūras līmeni.

Kāds jauns cilvēks, kurš sēdēja netālu, piecēlās un sievietei pieklājīgi atdeva savu vietu.

O! Tad beidzot! Sieviete uzvaroši paskatījās apkārt.

Vecākā paaudze kārtējo reizi bija pierādījusi savu pārākumu un tiesības.

Bet jaunais cilvēks smaidīja. Viņš vēl nebija apaudzis ar taukiem, vēl nebija uzpildīts ar īgnumu pret citiem, un nostāvēt kājās kādas nieka divdesmit minūtes viņam bija tīrais sīkums.

Kur tad mēs brauksim, dusmīgā kundze? Uz Rīgu vai Saulkrastiem?

Mani sauc Niks Kristons. Es ļoti priecājos, ka mani tā sauc. Man patīk. Mans vecvectēvs patiešām esot bijis anglis Džozefs Kristons. Mazliet dulls angļu jūrnieks. Gadsimta sākumā kādā rēnā rudens dienā trīsskursteņu britu tvaikonis «Kristīne» noenkurojies Rīgas ostā. Tas no dienvidu jūrām bija uz šejieni atvedis banānu un apelsīnu kravu. Kamēr kuģi izkrāvuši, jūrnieki plostojuši pa krastu. Dienu pirms prombraukšanas «Kristīnes» otrais kurinātājs Džozefs salauzis kreiso kāju. Tā nu nācies palikt Rīgā un ārstēties 1. pilsētas slimnīcā. Ārstējies, ārstējies, kamēr līdz neprātam samīlējies reti centīgajā žēlsirdīgajā māsā Kristīnē Kļaviņā. Jautrais anglis bijis varen pārsteigts par tik dīvainu vārdu sakritību—«Kristīne» un Kristīne, ka nešaubīgi ticēja — lēnprātīgā, klusā un visnotaļ labsirdīgā latviete ir viņa nenovēršams liktenis. It sevišķi pēc tam, kad vēlāk uzzināja, ka lielais un varenais trīsskursteņu precinieks «Kristīne», kas bija pārcietis visbriesmīgākos tropiskos taifūnus un tolaik tika uzskatīts gandrīz vai par drošāko kuģi pasaulē, tepat Ziemeļjūrā rudens vētras laikā nogrimis ar visu apkalpi.

Un tā Ziemassvētkos Svētā Jāņa baznīcā latviešu meitene Kristīne Kļaviņa, kurai nebija neviena piederīgā, jo bija bārabērns, dziļā padevībā nolieca galvu svešā atbraucēja prekšā, pieņēma viņa uzvārdu un tam solīja mūžīgu uzticību un mīlestību.

Un tā Ziemassvētkos Svētā Jāņa baznīcā milzīga auguma anglis no Liverpūles Džozefs Kristons, kurš pa slimošanas laiku jau bija iemanījies nedaudz buldurēt latviski, dziļā padevībā un priekā nolieca galvu trauslās, rūpīgās un maigās svešzemnieces priekšā, deva tai savu uzvārdu un sirdi, solīdamies būt mūžīgi uzticīgs, gādīgs un mīlestības pilns.

Tā arī notika. Viņi patiešām mīlestībā nodzīvoja garu un laimīgu mūžu, izaudzināja četrus bērnus, nekad nestrīdējās, viens otru sargāja un pat nomira vienā dienā. Abi tika kopīgi arī apglabāti.

Tas noticis 1941. gada 26. jūnija rītā. Pirmajā vācu fašistu uzlidojuma laikā Rīgai.

Tātad man senčos ir bijis kāds anglis. Vandai Rubinskai savukārt senčos ir poļi. Teodoram vācieši. Eduardam Bērziņam krievi. Bet visi mēs tomēr esam latvieši. Rīgas zēni un meitenes. Sava laikmeta bērni. Mēs būšot tie, kuri aiz rokas satveršot arī divdesmit pirmo gadsimtu. Nez cik to vēl cilvēcei atlicis?

Jocīgi, ka tieši šobrīd prātā nāk tieši tādas domas. Droši vien vajadzētu domāt pavisam ko citu. Vajadzētu priecāties, būt laimīgam, sajust kaut ko līdzīgu brīvībai un jautrībai, bet no tā ne vēsts. Sēžu, nedaudz noliecis galvu, skatos, kā mūs aizrautīgi uzrunā skolas direktore, kā mūs aicina iekarot visas dzīves virsotnes, atvērt visas durvis, drosmīgi izstaigāt visus ceļus, iegūt plašas zināšanas un apgūt dažādus amatus.

Paldies, paldies. Mēs jau nu katrā ziņā pacentīsimies. Esiet droši. Visi iestāsimies augstās skolās, visi būsim priekšzīmīgi uzvedībā, centīgi mācībās, sabiedriski aktīvi un kaut kad vēlāk pārliecinoši ieņemsim augstus un cienījamus amatus. Varat aplaudēt. Jums par mums nebūs jākaunas. Taču interesanti — kas noasfaltēs mūsu ielu? Kas sakraus ķieģeļus jaunai mājai? Kas vadīs tramvaju un preču stacijās izlādēs vagonus? Kas fabrikās stāvēs pie stellēm, šujmašīnām, štancēm, kas strādās slimnīcās par sanitārēm, kas mazgās veļu, kas uzkops telpas? Mūsu Vanda, Inga, Sandra? Sls izsmalcinātās meitenes? Es stipri šaubos. Sēž man tepat blakus tik vienreizēji skaistas, baltas, tīras, valdzinošas. . . Es šodien viņas pat lāgā nepazīstu. Tik efektigi viņas ir pārvērtušās. Bet kādam tā lupata, tas atkritumu spainis, tas šīberis rokā tomēr būs jāpaņem. Un jāiznes. Kādēļ mūs neaicina uz to? Kādēļ tikai uz virsotnēm, uz augšu? Bet apakšā taču arī laikam dzīvo cilvēki. Arī viņiem kaut ko vajag. Arī viņi kaut ko grib.

Tagad cēli un dedzīgi un, ka vienmer, ļoti pareizi runā mūsu vēsturniece. Brīnišķīgi! Visa dzīve jūsu rokās! Visi apvāršņi! Visas iespējas! Partija un valdība par jums rūpēsies! Pilnveidojiet savu personību!

Bet mēs jau pamatā esam gatavi. Ko nu tur vēl daudz pilnveidoties. Un katram par sevi galvenokārt tomēr būs jārūpējas pašam. Viss būs atkarīgs galvenokārt no tā, cik katram ir prāta, uzņēmības, drosmes un vēlēšanās patiešām kaut ko dzīvē sasniegt.

Jā, šodien mēs esam tikpat kā spārnos. Gatavi lidot. Mēs ceram, esam pat pārliecināti, ka agrāk vai vēlāk pienāks tāds brīdis, kad piespiedīsim pasauli uz mums paskatīties ar izbrīnu.

— Niks Kristons!

Pieceļos un satraukts eju uz skatuvi. Es nedzirdu, ko man saka direktore, pasniedzot vidusskolas atestātu. Redzu pelēko grāmatiņu, arī piemiņas velti un ziedus, jūtu, kā man roku spiež arī kinostudijas pārstāvis, kā vēl kaut ko saka mācību daļas vadītāja, bet neko nedzirdu. Tas ir savādi. Varbūt es vienkārši negribu saklausīt? Sos daudzkārt dzirdētos, nodrāztos un tik ļoti apnikušos vārdus:

«Tagad, ieejot lielajā dzīvē. . .»

Bet es jau esmu tur iegājis. Sen. 2ēl, ka jūs to neesat vēl pamanījuši.

«Visa skola un mēs, pedagogi, no tevis gaidām. . .»

Bet labāk jau negaidiet. Drošs paliek drošs. Jo es nezinu, neviens nezina, kas ar mani var notikt jau rīt.

«Jaunība, skaistākais dzīves laiks. . .»

Es negribu strīdēties un pieņemu, ka tas tā patiešām arī ir. Lai gan es savā jaunībā neko īpaši skaistu vēl neesmu redzējis.

«Cilvēks ir stiprs un, ja vien viņš grib. . .»

Jā. Cilvēks ir stiprs. Tas, kas patiešām ir stiprs. Bet ko lai dara vājie?

«Aizejot neaizmirstiet savu skolu. Atgriezieties. . .»

Bet mēs nekad vairs neatgriezīsimies. Tas ir velti. Mēs jau esam citi. Un varbūt nepaies nemaz tik ilgs laiks, kad mēs vienkārši pasmiesimies par naivumu, ar kādu vienpadsmit gadus centāmies iegūt arī tādas zināšanas, kādas mums turpmākajā dzīvē nemaz nebūs vajadzīgas. Un, iespējams, mēs pasmiesimies pat par jūsu gudrajiem padomiem un visiem šiem skaistajiem vēlējumiem, jo tiem nez vai būs kaut mazākais sakars ar mūsu konkrēto dzīvi.

Bet visā visumā pateicos, skola! It sevišķi par to, ka pirms trim gadiem piekriti izveidot kinoklasi, kurā es kopā ar pārējiem biedriem līdztekus vidusskolas kursam varēju apgūt arī fotografēšanu, grimēšanas tehniku, ki- nodramaturģijas pamatus, iemācīties analizēt filmas, iepazīt kinoražošanas pamatus un uzzināt šo to par kinovēs- turi. Par šīm zināšanām es priecājos nesalīdzināmi vairāk nekā par piecniekiem astronomijā, ģeometrijā, algebrā un ģeogrāfijā.

Nokāpu no skatuves, brīdi pastāvēju, tad piegāju pie pirmajā rindā sēdošās sirmās literatūras skolotājas Veltas Dimdinās, atdevu viņai savu tikko saņemto puķi, noliecos un noskūpstīju viņu uz vaiga.

«Paldies, skolotāj!»

Nezinu, varbūt tas izskatījās mazliet teatrāli, taču es ļoti cienīju šo kluso skolotāju, kura mums visiem ar mākslas un literatūras palīdzību atklāja tik daudz kā neparasta, valdzinoša, apbrīnojama un. . . riebīga. Mēs sākām šo to saprast. . .

«Es tev ticu, Nik.»

«Vēlreiz paldies, skolotāj. Neko citu es šobrīd jums nevaru pateikt.»

Atgriezos savā vietā un vērīgi paskatījos zālē.

Tēvs tomēr nebija atnācis. Mātes arī nebija.

Rīklē ieskrēja ass apvainojuma kamols, es gan to noriju, taču tikai ar pūlēm spēju atvairīt skumjas.

Visus pārējos apsveica ne tikai vecāki, bet arī daudzi radi.

Man nebija vajadzīgi jūsu ziedi un dāvanas. Ne ari jūsu uzmundrinošie sitieni pa plecu un laimīga ceļa vēlējumi. Gribēju vismaz šodien jūs abus redzēt kopā.

Bet jūs mani atkal atstājāt vienu.

Nu nekas, Nik Kriston, nekas! Nekļūsim sentimentāli. Sakodīsim zobus un šo dienu tomēr paķersim sev līdzi. Ar visu tās skaistumu un. . . rūgtumu. Būs vismaz ko uzlikt uz tās plānās ceļamaizes.

5

Apmēram pēc pusstundas visa klase izgāja laukā nofotografēties, apstājās puslokā skolas priekšā un, rokās turēdami ziedu klēpjus, laimīgi smaidīja.

Un kādēļ gan ne? Viņi patiešām bija laimīgi.

Viens vairāk, cits mazāk, taču katrs kaut netieši apzinājās, ka viņi, lūk, tā kopā nekad vairs dzīvē nesanāks, nekad vairs nebūs tik priecīgi, brīvi un jauni. Sī ir pēdējā reize.

Niks Kristons. Teodors Veilands. Inga Rītiņa. Eduards Bērziņš. Vanda Rubinska.

Pārējie iegāja atpakaļ skolā. Lielākā daļa no absolventu vecākiem un radiniekiem aizbrauca. Skolas pagalms kļuva tukšs. Turpat blakus rāmajā pēcpusdienas vējā klusi šalca Smerļa mežs.

—   Tu gribi palikt uz balli?— Niks pajautāja.

—   Nē,— Tedis noteikti pakratīja galvu.— Ko es tur darīšu?

—   Edžu! Un tu?

—   Es arī ne. Man viņi visi ir jau apnikuši līdz vienai vietiņai.

—   Vanda arī neies?

—   Nē, nē!— Vanda papurināja krāšņos matus un izskatījās tik sasodīti skaista, ka Niks ātri nodomāja — ja šī jaunkundze patiešām kādreiz kļūs aktrise, tad skaistuma un sievišķīga valdzinājuma ziņā neapšaubāmi sitīs pušu visas mūsu dižās skatuves mākslinieces, ieskaitot pat pašu Mirdzu Martinsoni.— Es turpat, kur mans Eduardiņš! Es jau bez viņa ne solīša!

—   Bet tu, Inga?

—   Es ar savu Teodoriņu!— Inga smējās, veikli atdarinot draudzeni, un satvēra Tedi aiz rokas.— Kur viņš, tur es!

—   Ko tādā gadījumā jaunie pilsoņi domā darīt?— Niks painteresējās.— Kaut kā šo dienu tomēr vajadzētu atzīmēt.

—   Vajadzētu gan,— Tedis piekrita.— Kādi ir priekšlikumi?

—   Es domāju, ka varam aizbraukt pie manis,— Eduards teica.— Veči māju atdod mūsu rīcībā, paņemsim dažus skābulīšus, pasēdēsim, uzdancosim, kaimiņš man apsolīja videokasti, un noskatīsimies dažus seksa gabaliņus. Viņš par to prasa kvartu, tas nav daudz. Es samaksāšu.

—   Ideja nav slikta,— Tedis domīgs pakasīja pieri un, jautri smaidīdams, skatījās uz Ingu.— Bet kādēļ mums jāskatās filmiņas, ja mēs paši to varam dabūt gatavu par baltu velti?

—   Lūdzu bez rupjībām!— Vanda iesaucās un sašutusi pagrieza galvu sāņus.

—   Ko es rupju pateicu?

—   Man nepatīk, ka par to tik atklāti runā!

—   Bet darīt tev patīk?

Vanda dusmīga paskatījās uz Tedi, gribēja, kā parasti, kaut ko asi atcirst, tad savaldījās un valšķīgi pasmaidīja.

—   Jā, Teodor Veiland. Patīk. Bet ne jau ar tevi, muļķīt.

Ari Tedis pasmaidīja.

—   Es tevi nemaz nebiju domājis, cukurzirnīt.

—   Tavi vecāki toreiz ir prātīgi darījuši, dodami tev tik reti stulbu vārdu. Teodors! Neko labāku tu patiešām arī neesi pelnījis!

Tedis smējās. Tā viņi visus šos pagājušos vidusskolas gadus bija viens otru apmētājuši ar pliekanām asprātībām. «Blusojamies,» kā paši izteicās, bet kopā turējās, jo nešķiramas bija Vanda ar Ingu.

—   Izbeidziet!— Niks strupi pavēlēja un pievērsās puišiem. Viņš juta, ka visu viņa būtību piepilda kaut kāds netīrs, lipīgs naids un nepatika. Pret ko īsti, viņš neprastu pateikt, taču viņš gribēja šo naidu un neapmierinātību izgāzt uz āru, to izkliegt, izraudāt vai izspļaut, bet kaut kā izlādēties noteikti vajadzēja! Gribējās nez kam atriebties, atmaksāt par to, ka vecāki neatnāca uz izlaidumu, ka viņam nav māju un jādzīvo pie svešiem cilvēkiem, kā pēdējam nabagam jāgaida, kad vecāki atmetīs kādu lieku grasi, ka viņam pašlaik nav nevienas meitenes. . . Ka tādas patiesībā viņam nav bijis arī agrāk, izņemot tos naivos vai jau pārāk vulgāros skuķišus, kurus vienmēr uz ātru roku varēja nogrābt diskotēku zālēs, sava rajona ielās vai tepat skolā.

—   Izbeidziet!— Niks atkārtoja.— Es jums labprāt ieteiktu šodien no šīm žagatiņām vispār atteikties, bet vakaru pavadīt trijatā bez viņām.

—       Bez viņām nevar,— Tedis iebilda.— Vismaz es bez Ingas nevaru.

—   Vari!

—   Patiešām. Bet es to negribu!

—   Tad tā arī saki! Un kā tu, Eidi?

—   Es tāpat. Lai Vanda nāk līdzi.

—        Labi.— Niks atmeta ar roku.— Nelaime ar jums. Bet nekādu sēdēšanu mājās es negribu! Vēl mazāk mani interesē tās pornokasetes.

—   Tā vis nesaki,— Eidis iebilda.

—        Nē, tieši tā es saku!— Niks stingrā balsi iecirtās. — Vakars jāpavada kaut kur laukā aiz pilsētas. Kā tev ar vāģi?

—        Droši vien dabūšu,— Eduards piekrita.— Ja vecais nedos, kaut kur nospersim. Piemēram, baltu volgu. Gribat?

—        O, jā!—Vanda sajūsmināta iesaucās.— Tas būtu kolosāli!

—       Tā volga stāv netālu no manām mājām, un saimnieks atrodas vai nu ilgstošā komandējumā, vai sēd cietumā,— Eidis paskaidroja.

—   Varbūt mašīna ir čupā?— Tedis pajautāja.

—        Nē. Es pirms nedēļas redzēju, ka ar to brauca īpašnieka sieva. Viņai gan ar to braukšanu diez kā neiet, tādēļ arī maz kustas. Izbraukāsimies un no rīta vāģi atliksim atpakaļ. Neviens pat nemanīs. Es garantēju.

—       Tu vari garantēt vienīgi to, ka šovakar neaizlidosi uz Mēnesi,— Niks teica.— Balto volgu ņemsim tikai tajā gadījumā, ja tu nevarēsi dabūt senču mašīnu. Skaidrs?

—   Jā.

—       Tad ejam atpakaļ uz šūli, godīgi atvadāmies no mūsu skolmeistariem un pasakām, ka uz banketu nepaliekam. Viss! Pēc piecpadsmit minūtēm sapulcējamies tepat pagalmā.

Atkal satikušies, viņi devās uz trolejbusa pieturu, lai aizbrauktu pie Eduarda un noskaidrotu, kā būs ar mašīnu, un nopirktu kaut ko no dzeramā. Ēdienu paņems no turīgo Bērziņu virtuves.

Viņi vēl nebija pagājuši garām skolai, kad negaidīti pretim nāca Kārlis Kristons. Viņš, kā parasti, bija apģērbies nonēsātā ādas žaketē, nobrāztos džinsos un izskatījās pēc ārzemju kinohronikās redzēta itāļu bezdarbnieka. Tik skumjš un nošļucis viņš bija.

—        Pagaidi, Nik,— tēvs sacīja un ar abām rokām satvēra dēla plecus.— Agrāk atnākt es nevarēju. Piedod.

Silvija ari visu laiku ņurdēja. Un tu jau galu galā neesi nekāda meitene, kurai vajadzīgi ziedi un apjūsmošana. Apsveicu tevi ar skolas beigšanu, paldies. Es zinu, cik grūti tev tas nācās. Dāvināt es tev neko nedāvināšu, bet iedošu simt rubļus, un tu pēc tam nopērc pats, ko gribi.

Kārlis Kristons atvēra maku, izņēma divus piecdesmitniekus un sniedza tos dēlam.

—   Ņem!

Bet Niks pat nepakustējās, tikai spēji nodrebēja. Viņš saprata, ka tēvs neko sliktu nav gribējis, tieši otrādi, viņam labu vēlēdams, dod naudu, kas ir tik nepieciešama, un tomēr. . . citā dienā un citā vietā Niks to, bez šaubām, būtu paņēmis ar vislielāko prieku, taču šodien. . . šeit. . . Tas stipri ož pēc atpirkšanās. Vai pēc uzpirkšanas.

—   Paldies, Kriston,— Niks noraidoši pakratīja galvu un rūgti pasmaidīja.— Citu reizi, labi? Šodien man nav vajadzīga nauda. Un dāvana ari nav vajadzīga. Pēc nedēļas, jā? Un tomēr labi, ka atnāci. Sāku jau domāt, vai nav kas atgadījies. Bet tagad uz redzi! Es ar dažiem draugiem aizbraukšu mazliet atzīmēt šo dienu. Tu mani uz vakariņām droši vien nebūtu uzlūdzis, vai ne?

Tēvs, nodūris galvu, klusēja.

—   Silvija. . .— Viņš beidzot neveikli un kā atvainodamies paskatījās uz dēlu.

—   Pasveicini savu Silviju,— Niks sacīja.— Pasaki, ka viņa tomēr ir varena sieva! Šitādu dzelzi saliekt! Kā salmiņu.

Niks pagriezās un steidzīgi gāja prom. Viņu smacēja dusmas. Gribējās ieskriet mežā un nevienam nerādīties acīs.

Niks pameta ātru skatienu sāņus.

Nākotnes iela! Paliec sveika, draudzene! Mēs tevi pietiekami ilgi esam mīlējuši. Tagad būs jāstaigā pa citām ielām. Pa citiem bulvāriem. Bet dažiem droši vien nāksies staigāt pa klajiem laukiem. Pa purva taciņām. Pa meža celiņiem. Cits varbūt stāvēs uz vietas un vispār nekur neies. Un tomēr — Nākotnes iela! Vismaz šobrīd mēs tavā priekšā visi esam vienādi.

Kad viņi piegāja pie trolejbusa pieturas, Niks ieraudzīja, ka netālu stāv pazīstamais kakao krāsas žigulī- tis, bet mašīnā pie stūres sēd viņa māte Diāna Upmale. Niks strauji apstājās, un viņam uzreiz kļuva priecīgāk ap sirdi. Tātad pasaule nemaz tik pelēka un tumša nav, kā dažreiz radās. Vecāki viņu tomēr atceras, mīl, cenšas satikt un palīdzēt, tikai žēl, ka viņi to joprojām dara katrs atsevišķi. Arī māte viņu ieraudzīja un aicinoši pamāja ar roku. Niks pateica draugiem, lai tie mazliet pagaida, un veikli iekāpa mašīnā.

Diāna Upmale, kā vienmēr, izskatījās skaista un eleganta. Viņa sēdēja, pagriezusies pret Niku, vēlīgi smaidīja un, kā vispār pēdējā laikā, neslēpa prieku un lepnumu par savu pieaugušo dēlu. Viņa jau sen bija nožēlojusi kādreiz tik pārsteidzīgi sperto soli, kad Niku atstāja tēva audzināšanā, bet pati bija mēģinājusi atgriezties pie savas pirmās mīlestības. Māte pēdējos piecos sešos gados bija krasi mainījusi savu attieksmi pret Niku un tagad visādi mēģināja labot, kas vēl labojams. Diānu Upmali bieži māca bailes, ka Niks viņas toreizējo rīcību nekad nepiedos. Varbūt pat negribēs vairs satikties. Viņai bija ārkārtīgi svarīgi apzināties, ka viņai ir dēls. Diāna bija emocionālas dabas sieviete, un tagad, kad pēc sava otrā vīra nāves palikusi viena, dēla novēršanās un vienaldzība viņai būtu pārāk smags trieciens.

Bet Niks visu mēģināja aizmirst un neko nepārmeta. Tā tomēr bija viņa māte, viņš to mīlēja un apbrīnoja, bet ne vienmēr saprata. Un dažreiz līdz sāpēm kaut kādos tur smadzeņu vai apziņas centros sajuta, ka tam tā nevajadzētu būt, tā nedrīkst būt, ka viņi visi trīs ir šķirti, katrs dzīvo atsevišķi un nekad vairs trijatā nesatiekas. Kas starp abiem vecākiem bija neticis, viņš nezināja. Viņš par to ari sevišķi neinteresējās. Kad bija vēl bērns un pusaudzis, viņš gan bieži jo bieži dzirdēja, kā tēvs un viņa jaunā sieva Silvija māti visādi lamā un noķengā. Niks tad dusmojās un, māti žēlodams, skrēja laukā no mājas, kāpa autobusā un brauca pie viņas ciemos.

Tā bija skaista pasaule, kādā dzīvoja Diāna Upmale un viņas krietni vecākais vīrs Alfrēds. Plašs trīsistabu dzīvoklis pašā Rīgas centrā, automašīna, ārzemju skaņu ierakstu aparatūra, daudz grāmatu un gleznu, izmeklēti viesi un nepārtrauktas sarunas par teātri, kino un mākslu.

Tas viss Niku vilināja. Arī Upmaji viņu vienmēr uzņēma laipni un gādigi, taču dažreiz Niks tomēr par savu māti domāja ne sevišķi labi. Varbūt tajās reizēs Nikā pārsvaru guva kaut kādas tīri egoistiskas tieksmes, bet varbūt kārtējo reizi no kaut kādiem zemapziņas dziļumiem uzpeldēja sen pārdzivotais, bet nekad līdz galam nesaprastais apvainojums un pazemojums — tu tomēr esi

kādreiz ticis atstāts. Pamests. Atstumts.-Tu neesi bijis vajadzīgs.

—   Labdien, dēls,— māte maigi sacīja, paliecās un noskūpstīja Nika pieri.

—   Sveika,— Niks, nedaudz apmulsis, nomurmināja.

—   Apsveicu ar skolas pabeigšanu,— māte sacīja.

—   Esmu priecīga un lepna par tevi.

—   Paldies. Bet kas tur daudz ko apsveikt?— Niks paraustīja plecus.— Nav jau nekāds dižais varoņdarbs.

—   Piedod, ka neaizgāju uz skolu.— Māte atvainodamās pievēra acis.— Biju pārliecināta, ka tur būs tēvs. Viņš bija?

—   Jā,— Niks apstiprinoši pamāja.— Visu laiku sēdēja zālē un. . . Es ļoti gaidīju arī tevi. Būtu tik skaisti beidzot jūs redzēt kopā.

—   Tas būtu bijis riebīgi,— māte negaidīti asi izmeta.

Niks norija siekalas, un viņam atkal kļuva skumji. Kā

divi pieauguši cilvēki tik ilgi viens uz otru var turēt naidu? Kas starp viņiem galu galā tomēr ir noticis? Kāds noziegums ir izdarīts? Grūti iedomāties, ka viņi viens otru nemaz nebūtu mīlējuši.

—   Tu mani atvaino, muterīt,— Niks ātri sacīja un pagrieza skatienu sāņus.— Es varbūt būšu rupjš, taču tad. . . Kad tu gulēji ar Kristonu. . . Kad jūs abi mani uztaisījāt?. . .

—   Arī tad tas bija riebīgi,— māte noskumusi atzinās.

—   Un vēl ilgi pēc tam viss bija riebīgi.

Māte uz brīdi apklusa, un varēja redzēt, ka viņa ļoti nervozē. Tad saņēmās un jau pavisam citā balsī turpināja:

—   Tu jau varbūt zini, Nik, ka man tolaik bija kāds cilvēks, kuru es mīlēju un kurš mīlēja arī mani. Es viņam biju apsolījusies, viņš mani gaidīja, cerēja, bet es ņēmu un ar tavu tēvu viņu nekrietni piekrāpu. Pati nesaprotu, kas ar mani toreiz notika. Es to sev nevaru piedot vēl līdz šai dienai. Un arī viņš man vēlāk nepiedeva. Tad es no tava tēva aizgāju, mēs izšķīrāmies, es biju uz laiku atsacījusies arī no tevis, Nik, tā cerēdama, ka tas cilvēks visu aizmirsīs un mani bez bērna tomēr pieņems atpakaļ. . . Bet nekā. Es bieži esmu nolādējusi mīlestību, nolādējusi to gandrīz vai nepieveicamo spēku, kas sievietei liek tiekties pie vīrieša un darīt to, bez kā itin bieži varētu arī iztikt.

Niks līdzjūtīgi skatījās uz māti un atcerējās, ka vēl vakar kinostudijas lielajā gaitenī bija redzējis vairākas viņas palielinātas fotogrāfijas no filmām, kurās bija tēlojusi galvenās lomas. Diāna Upmale bija ievērojama mūsu republikas skatuves un kino māksliniece, viņa vienmēr atradās preses un skatītāju uzmanības centrā, pēc rakstura un izturēšanās bija diezgan kaprīza un valdonīga, taču savā dziļākajā būtībā viegli ievainojama, ļoti laba, atsaucīga. . . un nelaimīga.

—   Nik, es gribu, lai tu rīt noteikti atnāc pie manis ciemos,— māte sacīja.— Tu varēsi?

—   Es nezinu.— Niks skatījās sāņus.— Šovakar tu nevari uzlūgt?

—   Nē,— māte noraidoši papurināja galvu.— Šovakar esmu aizņemta. Taču rit tevi noteikti gaidīšu.

Niks neko neatbildēja, tikai tā savādi, mazliet ironiski pasmaidīja.

—   Vispār, dēls, es ar tevi beidzot gribu būt kopā daudz ilgāku laiku,— māte maigi sacīja.— Gribu, lai tu vēl biežāk brauktu pie manis, mums vienreiz vajadzētu tā pa īstam izrunāties. . .

—   Nevajag,— Niks viņu steidzīgi pārtrauca.— Tu jau tāpat par mani zini visu.

Diāna nervozi sakoda lūpas, un viņai vairākas reizes noraustījās plakstiņi.

—   īstenībā es nezinu neko. Bet tu taču esi mans dēls.

Niks piekrītoši pamāja.

—   Un es esmu tava māte.

Niks atkal vairākas reizes apstiprinoši palocīja galvu un vērīgi paskatījās uz blakus sēdošo sievieti.

Viņas baltā blūzīte bija stipri pavērusies vaļā, un Niks turpat savu acu priekšā redzēja lēni cilājamies mātes krūtis. Viņš uz tām paskatījās gandrīz vai ar melnu skaudību. Jo tas viņam tomēr bija gājis garām — iespēja dažreiz pieglausties pie mātes pleca un izstāstīt visu, kas nomāc sirdi. Un arī tagad. Vai viņa sapratīs, ka es šo dienu biju iedomājies mazliet citādāku — gaišāku, vai? Protams, tu esi mana māte un es tavs dēls. Taču tuvoties — tas nenozīmē tikai ilgoties vai sapņot. Garīga tuvināšanās vienmēr nozīmē otra saprašanu. Vismaz mēģinājums to darīt. Bet vai mēs to spēsim? Es vairs neesmu mazais Nikiņš, kas rātni sēd krēslā, ēd zemeņu ķīseli ar putukrējumu un uzmanīgi klausās, ko runā lielie onkuļi un tantes. Tagad es jau gribu pavisam ko citu.

—   Paldies, ka atbrauci,— Niks pateica un paskatījās uz saviem klasesbiedriem, kuri nepacietīgi māja ar rokām.

— Es ļoti priecājos, taču tagad atvaino. Mani gaida draugi.

Diāna vērīgi paskatījās uz jauniešu bariņu, tad uz dēlu.

—        Vai kāda no viņām ir tava meitene?— māte painteresējās.

—   Nē,— Niks ātri atbildēja.

—   Kādēļ nē?

Niks iesmējās.

—   Tās jau ir aizņemtas.

—   Parādi, lūdzu, atestātu.

Niks izvilka no kabatas pelēko grāmatiņu un to parādīja mātei. Viņa atzinīgi smaidīja.

—   Tu tomēr esi brašs puika,— māte neslēpa prieku.

—        Es esmu ģeniāls,— Niks mazliet uzspēlēti pateica un atestātu iebāza atpakaļ sava jaunā, tumši pelēkā uzvalka iekškabatā.— Vismaz tāds es ceru kādreiz būt kinomākslā.

—        Nekas nav mainījies?— māte painteresējās.— Tu pie tā paliec?

—   Jā. Es būšu režisors.

Niks dažus brīžus klusēja, tad ar pēkšņi uznākušu , rūgtumu piebilda:

—   Protams, ja līdz tam laikam nenokļūšu cietumā.

Diāna spēji satrūkās un izbijusies paskatījās uz dēlu.

—   Kādā cietumā?

—        Kur lodziņi ar restītēm. Ir tāda iestāde. Neko par to neesi dzirdējusi?

—        Ko tu runā, Nik?!— māte gandrīz vai iekliedzās un cieši satvēra dēla roku.— Kas ir noticis?

—        Nekas,— Niks nopietns atbildēja, atbrīvoja roku urt ar otru satvēra automašīnas durvju rokturi.— Man tikai dažreiz uznāk tāda «cemme» uz cilvēkiem, ka es varētu. . .

Niks apklusa. Kādēļ viņai tas jāzina? Vai māte var ielīst manā dvēselē?

—       Es iešu,— Niks sacīja.— Nebaidies, tā man gadās reti. Droši vien ne biežāk kā pārējiem cilvēkiem. Arī tev.

Māte lēni noslīga pāri stūrei, atspieda labi safrizēto galvu pret tās malu un sāka klusi raudāt.

Niks izbrīnījies paskatījās uz māti, un viņam atkal tās kļuva žēl.

—   To nu gan nevajadzēja,— Niks mierinoši teica.

Diāna Upmale pamazām nomierinājās. Tad viņa atvēra rokassomiņu, sameklēja četrus divdesmitpiecniekus un pasniedza tos dēlam.

—       Ņem,— viņa lūdzoši sacīja.— Tas dāvanai. Nopērc pats, ko vēlies.

—   Es neko nevēlos. Paldies.

—       Nem, dēls,— māte nogurusi atkārtoja.— Nekā cita man pašlaik pie rokas nav.

Nikam tas nepatika.

Jūs abi esat vienādi, viņš apbēdināts nodomāja. Nekas labāks jums neienāk prātā. Domājat, ka nauda ir vienīgais līdzeklis, kā mani nomierināt, pielabināt. Bet notiek tieši pretējais.

—        Labi!— Niks asi atcirta un izrāva naudu no mātes smalkajiem, koptajiem pirkstiem.— Ņemšu arī. Gan jau noderēs.

—       Protams, noderēs,— Diāna atviegloti nopūtās un uzlika roku uz dēla pleca.— Rīt es tev par godu sarīkošu interesantas vakariņas. Lai atnāk arī tavi draugi. Gribi, es tevi iepazīstināšu. . . Es uzaicināšu vienu no mūsu teātra skaistākajām meitenēm. Sarunāts?

Niks pasmaidīja.

—   Paldies, muterīt, bet gan jau es kaut kā pats.

Arī Diāna pasmaidīja, lai gan viņas lielajās acīs vēl joprojām bija jaušama neziņa.

—   Nik! Es gribu, lai tu būtu laimīgs.

—        Paldies. Es jau arī, lai gan man bieži šķiet, ka tas būs pilnīgi neiespējami.

—   Kādēļ?

—       Nezinu. Vienkārši tā šķiet. Bet, ja nopietnāk, tad varbūt tādēļ, ka man nav veicies jau pašā sākumā.

Niks vairāk neko nepaskaidroja, ātri atrāva durvis un izkāpa laukā. Vēl pamāja mātei ar roku, tad steidzīgi devās pie trolejbusa pieturas, kur viņu ar nepacietību gaidīja draugi.

6

Mēs joņojām velnišķīgā ātrumā. Spidometrs rādīja simt desmit kilometri stundā. Tas ir pamatīgs ātrums, bet Tedis sēd pie Bērziņu sarkanā žiguļa stūres un smejas.

Esmu drošs. Eduards vēl tikai kārto savus braukšanas dokumentus, bet Tedim jau ir profesionāla šofera tiesības, un brauc viņš lieliski. Es zinu, uz ko Tedis ir spējīgs, tādēļ uz viņu paļaujos. Un tomēr dažbrīd pāri visam ķermenim pārskrien auksti baiļu drebuļi. Jo arī to es zinu — pietiek tikai ar vienu mazu neuzmanību, paviršību, nogurumu,

Tedim pietiek tikai uz dažām sekundēm novērst skatienu no ceļa, lai ar iemilējušamies teļa acīm paskatītos uz savu Ingu, un no mums visiem pieciem, no mūsu skaistās un vienreizējās jaunības, no visiem mūsu sapņiem un nākotnes iecerēm pāri nepaliks nekas. Nekas daudz pāri nepaliktu arī no mūsu skaistajiem ķermeņiem.

Mūsu mātes un radinieki pēc tam varētu raudāt tikai tīri simboliski. Kā raud mātes pie Mūžīgās uguns vai pie Nezināmā kareivja kapa.

Cik daudz mūsu dzīve atkarīga no mums pašiem, cik no citiem, cik no tīras nejaušības un liktenīgas sagadīšanās?

To acīmredzot nav vērts ne zīlēt, ne rēķināt.

Mūsu dzīvēm sākumu dod citi, pamatu mūrējam paši, vēlāk piepalīdz draugi un tuvi cilvēki, bet dažkārt, ja nepaveicas, visu aizsākto, jau kopīgi uzcelto, sadragā kāda akla nejaušība vai apstākļi, kas izveidojušies neatkarīgi no mūsu gribas.

—   Apturi!—es spēji iekliedzos.— Tedi! Bremzē nost!

Tedis pagrieza galvu un ironiski iesmējās.

—   Sagribējās krūmiņos?

Strauji atgāžos atpakaļ, atslēju galvu pret aizmugures sēdekļa malu un pievēru acis. Jutu, kā pāri sejai lēni plūst sviedri. Jutu, kā pie mana kreisā sāna, cieši piespiedusies, elpo Vanda. Viņai otrā pusē sēdēja Eduards.

—   Tev kļuva slikti?

—        Brauc! Tikai vālē uzmanīgi! Un nolaid ātrumu uz astoņdesmit!

—   Palika bail?

—        Jā,— es ar mokām izdvesu.— Nav ne mazākās vajadzības tieši šovakar nosisties.

Eduards izbrīnījies paskatījās uz mani.

—   Kas ar tevi notiek?

Sameklēju kabatas lakatiņu, ilgi uz to skatījos, pēc tam noslaucīju seju un atkal pievēru acis.

—   Nekas. Gluži vienkārši gribu vēl mazliet padzīvot.

Tedis strauji samazināja ātrumu. Es to tūlīt jutu. Man

nebija šofera tiesību, taču braukt es mācēju.

Karsts kā ellē. Gandrīz vai ģībonis nāk virsū. Dižais grieķis Platons esot teicis: «Labāk būt ellē Luciferam nekā kalpam debesīs.»

Kas bušu es — kalps vai valdnieks?

Kas būs Tedis? Sacīkšu braucējs? Viņš ar autosportu nodarbojas jau no četrpadsmit gadu vecuma.

Kas būs Inga? Aktrise un Teodora sieva? Kaut kā neticas. Kaut kas viņiem nelīmēsies kopā, jo Tedis nekad no mašīnas prom neaizies. Nav tāda spēka, kas viņu varētu atraut no dzelžiem, benzīna, stūres un motora. Un nav gan dzirdēts, ka kāda smalka, izlutināta, līdz nejēdzībai romantiska meitene, nemaz nerunājot par aktrisēm, būtu apprecējusies ar kādu strādnieku puisi vai šoferi.

Tādēļ smejieties, bērni! Smejieties! Šodien jūs to vēl varat.

Un ko Eduards ar Vandu? Abi kopā līdz mūža galam, abi slaveni aktieri, revolucionāri skatuves mākslā? Lai jums Laimes Māte stāv blakus, palīdz un sargā, taču es neticu, vienkārši neticu, ka jums abiem viss beigsies labi.

Neticu, sitiet kaut nost.

Mēs šovakar esam kopā pēdējo reizi. Nezinu, kādēļ, bet man ir tāda nojauta. Tas ir pat droši. Es satikšos ar Tedi, ar Eidi, droši vien arī ar Vandu, ar Ingu, bet visi kopā. . . nekad.

Rit atnāks kārtējā diena, bet mēs pēkšņi kaut kur sev ļoti tuvu ieraudzīsim jaunu, pavisam citu dzīvi.

Mums tikai vajadzēs aiziet un to paņemt.

7

Sāka jau krēslot. Gaiss kļuva vēsāks un elpot vieglāk.

Niks sēdēja ezera kras'tā, kājas iemērcis ūdenī, un raudzījās, kā aiz tuvējā meža galotnēm lēni noriet saule.

Netālu uz segas, vaļīgi izlaidušies, gulēja Eduards ar Vandu.

Mērenā skaļumā spēlēja magnetofons.

Inga ar Tedi peldējās.

2ēl, ka nepaņēmu līdzi kinokameru, Niks nodomāja. Varētu iznākt labs kadrs. Mazliet poētiska, ar liriskām noskaņām akcentēta epizode no bijušo abiturientu dzīves.

Tedis ar Ingu, iznākuši krastā, viens otru apslaucīja, paskraidīja, tad Inga apsēdās pie Vandas un Eduarda, bet Tedis pienāca pie Nika un smagi novēlās blakus.

—   Kolosāli!— viņš teica.— Seit ir istā vieta.

Niks piekrītoši pamāja.

—   Es nekad agrāk tik vēlu nebiju peldējies.

—   Es arī ne,— Niks sacīja.

—   Kolosāli, vai ne?

—       Jā, Tedi. Vienreizējs vakars. Jācer, ka tas mūsos paliks vēl ilgi.

—   Nekā īpaša jau šeit nav,— Tedis atmeta ar roku.— Ezers kā ezers, arī vieta nav sevišķi klusa un vientuļa, taču tomēr labāk nekā sēdēt tai vingrenes zālē un kopā ar učukiem stīvi lūkoties griestos.

—   Kur tu šodien atradīsi vientuļu vietu?

—   Es jau to saku.

Teodors Veilands bija pamaza, drukna auguma puisis ar apaļīgu seju, lielām, mazliet atkarenām ausīm, zilām acīm un platu muti. Niks un arī pārējie Tedi mīlēja par vina atklātību, drosmi un vēlēšanos vienmēr kādam palīdzēt. Tedim varēja uzticēties. Viņš nekad lieki neplātījās un bija diezgan rāms. Taču, ja viņu kāds tā pa īstam nokaitināja, Tedis varēja eksplodēt, likt lietā savu vareno spēku, un tad vainīgajam vajadzēja vai nu ātri mukt prom, vai arī pacietīgi saņemt, ko pelnījis.

Niks viņam bija daudzējādā ziņā pretstats, un varbūt tieši tādēļ viņi arī draudzējās jau no pamatskolas laikiem.

—   Ko tu domā darīt?— Niks pajautāja.

—   īsti vēl nezinu.— Tedis paraustīja saulē tumši iedegu- šos plecus un mazliet nervozi sāka košļāt garu zāles stiebru.— Bet viens ir skaidrs — man viegli nebūs.

—   Kuram tad būs viegli?— Niks uzprasīja.

—   Tev!— Tedis ātri izšāva.— Tev, Nik!

—   Tu smejies?— Niks neizpratnē sarāva uzacis.

—   Nemaz.

—   Ko tad tu muldi?

—   Tev ir gaiša galva, Nik. Tu vari iestāties jebkurā augstskolā. Tev būs protekcija. Par tevi parūpēsies. Kinostudija dos ieteikumu mācībām kinoinstitūtā. Sapnis! Kinorežisors, slava, nauda, meiteņu jūra. . . Kas vainas?

—   Vainas nekādas,— Nika balss skanēja savādi cieti.— Taču esmu pieradis parūpēties par sevi pats. Tu saproti, Tedi? Pats! Bez tam tur Maskavā nekādām mūsmāju protekcijām, nekādiem studijas norīkojumiem un ieteikumiem nebūs sevišķi liela vērtē. Arī manām zināšanām tur nebūs lielas nozīmes. Visu izšķirs talants un veiksme. Kursa vadītājam var vienkārši nepatikt mans ģīmis, un tad sveika, galvaspilsēta! Visu izšķirs un pirmo atlasi izdarīs režisoru darbnīcas vadītājs, un tikai pēc tam eksāmeni.

—   Paklausies, Nik,— Tedis strauji pagrieza galvu pret draugu un ar dziļu interesi ieskatījās viņa acīs.— Tu patiešām domā, ka esi talantīgs?

—   Jā.

—   Es nerunāju par zināšanām. Tās nav noliedzamas. Arī galva tev strādā. Bet tieši talants? Kā tu zini, ka tev tāds ir?

Niks dažus brīžus domīgs klusēja.

—   Tas nav izskaidrojams,— beidzot viņš atbildēja. — Es tev to neprotu pateikt, es vienkārši jūtu. Es zinu, Tedi, kad būšu pabeidzis institūtu, kad būšu apguvis teoriju, es taisīšu kolosālākās filmas! Tici? Nē? Pie velna kolosālās! Es taisīšu labas filmas.Vienkārši labas filmas. Es radīšu lielu mākslu, tu redzēsi! Es visus pārējos mūsu režisorus iebāzīšu maisā! Cilvēki skatīsies šos darbus un man teiks paldies.

Tedis sāka smieties.

—   Tu tomēr esi baigais nazis!

—   Jā! Es negribu čammāties ar sīkumiem! Ja kaut ko darīšu, tad darīšu pa īstam. Kaut ko lielu!

—   Bet man būs jāpaliek tur, kur es esmu,— Tedis tāds kā saguris pateica.

—   Nesaprotu.

—   Saprati tīri labi.

Abi puiši apklusa un paskatījās tālu pāri ezeram. Ūdens virsma bija gluda kā nopulēts bleķis, un kaut kur tālumā bija dzirdamas cilvēku balsis.

Eduards ar Vandu gulēja uz segas un skūpstījās.

Inga bija iegājusi mežā.

Niks paskatījās uz Tedi, un viņam nez kādēļ kļuva drauga žēl. Tedim tiešām līdz šim nekas dzīvē nebija paspīdējis. Mācījās viņš visai viduvēji, bet māte viņu ļoti lūdza vidusskolu tomēr pabeigt, laikam cerībā, ka sekmes kļūs labākas un vismaz viens no viņas daudzajiem bērniem spēs iestāties augstskolā un vēlāk būs kāds priekšnieks vai vadītājs.

Annai Veilandei bez jaunākā Teodora bija vēl trīs dēli un divas meitas. Tātad seši bērni. Tēvs strādāja par metinātāju, nopelnīja labi, māte bija audēja «Rīgas manufaktūrā», un tomēr, cik vien Niks atcerējās, viņiem vienmēr nācās skaitīt vai katru rubli un bērnus jau no mazām dienām pieradināt pie darba un pieticības. Tedis Veilands viņu klasē bija kā baltais zvirbulis, jo lielum lielākajai daļai pārējo audzēkņu vecāki bija turīgi un tā vai citādi saistīti ar zinātni, medicīnu vai mākslu. Piemēram, Teda draudzenes Ingas Rītiņas tēvs bija mūsu republikā pazīstams ķīmiķis, vēl solīda pētniecības institūta direktora vietnieks. Arī māte — ķīmijas zinātņu kandidāte, laboratorijas vadītāja. Inga bija vienīgā meita, vecāki viņu lutināja kā mācēdami un kopā ar Ingu nez kādēļ bija ieņēmuši galvā, ka viņai jākļūst par aktrisi. Pamats tam varbūt bija. Inga jau otro gadu nodarbojās Tautas kinoaktieru studijā, un daudzi apgalvoja, ka viņai patiešām esot visas dotības kādreiz kļūt par aktrisi. Arī Niks domāja tāpat, vienīgi šaubījās, vai šis smalkais skuķēns ilgi turēsies pie vienkāršā Teda Veilanda, kuram vieglāk bija izbaulēt vāģī iebuktētus robus nekā pasniegt meitenei mēteli.

Tāpat Vanda Rubinska. Viņas vecāki pēc tautības bija poļi, abi slaveni ārsti, Medicīnas institūta mācību spēki. Arī Vanda bija viņu vienīgā meita, temperamentīga, dažbrīd trakulīga un vieglprātīga, bet vispār gudra un atklāta meitene.

Pēc dažām minūtēm pie viņiem pienāca Eduards un arī apsēdās turpat blakus ezera krastā.

Vanda ar Ingu pastaigādamās pa šauru taciņu devās tālāk, turp, kur gandrīz vai ezera pretējā pusē bija redzama kāda automašīna.

—   Kādēļ tu viņu palaidi?— Tedis uzprasīja un ar roku parādīja uz aizejošo Vandu.— Tādās reizēs nevajag atdzist. Tas var nākt par sliktu tavai reputācijai.

—   Eh!— Eidis nevērīgi atmeta ar roku.— Lai iet! Kur viņa paliks!

—   Viņa var palikt tur!— Niks parādīja uz tālumā redzamo automašīnu. Izskatījās pēc kāda ārzemju modeļa — forda vai buika.— Tu nebaidies, ka vienā jaukā dienā tava skaistā lēdija tā, lūk, pakaļu gorīdama, var aiziet prom, iesēsties kāda cita automašīnā un pazust?

Eduards brīdi padomāja, un viņa garais, kalsnais ģīmis lēni savilkās mazliet nicīgā smīnā.

—   Var,— viņš atbildēja.— Vai es to nezinu? Protams, ka var! Bet žēl man nebūtu.

—   Tad tas tev nav nopietni,— Tedis sacīja.

Eduards iesmējās.

—   Kas vispār šai dzīvē ir nopietns? Un vai ir kaut kas tāds, par ko mums nebūtu jābaidās?

—   Tu taču pirmīt teici, ka nebaidies!

—   Tā es neteicu. Es pateicu, ka man nebūtu žēl.

—   Kādēļ?— Tedis nesapratnē paraustīja plecus.— Šitāda princese!

—   Varbūt tieši tādēļ.

—        Vai tad jūs. . .— Tedis nedaudz apmulsa.— Jūs taču jau guļat. . .

—   Skauž, vai?— Eduards asi pajautāja.

—   Nē, neskauž,— Tedis mierīgs atbildēja.

—   Nu, un tad?

—        Nekas. Es tikai gribēju uzprasīt, vai tas jums abiem neko daudz nenozīmē?

—        Bet tev un Ingai tas ir kaut kas sevišķs? Kaut kas īpaši svēts?— Eduarda balsī jaudās izsmiekls.

—        Nē, kādēļ uzreiz tā? Bet man tas tomēr kaut ko nozīmē. Un, ceru, arī Ingai.

—       Tad ir labi, vecīt! Tad tas ir taisni brīnišķīgi!— Eduards tēlotā priekā iesaucās.

—        Nevajag.— Niks pagriezās pret Eduardu.— Liec viņus mierā! Ja Tedis ar Ingu līdz šim vispār kaut ko vērtīgu ir izdarījuši, tad tas ir tieši tas.

—        Es jau neko nesaku.— Eduards vairākkārt pašūpoja galvu. — Tikai domāju, ka nevajag vienmēr no tā taisīt pasaules mēroga notikumu.

—        Priekš manis tas ir notikums,— sacīja Tedis.— Un, ja tā gadīsies, ka Inga no manis aizies, es skaidri zinu — man tik skaistas, tik vienreizēji labas meitenes nekad vairs nebūs.

—        Gan jau,— Eduards noņurdēja.— Ko tagad tev par to uztraukties?

—   Es neuztraucos. Es esmu drošs.

Eduards sāka smieties.

—       Tu dzirdēji, Nik? Viņš esot drošs! Bet drošs tu vari būt vienīgi par to, ka pēc dažām stundām iestāsies nakts. Un vēl pēc dažām stundām ausīs rīts. Bet par pārējo. . .

—        Arī par pārējo,— Niks teica.— Es zinu, ka dzīvē ies visādi, taču, ja domāsim citādi, mēs neko nesasniegsim, nekad neko neiegūsim.

—        Bet ko tad tu pagaidām esi ieguvis?— Eduards pavaicāja.— Mums ar Tedi vismaz šovakar katram ir savs «vitamīns», bet tev?

—        Man nav,— Niks noplātija rokas.— Taču tādēļ nemaz neskumstu.

—       Skumsti gan,— Tedis sacīja.— Vienīgi mums neizrādi.

—   Nē.

—        Tādā gadījumā mūsu Niks ir vai nu liels gudrinieks, vai arī totāls muļķis,— Eduards paziņoja.

—   Gudrinieks,— teica Tedis.— Gudrinieks! Viņam neko nav jābaidās pazaudēt. Un tai ir jābūt kolosāli labai sajūtai.

—   Droši vien,— Eduards piekrita.— Droši vien. Es nestrīdos.

Eduards Bērziņš bija mazliet savāds puisis. Arēji viņš bija skaists, iznesīgs, kā saka — sportiskais tips. Vienmēr labi ģērbās, šķiedās ar naudu, ko viņam bagātīgi deva vecāki. Bet vecākiem Purvciemā piederēja liela personiskā māja, dārzs, vairākas siltumnīcas un automašīna. Eduarda tēvs kādreiz bijis savdabīgs mākslinieks, taču izstādēs viņa darbi pieņemti nelabprāt, tie vienmēr izsaukuši strīdus un nesapratni, beigu beigās Bērziņam tas viss apnicis, un viņš, atmetis mākslai ar roku, izmācījās par flīzīšu licēju, kamīnu podnieku, parketa un zīda tapešu speciālistu. Strādāja kādā restaurācijas kantorī, bet savu brīvo laiku veltīja ievērojamu vai vienkārši naudīgu cilvēku dzīvokļu un vasarnīcu telpu apdarēm. Bērziņu, senioru, rautin rāva uz visām pusēm, un nauda viņam nāca kaudzēm. Otrs peļņas avots bija dārzs un siltumnīca. Ar to centīgi nodarbojās enerģiskā mamma. Taču atšķirībā no pārējiem šāda tipa ļaudīm abi lielie Bērziņi nebija skopi. Viņi bieži rīkoja dažādas balles, ar plašu vērienu atzīmēja gan savas jubilejas, gan valsts svētkus. Māja tādās reizēs vienmēr bija pilna ar visādiem cilvēkiem, arī Eidis bieži pie sevis uzlūdza gandrīz vai visu klasi. Tad viņi tur varēja izēsties un izdzerties uz velna paraušanu un parasti izlustēties līdz rīta gaismai. Eduards tāpat nebija skops, vienmēr visiem izmaksāja, veda klasi uz kino vai teātri un katram, kas tikai palūdza, aizdeva naudu. Reti gan kāds viņam to atdeva, jo Eduards parādu nekad neatprasīja. «Tas ir zem mana goda!» Eduards deklarēja, saprazdams gan, ka viņu klusībā apceļ un izmanto, bet par to tikai smējās.

«Ne jau es to naudiņu esmu pelnījis! Bet tad, kad man pašam to nāksies iegūt ar sviedriem vaigā, es droši vien kļūšu piesardzīgāks. Tad acīmredzot būšu uzzinājis naudas īsteno vērtību un pret to izturēšos ar attiecīgu cieņu.»

—   Kā tev īsti ir ar to Liju?— Eduards Nikam pavaicāja.— Ko tu viņu šovakar neparāvi līdzi?

—   Man viņa nepatīk,— Niks atbildēja.— Un tu to labi zini.

—   Bet šad tad viņu ieraut ķisenos tev patīkas gan, vai ne?— Eduards iesmējās.

—   Zini, ne vienmēr,— Niks atbildēja.— Man dažreiz vienkārši kauns viņai atteikt.

—   Oh, oh, oh!— Eduards atkrita uz muguras un rēca pilnā balsi.— Man jātur vēders!

—   Nē, nopietni,— Niks turpināja.— Viņa pati bāžas virsū. Un tu jau zini, kādā vārdā mēs šādas draiskulltes saucam.

—   Viņa nav nekāda draiskule.

—   Ir!

—   Beidz muldēt! Viņa nav no vieglajām! Lija vienkārši ir tevī samīlējusies. Vēl neesi apjēdzis?

Niks neko neatbildēja. Viņš ilgi klusēja un domīgs raudzījās uz gludo ezera virsmu. Arī Eduards piecēlās sēdus un paskatījās sāņus. Vanda ar Ingu lēnām nāca atpakaļ. Abām mugurā bija «atvieglināti» moderni pašūti peldkostīmi, kuri knapi, knapi apsedza tikai tās vietiņas, kuras patiešām vajadzēja apsegt, bet ne milimetru vairāk.

—   Paklausies, Eduard.— Niks atkal pagriezās pret kalsno puisi.— Tev tā ideja kļūt par aktieri ir labi pārdomāta? Tā nāk no tevis paša vai no Vandas?

—   Vai nav vienalga?

—   Domāju, ka ne. Ja no tevis, tad viss kārtībā. Bet, ja no Vandas, tad tev derētu vēl pasmadzeņot.

Eduards kļuva nopietns.

—   Mēs abi tā nolēmām.

—   Jauki. Bet ko tu tādā gadījumā domā darīt?— Niks turpināja tincināt.— Cik man zināms, tad mūsu Konservatorijā vismaz tuvākajā nākotnē nekāda jauno aktieru uzņemšana nenotiks. Jau tagad visos teātros neviens nezina, ko ar jaunajiem lai iesāk. Pat vecie un slavenie ne vienmēr tiek pie šprices.

—   Nudien nezinu,— Eduards godīgi atzinās.— Nezinu! Bet tev pašam jau arī priekšā stāv tāda pati domāšana.

—   Man būs mazliet vieglāk. Ja šogad «Gikā» uzņemšanas nebūs, tad nākamgad tāda katrā ziņā būs. Tas ir droši. Tātad man ir jārēķinās tikai ar vienu gadu. Bet tev, Vandai un Ingai nekas noteikts nav zināms. Jūs jaunu kursu Teātra fakultātē varat gaidīt arī visus desmit gadus.

—  Tas ir fakts,— Eduards piekrītoši pamāja.— Būs jāpakustina smadzenes. Patiešām.

—   Bet es jau esmu izdomājis,— sacīja Tedis.—Iešu strādāt. Iešu strādāt par šoferi. Un ne te, Rīgā, bet braukšu uz laukiem. Jūs jau paši zināt, kāda man mājās dzīvošana. Divās istabās seši cilvēki. Jānis ar sievu atkal gaida sīko. Ko es viņiem maisīšos pa kājām? Braukšu uz laukiem, tur jau atradīsies kur dzīvot.

—   Tu to nopietni?— Niks pajautāja.

—       Bet kur citur es sprukšu? Rīgā taču neviens dzīvokli nedos. Un ja nu es vēl sadomāju precēties?

Niks ar Eduardu zīmīgi saskatījās.

—   Tas nav slikti izdomāts,— Niks piekrita.— Patiešām.

—       Tur man vismaz būs drošas izredzes uz dzīvokli,— Tedis turpināja.— Par istabu es nemaz nerunāju. Varbūt vēlāk varēšu iegādāties pat Līvānu mājiņu. Braukšu uz tādu kolhozu, kur piekopj motosportu. Startēšu viņu komandā gan rallijos, gan citās gonkās. Kaut kā jau būs jākutas.

—       Es arī tāpat domāju,— Eduards sacīja.— Bet ko tad tava Inga? Brauks tev līdzi?

—        Nezinu,— Tedis paraustīja plecus.— Mēs par to tā īsti nemaz vēl neesam runājuši.

—   Bet tu parunā!—Eduards mazliet iekarsis uzstāja.

—   Parunā! Un pasauc vēl mani klāt! Es gribētu redzēt, cik sajūsmas būs viņas ģīmītī! Kā viņa lēkās no prieka! Pateicībā kritīs ap kaklu un, no laimes apreibusi, čukstēs ausīs: «Mans mīļais, mans dārgais! Visu savu mūžu par to vien esmu sapņojusi kā nokļūt kādā kolhozā, dzīvot vecā koka mājā, brist pa dubļiem un kaplēt biešu lauku vai strādāt cūkkūtī!»

Teodors sadrūmis nolieca galvu. Bet Niks dusmīgi paskatījās uz Eduardu.

—   To nu gan nevajadzēja,— Niks viņam pateica.

—        Vajadzēja!— Eduards skaļi iesaucās un pielēca kājās.— Un kā vēl vajadzēja! L^i nesapņo! Lai uz dzīvi paskatās reāli!

—       Skatīties reālāk nekā Tedis vairs nav iespējams,— Niks nopietni teica.

—       Es nerunāju par šanci!— Eduards aši atmeta ar roku.— Es runāju par Ingas dzīvošanu laukos!

Teodors lēni pacēla galvu un cieši ieskatījās drauga acīs.

—   Kādēļ tu šaubies?— viņš klusi pajautāja.

—   Tādēļ, ka es viņai neticu,— Eduards atklāti pateica.

—   Atvaino, lūdzu, bet neticu! Un tāpat arī Vandai! Es vienkārši priecājos, ka viņa šodien ir kopā ar mani, ka varu viņu skūpstīt un iegūt, bet ticēt tam, ka tā būs vienmēr.. . Man liekas naivi. Tā ir, Nik?

—   Tu domā tāpat?— Tedis vērīgi paskatījās uz Niku.

Niks neko neatbildēja. Viņš Tedim pagrieza muguru un, cieši sakniebis lūpas, skatījās pāri ezeram, kur liela, sarkana saule saplūda ciešā skūpstā ar zemi.

—   Bet velns parāvis!— Tedis dusmīgs iesaucās un strauji uzlēca kājās.— Kaut kam taču tomēr ir jātic! Zēni! Jūs dzirdat? Ir jātic! Un es gribu ticēt, saprotiet, par spīti visam, ko es dzirdu un redzu sev apkārt, tomēr gribu ticēt, ka visas sievietes nav sliktas, nav! Piemēram, mana māte nav slikta, viņa ir vislabākā, visuzticamākā sieviete pasaulē! Manas abas māsas arī nav sliktas! Viņas ir godīgas, pat ļoti godīgas! Kādēļ lai es neticētu, ka arī Inga ir tāda pati? Pasaki, Nik, lūdzu, pasaki — kādēļ lai es tam neticētu?

Tedis cieši satvēra Nika roku, skatījās drauga sejā un no satraukuma viss viegli drebēja. Izskatījās, ka no Nika atbildes būtu atkarīga viņa dzivība.

—   Tu gribi, lai es tev atbildu godīgi?— Niks pavaicāja.

—   Protams! Kā tu vispār citādi man vari atbildēt?

—   Labi!— Niks sacīja.— Tad klausies! Cik saprotu, tad tu Ingā esi pamatīgi ieķēries, un tādā gadījumā es jūsu priekšā dziļi paklanos. Es vispār dziļi paklanos jebkuras mīlestības priekšā. Lai nu kam, bet mīlestībai es ticu. Ticu, ka ir uzticīgi un godīgi cilvēki. Ka ir tādi, kas neprot vai arī negrib izlikties, kas ir atklāti un labi un kas vienmēr vairāk domā par citiem nekā par sevi. Bet es, tāpat kā Eduards, stipri šaubos, vai pie tādiem cilvēkiem var pieskaitīt arī Ingu.

Teodors klusēdams noliecās un sāka ģērbties.

Klāt pienāca Inga ar Vandu. Abas izskatījās tā kā mazliet nosalušas un odu sakostas. Ari viņas paķēra savus puķainos halātus un tos ātri uzrāva mugurā.

—   Brr!— Inga nodrebinājās.— Kā saulīte nokrita, tā uzreiz auksti!

—   Vajadzētu beidzot uzsliet teltis,— Eduards ierosināja.— Tūlīt jau metīsies tumšs.

—   Es braukšu mājās,— Vanda pēkšņi paziņoja.— Vecāki ļoti lūdza, lai es šonakt tomēr būtu mājās. Un es viņiem to apsolīju.

—   Kādēļ tu to neteici agrāk, tūlīt?— Eduards neapmierināts pajautāja.

—   Negribēju tevi sarūgtināt,— Vanda atbildēja un viņam veltīja apburošu smaidu.

—   Un tagad tu mani sasaldināji?

—   Vēl ne.— Vanda, turpinādama pavedinoši smaidīt, pienāca Eduardam klāt un viņu noskūpstīja.— Piedod, mīļais. Bet patiešām. Aizved mani uz mājām. Mamma ar tēvu gaida.

—   Varētu pavadīt foršu nakti,— Eduards sacīja, savās garajās rokās cieši turēdams meitenes slaido augumu.— Vieta arī skaista.

—   Citu reizi,— Vanda sacīja un veikli izraisījās no Eduarda apskāviena.

—   Arī es gribu mājās,— Inga pievienojās draudzenei. — Mani tāpat gaida vecāki.

—   Bet es?—Tedis izbrīnījies paskatījās uz Ingu. Meitene novērsās.— Mēs taču bijām sarunājuši. . .

—   Tas bija pēcpusdien.— Inga joprojām vairījās paskatīties uz Tedi.— Bet tagad jau ir vēls vakars. Bez tam mēs taču uz šejieni tomēr atbraucām, vai ne?

Tedis klusēdams turpināja ģērbties, un tikai uzmanīgs vērotājs varētu pamanīt, ka viņš ir nobālis un ar visiem spēkiem mēģina noslēpt un neizrādīt vilšanos.

—   Kas tā par mašīnu?^- Eduards meitenēm pavaicāja un ar roku parādīja tālumā uz pretējā krasta pusi.

—   Kaut kāda ārzemju,— Vanda nevērīgi atbildēja.

—   Vajadzētu aiziet paskatīties,— Tedis sadrūmis uzaicināja. Viņš joprojām sevī sajuta kaut kādu rūgtumu un nedrošību un pašlaik negribēja ne ar vienu runāt, pat ar Ingu ne. Teodors Veilands pēkšņi un diezgan sāpīgi sāka nojaust, ka daudz kas uz šīs pasaules acīmredzot tomēr ir daudz trauslāks un netveramāks, nekā viņš līdz šim bija domājis.

—   Jūs ģērbieties un pakojiet mantas,— Niks meitenēm pateica.— Mēs pa to laiku aiziesim līdz tam automobilim un paskatīsimies. Tomēr interesanti.

Pēc neilga laika visi trīs puiši aizgāja līdz tai vietai, kur tieši uz stāvā ezera krasta, lepni izslējis purnu, stāvēja diezgan krietni apbružāts amerikāņu fords.

Netālu krāšņojās spilgti sarkana poļu telts. No turienes līdz viņiem atskanēja dažas klusinātas balsis un smiekli. Pēc dažiem brīžiem telts priekša atvērās, un pļaviņā iznāca vāja auguma pusmūža vīrietis iesirmiem matiem, ģērbies baltās importa peldbiksēs, un jauna, stipri izkrāso- jusies blondīne. Sieviešu pazinējs par viņu teiktu: «Tipiska skaistule. Tādas daba, mūsdienu augstā friziermāk- sla un kosmētika ražo sērijveidā. Prāta viņai nav daudz, toties ir kuplas krūtis, slaidas gūžas un jaunība. Ko tādam pavecam vīrietim vairāk vajag?»

Niks un pārējie puiši šo paveco vīrieti, viņam par nelaimi, pazina. Izrādījās, ka sirmais Romeo ir pazīstamais teātra un kino aktieris Gunārs Vāns, kuru Niks šad tad kopā ar sievu bija redzējis viesojamies pie mātes. Niks zināja, ka šā cilvēka sieva ir smagi, varbūt pat bezcerīgi slima un pašlaik atrodas slimnīcā. To viņam bija teikusi māte. Blondīne nevarēja būt arī šā vīra meita. Jo meitas viņam vispār nebija. Tātad mīļākā. Tātad. . .

Vēlāk Nikam bija grūti sev izskaidrot, kas īsti tobrīd ar viņu notika, kas viņam pēkšņi saplīsa, kas apdzisa, bet kas tik negaidīti spoži uzliesmoja? Iespējams, ka zemapziņā viņš pēkšņi apjauta, kāds bijis viņa dzīvības pirmsākums. Kaut kur tālā ezera krastā, pirms astoņpadsmit gadiem. Un Niks saprata — tāpat kā toreiz viņa tēvs, tā arī šis precētais vīrietis šā ezera krastā tāpat sataisījies pavadīt mīlas nakti. Un varbūt pēc kāda laika pasaulē atkal nāks kāds nevainīgs cilvēkbērns, kuram visu mūžu nez kādēļ nāksies ciest. Tāpat kā Nikam, tāpat kā tūkstošiem citu bērnu, tam vajadzēs paciest vai nu patēva, vai pamātes pārestības un nekad nebūs īstas ģimenes, tādēļ nekad nebūs savu īsto māju, nebūs vietas, kur tas varētu normāli dzīvot, mācīties, nekad nebaidoties palikt viens un pazemots.

Niku smacēja dusmas. Viņš paskatījās uz Tedi un Eduardu un redzēja, ka abi puiši jūt apmēram to pašu. Varbūt Tedim dusmas aizdeva nesen radušās šaubas, ka viņš varētu Ingu arī nenoturēt? Un kā lai notur skaistu, pie pārticības pieradušu meiteni, ja pasaulē vēl atrodas, lūk, tādos lepnos limuzīnos apkārt braukājošas slavenības vai vienkārši biezi naudas maki?

Un arī Eduarda smadzenēs pēkšņi ar spēcīgu blīkšķi atvērās kaut kādi vārti, un viņš redzēja, kā pie tiem elegantā automašīnā lepni piebrauc ne mazāk elegants pusmūža vīrietis, pamāj ar roku un Vanda, daudz nejnaz nedomādama, tūlīt viņam apsēstas blakus un abi aizbrauc. . . Un tev nekas cits neatliek kā vienīgi sakost zobus un savilkt pirkstus dūrē.

Puiši viens otram vēl nebija pateikuši ne vārda, tomēr zināja, ko darīt, it kā šo plānu būtu kopīgi apsprieduši jau gadiem ilgi.

— Cienītā kundze vai jaunkundze!—Niks savādi aukstā balsī vērsās pie blondīnes.— Mēs jums būtu pateicīgi, ja jūs uz piecām minūtēm pazustu tālāk mežā. Mēs gribam mazliet parunāties ar jūsu ne sevišķi cienījamo kungu.

Aktiera lūpas, plānais deguns un kārnās miesas notrīsēja. Viņš vēl nezināja, kas nākošajā mirkli sekos, kādi ir šo puišu nodomi, taču paredzēja visu to ļaunāko.

«Varbūt pat sitīs nost. Bet par ko? Par ko?! Ne par ko! Vai maz dzirdēts, ka jaunieši vienkārši tāpat, aiz gara laika pastrādā vislielākās ļaundarības? Te nu laikam tūlīt būs redzama tā saucamā «nemotivētā jaunu cilvēku rīcība». Nemotivēta cietsirdība. . —        Ko jūs no manis gribat?— Vāns ar sausu muti pavaicāja.

—        Neko sevišķu,— Eduards viņam atbildēja.— Kad pēdējo reizi gulēji slimnīcā?

Aktieris spēji satrūkās un nobāla. Blondīne neteica ne vārda, tikai tramīgi skatījās apkārt un neveikli mēģināja aizpogāt gaiši zilās kleitas priekšu, caur kuru visu laiku varēja redzēt viņas kailo vēderu un mazo peldkostīmu.

—        Acīmredzot mēs tevi laikam iekaustīsim,— sacīja Tedis.— Tā — mazliet.

Gunārs Vāns uz kādu laiku zaudēja runasspējas. Pēc tam viņš mēģināja iekliegties, taču nekas no tā nesanāca. Tāds vājš pīkstiens vien noskanēja.

—        Bet par ko tad, zēni, par ko?— Gunārs sāka gandrīz vai raudāt.— Ko es jums sliktu esmu nodarījis?

—        Mums jūs neesat nodarījis neko,— Niks paskaidroja.— Jūs pašlaik ļoti nelietīgi izturaties pret kādu citu cilvēku.

Gunārs nesapratnē raudzījās te uz Niku, te uz blondini.

—        Pret viņu?— Viņš patiesi izbrīnījies ar pirkstu parādīja uz blakus stāvošo sievieti.

Niks sāji pasmaidīja.

—   Arī pret viņu,— viņš teica.

—       Es neko nesaprotu.— Aktieris izteiksmīgi noplātīja rokas.

—       Saproti gan,— Niks atgādināja.— Ne velti tu visās mūsu kinostudijas filmās spēlē vislielākos neliešus.

Vāns beidzot vērīgāk paskatījās uz Niku un gandriz vai priecīgs panāca soli uz priekšu.

—   Tu taču esi operatora Kārļa Kristona dēls, vai ne?

—   Jā,— Niks vēsi atbildēja.— Kārļa Kristona dēls.

—        Un brīnišķīgā Diāna!— Gunārs patētiski izdvesa. — Ko teiks viņa?

—        Ceru, ka neko sliktu,— Niks dusmīgs atbildēja. — Vina mani attaisnos.

—        Jūs taču tikai pajokojāties, vai ne?— Gunārs vēl mēģināja neveikli smaidīt.— Kam gan negadās. . .

—        Mēs nejokojam,— Niks sacīja.— Mēs visu darām pa īstam. Un tev arī sods ir jāsaņem pa īstam. Tu nedrīksti iziet sveikā. Pasaule jau tā ir mēslu pilna, bet tu ar savu ricību vēl taisi čupu klāt.

—   Bet jūs pašlaik ne?

—   Mēs ne.

—        Es neko sliktu nedaru!— Gunārs Vāns beidzot sāka runāt normālā balsī.

—        Dari!— Niks atkliedza pretī.— Šovakar mīlot šo sievieti, tu tai pašā laikā apvaino un pazemo kādu citu sievieti! Nedomā, ka es taisos tev lasīt morāli. Nenāk ne prātā! Arī es, ja man tā iegrieztos, nelaistu garām izdevību nakti pavadīt kopā ar šitādu sekspagali. Bet atšķirībā no tevis es esmu viens. Neviens no manis šobrīd negaida ne palīdzību, ne atbalstu. Tu saproti? Šādi rīkojoties, es nevienu nenododu! Apjēdz?

—        Tātad jūs esat tādi kā taisnības karavīri, vai?— Gunārs Vāns mazliet indīgi pavaicāja un skatījās pāri nelielajam ezeram, no kurienes atskanēja kādas braucošas mašīnas troksnis.

—        Nē, ne taisnības karavīri, mister!— Eduards asi teica un piegāja pie forda aizmugures.— Mums vienkārši nepatīk tādi tipi kā tu.

—        Neuztraucies.— Blondīne pagriezās pret aktieri un ar roku parādīja uz pretējās puses ceļu.— Tur droši vien brauc milicija.

Arī Niks paskatījās uz to pusi un vēlreiz tikko manāmi pasmīnēja.

—   Jūs esat kļūdījusies. Tā nav milicija.

Visi trīs puiši pagāja mazliet sāņus un apspriedās.

—        Liksim viņus tomēr mierā,— Tedis klusi sacīja.— Pabaidījuši esam, pietiek. Lai mīlējās tālāk.

—        Nē,— Niks nepiekrita.— Es patiešām zinu, ka viņš arī dzīvē ir baigais nelietis.

—   Ko tu domā darīt?— Eidis pavaicāja.

Niks dažus brīžus domāja.

—        Pareizi. Viņus neaiztiksim. Kam mums liekas nepatikšanas? Taču izdarīsim, lūk, ko. . .

Pēc kāda laika puiši atkal lēni tuvojās pārsteigtajam pārītim.

—   Tu peldēt proti?— Niks vērsās pie aktiera.

Gunāra Vāna izteiksmīgā seja noraustījās, un viņš labu

brīdi nezināja, ko atbildēt. Jo nezināja, ko puiši nodomājuši darīt un kādu atbildi izdevīgāk sniegt.

'— Nu?!— Eduards uzkliedza.

—   Neprotu gan,— Gunārs tikko sadzirdami pateica.

—   Un tu?— Eduards pagriezās pret sievieti.

Viņa noraidoši papurināja galvu.

—   Tad stāviet šeit uz vietas un skatieties!— Niks pavēlēja.— Un nedomājiet mūs traucēt!

Niks pagriezās un rūpīgi apskatīja stāvo krastu, pēc tam apmierināts iesēdās lepnajā automašīnā. Aizdedzes atslēga atradās vietā. Niks iedarbināja motoru un apmēram piecdesmit metrus nobrauca atpakaļgaitā. Pēc tam veikli pārslēdza ātrumu un sāka atkal braukt uz priekšu. Pēc apmēram desmit metriem viņš vēlreiz pārslēdza ātrumu un savādā niknumā ietrieca gāzes pedāli grīdā.. . Mašīna, skaļi rēkdama, milzīgā ātrumā traucās tieši ezerā. . . Tai mirklī, kad automašīnas priekšējie riteņi vairs neskāra krasta irdeno augsni un vāģis, gluži kā raķete, dažas sekundes lidoja gaisā, priekšējās durvis atvērās un Niks, galvu cieši ierāvis plecos, izlēca laukā. Tai pašā mirklī neveikli un ļoti skaļi ezerā iegāzās arī skaistā automašīna. Pēc neilga laika tā nogrima. Tur gan nebija sevišķi dziļš, tā ka jumtu un daļu no logiem vēl varēja redzēt.

—   Bravo, Nik!—Tedis sajūsmināts sauca.— Tā bija superklase!

—   Nostrādāji pēc labākajiem kaskadieru paraugiem!— Arī Eduards neslēpa prieku.— Pols Belmondo to nebūtu izdarījis labāk!

—   Es domāju gan.— Niks sprauslādams iznāca krastā un ilgi domīgs skatījās gan uz nobālušo automašīnas īpašnieku, gan uz pašlaik nekur nederīgo braucamrīku.

Abiem pārējiem puišiem šķita, ka tagad Nikam kā viena, tā otra ir žēl. Un apmēram tā jau arī bija.

—   Paklausieties.— Viņš pagriezās pret Gunāru Vānu.— Tas, ko es nupat izdarīju, protams, nav nekāds varoņdarbs. Un mašīna pati par sevi jau nu ir galīgi bez vainas. Bet ticiet — man ļoti riebjas tādi kā jūs. Tā ka — atvainojiet. No rīta nežēlojiet kādu desmitnieku, un jebkurš tuvējā kolhoza traktorists jūsu vāģi izraus laukā. Ja mašīnai skāde būs liela — jūs zināt, kur mani atrast. Mēs jums samaksāsim.

Niks pagriezās uz iešanu, tad apstājās, vēlreiz pavērsās pret aktieri un blondo skaistuli, abus nicīgi noskatīja un klusi, it kā pat apmierināts, pateica:

— Lai jums šonakt nekas nesanāk. . .

8

Žigulis milzīgā ātrumā tuvojās Rīgai.

Neviens neko nerunāja. Meitenes snauduļoja.

Tedis saspringti vēroja ceļu. Vanda bija uzlikusi galvu uz Eduarda pleca, un viņš visu laiku lēni glāstīja meitenes matus.

Arī Niks, pievēris acis, satraukts domāja — ko es pirmīt izdarīju? Mani sāk mocīt sirdsapziņas pārmetumi. Vai tas bija noziegums? Mēs bijām ļauni? Nez vai. Mēs taču skādi izdarījām vienīgi tai metāla kastei, nevis dzīviem cilvēkiem. Protams, ari cilvēkiem mazliet. Bet viņi bija to pelnījuši. Taču kas to izlēma? Es. Jā, es! Un tūlīt jau dzirdu sašutušas balsis: «Vai tu kāds tiesnesis? Un kas tu vispār tāds esi? Nekas! Tu vēl stāvi tikai dzīves uzgaidāmajā telpā. Priekšistabā. Tev dziļi jāklanās vecāku cilvēku priekšā. Tev, muti iepletušām, lielā godbijībā jāklausās, ko viņi tev stāsta par morāli, ētiku, pieklājīgu uzvedību, uzticību vectēvu un tēvu revolucionārajiem ideāliem, par pienākumu un atbildību, par skaidrajām mīlestības jūtām un tā tālāk un tā joprojām. Tu vēl nedrīksti tiesāt citus!» Labi. Es tam uz mirkli arī varētu piekrist. Kad nav, nav! Bet kādēļ tad jūs, pieaugušie, skolā, mājās, no visām avīžu un žurnālu slejām, arī radio un televīzijā nepārtraukti aicināt ieņemt aktīvu dzīves pozīciju? Enerģiski iejaukties visos dzīves procesos? Vai, tā runājot un aicinot, jūs mazliet tomēr neliekuļojat? Jo, tikko notiek kāda konkrēta rīcība, jūs uzreiz sākat skaļi vaimanāt: «Kāda gan ir šī mūsdienu jaunatne! Ne vairs cieņas pret vecākiem, ne pret sabiedrību!» Jā, daudzos gadījumos tā tas patiešām arī ir. Jo cieņa vispirms ir jāizpelnās. Un nekaunieties to izpelnīties ari savu un svešu bērnu acīs! Ne tikai sabiedrības vai priekšniecības priekšā! Lai jūsu vārdi vienmēr, atkārtoju, vienmēr saskanētu arī ar jūsu rīcību! Lai nekad nebūtu tā, ka man jāklausās vai jālasa viens, bet tai pašā laikā es reālajā dzīvē vai ik uz soļa redzu pilnīgi pretējo! Būsim godīgi! Tā būs labāk gan mums, gan jums. Jā! Gandrīz vai piemirsu! Mums pavasarī bija jāraksta tā saucamais «ministrijas kontroldarbs» literatūrā. Tēma bija interesanta, vismaz man interesanta. «Cietsirdība un vardarbība divdesmitajā gadsimtā. Katra personiskās izjūtas un secinājumi attiecībā pret šiem notikumiem.»

Es šo sacerējumu uzrakstīju. Literatūras skolotāja to novērtēja ar diezgan neparastu atzīmi —«ļoti teicami». Pēc tam šo manu sacerējumu nolasīja priekšā visai klasei un vēlāk aizsūtīja pat uz ministriju, lai arī tur palasa un pabrīnās, kādi talantīgi jaunieši mācās mūsu skolā!

Un šai sakarībā es pašreiz jums gribētu pajautāt: kādēļ jūs mani toreiz tik ļoti slavējāt, kad tiesāju veselu laikmetu, bet tagad pārmetat un jau meklējat attiecīgu kriminālkodeksa pantu par to, ka es šodien mēģināju tiesāt tikai vienu atsevišķu cilvēku?

1906

Čukstoša balss. Apkārt glūnošs skatiens. Un roka ar izstieptu pirkstu. «Arī viņš dumpojās! Jā, jā! Viņš ļaudīm teica, ka vācu baroni un cara patvaldība. . .»

Un cilvēks ir jau piesiets pie priedes. Viņš ar tādu kā neizpratni skatās uz dragūnu bariņu un viņu virsnieku, kas jau skaļi izkliedz pavēli. Cilvēks ar skumjām iedomājas par sievu un bērniem, kuriem to vien vēlējis kā cilvēcisku laimi. Pēc tam viņš paceļ galvu un ierauga, ka mazliet augstāk uz kāda zara sēd vāvere. Tā, savās brūnajās ķepiņās satvērusi čiekuru, mierīgi ēd.

Cilvēks neredzēja savu lodi. Viņš pat nedzirdēja šāviena troksni. Cilvēks nokrita zemē, jo bija nogalināts.

Viņš neko nebija izdarījis. Ne labu, ne sliktu. Viņš bija tikai runājis, jo pastāvīgi izjuta netaisnību, un viņa bērni mūždien staigāja izsalkuši.

Vāverīte pārlēca uz citu koku.

Bet nošautais cilvēks bija mans vecvectēvs.

1916

Ziemassvētku vakars. Pilsoņu mājās deg krāšņas eglītes. Bērni gaida dāvanas. Mācītāji baznīcās notur aizlūgumus par cara tētiņa veselību un novēl krievu armijai uzvaras pasaules kara frontēs. Pēc tam ļaudis sērīgās balstiņās dzied garīgas dziesmas un piemin mūsu dievu un pestītāju.

Bet īstenībā cer un domā, ka tomēr izpestīs jaundibinā- tie latviešu strēlnieku pulki. Tie neļaus vāciešiem ienākt Rīgā. Tie visur un vienmēr aizstāvēs cara impēriju.

Un togad ari aizstāvēja. Ziemassvētku naktī krita simtiem latviešu vīru un zēnu. Sapinušies dzeloņdrāšu aizžogojumos. Ieputināti sniega laukos. Apmaldījušies vācu ierakumos. Gaididami solīto palīdzību.

Atceries, toreiz taču tur krita arī tavs vecvectēvs.

1939

Bārdāma smejas.

Viņa cilā melnās zeķēs ietērptas kājas, ļauj tās skūpstīt un ļauj sevi ņemt gan klēpī, gan gultā. Tāds viņas darbs — izklaidēt šos bagātos buržujus. Sos melnās frakās tērptos kungus. Sos trulos lauku budžus. Sos jautros korporeļus. Visus, kuri var atļauties maksāt.

«Mēs tev pateicamies, Vadoni! Mūsu ražotā produkcija, mūsu sviests un bekons iet uz divdesmit ārvalstīm! Mēs dzīvojam labi! Latvija plaukst un zeļ!»

Bet tai pašā laikā Baložu kūdras purvā kāds cilvēks smagi un noguris stumj piekrautu ķerru. Viņš uz brīdi apstājas un paskatās uz saviem daudzajiem ciešanu biedriem. Un viņi, dažas minūtes atpūtinot sāpošās rokas un kājas, nedomā par dzirkstošām šampanieša glāzēm, par viegli iegūstamām sievietēm, nedomā par lieliem dzīvokļiem labā rajonā, augstu sabiedrisko stāvokli vai kur pašlaik izdevīgāk ieguldīt brīvos kapitālus, bet ar dziļu rūgtumu un riebumu domā par šīs viņu mazās valstiņas lielo netaisnību, par valdošās šķiras spožumu un bagātību, ko tā iegūst, vienīgi un tikai pateicoties viņu slapjajām mugurām, pateicoties vienīgi un tikai visu strādājošo cilvēku sviedriem un pūlēm.

Bet bārdāma joprojām cilā kājas un dzied jautru dziesmiņu.

Kungs smejas.

Saimnieks lamājas.

Taču cilvēks, kas par buržuāziskās valsts iekārtai naidīgu darbību ir notiesāts uz astoņiem katorgas gadiem, atkal satver smago ķerru un turpina savu garo sāpju ceļu.

Tas bija mans vectēvs.

Vieni atviegloti uzelpoja, citi bailēs nosvlda.

«Tev nedrīkst piederēt tas, ko neesi ieguvis ar darbu. Ko neesi ieguvis un radijis pats savām rokām un smago elpu.»

Cilvēkā zvērisku naidu var izraisīt daudz kas. Var aizvilināt sievu. Var atlaist no darba. Var atņemt pat brīvību. Taču vislielākās vaimanas, lāstus un naidu izsauks tieši viņam piederošās mantas vai īpašuma atņemšana.

«Mans!»

Un cilvēks kļūst zvērs, lai gan viņš bieži vien šīs mantas vai īpašuma iegūšanai nav pakustinājis pat mazo pirkstiņu.

Nakts klusumu pāršķeļ spalgs šāviena troksnis.

Pa ceļu ejošais cilvēks spēji saļimst.

Šāvējs iznāk no slēpņa un uzvaroši iesmejas.

Tas ir tik viegli — šaut mugurā. . .

1941

Nu jau vairs nevajadzēja slēpties. Nu jau visu varēja nokārtot atklāti. Ar tādu nepacietību gaidītais karš beidzot bija sācies! Vācu fašistiskā armija sagaidīta! Un tas nekas, ka tā kā uzvarētāja augstprātīgi soļo pa mūsu mīļotās tēvzemes ceļiem! Kas par to, ka viņi šeit atnākuši kā visnežēlīgākie iekarotāji, kā vēl nesen tik karsti mīlētās un apraudātās Latvijas pazemotāji. Kas par to! Galvenais un visu noteicošais taču ir un paliek tas, ka viņi jau privātīpašumam klāt vis neķersies! Un atdos, kas atņemts.

Protams, ne jau par velti. Protams.

Par trīssimt tūkstošu cilvēku dzīvības cenu. Par Latvijas un latviešu cenu. Par pazemojošas nodevibas cenu. Par to, ka būsi ar mieru būt sulainis. Padevīgs galvas klanītājs. Ziņu pienesējs. Un atkal roka ar izstieptu pirkstu.

«Arī viņš bija par krieviem! Par padomēm! Un arī tas un tas, un tas, un tas, un tas, un tas, un tas, un tas!. . .»

Šāva ļoti skaistās vietās. Ar kokiem apaugušās gravās, mežos, Gaujmalā, Liepājas jūrmalā.

Kāda meitenīte dīvainā kārtā vēl bija palikusi dzīva. No sākuma viņa stāvēja, pieķērusies mātei pie kājas, lodes aizsvilpa virs galvas un viņu neķēra, bet, kad māte nokrita, meitenīte izbailēs iekliedzās, notupās blakus māmiņai un sāka skaļi raudāt.

Viņa nebija ne par krieviem, ne par padomēm. Viņa bija par sauli debesīs. Par baltu puķi pļavā. Par māmiņas smaidu sejā — viņa bija.

Jūra vienmērīgi un skaisti vēla savus slaidos viļņus. Virs kāpām uztrauktas lidoja baltas kaijas. Visapkārt kā balts sniega lauks mirdzēja baltas pludmales smiltis.

No šāvēju ķēdes atšķīrās kāds pamaza auguma, drukns vīrietis un, rokā turot uzvilktu pistoli, nesteigdamies tuvojās mazajam bērnam.

Ieklausies!

Saulrieta laikā tā meitenīte raud vēl tagad. 1947

Dziļš meža biezoknis.

Starp diviem kokiem piesieta jauna meitene baltā blūzītē. Nu jau vairs ne baltā. Asinīm nosmērētā. Krūts kreisajā pusē vēl joprojām stāv piesprausta komjauniešu nozīmīte.

Dažus soļus iepretim stāv četri bārdas rugājiem apauguši drūmi vīrieši.

«Varonīgie cīnītāji par Latvijas brīvību un neatkarību.»

Rokās vācu šautenes un mašīnpistoles.

Bet iepretim septiņpadsmitgadīga nevarīga meitene, kāda pagasta pirmā komjauniete.

Tā vien rādās — ja viņi šo meiteni tūlīt nenošaus, tad gan laikam Latvijai nekad vairs neatgūt ne brīvību, ne neatkarību.

Un viņi šāva. Sava trulā naida un slepkavošanas instinktu vadīti, pavisam labi saprazdami, ka tas, ko viņi pašlaik dara, ir absolūti bezjēdzīgākais, ko vien viņi var izdarīt.

Kur cilvēkā rodas šī drausmīgā cietsirdība pret otru cilvēku? Es esmu jauns un to vēl īsti nesaprotu.

1971

Dokumentāli kinokadri.

Vjetnama. Deg kāds ciems.

Skrien degoši cilvēki. Raudoša sieviete ar diviem nogalinātiem bērniem uz rokām. Simtgadīga pusakla vecenīte lēnām izlien no sagrautas bambusu apmetnes.

Līķu kaudzes.

Songmī ciems.

Smaidošs un brašs amerikāņu armijas leitnants Kollijs.

Viņš ir ļoti vērtīgs karavīrs. Viņš ir nogalinājis trīs simti piecdesmit četrus cilvēkus. Veselu ciemu.

Tikpat brašs un smaidošs ģenerālis pateicībā spiež slepkavas roku.

1980

Es ieslēdzu televizoru. Programma «Laiks».

Nikaragva.

Diktatora Somosas nacionālās gvardes karavīri.

Pa tukšu ielu viņiem pretī iet kāds progresīvs ārzemju žurnālists.

Viņam pretī nāk viens no Somosas virsniekiem un pavēl apgulties.

Žurnālists paklausa un, izpletis rokas, apguļas ielas vidū uz vēdera. Viņš ir neapbruņots. Viņam līdzi nav pat fotoaparāta.

Satraukta diktora balss: «Uzmanību! Jūs tūlīt redzēsiet, kā tiek nogalināts cilvēks!»

Un patiešām.

Lai gan viss redzamais šķiet kaut kāds absurds.

Nacionālās gvardes virsnieks lēnām pienāk klāt, izstiepj roku ar automātisko šauteni un vairāka§ reizes žurnālistam iešauj tieši galvā.

Galva no satricinājuma palecas, noraustās, un pa ielas akmeņiem lēnām plūst sarkana asins straume. . .

Virsnieks pagriežas un nesteigdamies iet prom.

1982

Atkal dokumentāli kinokadri.

Deg Libānas galvaspilsēta Beiruta. Izraēlas iebrucēji ar smago artilēriju apšauda pilsētu. Rēc reaktīvie iznīcinātāji. Brūk mājas. Deg nami. Kaut kāds hospitālis. Drausmīgi sakropļoti, apdeguši bērni, vīrieši, sievietes.

Kasešu un vakuuma bumbas, napalms.

Sabras un Satilas palestīniešu bēgļu nometnes. Sagrautas ēkas, pilnas ielas ar nošauto cilvēku līķu kaudzēm.

Pārsvarā sievietes un bērni.

Un atkal kā parasti vienā pusē iebrucēji ar automātiskiem ieročiem rokās, bet iepretim cilvēki vienīgi ar savu bezcerību un kailajām, šiem iebrucējiem pilnīgi nevajadzīgām dzīvībām.

1985

Laikraksts «Ļiteraturnaja gazeta». Devītajā lappusē liels fotouzņēmums no Salvadoras.

Uz ielas guļ divas melnā tērpušās sievietes. Viena jau laikam beigta. Otra, atspiedusies uz rokām un pacēlusi galvu, izmisusi, saraudātām acīm lūdzoši un nelaimīgi raugās uz blakus stāvošo karavīru.

Viņam kājās ir spoži nopucēti armijas zābaki, bet roka cieši satvērusi karabīni.

Sievietei, protams, nekādu ieroču nav, izņemot vienīgi asaras un šo drausmīgi nelaimīgi lūdzošo skatienu.

Vai tas spēs iežēlot slepkavu? Karavīrs izšaus vai ne?

Es domāju, ka viņš tomēr izšaus.

Piezīme.

Godīgi atzīstos — pašlaik es vēl nezinu, kas man īsti būtu jādara, lai pasaulē mazinātos ļaunums un cilvēku cietsirdība. Varu vienīgi apsolīt, ka es pats nekad, nekad. . .

Varbūt mīlestība?

9

Uz galda, ieliktas lielā kristāla vāzē, stāvēja septiņas sarkanas rozes.

Niks uz tām ilgi skatījās un īsti nezināja, ko darīt,— priecāties, vai? Nekādu saviļņojumu viņš tomēr nejuta.

Izklausījās, ka pārējie mājas iemītnieki jau guļ. Gan pats saimnieks Pēteris Kalējs, gan viņa sieva Biruta un arī vienīgā meita Lija. Pēteris bija vidēja auguma, ar pamatīgu vēderu un pliku galvasvidu un vienmēr nez kādēļ saīdzis. Viņš strādāja par kravas taksometra šoferi un ar savām lielajām darbaspējām un nekaunību naudu rauša saujām. Biruta savukārt ilgus gadus bija strādājusi Rīgas labākajos restorānos par viesmīli, bet tagad jau labu laiciņu «melnās miesās» rāvās pa tirgu. No tiem, kuri paši negribēja stāvēt pie letes, viņa uzpirka attiecīgo preci un tirgoja pati, tā katru dienu gūdama visai prāvu peļņu. Lielus ienākumus deva arī pašas dārzs un divas siltumnīcas. Bet tikpat enerģiskā un uzņēmīgā meita Lija bija universitātes otrā kursa studente un mācījās pēdējos gados tik ļoti populāri kļuvušajā Finansu un tirdzniecības fakultātes Prečziņu nodaļā. Tātad nākotnē darbosies pa tirdzniecības līniju. Nikam pret prečziņu profesiju pašu par sevi, protams, nebija ne mazāko iebildumu, taču nepatika, ka to izvēlējusies arī tieši Lija. Tas jau bija iepriekš iepotēts, ar varu uzspiests, no visagrākās bērnības ieaudzināts, izslavēts un pieņemts pasaules uzskats. Jādara tikai kaut kas tāds, no kā var gūt labumu vai peļņu! Dzīvot pēc visai primitīva tirgus principa — ja tu man, es arī tev. Vienalga — vai tā būtu prece, morāle vai cilvēciskās attiecības. Tādi acīmredzot var saprasties vienīgi uz kaut kādas savstarpējas vērtību apmaiņas pamata.

Niks klusi iegāja virtuvē, padzēra ūdeni un atgriezās savā istabā. Nāca miegs, un viņš jutās pamatīgi noguris. Niks uzklāja gultu, atvēra logu, nodzēsa gaismu un sāka izģērbties. Pēc tam neapsedzies apgūlās un vēroja, kā loga priekšā vējš spītīgi loka ābeles zaru. Viņš atcerējās pagājušo dienu, skolas izlaidumu un ezera krastā pavadīto vakaru. Prieks, lepnums un patīkama apmierinājuma sajūta mijās ar kaut ko nepiepildītu, vieglām skumjām par nekad vairs neatgriežamo laiku un daudziem notikumiem, kurus tagad gribētu un arī varētu pavērst citādi.

Pie durvīm kāds klusi pieklauvēja. Niks gandrīz droši zināja, ka tā ir Lija, un tādēļ neatbildēja. Durvis tomēr atvērās, un istabā patiešām lēni ienāca Lija. Viņas kailais ķermenis bija apsegts vienīgi ar plānu, zilu naktskreklu. Lija dažus mirkļus pastāvēja, aprada ar istabas krēslu, tad pienāca pie Nika gultas un apsēdās viņam blakus.

—   Es zinu, ka tu neguli,— Lija klusi sacīja.— Netēlo.

—   Es guļu,— Niks negribīgi atbildēja, un tomēr kaut kur sirds dziļumos viņam bija patīkami, ka Lija ir atnākusi.

—   Tu neguli,— Lija turpināja.— Tu gaidi mani.

—   Es tevi gaidīju dienā,— Niks teica.

—   Bet es ņēmu un atnācu nakti. Vai nav labāk?

—   Nezinu.

—   Zini gan.

—   Šodien bija traka diena,— Niks sacīja.— Vienīgā tāda manā mūžā.

—   Un tu mani vēl dzen projām.

—   Es tevi nekur nedzenu.

—   Kur tu visu dienu biji?— Lija painteresējās.

—   Man šodien bija izlaidums. Es beidzu videni.

—   To taču es zinu. Rozes pamanīji?

—   Jā, izskatās ļoti efektīgi.

—   Paldies neteiksi?

—   Tu tās nopirki vai nogriezi dārzā?

—   Tev to svarīgi zināt?

—   Nē, ne sevišķi.

—   Kādēļ tad prasi?

—   Tomēr interesanti.

—   Nekā interesanta tur nav. Es domāju, tu priecāsies.

—   Paldies, Lija. Es arī priecājos.

—   Bet ģīmis kā zobu sāpēs.

—   Tu jau neredzi,— Niks pateica.

Lija dažus mirkļus pagaidīja, padomāja, tad, par kaut ko izšķīrusies, noliecās un lēni, lēni, neatlaidīgi skatīdamās Nikam acīs, savu galvu tuvināja viņa sejai, līdz abu lūpas saskārās. Tās bija siltas un miklas. Niks sajuta, kā cauri visam ķermenim ātri izskrien ass karstuma vilnis, vēl brīdi viņš mēģināja sevi apvaldīt, tad tomēr nepacietīgi ar abām rokām apskāva Lijas galvu un sāka meiteni aizgūtnēm skūpstīt. Lija atbildēja ar to pašu. Nedaudz vēlāk Niks novēla Liju sev blakus un turpināja glāstīt viņas stingrās, piebriedušās krūtis. Un, lai gan tikai pirms dažām minūtēm Niks bija stingri nolēmis neko tādu nedarīt, meitenes tik tuvā paļāvīgā ķermeņa izraisītā vēlēšanās bija tomēr nesalīdzināmi spēcīgāka par šo lēmumu.

Pasaule pazuda. Laiks apstājās vai arī — tieši otrādi — pēkšņi drāzās uz priekšu ar desmitkārtīgu paātrinājumu. Sirds dauzījās krūtīs kā būrī iesprostots zvērs. Niks tik apdullinoši spēcīgi sajuta Lijas jauno, pēc nakts un rozēm smaržojošo ķermeni, ka viņš pat noreiba, iekrita it kā smagā transā, jutās bezgalīgi laimīgs un visu laiku domāja par to, cik ārkārtīgi patīkami ir baudīt šādu tuvību, līdz pēdējai nervu šķiedriņai izjust šo abu ķermeņu pasakaino saplūšanu, ka tas ir pats skaistākais un vērtīgākais, ko vien divi cilvēki var izdarīt.

Arī Lija laikam juta apmēram to pašu, jo gulēja kā nemaņā, tikai paretam skaļi iečukstēdamās:

—   Tu mans, mans, mans!

Kad pēc kāda laika tas norima un viņi jau mierīgi gulēja viens otram blakus, Niks pakāpeniski pats pret sevi un Liju sāka sajust arvien lielāku nepatiku. Tas nebija nekāds jaunums. Tā notika gandrīz vienmēr. Niks savā dziļākajā būtībā, savā dvēselē un prātā Liju negribēja, tā viņam nepatika, taču Lija nāca, un Niks viņu ņēma. Tikai daži skūpsti, kaut neliela abu ķermeņu saskarsme viņā vienmēr visus iepriekšējos nodomus un apņemšanos spēji iznīcināja. Sī vēlēšanās un tieksme izrādījās tik spēcīga un līdz šim vēl ne reizi nepārvarēta, ka tā Niku sāka jau baidīt. Viņš saprata, ka tā nedrīkst turpināt. Ja viņš patiešām grib būt īsti neatkarīgs un stiprs, tad nekādā ziņā šai tieksmei nedrīkst pakļauties.

Lija pagriezās sāniski, uzlika galvu uz Nika pleca un ar kreiso roku sāka viegli glāstīt viņa kaklu.

—   Es tevi mīlu, Nik,— viņa klusi atzinās.— Tu man esi vienīgais.

Lai gan šādi vārdi, iespējams, ir vispatīkamākie, kādus vien cilvēks jebkad vēlas dzirdēt, Niks tomēr saviebās. Jo tieši šos vārdus viņš gribēja un ilgojās dzirdēt no citas meitenes mutes.

—   Nestāsti niekus,— Niks teica.— Es tev nekad neesmu bijis vienīgais.

—   Vienmēr.

—   Tev taču pirms manis jau bija kāds futbolists, ar kuru tu pirmoreiz. . .

—   Jā, Nik. Bija. Bet tas jau ir pagājis.

Niks atkal saviebās.

—   Nelej,— viņš mazliet rūgti sacīja.— Tas nemaz nevar tik ātri paiet. Bet, ja tomēr ir pagājis, tad diez kas no tevis nav.

Viņi ilgi klusēja. Lija pavirzījās no Nika tālāk. Kaimiņu mājas pagalmā nikni ierējās suns. Laikam pa ielu gāja kāds dzērājs, jo pēkšņi pavisam tuvu no loga viens skaļi iebaurojās: «Ai, kā gribās, ai, kā gribās man pie tevis ātrāk būt! Ai, kā gribās!. . .» Tad baurošana norima. Caur atvērto logu istabā ieplūda vienīgi reibinošas nakts smaržas un blāva mēness gaisma.

—   Līdzko tu pirmo reizi ienāci mūsu mājā. . .— Lija atcerējās.— Ar to tad arī sākās. Es esmu galīgi zaudējusi galvu.

Tā bija taisnība. Viss sākās tieši tad. Bet pirms tam Lija satikās ar kādu citu puisi, kura vārdu viņa vēl ne reizi nebija nosaukusi un vispār gandrīz neko par viņu nebija stāstījusi. Tikai tā — vispārīgi. Un Nikam, ja viņš to gribētu, atliktu vienīgi minēt, vai tā Lijai bijusi nopietna un ilgstoša draudzība vai īslaicīga aizraušanās, vai pat tikai vienreizīga paklupšana. Bet Niks par to galvu nelauzīja. Lijas pagātne viņu neinteresēja, kā sevišķi neinteresēja arī pati meitene. Lija nāca, parasti nāca tieši tāpat, kā bija atnākusi arī šonakt, un Niks viņu projām nedzina. Tas arī viss. Niks saprata, ka tā ilgi turpināties nevar, ka beidzot šis savādais, reizē patīkamais un nepatīkamais sakars jāpārtrauc un Lijai viss atklāti jāpasaka.

—   Es īsti nezinu,— Niks klusi sacīja,— bet man šķiet, ka mīlestības dēļ galvu gan nevajadzētu zaudēt. Tā tomēr var vēl noderēt.

—   Kam?— Lija nepacietīgi pajautāja.— Kam vajadzīga galva un viss pārējais, ja nav mīlestības?

—   Kas vispār mīlestība tāda ir? Tu zini?— Niks diezgan izsmējīgi uzprasīja.

—   Jā,— Lija nekavējoties atbildēja.— Mīlestība — tā esmu es pati. Un mīlestība esi tu.

Niks cieši sakoda zobus un krūtīs sajuta ieplūstam aukstu niknumu. Vārdi, kādus cilvēki runā par mīlestību, nez kādēļ vienmēr ir skaisti, viņš rūgti nodomāja. Tikai diemžēl ļoti bieži skaists nav cilvēks pats un viņa rīcība.

Niks gulēja atvērtām acīm, skatījās, kā ābeles zari uz istabas sienām met dīvaini spokainas ēnas, un iedomājās, ka tās varbūt nokritušas no kāda cilvēka tumšās dvēseles. Un tagad kā čūskas lien arī pie manējās. Varbūt tādēļ, ka mana dvēsele tāpat nav jau vairs sevišķi balta? Iespējams. Pat ļoti iespējams. Taču es gribu to saglabāt gaišu un tīru. Kā lai viņai to pasaku? Kā lai ieskaidroju, ka gaidu citu meiteni? Ka vēlos atrast šādu meiteni un pats pie viņas aiziet? Un lai šī meitene man nekliedz ausī par mīlestību, bet patiešām mani mīl. Ka mīlestību es iedomājos tik trauslu un netveramu kā šo tālo mēness gaismu. Ka man meitenes mīlestība vispirms saistās ar biklu acu skatienu, nevis ar nekautrīgu savas miesas izrādīšanu.

—   Būsim godīgi. Nemelosim vismaz paši sev. Tas, ar ko mēs abi nodarbojamies, ir visparastākais sekss. Un tikai. Vairāk nekas. Nav ko noliegt — mums abiem tas patīk. Kā protam un mākam, mēs to piekopjam jau ilgāku laiku. Un varbūt izmēģināsim vēl kādu reizi. Bet Lija! Kāds tam visam sakars ar mīlestību!?

—   Vistiešākais. īsta mīlestība bez tā nemaz nevar pastāvēt.

—   Jā,— Niks piekrita.— Droši vien. Bet kā tu zini, ka mīli? Ka tas nav tikai tā. . .?

—   Kā?

—   Neizliecies.

Lija piecēlās sēdus un izbrīnījusies skatījās uz Niku.

—        Nik. . .— viņas balss viegli iedrebējās.— Vai tu tiešām domā. . . ka es pie tevis.. . to visu. . . vienkārši tāpat? Aiz gara laika? Bez mīlestības?!

—   Jā,— Niks atklāti pateica.— Tā es domāju.

—   Kādēļ?— Lija uzprasīja.

—   Nezinu,— Niks negribīgi atteica.

—   Saki vien.

—   Lai paliek. Labāk gulēsim.

—   Nē, tu tomēr pasaki!

—   Baidos, ka varu kļūt rupjš.

—   Nekas. Es pacietīšu.

—   Tu tūlīt bimbodama aiziesi prom.

—   Tas nekas. Saki visu, kas uz sirds.

—   Man uz sirds nav nekā.

—   Gan jau ir.

—   Nekā.

—   2ēl,— Lija noskumusi pašūpoja galvu.

—   Tev vajadzētu priecāties.

—   Nerunā muļķības.

—   Tu esi vecāka par mani.

—   Un kas par to?— Lija vēlreiz izbrīnījās.

—   Nekas.

—        Nē! Laikam jau kaut kas tomēr ir, ja tu par to ieminējies!

—   Tikai fakts.

—   Divi gadi neko vēl nenozīmē.

—        Lai tā būtu,— Niks nopietns sacīja.— Lai tā būtu! Bet noteikti kaut ko nozīmē tas, ka pirms manis tev jau bija kāds cits. Tas pirmkārt. Otrkārt. . . Kaut ko nozīmē arī tas, ka tu pirmā atnāci pie manis, ka tu. . .

Niks apmulsa un pagrieza galvu sāņus. Bet Lija sāka smieties.

—        Nik! Mīļais! Atjēdzies! Kādā laikā tu dzīvo? Tev patiešām nepatika, ka es toreiz pie tevis?. . . Un vispār.. . Vai tas ir tik svarīgi? Kurš pie kura nāk?

—   Ļoti svarīgi,— Niks apstiprināja.

Lija atkrita uz muguras, uz krūtīm ātri uzrāva segu un diezgan nicīgi iesmējās.

—        Ak dievs! Kāds tu tomēr vēl esi bērns! Nik! Tu esi puika, kam dikti patīkas tēlot pieaugušu vīrieti!

—   Man nekas nav jātēlo. Es jau tāds esmu.

—   Tu esi totāli atpalicis. Naivulis, lūk, kas tu esi! Jeb ari pamatīgs liekulis. Sapņo par baltu mīlestību, gribi dabūt nevainīgu meiteni, bet tai pašā reizē neatsakies pakampt jebkuru, kas pagadās pa rokai, vai tā?

—   Nē, ne tā!— Niks caur zobiem izgrūda, strauji pagriezās ar seju pret Liju un cieši satvēra viņas zodu.— Paklausies, Lija! Pieņemsim, ka esmu naivs. Labi. Pieņemsim, ka esmu arī liekulis. Lai tā būtu! Bet bērns es jau sen vairs neesmu. Es zinu, kas notiek starp puišiem un meitenēm, starp vīriešiem un sievietēm. Četrpadsmit gadu jaunumā es jau biju redzējis to, ko daudzi neredz un neuzzina pat līdz sirmam vecumam! Es esmu bijis klāt, kad piecpadsmitgadīgi skuķēni pēc kārtējā diskotēkas vakara mūsu mājas pagrabā ierīkotā «sarkanajā stūrītī» pieņem čaļus rindas kārtībā. . . Es esmu redzējis, kas notiek dažās profeņu kopuškās. Es esmu redzējis, kā arī «augstākās sabiedrības» viesībās, kamēr vīrs verandā ar pārējiem viesiem sūc kokteili un pļāpā par lielo mākslu, viņa sieva turpat vannas istabā grēko ar kādu citu! Es tāpat esmu redzējis, kas notiek kinoekspedīciju laikā! Kad, taisot smuku jaunatnei domātu pamācoši tikumisku filmu, aktieri un pārējie grupas dalībnieki starplaikos ar vietējām palaistuvēm vai savām pašām aktrisītēm taisa visnetikumiskāko izvirtību! Es nesaku, ka man tas viss ļoti riebjas. Nē! Es to arī sevišķi nenosodu. Acīmredzot tāda ir dzīve. Acīmredzot vienai daļai cilvēku kaut kas tāds ir vajadzīgs. Taču saproti. . . Tieši tādēļ, ka man tepat blakus kaut kas tāds tomēr pastāv, ka es visu to zinu un esmu to redzējis, es patiešām vēlos savu mīlestību satikt tīru un neaptraipītu. Es gribu savu meiteni pilnīgi Baltu.

10

Pēc dažām dienām Niks, Tedis un Eduards aizbrauca uz sesto slimnīcu pie Ata Kūlīša. Atis tur atradās jau otro mēnesi, un viņa stāvoklis diemžēl nepārtraukti pasliktinājās.

Maija sākumā, kad klusā nepacietībā visi koki un krūmi «izšāva» savus smagi piebriedušos pumpurus, kad viņu klase jau zināmā mērā sāka gatavoties vai vismaz jau nopietni domāt par vidusskolas izlaiduma eksāmeniem, vienpadsmitās «b» klases skolnieks Atis Kūlītis, jau iepriekš ilgāku laiku juzdamies nevesels, vienu dienu skolas koridorā pēkšņi bezsamaņā nokrita gar zemi.

Agrāk, kad Atis sūdzējās par biežajiem galvas reiboņiem, nespēku un sāpēm locītavās, gan māte, gan skolas ārsts, gan paziņas viņu parasti ātri vien nomierināja: «Nav ko velti uztraukties! Tas ir parastais pavasara nogurums. Biežāk uzturies svaigā gaisā un vairāk ēd vitamīnus!»

Atis tā ari darīja, taču labāk nekļuva. Kad viņu toreiz tieši no skolas aizveda uz slimnīcu, ārsti beidzot uzstādīja īsto diagnozi. Un tā saucās diezgan bezcerīgi — Ieucosis jeb akūtā leikēmija.

Visa viņu klase bija satriekta. Kā tas var būt? No kurienes Atim leikēmija vai — kā to sauca tautā — asins vēzis vai staru slimība?

Viņiem kļuva pat bail. Diendienā radio, televīzija un prese brīdināja cilvēci no kodolkatastrofas briesmām un viņiem, šodienas astoņpadsmitgadīgajiem, «staru slimība» vispirms saistījās galvenokārt ar atombumbu, ūdeņraža vai neitronbumbu sprādzieniem. Ar «US Pershing-2», «Polariss» vai Hirosimu. Ar cilvēkiem, kas, saņēmuši pārmērīgu jonizējošā starojuma devu, lemti neglābjamai bojā ejai.

Bet mūsu Atis! Kad, kur, kādēļ? Par ko?!

Dažas dienas vēlāk, kad no slimnīcas piezvanīja uz skolu un lūdza steidzamu palīdzību, Niks kopā ar skolas komjaunatnes biroja locekļiem aicināja biedrus kļūt par brīvprātīgiem donoriem. Pieteicās sešpadsmit skolnieku, asinis nodeva divpadsmit.

Asinspārliešana diemžēl Atim maz ko līdzēja. Viņi toreiz organizēja pastāvīgas dežūras, un pēc mācību stundām no viņu klases katru dienu kāds ieradās slimnīcas palātā pie Ata. Bet tad sākās izlaiduma eksāmeni, gatavošanās pašam izlaidumam un Atis it kā piemirsās. Vakarvakarā Nikam piezvanīja Ata māte un, skaļi raudādama, pastāstīja, ka pašlaik Atim esot ļoti, ļoti slikti.

— Lūdzu, Nik, ja vari, rīt aizbrauc pie viņa. Aizbrauc! Kas zin, kad vēl iznāks. . .

Māte neko vairāk neteica, tikai raudāja. Pēc kāda laika Niks galīgi satriekts nolika klausuli un arī gandrīz vai sāka raudāt. Viņš ar Ati nekādos lielos draugos nebija, bet tomēr — klasesbiedrs, ar kuru vienpadsmit gadus kopā mācījušies.

Atim vispār šai dzīvē nebija veicies. Tēvs no ģimenes bija jau sen aizgājis, un māte viena pati audzināja divus bērnus. Bez tam Atis pats bija pamaza auguma, kalsns un fiziski vājš, nēsāja brilles un vienmēr izskatījās nez par ko nobijies. Ne tikai zēni, bet arī meitenes viņu vienmēr ķircināja, apcēla un, protams, neviena ar viņu nedraudzējās.

Bet tagad Atis, neticami bals un gluži bez speķa, bija pārvietots uz vienvietīgu palātu. Niks uzreiz saprata, ko tas nozīmē. Viņš centās savaldīties un pārāk bieži neskatīties Ata dziļi iekritušajās acīs.

—   Zēni, zēni,— Atis piesmakušā balsī sacīja un pacēlās mazliet augstāk zem pleciem paliktajos spilvenos.— Labi, ka atnācāt. Es jau sāku domāt, ka būsiet mani aizmirsuši.

—   Ko tu!— Tedis atmeta ar roku.— Tu jau pats zini — pēdējie ekši un izlaidums. . .

—   Beidza visi?— Atis painteresējās.

—   Jā,— Eduards apstiprināja.— Neviens pat nenopelnīja pēceksāmenus. Man šķiet, ka paši skolotāji tīšuprāt visus laida vieglāk cauri.

Atis sakārtoja brilles, visus vērīgi noskatīja, tad pasmaidīja.

—   Jūs tomēr mani aizmirsāt.— Viņš pārmetoši pašūpoja galvu.— Aizmirsāt.

Visi trīs puiši nesapratnē cits uz citu paskatījās.

—   Tu domā šo pēdējo nedēļu?— Niks pavaicāja.

—   Ko tu! Jūs taču turpat divus mēnešus esat nākuši vai katru dienu. Es domāju. . . Viens no mūsu klases tomēr nenolika eksāmenus. Vispār nebeidza skolu. Izgāzās. . .

Niks uzmundrinoši iesmējās.

—   Tu par to nedomā! Gan jau vēl paspēsi! Iznāksi no slimnīcas, mazliet atvilksi elpu un rudenī noliksi.

Atis ar grūtībām vairākas reizes dziļi ievilka gaisu, tas ar savādu šņākoņu ieplūda un izplūda caur viņa zilganajām lūpām, tad viņš pievēra acis un diezgan ilgi klusēja. Niks, Tedis un Eduards, paši nobāluši un juzdamies neērti, skatījās uz Ata bālo seju, iekritušajām acīm — briļļu stikli acu dobumus vērta it kā vēl dziļākus — un lāgā nezināja, ko Atim tagad teikt un kā pret viņu izturēties. To, ka Atis ilgi nedzīvos, viņi diemžēl redzēja skaidrāk par skaidru, un tas viņos viesa nepārvaramu žēlumu un kaut kādas savādas, lēni stindzinošas bailes. Viņi pirmo reizi tik tuvu un skaidri redzēja cilvēku, kuram pavisam drīz no šejienes jāaiziet uz visiem laikiem. Cilvēku, kuru kāds neredzams spēks nez kādēļ tik ātri bija nolicis pie Mūžības durvīm, bet pats pašlaik nesteigdamies no kaba

tas izvelk lielu atslēgu un to ieliek atverē. Atliek tikai to vienreiz pagriezt, un durvis būs vaļā. . .

Apstājies, Laiks, apstājies!— Niks domās lūdza. Tu pa šim durvīm jau esi izsviedis miljardus, tad kādēļ tev vēl ir vajadzīgs mūsu Atis?

—   Paldies jums visiem par palīdzību.— Atis beidzot atvēra acis un paskatījās uz puišiem.— Agrāk, kad «Kom- somoļskaja pravdā» vai mūsu pašu «Padomju Jaunatnē» dažreiz lasīju aprakstus par studentiem vai vispār cilvēkiem, kuri labprātīgi citiem ziedo savas asinis. . . Nodomāju— tie korespondentiņi gan prot smuki rakstīt. Bet tas patiešām ir kaut kas tāds, ko nevar aizmirst. Paldies, zēni, un visiem skuķiem tāpat! Zēl tikai, ka tas viss ir bijis velti.

—   Nekas nav bijis velti!—Niks uztraucies iesaucās. — Un netaisi mūs te diez par kādiem varoņiem! Tas bija vismazākais, ko mēs tev varējām dot. Par to vispār nemaz nav vērts runāt! Labāk pastāsti. . .

Niks pēkšņi aprāvās un, galigi apmulsis, spēji nolieca galvu. Ko viņš te muld? Ko Atis lai tādu pastāsta? To, kā viņš te divus mēnešus gul un, cerībām gaistot, noskatās, cik nesekmīgi ārsti mēģina uzvarēt viņa slimību? Bet to • uzvarēt neviens un nekur vēl pagaidām nespēj. Viņš to zina. Varbūt Atim bija jāpiedzimst vēlāk? Kad cilvēkus vairs nenomāks ne slimību, ne karu briesmas, kad cilvēks vienmēr un visur par savu dzīvību un dzīvi varēs justies pilnīgi drošs. Taču mēs šai pasaulē tomēr dzīvojam šodien — divdesmitā gadsimta astoņdesmito gadu vidū. Un droši vien vajadzētu priecāties par to pašu. Jo galu galā mums bija neiedomājami vairāk iespēju vispār nebūt nekā būt.

—   Kā tevi te baro?— Eduards pavaicāja, laikam nemaz neapjēgdams, cik šis jautājums skan stulbi. Bet varbūt tas tomēr bija labāk nekā prasīt: «Kā tevi te ārstē?»

—   Labi,— Atis atbildēja un nez kādēļ grūtsirdīgi pasmīnēja.— Mani te baro labi. Es tikai četras dienas neko neesmu ēdis. Vienkārši nelien iekšā.

—   Bet mēs tev te atnesām zemenes un ķiršus. Melnie jau atkal tirgojas uz visiem stūriem.

—   Paldies. Ielieciet skapītī. Lai vēlāk tiek mammai. . .

Visi apmulsuši atkal kādu laiku klusēja.

Tagad vajadzētu triekt kādus jokus, Niks ātri nodomāja. Jautri gvelzt, smieties, stāstīt anekdotes. Kaut ko visu laiku runāt, runāt, bez pārtraukuma runāt, tā ne mirkli neļaujot ne viņam, ne mums domāt par to, kas ar Ati var notikt šovakar, rīt vai aizparīt. Bet visi vārdi iestrēdz rīklē, un tu kā muļķis vari tikai blenzt grīdā.

—        Izlaiduma sarīkojums bija foršs?— Atis painteresējās.

—   Tā, ne visai,— Tedis izvairīgi atbildēja.

—        Kas tur var būt foršs?— Eduards skatījās sāņus.— Parastā krāšņo burbuļu pūšana! Cik tagad jums visiem būs labi un skaisti! Lielā dzīve jūs gaida! Bet es kaut kā nemanu, ka tā mani ļoti gaidītu.

—        Gan jau. . .— Atis samocīti pasmaidīja.— Gan jau tu tajā iekšā tiksi.

—       Pie tam vēl bez bijīgas klauvēšanas,— Eduards negaidīti piekrita.— Ja jau tāda izdevība ir gadījusies, garām nelaidīšu.

—   Viņš tur iebrauks ar sava tēva limuzīnu,— Niks teica.

—        Jā, zēni.— Eduards pacēla galvu un paskatījās uz draugiem.— Vakar vecais par godu šūles beigšanai man to vāģi atdāvināja oficiāli. Visi papīri jau nokārtoti, un tagad es patiešām esmu kļuvis mašīnas īpašnieks. Vai nav skaisti?

—       Skaisti gan,— Teodors piekrita.— Tā parasti veicas vai nu muļķiem, vai izredzētajiem. Tev nevajadzēja izdot pat trīsdesmit kapeikas, lai tiktu pie žiguļa.

—        Neņirdz,— Eduards norūca.— Vai tad es vainīgs, ka vecais grib pirkt vēl vienu tačku?

—        Ko nu par to,— Niks teica.— To viņš ir labi izdomājis.

—        Es arī tāpat domāju,— Teodors piekrita.— Tu taču savējo kā likts drīz vien sadauzīsi. Braucējs tu esi švaks.

—   Man vienalga,— Eduards nevērīgi atmeta ar roku.

—       Atdāvini labāk man,— Tedis ierosināja.— Tu jau zini, kā es braucu — ātri, bet droši.

—        Ko tu tagad domā darīt?— Atis gurdā balsī Tedim pavaicāja.— Turpināsi braukt gonkās?

—        Jā. Kamēr kādu dienu smuki nositīšos. Tad arī beigšu.

—       Mūsu Teodors kādu dienu ņems un vēl kļūs par pasaules čempiņu,— Niks sacīja.— Jūs redzēsiet!

—        Nebūtu slikti,— Teodors piekrita,— ielikt pašam Alenam Prostam.

—   Un saņemt simttūkstoš dolārus, vai ne?

—        Jā,— Teodors domīgs piekrita.— Nemaz nebūtu bijis slikti. Es tad senčiem un brāļiem nopirktu kooperatīvos dzīvokļus, pats sevi ari neaizmirstu. Kaut ko satriecošu uzdāvinātu Ingai. . .

—        Ko dara mūsu meitenes?— Atis pavaicāja.— Visas spersies uz augstskolām?

—       Droši vien,— Niks atbildēja.— Dace, Baiba un Sigita domā iet uz ekonomistiem, uz rūpniecisko plānošanu. Dienās būs baigās priekšnieces, un to viņām ari vajag! Ilona taisās uz biologiem, bet Sarmīte nez kādēļ uz Lauksaimniecības akadēmiju. Par pārējiem īsti nezinu.

—   Ko tad Inga?— Atis painteresējās.

—   Laikam jau paliks pie aktrisēm,— Niks atbildēja.

—   Lai gan es neticu, ka viņa tāpat domās ari vēl pēc diviem, trim vai pieciem gadiem.

Teodors, tā kā mazliet izbrīnījies, ātri paskatījās uz Niku, tad atkal domīgs nolieca galvu.

—       Man Inga ļoti patika,— Atis negaidīti atzinās un gurdi pasmaidīja.— Viņa par mani nez kādēļ vienmēr smējās vismazāk.

—   Vanda tāpat taisās par aktrisi,— Eduards sacīja.

—   Un viņa no šā nodoma neatkāpsies ne pēc pieciem, ne pēc desmit gadiem.

—       Man arī Vanda patika,— Atis turpināja klusā, noskumušā balsī.— Vienreizējs skaistums!

—        Kuram gan viņa nepatika?— Niks pavaicāja.— Gan klasē, gan visā skolā.

Atis dažus brīžus klusēja, droši vien atcerēdamies Vandu un Ingu, Daci un Sarmīti un visas pārējās klasesbiedrenes, tad atkal mulsi pasmaidīja un novērsa skatienu sāņus.

—       Ziniet, zēni. . . Es taču vēl ne ar vienu meiteni. . . Tā pa īstam. . . Man nav bijusi neviena. . .

—        Neņem pierē!— Eduards ātri iesaucās.— Tiksi uz pekām, gan iedzīsi! Mēs speciāli priekš tevis sameklēsim tādas meitenītes. . .

—        Bet jūs?— Atis pavaicāja un cieši skatījās uz puišiem.— Jūs jau gan, vai ne?

—        Nē,— Tedis noraidoši pakratīja galvu un novērsa skatu.

—   Tu taču draudzējies ar Ingu,— Atis atgādināja.

—        Jā,— Tedis atzināš,— bet tikai tā… Bez jebkāda seksa.

—   Un tu, Eduard?

—        Es tāpat,— Eduards atbildēja.— Es Vandai neesmu pieskāries pat ar mazo pirkstiņu.

—   Tu par to neuztraucies,— Niks Atim sacīja.— Arī man pagaidām nav bijusi neviena meitene. Nu, un tad? Liela nelaime? Dzīve nupat tikai sākas. . .

—   Jā,— Atis klusi piekrita,— nupat tikai sākas. . .

Pēc tam viņš vairākas reizes tā savādi noraustījās, aizvēra acis un sāka gārgt. Atim bija neciešami grūti elpot, viņš sāka svaidīties un kaut ko nesaprotamu runāt.

Teodors nobijies ātri izskrēja no palātas un pasauca dežurējošo māsu. Pēc dažām minūtēm atnāca vēl arī pusmūža ārsts un puišus tūlīt palūdza no palātas iziet.

—   Atnāciet rīt,— viņš teica.— Bet šodien pietiks. Jūsu biedram. . . Viņam ir slikti. . .

Puiši klusēdami izgāja laukā, šķērsoja slimnīcas pagalmu, Dzirciema ielu un apstājās pie trolejbusa pieturas.

Bija silta vasaras diena. Pa ielu lepni un bezrūpīgi brauca automašīnas, bet pie pieturas, jautri sarunādamies, stāvēja bariņš jauniešu zilajos civilās aviācijas skolas formas tērpos.

—   Kaut kā pavisam draņķīgi,— Teodors saviebies atzinās.

—   Man gluži tāpat,— Niks piekrita.— Kā tu domā. . . viņš dzīvos?

—   Nezinu,— Tedis paraustīja plecus.— Bet es nekad un nekur neesmu dzirdējis, ka kāds no leikēmijas būtu izārstēts.

—   Varbūt nevienu gluži izārstēt arī nevar,— teica Eduards,— taču es zinu, ka ir cilvēki, kuri ar šo leikēmiju dzīvo gadiem ilgi. Vandas vecāki stāstīja.

—   Tad dzīvos arī mūsu Atis,— Niks nopietni sacīja, — jo citādi tas būtu pārāk netaisni. Pārāk. . .

11

Jau vairākas stundas lija biezs, balts lietus.

Pēc nedēļas ilgā karstuma jau naktī visu debesi noklāja melni mākoņi, dobji rībināja pērkons un gandrīz vai bez pārtraukuma visapkārt liesmoja garas zibens šautras. Kļuva pat baigi. Izskatījās, it kā visa Rīga pēkšņi būtu iegrimusi lielā uguns jūrā.

—   Redz, kā dieviņš dusmojas,— mazmeitiņai jeb varbūt mazmazmeitiņai teica kāda salīkusi vecenīte, kura stāvēja turpat netālu no Nika un neapmierināta raudzījās augšup.

Dieviņš nedusmojas, Niks pasmaidot nodomāja. Dieviņš strādā. Viņš pašlaik pārkvalificējies par elektrometi- nātāju un ļoti cenšas Rīgu piemetināt kaut vai pie viena garāmslldoša mākoņa malas. Bet nekas nesanāk. Rīga ir stipra. Tā turpat jau astoņsimt gadus mierīga stāv starp Daugavu un jūru un šķauda virsū šai debesu uguņošanai. Bez tam ari mākoņi tūlīt pazudis. Vējš pieņemas, lietus pamazām kļūst smalkāks, un ziemeļu pusē jau parādās gaiša un pilnīgi tīra apvāršņa mala.

Pēc medus un ilgām smaržoja liepas.

Niks stāvēja pilsētas centrā pie Planetārija un gaidīja, kad pārstās līt. Nikam gan bija līdzi lietussargs, taču viņš pārdomāja un nosprieda tomēr pagaidīt. Jo nekur sevišķi nebija jāsteidzas. Niks gan bija apsolījis apciemot māti, taču ierašanās laiks nebija precīzi noteikts, tā ka viņš vēl mierīgi varēja pastāvēt un pavērot apkārtējos cilvēkus.

Lūk, tā pati vecenīte, kas pirmīt runāja par dusmīgo dieviņu, tagad pati dusmīga bar savu mazmazmeitiņu, jo tā jau vairākas reizes, labpatikā spiegdama, ir ielēkusi tuvējā peļķē.

Pašā ielas malā baltā kreklā ar Alena Delona attēlu uz muguras stāv kāds izstīdzējis puisis, nepacietīgi skatās uz pretējo pusi un nenieka nebaidās samirkt lietū.

Divas pavecākas sievietes skaļi sarunājas, abām rokās saites, kuras rausta labi kopti pūdeļi, un arī tie savā starpā skaļi sarejas.

Vecs, pilnīgi plikgalvains vīrietis. Virs raiba krekla diezgan saburzīta žakete. Pie žaketes atloka Slavas ordenis. Nekādu citu apbalvojumu nav. Tikai viens pirmās pakāpes Slavas ordenis.

Divi labi apģērbušies jauni nēģeri. Runā franču valodā. Uz krūtīm ķēdītēs zelta krusti.

Trīs Rīgas panki. Diviem viena galvas puse nodzīta uz «nulli», otra atstāta «ezītī». Trešajam laikam mēnesi neķemmētie mati nokrāsoti trīs krāsās — pa vidu zaļš, gar malām lillā un sarkans. Katrā kājā savādāka sandale. Vaļēji, netīri krekli un saņurcītas bikses. Viņi neisskatās pat nožēlojami. Pat ne stulbi. Izskatās, it kā viņi nupat būtu izvilkti no kanalizācijas caurules.

Un tad Niks spēji satrūkās un sastinga. Dažus mirkļus pat šķita, it kā no uztraukuma būtu apstājusies sirds. Niks pēkšņi ieraudzīja Savu Meiteni. Neviens to viņam nebija teicis. Neviens nebija iepriekš parādījis ar pirkstu — lūk, tāda viņa izskatīsies! Līdzko ieraugi, tūlīt grāb ciet! Bet Niks kaut kādā veidā tūlit saprata, ka tā patiešām ir Viņa.

Meitenē nebija nekā neparasta vai uzkrītoša. Vidēja auguma, vingrs, labi trenēts ķermenis, normālas krūtis, diezgan pagaras, slaidas kājas uz baltām zempapēžu kurpītēm un īsa, cieši pieguloša balta kleita. Gaiši, zeltaini mati. Lielas, zilas acis. Vairāk ieapaļa nekā garena seja. Pabiezas, viegli uzkrāsotas lūpas. Neuzkrītošs deguns. Viņa nebija skaistule, bet viņas mierīgais acu skatiens tīrajā, maigajā sejā izstaroja kaut ko tik neticami gaišu, pievilcīgu un satraucošu, ka pagāja diezgan krietns laiks, kamēr Niks spēja daudzmaz nomierināties un sākt loģiski domāt — kā lai meiteni aizkavē? Taču izdomāt viņš pagaidām neko vēl nespēja. Viņš vienīgi varēja apbrīnas pilns uz viņu skatīties un pirmo reizi mūžā sajust, ka varbūt tieši nākamie mirkļi var būtiski ietekmēt visu viņa turpmāko dzīvi. Niks pilnīgi fiziski sajuta, ka viņu nevaldāmi pārņem prieks, neatvairāms, reibinošs spēks, kāds pasakains dullums, kaut kas neprātam līdzīgs, tik neiedomājami satraucošs un pacilājošs, ka Niks pat nosvīda un vēlreiz juta, kā uz dažiem mirkļiem pamirst sirds. Sī nelielā muskuļa vietā viņš pēkšņi dzirdēja skaļi kliedzam sava saprāta un neprāta balsi: «Tā ir viņa! Nik, veco zēn, tā ir viņa, ko tu tik ilgi esi meklējis, tā ir viņa, kuru tu nekad vairs citur nesastapsi, nekad vairs neredzēsi, nekad neiegūsi! Tev ir ārkārtīgi maz laika. Redzi, jau nāk kāds trolejbuss, meitene saspringta skatās, tūlīt viņa paies dažus soļus uz priekšu, iekāps trolejbusā un aizbrauks. Un tu tā arī nekad neuzzināsi, kas viņa tāda ir, kā viņu sauc un kur viņai vajadzēja braukt šai tumšajā, lietainajā vasaras dienā.

Nekaunies! Pieej klāt un satver aiz rokas! Kādēļ tu nevari viņu aizkavēt? Kādēļ tev jālaiž garām tik vienreizēja izdevība?

Uzspļauj dažām pieklājības normām, ko kādreiz izdomājuši gļēvi aristokrāti!

Aizmirsti visu, kas tev var traucēt!

Aizmirsti liekuļus, šos sliktos «labā» toņa noteicējus, kuri apgalvo, ka ir nepieklājīgi meitenei «piesieties» uz ielas, bet paši taisa baigākos skandālus, stāvot veikala rindā vai braucot tramvajā!

Uzrunā! Lai tie smalkie mietpilsoņi iet pie velna! Lai vini meklē piemērotākas vietas, lai vispirms noceļ no galvas hūti, lai dziļi klanās un skūpsta dāmām rokas! Lai!

Man riebjas jūsu izsmalcinātās manieres! Es nāku no nomales, esmu audzis bez īpašas vecāku gādibas un siltuma un dziji nīstu visu šo uzspēlēti smalko publiku!»

Tā Niks sevi «uzkurbulēja» un kaut ko ari panāca.

Viņu arvien vairāk savā varā pārņēma neizskaidrojams spīts un bravūrība, kaut kādas varbūt jau ļoti senas ilgas un pilnīgi neatvairāma vēlēšanās uzdrošināties. Vienkārši uzdrošināties pieiet pie šis meitenes baltajā vasaras kleitā un nekur viņu vairs nelaist prom.

Nošvlkstēja riepas. Meitene sakustējās un gāja pie trolejbusa.

—   Pagaidiet!— Niks klusi uzsauca.

Vairāki cilvēki uz viņu atskatījās, to starpā arī meitene.

—        Pagaidiet,— Niks atkārtoja un pienāca viņai klāt. Meitene izbrīnījusies skatījās.

—   Nebrauciet,— Niks teica.

—        Ko jūs no manis vēlaties?— meitene izbrīnījusies, pat mazliet izbijusies vaicāja. Balss bija klusa un patīkama, un meitene runāja krievu valodā.

—        Gribu, lai jūs nekur nebrauktu,— arī Niks sāka runāt krieviski.

Meitene kādu brīdi stāvēja apmulsusi. Likās — kaut ko apdomāja.

—        Labi,— viņa beidzot sacīja.— Es nebraukšu. Kas būs tālāk?

Tagad samulsa Niks.

—        Es nezinu,— pēc kāda laika viņš godīgi atzinās.— Nezinu.

Meitene joprojām nopietni skatījās uz nepazīstamo puisi.

—   Bet es zinu,— viņa ātri pateica.

—   Ko jūs zināt?

—   Ka tālāk nekas nebūs.

—   Kā jūs to varat zināt?

—   Es tā domāju.

—        Bet es savukārt domāju. . . Redzat, trolejbuss aizbrauc.

—   Jā. . .

—   Tatad kaut kas jau notiek.

—   Gan jau tūlīt nāks cits,— meitene sacīja.

—        Kāds maršruts jums vajadzīgs?— Niks painteresējās.— Septītais?

—   Nē, sestais.

—   Bet jūs gribējāt braukt ar septīto.

—   Es varu braukt arī ar to.

—   Ar devīto nevarat?

—   Varu.

—       Bet devītais šeit nemaz nepietur!— Niks pateica un iesmējās.

Meitene mazliet uzrāva savas garās, tumši ietonētās uzacis.

—        Vai jūs gadījumā nestrādājat Tramvaju-trolejbusu pārvaldē?

—   Strādāju,— Niks atbildēja.— Esmu pārvaldnieks.

—        Nav slikti.— Beidzot arī meitene pasmaidīja.— Gribat mani pierunāt, lai eju pie jums mācīties par trolejbusa vadītāju?

—        Par vadītāju ne. Nāciet pie manis strādāt par sekretāri.

—        Nu nē!— meitene noteikti papurināja gaišmataino galvu, vēl arvien smaidīdama.

—        Kādēļ ne? — Niks pavaicāja. — Es nebūtu slikts priekšnieks.

Meitene atkal kļuva nopietna.

—   Jūs esat uzbāzīgs,— viņa tā kā noskumusi teica.

—        Jūs maldāties,— Niks ātri sacīja un juta, ka viņu pārņem dusmas, spīts un neliela vilšanās.— Es neesmu uzbāzīgs. Es ne ar ko neesmu jūs apvainojis. Tikai mazliet aizkavēju un uzrunāju uz ielas. Nu, un tad? Kas tur slikts? Kur citur es tevi vēl varētu sastapt un uzrunāt?

Meitene jutās neveikli. Viņa nolieca galvu.

—   Bet kādēļ jums vispār vajadzēja?. . .

Meitene apmulsa vēl vairāk. Viņa pagāja dažus soļus tālāk, apstājās pie avīžu kioska, nervozi atvēra rokassomiņu, tur sameklēja kabatas lakatiņu un vairākas reizes noslaucīja seju un degunu. Joprojām smidzināja sīks lietus.

Niks pret šo jauko, tik negaidīti sastapto cilvēkbērnu pēkšņi sajuta žēlumu. Kāpēc tieši žēlumu, viņš nezināja. Varbūt tāpēc, ka viņa stāv milzīgas pilsētas vidū starp visiem tās trokšņiem un svešajiem cilvēkiem, starp dobjajiem pērkona grāvieniem un zibens uzliesmojumiem? Stāv viena, salijusi un nobijusies, un varbūt viņai bez tevis nav vairs neviena, pie kā iet un lūgt palīdzību? Tādēļ arī skatās tev tieši acīs un šais acīs ir cerība?

Kādēļ mēs vispār viens otru meklējam? Kas mani triec pie tevis un kas tevi pie manis? Vai tad tā nav tā pati cerība?

Un ko gaidām, kad esam viens otru beidzot atraduši? Pirmajā bridi, pirmajā laikā neko sevišķu. Varbūt vienīgi to, lai mums kaut drusciņ paveiktos. Ka es būšu tas, kas spēs milzīgā klinti izcirst alu, lai tevi paslēptu no lietus un vēja. Un tu būsi tā, kas šai alā iekurs ugunskuru. Un mēs abi būsim tie, kuri uz saviem pleciem spēs noturēt visu šis pasaules smagumu. Lai dažreiz skaidrās, saulainās dienās un zvaigžņotās naktis mums abiem būtu viegli.

—   Piedod,— Niks meitenei klusi lūdza.

Meitene neko neatbildēja. Pienāca un aizbrauca vēl viens trolejbuss.

—   Man iet prom?

—   Nē,— meitene strauji papurināja galvu.— Neej.

—       Paldies,— Niks priecīgi sacija.— Jācer, ka tev to nekad nenāksies nožēlot.

—   Bet tev?

—   Man ne tik.

—   Kā tu to vari zināt?

—   Es nezinu. Es ceru.

—       Tu esi pavisam jocīgs,— meitene teica un atkal pasmaidīja.

—   Es neesmu jocīgs. Es esmu labākais Rīgas zēns.

—   Ko nozīmē būt labam?

—   Es nevienam neko nedaru sliktu.

—   Pat sliktajiem ne?

—   Sliktajiem gan. Dažreiz — pēc apstākļiem. . .

Meitene domīga pašūpoja galvu.

—        Es patiešām esmu labs,— Niks gandrīz vai spītīgi atkārtoja.

—   Un tad jau droši vien pats skaistākais ari, vai ne?

—   Jā. Pats skaistākais ari.

—   Un visgudrākais?

—   Tas pats par sevi.

—   Un visdrosmīgākais?

—   Protams.

—   Un tev ir labi, slaveni un bagāti vecāki?

—       Nē,— Niks strauji papurināja galvu.— Ar vecākiem man nav paveicies.

—   Dzērāji?

—        Ko tu, ko tu! Nedzer nemaz. Tu uzminēji — viņi patiešām ir slaveni un visai turīgi cilvēki. Bet tas ari viss. Vairāk nekā nav, ja runājam tikai kā par vecākiem.

Meitene atkal dažus brīžus klusēja un ar neslēptu interesi skatījās uz Niku, klusībā nodomādama — viņš

patiešām ir interesants un skaists puisis. Latvietis, bet runā labā krievu valodā. Tāpat neizskatās, ka būtu rupjš vai brutāls. Drīzāk no inteliģentajiem. Šovasar beidzis vidusskolu vai ari ir jau pirmā kursa students. Bet kas to lai zina?. . . Tam nav būtiskas nozīmes. Lai tikai nav rupjš. Lai nav brutāls. Lai nav cietsirdīgs. Lai nav ļauns. Dažreiz slikts jau ari varētu būt. Kurš tad vienmēr un visur ir tikai labs? Bet lai nav nelietis. Un galvenais, pats galvenais — lai tikai nav dzērājs! Es slimnīcā katru dienu redzu visdrausmīgākās dzeršanas sekas. Un tādēļ ienīstu, ienīstu dzērājus! Taču šis puisis laikam patiešām rādās labs. Spēcīgs augums. Droši vien sporto. Tā izskatās. Varētu spēlēt voleju, varētu būt arī bokseris vai vingrotājs. Iegarena, patīkama seja. īsi, gaiši mati. Atklāts skatiens. Bieži smaida. Ap kaklu sudraba ķēdītē zodiaka zīme. Mežāzis. Balts krekls. Pats saulē tumši iededzis. Džinsenes nevalkā. Kājās vieglas sandales un gaišas, droši vien importa, bikses. Vispār puisis uz goda, nav ko daudz prātot! Ja tikai viņš patiešām ir tāds, kādu es nupat viņu iedomājos!

—   Mani sauc Marina,— meitene klusi pateica.

—   Bet mani Niks.

—   Tāds savāds vārds.

—   Nekā savāda tur nav,— Niks atteica.— Nāc labāk zem mana lietussarga!

—   Paldies. Redzi, lietus jau pārstājis.

Niks salocīja «japāni» un paskatījās augšup. Patiešām. Melnie mākoņi bija izklīduši, un tagad debesīs atkal spīdēja spilgta saule.

12

Niks sevi centās iedrošināt jau iepriekš, kaut nebija grūti paredzēt, kā beigsies viņa saruna ar Ļevu Moižesu.

—   Ā!— sirmais vīrs, kas sēdēja aiz liela rakstāmgalda, viņu skaļi sveicināja.— Jaunais ģēnijs ieradies!

—   Jā,— Niks palocīja galvu.— Jums būtu kaut kas pretī?

—   Ko tu, ko tu!— Ļevs Abramovičs atmeta abas rokas.— Labi, ka atnāci! Sēdies nost!

Niks apsēdās ērtā, modernā krēslā ar augstu atzveltni un saspringti paskatījās uz Moižesu, kura pārziņā šajā iestādē atradās tieši tas jautājums, kuru Niks bija nācis noskaidrot. Nekas labs no šis uzspēlētās laipnības nebija gaidāms.

—   Ko domā darīt?— Ļevs Abramovičs painteresējās.

—   Nodomi nav mainījušies?

—   Nē,— Niks noteikti papurināja galvu.

—   Tas ir labi, tas ir pat ļoti labi!— Moižess iesaucās un uzmundrinoši paskatījās uz jauno cilvēku.— Bet tu jau laikam zini, ka dzīvē nekas gatavā veidā mums klēpī nekrīt. Diemžēl. Viss jāsasniedz ar pacietīgu darbu, ar lielu neatlaidību un skaidri apzinoties. Un tikai tas. . .

—   Piedodiet, Ļev Abramovič, bet es jau to visu zinu,— Niks mazliet nepacietīgi sacīja.— To mums katru dienu stāstīja skolā. Labāk man pasakiet atklāti — vai man šogad ir kādas cerības tikt uz Maskavu vai ne?

Ļevs Moižess, ar atbildi kavēdamies, pārlaida paviršu skatienu savam lielajam kabinetam. Gar sienām atradās dažādu kinostudiju un augstāko mācību iestāžu reklāmas prospekti. Skaisti, krāšņi un vilinoši. Kā viss, kas nav pieejams katram. Pats šā kabineta saimnieks bija visai pamaza, drukna auguma vīrs ar kupliem, sirmiem matiem un labsirdīgām acīm. Pats ari bija labsirdīgs. Pie gaiši pelēkā uzvalka rindojās apbalvojumu lentītes. Lielā Tēvijas kara laikā bijis frontes operators un, kā stāstīja, izcēlies ne tikai ar savu augsto profesionālismu, bet arī ar drosmi. Visa viņa ģimene bija gājusi bojā 1941. gada novembrī Rīgas geto likvidēšanas laikā.

Ļevs Abramovičs cieši uz Niku paskatījās un pasmaidīja.

—   Tu esi pārāk jauns. Un stipri karstgalvīgs.

—   Vecāks es nevaru kļūt, Ļev Abramovič. Tā uzreiz.

—   Jā. . .— Moižess gari novilka.— Uzreiz vecs nebūsi. Patiešām. Taču tad, kad būsi tāds kā es, ai, kā gribēsies atkal būt puikas gados!

Niks neko neatbildēja. Viņš saprata, ka Ļevs Abramovičs tīšu prātu runā kaut ko pavisam citu, tikai ne to, kas interesē Niku.

—   Vai tad režisoriem jābūt veciem?

—   Nē, ne gluži,— Ļevs Abramovičs paskaidroja.— Bet šā vai tā šogad uz Maskavu tu netiec. Tas ir skaidrs. Patiesību sakot, skaidrs tas jau bija pirms gada, es tevi tikai negribēju priekšlaicīgi sarūgtināt. Šogad režisoros uzņemšana nenotiek. Nākamgad jā! Lūdzu! Bet tagad klausies uzmanīgi. Tev visi vajadzīgie dokumenti uz institūtu būs jāaizsūta tomēr jau šogad, decembra sākumā.

Es tev vēlāk pateikšu, tieši kādus papīrus tev būs jāsūta, un tev visādi palīdzēšu. Kinostudijas norīkojums tev arī būs. Kas vēl? Jā! Līdz tam laikam tev vēl obligāti jāuzraksta un kopā ar pārējiem dokumentiem institūtā būs jāiesniedz arī kāds literārs sacerējums. Krievu valodā. Apjoms principā nav ierobežots, bet vēlamākais ir piecpadsmit, divdesmit lapas mašīnrakstā. Bet kas attiecas uz jaunību. . . Redzi, režisoru fakultātē pēdējo desmit gadu laikā valda kāda tendence. . . Un tai katrā ziņā ir savs pamats. īsi sakot, viņi tur tagad labprātāk uzņem jau nobriedušus cilvēkus. Ļoti vēlams, ka tam jau būtu arī kādas citas augstskolas izglītība un dažu gadu prakse iegūtajā specialitātē. Tādas tās lietiņas, draudziņ. Lai šodien Valsts kinematogrāfijas institūta Režisoru fakultātē tiktu iekšā tik jauns puisis kā tu, viņam patiešām ir jābūt ģeniālam.

Niks cieši sakoda zobus un piecēlās.

—  To mēs vēl paskatīsimies,— viņš klusi, bet apņēmīgi pateica.

—   Tas ir labi.— Ļevs Abramovičs atkal pasmaidīja. — Kurš no režisoriem ir tavs aizbildnis?

—   Andris Kovaļčuks.

—   Tas ir labi,— Ļevs Moižess jau kuro reizi atkārtoja savu iemīļoto sakāmo.— Ja nepārdomāsi, tad turpini visu laiku ar viņu uzturēt kontaktu.

—   Kā dzirdēju, viņa uzņemšanas grupa ir jau sakomplektēta?

—   Tā ir. Andris strādās pie piecu sēriju filmas Vissavienības televīzijai, tur viņiem darbs diviem gadiem. Bet, kā jau tu zini, grupas tehniskajā sastāvā izmaiņas ir iespējamas jebkurā laikā.

—   Paldies,— Niks sacīja un ātri gāja laukā.— Es to atcerēšos.

Viņš lēni gāja pa garo kinostudijas gaiteni, garām paskrēja divas jaunas sievietes, pretim nāca pazīstams aktieris, viņš to pasveicināja, tad apstājās iepretim savas mātes portretam un domīgs uz to skatījās.

Skaista, lepna sieviete. Sēd jūras krastā un gaida pārbraucam mājās savu zvejas kapteini. Tā vispār nebija slikta filma. Un Diāna Upmale tur spēlēja mīlošu, uzticīgu sievu. Viņa parasti uz skatuves un filmās tēloja šādas mazliet idealizētas, sirdsšķīstas varones. Tikai īstajā, reālajā dzīvē viņai šad tad sagāja šķībi. Bet māksla to piedod. Dzīve diemžēl nekad. Un kas tagad notiks ar manu dzīvi?

Ko lai es sadaru veselu gadu? Būs jāiet kaut kur strādāt. Droši vien. Būs jāiet šancēt. Studijā šovasar nekas nesanāk. Visas grupas ir jau prom. Bet varbūt tomēr iet studēt uz politehnisko? Par arhitektu vai, piemēram, skaitļojamo mašīnu inženieri. Kas vainas? Un tomēr nē! Es nedrīkstu ne mirkli domāt par kādu citu specialitāti! Nekad! Lai Ļevs Abramovičs stāsta, ko grib! Es, protams, ģēnijs neesmu, taču pierādīšu, visiem pierādīšu, ka tomēr režisoros tikšu. Jauns. Tieši tāds, kāds es esmu. Ja domāšu mētāties, cauri būs. Man visas domas, visa mana griba ir jākoncentrē tikai šā viena mērķa sasniegšanai, viss jāpakļauj tikai šim pagaidām galvenajam manas dzīves uzdevumam. Viss. Es pagaidām varu strādāt kaut vai par krāvēju vai ielas bruģētāju.

Un tad Niks ar gaišu satraukumu atkal atcerējās, ka viņam taču ir Marina, labākā meitene, kādu vien Niks līdz šim ir saticis, un viņiem šovakar ar Marinu ir sarunāta tikšanās. Tieši tur, kur viņi viens otru pirmo reizi ieraudzīja,— pie Planetārija avīžu kioska.

13

Viņi sēdēja parkā uz sola iepretim strūklakai un smaidīdami skatījās, kā tur skraida un spēlējas bērni.

—   Skaisti,— Marina sacīja.

—   Kas tieši?— Niks pavaicāja.

—   Viss.

—   Es domāju, tu runā par strūklaku.

—   Arī par to.

—   Vai tad tā ir skaista?

—   Vai tad ne?

—   Hā!— Niks iesmējās.— Es nezinu nevienu citu lielu pilsētu, kas būtu vēl nabadzīgāka ar strūklakām par mūsu Rīgu.

—   Patiešām?— Marina nedaudz izbrīnījās.— Man gan šķiet, ka Rīgā to ir pietiekami daudz un visas ir skaistas.

Niks pagriezās pret Marinu, saņēma viņas roku savējā un cieši ieskatījās meitenes lielajās acīs. Tās izstaroja kaut ko tik vienreizēji gaišu un tīru, ka Niks ikreiz, ieskatījies meitenes sejā, mulsa un kļuva mierīgs un lēns. Šķita, ka ir pilnīgi neiespējami viņas klātbūtnē pateikt kaut ko rupju vai vulgāru, uzbāzties vai tēlot bravūrīgu varoni. Te tev bija jābūt klusam un pieklājīgam, jo viņas valdzinošā skaidrība vairāk lūdza piesardzību un apbrīnu, nevis skaļumu vai spēku.

—   Skaista esi tu, Marina,— Niks pateica, turpinādams cieši skatīties viņas acīs.— Visi pasaules dārzi un parki, viskrāšņākās pilis ar visfantastiskākajām strūklakām nav nekas, salīdzinot ar tevi. Ar tavām acīm, Marina, ar tavu seju, ar tevi visu.

—   Neviens man neko tādu nav teicis.— Marina pasmaidīja un pateicīga skatījās uz blakus sēdošo puisi.

—   Un nekad arī neviens nepateiks,— Niks atbildēja. — Tikai es.

—   Bet tu mani vēl nemaz nepazīsti,— Marina sacīja.

—   Pazīstu. Jau tūkstoš gadus.

Marina iesmējās.

—   Mēs satiekamies tikai trešo reizi.

—   Nav tiesa. Mēs ar tevi esam jau satikušies kādā no mūsu iepriekšējām dzīvēm. Vēl vairāk. Mēs esam viens otru mīlējuši un bijuši pat vīrs un sieva.

Marina jautri smējās un nedaudz nosarka.

—   Nē, patiešām!— Niks turpināja.— Vai tad tu neatceries?

—   Nē.

—   Tad es tev tūlīt to atgādināšu. Klausies! Tas notika diezgan daudzus gadus atpakaļ. . . Pag, pag! Es tev tūlīt pateikšu pilnīgi precīzi — tieši pirms septiņsimt astoņdesmit astoņiem gadiem. Jā, precīzi! Tas notika 1198. gada 24. jūlijā un tieši šeit, kur mēs pašlaik sēžam! Netici? Tad klausies tālāk! Toreiz šai vietā, protams, vēl nebija pareizticīgo katedrāles, kas tagad pārvērsta par Zinību namu. Protams, nebija arī ne Raiņa pieminekļa, ne strūklakas. Toreiz šai vietā pletās liels smilšu laukums, bet tā centrā pacēlās diezgan pamatīgs kalns, ko senie lībieši sauca par Rīgas, Veco vai Kubas kalnu. Tu droši vien no vēstures jau zini, ka ap to laiku šais vietās atkūlās vācieši un pirmais viņu vadonis bija kāds Holšteinas augustī- niešu klostera mūks Meinhards, kas Ikšķilē kā misionārs sāka senajiem libiešiem sludināt Kristus mācību. Bet tiem jaunā mācība nepatika, un viņi visādi pretojās. Kad Meinhards nomira, šeit ieradās Hanoveras Lūkasa cister- ciešu klostera abats Bertolds. Viņš, uzreiz manīdams lībiešu neuzticību pret sevi (lībieši jau bija nolēmuši Bertoldu nogalināt, tikai nevarējuši vienoties, vai viņš būtu noslīcināms, baznīcā sadedzināms vai nositams), steigšus devās atpakaļ uz Vāciju un panāca, ka pāvests izsludināja pret Livoniju krusta karu, apsolīdams visiem, kas sekos šim aicinājumam, grēku piedošanu. Bertolds jau 1198. gada pavasarī iebrauca Daugavas grīvā ar pirmo krusta karotāju pulku, kuru uzdevums bija Meinharda miermīlīgi sludināto mācību turpināt ar uguni un zobenu. Kuģus atstājis pie Daugavgrīvas, Bertolds ar krustnešiem devās zemes iekšienē uz Salaspili, kur pilī nocietinājušies lībieši. Nosūtījis pie lībiešiem vēstnešus, Bertolds lika tiem jautāt, vai lībieši kristīgo ticību uzņemsies labprātīgi vai ne. Lībieši izšķīrās ātri — nesen šis pats bīskaps bija jau reiz bēdzis no tiem, arī iespaidīgo vācu floti viņi neredzēja, tādēļ lībieši pateica, ka ne par pašu Bertoldu, ne par viņa ticību neko nevēloties zināt. Un tad Bertolds nodevīgi uzbruka Polockas lielkņaza Vladimira sūtņiem, kuri tieši tobrīd ieradās ciemos pie lībiešiem. Starp krievu sūtņiem bija arī paša Vladimira skaistā meita Marina. Biskaps Bertolds viņu nolaupīja un paņēma kā ķīlnieci, pēc tam devās atpakaļ uz kuģiem, lai ar tiem brauktu pa Daugavu uz augšu vest karu, bet lībieši to uzskatīja par bēgšanu un uzvaras apziņā devās vāciem pakaļ. Un tad, lūk, 1198. gada 24.jūlijā tieši uz šā laukuma, kur tagad atrodas Raiņa piemineklis, šī strūklaka un Planetārijs, bet toreiz pacēlās smilšainais Kubas kalns, arī notika pati pirmā latviešu kauja ar vācu bruņiniekiem, un, lai gan tie tomēr lībiešus uzvarēja, viņu jaunais vadonis Imanta bīskapu Bertoldu nodūra. Pēc tam spēcīgajam un veiklajam lībiešu vadonim vēl izdevās atbrīvot Marinu, un viņi abi vēlāk aizbēga uz Polocku, kur lielkņazs Vladimirs abus salaulāja. Marina — tā toreiz biji tu, bet es biju Imants. Tu neko no tā neatceries?

Marina ilgi skatījās uz Niku. Viņai patika, viņai arvien vairāk patika šis vīrišķīgais, atklātais latviešu puisis, kurš acīmredzot bija apveltīts arī ar plašu iztēli un labām runasspējām, lai gan Marina ne mirkli nešaubījās, ka nupat izstāstītais notikums ir vēsturiski patiess.

—   Nē, Nik, es no tā neko vairs neatceros,— Marina ar nožēlu pateica.

—   Mēs dažus gadus dzīvojām ļoti laimīgi.

—   Mums bija bērni?

—   Jā. Dēls Aleksandrs un meita Madara.

—   Kas notika tālāk?— Marina klusi painteresējās.

—   Pēc septiņiem gadiem es kritu kaujā, kad vācu bruņinieki ielauzās arī polovciešu zemē. Mani caurdūra kāda bruņinieka šķēps. Redzi, vēl tagad stāv rēta.

Niks nedaudz atpogāja kreklu, un Marina patiešām ieraudzīja uz Nika saulē iedegušajām krūtīm diezgan palielu, sen jau sadzijušu rētu. Meitene samulsa. Viņa saprata, ka tas, ko Niks stāsta pašlaik, ir vistīrākā izdoma, taču Niks stāstīja tik nopietni un aizrautīgi, ka Marina gandrīz vai bija gatava noticēt, ka tas patiešām ar viņiem kādreiz noticis īstenībā.

—   Tev ļoti sāpēja?— Marina līdzjūtīgi pajautāja.

—        Nē, ne visai,— Niks nopietni atbildēja.— Es biju pagalam uzreiz.

—   Bet kas notika ar mani?

—        Tevi vēlāk apprecēja viens no Maskavas lielkņaza Jurija Dolgorukija dēliem.

—   Es ar viņu biju laimīga?

—        Nē, Marina.— Niks vairākas reizes noraidoši pakratīja galvu, cieši skatīdamies meitenei taisni acīs.— Laimīga tu biji tikai kopā ar mani.

—   Kas vēlāk notika ar mūsu bērniem?

—        Madara nomira vēl pavisam maziņa, bet Aleksandrs, tāpat kā es, krita kaujas laukā cīņā pret vāciešiem.

Marina skumji pasmaidīja.

—   Kādēļ tu viņus neatstāji dzīvus?

—   Toreiz bija tāds nežēlīgs laiks.

—        Bet vai tagad. . .— Marina atkal apmulsa un novērsa skatienu,— mūsu bērniem būtu lielākas cerības?

Ari Niks, juzdamies drusku neveikli, pagrieza galvu sāņus un skatījās uz bērniem, kuri jautrā bezrūpībā skraidīja ap strūklaku.

—        Nezinu, Marina,— Niks beidzot atbildēja.— Bet jācer, ka neviens šo pasauli tomēr neuzspridzinās, ka cilvēki beidzot pierādīs, ka viņi patiešām spēj būt saprātīgas būtnes.

Marina atkal pacēla savas skaistās, zilās acis pret blakus sēdošo puisi un ilgi uz viņu skatījās, kā gribēdama ieraudzīt viņa visapslēptāko dvēseles stūri.

—   Nik, kas tu tāds esi?

—   Nekas,— Niks ātri atbildēja.— Pilnīgi nekas.

—   Tu mācies vai strādā?

—        Ne es mācos, ne es strādāju,— Niks mazliet izaicinoši atbildēja.

—   Kādēļ?

—        Tā pašlaik ir sanācis. Mācīties varēšu tikai nākamgad.

—   Kur tu gribi mācīties?

—   Maskavā.

—   Maskavā? Kādēļ tieši tur?

—   Tādēļ, ka citur tādas mācību iestādes nav.

—   Gribi iet uz starptautisko attiecību institūtu?

—   Nē. Es gribu mācīties par kinorežisoru.

Marina kļuva nopietna. Viņa jutās pat nedaudz vīlusies. Niks viņai neapšaubāmi patika. Vēl vairāk. Viņa ar katru kopā aizvadīto minūti juta, ka sāk šo puisi pat iemīlēt. Taču. . . Lai cik tas savādi arī izklausītos, viņai daudz labāk patiktu, ja Niks būtu beidzis kādu profesionāli tehnisko skolu un tagad sāktu strādāt par virpotāju, atslēdznieku vai galdnieku. Kinorežisors. . . Tas, protams, skan skaisti un vilinoši, taču patiesībā ir tik tālu no reālās dzīves. . . Studijas Maskavā. . . Apkārt aktrises. . . Uz katra soļa skaistas, gudras, modernas meitenes. Pavisam cita pasaule, cita vide. Citas sarunas, citas attiecības. Bet varbūt viņš tā runā, tikai gribēdams izcelties? Palielīties? Lai es par viņu jūsmotu? Bet tādā gadījumā tas ir lēts gājiens. Ar to var vienīgi zaudēt. Ja es tevi iemīlēšu, tad tikai un vienīgi tādēļ, ka tev krūtīs būs tīra, godīga un laba sirds. Un nekādā gadījumā par to, ka tev kājās firmas bikses, glīta, moderna frizūra un tu taisies mācīties par diplomātu vai režisoru. Mani uz to paķert nevar. Bet man ļoti gribas ticēt, Nik, stipri, stipri gribas ticēt, ka tu esi no īstajiem. No patiesajiem. Tu pat savā iztēles stāstījumā biji labs. Tu mani atbrīvoji no gūsta. Mīlēji. Aizvedi pie tēva un apprecēji. Ak dievs, kā man gribas, lai tu arī šajā dzīvē būtu tieši tāds pats! Un kādēļ gan nevarētu notikt brīnums? Ir taču cilvēki, kuriem paveicas. Kuri patiešām sastop savu Mīlestību un prot to paturēt līdz mūža galam. Kādēļ lai tā nebūtu es? Kādēļ lai tas nebūtu Niks? Kādēļ lai tie nebūtu mēs abi?

—   Vispār jau paši rīdzinieki maz ko zina par savu pilsētu,— Niks turpināja,— kur nu vēl iebraucēji vai ciemiņi!

—   Pastāsti vēl kaut ko,— Marina palūdza.— Kur tad tas Kubas kalns pazuda?

—   Nezin kādu iemeslu dēļ šo augsto smilšu kāpu, kas kādreiz piederējusi lībiešu vadonim Kaupo un kas patiesībā bijis pilskalns, pēc Krievijas varenās ķeizarienes Katrīnas Lielās pavēles noraka 1784. gadā. Bez tam šodien retais zina arī to, ka tieši šai vietā, kur tagad ir Komunāru parks, un vēl mazliet tālāk pa Ļeņina ielu līdz pat Dzirnavu ielai apakšā zem zemes atrodas viduslaiku Rīgas lielākā kapsēta. Seit 1601.—1603. gadā apbedīts milzīgs vairums mirušo bada cietēju, kuri toreiz no visiem Latvijas nostūriem meklējuši glābiņu no poļu sirotājiem, bada un mēra. Seit viņi visi guļ. Bet mēs staigājam pa virsu, norunājam satikšanos, priecājamies un neko par to nezinām.

Niks apklusa. Arī Marina atkal kļuva nopietna, un Niks iedomājās, ka to laikam nemaz nevajadzēja stāstīt. Kādēļ? Vēsture ir vēsture, gadsimti ar visiem saviem baismīgajiem notikumiem nogrimuši pagātnē, un man viņai vajadzēja stāstīt kaut ko jautru un smieklīgu, kaut ko par filmu uzņemšanu, visdažādākos notikumus no aktieru dzīvēm, bet vēsture man' patīk, un galu galā tas taču vispār ir interesanti — kas šai vietā bijis pirms manis? Kādi cilvēki toreiz dzīvojuši? Vai tāpat centušies patikt, darīt labu un viens otru saudzēt?

—   Marina. . .

Meitene pacēla galvu un paskatījās uz Niku.

—   Iesim prom,— viņa negaidīti ierosināja.

Niks klusēdams piecēlās un pasniedza viņai roku.

—   Aizved mani uz kādu kafejnīcu,— Marina palūdza. — Gribas saldējumu.

—   Iedzert neko negribi?

—   Nē, Nik, neko. Lūdzu, aizved mani tur, kur var dabūt saldējumu un augļu kokteili. Man ļoti slāpst.

—   Labi, Marina, ejam.

Abi jaunie cilvēki gāja prom, un viņiem aiz muguras palika bijušais Kubas kalns un seno lībiešu kaujas saucieni, un bīskapa Bertolda pirmsnāves lāsti, un jaunā lībieša Imantas uzvaras kliedziens, un kņaza Alekseja Mihailoviča lielgabalu dārdi, kad viņš 1559. gadā no šejienes apšaudīja Rīgu, un neskaitāmās bēru procesijas, un bada cietēju izmisušie skatieni, un kādas jaukas meitenes un puiša nepiepildītās laimes alkas, un līksmās «umurkumur» skaņas un trokšņi, un deviņpadsmitā gada bargā ziema ar sarkano latviešu strēlnieku atgriešanos, un pirmie pēckara Dziesmu svētki, un akmenī sastingušie Komunāru tēli. Tas viss Nikam un Marinai jāpaņem līdzi. Jo ikviens no mums uz nākotni var iet tikai un vienīgi caur savas tautas pagātni.

Pa zālienu skrien mazs, glīti apģērbts ķipars. Skrien, skrien, tad paklūp, apsēstas un pilnā balsī smejas.

Marina apstājas, skatās uz mazo cilvēciņu un arī sāk laimīga smieties.

Bija jau vēls vakars, kad pie durvīm kāds steidzīgi pieklauvēja un, negaidot uzaicinājumu, ienāca istabā. Niks strauji pagrieza galvu un paskatījās. Tā bija Lija.

Viņa lēnā, graciozā gaitā pienāca pie Nika, uzlika rokas uz puiša pleciem un šķelmīgi pavēra muti.

Niks pat nepakustējās.

—   Noskūpsti mani!— Lija pavēlēja. Viņa bija ģērbusies sīriešu džinsos un latviešu dziļi dekoltētā, zilā blūzītē. Niks nolieca galvu un turpat acu priekšā redzēja gandrīz vai pilnīgi atsegtas krūtis. Viņš ar grūtībām pavērsa skatienu sāņus.

—   Nevajag,— Niks klusi pateica.

—   Bet es tevi gribu iepriecināt.

—   Nevajag, Lija,— Niks nopietni atbildēja un no pleciem noņēma meitenes rokas.— Nevajag mani iepriecināt.

—   Vai tad esi jau tik laimīgs un ar visu apmierināts, ka tev pat prieka vairāk nevajag?

Niks atgāja mazliet sāņus un ieslēdza tranzistoru. Rīga pārraidīja liriskas vakara melodijas.

—   Tevi pie telefona aicina kāda dāma,— Lija negaidīti paziņoja un brīdinoši pakratīja pirkstu.— Bet lai tā būtu pēdējā reize, kad tev kāda uz šejieni zvana! Tu esi mans, un es nevienai citai tevi atdot netaisos!

Nikam pēkšņi Lija šķita pavisam tāla un sveša. Pat netīkama. Stāv manas istabas vidū, viņš nodomāja, šķelmīgi smaida un jau jūtas kā uzvarētāja. Bet tu Marinai nestāvi ne blakus. Tu vienmēr prasi, pavēli, bet Marina tikai dažreiz palūdz. Tu vienmēr pie manis nāc pati, bet Marina mani pacietīgi gaida. Tu esi pārlieku skaļa, bet Marina ir klusa un lēna. Tu bieži tēlo baigo aristokrāti, bagātnieci, mūsdienīgi modernu meiteni, kurai viss ir atļauts un kura visu var, bet Marina ir vienkārša un nekad neko netēlo. Viņa vienmēr ir īsta, kā īsta ir saule un ziedi pļavā, kā īsti ir agrie vasaras rīti un gaiss, ko mēs elpojam.

Niks ātri izsteidzās no istabas un aizgāja līdz gaiteņa galam, kur uz speciāli ietaisīta plaukta stāvēja sarkans telefons. Otrs aparāts atradās Lijas istabā.

Kā Marina uzzinājusi šo telefona numuru?— Niks neizpratnē brīnījās. Viņš to meitenei nebija teicis, jo skaidri zināja, ka visas viņa sarunas pa paralēlo telefonu noklausās vai nu Lija pati, vai viņas ziņkārīgā māmiņa. Bet

Nikam negribējās, nekādā ziņā negribējās, lai kāds svešs dzirdētu kaut vienu vārdu no tā, kas ir domāts un sacīts vienīgi Marinai. Un vienīgi viņam.

Niks bija patīkami satraukts, un viņu pārņēma tā viegli reibinošā laimes sajūta, kādu laikam izjūt ikviens, kad pēkšņi saprot vai uzzina, ka tu šai pasaulē kādam esi vajadzīgs.

Nika domas ne tikai tagad, bet vispār pēdējā laikā tik ļoti bija aizņemtas ar Marinu, ka viņam pat prātā neienāca, ka Marina taču nekādi nevarētu piezvanīt, jo nezina pat Nika adresi. Viņš tāpat neiedomājās, ka varētu zvanīt Vanda vai Inga, vai kāda cita pazīstama meitene. Pat par māti viņš neiedomājās. Tikai Marina, Marina, Marina. . . Viņa man zvana un gaida, viņa grib mani satikt, grib ar mani parunāties!

Niks strauji pacēla klausuli un to pielika pie auss.

—   Es klausos,— viņš ātri teica.

—   Tas esi tu, Nik?— viņš izdzirda tālu un nepazīstamu sievietes balsi.

—   Jā, jā! Es pats!

—   Nik. . . — Sieviete smagi izdvesa un sāka raudāt. Niks, stipri vīlies, dažus brīžus klausījās, kā kaut kur tālu, tālu vada otrajā galā skaļi raud cilvēks, tad pēkšņi visu saprata. Un tūlīt juta, kā viņu pārņem bailes. Sieviete joprojām vēl klusēja, un arī Niks klusēja, sāpīgi izjūtot, cik nežēlīgi lēni velkas laiks.

—   Nik. . .— sieviete beidzot tikko dzirdami ierunājās. — Ata vairs nav. . . Viņš nomira šodien pēcpusdienā. Nomira klusi. Es sēdēju viņam blakus un pat nemanīju, kā tas notika. Man likās, ka viņš ir vienkārši aizmidzis. Bet izrādījās. . . Nav vairs mana dēla, Nik.

Niks juta, ka viņam rīkli aizspiež smaga sāpe, viņš to vairakkārt mēģināja norīt, taču veltīgi. Niks apjēdza, ka ari viņš tūlīt sāks raudāt.

—   Nik. . . Tu mani dzirdi?

—   Jā, Ata mamm,— Niks ar grūtībām pateica.— Es jūs dzirdu.

—   Nik. Es gribētu tev palūgt. . . Ļoti lūgt. . . Atis pašlaik vēl atrodas slimnīcas morgā. No turienes jau nevar. . . Rīt viņu vajadzētu pārvest uz Gaiļezera sēru namu un no turienes trešdien vai ceturtdien izvadīt uz Juglas kapiem. Bet es esmu viena. Strādāju sieviešu kolektīvā. Naudas man arī nav. . . Arodbiedrība, protams, palīdzēs, varbūt iedos arī transportu. . . Bet saproti pats.

Piedod, ka es par to ar tevi runāju. . . Bet man neviena vīrieša cilvēka tuvumā nav. Bez tam jau rīt būtu jānopērk zārks un Atis jāpārved uz Gaiļezeru. Es pa to laiku kārtotu papīrus un sarunātu kapsētu un visu par bērēm. Nik. . . Tu man palīdzēsi? Tu vienmēr esi bijis tik labs. Un Atis kā nekā. . . Es viena laikam neko nevarēšu. Es pat nezinu, ar ko man tagad vajadzētu sākt. . .

—   Ata mamma. . .— Niks runāja aizgūtnēm.— Jūs neuztraucieties. Lūdzu, neuztraucieties! Es. . . Mēs jums palīdzēsim. Noteikti! Par to vispār nevar būt nekādu runu! Veikalu taisa vaļā desmitos. Tātad ap vienpadsmitiem esiet slimnīcā. Mašīnu es sarunāšu. Pārvedīsim Ati. . . Es to visu uzņemos nokārtot. Tā ka viss būs padarīts, Ata mamma. Varat būt droša. Mēs rīt. . .

Sieviete atkal sāka raudāt. Varēja dzirdēt, ka viņa cenšas smagās elsas apvaldīt, bet tas viņai vēl ilgi neizdevās. Beidzot sieviete pieklusa un vairākas reizes dobji noklepojās.

—   Nik. . . Es tevi iztraucēju no miega?

—   Nē. Es vēl negulēju.

—  Tad ej gulēt. Es tūlīt iedzeršu nervu zāles un arī mēģināšu aizmigt. Rīt būs tik smaga, smaga diena. . .

—   Ar labu nakti!

Sieviete nolika klausuli. Niks vēl kādu brīdi pastāvēja, tad lēni, gluži kā sasists, atgriezās istabā.

Uz dīvāna, vaļīgi atlaidusies, gulēja Lija.

Rīga joprojām pārraidīja liriskas vakara melodijas.

Aiz loga kā neprātīgas smaržoja naktsvijoles.

Niks apsēdās uz dīvāna stūra un nolieca galvu. Pēkšņi viņam pasaule šķita pavisam savāda. Pazīstama un tai pašā laikā vēl pilnīgi sveša un biedējoša. Un šķita vairāk nekā dīvaini, kā šai mirklī kaut kur cilvēki var priecāties, mīlēties un klausītes jautru mūziku. It kā nekas nebūtu noticis. It kā nekas. . .

Lija piecēlās sēdus un, nedaudz izbrīnījusies, paskatījās uz Niku.

—   Ko tu tik bēdīgs?

Niks neatbildēja. Viņš pat nepacēla galvu.

—   Neko nevarēji sarunāt?— Lijas balsī bija jaušama inde.— Viņa tev atteica? Bet izklausījās, it kā būtu nobimbājusies. Ko tu viņai esi izdarījis? Taisies pamest?

Niks pacēla galvu un skatījās uz blakus sēdošo Liju, kā viņu pirmo reizi ieraudzīdams.

—   Bet meitenes nedrīkst pamest,— Lija turpināja pamācošā tonī.— Tas ir ļoti slikti. Un tu arī mani nedrīksti pamest. Bet ja tomēr sadomāsi. . . Es to vienkārši neatļaušu! Tu dzirdi? Neviena tev uz šejieni vairs nedrīkst zvanīt! Pietiek!

Niks redzēja, ka Lijai istabas puskrēslā acis mirdzēja kā mežonīgai kaķei. Bet tad viņa nedaudz nomierinājās un turpināja mazliet klusākā balsī:

—   Tev ir jādomā tikai par mani! Un turpmāk ari katra diena būs jāpavada kopā tikai ar mani! Jo mēs taču neesam vairs sveši, Nik. Tieši otrādi. Mēs tagad esam ļoti, ļoti tuvi.

Niks cieši sakoda zobus un mēģināja apvaldīt spēji uznākušo nepatiku.

—   Ej projām!— viņš klusi, bet skarbi pateica.

Pirmajā mirklī Lija jutās varen pārsteigta, tad nesapratnē iesmējās.

—   Tu to nopietni?

—   Jā, Lija. Pavisam nopietni.

—   Tu negribi, lai es šonakt pie tevis palieku?

—   Es to nekad neesmu īpaši gribējis.

—   Patiešām?. . .— Lijai no pārsteiguma pat vairākkārt noraustījās lūpas un vaigu muskuļi.— Tu nekad?. . .

—   Jā.

—   Nemuldi!—Lija pēkšņi asi un atklāti pateica.— Bez gribēšanas tu neko nemaz nevarētu izdarīt! Kādēļ tad agrāk mani nedzini prom? A? Bet tikai tagad. . . pēc šā telefona zvana?

—   Ej prom!— Niks galīgi satriekts atkārtoja.— Ej un neko vairs nerunā! Viss, ko tu pateici, ir galīgas muļķības.

—   Es nekur neiešu,— Lija spītīgi teica.— Tu esi mans, un es esmu tava. Vari darīt ar mani, ko gribi! Es tev atļauju!

Niks nomākts paskatījās uz meiteni, kura atkal ērti atspiedās pret dīvāna atzveltni un izsmejoši un pavēloši, un aicinoši raudzījās viņam tieši acīs. Niks šo skatienu izturēja, pat diezgan vienaldzīgi nolūkojās uz Lijas seju, brīvi krītošajiem matiem, gandrīz pilnīgi atsegtajām krūtīm, uz vingro augumu. Un ne mirkli nenožēloja, ka tas viņam kādreiz piederējis. Bet tā jau ir pagātne. Liriskās mūzikas koncerts beidzies. Šodien Laiks jau spiež uz citiem taustiņiem un mūsu vārdus izkliedz ar trauksmes sirēnas skaņām. Vai tu nedzirdi, kā tās plēš pušu bungādiņas? Vai ta nesaproti, ka man esi sveša? Un tas neko nenozīmē, ka mēs šad un tad esam bijuši tuvi. Es tevi nekad neesmu aicinājis. Es tev neko neesmu solījis. Es tev neesmu melojis. Viss. Es gribu būt viens. Man tagad vajadzētu iekrist gultā, uz galvas uzkraut spilvenus un skaji kaukt. Bet man te nez kādēļ jāizskaidrojas ar tevi. Jāpacieš tavas stulbās greizsirdības lēkmes. Kādēļ? Par ko? Ata vairs nav. Rīt man viņš jāaizved uz kapliču. Nekad tur neesmu bijis. Tāpat nekad neesmu bijis morgā. Kā tur izskatās? Neviens tuvinieks man nav nomiris. Es nezinu, kā jākārto bēru lietas. Bet Ata mammai ir tomēr jāpalīdz. Šobrīd gan viņa laikam jūtas draņķīgi. Pat iedomāties nevaru. Sēž kaut kur savā dzīvoklī un droši vien nepārtraukti sauc Ata vārdu. Sauc viņu mājā, it kā viņš joprojām pagalmā ar citiem puikām dauzītu bumbu.

—   Nik!— Lijas klusais, pārsteiguma pilnais sauciens istabas puskrēslā pēkšņi izskanēja kā revolvera šāviens.

Niks satrūkās un pamazām atjēdzās.

—   Ko tu pirmīt teici?— viņš ar grūtībām pārjautāja. — Ko es varu?

Lija piecēlās un dusmīgi nošņācās.

—  Tu vari iet gulēt!— viņa nicīgi pateica, steidzīgi iziedama no istabas.— Viens!

Niks piecēlās, aizslēdza durvis, atkal apsēdās uz dīvāna, kas vēl saglabāja Lijas ķermeņa atstātā siltuma paliekas, ar muguru atspiedās pret sienu un nesteidzīgi paskatījās apkārt.

Pa atvērto logu istabā ieplūda dzestrs vakara gaiss.

Vējā tikko manāmi kustējās liels ābeles zars ar vēl nelieliem, zaļiem āboliem.

Starp tiem varēja redzēt spīdam dažas blāvas zvaigznes.

Mēness te iemirdzējās, te atkal pazuda aiz lēni peldošiem mākoņiem.

Rīgas Radio raidīja Zviedrijai.

No pretējās sienas uz Niku, kā parasti skumīgs, noskatījās kādreiz no žurnāla «Liesma» izgrieztais nepazīstamās meitenes portrets. Nikam šķita, ka šovakar viņas acis ir vēl skumjākas.

Tā jau tam laikam jābūt, Niks nodomāja. Jo tu taču arī esi viena no mūsējām. No manas paaudzes. Un tādēļ raudi, mīļā meitene, raudi! Un es tev raudāšu līdzi.

Kādēļ mums būtu jākaunas no asarām?

Nākamajā rītā Niks aizbrauca uz Purvciemu pie Eduarda. Laiks stāvēja silts un saulains, un personisko māju dārzi ziedēja visās varavīksnes krāsās.

Vārti bija vaļā. Cauri zaļajam mauriņam līdz kāpnēm pie ieejas mājās veda ar betona plāksnēm noklāts celiņš. Turpat netālu stāvēja izbijušais mākslinieks Bērziņš, seniors, rūpīgi laistīja puķes.

—   Sveicināti!— Niks palocīja galvu.— Eidis mājās?

—   Mājās gan!— Bārziņš tūlīt atsaucās.— Tu arī brauksi kopā ar viņiem?

—   Kur tad Eduards taisās braukt?

—   Man liekas — uz Kauņu. Tur notiekot kaut kāds džeza festivāls. Pēc tam viņi vēl laikam grib aizlaist uz Palangu un Kuršu kāpām. Bet ejiet iekšā! Tur jau viņš ir!

Niks sadrūmis steidzīgi iegāja mājā un piekluvēja pie Eduarda istabas durvīm.

—   Jā, jā!—Eduards atsaucās.— Nāc tik iekšā!

Niks atvēra durvis un iegāja istabā. Tur uz grīdas mētājās apavi, dažādi drēbju gabali un citas ceļojumā līdzi ņemamas mantas. Eduards tās šķiroja un krāva somās. Turpat blakus stāvēja Vanda un viņam palīdzēja.

—   Sveiki, robinsoni!—Niks pacēla roku.—Dodamies ekskursijā?

Eduards samulsa, jo par braukšanu uz Lietuvu Nikam nebija bildis ne vārda. Eduards acīmredzot bija iecerējis šo braucienu kā dāvanu Vandai. Un sev jau arī, protams. Tas droši vien tika arī domāts kā pirmskāzu vai saderināšanās ceļojums.

Niks kļuva drūms. Viņš saprata, ka abus laimīgos nedrīkstētu traucēt. Lai pako vien savas pekeles un laižas ātrāk prom! Bet Nikam šai brīdī nebija neviena cita, pie kā varētu griezties pēc palīdzības.

—   Jā.— Eduards parādīja uz somām.— Gribam aizlaist pie brāļiem lietuviešiem. Zini, tur pie viņiem Kauņā atkal notiek kādreiz tik populārais Vissavienības džeza festivāls. Būšot arī ārzemnieki — somi, zviedri, čehi. . . Jāpaklausās, ko šodien Eiropā dragā.

Niks žigli saskatījās ar Vandu. Viņa bija ģērbusies cieši apspīlētās džinsenēs un viegli pūkainā svīterī. Skaistā seja un slaidais augums ar stingrajām krūtīm šķita kā radīts mākslinieka modelim vai mīlestībai.

Abu sejās bija lasāma dziļa neapmierinātība.

—        Ko tu gribi?— Vanda diezgan pikta pajautāja.— Mēs tūlīt brauksim prom!

Niks brītiņu saminstinājās.

—   Braucienu atlikt nevar?

Eduards gribēja ko teikt, taču Vanda pasteidzās pirmā.

—        Nē!— viņa diezgan kategoriskā tonī paziņoja.— Pēc desmit minūtēm laižam prom! Mēs jau divreiz šo braucienu esam atlikuši!

Eduards aizvilka cieši piepakotās somas rāvējslēdzi un jautājoši pavērsās pret Niku:

—   Kādēļ tu tā prasi?

Niks uzreiz neatbildēja. Viņam patiesi bija žēl traucēt šo mīlīgo pārīti un itin nemaz negribējās izjaukt paredzēto izpriecas braucienu, taču citas izejas viņš neredzēja.

—   Vai kas noticis?— Eduards apvaicājās.

-   — Jā,— Niks pamāja ar galvu.— Ir gan noticis.

—       Tu, lūdzu, viņā neklausies!— Vanda sacīja pavēlošā tonī, vēl arvien turpinadama steidzīgi kravāties.— Vai tu nepazīsti Niku? Viņam droši vien atkal prātā kāda «fiksā ideja»! Piedāvās braukt skatīties jaunu kinostudijas kas- kadieru triku vai arī mēģinās mūs pierunāt piedalīties kārtējā komjauniešu vasaras talkā! Bet nekā nebij, mīļais! Skola jau ir beigta, un mēs tagad esam pieauguši cilvēki! Darām, ko paši gribam! Un kas patīkas! To, kas, tā sacīt, iet pie sirds.

—        Un tomēr. . .— Eduards nenolaida skatienu no Nika satumsušās sejas.— Kādēļ tu ieminējies par brauciena atlikšanu? Tev ir kādi citi priekšlikumi? Bet saku uzreiz — šoreiz es ar Vandu gribu braukt tikai divatā!

—        Bet es tev saku,— Niks nepacietīgi pagāja dažus soļus turp un atpakaļ,— ka ir nolicis kaut kas ļoti slikts.

Vanda ar Eduardu beidzot pārtrauca kravāšanos un mazliet izbrīnījušies skatījās uz Niku.

—   Kas?— Eduards uzprasīja.

—   Atis nomiris,— Niks atbildēja.

Vanda klusu iekliedzās, bet Eduards ilgi domīgs šūpoja galvu.

—   Zēl,— viņš pēc kāda laika tikko dzirdami pateica.

—   Bija lāga zēns. Kluss, nevienam nedarīja pāri. . .

—       Toties visi darīja pāri viņam!— Vanda sacīja un sašļukusi apsēdās uz īpatni veidota krēsla.— Ziniet, viņš man pat reiz atzinās mīlestībā. . . Tas bija pagājušajā ziemā, kad bijām aizbraukuši uz Siguldu slēpot. Atceraties — Atis knapi, knapi prata nostāvēt uz slēpēm, viņš bieži krita un no lielāka kalna pat baidījās braukt. Visi, protams, par viņu tikai ņirdza un visādi apcēla. Vienu brīdi mēs kalna virsotnē palikām divatā. Jūs un visi pārējie jau bijāt lejā. Atis galīgi samulsis un nosarcis pēkšņi pateica, ka mani mīlot, mīlot jau no astotās klases, tikai visu laiku baidījies man to pateikt.

«Un tagad nebaidies?» es viņam pavaicāju.

«Nē.»

«No kā tad tu uzreiz tik varen drošsirdīgs esi kļuvis?» painteresējos.

«Tas tādēļ,» viņš man savādā balsī atbildēja, «ka es drīz miršu.»

Es iesmējos un vairākas reizes ar cimdu viegli noglāstīju viņam vaigu.

«Tad tu lejā nebrauc,» es viņam devu padomu. «Jo nomirt tu vari, tikai nositoties ar slēpēm. Paliec te, augšā,— un tad, puisīt, dzīvosi vēl ilgi, ilgi! Čau!»

Es drāzos lejā un šo sarunu aizmirsu. Bet kādēļ viņš tā teica? Atis taču toreiz bija galīgi vesels.

—   Viņš nekad nebija īsti vesels,— Eduards iebilda.— Slimoja itin bieži.

—   Es arī viņu atceros vienmēr savārgušu un vāju,— Niks teica.

—   Kad tas noticis?

—   Vakarvakarā.

—   Tu biji slimnīcā?

—   Zvanīja viņa mutere.

—   Kad būs bēres?— Eduards painteresējās.— Ceru, ka ne jau nu rīt. Mēs noteikti paspēsim atgriezties.

—   Noteikti!—arī Vanda apstiprināja.— Bēres nekad nenotiek ātrāk kā pēc trim četrām dienām. Dažreiz tās rīko pat pēc nedēļas. Mēs noteikti paspēsim! Tu neuztraucies, Nik.

Niks nesteidzīgi aizgāja līdz lielam atpūtas krēslam, smagnēji apsēdās un nolieca galvu. Tieši turpat viņa acu priekšā uz grīdas stāvēja divas somas un jau salocīta telts.

—   Redzat,— Niks klusi un mazliet neveikli iesāka,— Ata mamma ir viena. Bez tam viņai neesot arī naudas. Mums vajadzētu kaut kā palīdzēt. Jūs, protams, varat tūlīt pat braukt uz Kauņu, pēc tam uz Palangu un vēlāk — kur vien acis rāda. Es arī varu neklapēt ar ausīm un laisties prom. Kāda man daļa gar citu bēdām? Bet Atis tomēr bija mūsu klasesbiedrs. Viņš ir pirmais no mūsējiem, kuram nācies tik agri aiziet. Un viņa māte. . . Māte taču. . . Pat naudas nav. Es domāju, Eidi, ja mums ir kaut vismazākā iespēja, viņai ir jāpalīdz. Mēs nevaram par notikušo nelikties ne zinis vai vienkārši pieklājības pēc ierasties tikai uz bērēm. Mums kaut kas ir jādara, tu saproti, Eidi? Jāpalīdz.

Eduards ar Vandu klusēja. Pa atvērto logu no dārza puses istabā ieplūda reibinoša puķu smarža, līstoša ūdens troksnis un kaut kur ieslēgta tranzistora skaņas.

—   Ko tu liec priekšā?— Eduards vaicāja.

—   Ir vajadzīgs tavs vāģis,— Niks atbildēja.— Mēs tūlīt aizbrauktu uz apbedīšanas veikalu un nopirktu zārku. Man ir piecdesmit trīs rubļi. Tur arī dabūtu transportu, ir tādi speciāli autobusi, vai arī paņemtu kravas taksīti un aizbrauktu uz slimnīcu. Tur mūs jau gaidītu Ata mamma. Mēs Ati apģērbtu, un es viņu aizvestu uz Gaiļezera sēru namu. Bet tu pa to laiku Ata mammu izvadātu pa visām tām iestādēm, kur viņai kārtojami papīri. Pēc tam mēs vēl varētu apbraukāt visus pārējos mūsējos, viņiem pateikt par notikušo un savākt naudu. Bēru mielastu, ja Ata mamma to vēlētos un mums būtu pietiekama summa, mēs varētu sarīkot kādā ēdnīcā vai kafejnīcā.

Eduards atkal ilgi klusēja un vairākas reizes jautājoši paskatījās uz Vandu. Bet viņa sēdēja, galvu nodūrusi, un vairījās skatīties uz abiem puišiem.

—   Piecdesmit trīs rubļi tāds nieks vien ir,— Eduards beidzot domīgs ierunājās.— Labs zārks maksā vismaz simtu.

—   Tad neņemsim labu,— Niks teica.— Paņemsim vislētāko.

Eduards nepatikā sarauca ģīmi, piegāja pie Vandas un maigi ar abām plaukstām apņēma viņas galvu.

—   Ko tu saki, Vanda?

Vanda lēni pacēla skatienu augšup, un Eduards pārsteigts ieraudzīja meitenes acīs asaras.

—   Lai paliek tas Kauņas festivāls,— viņa pēkšņi teica.— Tas būs arī nākamgad un aiznākamgad, taču Ata nekad vairs nebūs. . .

Eduards piekrītoši vairākas reizes pamāja ar galvu, tad pagriezās pret Niku.

—   Labi,— viņš apņēmīgi sacīja.— Visu nostrādāsim uz goda. Vanda paliks te un mūs pagaidīs, bet mēs vispirms aizbrauksim pie Teda.

Abi puiši izgāja laukā, un Niks pie vārtiem pagaidīja, kamēr Eduards diezgan ilgi par kaut ko runāja ar saviem vecākiem. Pēc tam Eidis no garāžas izbrauca mašīnu, pie vārtiem apstājās un atvēra durvis.

—   Sēdies!

Eduards brauca ātri.

—   Tu domā, Tedis būs mājās?— Niks pavaicāja.

—   Vajadzētu būt.

—   Viņš patiešām taisās pārcelties uz laukiem?

—       Jā,— Eduards apstiprināja.— Viņš to ir stingri nolēmis.

—   Un ko Inga?

—   Nezinu. It kā taisoties līdzi.

—   Tu tam tici?

Eduards kā šaubīdamies paraustīja plecus.

—   Tad jau manīs.

—   Es jau manu tagad.

—       Nez vai, Nik. Tu vari redzēt vienīgi mūsu purnus, bet ne to, kas notiek iekšās. It sevišķi skuķiem. Kā tev ar Liju?

—   Nekādi,— Niks negribīgi atbildēja.— Taisu dēli.

—   Esi nogrābis kādu citu?

Niks dažus brīžus klusēja un uzmanīgi vēroja ceļu.

—        Patiesi,— Niks klusi atzinās.— Esmu iepazinies ar kolosālu meiteni.

—   Un tagad iet augstos viļņos?

—        Nē,— Niks pasmaidīja un papurināja galvu.— Iet pavisam mierīgi. Viņa nav no žiglajām.

—       Protams,— Eduards smaidot piekrita.— Vai varētu būt arī citādi?

—   Nē, patiesi.

—   Kā tad sauc?

—   Marina.

Eduards strauji paskatījās uz pārāk nopietni kļuvušo Nika seju.

—   Krieviete?— viņš pajautāja.

—   Jā. Tev ir kaut kas iebilstams?

—       Dies pasargi!— Eduards atsaucās.— Es no večiem esmu dzirdējis, ka krievietes esot pat daudz labākas par latviešu zeltenēm. Neesot tik lecīgas, visu piedodot, ja mīl, tad esot arī simtprocentīgi uzticīgas un vispār daudz maigākas un rūpīgākas nekā mūsu žagatiņas.

Niks neko neatbildēja. Viņš par to visu vēl nemaz nebija domājis. Viņš vēl nebija sācis ne svērt, ne rēķināt, ne salīdzināt. Nikam vienkārši ar Marinu bija labi un ar to pagaidām pietika.

Eduards strauji nobremzēja. Ielas malā pa labi stāvēja pelēka četrstāvu māja, kuras otrajā stāvā dzīvoja Teodora Veilanda ģimene.

Eduards trīs reizes īsi signalizēja. Pēc dažiem mirkļiem logā parādījās Teda kailā ķermeņa augšdaļa.

—   Kas ir?— viņš uzkliedza.

—       Saģērbies un mudīgi nāc lejā!— Niks atkliedza pretim.

—   Tūlīt!

Pēc trim minūtēm mašīnas aizmugurējā sēdeklī smagi iegāzās Tedis. Viņš vēl kaut ko ēda.

—        Kas ir, zēni?— viņš pilnu muti pajautāja.— Kur braucam?

—   Pēc zārka,— Eduards atbildēja.

Tedis sāka smieties.

—        Priekš kam tas tev vajadzīgs? Gribi būt oriģināls un to kā supermodernu guļvietu piedāvāt kādam vairāk iesvilpušam jūsu ģimenes viesim?

Eduards, neko neatbildējis, nikni pārslēdza ātrumu un «Teikas» krustojumu šķērsoja, luksoforā degot dzeltenajai gaismai. Bet Niks pagriezās pret Tedi, atspieda galvu pret sēdekļa atzveltnes pagarinājumu un nopietni ieskatījās drauga acīs.

—   Vakarvakarā nomiris Atis.

—        Nū!—Tedis pārsteigumā gari novilka.— Es biju cerējis, ka viņš tomēr izķepurosies.

—   Cik tev ir naudas?— Eduards painteresējās.

Teodors iebāza roku bikšu kabatā un no turienes

izvilka netīru mutautiņu un vairākas saņurcītas naudaszīmes.

—   Divpadsmit rubļi,— viņš saskaitījis pateica.

—        Labi,— Eduards pamāja ar galvu.— Par «kasti» samaksāšu es. No tās naudas, ko biju paredzējis noplītēt Kauņas braucienā. Vispār mums bēres vajadzētu noorganizēt tā, lai Ata mammai nevajadzētu izdot ne rubli. Mielastu sarīkosim pie manis dārzā. Es jau ar večiem runāju. Viņi ir ar mieru. Bet galdam un visiem pārējiem izdevumiem naudu sametīsim. Visa klase. Cik nu katrs var vai cik nav žēl.

Pēc nepilna stundas ceturkšņa viņi apstājās kāda neliela veikala priekšā, kura vitrīnu rotāja sēru drapējums.

Marina viņam soļoja pretim tik apbrīnojami jauna, tīra un atkal ģērbusies baltā, ka Niks apstājās un, gandrīz vai neticēdams, skatījās uz meiteni, kas nāca viņam arvien tuvāk.

«Vai patiešām viņa nāk pie manis? Vai es vispār esmu pelnījis, ka pie manis nāk tāda meitene? Bet nāc! Nāc droši! Lai nu kam, bet tev nu gan es nekad nenodarīšu neko sliktu! Tas ir tāpat, kā es neko sliktu nevaru nodarīt sauleslēktam, jūrai, rīta rasai, gaisam, puķu smaržām vai pavasarim. Saule tāpat uzlēks. Jūra arvien vels viļņus. Puķes smaržos, un vienmēr nāks pavasaris.»

—   Sveika, Marina!

—   Sveiks, Nik!

—   Tu šodien esi vienreizēja!

—   Es tev patīku?

—        Par to nav nekādas runas! Es tavā priekšā uzreiz krītu gar zemi!

—        Nekrīti vis, Nik. Paņem mani zem rokas un mierīgi izvadā pa Vecrīgu! Iepazīstini ar savas pilsētas vēsturi! Piemēram, kas agrāk bijis tai vietā, kur tagad atrodas Opera?

—       Tur bijis senās Rīgas nocietinājumu Pankūku bastions.

—   Kādēļ tā saukuši?

—   Nezinu. Acīmredzot tur ēduši daudz pankūku.

—   Kad Opera ir uzcelta?

—   To uzrāva trīs gadu laikā. Pabeidza 1863. gadā.

—   Kādā arhitektūras stilā šis nams ir veidots?

—   Tas ir helenizēts klasicisms.

—   So to tu zini.

—   Protams. Tā ir mana pilsēta.

—        Bet kas agrāk bijis tai vietā, kur tagad atrodas Sarkano strēlnieku laukums?

—        Viduslaiku Rīgas tirgus. Beidzis pastāvēt 1570. gadā. Turpat ari atradies pilsētas lielais kauna stabs, pie kura piesieti sodāmie likuma pārkāpēji. Netālu dzīvojis bende. Tur viņš arī cirtis notiesātajiem galvas. Starp citu, tu zini, kad tika oficiāli likvidēts Rīgas bendes amats?

—   Nē.

—   Vēsturiskā skatījumā gluži nesen—1863. gadā.

—   Tad, kad uzcēla Operu, vai ne?

—   Tā iznāk.

—   Vai nav jocīgi?

—   Pavisam jocīgi.

Viņi sēdēja kanāla malā uz soliņa. Diena bija silta, pat karsta, bet it kā nemanot kļuva dzestrāks — tas nozīmēja, ka rudens vairs nav tālu. Ūdeni peldēja balti gulbji, pūta viegls vējš. Visapkārt tik klusi un skaisti.

Bet Nikam bija skumji, pat sāpīgi.

Rit jāapglabā Atis.

Niks spēji satvēra Marinas plecus, tos cieši saspieda, tad pagrieza meitenes seju pret sevi un vairākas reizes noskūpstīja.

Marina bija pārsteigta, taču neizskatījās, ka būtu sevišķi sadusmojusies.

—   Nik! Seit, pašā pilsētas centrā. . .

—        Un kādēļ tad nevarētu pilsētas centrā?— Niks paskarbi atjautāja.— Vai tad vienmēr ir jālien trepju telpā vai krūmiņos?

Marina uz viņu skatījās lielām, izbrīna pilnām acīm.

—   Tu tur bieži esi līdis?

Niks spītīgi saknieba lūpas.

«Kas man viņai ko slēpt? Lai jau paklausās.»

—   Jā!— viņš mazliet pat izaicinoši sacīja.— Tu ne?

—   Es ne,— Marina klusi atbildēja un nolieca galvu.

—   Tu gribi teikt, ka nemaz neesi skūpstījusies?

—   Tikpat kā nemaz.

—   Un arī grēkojusi neesi?

Marina spēji nosarka, bet Niks to neredzēja. Meitene sēdēja, joprojām zemu noliekusi galvu, un nervozi raustīja gaišās rokassomiņas siksnu.

—       Nē,— viņa beidzot tikko dzirdami pateica, tad negaidīti piecēlās un gāja prom.

Niks nobijās un arī strauji uzlēca kājās.

—   Marina!

Meitene apstājās, pagriezās un nopietna skatījās uz Niku.

—   Marina! Kur tu gribi iet?

—   Nezinu. Vienalga, kur.

—   Tu apvainojies?

Meitenes lūpu kaktiņos pavīdēja skumjš smaids.

—        Nē, Nik. Kas tur sevišķi ko apvainoties? Tikai domāju. . . Acīmredzot es tev nederu.

—   Vai esmu tev to teicis?

Meitene neatbildēja. Arī Niks klusēdams stāvēja iepretim, raudzījās viņas noskumušajā sejā, lielajās, jūras zilajās acīs un juta, ka nesaprot, kas ar viņu notiek. . . Šķita, tas ir tāpat kā ar dzimšanu vai nāvi — kas lemta tikai reizi mūžā. Tavā priekšā atrodas dārgums. Varbūt pats svētākais no visiem svētumiem — šķīsta, vēl neievainota meitenes sirds. Aizej un paņem! Tur viņa stāv tavā priekšā un gaida! Ej un ņem, taču to izdari saudzīgi un maigi, kā īstam vīram pienākas. Jo saudzīgs un maigs var būt vienīgi stiprais. Paturi plaukstā un pacenties to nekad neaptraipīt ar meliem, izlikšanos vai nelietību! Būt godīgam — to arī spēj vienīgi stiprie. Mīli viņu! Jo mīlestība jau laikam tomēr ir pati augstākā, skaistākā un cildenākā cilvēka gara izpausme. Par šīm jūtām smejas vienīgi vājie un gļēvie. Uzņemties atbildību par otru cilvēku tāpat var tikai garīgi stiprs un tīrs cilvēks.

Niks piegāja pie Marinas un viņu cieši apskāva. Pēc tam noliecās pie meitenes auss un klusi pateica:— Tu no manis nekad vairs projām neej, labi? Man bija tāda sajūta, it kā es vecajā Rātslaukumā būtu piesiets pie kauna staba un bende man tūlīt nez par ko cirtīs nost galvu.

Marina pacēla skatu augšup un uzticīgi paskatījās uz Nika nopietno seju.

—   Tu taču esi labs, vai ne?

—   Es tevi mīlu, Marina,— Niks steidzīgi bēra vārdus. — Es tev nevaru solīt, ka šos vārdus tev teikšu arī pēc desmit vai divdesmit gadiem, bet pašlaik es tos varu atkārtot vēl un vēlreiz — es tevi mīlu.

Meitene pateicīgi piekļāvās Nika krūtīm, un viņam šķita, ka Marina pat viegli nodreb.

—   Paldies tev, Nik. Es gaidīju, ka tu man agrāk vai vēlāk šos vārdus pateiksi. Biju iedomājusies ziedošu pļavu, rudens mežu, jūras krastu vai puskrēslas apņemtu istabu. Bet tu man to pateici gaišā dienas laikā pašā Rīgas centrā. . .

Niks iesmējās.

—   Neuztraucies!— viņš teica.— Es tev mīlestībā atzīšos arī ziedošā pļavā un rudens mežā, jūras krastā un puskrēslas apņemtā istabā, kad mēs būsim tikai divi vien.

Marina vēlreiz pacēla skatu augšup un dziļi ieskatījās Nika acīs. Meitenes skatiens lūdza viņu pasaudzēt. Un Niks pilnīgi skaidri saprata, ka viņš nevar un nekad arī nedrīkst pret Marinu būt slikts.

—   Es tev ticu, Nik,— Marina klusu atzinās.— Es sevi visu atdodu tev. Ņem! Jo arī es tevi mīlu. Mīlu jau kopš mūsu pirmās iepazīšanās dienas.

Niks viegli noglāstīja meitenes plecus, pēc tam abi sadevās rokās un gar kanālmalu devās prom. Un bija tāda sajūta, ka zem viņu jaunajām kājām pēkšņi pazūd visi laikmeti, notikumi un pagātne.

Nekas nav bijis. Laiks nupat tikai sākas.

17

Pūta ass, brāzmains vējš, kaut kur satumsušajās debess pamalēs ducināja pērkons, bet lietus nez kādēļ tomēr nelija.

Dažas meitenes raudāja. Niks uz viņām skatījās un gandrīz vai nepazina — tik ļoti tās šķita pārvērtušās, lai gan no skolas pabeigšanas bija pagājuši tikai divi mēneši.

Vaļējais zārks stāvēja blakus atvērtai bedrei, un sirma izvadītāja skaitīja vārsmas, kas pie mums bija nākušas cauri gadsimtu dzīlēm, cauri mūsu tautas ciešanām un zaudējumu rūgtumam. No kādas senās zemgalietes vai kursietes, no kādas kurzemnieces vai latgalietes, no kādas vidzemnieces vai sēlietes lielajām bēdām. No kādas citas mātes sāpēm.

Ko, nāvlte, tu dabūji, Mani jaunu nokaudama? Ne tu manu zemi arsi, Ne turēsi novadiņu,- Brāļi manu zemi ars, Turēs manu novadiņu.

Sandra iestājusies Lauksaimniecības akadēmijā Zooteh- nikas fakultātē. Savādi. To viņa agrāk nevienam nebija teikusi. Laikam baidījusies, ka sāks apcelt. Bet kas tad būtu smējies? Droši vien visi. Un es to starpā. Par ko, kādēļ? Kaut kāds stulbums. Bet Ligita pirms dažām dienām nolikusi pēdējo iestājeksāmenu mediķos. Iekšā jau esot tikusi. Visi eksāmeni uz pieci. Taisni vai jābrīnās. Andris filologos. Viņš tur būšot vienīgais zēns starp trīsdesmit skuķiem. Diez kas nav. Būs vai nu jautra, vai diezgan vienmuļa studenta dzīve. Toties vismaz par sievas dabūšanu nez vai vajadzēs uztraukties. Bet Silvija Universitātes Pedagoģiskajā fakultātē. Kristīne aizgājusi strādāt par pārdevēju. Maija arī kaut kur strādāšot — laikam televīzijas ateljē par pieņēmēju. Te nu ir tā mūsu dižā kinoklase. . . Pat Inga ar Vandu un Eduardu pēdējā

brīdi nolēma velti negaidīt vairākus gadus jaunu aktieru kursu Konservatorijā; visi trīs iestājās Politehniskajā institūtā — Inga, vecāku ietekmēta, Ķīmijas fakultātē, bet Vanda ar Eduardu celtniekos. Teodors tepat Rīgas pievārtē esot jau sarunājis šofera vietu vienā no mūsu bagātākajiem kolhoziem. Tur būšot arī kur dzīvot. To jau Tedim galvenokārt vajadzēja. Tātad iznāk, ka es vienīgais būšu palicis uzticīgs mākslai, savam jau no sākuma izvēlētajam mērķim. Bet kāds mērķis bija Atim? Vai to kāds zināja? Ko viņš vispār gribēja šai dzīvē? Ko juta, pēc kā ilgojās? Ko cerēja? Tā tu no mums aizej, Ati, taču mēs par tevi neko daudz nezinām. Piedod, veco zēn. Mēs ne vienmēr bijām labi pret tevi. Bet šodien, gods kam gods, ir sanākusi gandrīz vai visa tava klase. Meitenes pinkšķ, bet mēs stāvam tepat līdzās, skatāmies un klusībā lūdzam piedošanu. Tepat tev blakus stāv arī tavs tēvs. Atnācis pēc piecpadsmit gadiem. Seit ir arī tava māte un māsa. Nu jūs beidzot visi esat kopā. Un laikam ari man vajadzēs nomirt, lai kādreiz savu tēvu redzētu blakus mātei. Zēl, Ati, bezgala žēl, taču, cik es jūtu, redzu un saprotu, tā dzīve laikam nemaz tik brīnišķīgi skaista nav. Un tomēr, Ati. . . Kādēļ tieši tev vajadzēja aiziet?

Kalni, lejas piegūluši, Kur bij manim nu gulēt? Vai bij manim nu gulēt Pašā kalna galiņā?

18

Viņi sēdēja kinoteātrī «Gaisma» un skatījās vienu no Rīgas kinostudijas labākajām filmām «Ezera sonāte». Niks to jau bija redzējis vairākkārt, bet Marina skatījās pirmo reizi.

Zāle bija pustukša. Pārsvarā pensionāri un 6. vidusskolas padsmitnieki, kas nobastojuši stundas.

Niks neuzkrītoši pašķielēja uz Marinu. Kuplie, dzeltenie mati gandrīz pilnībā nosedza plecus un kaklu. Viņas seja, kā parasti, bija tik gaiša un tīra, ka šķita — viņa to katru rītu mazgā tikko izslauktā pienā. Kosmētiku Marina tikpat kā nelietoja, un Nikam tas patika. Viņam jau sen bija apnikuši jauno padsmitnieču smiņķiem izraibinātie ģīmji, kurus vēl itin bieži papildināja cigarete un vīna dvaka. Tie laiki bija pagājuši. Niks zināja, ka arī lielum lielākajai daļai zēnu šādas meitenes derdzās. Jā, viņi ar tādām staigāja, gāja uz diskotēkām un ķinlšiem, nīka kafejnīcās vai uzdzīvoja mājas ballītēs, bet neviens par viņām tomēr neteica nevienu labu vārdu. Kas gan cildinošs ir vārdos—«šito var dabūt ātri, bet ar šito ies mazliet grūtāk». Un arī tās, ar kurām dažreiz gāja mazliet grūtāk, tāpat tika dziļi nicinātas.

Niks paņēma Marinas plaukstu savējā un to maigi saspieda. Viņš vēl joprojām īsti neticēja, ka Marina viņu ņem nopietni. Kaut gan viņi taču satiekas vai ik dienas. Viņi vairs viens bez otra jau nevar. Kā tas notika? Kā tas gadījās, ka viņi vispār viens otru satika un uzreiz iemīlēja? Bet varbūt tas nemaz nevarēja. . . negadīties? Varbūt tas kaut kur jau bija nolemts iepriekš?. . .

Gandrīz visā filmas gaitā lija lietus. Arī Rīgā todien smidzināja. Bija jau septembra vidus, un koki pārģērbās, gatavojoties lielajam rudens karnevālam.

—   Tu esi noskumusi?— Niks saudzīgi pajautāja.

—   Jā.

—   Kādēļ?

—   Man žēl.

—   Kā žēl?

—        Kāpēc Laura atraidīja Rūdolfu? Viņš taču bija tik labs pret viņu! Un arī pati Laura taču pēc viņa ilgojās. Kaut kā neloģiski.

—        Laura Rūdolfu nemaz neatraidīja. Viņa vienkārši nepieņēma šā cilvēka mīlestību.

—        Vai tad cilvēku var šķirt no viņa jūtām?— Marina izbrīnījusies pajautāja.— Laura atraidīja tieši Rūdolfu, cilvēku, kas viņu mīlēja.

—   Jā, bet viņa to darīja pienākuma dēļ.

—       Kāda pienākuma?— Marina iesaucās.— Pienākuma pret dzērāju?

—   Neaizmirsti, ka šis dzērājs bija viņas bērnu tēvs.

Marina īsu brīdi klusēja, tad nopietna paskatījās uz

Niku.

—       Tas nav tēvs, kas dzer. Bioloģiski jā, bet īstenībā. . . Nik! Tu taču nedzer, vai ne?

—       Vispār jau nē,— Niks atbildēja,— taču kādreiz pa glāzītei esmu ierāvis.

—       Tu vari man apsolīt? Nik. . . Lūdzu, apsoli, ka tu nedzersi! Nekad, nekad! Man riebjas piedzēruši cilvēki. . .

—       Es tev to apsolu,— Niks nopietns atbildēja,— jo tieši to man tev apsolīt ir visvieglāk. Es tāpat to nekad nebūtu darījis. Tā, pa īstam.

—   Nik. . . Es ticu, ka mēs būsim laimīgi.

—   Mēs jau tādi esam.

—   Tad mēs būsim vēl laimīgāki!

—   Ja nekas nenotiks.

—   Kas tad var notikt?

—   Nezinu. Bet vienmēr taču kaut kas notiek.

—   Tā, lūdzu, nerunā!

—   Tu, piemēram, vari satikt kādu citu.

—   Bet tu jau arī vari!

—   Es nevaru,— Niks atbildēja.— Tas ir izslēgts.

Marina apstājās un iesmējās.

—        Vari! Un es varu! Tikai tagad mums vienmēr jāatceras otrs. Lai kur es arī būtu un lai kas ar mani notiktu, es vienmēr atcerēšos tevi, bet tu atceries mani. Tad ar mums nekas slikts nenotiks.

—   Marina!

—   Jā?

—   Es tevi tūlīt noskūpstīšu!

—        Tu esi pārsteidzoši mudīgs uz skūpstīšanos pilsētas ielās! Bet vēl mazliet pacieties. Pēc dažām dienām es tevi uzlūgšu ciemos pie sevis.

—        Beidzot!— Niks mazliet teatrāli iesaucās.— Tu jau to varēji izdarīt sen. Es tevi kā uzticīgs šunelis vienmēr pavadu tikai līdz mājas stūrim vai durvju slieksnim, bet tālāk nekad.

—   Es jau tev esmu teikusi — man ir stingra krustmāte.

—        Bet man ir stingra saimniece. Kad mums pašiem būs sava būda, Marina?

—   Tad, kad uzcelsim.

—   Tu gribi?

—        Jā, Nik. Pat ļoti gribu. Zini, kamēr tu man esi, man ir pat daudz vieglāk strādāt. Patiesi. Piemēram, nakts dežūrās sēžu pie sava galda, visu vakaru esmu noskrējusies, nostrādājusies, jūtu briesmīgu nogurumu, nāk miegs, bet kaut kur nodaļas viņējā galā kādam pēkšņi kļūst slikti, manā priekšā kā neprātīga mirguļo sarkanā trauksmes spuldzīte, un atkal ir jāceļas un jāskrien. . . Un ne jau vienmēr es par to dzirdu tikai paldies. Bieži lamā. Izturas augstprātīgi — kā kungi pret kalponi. Riebīgi, vai ne? Bet es ciešos. Es daudz ko varu paciest. Bieži nostājos nodaļas gaitenī pie loga, raugos nakts tumsā, gaidu rītu un

priecājos, ka es tai lielajā, man vēl diezgan pasvešajā pilsētā vairs neesmu kopā tikai ar savu krustmāti, bet man vēl ir labs draugs. Esi tu, Nik.

—   Paldies, Marina, — Niks mazliet saviļņots teica, — bet es tev neko īsti labu vēl neesmu paspējis izdarīt.

Marina iesmējās.

—   Tu man toreiz pie trolejbusa pieturas neļāvi aizbraukt.

—   Tagad saki paldies? Bet toreiz biji dusmīga!

—   Es domāju gan! Pēkšņi mani ielas vidū aptur būdlgs, nepazīstams puisis. Es pat nobijos.

—   Kad tev atkal būs jāiet uz nakts dežūru. . . es tev iešu palīgā.

—   Kā tu man varēsi palīdzēt?

—   Nezinu. Vai tev darba trūkst?

—   Darba man netrūkst.— Marina pasmaidīja.— Tikai nepiederošiem nodaļā ieeja stingri aizliegta.

—   Tas uz mani neattiecas,— Niks atbildēja.— Es jau esmu piederošs.

Viņi iegāja Ziedoņdārzā un apstājās iepretim Dzejnieka piemineklim. ,

—   Kas tas tāds?— Marina pavaicāja.— Kāds revolucionārs?

—   Zināmā mērā,— Niks paskaidroja.— Dzejas revolucionārs.

—   A-lek-san-drs Ča-ks,— Marina lēni lasīja.— Viņš bija ievērojams dzejnieks?

—   Labāku neatrast,— Niks sacīja un pagāja vēl soli tuvāk pelēkā granīta tēlam.

Labdien, Saša!— Niks domās sacīja. Es jau, protams, tevi varētu uzrunāt arī labāk un cienīgāk. Piemēram: «Esiet sveicināts, augsti godājamais un dziļi cienījamais dzejniek Aleksandr Cak!» Bet kādēļ? Tu jau arī mani esi uzrunājis pavisam vienkārši. Atceries? /Jums, o, bijušie cūkgani, klausaities, /Talkā nāku es — pilsētas zēns, /Ielu smakas un rupjības piezīdies, Nīstot visu, kas mierīgs un lēns. /Jā, es jau esmu sevī uzsūcis pietiekami daudz sliktā un riebīgā un varbūt tieši tādēļ arvien biežāk un biežāk vēlos tikai labo un skaisto. Skaists ir šis Ziedoņdārzs. Skaista ir visa mūsu Rīga. Tu, Aleksandr, to nemaz vairs nepazītu. Apmaldītos. Marijas iela tagad saucas par Suvorova ielu. Un tavas kādreiz apdziedātās šā rajona ielenes tagad ir jau vecas, salīkušas vecenītes. Profesionālu prostitūtu pie mums nav, palikušas tikai

amatieres. . . Un tās var dabūt par baltu velti. Ari ormaņi pazuduši. Daudzi tramvaji gan vēl joprojām drāžas žvadzēdami. Vecā Iļģuciema tikpat kā ari vairs nav. Un baltu kazu vairs nav. Toties ir daudz baltu žiguļu un volgu — tavu važoņu vietā. Bet cilvēku ilgas ir tās pašas. Un sāpes un prieks, un bailes, un drosme, un vientulība, un mīlestība laikam tomēr palikusi tā pati, kāda tā bija pirms simttūkstoš gadiem. Acīmredzot mainās vienīgi vide un apstākļi, taču pats cilvēks visai maz. Tu, Aleksandr, savā laikā tiki gan slavēts un apbrīnots, gan pelts un nicināts, tad atkal tiec cildināts un mīlēts. Šodien ar dažiem taviem kolēģiem un vispār ar māksliniekiem iet gluži tāpat. Un laikam jau ies arī turpmāk, jo nez vai kādreiz mazināsies cilvēku egoisms un skaudība, viņu godkāre, liekulība, tieksme izcelties un vienmēr visdārgāko censties iegūt par vislētāko maksu. Čak! Atceries savu «Strēlnieka dziesmu latviešu meitenei»? Mazs frag- mentiņš:

Ja tev skumji, mans draugs, nāc pie manis. Man sveces gals izdzertā balzama pudelē, mazs, iebrūns pasjansa galds, ko es nopirku vakar, un glāze matrožu degvīna. Nāc.

Es tev paklāšu mēteli savu uz grīdas, mēness mums spīdēs pa logu, uz kaimiņu jumta dūdos paklusi dūjas, un es tev dziedāšu dziesmas par putniem un ūdeni. Nāc. . .

Man arī blakus stāv meitene. Es gan neesmu strēlnieks, es esmu astoņdesmito gadu Rīgas zēns, mazdrusciņ līdzīgs taviem pašpuikām, bet man tāpat gribas viņu uzaicināt pie sevis, jo vairāk tādēļ, ka viņa ir šīs pasaules visbrīnišķīgākā meitene. Jā, varbūt tikai tādēļ, ka viņa ir mana. Bet man nav vietas, kur viņu varētu aizvest, kur es viņai varētu pateikt tos vārdus un. . . Tam streļķim bija labāk. Viņam vismaz bija maza jumta istabiņa, vakar nopirkts galds un vecs karavīra šinelis. Man nav nekā. Pamāte priekš manis no savas radinieces īrē istabu, bet es tur nevienu nedrīkstu aicināt ciemos. Tas ir viens no visstingrākajiem noteikumiem. Turklāt vēl tā greizsirdīgā, uzbāzīgā Lija. Iedomājusies, ka viņai uz mani tagad ir kaut kādas tiesības. Ir pārliecināta, ka mani var iegādāties kā jebkuru viņai iepatikušos lietu vai mantu. Bet viņa stipri maldās. Es esmu nenopērkams. Dižo dzejnieki Tu jau mani sapratīsi. Es gribu šo sev blakus stāvošo meiteni. Vulgāri vai rupji tas var izklausīties vienīgi svētuļu ausīs. Es viņu gribu un neko tur nevaru padarīt. Es ar Marinu esmu jau pazīstams trīs mēnešus un esmu pārliecināts, ka tā nav tikai īslaicīga aizraušanās, bet visīstākā mīlestība. Un zini, kādēļ? Tādēļ, ka es par Marinu visu laiku izjūtu bailes. Man ir bail, ka es viņu varētu pazaudēt, teiksim, viņai iepatiksies kāds cits puisis, un bail, ka tikai ar Marinu nenotiek kāda nelaime. Es nepārtraukti uztraucos un tai pašā laikā viņu gandrīz vai dievinu. Manis pēc šeit tūlīt garā rindā varētu nostāties Rīgas skaistākās un gudrākās meitenes — es tās visas nemainītu pret vienu Marinu. Bet esmu viņu tikai paretam steigā noskūpstījis. Tikai dažreiz. Taču es viņu gribu visu. Un laikam jau arī viņa to vēlas. Pēc dažām dienām uzaicināšot pie sevis ciemos. . . Bet man pat naudas nav, lai viņai varētu nopirkt ziedus un kādu dāvanu. Šomēnes tēva iedotos piecdesmit rubļus esmu jau iztērējis. Būs jāaiziet pie mātes. Bet vispār rādās, ka būs jāmeklē kāds darbs. Jā. Noteikti. Maskavas Valsts Kinematogrāfijas institūtā pirmā dokumentu un iesniegumu caurskate, pirmais «siets» būšot janvārī. Tātad palikuši trīsarpus mēneši. Bet es vēl neesmu uzrakstījis sacerējumu — gandrīz vai pašu galveno, pēc kā vadīsies žūrijas komisija un pats darbnīcas vadītājs. Tātad vajadzētu atrast tādu darbu, ko varētu strādāt pa vakariem vai naktīs. Jāpadomā. Bet diedelēt vai gaidīt, ka tēvs un māte kaut ko atmetīs, apnicis. Tātad tas ir izlemts. Marinai šodien jāstrādā. Es viņu pavadīšu līdz slimnīcai, bet vakars man būs brīvs. Ko es bez viņas lai daru? Labi, Aleksandr Čak! Kaut ko jau izdomāšu. Bet tagad mēs no tevis atvadāmies. Uz pieminekļa vienmēr stāv ziedi. Tos šad un tad noliek arī kāds dzejnieks, taču tie ir reti brīži. Visbiežāk tev ziedus noliek 6. vidusskolas audzēkņi un sirmgalvji. Es nezinu, kas viņi bijuši agrāk. Tagad tie ir tikai veci, salīkuši cilvēki, bet es varu derēt, ka to starpā noteikti ir arī kāds bijušaiso fūrmanis, viesmīlis, asfaltu klājējs, bārdāma, tramvaja vadītājs, avīžu tirgotāja, Rīgas pašpuika, ielene, matrozis un latviešu strēlnieks. Paliec sveiks, Aleksandr! Tu joprojām esi mūsējais. Uz tavas lielās, kailās galvas sēd baloži, ne visai pieklājīgi uzvedas, bet tev uz to tagad uzšķaudlt. Toreiz, kad, tev vēl dzīvam esot, to darīja daži cilvēki, tad gan tev sāpēja. Bet tagad ir miers. Liels, svēts miers.

Niks ar Marinu pagriezās un cauri Ziedoņdārzam gāja uz slimnīcu. Marinai sākās divpadsmit stundu ilga dežūra šis iestādes ķirurģiskajā nodaļā.

Kad viņi atradās jau netālu no slimnīcas, Niks pēkšņi ieraudzīja, ka pa ielu tieši pretim nāk Lija Kalēja. Viņa bija kopā ar draudzeni. Ieraudzījusi Niku, kuram pie kreisās rokas bija pieķērusies kāda simpātiska meitene, Lija no pārsteiguma pat apstājās. Arī Niks uz brīdi apmulsa, mazliet palēnināja gaitu, tad tomēr droši gāja garām. Lija ar svelošu skatienu viņus abus cieši noskatīja. Tad pēc dažiem brīžiem viņš izdzirda diezgan pavēlošu saucienu:

—   Nik!

Viņš neapstājās, bet Marina strauji pagrieza galvu atpakaļ un paskatījās uz saucēju.

—   Nik!— Lija no dusmām gandrīz vai kliedza.

Niks vēl ciešāk satvēra Marinas roku un turpināja iet uz priekšu.

Lai tikai Lija man pamēģina nākt klāt, Niks drudžaini nodomāja. Es nezinu, ko viņai izdarīšu!

Marina iesāņus palūkojās uz Nika mazliet sasarkušo seju, tad atkal novērsās.

—  Tevi sauc,—Marina klusi atgādināja.

—   Lai sauc!— Niks atmeta ar roku.— Neklausies!

—       Skan visa iela,— Marina teica, un izskatījās, it kā viņa būtu pat nedaudz nobijusies.— Izklausījās gandrīz vai pēc pavēles.

Niks klusēja.

—   Viņai ir tiesības tev ko pavēlēt?

—   Nē. Tādas tiesības ir tikai tev.

—   Bet kādēļ viņa tomēr tā darīja?

Niks neatbildēja, bet sāka iet vēl ātrāk. Tad atjēdzās un turpināja iepriekšējā gaitā.

Tas izskatītos pēc bēgšanas, viņš īgni nodomāja. Bet no kā man jābēg? No kā jākaunas?

—        Kas viņa tāda ir?— Marina pajautāja.— Kāda radiniece?

—   Nē. Tā bija manas istabas saimnieces meita.

—   Varbūt viņa gribēja tev kaut ko svarīgu pateikt,— Marina atgādināja.

—   Es jau zinu visu, ko viņa man grib pateikt,— Niks saīdzis atteica.

—   Glīta meitene,— Marina savādā balsī pateica. — Man viņa patika.

Niks strauji apstājās, ar abām rokām satvēra Marinas plecus un nopietns skatījās meitenes lielajās, nedaudz izbrīnījušās acīs.

—   Paklausies, Marina! Ļoti iespējams, ka rīt vai aizparīt, pēc nedēļas, mēneša vai gada mums atkal pa ielu pretim nāks kāda meitene, sveicinās un gribēs ar mani parunāties. Tas neko nenozīmēs. Tev nav par to jāuztraucas. Es pazīstu daudzas meitenes. Taču paliekošāka nozīme vienīgi faktam, ka man blakus esi tu. Tieši tas šobrīd ir vissvarīgākais. Pārējam nav lielas nozīmes, it sevišķi tam, ko mēs katrs esam darījuši agrāk. Man tavā vai tev manā priekšā būs jāatskaitās vienīgi par to, ko esam vai būsim darījuši mūsus kopbūtnes laikā. Domāju, ka tas būs gan taisnīgi, gan godīgi. Piekriti, Marina?

Meitene brīdi padomāja, tad padevīgi pasmaidīja.

—   Labi, Nik. Es piekritu.

Niks aplika roku ap Marinas pleciem, un viņi pēc dažām minūtēm pienāca pie baltas četrstāvu ēkas ar lielu, sarkanu krustu uz fasādes.

19

Tās bija vienas no tām izslavētajām svētdienas vakariņām, kuras Diāna Upmale itin bieži rīkoja saviem tuvākajiem draugiem. Sad un tad draugi savukārt paņēma līdzi savus draugus, tā ka viesu starpā ne visai reti atradās arī tādi, ko Diāna nepazina nemaz vai pazina vāji. Taču Diāna, pēc dabas un rakstura būdama diezgan vīzdegunīga, tomēr vienmēr tēloja viesmīlīgu mājasmāti un nevienu prom nedzina.

Parasti šajās vakariņu reizēs tika pārrunātas jaunākās teātru tenkas, pēdējie notikumi ievērojamu vai mazāk ievērojamu cilvēku intīmajā dzīvē un dažādas mākslas problēmas.

Pēdējā laikā Diānu Upmali arvien biežāk nomāca smaga vientulības sajūta. Gadi gāja, un, lai kā arī viņa centās noslēpt novecošanās pazīmes, to izdarīt kļuva arvien grūtāk. Arī lomas teātrī un kino viņa saņēma daudz retāk nekā agrāk. Pēdējā gada laikā viņai vispār nekas netika piedāvāts. Tas Diānā izraisīja drūmas priekšnojautas, kas brīžam pat pārauga bailēs.

Tādēļ viņa gandrīz vai ik dienas arvien neatlaidīgāk un cerlgāk domāja par savu vienīgo dēlu.

«Man taču ir bērns! Tiesa gan, tagad viņš ir jau gandrīz pieaudzis cilvēks, ar savām interesēm un problēmām, taču tomēr tas ir mans dēls. Nik! Kādēļ es tevi toreiz atstāju tēvam? Tu man nekad to neesi pārmetis, taču es dažreiz jūtu. . . Bet tagad taču tev būtu mani jāsaprot. Vismaz es gribu, lai tu mani saprastu. Jaunība, neprātīga mīlestība, neuzticība, teātris, filmēšanās, nomācoši un tai pašā laikā neticami pacilājoši, godkārīgi sapņi par aktrises meistarības un slavas virsotnēm. . . Visu līdz pēdējam pakļaut tikai šim vienīgajam dzīves mērķim! Un es savu iecerēto sasniedzu! Augstāk vairs nevar tikt. Bet es tomēr bieži domāju. . . Kas tas galu galā ir? Dzīves lielākā daļa jau aiz muguras. Kam man vairs slava? Kam nauda? Kam šis lielais dzīvoklis? Sāku kļūt veca. Grims un pastāvīgais stress, uztraukumi, tēlotie un patiesie pārdzīvojumi, laiks un negulētās naktis manu seju ir pārvērtušas līdz nepazīšanai. No rītiem dažreiz negribas pat skatīties spogulī. Baida vientulība un vecums. Bezdarbība. Pamestības sajūta. Vai tas ir sods? Varbūt patiešām viss kādreiz nāk atpakaļ? Es savā laikā pametu Kārli. Pametu arī savu bērnu. Tagad veiksme, jaunība, panākumi un draugi pamazām pamet mani. Pie kā lai es vēl turos šai pasaulē? Pie cilvēkiem, kuri pie manis dažreiz atnāk par velti paēst, iedzert un paklačoties? Man vajadzētu turēties pie savas ģimenes. Pie saviem vistuvākajiem cilvēkiem. Taču nekādas ģimenes vairs nav. Neviena vairs nav. Izņemot tevi, Nik. Kad viņš ierodas ciemos, tie man ir lieli svētki. Patiešām. Es nepārspīlēju. Svētki. Bet diemžēl viņš nāk diezgan reti. Vismaz man tā šķiet. Paēd, paklausās mūziku, pasmīn par maniem smalkajiem draugiem un iet prom. Nekad neko no manis neprasa. Nelūdz. Naudu viņš arī ņem nelabprāt. Laikam jau ir ļoti lepns. Grib pēc iespējas ātrāk kļūt patstāvīgs un neatkarīgs. Tas ir labi. Es par viņu priecājos. Viņš ir tieši tāds, kādu vienmēr esmu vēlējusies redzēt savu dēlu. Kad esmu kopā ar viņu, es pārstāju būt aktrise un viesmīlīga namamāte. Es vienkārši atgriežos savā pirmsākumā. Esmu māte un vēlos, lai mēs nekad nešķirtos.»

Pie durvīm trīsreiz īsi nodžinkstēja zvans.

Diāna atvēra durvis un priecīga pasmaidīja.

Viņai iepretim stāvēja Niks.

—   Labdien.— Viņš nedaudz nolieca galvu.— Atcerējos, ka tu svētdienās parasti esi mājās un. ..

—   Nik!— Diāna saviļņota iesaucās un dēlu maigi noskūpstīja uz vaiga.— Ne tikai svētdienās. Es taču tevi gaidu katru dienu.

Niks gaitenī noģērba sarkano sporta vējjaku, nevērīgi to uzlika uz pakaramā, un māte viņu veda uz krāšņo viesistabu.

Nikam patika mātes dzīvoklis. Tas atradās turpat vai pašā Rīgas centrā, kādreizējo buržuāzisko «aristokrātu» rajonā. Dzīvoklī bija trīs plašas istabas, augsti griesti, parketa grīda, vēl tā saucamā «meitas istabiņa», nelielam peldbaseinam līdzīga vannas telpa, ērta virtuve, vēl ērtāka tualete un plati gaiteņi. Dzīvoklis kādreiz bija piederējis Diānas vīra vecākiem, tie jau bija nomiruši, arī viņu dēls tagad atdusējās Meža kapos, un pašreiz Diāna plašajā dzīvoklī mita viena. Liekā kvadratūra pārsniedza jebkuras valsts noteiktās normas, taču, tā kā Diānai tā pati valsts bija piešķīrusi dažādus augstus goda nosaukumus, šīs normas uz viņu neattiecās un viņa varēja dzīvot netraucēti.

Viesistabā uz dīvāna, tāpat dziļajos atpūtas krēslos un pie diviem zemiem galdiņiem sēdēja kāds jauns puisis, vairāki iesirmi kungi un cēla izskata dāmas. Niks viņus pasveicināja un tikai tad pamanīja, ka starp viesiem atrodas arī vecais paziņa no izlaiduma vakara, izcilais neliešu lomu tēlotājs aktieris Gunārs Vāns. Tagad viņam blakus atradās izveseļojusies likumīgā sieva Olga.

Niks samulsa un novērsa skatienu. Vāns samulsa vēl vairāk un tramīgi paskatījās te uz Niku, te uz sievu.

—   Tas ir mans dēls,— Diāna lepni Niku stādīja priekšā viesiem.— Redziet, cik liels izaudzis!

Visi klātesošie Niku uzmanīgi nopētīja un atzinīgi kratīja galvas, it kā teikdami: «Jā, liels gan!»

—   Kā tad jaunam cilvēkam iet? — Nikam pajautāja plikpaurains vīrietis, pazīstams teātra režisors. Kā Nikam šķita — visai viduvējs režisors.

—   Iet labi,— Niks bezrūpīgi atteica un apsēdās mātes norādītā vietā pie viena no zemajiem galdiņiem. Uz tā atradās neliela vāzīte ar ziediem, vairākas dzērienu pudeles, visdažādākās uzkodas un dārgi trauki.

—   Ieēd kaut ko,— māte skubināja.— Droši vien esi izsalcis.

—   Paldies. Labprāt.

Niks, daudz neceremonējoties, uz šķīvja uzkrāva visu, ko vien varēja uzkraut, un ar neslēptu apetīti sukāja iekšā. Viņš patiešām bija izsalcis.

—   Iedzert arī var,— teica jaunais puisis, pienāca pie Nika un izstiepa roku pēc pudeles.— Ko tu vēlies? Konjaku vai šampanieti?

Niks pacēla galvu un uzmanīgi uz viņu paskatījās. Nebija jābūt sevišķi vērīgam, lai jaunā puiša acīs un sejā pamanītu augstprātību, bet viņa runasveidā, apģērbā un rīcībā uzspēli un manierīgumu. Tā parasti izrādās cilvēki, kuri par sevi nav droši un par katru cenu grib sev pievērst apkārtējo ļaužu uzmanību.

Apģērbies tu esi krāšņi, neko teikt, Niks konstatēja. Viss vienā «firmā», taču, ja gribi sākt mūsu iepazīšanos ar iedzeršanu, tad diez kas no tevis nav. Lai jau vecie pieturas pie šī sen nodrillētā rituāla, bet tu varēji sākt ar kaut ko citu. Piemēram, nosaukt savu vārdu un nodarbošanos. Bet, ja jau negribi, nesaki. Es gandrīz vai droši varu apgalvot, ka tu esi viens no tiem jaunajiem aktierīšiem, kuri savas neuzņēmības un neapdāvinātības dēļ tiek turēti diezgan patālu no teātra skatuves. Varbūt ceri, ka mana māte tev palīdzēs? Var jau būt, ka palīdz arī. Viņai ir laba sirds. Visus žēlo. Es gan tavā vietā ietu skaldīt malku vai cilāt šķipeli, nevis drebelīgi cerēt uz blatu. Mākslā ar to nekur tālu nevar tikt. Mākslā cilvēks sevi atklāj līdz pēdējai šūniņai, un visi uzreiz redz, kas tu īstenībā esi.

Niks nespēja izskaidrot, kādēļ viņš uzreiz pret Ivaru Dāli izjuta tik lielu nepatiku. Bet viņš tādu patiešām izjuta un neko tur nevarēja padarīt. Niks diezgan bieži līdzās mātes lepnajiem viesiem jutās neapmierināts, neveikls un īgns. Varbūt tādēļ, ka tie bija daudz vecāki par Niku un bieži runāja par viņam vēl īsti neizprotamām lietām un notikumiem? Bet varbūt tādēļ, ka Niks jau no puikas gadiem kaut kā tīri bērnišķīgi, bet tieši tāpēc neviltoti un nesatricināmi ienīda visnotaļ apmierinātus, uzpūtīgus, lielīgus un nepelnīti turīgus, nekaunīgus un skaļus cilvēkus? Bērna taisnības izjūta ir nekļūdīga. Lai arī bieži šie cilvēki bija talantīgi un ļoti gudri.

Kaut šis Ivars Dāle gan vairāk izskatījās pēc sika blēža, nevis potenciāla skatuves meistara, Niks joprojām uzmanīgi vēroja rosīgo puisi. «Lai gan tavs ģīmis man liekas kaul kur noteikti redzēts, es tomēr neatceros, kur un kad, jo tu esi nulle,» viņš nodomāja.

—   Kā tad būs?— Ivars Dāle vēlreiz pārjautāja.

—   Sadzersim?

Niks noraidoši pakratīja galvu.

—   Nē.

—   Kādēļ ne?— Ivars nesapratnē sarauca pieri.— Smādē marku?

Niks mazliet nicīgi iesmējās.

—   Es ar kuru katru nedzeru. Neesmu tā radis.

—   Vai tu re?— Ivars gandrīz vai priecīgs iesaucās.

—   Tu man sāc patikt!

—   Bet tu man ne,— Niks nevērīgi attrauca un turpināja ēst. Viņš saprata, ka izturas nepieklājīgi izaicinoši un mēģināja nomierināties — nav ko tīšu prātu meklēt kašķi.

Pa to laiku Ivara acīs uzliesmoja un vairs neapdzisa kaut kas auksts un ļoti nepatīkams. Ja Niks būtu vairāk pieredzējis, viņš tūlīt saprastu, ka ne no šā, ne no tā sev iemantojis ienaidnieku.

Ivars Dāle patiešām bija no aktieriem, tātad Niks uzminējis precīzi. Diemžēl ne no tiem talantīgākajiem. Ivars gan labi dziedāja, vēl labāk spēlēja ģitāru un klavieres, taču dramatiskās lomas nekādi nepadevās, un viņš jau trīs sezonas dzīvoja tikpat kā bez barba. Vecais Gunārs Vāns viņu šoreiz bija paņēmis līdzi cerībā, ka Ivars kaut mazliet iepatiksies Diānai Upmalei un viņa pie izdevības par jauno skatuves censoni aizliks kādu labu vārdu kinorežisoram Kalniņam, kurš nupat sāk komplektēt aktieru ansambli savai jaunajai filmai.

Ivars Dāle apsēdās, pārlika vienu kāju pāri otrai, eleganti sakrustoja rokas, dziļdomīgi paraudzījās griestos, tad atkal pavērsās pret Niku.

—   Jā,— viņš lēnīgi, bet skarbi sacīja.— Katrs mūsdienu jauneklis cenšas izrādīties, kā nu prot un māk. Vieni krāsojas par pankiem, citi aizraujas ar seksu, bet vēl daži, kā es redzu, šo to aizguvuši no sektantiem. Piemēram, baptistiem.

—   Nez vai,— šaubījās vīrietis ar sirmiem matiem.

—   Man šķiet, ka Niks tīri prātīgi dara. Viņš apzinīgi pilda mūsu valdības dekrētus un prasības.

—   Droši vien,— Gunārs Vāns piekrita.— Vai tad šodienas jaunie paši spēj kaut ko izdomāt? Kāds kaut ko pasaka, un šie pūcē vaļā!

—   Nē, nē!— viduvējais režisors enerģiski atmeta ar roku.— Jaunie vienmēr gribējuši ar kaut ko izcelties, ar kaut ko atšķirties no pārējā bara. Parasti tas izpaužas tikai ārišķibās, bet, ja tas nav tīšs teātris, tad Niks mums demonstrē patīkamu izņēmumu.

Niks atkal saīga. Tik muļķīgi sanācis, ka viņš nokļuvis uzmanības centrā un tagad solīdā skatuves mākslinieku kompānija viņam ne par ko brūk virsū. Bet viņš bija ar mieru izaicinājumu pieņemt. It sevišķi tādēļ, ka tieši šodien bija tāds piemērots noskaņojums un viņam jau sen bija gribējies šiem cienījamiem kungiem pateikt dažas sirsnīgas patiesības.

—   Bet ar ko tad jūs, vecie, esiet tā sevišķi izcēlušies?— Niks pavaicāja.— Kur ir jūsu lielie varoņdarbi?

—   Kā?!— Gunārs Vāns pēkšņā sašutumā pat pielēca kājās un dusmīgi meta zibeņus uz Nika pusi.— Vai tad tu skolā nemaz neesi gājis? Neko nezini? Mūsu paaudze tak vinnēja briesmīgu karu, pārcietām neaprakstāmas pēckara grūtības. Cik jaunu pilsētu esam uzcēluši. . . Pārkārtojuši visu lauksaimniecību, tāpat mākslas un kultūras dzīvi. Tagad viss atjaunots, nokārtots. . . Varat sēdēt pie pilniem galdiem un priecāties! Tu domā, tas bija vigli?

—   Nē, viegli tas nebija,— Niks piekrita, lai gan Gunāra Vāna izteiktā doma un vārdi bija jau visdažādākās variācijās tūkstoškārt dzirdēti un tā vien dzēla ausīs.— Taču ar pārciestajām pēckara grūtībām jums nebūtu sevišķi ko lepoties. Vai tad tas ir kāds nopelns? Tāpat ar to piedalīšanos Tēvijas karā. Jā, jūs to kariņu vinnējāt, un paldies par to. Bet kādēļ uz katra stūra par to skaļi bļaut? Kādēļ, ejot pat uz tirgu, apkrāmēties ar ordeņiem un medaļām? Manuprāt, tas tikai degradē šo cilvēku bijušo varonību. Tāpat kā jūs bieži ar savu frāžaino muldēšanu, nemākulīgo strādāšanu un mantrausību esat degradējuši daudzus padomju varas sasniegumus.

—   Nu, puis. . .— Gunārs Vāns draudīgi nošņācās.— Padomā, ko runā! Bet vai tu maz zini, ka te izskatījās pēc kara? Viss taču bija sagrauts, kur vien paskaties — vienas vienīgas drupas. . . Mums visu vajadzēja sākt pilnīgi no jauna.

—   Vācija arī bija drupās,— Niks iekarsis atgādināja. — Un Japāna bija drupās. Un Anglija un desmitiem citu valstu bija pamatīgi izpostītas. Bet tur šodien pēc normālām kurpēm nevienam rindā nav jākaujas! Gluži tāpat kā pēc desām vai gaļas! Ja jūs būtu mazāk muldējuši un liekuļojuši, ja jūs būtu retāk iztapīgi aplaudējuši, bet vairāk strādājuši, tad arī mums būtu visa kā diezgan!

Uz bridi istabā iestājās neveikls klusums.

—   Tāda tā mūsdienu jaunatne ir,— plikpaurainā mākslas viduvējība smagi nopūtās.— Nekas viņiem nav labs.

—   Kādēļ nav? Ir!— Niks iebilda.— Neviens to nenoliedz. Tikai mēs uz pagātni, uz jums un visu to, kas darās apkārt, skatāmies mazliet kritiskāk nekā jūs. Domāju, ka arī tā būs viena no garantijām, ka mūsu paaudze paveiks daudz vairāk par jūsējo.

—   Vispirms noslaukiet puņķus no nāsīm!— Gunārs Vāns nikni nošņācās un atkal apsēdās.— Varoņi atradušies!

—   Nekas, noslaucīsim,— Niks mierīgs atbildēja.— Un paveiksim labāk un vairāk kaut vai tādēļ, ka mūsu paaudze būs nesalīdzināmi izglītotāka par jūsējo, tā būs apzinīgāka, jā, jūs nepārklausījāties, tieši apzinīgāka, jo tā nekad nebūs tik apdullusi no varaskāres un alkohola kā jūsējā! Tāpat es domāju, ka šodienas jaunos daudz mazāk skars arī mantkārības, egoisma un pašlabuma sērga. Es, protams, neapgalvoju, ka no tā būs pasargāti visi, taču ne mirkli nešaubos, ka mūs tā neaplipinās tik smagi kā tos, kuri šodien tik centīgi krāj mantu, būvē mājas un vasarnīcas, audzē vēderiņus un braukā limuzīnos!

—   Nē, nē!— plikpaurainais dedzīgi iesaucās un nedaudz uz iekšu ierāva savu kuplo priekšpusi.— Tas ir pliks apgalvojums! Kāds tev ir pamats tā domāt?

—   Visstingrākais.— Niks pasmaidīja.— Tādēļ, ka es savējos pazīstu. Mūsējie zina, ko grib. Vismaz tie, kurus es pazīstu. Visiem ir savi mērķi un skaidri nākotnes nodomi. Visi grib strādāt un darboties. Un mēs arī strādāsim, par to jūs varat būt droši! Un zināt, kādēļ vēl mēs to darīsim labāk par jums? Tādēļ, ka valsts mūsu darbu arī apmaksās krietni labāk, nekā to darīja līdz šim. Turpmāk maksās nevis par darbavietā pavadīto laiku, bet tikai par reāli, kvalitatīvi padarītu darbu.

—   Nāvīgi gudrs jauneklis,— Ivars Dāle ironiski sacīja.— Pats vēl nav pakustinājis ne mazo pirkstiņu, bet par to jau spriedelē kā ekonomikas profesors.

Niks vēlreiz nopētīja izaicinošo puisi un pēkšņi atcerējās, ka viņš taču to agrāk vairākas reizes bija redzējis pie savas istabas saimniekiem Kalējiem. Pareizi! Sis Ivars Dāle toreiz bija nācis pie Lijas! Viņi abi bija runājušies, smējušies, kaut kur Ivara automašīnā braukuši. . . Pēc tam Ivars pazuda, un Lija ātri vien pārslēdzās uz savu jauno īrnieku. Lai gan Nika attiecības ar Liju bija tikai gultas variantu līmeni, viņš tagad pēkšņi pret Ivaru Dāli tomēr sajuta kaut ko līdzīgu greizsirdībai. Kaut ko līdzīgu gandrīz vai personiskam apvainojumam. Jo iespējams, ka tieši šis glumais švaukstiņš Ivars Dāle ir bijis Lijai pirmais. . .

—   Tu stipri maldies!— Niks dusmīgi iebilda.— Esmu strādājis katru vasaru. Esmu bijis Ziemeļos, Komi apgabalā, arī Jakutijā. Sibīrijā — Sajānos, Krasnojarskas elektrostacijas celtniecībā. Jā, es tur neesmu lējis betonu, mūrējis vai divsimt metru augstumā veicis montāžas darbus. Bet es tur esmu bijis kopā ar savu tēvu, ar filmas uzņemšanas grupu un tāpat strādājis no rīta līdz vakaram. Gan montējot dekorācijas, gan staipot smagās kameras un kabeļus. Tā ka velti tu virini muti. Labāk pastāsti — ko tu pats dari? Strādā kādā rūpnīcā vai iestādē? Varbūt esi ļoti aizņemts teātrī? Nē? Ko tad tu te meklē? Ko šeit esi pazaudējis?

Tieši tai brīdi istabā atgriezās Diāna — tātad visu dzirdēja.

—   Nik!— māte viņu apsauca un pārmetoši paskatījās uz satraukto dēlu. Niks samulsis aprāvās. Viņš saprata, ka pāršāvis pār strīpu, un, kā parasti šādās aizkaitinājuma reizēs, nespēja savaldīties un noturēties labi audzināta jaunekļa garlaicīgajā lomā.

—   Piedod,— Niks, paskatījies uz māti, klusi pateica, tad starauji piecēlās un izgāja no istabas.

Viņš gandrīz skriešus aizskrēja uz virtuvi, atvēra logu un paskatījās lejup.

Kaut kur dziļi apakšā mājas pagalmā stāvēja divi sarkanbrūni žiguļi un motocikls ar blakusvāģi. Turpat netālu sarunājās vairāki vīrieši gaišos lietusmēteļos. Uz atkritumu tvertnes sēdēja ruds kaķis un rūpīgi mazgājās. Pie atvērta pretējās mājas loga pienāca kāda sabozusies vecene un, nepaskatījusies lejup, ātri izmeta vairākas netīras lupatas un saplēstu avīzi. Tā lēni lidinājās gaisā, tikko jūtamais vējš to slinki paraustīja te uz vienu, te otru pusi, līdz nevienam vairs nevajadzīgais laikraksts gurdeni nogūlās uz viena no žiguļa jumtiem.

Nikam aiz muguras asi noklaudzēja durvis, viņš strauji pagriezās un ieraudzīja, ka virtuvē pārskaities ienāk

Ivars Dāle. Viņš apstājās netālu no Nika, dusmās vīstīja dūres un šķobīja muti.

—   Kas tev par daļu, ko es šeit meklēju?— viņš strupi uzbrēca.— Vai tu te esi saimnieks?

Niks klusēja. Protams. Viņam par mātes viesiem šeit nekāda teikšana nebija. Viņš bija tikai viesis.

—   Ko es tagad ar tevi lai daru?— Ivars Dāle bargi pajautāja.

Tagad Niks pasmaidīja. Tā bija vienmēr. Jo lielākas briesmas viņam draudēja, jo mierīgāks viņš kļuva.

—   Labāk jau nedari neko,— Niks klusā balsī deva vērtīgu padomu.— Tā ilgāk saglabāsi veselību.

—   Ko?!— Ivars plati iepleta acis, viņa ģīmis dusmās sašķobījās vēl vairāk, un tad metās Nikam virsū. Ko viņš īsti gribēja darīt, tā arī Niks nesaprata. Sist Ivars nesita, bet ar visu ķermeni triecās viņam virsū un ar abām rokām centās sagrābt Nika kaklu. To tikai Nikam vajadzēja. Viņš cieši satvēra jaunā aktierīša rokas, strauji parāva tās lejup, tad vienu pēkšņi atlaida vaļā, bet otru ar spēju parāvienu aizgrieza aiz uzbrucēja muguras. Ivars sāpēs iekliedzās. Pēc tam Niks stenošo varoni pierāva pie loga un gandrīz vai līdz pusei izbīdīja uz palodzes.

Ivars no bailēm gandrīz paģība.

—   Tu redzi tās miskastes?— Niks aizelsies pavaicāja. — Nav jau sevišķi liels augstums, tikai pieci stāvi, taču pilnīgi pietiekams, lai no tevis sūdi vien paliktu! Tā kā kopies no šejienes ātrāk prom!

Niks galīgi nobālušo Melponenes kalpu palaida vaļā, aizgāja līdz izlietnei un sāka mazgāt rokas.

Ivars Dāle stāvēja turpat netālu no loga, enerģiski masēja sastiepto roku un viss drebēja no kauna un dusmām.

—   Nekas, nekas,— Ivars nosmīnēja.— To tu nožēlosi visu mūžu!

—   Ja es kaut ko nožēlošu, tad tikai to, ka tevi patiešām neizlidināju pa logu! Bet tagad pazūdi! Fiksi un uz visiem laikiem! Seit tu vairs nespersi kāju! Skaidrs?

Ivars neko neiebilda. Veselais saprāts teica priekšā, ka Niks Kristons fiziski ir nesalīdzināmi pārāks par viņu, tādēļ šoreiz ir izdevīgāk aši kratīties prom. Bet viņam bija žēl aiziet, vēl īsti neparunājušam ar šī dzīvokļa daiļo saimnieci. Viņa varētu kādreiz noderēt. Ivaram, kā jau daudzām niecībām, lai arī turpmāk spētu puslīdz droši noturēties uz skatuves dēļiem, bija apsolūti nepieciešams kāds mecenāts, labs draugs vai ietekmīga sieviete, kas vienmēr īstajā vietā un laikā par viņu prastu aizbilst kādu labu vārdu. Bet nu tas viss sabrūk. Viņu padzen kā pēdējo suni.

Ivars neko citu vairs nejuta kā vienīgi asu, dedzinošu naidu. Un tieši tobrīd, kad šis naids Ivaru Dāli gandrīz vai smacēja nost, viņš klusībā sev nozvērējās Nikam atriebties.

Gaitenī atskanēja steidzīgi soļi. Pēc brīža durvis atvērās — un virtuvē ienāca Diāna. Viņa satraukta noskatīja abus puišus, bet, tā kā tie mierīgi stāvēja, atviegloti uzelpoja, tomēr drošības labad pavaicāja:

—   Sakāvāties?

—   Ko tu!— Niks atbildēja.— Mēs tikai mazliet laipni aprunājāmies.

Ivars Dāle ar cerībām paskatījās uz slaveno skatuves mākslinieci, bet viņa novērsās un skatījās uz Niku.

Ivars sašļucis gāja prom.

—   Vai es jums varētu kādreiz vēlāk piezvanīt?— viņš Diānai uz atvadām uzprasīja.

—   Kādēļ gan ne?— Diāna vēsi atteica un piegāja pie Nika.— Es ar tevi gribu aprunāties, dēls.

Noklaudzēja durvis.

—   Man arī tev ir kaut kas svarīgs sakāms,— Niks teica un varbūt pirmo reizi mūžā tā pa īstam sajuta, ka beidzot atrodas savās īstajās mājās.

20

Pulkstenis rādīja trešo nakts stundu.

Tumsa kā slapja un netīra lupata bija pielipusi pie lielajiem slimnīcas logiem. Nodaļas garie gaiteņi un palātas ietinās blāvā klusuma palagā, un šķita, ka tuvumā visu laiku nedzirdama elpo nelaime.

Marina Novikova gaiši zilā medmāsas tērpā un ar tādas pašas krāsas cepurīti galvā sēdēja pie dežurantes galda un lasīja grāmatu.

Turpat līdzās grāmatai atradās paprāva dažādu dokumentu kaudze, bet virs tās attiecīgās maiņas dežūras žurnāls.

Pa kreisi stāvēja speciāla burtnīca ar visu nodaļas ārstu rakstiskajiem norādījumiem medicīnas māsām par katra slimnieka ārstēšanu, kā arī visu nepieciešamo pārsiešanu un citu procedūru uzskaitījums.

Galvas augstumā pie sienas stāvēja liels, labi pārskatāms visu palātu grafiskais attēlojums, kur ar skaitli bija atzīmēta katra slimnieka gulta, bet ar attiecīgas krāsas kvadrātiņu viņa pašreizējais veselības stāvoklis. Smagi slimo un tikko vai nesen operēto pacientu numuri šai plānā bija izrakstīti atsevišķi uz spilgti sarkanām zīmītēm.

Turpat uz galda Marinas priekšā lepojās liela un diezgan sarežģīta sakaru pults, kas viņai deva iespēju sazināties ar nodaļas dežurējošo ārstu, uzņemšanas un reanimācijas nodaļām, operāciju zālēm un pārējiem slimnīcas medicīnas, administratīvajiem un saimnieciskajiem dienestiem, bet slimnieki savukārt no savām palātām nepieciešamības gadījumā bez kavēšanās varēja izsaukt dežurējošo medmāsu.

Marinai nāca miegs. Viņa nolika grāmatu sāņus, izberzēja acis, izstaipījās un paskatījās apkārt. Šķita, nodaļā viss ir mierīgi. Neviens nesauca palīgā, neviens negāja uz tualeti. Tikai vējš ik pēc brīža loga rūtīs trieca tumsu un kādu norautu koka lapu. Otra medmāsa Inta Kārkliņa bija iegājusi māsiņu istabā kādu stundiņu pasnaust. Tur viņām bija dīvāns, galds, vairāki atpūtas krēsli un drēbju skapis.

Pēkšņi trauksmīgi iemirgojās sarkanā izsaukuma spuldze. Marina pacēla skatienu — divpadsmitā palāta, ceturtā vieta.

Meitene piecēlās un steidzīgi gāja tur, kur viņu sauca palīgā.

Tas bija kāds vecs, ļoti kalsns vīrietis ar dziļi iekritušām acīm un nomācoši skumju seju. Viņam pirms astoņām dienām tika izdarīta diezgan sarežģīta kuņģa operācija.

—   Kas notika?—Marina klusi jautāja, jo pārējie trīs palātas iemītnieki bija aizmiguši.

Slimnieks ilgi neatbildēja, tad vainīgi pasmaidīja.

—   Likās, sirds stājas.

Marina paņēma neticami vājo slimnieka roku un skaitīja pulsu. Deviņdesmit divi. Mazliet gan paātrināts, taču ritmisks un, kā mediķi saka,—«piepildīts».

—   Jūtat arī sāpes?— Marina painteresējās.

—   Nē,— slimnieks atbildēja.— Negaidīti mani pārņēma tāda dīvaina aukstuma sajūta, pāri visam ķermenim pārskrēja drebuļi, un jutu, ka sirds vairs nedarbojas. Uzreiz iedomājos, ka nu beidzot gals klāt.

—   Neuztraucieties,— medmāsa teica.— Nekas slikts jums nevar notikt. Vai iedot miega zāles?

— Labi, meit,— slimnieks tūlīt piekrita.— Varbūt līdzēs. Es taču kopš paša vakara vēl neesmu aizvēris acis. Visu laiku māc bailes.

Pēc dažām minūtēm Marina viņam injicēja puskubiku šķidrā seduksena, un slimnieks uzreiz kļuva manāmi mierīgāks.

—: Māsiņ, lūdzu, pasēdi vēl kādu brītiņu man tepat blakus,— slimnieks vārgā balsī palūdza.— Es kara laikā tiku divreiz ievainots, toreiz jau diez kādu zāļu nebija un vienīgā īstā zāle mums bija medmāsiņa pati. Ja kaut dažas minūtes pasēdēja blakus uz gultas malas, i tad uzreiz kļuva labāk. Meitiņ! Ja tu tikai zinātu, kā mēs visi viņas mīlējām! Daudzi vēlāk arī apprecējās, un tā bija mīlestība līdz kapa malai. Es vēl nezinu nevienu tādu gadījumu, kad jel kāds no viņiem vēlāk būtu izšķīries. Jo laikam jau tā ir, ka mīlestība, kas rodas tikai no prieka un jaunības, diez ko stipra vis nav. īsta, mūžīga mīlestība vienmēr rodas tikai no ciešanām un sāpēm.

Uz slimnieka galdiņa stāvēja liela grāmatu kaudze un nevērīgi izsvaidītas nelielas, acīmredzot ar trīcošu roku aprakstītas papīra lapiņas. Dažas bija nokritušas uz grīdas. Marina tās pacēla un, kamēr slimnieks lēnām iegrima miegā, nesteidzīgi izlasīja.

Uz zīmītēm bija rakstīts:

Bernarda S o v a pēdējie apzinātie vārdi.

B. Sovs (Leidenai). Es esmu loti vecs cilvēks un noguris no visa. Lūdzu, nepūlieties manu mūžu pagarināt. Nav vērts to darīt. Misis Leidena, man gribas mirt.

Misis Leidena. Labāk lai tad mirstu es nekā jūs.

B . Sovs. Ja jūs būtu pārcietusi visu to, ko es, jums nebūt negribētos dzīvot.

Nomiris viņš izskatījās brīnišķīgi, pavisam citāds — seja tāda mierīga, un lūpās šķelmīgs smaids, it kā viņš beigās būtu priecājies.

L u k r ē c i j s :

Kamēr mūsu vēlmju objekts ir tālu, tas šķiet visvajadzīgākais, bet, tikko mēs to iegūstam, mēs sākam vēlēties ko citu un mūsu vēlēšanās ir tikpat dedzīga.

V e r g i I i j s , E n e 1 d a , IV dziedājums:

Darbi paliek nepabeigti, un nepabeigti ir milzīgie mūri.

O v i d i j s , Veltījumi, Igrāmata:

Es domāju, ka viņš grib teikt: «Es miršu.» Jo nāve ir lietu galējā robeža.

L u k r ē c i j s , Par lietu dabu, II dziedājums:

Mirstīgie savstarpēji mainās ar dzivi, gluži kā skrējēji viņi nodod cits citam dzīves lāpu.

H o r ā c i j s :

Uzskati katru dienu par pēdējo, kas tev lemta, un tev būs mi/a katra stunda, uz kuru tu neesi cerējis.

Aizejiet no šīs pasaules, tāpat kā jūs tajā ienācāt. Tāpat, kā jūs kādreiz bez uztraukuma un bailēm pārgājāt no nāves dzīvē, tāpat pārejiet no dzīves nāvē. Jūsu nāve ir tikai viena no Visumā valdošās kārtības sastāvdaļām. Tā ir daļiņa no šīs pasaules dzīves.

Marina, savādu jūtu pārņemta, zīmītes nolika uz galdiņa un paskatījās uz slimnieku.

Kas viņš tāds bijis? Kur strādājis, kā jutis, ko mīlējis?

Tagad vecais vīrs mierīgi gulēja. Skumjas bija pazudušas.

Marina piecēlās, nodzēsa gaismu un izgāja no palātas. Viņa gāja pa garo, tukšo slimnīcas gaiteni, klusums un negaidīts satraukums kā sīks āmurītis sāka dauzīt pa deniņiem, un nogurusi medmāsiņa spēji apstājās. Vairākas reizes dziļi ievilka elpu, tad piegāja pie loga un paskatījās uz spoži apgaismoto ielu. Nevienas mašīnas, neviena gājēja. . . Nik! Ko tu pašlaik dari? Nu protams! Tu guli un varbūt tieši šobrīd mani redzi sapnī. Jeb redzi to otru meiteni, kura nez kādēļ toreiz uz ielas tik pavēloši tevi pasauca? Es taču tevi arī saucu. Tu dzirdi? Nik! Esi vienmēr man blakus! Vismaz domās. Un nekad mani nenodod. Lūdzu, lūdzu. Tu mani esi padarījis pavisam vāju. Ar mani nekad vēl nekas tamlīdzīgs nav noticis. Es baidos. Tu man piedod, lūdzu, bet man tomēr ir bail, ka tu varētu kaut kur pazust, ka tu pēkšņi vienu dienu varētu pie manis vairs neatnākt. Nepiezvanīt. Ka tu mani vispār vairs negribētu ne satikt, ne redzēt. Nik! Kādēļ mīlestība neaprakstāmas laimes un drošības sajūtai nes sev līdzi arī šādu nedrošu neziņu un bailes? Es visu laiku gribu būt kopā ar tevi, gribu, lai tev ar mani būtu labi un patīkami. Gribu tev sagādāt prieku, bet tieši šīs bailes tevi pazaudēt, bailes, ka tu vēlāk pārvērtīsies, kļūsi citādāks — sliktāks vai rupjāks —, liek man vienmēr pret tevi būt piesardzīgai un atturīgai. Bet es jūtu, ka ilgi tā nespēšu. Es vairs negribu sevi valdīt un katru reizi ar varītēm apspriest to, kas no manis tā vien laužas ārā. Beidzot es gribu būt pilnīgi dabiska. Nik! Tu laikam ar mani esi izdarījis kaut ko ļoti drausmīgu. Tu esi man atņēmis prātu. Lai kur es būtu, lai ko darītu un domātu, visu laiku acu priekšā stāvi tu. Es no tevis nekur vairs nevaru ne aizbēgt, ne noslēpties. Tu visu laiku mani sauc pie sevis, un man nav ne mazākās vēlēšanās tev neklausīt. Esmu kļuvusi kurla un nedzirdu, ko saka citi. Es klausos vienīgi tevi. Un tādēļ ceru, Nik, ka tu man nekad neko sliktu neteiksi, nedarīsi sliktu un neliksi, lai es daru ko ļaunu. Es gribu, lai mēs ne tikai viens otru mīlētu, bet spētu arī cienīt. Varbūt tieši tas ir pats svarīgākais noteikums ilgstošai draudzībai un patiesai tuvībai. Piedod. Kas zina, varbūt tu patiešām dzirdi visas manas domas un tādēļ pašlaik nevari aizmigt. Tad guli, Nik, guli. Es šonakt arī par tevi stāvēšu sardzē. Lai Lukrēcijs, Ovīdijs, Vergilijs un Horācijs saka, ko grib. Mēs abi nekad nemirsim.

21

Niks spēji satrūkās, atvēra acis un vērīgi ieklausījās. Viss bija klusu. Viņš vēl dažus mirkļus pagaidīja, tad iededza gaismu. Pulkstenis rādīja trešo nakts stundu. Savādi. Parasti viņa miegs bija ciešs. Un tad Niks atcerējās, ka viņu taču bija uzmodinājis skaļš Marinas palīgā sauciens. Sapni viņš īsti neatcerējās, bet meitenes baiļu pilnais kliedziens joprojām skanēja ausīs.

Niks juta, ka viņam sirds krūtīs dauzās kā pēc pamatīgi ilga skrējiena. It kā aiz muguras jau būtu simt stadiona apļu. Un tad vēl mazliet. Pavisam maz. Vēl palikuši tikai simt deviņdesmit pieci metri. Un tu būsi veicis maratona distanci. Un nav vairs svarīgi, vai tu ar paceltām rokām mērķa līniju šķērsosi pirmais vai pēdējais. Tu vienkārši šo distanci būsi noskrējis. Tu būsi to uzvarējis.

Atceries Abebes Bikilas leģendāro skrējienu ar plikām kājām pa dižās Romas ielām? Neatceros. Es tad vēl nemaz nebiju piedzimis. Bet es to redzēju dokumentālā filmā un nekādi nespēju aizmirst. Tobrīd ne tik daudz pilsēta, cik dižs bija pats skrējējs. Gaišs uzvaras triumfs viņa melnajā sejā. Un tā pati seja četrus gadus vēlāk. Platās Mehiko ielas. Ļaužu pūļi. Debesskrāpji. Sikeirosa satriecoši monumentālie gleznojumi uz ēku sienām. Bet tagad tavā sejā ir sāpes un izmisums. Tu no sākuma zaudē ritmu un ātrumu, tad pamazām sāc klibot, apstājies un bezspēkā sabrūc ceļa malā. Ļaudis tevi tomēr pieceļ, mēģina palīdzēt, bet tu vairs nespēj paspert ne soli. Tu noej no distances. Neviens tevi nav uzvarējis, bet ari tu pats neesi uzvarētājs. Tu gribēji paveikt to, ko neviens vēl līdz tam nebija spējis. Tu gribēji maratona distancē uzvarēt trīs Olimpiskajās spēlēs pēc kārtas. Romā un Tokijā tas izdevās, bet Mehiko tu paliki stāvam ceļa malā, ar asarām acīs skatīdamies, kā desmitiem citu sportistu paskrien tev garām. Neviens no viņiem vēl nezināja, kā šis skrējiens beigsies. Viņiem visiem vēl bija pilnīgi vienādas cerības būt Uzvarētājam. Vienīgi tev viss bija beidzies. Vienīgi tev.

Un arī es nezinu, kā man beigsies šis savādais skrējiens. Saka, dzīve esot gara. Var jau būt. Saka, dzīve esot skaista. Var jau būt. Saka, dzīve esot tieši tāda, kādu katrs arī gribot nodzīvot. Varbūt. Es nestrīdos. Es tikai zinu, ka nupat tikai tā pa īstam uzņemu startu, bet izturības man ir diezgan. Katrā ziņā es pamēģināšu nepalikt ceļa malā.

Kā tad beidzās mana vakardienas viesošanās pie mātes?

Ivars aizgāja. Pēc kādas pusstundas izklīda arī pārējie viesi. Es mātei palīdzēju nokopt galdus un nomazgāt traukus. Pēc tam atgriezos viesistabā, ieslēdzu maģi un uzliku lenti ar Vladimira Visocka dziesmu ierakstiem. Melodijas un ritmi atkārtojās, bet mani valdzināja viņa vīrišķīgā balss un ausij nepierastie dziesmu teksti.

Istabā ienāca māte un gurdena apsēdās blakus. Diezgan ilgi viņa klusēja, taču Visocki neklausījās. To es redzēju pēc viņas sejas. Māte visu laiku par kaut ko saspringta domāja. Tad pēkšņi uzprasīja:

—   Nik! Tu vari man piedot?

Ātrumā pat neaptvēru, par ko viņa runā.

—   Ko piedot?

Viņa atkal krietnu brīdi klusēja, tad gurdeni, kā vainīga juzdamās, pašūpoja galvu.

—   Es tev esmu bijusi slikta māte.

Man viņas kļuva žēl. Kaut arī māte turpat man blakus sēdēja karalienes cienīgā tērpā un patiešām majestātiskā pozā, viņa tobrīd izskatījās viena un nelaimīga.

Es vēl skaidri nezināju, bet nojautu gan, ka māte joprojām mokās neziņā par manu patieso attieksmi gan pret viņas toreizējo rīcību, gan pret viņu pašu. Bet es

viņai neko nepārmetu. Jo sen jau biju sapratis, tiesa, ar sāpēm un dziju nožēlu, bet sapratis biju, ka pieaugušo j rīcībai neder bērnu un pusaudžu mērauklas. Viņu dzīve ir daudz sarežģītāka, brīžiem pat nesaprotama. Un vēl es biju ielāgojis, ka nosodīt vienmēr ir viegli. Kā lielajiem mazos, tā arī mazajiem lielos.

—   Protams,— es viņai atbildēju,— es tev piedodu, ja vispār ir par ko piedot.

—   Ir,— māte stipri pārvērstā balsī iebilda.— Agrāk tādas kā es tika sadedzinātas sārtā.

Kas viņai vakar bija uznācis? Kādēj viņa atkal un atkal griezās pie savas pagātnes?

—   Ko tu,— es mierinoši teicu.— Viss ir kārtībā.

—   Es jūtos viena,— māte smagi nopūtās,— tik ļoti viena. Man ir pilnīgi nepieciešams kādu sajust sev blakus.

—   Iegādājies suni,— es liku priekšā.— Gribi, es tev vienu atnesīšu? Tieši pašlaik Eduarda sunenei ir bērni. Baigie vilki.

—   Man ir vajadzīgs cilvēks,— māte domīgi sacīja.— Es taču visu mūžu esmu pavadījusi citu priekšā. Vai uz skatuves, vai uzņemšanas laukumā, vai. . . Man ir bezgala grūti vienai.

Es brīdi padomāju, tad beidzot pateicu to, par ko kādreiz tik bieži biju domājis.

—   Kādēļ tu nevarētu ?. . . Atkal būt kopā ar tēvu?

Māte ilgi neko neatbildēja, zemu noliekusi galvu, nervozi knibinājās gar tumšsarkanās kleitas jostas galiem.

—   Tas nav iespējams,— viņa beidzot klusi atbildēja.

—   Kādēļ?

Māte pacēla galvu un atklāti ieskatījās man acīs. Nez kādēļ tieši tai brīdī viņa man ļoti patika.

—   Tu jau esi pieaudzis cilvēks,— viņa teica.— Es tev visu pateikšu, paskaidrošu. Mēs nekad viens otru neesam mīlējuši. Un arī tu, Nik, diemžēl neesi tā saucamais «mīlas bērns». Tu esi izlaidības vai vienkārši muļķības bērns. Arī visa situācija viegli noskaņoja tādam solim. Pirmā filmēšanās, nepazīstama pilsētiņa, kluss vakars, ezera krasts, silta nakts, putnu dziesmas, neaprakstāmi skaists sauleslēkts. . . Un vārdi, vārdi, vārdi. . . Skūpsti un glāsti. Zini, tādās reizēs ir grūti noturēties. Un redzi, mans vājums radīja tevi, bet tai pašā laikā iznīcināja manas attiecības un mīlestību ar kādu citu cilvēku. Ja tā padomā, tad viss šai dzīvē ir ļoti vienkāršs, bet tai pašā laikā arī neticami sarežģīts. Katrs mūsu līdz galam neapdomāts solis vai pārsteidzīgs lēmums var kādu smagi ievainot. Var pat pazudināt. Bet dzīvot tikai «ar Viru prātu» ari droši vien nav iespējams. Acīmredzot katram savā veidā jāizstaigā savs kļūdu, vilšanās un ciešanu ceļš. Kā citādi mēs lai gūstam tik vajadzīgo pieredzi — dzīves gudrību? Laikam jau tikai tā — dzīvojot. . .

Es neko neiebildu. Droši vien tā arī ir, kā viņa saka. Kā lai uzzina, kas ir sāpes? Tikai pašam tās izjūtot. Un, lai gan man gribas, lai māte ar tēvu atkal saietu kopā, acīmredzot tas patiešām ir absolūti neiespējami — kā sametināt koku ar stiklu.

—   Tu jau esi liels,— māte teica.

—   Es domāju par tevi.

—        Paldies, dēls. Bet, atklāti sakot, es vairs precēties negribu. Pietiek. Tagad es gribu dzīvot kopā ar tevi.

Tas mani mazliet pārsteidza, bet tikai mazliet. Māte jau agrāk par to bija ieminējusies un pēdēja laikā pret mani kļuvusi sevišķi mīļa.

Kas tas bija?

Vai patiešām mīlestība, par kuru es ne mirkli nešaubījos, bet varbūt arī bailes no vientulības? Droši vien. Ne man par to spriest. Viņa ir man devusi dzīvību. Viņa ir mana māte.

—        Man nepatīk, ka tu pie svešiem ļaudīm dzīvo kā apakšīrnieks,— māte pēkšņi paziņoja.

Es sāji pasmaidīju.

—   Man taču citur nav kur dzīvot.

—        Ir gan,— māte diezgan apņēmīgi paziņoja.— Tu vari pārvākties pie manis.

Es no pārsteiguma iesvilpos, izslēdzu magnetofonu un cieši paskatījos uz māti.

—   Tu to nopietni?

—        Protams. Es gribu, lai tu pārnāktu dzīvot pie manis. Es tevi tūlīt pat šeit pierakstītu un vēlāk, kad es. . . Tev paliktu viss dzīvoklis.

Es klusēju. Tik strauju pavērsienu nebiju gaidījis.

—   Nik. . . Kādēļ tu klusē?

—   Es domāju.

—   Vai tad vēl ir jādomā?

—   Principā jau nē, bet. . .

—   Kas vēl?

—   Nekas.

—   Un tomēr?

—   Es nākamgad taisos braukt studēt uz Maskavu.

—   Vai tad tas tevi traucēs šeit pierakstīties?

—        Laikam jau nē. Dzīvoklis tev ir kā pamatīgai burže- nei.

—        Nē, dēls. Tikai kā cilvēkam, kas dzīvē un savā profesijā ir kaut ko sasniedzis.

—   Es arī visu gribu sasniegt pats.

—        Tas ir apsveicami, Nik. Bet labi dzīves apstākļi nevienu gan nav pazudinājuši. Tad jau tieši otrādi.

—   Paldies, muterīt, bet. . .

—   Kas vēl par «bet»?

—   Ja nu es ņemu un apprecos?

Pirmajā mirklī pats nemaz neaptvēru, kā tas izšāvās ārā. Bet tas nu bija pateikts, pie tam vēl pateikts skaļi un pirmo reizi mūžā. Gandrīz vai nobijies un samulsis, skatījos uz māti.

Māte pārsteigta satrūkās, tad pasmaidīja, piecēlās un pienāca man klāt.

—   Dēls. . . Tev ir kāda meitene? Un jums tā. . . nopietni?

—   Jā.

—   Jau sen?

—        Es ar viņu iepazinos tūlīt pēc izlaiduma. Tātad pagājuši jau četri mēneši.

—   Viņa ir no tavas skolas?

—   Nē.

—   Kur tu ar viņu iepazinies?

—   Uz ielas.

Mātes sejai uz mirkli pārskrēja tikko manāma ēna.

—   Kā viņu sauc?

—   Marina.

Mātes sejai pārskrēja vēl viena ēna, bet varbūt man tikai tā šķita.

—   Viņa ir krieviete?

—   Jā. Bet nedaudz jau runā arī latviski.

—   Kas viņa tāda ir? Strādā vai mācās?

—        Viņa strādā slimnīcā par medmāsiņu, bet nākamgad domā iestāties Medicīnas institūtā.

To es pateicu tikai tā, uz dullo. Es nezinu, vai Marinai patiešām ir tāds nodoms, kaut gan — kādēļ ne?

—   Viņai ir kur dzīvot?— māte turpināja interesēties.

—        Jā. Viņa dzīvo Imantā divistabu dzīvoklī kopā ar krustmāti.

—   Viņa ir laba meitene?

—        Jā,— es atbildēju,— domāju, ka labākas vispār vairs nav.

Māte atkal pasmaidīja.

—   Tu viņu mīli?

Es neatbildēju. Par savām jūtām negribējās runāt pat ar māti.

—        Es priecājos, dēls,— māte pateica un nesteidzīgi sāka staigāt pa plašo telpu.— Patiešām. Ļoti priecājos. Man liekas, tu esi labs. Cik nu es tevi pazīstu. Un tādēļ ceru, ka arī savu meiteni, savu īsto un vienīgo, esi izvēlējies labu un visam mūžam. Es to varu tikai apsveikt un būt apmierināta. Un tādēļ no saviem vārdiem pat nedomāju atteikties. Es tevi ņemu pie sevis, un, ja tu patiešām apprecēsies. . . Varēsiet šeit dzīvot abi.

Piegāju pie mātes un noskūpstīju viņu uz pieres.

—        Paldies. Varbūt es šo laipnību patiešām arī izmantošu. Un tā būtu labāk gan tev, gan man. Nezinu. Vēl jāpadomā. Taču prieku tu man sagādāji. Uzreiz radusies tāda kā drošība.

—       Tu kādu dienu, lūdzu, atved Marinu pie manis. Es gribu ar viņu iepazīties,— māte teica.

—   Bet ja viņa tev nepatiks?

—       Tad neko. Nepatiks, nepatiks. Ceru, kaut kā jau tomēr pacietīšu.

—       Gan jau patiks!— es viņu drošināju.— Tu redzēsi! Viņa nemaz nevar nepatikt! Tu zini, kad viņa iet pa ielu. . . visi uz viņu atskatās. Un ne tādēļ, ka viņa būtu uzkrītoši ģērbusies, bet gan tādēļ, ka viņa ir neiedomājami, nē, patiešām, pilnīgi neiedomājami skaista un turklāt vēl ar tik neticami gaišu, saulainu seju un skatienu. . .

Māte sāka smieties.

—   Tad es zinu, ka tu šai meitenē tomēr esi iemīlējies!

Un laikam jau tā arī ir. Patiešām iemīlējies galīgi un

neglābjami.

Pulkstenis rāda trešo nakts stundu, es vēl joprojām neguļu, bet visu laiku domāju par Marinu.

Pirmīt tu sauci mani, tagad es saucu tevi.

Marina!

Tu mani dzirdi?

22

No rīta bija nolijis spēcīgs lietus, un vēl ap pusdienas laiku uz ielām rēgojās peļķes un samirkušas lapas. Vējš bija norimis, un cauri lēni peldošajiem mākoņiem iespraucās saules stari.

Tā bija viena no tām pēdējām atvasaras dienām, kad cilvēka dvēsele iekņudas — ne tik daudz labsajūtā par rāmo, jauko laiku, cik skumjās par aizgājušo vasaru.

Jā, projām tā ir. Un priekšā atkal ir rudens un auksta ziema.

Kas mūs tajā sagaida?

—   Vajadzētu aizlaist uz Diksona salu,— Niks sacīja un no Bastejkalna augstumiem domīgs raudzījās uz kanāla tiltiņu, pa kuru nesteidzīgi gāja cilvēki.

—   Kādēļ tieši uz turieni?— Teodors painteresējās.

—   Nezinu,— Niks paraustīja plecus.— Nez kādēļ velk. . . Bez tam arī skan smuki — Diksona sala. Vai ne?

—   Brauc!— Tedis tūlīt ierosināja.— Ja vispār zini, kā uz turieni var aizbraukt.

—   Zinu,— Niks pamāja.— Es visu esmu sīki izpētījis. Bet šogad jau par vēlu. Bez tam tur nekā tāda īpaši forša nemaz nav. Neliela meteoroloģiskā stacija, skola, osta un mazs ciemats. Ja tur brauc ziemot, tad vispirms jāapgūst attiecīga specialitāte. Vislabāk izskoloties par radistu. Bet nosaukums tomēr ir vienreizējs — Dik-so-na sa-la! Man laikam uz visu mūžu tā paliks kā tāda tāla, nesasniedzama sapņa simbols.

—   Izmācies par radistu un laidies prom!— Inga arī sparīgi metās starpā.— Pēc tam kādreiz varēsi aizlaist arī uz Antarktīdu. Tur sapelnīsi pilnu čemodānu naudas un varēsi dzīvot cepuri kuldams.

Niks nopietni paskatījās uz Ingu, štātīga, kā jau allaž, tomēr tā vien šķita, it kā stipri pārvērtusies. Vecāka, nopietnāka un saltāka. . . Varbūt šī lepnība piemīt visām skaistām meitenēm? Vai viņā jau sāk izpausties kaut kāda neapmierinātība, pat vilšanās cilvēkos un dzīvē? Bet kāpēc?

Inga itin viegli tikusi institūtā, pēdējo gadu mācās Tautas kinoaktieru studijā, un nupat viņai piedāvāta neliela loma. Kas vainas? Viņai pat nebija jābrauc uz kolhozu lasīt kartupeļus, kā Dagnijai ar Eduardu un pārējiem studentiem. Kinostudija uzrakstīja oficiālu zirni, un tagad Inga staigā ar augstu paceltu galvu.

«Es filmējos!»

Bet visa nelaime, iespējams, slēpās Teodorā. Laikam jau viņš bija īstais Ingas neapmierinātības cēlonis. Un viņš patiešām tā nemaz īsti «nelīmējās» klāt šai skaistajai un modernajai meitenei. Teodors bija kļuvis tuklāks un izskatījās tāds kā saņurcīts un apbružāts.

Toreiz skolā visi kaut kā izskatījās un ari ģērbās daudzmaz līdzīgi, taču tagad— «lielajā dzīvē»—uzreiz bija krasi redzamas vecāku un stiprā mērā arī pašu atšķirīgie sociālie, mantiskie un sabiedriskie stāvokļi, līdz ar to daudz vairāk nekā līdz šim arī iespējas «spīdēt ar firmu». Bet pats galvenais — tagad nevienu vairs sevišķi neieinteresēja, kas ir tavi vecāki, ko tie dara un kādas ir viņu iespējas, bet gan tas, ko tu esi izdarījis pats. Satiekoties vai sazvanoties vienmēr vispirms tika pajautāts: «Iekšā tiki? Jā? Urrā! Bet tu? Arī? Bravo, vecīt! Bravo, vecenīt! Mēs esam vinnējuši! Bet ko A? Ko B? Ko C? Nē? Nu — žēl, žēl. Bet to jau varēja gaidīt! Augstskola tomēr ir kaut kas tāds. . . tāds. . . Kurš katrs to nemaz nevar! Pareizi, pareizi! Pēdējo muļķi tur tomēr neņem. Lai debilie iet strādāt fabrikās, uz stroikām vai šķūrēt sniegu no ielām!

Iespējams, ka Ingas skatījumā arī viņas draugs Teodors Veilands pašlaik tika ieskaitīts «pelēkajā darbaļaužu masā», jo Tedis jau pirms diviem mēnešiem bija pārcēlies uz vienu no Rīgas apkārtnes kolhoziem un tur sācis strādāt par šoferi. Tedim, protams, tūlīt iedeva visvecāko un visvairāk nodzīto automašīnu GAZ-51, toties tur varēja no diviem vecīšiem gandrīz vai par velti īrēt daļu lauku mājas, tā ka viņš principā bija apmierināts. Tuvākajā perspektīvā tika solīts viņu iedalīt kolhoza slavenajā rallistu komandā, bet tālākajā (ja labi strādās, apprecēsies un būs bērni) labiekārtotu divu vai trīsistabu dzīvokli saimniecības jaunajā ciematā. Tā kā celtniecība tur noritēja nepārtraukti, tad tā tālākā perspektīva visai drīz varēja pārvērsties par diezgan tuvu. Atlika vienīgi neliels sīkums — patiešām labi strādāt, apprecēties un taisīt bērnus.

—   Kā tad paliek ar to Antarktīdu?— Inga izsmējīgi pavaicāja.— Brauksi?

—   Nez vai,— Niks negribīgi atbildēja.— Man labi tepat.

—   Jūs neprotat sapņot,— Inga sacīja un graciozi pagriezās pret abiem puišiem — kuplie mati plīvoja vējā. Inga taisnā ceļā varēja doties uz žurnāla «Rīgas Modes» redakciju un nofotografēties pirmajam vākam.— Tā ir jūsu nelaime. Sākums jums visiem bija labs, bet kaut kā neredzu turpinājumu.

—   Cik tu aša!— Niks sacīja.— Varbūt mazliet pagaidīsi? Gadiņus desmit divdesmit?

Inga sāka smieties.

—   Tad, kad mēs būsim jau veci?

—   Apmēram.

—   Es gribu tūlīt!

—        Konkrēti ko?— Tedis pavaicāja. Viņam kājās bija tie paši vecie, nobrāztie džinsi, kuri Ingas skatījumā jau bija nevis modes vakardiena, bet pat pērnais gads. Ķermeņa augšdaļu sedza plāns svīteris un pabieza sporta jaka. Tedis saspringts skatījās uz Ingu.

—        Daudz ko,— viņa atbildēja.— Gribu labi dzīvot, labi mācīties, būt uzmanības centrā. Un tapt par slavenu aktrisi vai dižu zinātnieci. Vai tas ir maz?

—        Nē.— Tedis mazliet sadrūmis atbildēja.— Maz tas nav.

—   Vai tas ir tik neiespējami?

—        Nē,— Tedis tikpat īgni turpināja.— Ja tu arī turpmāk dzīvosi pie saviem vecākiem. . . tu, protams, dzīvosi labi. Nekā tev netrūks. Par mācībām vispār nav ko runāt. Tev viss iet viegli. Klases gudrākā meitene! Bet vai tieši to tev vajag?

Inga izbrīnā izpleta acis.

—   Bet kā tu domā — ko tad?

Tedis neatbildēja. Viņš pagrieza galvu sāņus un skatījās, kā gar kanāla malu dažas jaunās māmiņas stumj bērna ratiņus.

—        Es īsti nezinu,— Tedis beidzot neveikli ierunājās, — bet man ir grūti tevi atšķirt no sevis. . . Turpat jau trīs gadus kopā. Nu tā. . . Gandrīz kopā.. .

—        Mēs jau arī turpmāk varam. ..— Inga skatījās sāņus.— Es neko neiebilstu. Bet tūlīt precēties. . . Nemt ie s ar bērniem. . . Tam es vēl neesmu, tā sacīt, nobriedusi.

Tad viņa strauji pagriezās pret Niku.

—   Tu, piemēram, varētu tagad apprecēties?

—        Neuzdod stulbus jautājumus,— Niks mazliet aizkaitināts atbildēja.— Tu varētu, es nevarētu. Es varētu, tu nevarētu. . . Kāda tam nozīme? Katrs dara tā, kā viņš grib.

—   Bet tu gribi?

—   Precēties?

—   Jā.

—        Kāda tev daļa par mani? Labāk domā, ko tu darīsi ar Tedi! Taisies pamest?

Inga kļuva nopietna un cieši saknieba lūpas. Tad mazliet uzspēlēti iesmējās.

—  Nenāk ne prātā! Teditis man ir labs. Tagad gan redzams reti, ir netīrs un smird pēc benzīna, bet. . .

—   Es taču strādāju,— Tedis nīgri izmeta.

—   Interesanti. . .— Inga domīgi nolieca galvu.— Un kas tad notiktu, ja mēs patiešām izšķirtos?

Tedis satraukts paskatījās vispirms uz Ingu, pēc tam uz Niku, un viņa skatienā bija skaidri jaušams lūgums pēc palīdzības.

—   Tad es tevi piekautu,— Niks Ingai pateica tādā tonī, ka meitene nesaprata, vai viņš to saka nopietni vai joko.— Tā ka labāk tomēr nešķīries!

Inga mulsi pasmaidīja un pēkšņi pret abiem puišiem sajuta atklātu nepatiku. Ko viņi grib no manis? Ko viņi te lūdzas, ko pavēl un draud? Vai es jau neesmu liela un patstāvīga? Ar ko gribu, ar to arī draudzējos un.. . Tedis, protams, ir lāga dvēsele, kur nu vēl lādzīgāka, taču. . . Es nezinu, patiešām nezinu, ko man tagad darīt. Viens gan ir skaidrs — sevi komandēt es nevienam neļaušu!

—   Mīļie zēni,— Inga teica.— Jūs kaut ko esat aizmirsuši.

—   Ko?— Tedis ātri uzprasīja.

—   Jūs esat aizmirsuši,— Inga lēni atbildēja,— ka mūsu dzīvēs kaut kas jau ir neglābjami pārvērties.

—   Kas tāds?—Tedis izbrīnā pat iepleta muti.

—   Daudz kas,— Inga nopietna pašūpoja galvu. — Daudz kas, Tedi.

Niks atvadījās un gāja prom. Lai viņi paši tiek galā! Viņam šobrīd galva pilna ar savām problēmām.

Niks tomēr bija nolēmis sākt strādāt. Vajadzēja naudu un beidzot gribējās justies kā pilnvērtīgam cilvēkam, lai neviens vairs nevarētu rādīt ar pirkstu un pārmest: «Ko klaiņo pa ielām, bosiks tāds? Visi tavi skolasbiedri jau sen pie vietas, bet tu joprojām klīsti apkārt kā pēdējais slaists! Ne tu strādā, ne mācies! Varbūt pat pa tumšiem vakariem. . . Bet mēs visi uz tevi tā cerējām. . .»

Nē, nē! Niks pasmaidīja. Ar mietu rokā es vēl uz lielceļa nestāvu! Vienkārši tā ir sanācis. Mācības sāksies tikai nākamgad, bet kinogrupas jau nokomplektētas. Tēvs pats dzīvo bez darba. Bet nu jau pietiks.

Bieži pavadīdams Marinu uz slimnīcu, Niks Artilērijas ielā tieši blakus 6. vidusskolai bija ieverojis vienmēr atvērtus vārtus, diezgan netīru, papīriem piemetātu pagalmu un lielu sludinājumu pie sienas:

«Kartonāžas ceham steidzami vajadzīgi:

Strādnieki.

Krāvēji.

Noņēmējas.

Makulatūras pakotājs.

Var strādāt darba apvienošanas kārtībā.

Pieteikties pie ceha priekšnieka.»

Niks iegāja pagalmā, apstājās un bridi pavēroja, kas tur īsti notiek.

Pa labi atradās sardzes būda ar lielu stikla logu, bet pa kreisi bija redzama mūra ēka, kur divi automāti, dobji klaudzēdami, tirdzniecības vajadzībām ražoja iesaiņojamās papīra kulītes. Automātus apkalpoja ar eļļu nosmērējies pusmūža mašīnists un divas kulišu noņēmējas — arī viņas jau bija gados. Pagalma vienā stūri vēl atradās liela prese, ar kuru dusmīga izskata briJlains virs pakoja makulatūru ķīpās, kas turpat pie sienas tika krautas lielā kaudzē.

Tālāk atradās liels koka šķūnis, kur trīs līdz vidum kaili vīri ar lieliem nažiem uz pusēm grieza milzīgus papīra ruļļus. Pēc tam viņi sagriezto papīru atsevišķās daļās lika uz svariem, apsēja, pēc tam saiņus lika uz platiem koka paliktņiem, līdz izveidojās augsts blāķis, ko vēlāk speciāls agregāts izveda laukā, kur krāvēji papīru salādēja no dažādiem tirdzniecības uzņēmumiem atbraukušajās automašīnās.

Niks, skatoties, kā strādā šie nosvīdušie, muskuļotie vīri, nodomāja, ka šis darbiņš nu gan tā kā neiederas tehniskās revolūcijas laikmetā, jo uzreiz varēja redzēt, ka tas ir fiziski ārkārtīgi smags.

—   Nu, čalīt!— viens no vīriem Niku uzrunāja.— Ko brīnies? Gribi strādāt?

—   Jā,— Niks piekrītoši pamāja.— Kā te vispār pie jums ir?

—   Forši!— Muskuļotais vīrs smiedamies teica.— Seit ātri var dabūt «lielos», taču ja izturēsi. . . Cepuri nost! Te gan katru dienu kāds atnāk, bet ātri arī aiziet. Strādājis kaut kur jau esi?

—   Nē,— Niks noraidoši pakratīja galvu un tūlīt ievēroja, ka runātājam uz platajām krūtīm izteiksmīgi uztetovēta kaila sieviete, kurai starp kājām un krūtīm izlocījusies raiba čūska. Apakšā bija vēl neliels teksts, bet to Niks nespēja izlasīt. Tik daudz gan uzreiz saprata, ka lielais runātājs kādu laiku atradies ieslodzījumā vai arī braucis uz kuģiem.

—       Tad ej vien tālāk!— tetovētais atmeta ar roku.— Te divreiz platāki par tevi nav spējuši izturēt ilgāk par divām nedēļām! Sitā šefte nav domāta baltģimjiem!

Niks, protams, nebūtu Niks, ja tūlit neiespltētos.

—   Kam tad šī šefte ir domāta?—viņš pajautāja.

—   Melnajiem!—tetovētais gandrīz vai lepni atsaucās.

—   Melnajiem, manu balto brāli! Tiem, kuri uzreiz spēj iekšās ieliet veselu pusstopu degvīna un pēc tam vēl mierīgi ar simtkilogramīgu kartona ķīpu uz pleciem nostaigāt pa šauru dēli! Slābajiem te nav ko darīt!

—   Kā tu zini, ka esmu slābs?

—   Vai tad ne?

—        Varbūt esmu divreiz stiprāks par tevi!— Niks labsirdīgs izaicinoši sacīja un droši skatījās runātāja plati ieplestajās acis. Naida tajās nebija, vienīgi neliels smī- nīgs izbrīns.

—   Būda tev ir, tas tiesa,— tetovētais mierīgs secināja,

—   bet kā ar spēku. . . tūlīt paskatīsimies.

Niks mazliet satrūkās, iedomājies, ka muskuļotais vīrs tūlīt liksies viņam trūkties, taču nē. Sis tikai, joprojām tā savādi vīpsnādams, piegāja pie liela papīra ruļļa.

—   Panāc šurp!— viņš pamāja Nikam.— Svaru redzi?

—   Redzu.

—   Cik ir?

—   Pieci simti divdesmit astoņi kilogrami.

—       Tad paņem, lūdzu, šo pustonnīgo rullīti, uz līdzenas vietas pagriez pa simt astoņdesmit grādiem un aizvel līdz šķūņa sienai!

Niks brīdi padomāja un uzreiz aptvēra, ka vismuļķīgāk laikam būtu, ja viņš šo milzīgo svaru patiešām mēģinātu pagriezt tikai ar pliku spēku. To šādā veidā vispār nebija iespējams izdarīt. Pustonnīgais rullis bija plats un cieši pieplacis pie betonētās grīdas. Svars un berzes laukums bija pārāk liels, lai to varētu pārvarēt kaut vai pasaules visstiprākā cilvēka muskuļi. Bet tad Niks pēkšņi atcerējās kaut kur lasījis, kaut kur redzējis. . .

Viņš uzmanīgi paskatījās apkārt un, ieraudzījis paplānu dēļa galu, to pacēla, nolika ruļļa priekšā. Tad, pamatīgi atspēries, rulli uzvēla uz dēļa. Pēc tam Niks jau diezgan viegli rulli apgrieza otrādi, jo tam vairs nebija pilnīgas saskares ar grīdu, un to aizripināja norādītajā vietā.

—        Nu?— Niks pavaicāja un gardi pasmaidīja. Viņš priecājās kā puika. Varbūt niecīga, taču — uzvara!

—        Es vēl joprojām nezinu, kā tev ar spēku,— tetovētais apmierināts sacīja,— taču galva tev strādā! Aubi nost! Tu man patīc! Kā sauc?

—   Niks Kristons.

—        Oho! Vārds ari varens! Stipri ārzemniecisks. Vai maz esi latvietis?

—   Esmu, esmu! Vai neredzi?

—        Bet mani sauc Jūlijs Cēzars,— tetovētais sacīja un plati atpleta muti.— Es tevi situ pušu! Padodies?

—        Labāk lai ir neizšķirts,— Niks piedāvāja. Arī viņam šis virs šķita īsti pa prātam.

—   Padoties nepatīk?

—   Bet tev patīk?

—        Okei!— Jūlijs Cēzars piekrita.— Lai tā ari ir! Nemeklēsim jau pirmajā dienā kašķi! Labāk ir sadzīvot mierā. Tas man tagad ir iedzīts galvā uz visiem laikiem.

—        Tev patiešām Uzvārds ir Cēzars?— Niks gribēja zināt.

—        Tā ir tikai iesauka. Nekad neesmu valdījis pār Romas impēriju, bet kādreiz par pusmežonlgu huligānu baru gan. Es toreiz šiem sešdesmito gadu beigās biju atamans. Mani pazina visi Rīgas čaļi. Tu laikam tad nemaz vēl nebiji piedzimis, vai ne?

—   Tā iznāk.

—        Mans īstais vārds ir Krušeckis. Zigmunds Krušeckis, un sešus gadus esmu nosēdējis būri. Patīk?

Niks mirkli padomāja, tad noraidoši pakratīja galvu.

—   Nepatīk.

—        Man jau pašam arī nepatīk, bet ko vairs labosi? Jādzīvo vien ir. Re, kur nāk mūsu priekšnieks! Parunā ar viņu!

Telpā ienāca padrukns, vēl jauns cilvēks un vērīgi Niku noskatīja.

—   Gribat strādāt?— viņš uzreiz pajautāja.

—   Jā.

—   Mums ir vajadzīgs makulatūras presētājs. Nāksiet?

—   Nē,— Niks tūlīt atbildēja.

—        Kādēļ ne?— priekšnieks izbrīnījies pajautāja.— Tur labi var nopelnīt. Darbs arī nav sevišķi grūts.

—   Man nepatīk vārds «makulatūra».

Priekšnieka seja izbrīnā pastiepās garāka, tad viņš atklāti pasmīnēja un vēl uzmanīgāk noskatīja jauno puisi. Izskatījās spēcīgs.

—   Vēl mums ir vajadzīgs papīra griezējs,— priekšnieks turpināja,— bet šeit ir ļoti smagi. To saku uzreiz. Bet, ja spēsiet strādāt, ari izpeļņa būs laba.

—   Apmēram cik?— Niks painteresējās.

—   Ap trīssimt mēnesī,— priekšnieks pateica.— Pietiks?

—   Pietiks,— Niks priecīgs pasmaidīja. Tik daudz viņš pat sapņos nebija cerējis.

—   Mēs te daudz neskatāmies, cikos katrs nāk un iet,— priekšnieks paskaidroja,— mums tas nav svarīgi. Galvenais ir gala rezultāts — lai katrs dienas laikā sagrieztu vismaz četras tonnas papīra. Ja klāt pieskaitām vēl papīra likšanu uz svariem, pašu griešanu un gatavo paku kraušanu «štāpeļos», tad maiņā iznāk pārcilāt apmēram piecpadsmit tonnas.

Niks paskatījās uz «Jūliju Cēzaru». Viņš atklāti smējās, laikam būdams svētā pārliecībā, ka tik jauns un vēl īstā darbā nenorūdījies cilvēks šeit neko nespēs padarīt. Arī pārējie vīri bija pārtraukuši darbu un viltīgi smīnēja.

—   Es jau esmu izdomājis,— Niks apņēmīgi teica.— Strādāšu.

—  Tad nāc līdzi uz kantori un raksti augšā iesniegumu!— priekšnieks aicināja un gāja laukā no šķūņa.

Pēc divdesmit minūtēm Niks Kristons atkal stāvēja uz Artilērijas ielas, brīdi pavēroja savas jaunās darbavietas necilo apkārtni, tad iegāja Ziedoņdārzā un apsēdās uz soliņa netālu no Čaka pieminekļa.

Viņš jutās mazliet savādi. Lepnums mijās ar bažām, bažas ar cerībām. Niks Kristons bija kļuvis strādnieks. Pieņemts un savā ziņā jau pat atzīts par savējo šai tikpat kā neiepazītā strādnieku kolektīvā. Nikam pašam šķita, ka viņš sevi nebija pieteicis slikti.

Un tad viņš atcerējās Marinu, jo bija ieinteresējies par šo nelielo kartonāžas cehu galvenokārt tādēļ, ka tas atradās netālu no Marinas darbavietas.

Mēs viens no otra būsim tikai apmēram divsimt metru attālumā, Niks priecīgs nodomāja. Es pie tevis varēšu aizskriet katrā pusdienas pārtraukumā. Varēšu tepat sagaidīt tavas maiņas beigas, un tad abi kopā iesim mājās. Katru dienu varēšu tev dāvināt ziedus, jo man turpmāk būs pašam sava nauda, nevis lienēta vai kāda cita iedota.

Marina. . . Man liekas, tagad esmu jau gluži pieaudzis cilvēks.

Gar debesu pamali vējš sparīgi dzenāja izpluinītus mākoņus, dienvidu pusē tie jau bija kļuvuši melni un biezi, bet tieši virs viņu galvām vēl spīdēja saule.

Viņi stāvēja augstā Juglas ezera krastā un skatījās uz mirdzošo ūdens klaju. Tieši pretim bija labi saskatāmas dažas Brīvdabas muzeja ēkas, dzelzceļa tilts un tukša peldētava.

Pa ezera zilgmi aizpeldēja maza burulaiva. Lidoja kaijas. Aiz muguras atradās simtgadīgais bijušās Strazd- muižas parks. Varenie ozoli un kļavas negribīgi atvadījās no savu krāšņo tērpu pēdējām driskām. Nu tiem ilgi būs jāstāv pilnīgi kailiem pret visiem vējiem un ziemu.

Bet zemei būs silti. Dabas māte tai uzklājusi biezu un brīnišķīgi skaistu lapu segu.

Niks aplika roku ap meitenes pleciem un tos viegli saspieda. Marina cieši piekļāvās un skatījās uz viņu paļāvīgām acīm.

—   Tu esi mans, Nik?

Nikam šķita, ka Marina pašlaik ir mazs, balts un pilnīgi neaizsargāts putnēns, kuru vajag saudzēt, sildīt un sargāt.

—       Jā, Marina,— Niks atbildēja.— Par to nekad nešaubies.

—   Un es esmu tava,— Marina nočukstēja.

Niks noliecās un meiteni noskūpstīja.

—        Nik. . . Ja tu zinātu. . . Ja tu tikai zinātu, ko tu man nozīmē!

Niks noliecās un meiteni noskūpstīja vēlreiz.

—        Un tu man. Es vairs nevaru šai pasaulē sevi iedomāties bez tevis.

—   Nik. . . Vai tā ir mīlestība?

—        Droši vien, Marina, droši vien. Kas cits tas varētu būt?

—   Tev agrāk nekad tā nav bijis?—Marina pavaicāja.

—   Nē. Nekad. Un tev?

—       Tāpat. Jau tevi ieraugot vien, man reibst galva un sāku uztraukties.

—       Tu esi skaista, Marina. Tu pati apjēdz, cik vienreizēji skaista esi?

Marina smaidīja.

—        Es neesmu skaista. Acis — jā, varbūt. Acis man laikam patiešām ir izdevušās.

—        Un piere,— Niks sacīja.— Un mati. Un deguns. Un vaigi. Un zods. Un lūpas. Man tā vien gribas tās nepārtraukti skūpstīt. Un visa tava seja, Marina. Un skatiens. Kur tu izrāvi tik ārprātīgi gaišu skatienu?

—   Nezinu. Varbūt es tā skatos tikai uz tevi.

—   To redz visi. Tavā skatienā izpaužas visa tava būtība.

—   Patiešām?

—   Jā. Tu esi saules meitene.

—   Bet tu?

—        Es nāku no muļķības,— Niks mazliet rūgti pateica. — Es esot kaut kādas lielas kļūdas rezultāts. Vieglprātības, izlikšanās, melu un īslaicīgas kaislības auglis. Kā tas tev patīk?

—   Tā vispār nemaz nevar būt.

—        Ir pamats uzskatīt, ka tieši šādi rodas lielum lielākā daļa bērnu. Arī es. Ģimenei tā īsti nevajadzīgs.

—   Tu esi vajadzīgs man,— Marina ātri pateica.— Man.

—   Tavi vecāki viens otru mīlēja?— Niks painteresējās.

—       Jā,— Marina atbildēja.— Viņi viens otru mīl arī tagad.

—   Pēc divdesmit gadiem?

—        Pēc divdesmit pieciem. Šopavasar viņi nosvinēja sudraba kāzas.

—   Un joprojām mīl?

—   Man liekas vēl vairāk nekā agrāk.

—   Tu esi viņu vienīgais bērns? Tev ir brāļi, māsas?

—        Nē. Es viņiem piedzimu vēlu. Māte kādreiz agrā bērnībā, tas bija kara laikā, ir pārdzīvojusi šausmīgus notikumus, un laikam atstājuši iespaidu. . . Nezinu. Viņa ilgi ārstējās dažādās sanatorijās, līdz beidzot. . . Jā, Nik, es esmu visīstākās mīlestības bērns.

—       To var redzēt,— Niks teica.— Tava seja un acis tieši tādēļ arī tā staro.

—        Esmu vienkārši laimīga. Laimīga, ka esmu dzīva, ka man ir labi vecāki, ka strādāju darbu, kas man patīk, un pašlaik dzīvoju tik skaistā pilsētā kā Rīga, un vēl arī tādēļ, ka esmu satikusi tevi. Kā es lai nestaroju, Nik?

Niks atkal noliecās un vēlreiz meiteni noskūpstīja.

—        Marina. . . Es tevi mīlēšu ilgi, ilgi. Kamēr vien dzīvošu. Mums jākļūst vienam veselam. Tu un es — tam jābūt kaut kam vienotam. Mēs vairs nevaram pastāvēt atsevišķi.

—       Tu par to esi pārliecināts?— Marina nopietni pajautāja.— Simtprocentīgi, tūkstošprocentīgi pārliecināts?

—   Ja,— Niks atbildēja.— Miljonprocentlgi.

Marina apmulsa.

—   Nik. . . Vai tas ir bildinājums?

Niks brīdi padomāja.

—   Droši vien,— Viņš tikko manāmi paraustīja plecus.

—   Skaidri zinu, ka bez tevis es vairs dzīvot nevaru. Un arī negribu.

Tagad Marina pati pastiepās uz pirkstgaliem un noskūpstīja Niku. Pēc tam viņi apsēdās un cieši piekļāvās viens otram.

—   Bet kā mēs dzīvosim?— Marina pajautāja.— Kur?

Niks atkal iegrima domās un klusēdams vēroja, kā

vientuļais burātājs, pagriezies pret vēju, tagad lēni tuvojās ezera pretējam krastam.

—        Es strādāju,— Niks beidzot atbildēja.— Pats jau pelnu. Tas ir ļoti svarīgi. Janvārī aizbraukšu uz Maskavu, uz konkursa pirmo kārtu. Ja to izturēšu un man nākamvasar atļaus kārtot eksāmenus. . .

—   Bet ja ne?— Marina savādā balsī viņu pārtrauca.

—   Ja tu izkritīsi?

—   Es neizkritīšu.

—        Bet ja nu tomēr? Ja tavs sacerējums viņiem nepatiks, ja tu pats nepatiksi? Ja iebildīs, ka esi vēl jauns un zaļš? Ko tad?

—       Ta viņi nevares teikt. Jo man tomēr jau ir kaut kāda saprašana, kā to ķinīti taisa. Skola, tēvs, neliela prakse. . . Bet ja nu tomēr. . . Tad pavasarī man droši vien būs jāiet dienēt,— Niks sadrūmis paziņoja.

Marina vēl ciešāk piekļāvās pie Nika krūtīm un aizvēra acis.

Niks viņu netraucēja. Saudzīgi apsedzis meiteni ar savas biezās sporta jakas malu, ilgi raudzījās viņas skaistajā, bērnišķīgi baltajā sejā.

Marina lēni atvēra acis.

—        Nik. . .— viņa kā nobijusies klusi ierunājās.— Vai tad tu pats to vēl neesi apjēdzis? Kā vienā, tā otrā gadījumā tu taču man pazudīsi. Tu vairs nebūsi pie manis.

—       Kā — nebūšu?— Niks satrūcies pajautāja. Viņš uzreiz nemaz neaptvēra, par ko Marina runā.

—        Ja tu tiksi institūtā. . . Tu piecus gadus studēsi Maskavā. Ja tu netiksi un tevi paņems armijā. . . tu tāpat divus vai trīs gadus būsi prom. Dienēsi kaut kur Tālajos Austrumos, Ziemeļos vai Dienvidos. . . Kā mēs varēsim būt kopā, Nik? Kā mēs varēsim dzīvot. . . kopā?

Niks saknieba lūpas un ieskatijas meitenes acis.

—   Paklausies, Marina. . .— viņš joprojām satraukts teica.— Tu nebaidies. Es nekad no saviem vārdiem neatsakos. Neatsakos ari no saviem nodomiem un mērķiem. TādēJ ka negribu dzīvot tikai vienai dienai, vienam gadam. Ceru, ka laika man ir nomērīts pietiekami. Vismaz tik daudz, lai paspētu izdarīt visu, ko es šai dzīvē esmu iecerējis. Un, lai kur es turpmāk nokjūšu un ko darīšu, es vienmēr būšu kopā ar tevi. To tu iegaumē. Es nevaru galvot, ka patiešām kādreiz kļūšu kinorežisors, lai gan to ļoti vēlos. Tāpat par daudz ko citu vēl nevaru likt galvu ķīlā, bet vienu gan es tev varu apsolīt pilnīgi droši. Es tevi nekad, Marina, nenodošu. Tev tikai man ir pilnīgi jāuzticas, kā kādreiz frontē viens otram uzticējušies ierakuma biedri. Jo dzīve, Marina, arī savā ziņā taču laikam ir tāds neliels kariņš, vai ne? Ar saviem ieguvumiem un zaudējumiem, ar varonību un gļēvumu, ar atkāpšanos un uzbrukumiem. Es ticu, Marina, ticu, ka arī mēs divatā galu galā uzvarēsim. Nekas mūs nesakaus. Neviens.

Marinas acīs parādījās asaras, kaut arī meitene smaidīja.

Niks pieplaka pie viņas sejas un ar lūpām uztvēra pāri vaigiem ritošās lāses.

24

Apmēram pēc stundas viņi devās atpakaļ.

Niks bija Marinu atvedis uz Juglu, lai parādītu, kur viņš dzīvo. Niks vispirms meiteni aizveda uz universālveikalu, pēc tam viņi iegāja kafejnīcā «Nektārs», izdzēra pa tasei kafijas un apēda saldējumu.

Vēlāk nogāja garām 39. vidusskolai un izstaigāja rajonu, kas sastāvēja tikai no lielām personiskajām mājām un dārziem. Niks apstājās un uz vienu no tām parādīja ar roku.

—   Šeit es dzīvoju,— viņš teica.

Marina dažus brīžus uzmanīgi skatījās.

—  Skaista gan,— viņa teica.— Kas vispār šādu māju var uzbūvēt?

—   Nezinu,— Niks sašķobīja ģīmi.— Bet cilvēki būvē. Piemēram, šī, manu saimnieku māja, ir novērtēta par deviņdesmit sešiem tūkstošiem rubļu. Smuka naudiņa, vai ne? Neviens strādnieks tādu nevar dabūt gatavu pat trijos mūžos. Un neviena medmāsa nevar. Un neviens ārsts, neviens skolotājs, neviens ierēdnis, neviens aktieris, neviens. . . Vispār neviens godīgs cilvēks to nevar.

—   Kas tad var?— Marina jautāja.

—   Tādi kā mani saimnieki,— Niks atbildēja.— Rāvēji un tirgoņi var. Spekulanti, dažādi nelieši, blēži, zagļi un tie, kas izmanto savu dienesta stāvokli. Tie var. Pārējiem atliek vienigi apskaust vai brīnīties.

—   Tu apskaud?

—   Nenāk ne prātā! Jo turīgāks cilvēks, jo vairāk es to nicinu.

—   Bet māja ir skaista,— Marina vēlreiz atkārtoja. — Iekšā arī ir skaisti?

—   Jā.

—   Un saimniekmeita arī ir skaista?

Niks ātri paskatījās uz Marinu, bet viņa nenovērsās. Tātad Marina vēl joprojām nebija aizmirsusi viņu kļūmīgo satikšanos ar Liju. Varbūt pat bieži par to domājusi.

—   Ejam prom!— Niks diezgan dusmīgi sacīja, saņēmis meiteni aiz rokas.— Saimniekmeita tiešām ir skaista, bet kāda mums par to daļa? Tāpat kāda mums daļa par visām šīm mājām? Lai viņi iet kārties ar savu turību: mājām, dārziem, naudu, suņiem un automašīnām! Mums neko no viņiem nevajag!

Kad viņi jau gāja prom, Niks vēl pameta skatienu atpakaļ un pēkšņi ieraudzīja, ka pie viena no mājas logiem stāv Lija un ar dīvaini sastingušu sejas izteiksmi noskatās uz viņiem.

Pirmajā mirklī Niks gribēja bēgt. Pēc visiem aprēķiniem, Lijai nevajadzētu būt mājās, un tikai tādēļ viņš bija iedrošinājies Marinu te atvest pastaigāties. Bet nu nekā. Lija jau otro reizi redz viņu kopā ar Marinu, un tagad izskaidrošanās laikam būs neizbēgama. Un, lai gan visu šo laiku viņam bija izdevies izvairīties no jebkādas tuvākas saskarsmes ar Liju, viņš Marinas priekšā tomēr juta sirdsapziņas pārmetumus. Bet tagad par to negribējās domāt.

Mums ir silti.

Un tas nekas, ka ir jau atnācis rudens. Atnācis ar visām savām vētrām, īsajām dienām un skumjām.

Mums vēl joprojām ir pavasaris.

Mēs vēl joprojām esam vasarā.

Atceries, Marina? Toreiz Rīgas bulvāros ziedēja liepas un tu man pretī nāci kā šis pasaules lielākais brīnums, kā manas dzīves lielākais atklājums.

Nieki. Es laikam patiešām no laimes vēl būšu galīgi nojūdzies.

Tu nāci man pretī, kā parasti pretī nāk mīlestība.

Vienkārša, skaista un dabiska.

25

—   Nik.. .

—   Marina. . .

—   Nik. . .

Meitene uzlika galvu uz Nika krūtīm, cieši piekļāvās un mēģināja paslēpties zem segas.

Niks pasmaidīja.

—   Kur tu gribi bēgt?

—   Es nekur nebēgu. Man tikai mazliet kauns.

—        No tā nav jākaunas, Marina! Bez tā laikam vispār mīlestība nav iedomājama.

—        Ir gan! Mēs taču visu laiku mīlējām viens otru, bet neko tādu. . .

—   Tagad mēs viens otru mīlēsim vēl stiprāk.

—        Es vairs stiprāk nevaru,— Marina klusi atzinās.— Es visa esmu pilna ar tevi. Un, ja tu tagad aizietu, ja tu mani pamestu. . . Es noteikti izdarītu pašnāvību.

—   Marina! Kādēļ tā jārunā?

—        Nevajag, Nik, nevajag! Tu, lūdzu, man piedod! Es tev tikai gribēju pateikt. . . Tu mani nedrīksti pamest. Vēlāk varbūt. . . Kad būšu tev apnikusi. Bet tikai ne tagad. Lūdzu, lūdzu.

—        Es tevi nekad nepametīšu. Tagad mēs beidzot esam viens vesels. Tu esi pārvērtusies arī Nikā, bet es savukārt mazliet Marinā.

Meitene sāka smieties.

—   Nē, mīļais! Mēs abi vienkārši esam dulli!

Arī Niks smējās.

—   Šis ir labakais dullums, kāds vien ir iespējams! Mēs jau sen tā varējām sajukt.

—   Nē,— Marina tikko jaušami pakratīja galvu.— Agrāk nevarējām. Šī bija visīstākā reize.

—   Tu par mani šaubījies?—Niks pavaicāja.

—   Nē,— Marina atbildēja.— Pašā sākumā jā. Mazliet. Bet pēdējā laikā nemaz. Es tev ticu, Nik.

—   Tu jau kādu esi mīlējusi?— Niks painteresējās. To viņš bija gribējis Marinai pavaicāt jau sen, bet kaut kas atturēja. Laikam doma — kāda man tur daja? Ja Marinai kaut kas arī bijis, tad viņa, ja gribēs, par to kādreiz pastāstīs pati. Bet tagad. . . Ilgus mēnešus krātais sasprindzinājums nu beidzot bija atslābis, un pašlaik viņš jutās vienreizēji labi — mierīgs un drošs. Un arī Marina viņam nu bija kļuvusi stipri tuvāka un mīļāka. Agrāk Niks par to nebija pat prātojis, bet tagad pēkšņi tik ļoti negribējās, ka Marinai pirms viņa būtu bijis kāds cits. Kaut vai tikai iedomās. Negribējās, un viss.

—   Mīlējusi?— Marina lēni pārjautāja, pacēla galvu un mēģināja ieskatīties Nika sejā. Bet tumsa bija tik bieza, ka Marina gandrīz neko neredzēja. Tāpat kā Niks neredzēja Marinu. Viņš sajuta tikai meitenes miesas reibinošo smaržu, viņas nelielās, cietās krūtis un karsto elpu. Niks satvēra Marinas augumu, cieši piespieda seju pie viņas kailajām krūtīm un pēkšņi sadzirdēja, kā kaut kur pavisam tuvu, tuvu dobji un satraukti pukst meitenes sirds. No spēcīgā saviļņojuma pat aizrāvās elpa. Niks līdz šim vēl nekad nebija dzirdējis, kā strādā šis mazais dzīvības motoriņš. Un te nu tas bija. Turpat vai ausī iekšā. Pie pašām viņa lūpām. Tieši blakus viņa sirdij. Un piepeši skaidri apjēdza, ka tikai no viņa, Nika Kristona Kārļa dēla, daudzējādā ziņā tagad ir atkarīgs, vai šī sirds pukstēs arī turpmāk. Un, ja pukstēs, vai strauji un līksmi, vai' bēdās pagurusi.

Viss tavās rokās, Nik. Tu esi atnācis un šo meiteni paņēmis. Un brīdi par viņu sajuti bailes. Līdz ar to tu jūties par viņu atbildīgs. Lai šai dzīvē kaut ko nozīmīgu saprastu, bieži vien nemaz nav jāpaiet ilgiem gadiem. Dažreiz pietiek ar mirkli. Kā tev tai naktī. Tu pēkšņi uzzināji, cik cilvēks patiesībā ir trausls un neaizsargāts. Cik viegli ievainojamas vai pat iznīcināmas ir viņa jūtas, ticība un mīlestība.

—        Nik. . . Mana pirmā lielā un vienīgā mīlestība taču esi tu! Kā tu tā varēji prasīt?

—        Piedod, Marina, bet pat tagad man vēl ir grūti ticēt, ka tik skaistu meiteni neviens nebija iekārojis. . .

—   Tu man to pārmet?

—   Lai dievs žēlīgs! Es tikai nedaudz brīnos.

—        Nebrīnies! Mani iekāroja — un kā vēl iekāroja! Daudzi puiši man ir «situšies» klāt. Piemēram, slimnīcā nepaiet gandrīz neviena diena, kad man kāds neatzīstas mīlestībā! Nu, un tad?

Niks pasmaidīja un atkal meitenes galvu uzlika uz sava pleca.

—   Es visus šos gadus gaidīju tevi. Tikai tevi.

—   Paldies, Marina. Arī es tevi gaidīju, tikai. . .

Niks uz brīdi apmulsa.

—   Tikai es tam vēl īsti nebiju gatavs.

—   Tu domāji, es atnākšu vēlāk?

—   Jā.

—        Labi, ka es pasteidzos.— Marina klusi iesmējās.— Citādi tevi noteikti būtu pievākuši kāda cita!

—        Mani nevar pievākt. Mani neviens nevar piespiest darīt to, ko es pats nevēlos.

—        Bet tas nemaz nav labi. Dzīvē tomēr bieži nākas darīt daudz ko tādu, ko ne sevišķi gribas.

—   Dzīvē jā, bet ne mīlestībā.

—   Vai tad mīlestība' nav dzīve?

—   Es to nezinu, Marina. Arī tu to vēl nezini.

—   Zinu gan.

—        Mīlestībā viss notiek labprātīgi,— Niks teica.— It kā pats no sevis. Mīlestībā ikviens vārds, ikviena doma vai darbība gan pašam, gan otram noteikti sagādā prieku un baudu. Bet, līdzko viens kaut ko dara piespiedu kārtā vai ar nepatiku, tad mīlestības diemžēl jau vairs nav. Tad viss sekojošais ir tikai teātris.

—   Nik! Kādēļ tu tā runā?

—        Tādēļ, ka man ir bail pazaudēt to, kas man pašlaik pieder.

—   Mani?

—        Nē, Marina. Tevi es vēl kaut kā varētu aizturēt, ja tu kādreiz pēkšņi sadomātos aiziet. Bet kā lai mēs saglabājam jūtas? Kā lai sevī uz visu dzīvi paturam to, ko jūtam pašlaik?

Marina ilgi klusēja, un Niks dzirdēja viņas satraukto elpu, tai cauri skaidri varēja saklausīt, kā lēni un vienmērīgi laiku sekundēs skalda sienas pulkstenis.

Blakusistabā žēli ieņaudējās kaķis un sāka skrāpēties pie viņu istabas durvīm.

Kaut kur augstu pār Imantas deviņstāvu namu jumtiem, mākoņiem un vēl mazliet augstāk lidoja kāda liela lidmašīna. Rūkoņa bija dobja un ilga. Kurp veda tās ceļš? Un kādēļ tieši naktī? Varbūt tādēļ, lai rītausmā varētu ieraudzīt Parīzi, Madridi vai Londonu? Kur vedīs mūsu ceļš? Es nezinu, Marina. Es tikai zinu, ka man nav nekā dārgāka par tevi. Cik gan tā ir labi — gulēt, redzēt uz pleca mīļotās meitenes galvu, klausīties satrauktajā elpā, glāstīt viņas zeltainos matus un krūtis un sajust sevī vēlēšanos viņu pasargāt no visām briesmām un nelaimēm.

26

Ausa jau rīts. Pirmie gaismas stari vispirms tikko redzami pieskārās istabas sienām, tad kā taustoties lēnām slīdēja tālāk, no tumsas izraujot skapi, rakstāmgaldu, lielu atpūtas krēslu, uz tā nosviestus dažus apģērba gabalus, dīvānu un divu jaunu cilvēku apgarotās sejas.

Viņi skatījās viens otram acīs un bija laimīgi. Tik laimīgi, kā tas var būt tikai vienreiz mūžā.

Tad, kad tu atnāci pie manis.

Tad, kad es aizgāju pie tevis.

Mūsu pirmajā mīlestības naktī.

Viņi gulēja, cieši apskāvušies, un viņiem zem kājām gulēja visa zemeslode. Bet virs galvām lēni riņķoja Visums.

Kas mēs tādi esam? Putekļu putekļi vai giganti? Vergi vai brīvie? Mirkli vai mūžību dzīvojošie?

Es nezinu.

Abus jaunos cilvēkus tas arī sevišķi neinteresēja. Zemeslode varēja sasprāgt. Visums pazust. Viņi tāpat zināja, ka abi dzīvos mūžīgi un mūžīga būs viņu mīlestība.

—    Redzi, mēs esam izpildījuši vēl vienu solījumu,— Niks sacīja.

—   Kādu?

—   Mēs neesam aizmiguši.

—        Bet es miegu ciet,— Marina sagurušā balsī novaidējās.— Drausmīgi nāk miegs.

—        Es tev teicu — šo nakti negulēsim! Sagaidīsim rītu. Un te nu tas ir. Sēd uz mana pleca un kutina tev degungalu.

—   Tas esi tu.

—        Marina. ..— Niks pieliecās meitenei pie pašas auss.— Tu esi mans rīts. Mana diena. Mans vakars. Un mana nakts.

—        Nē, Nik!—Marina strauji papurināja galvu.— Tikai rīts.

—   Bet kas tev esmu es?

Marina mirkli padomāja.

—   Tu esi Niks,— viņa atbildēja.— Mans Niks.

—   Un vairāk nekas.

Meitene papurināja galvu.

—   Nē.

—   2ēl.

—       Tu man esi viss, kas šai pasaulē vispār var būt. Vairāk nekā nav.

Niks pasmaidīja un nodomāja, ka mīlestībā varbūt tieši tas arī ir visjaukākais, ka mēs bieži gluži nopietni varam runāt vislielākās muļķības. Taču diemžēl ne tu man, ne es tev nekad nebūšu un nevaru būt «viss». Patiesību sakot, tas būtu pat diezgan baigi. Man bez tevis šai pasaulē vēl tomēr ir arī māte, tēvs, mani draugi, darbs, mācības un kāds liels dzīves mērķis. Bez tā visa es nemaz nevaru dzīvot. Tāpat kā man vēl ir vajadzīgs lietus un saule, grāmatas, kino un teātris, un arī Rīgas bulvāri, smilšainās nomaļu ielas, jūra, cilvēki un Visums virs galvas. Tu, Marina, to visu vari tikai padarīt vēl skaistāku un tuvāku, tādā veidā arī pati kļūstot man absolūti nepieciešama.

—        Vai tava krustmāte nevar atgriezties?— Niks pavaicāja.

—        Nē. Krustmātei pirms trim dienām sākās atvaļinājums, un viņa aizbrauca uz Vitebsku ciemos pie māsas.

—   Viņas māsa ir tava māte?

—   Jā.

—   Jūs agrāk dzīvojāt Vitebskā?

—   Tur jau mani vecāki dzīvo vēl tagad.

—   Kā tava krustmāte nokļuva Rīgā? Un kā tu pati?

—   Krustmāte Tamāra pabeidza Vitebskā vidusskolu un iestājās Minskas Medicīnas institūtā. Otrajā kursā viņa iepazinās un traki iemīlējās kādā karaskolas kursantā. Viņu sauca Oļegs Barovskis. Četrus gadus, tas ir visu mācību laiku, viņi draudzējās, bet, tikko mācības bija pabeigtas, abi apprecējās. Oļegs Mihailovičs bija lidotājs, tāds brašs, melniem matiem, bet pēc dabas diezgan paskarbs. Un tā viņi gandrīz divdesmit gadus, var teikt, klejoja pa visu Padomju Savienību. Oļegu bieži pārcēla no vienas dienesta vietas uz otru, un visur krustmāte Tamāra brauca līdzi. Viņi viens bez otra nevarēja nodzīvot ne dienu. Vispār dzīvot nevarēja. Bet tad pirms pieciem gadiem. . . Oļegu Mihailoviču. . . Īsi sakot, krustmāte saņēma oficiālu paziņojumu: «.. . pildot internacionālo pienākumu. . . apakšpulkvedis Oļegs Mihailovičs Barovskis. . . kritis varoņa nāvē. . .» Krustmāte tai pašā dienā kļuva galīgi sirma. It kā būtu miers, taču tomēr. . . Kaut kur vienmēr karo. Un iet bojā cilvēki. Diemžēl arī mūsējie.

—   Tā ir,— Niks mazliet sadrūmis piekrita.

—   Un nomēr tas ir diezgan baigi, varbūt tas ir visbaigākais, kas vien cilvēka dzīvē var notikt,— saņemt ziņu par sava vistuvākā cilvēka nāvi. Es to nekad negribētu piedzīvot.

—   Es tāpat.

—   Mūsu ģimene šai ziņā vispār ir nelaimīga,— Marina nopietni teica.— Tēvijas karā partizānos Vitebskas mežos ir kritis mans vectēvs — mātestēvs. Krita arī vectēva četri brāļi. Mans otrais vectēvs, tas ir — mana tēva tēvs, tāpat kritis partizānos. Bet vecmāmiņa kopā ar trim tēvamāsām, toreiz viņas bija vēl pavisam maziņas, dzīvas sadedzinātas Novokuzņeckas sādžā, tas ir netālu no Bob- ruiskas. Tad jau vari iedomāties, kāda bērnība bijusi manai mātei. Vispār Baltkrievijā vācieši iznīcinājuši un partizānu cīņās bojā gājuši divarpus miljoni cilvēku! Tu tikai padomā, Nik! Divarpus miljonu! Es to nemaz nespēju aptvert.

Niks klusēja. Arī viņš to nespēja. Tikai vēl tuvāk sev pievilka Marinas silto augumu un skatījās, kā istaba lēnām piepildās ar gaismu.

—   Kā tu nokļuvi Rīgā?— Niks pavaicāja.

•— Es atbraucu pie krustmātes Tamāras, lai viņa šeit nejustos tik neciešami viena. Bērnu viņai nav, un pēc Ojega Mihailoviča nāves. . . Tamāra ļoti lūdza, lai es pārceļoties pie viņas, un vecāki piekrita. Krustmāte ir ārste, strādā kara hospitālī, un arī es vēlos būt ārste. Rīgas Medicīnas institūtam ir laba slava. Bet vēl es gribēju sevi pārbaudīt. Pēc astotās klases atbraucu uz Rīgu, iestājos ceturtajā medmāsu skolā. Nu tā ir pabeigta, un jau veselu gadu esmu nostrādājusi. Nostrādāšu vēl vienu gadu un nākamgad stāšos institūtā. Tad tev par mani būs jātur īkšķis.

—   Ne tikai īkšķis. Es turēšu abas rokas.

—   Nik. . . Es ļoti gribētu. . .— Marina nedaudz apmulsa.— Man ir iekrājušās četras brīvdienas, un tādēļ domāju. . . Nik! Es ļoti gribu aizbraukt uz mājām.

—   Brauc!— Niks sacīja.— Kas tev liedz?

—   Es gribu braukt kopā ar tevi. Tu brauksi man līdzi?

—   Ja tu tā vēlies.

—   Es tevi iepazīstināšu ar saviem vecākiem.

—   Bet ja es viņiem nepatikšu?

—   Patiksi! Kam tu vispār vari nepatikt?

—   Daudziem, Marina, daudziem! Piemēram, ļoti nepatīku savai pamātei. Un Ivaram Dālem, tādam glumam sprukstiņam, kas nozvērējies man pamatīgi atriebties. Nepatīku. . . Eh, lai jau paliek! Tie visi ir tikai dzīves sīkumi. Bet, ja mani izbrāķēs tavi vecāki. . . Tas jau būtu nopietni.

—   Par to nemaz nevar būt runa! Es taču savus vecākus pazīstu.

—   Marina. Neaizmirsti vienu. . . Es neesmu baltkrievs, runāju pavisam citā valodā.

Meitene pacēla galvu, ar abām rokām atspiedās pret Nika krūtīm un nopietna skatījās puiša acīs.

—   Mīļo Nik! Vai tad mēs viens otru nesaprotam?

—   Saprotam,— Niks atbildēja.— Mēs pat vēl ne reizi neesam sastrīdējušies.

—   Vai tam, ko mēdz dēvēt par cilvēka dvēseli, ir kāds sakars ar piederību pie tās vai citas tautas?— Marina pavaicāja.— Vai tad vispār spēja mīlēt, cienīt, būt atklātam un godīgam, uzupurēties, aizstāvēt vājāko un taisnību, strādāt, būt drošsirdīgam un labam ir atkarīga no tā, kādā valodā cilvēks runā?

Niks noliedzoši papurināja galvu.

—   Es slimnīcā palīdzu gan latviešiem, gan krieviem, gan ukraiņiem, ebrejiem, lietuviešiem, gruzīniem, tatāriem. . . bet vēl pavisam nesen pat diviem amerikāņu jūrniekiem, kuri pie mums bija atvesti no Ventspils. Jo visi cilvēki cieš vienādi. Nik, tu dzirdi? Nav tāda cilvēka, kas nejustu sāpes.

—  Marina! Kādēļ tu man visu to stāsti? Tev to acīmredzot vajadzēs pastāstīt saviem vecākiem.

Marina nedaudz pavirzījās sāņus, apgūlās uz muguras un raudzījās uz logu, aiz rūts starp diviem deviņstāvu māju jumtiem parādījās liela un sarkana saule.

—   Nē, Nik,— Marina skumjā balsī beidzot sacīja. — Man neko viņiem nevajadzēs stāstīt. Viņi visu sapratīs tāpat.

Kaut kur mājas pagalmā ierūcās automašīna — un skaļi ieraudājās bērns.

—   Kad tu domā braukt?— Niks painteresējās.

—   Es vēl īsti nezinu,— Marina atbildēja,— bet vai tu brauksi man līdzi?

—   Protams. Es labprāt iepazīšos ar taviem vecīšiem, bez tam Baltkrievijā es vēl neesmu bijis.

—   Varbūt tu nemaz nezini, bet mana Vitebska, tāpat kā tava Rīga, taču atrodas Daugavas krastā! Vitebska ir skaista, lai gan kara laikā bija gandrīz vai pilnīgi izpostīta.

—   Labi, Marina, sarunājuši,— Niks sacīja.— Kad atgriezīsimies, es tevi iepazīstināšu ar savu māti. Iespējams, ka mums nāksies pie viņas dzīvot.

Viņi vēl kādu laiku apsprieda šo variantu, pēc tam Niks ieslēdza turpat galvgalī stāvošo tranzistoru un abi klausījās mūziku. Rīga, kā parasti no rītiem, galvenokārt pārraidīja latviešu vairāk vai mazāk profesionālo komponistu gaudenās dziesmas.

Niks piecēlās sēdus un paskatījās uz Marinu.

Meitene gulēja. Viņa ceļgalus bija pierāvusi gandrīz vai pie paša zoda, labo roku palikusi zem galvas, seja izskatījās maiga un tīra, un viņa atgādināja mazu, aizmigušu bērnu.

Niks uzmanīgi pagriezās, pavilka augstāk segu, kas bija noslīdējusi no meitenes pleciem, un izslēdza radio.

Istabā iestājās pilnīgs klusums.

Cehs bija karsts un putekļains.

Nikam pāri sejai un krūtim tecēja sāļi sviedri. Sāpēja roku muskuļi un delnas. Viņš ar ceļgaliem atspiedās pret papīra ruļļa galu un, paliecies uz priekšu, piespieda tērauda nazi pie ruļļa pretējās puses. Tad, sasprindzinājis visus spēkus, sāka vilkt nazi uz savu pusi. Tas šņarkstē- dams no ruļļa virsmas atšķēla apmēram divus centimetrus biezu papīra kārtu, kura tūlīt ar diezgan paskaļu troksni atkrita nost. Un tā apmēram divdesmit trīsdesmit reižu, līdz rullis bija pārgriezts pušu.

Jo nazis asāks, jo griezt, dabiski, vieglāk. Taču tā ir liela māksla — asi uztrīt un izveidot pareizu asmeņa formu. Iesācēji to ilgi nespēja dabūt gatavu, tādēļ mocījās un pēc dažām dienām vai nedēļām atmeta ar roku un gāja prom, jo griešana ar neasu vai nepareizas formas nazi no strādnieka prasa papildu (turklāt vēl pilnīgi lieku) spēka un enerģijas patēriņu, un drīz vien cilvēks jau tīri fiziski vairs nespēja neko padarīt.

Arī Niks divas pirmās nedēļas nevis strādāja, bet mocījās. Pārējiem, sevišķi vecajiem strādniekiem, tas bija ikdienas teātris jeb, kā viņi paši izteicās, «cirks par brīvu».

Nebija ne vēsts no tās skaistās un rožainās darba atmosfēras, par kuru tik pacilājoši mēdz rakstīt «Padomju Jaunatne» vai žurnāls «Liesma». Darba dzīves uzsācējs Niks Kristons šeit neizjūta arī ne mazāko «biedriskā un ļoti draudzīgā kolektīva» palīdzību un atbalstu. Tieši otrādi. «Vecie» Nikam vienmēr deva visgrūtāk sagriežamos ruļļus, paši sev, protams, paņemdami labākos. Starp daudzajām papīra markām, kuras šeit atveda sadalīšanai, kvalitātes ziņā bija milzīgas atšķirības. Dažas šķirnes (piemēram, «Sovetskaja» vai «Buliločnaja») varēja sagriezt ļoti viegli un ātri, turpretī citus — pusperga- mentu, pergamentu vai «Tekstiļnaja»—varēji «zāģēt» kaut atspēries.

Seit neviens otram neko nepalīdzēja. Tas bija kā likums. Katrs centās sev pagrābt parocīgāku rulli, lai ar mazākām pūlēm un laika patēriņu varētu pēc iespējas vairāk nopelnīt.

Niks nevaimanāja un nežēlojās, jau pirmajā dienā saprazdams, ka viņu atklāti apcel, taču tomēr klusēja. Kā parasti, tikai apņēmīgi sakoda zobus un dienā vismaz desmit reizes klusībā atkārtoja: «Man jāiztur! Vienkārši jāiztur. . . Es, protams, varu šim darbiņam atmest ar roku un jebkurā brīdī aiziet. Neviens mani netur. Varu pameklēt kaut ko vieglāku. Varbūt patiešām būtu bijis daudz prātīgāk, ja būtu gājis strādāt uz kinostudiju? Gan jau tur kāds darbs atrastos. Tas būtu bijis pat izdevīgāk. Kā nekā saistīts ar ķinīti, ar manu nākamo profesiju. Bet, ja tikšu institūtā, neviens vēlāk nevarēs pārmest: tu jau pa blatu! Tu jau tikai caur pazīšanos! Vecais pats strādā kinostudijā, visi režisori un priekšnieki pazīstami. . . It kā tur, Maskavā, tam būtu kāda nozīme! Bet varbūt patiešām esmu izdarījis liktenīgu kļūdu, no sev ierastās «intelektuālu» vides atspēries šajā rupjas valodas, šauro pierīšu un plikā spēka pasaulē? Bet atkāpties vairs negribu. Esmu sācis un turpināšu, lai cik arī grūti ies. Vismaz līdz nākamvasaras eksāmeniem. . . Kā kompensāciju saņemšu divsimt piecdesmit mēnesī un dzelzs muskuļus. Galu galā arī tas kaut ko nozīmē.»

Tajās dienās, kad Marina dežurēja «no astoņiem līdz astoņiem», arī Niks darbā ieradās mazliet vēlāk un strādāja ilgāk, lai abi tepat satiktos un vēl atlikušo vakara daļu pavadītu kopā.

Tā tas bija arī todien. Visi darbu beidza jau puspiecos, un, izņemot Niku, ceha teritorijā neviena vairs nebija. Virs lielā «šķūņa», kā Niks sauca papīra griešanas iecirkni, slējās augsta trīsstāvu mūra celtne, kurā bija izvietotas vēl daudzas citas ražošanas telpas. Tur atradās mehāniskās darbnīcas, dāvanu un tortu kārbu līmēšanas, kā arī kartona griešanas iecirkņi. Turpat bija arī trīs noliktavas, meistara, tehnologa, tehniskās kontroles un ceha priekšnieka kabineti.

Pulkstenis rādīja astoņpadsmit un trīsdesmit minūtes. Niks nolēma ātri sagriezt vēl vienu rulli un beigt. Viņi ar Marinu bija norunājuši tovakar aiziet uz «Palladiumu» un noskatīties jauno Rīgas kinostudijas mākslas filmu «Fronte tēva pagalmā». Runāja, ka tur mūsu abi dižie meistari — Pāvuls un Cilinskis — ar savu žilbinošo un dziļi psiholoģisko tēlojumu esot pārspējuši paši sevi. Viņu dēļ vien bija vērts iet skatīties.

Niks pārgrieza rulli, noslaucīja nosvīdušo pieri un iznesa pagalmā ruļļa cieto serdi. Brīdi pastāvēja, dziļi ieelpoja vēso rudens gaisu un paraudzījās debesīs. Tās jau bija galīgi satumsušas, tikai šur tur starp ātri skrejošiem mākoņiem pazibēja pa kādai atsevišķai blāvai zvaigznei.

Pagalms bija vāji apgaismots. Stūrī, blakus sardzes būdai, spīdēja tikai viena vārga spuldze, bet pati būda grima tumsā. Tā tas bija parasts, kad dežurēja Pēteris Capiņš. Viņš dzīvoja turpat blakus ceham, mīlēja iedzert un labprātāk uzturējās savā dzīvoklī nekā šai vecajā, aukstajā sardzes mājiņā. Dažreiz Pēteris tika pieķerts, un tad viņš attaisnojās ar to, ka no sava dzīvokļa logiem ceha vārtus un pagalmu varot redzēt daudz labāk un pārskatāmāk, nekā atrodoties «oficiālajā rezidencē».

Niks jau gribēja iet atpakaļ «šķūnī», kad pēkšņi atvērās lielajos ieejas vārtos ierīkotās durvis un pagalmā drošā gaitā ienāca trīs tumšās drēbēs tērpušies vīri. Pirmajā mirklī Niks nevienu no viņiem nepazina. Garākais no ienācējiem, acīmredzot, lai lieku reizi pārliecinātos, ka sardzes būdiņa patiešām ir tukša, atvēra tās durvis, ielūkojās telpas iekšpusē, tad atkal durvis aizvēra. Brīdi viņi vēl pastāvēja, par kaut ko klusi apspriedās, tad lēni tuvojās Nikam.

—   Tas ir viņš?— Garais kādam pavaicāja.

—   Jā, tas ir viņš,— Niks dzirdēja pazīstamu balsi un, ieskatījies vērīgāk, runātāju pazina. Tas bija Ivars Dāle. Viņš nicīgi paskatījās uz Niku.

Dāles lielais triumfa brīdis acīmredzot bija klāt.

Kopš tās dienas, kad Niks Ivaru kaunpilnā kārtā padzina no savas mātes dzīvokļa, bija pagājuši turpat vai divi mēneši. Un visu šo laiku Ivars Dāle bija Niku izsekojis un noskaidrojis, kur viņš strādā, kur dzīvo un ar ko satiekas.

Ivars Dāle vispār bija diezgan dīvains cilvēks.

Viņš dzīvoja viens. Māte bija nomirusi, vēl maziņam esot, un Ivaru līdz pilngadībai audzināja galvenokārt vecmāmiņa. Pirms pieciem gadiem arī viņa bija aizgājusi, bet tēvs jau krietni sen dažādu ģeoloģisko ekspedīciju sastāvos gadiem ilgi bija klīdis pa Sibīriju un galējiem Ziemeļiem. Pēdējā laikā viņš bija apstājies Tjumeņā un strādāja kopā ar naftas ieguvējiem, pelnīja diezgan bargu naudu, no kuras apmēram trīssimt četrsimt rubļus ik pēc diviem mēnešiem sūtīja dēlam.

Tie bija skaisti brīži.

Ivara rīcībā bija vēl diezgan nodzīts žigulis un Rīgas nomalē divistabu dzīvoklis. Kad pienāca kārtējais naudas pārvedums, Ivars parasti pie sevis uzlūdza draugus un kopā ar vieglprātīgiem skuķiem rīkoja oriģinālas, krāšņi teatralizētas orģijas. Viņš jau iepriekš uzaicinātajiem pieteica programmu: šoreiz būs «Izvirtība senajā Romā». Tā ka, lūdzu, attiecīgi sagatavojieties! Lai visiem būtu līdzi tunikas un feniķiešu verdzenes!

Citreiz tika rīkoti «Zeva tempļa svētki» vai kaut kas no «Tūkstoš un vienas nakts», vai vienkārši dzeršana franču vai japāņu stilā ar visām attiecīgām izdarībām, telpu un tērpu noformējumiem, bet citreiz iznāca tikai «patīkams vakars ar dažām erotiskām rotaļām».

Ivaram Dālem tas viss patika, bet vēl vairāk viņam patika vienmēr būt uzmanības centrā. Un varbūt tikai tādēļ pirms sešiem gadiem viņš bija aizgājis uz vienu no mūsu vadošajiem teātriem un beidzis tā studiju. Viņš labi dziedāja un lieliski spēlēja ģitāru, bet nekāda sevišķā talanta viņam tomēr nebija. Lomas tikpat kā netika dotas. Tas viņu sāpīgi aizskāra, un jo dienas jo vairāk viņš sajuta savu niecību, neapdāvinātību un slinkumu. Viņu arvien biežāk pārņēma naids pret cilvēkiem, it sevišķi pret tiem, kuri bija talantīgāki vai vismaz centīgāki par viņu. Un, jo retāk Ivars tika uz skatuves, jo biežāk viņš kaut kas tomēr gribēja būt!

Kad bija nauda, tas viņam parasti arī izdevās.

Savas mājas teātrī viņš varēja būt Nerons, varēja būt suteners, varēja būt Indijas maharadža, sultāns Apdulls Saids ben Sallahs vai vienkārši jauks dendijs, kam sagādā prieku kādā Parīzes krodziņā uzcienāt draugus un dažas paklīdušas aitiņas.

Bet, kad nauda beidzās, nebija vairs nekā. Tikai paģiras, izdemolēts dzīvoklis un baiga tukšuma sajūta.

Kādu laiku viņš diezgan nopietnos nolūkos sāka draudzēties ar visādā ziņā patīkamu studenti Liju Kalēju. Bet tad, kad viņš šo meiteni bija ieguvis un viņas vecāki arvien biežāk un uzstājīgāk deva mājienus, lai iznesīgais meitas kavalieris kaut dažreiz pastrādātu arī lielajā dārzā, viņš pacēla cepuri un aizgāja. Tik prasta nodarbošanās neatbilda viņa izcilās personības lielumam.

Tad viņš īsu bridi savas cerības saistīja ar ievērojamo aktrisi Diānu Upmali. Ivars prātoja, ka spēs viņai iepatikties, varbūt pat kļūt par viņas mīļāko, tā zināmā mērā nodrošinot savu nākotni, taču uzradās Niks un visu izjauca.

Un tas, ko Ivars Dāle darīja turpmāk, nebija iecerēts tikai kā gandarījuma atspēlēšanās par piedzīvoto apvainojumu. Nē. Varbūt pat vairāk par iepriekšminētajiem motīviem Ivara Dāles rīcību noteica vēlēšanās atkal piedalīties kaut kādā paša sagudrotā teātra uzvedumā. Tur Ivars varēja būt gan atjautīga detektīva, gan nesaudzīga atriebēja lomā.

Nesen viņš bija saņēmis kārtējo naudas pārvedumu un noalgojis divus jau kādreiz sodītus tipus, lai tie ar Niku izrēķinātos.

Viņu plāns bija vienkāršs, cietsirdīgs un simtprocentīgi drošs.

—   Kā iet, veco zēn?— Ivars izsmejošā balsī pajautāja. — Tu mani atceries?

Niks nojauta briesmas. Viņš ātri paskatījās apkārt, bet, kā par spīti, tuvumā nebija nekā, ko varētu paķert rokās, lai aizstāvētos.

Uzbrucēji to redzēja. Ivara pavadoņiem rokās parādījās spoži naži, un viņi draudīgi paspēra vēl vienu soli tuvāk Nikam.

—   Es iesaku netranot,— Ivars Niku brīdināja.— Sie vīri ir profesionāli dūrēji, tā ka labāk esi rāms.

Niks ar grūtībām norija siekalas.

—   Ko tu gribi?;— Niks uzprasīja.

—   Es atnācu pie tevis ciemos,— Ivars pateica.

—   Nu, un tad? Kas tālāk?

—   Nekas. Vienkārši gribējās ar tevi mazliet parunāties.

—   Viens nevari runāt? Jāņem līdzi miesassardze?

Ivars iesmējās.

—   Vai nav skaisti? Gandrīz kā valsts prezidentam vai mafijas bosam, vai ne?

—   Nē, naivo aktierīt,— Niks nicīgi atbildēja,— vairāk gan kā pēdējam zaķpastalam!

Niks sevī sajuta drausmīgas dusmas, bet tai pašā reizē arī saprata, ka šoreiz ir iekritis slazdā. Ja tie abi svešie patiešām ir bijušie «zeķi», tad viņš viens pret tiem ar kailām rokām neko nevar uzsākt. Tas būtu neprāts. Tātad jānogaida. Jāuzzina, ko viņi īsti grib. Jānovilcina laiks. Gan jau kaut kāds bridis gadīsies, kad viņš varēs aizbēgt vai vismaz rokās sadabūt savu lielo papīra griežamo nazi vai kādu sitamo. Bez tam kuru katru brīdi taču vajadzēja beidzot parādīties arī sargam Pēterim Čapiņam.

—   Ak tad dēliņam tagad maizīte jāpelna ar sviedriem vaigā, ko?— Ivars ņirdzīgi pavaicāja.— Memmīte vairs nebaro?

—   Tā ir. Bet tev acīmredzot tā maizīte nāk krietni vieglāk.

—  Vieglāk gan,— Ivars apstiprināja.— Ko cienītā māksliniece par visu to saka?

—   Neko.

—   Viņai patik, ka tu strādā par melno?

—   Pat ļoti patīk!— Niks izaicinoši pateica un tūlīt gribēja apklust, jo pirmīt taču pats sev bija solījies būt mierīgs un lēns, pakāpeniski iemidzināt uzbrucējus un gaidīt izdevīgu mirkli. . . Bet nē. Nika raksturs un ātrā uzbudināmība ņēma virsroku.— Bet kas patīk tev — tu, nožēlojamais kroga dziedātāj? Dzīvot uz citu rēķina, jā? Kā pēdējam freijeram apcelt pavecas un vientuļas dāmas? Spēlēties ar mazgadīgiem skuķiem? Zini, Ivar, ja tu kādreiz nonāktu mūsu Juglas čaļu rokās, mēs tavu pretīgo purnu nozilinātu līdz nepazīšanai! Bet nekur tālu jau arī tagad tu netiksi! Agrāk vai vēlāk mēs tevi rokā dabūsim! Un tad es labprāt paskatīšos, kādu varoni tu spēlēsi!

Ivars uzmanīgi noklausījās šo Nika garo tirādi, bet viņa sejā nepakustējās ne vaibsts. No lūpu kaktiņiem ne uz mirkli nenozuda cinisks, ļauns smīns. Pašlaik viņš bija stāvokļa noteicējs. Viņš bija slavenais «Atriebējs no Eldorado»! Un, ja varēja ticēt šiem abiem nolīgtajiem bandītiem, tad viņi Niku nostrādās tik tīri, ka nepaliks ne mazāko pēdu un neradīsies nekādas aizdomas. . . Jo Niks drīz, pēc apmēram desmit minūtēm, viņu acu priekšā izdarīs pašnāvību. Protams, ne jau aiz laba prāta. Kur nu! Bet šie vīri Niku piespiedīs to izdarīt. Un jau rīt pat Diāna Upmale varēs raudāt gaužas asariņas. Tāpat kā tā Baltkrievijas duņka Marina. Pēc tam viņš Diānai vēl palīdzēs sarīkot skaistas Nika bēres, līdz ar to tomēr iegūstot viņas uzticību un varbūt pat tuvību. Diāna pagaidām ir vienīgā, kas viņam var izgādāt kādu lomu. Un tā būs! Tā noteikti būs! Bet pirms tam es vēl paskatīšos, kā mirst cilvēks. Nekad to neesmu redzējis. Vajadzētu būt interesantam skatiņam. Bez tam man tas kādreiz var noderēt tīri profesionāli.

—       Tā jau viss ari varētu būt,— Ivars Dāle lēnīgi sacija,— bet, kā redzi, nevis es, bet tu pašlaik esi lamatās. Uz veco Pēteri nemaz neceri. Viņš piedzēries guļ savā dzīvokli. Tu vari cerēt vienīgi uz dieva vai manu žēlastību.

Niks iesmējās.

—   Pat dievu sagribējies tēlot?

—        Nesmejies! Sai brīdī, vismaz tev, es tāds arī esmu!— Ivars nopietns atbildēja.— Dievs! Jo varu tevi sodīt, bet varu arī apžēlot.

—   Ko tad darīsi?

—        Man ļoti gribas tevi sodīt,— Ivars atklāti pateica. — Es gan tevi pietiekami labi nepazīstu, bet man ir radies iespaids, ka tu esi no tiem godīgajiem. No tiem apzinīgajiem. No tiem, kuri ne karjeras, bet tiešām pārliecības dēļ stājas komjaunatnē un partijā un pēc tam nāvīgi aktīvi cenšas pārveidot dzīvi.

—   Kas tur slikts?— Niks uzprasīja.

—       Slikta tur nav nekā,— Ivars atbildēja.— Bet man tas nepatīk.

—        Paklausies, Ivar!— Niks uzsauca.— Ko mēs tik ilgi šeit stāvam pagalmā? Iesim šķūnī un izrunāsimies! Tūlīt arī lietus sāks līt!

Niks mazliet sakustējās, bet tūlīt pat blāvajā gaismā pazibēja naža asmens un atskanēja skarbs Garā uzbrē- ciens:

—        Stāvi! Ne soli pa labi vai kreisi! Duršu bez brīdinājuma!

Niks juta, ka pāri mugurai pārskrien miljons karstu skudriņu. Viņš sastinga.

—        Ivar. . .— Niks ar sausu muti ierunājās.— Kāds nu es esmu, tāds esmu. Nez vai tieši šovakar kļūšu cits. Bet ja tev vēl ir rezervē apžēlošanās variants. . . Ko tu gribi?

Ivars Dāle uzvaroši pasmaidīja.

—       Labi, Nik! Nu jau tu sāc runāt prātīgi! Nekas liels no tevis netiek prasīts. Tūlīt aiziesim līdz sardzes būdai, tur ir telefons, un tu piezvani savai mātei.

—   Ko tālāk?

—       Tālāk tu viņai pateiksi, ka mani pazīsti jau vairakus gadus. Ka esmu kolosāli foršs zēns, ka esmu skaistr, spēcīgs un ļoti talantīgs. Tas ir sevišķi jāuzsver. Tu viņai palūgsi, lai viņa vistuvākajā laikā mani uzaicina ciemos. Turpmāko es ņemu atkal savās rokās. Piekriti?

Niks brīdi padomāja un nez kādēļ sajuta tīri fizisku nelabumu.

—   Nē, Ivar, nepiekrītu.

—   Kādēļ?

—   Tādēļ, ka tu neesi foršs zēns. Tieši otrādi. Tu man liecies kolosāls nelietis! Kā saka krievi — podonok!

Ivars ilgi klusēja un vairākas reizes piekrītoši pamāja ar galvu.

—   Var jau būt, Nik, var jau būt. Tev taisnība. Un galu galā. . . Lai paliek! Es tev neko neesmu lūdzis. Bet. . .

Niks nenolaida skatienu no abiem svešajiem vīriem. Viņiem mugurās bija melnas sporta jakas ar augsti paceltām kapucēm, tāpēc sejas tikpat kā nebija redzamas. Taču abi bija spēcīgi noauguši un vairs ne jauni. To Niks redzēja skaidri. Tātad Ivars patiešām sev palīgos bija savervējis nevis Ziedoņdārza mazgadīgos hulīšus, bet gan īstus recidīvistus. Interesanti, cik viņš tiem ir samaksājis? Un cik muļķīgi viņi mani pārsteidza! Ja es būtu palicis šķūnī, ne velna viņi man netiktu klāt! Tad mēs varētu runāt pavisam citā valodā, lai cik «slaveni» krimiķi viņi ari būtu! Jo arī es taču šo to pieprotu un varu derēt, ka man spēka, veiklības un asas reakcijas nav mazāk kā šiem, taču. . . es atrodos neizdevīgā pozīcijā. Esmu ielenkts. Un izskatās, ka viņi patiešām durs, acis nepamirkšķinājuši. Te tev nu ir—«Fronte tēva pagalmā»! Patiešām. Kariņš iet vaļā tepat. Varbūt tomēr vajadzētu mēģināt ar labu? Varbūt tomēr piezvanīt muterei? Galu galā man no šīs ķezas kaut kā ārā ir jātiek! Bez tam kuru katru brīdi var ierasties Marina. . .

Niks juta, ka viņš atkal no uztraukuma nosvīst.

—   Paklausies, Ivar!—viņš ātri sacīja.— Es eju zvanīt! Ja tu tā gribi. . . es visu nokārtošu! Visu! Diāna tevi. . .

Niks jau paspēra soli uz priekšu, kad abi vīri, kuri pagalma krēslā izskatījās pēc baigiem jezuītu mūkiem, vēlreiz brīdinoši pazibināja nažus.

—   Par vēlu,— Ivars dobjā balsī paskaidroja.— Es esmu pārdomājis. Ar Diānu es pats tikšu galā. Bet. . . Tu mani pirmīt nosauci par nelieti. Par «podonku». Varbūt atvainosies?

Niks klusēja, bet Ivars atkal nicīgi iesmējās un nevērīgi atmeta ar roku.

—   Kā zini! Lai tas paliek uz tavas sirdsapziņas!— viņš skaļi pateica.— Neesmu jau nekāds «mīkstais», kuram patīkas dzirdēt sievišķīgus glaimus un komplimentus! Nelietis — tas nemaz neskan slikti. īstam vīrietim tā varbūt ir vislielākā uzslava. Taču tu, Nik Kriston, gan esi pēdējais cūka! Tu esi atkritējs!— Ivars nevaldāmās dusmās sāka kliegt.— Tu esi nodevējs! Dzirdi? Nodevējs!

Niks nesapratnē skatījās uz trakojošo Ivaru.

—   Tu — klusāk!— Garais Ivaram brīdinoši uzsauca.

—   Ko tik skali klaigā? Gribi, lai viss pagasts dzird?

Ivars sarāvās un nedaudz nomierinājās.

—   Redzi, Nik,— viņš klusā, bet noteiktā balsī atsāka.

—   Man nepatīk, ka tu pinies ar krievietēm!

Niks nobālēja un dusmās sažņaudza dūres. Tā tikai vēl trūka! Ivars mani komandēs. . .

—   Ko staigā ar to Baltkrievijas matrjošku? Vai tev latviešu meiteņu trūkst, ka akurāt jākuļas ar krieveni? Ja trūkst, saki atklāti, un es tev pagādāšu augstākās raudzes dižzeltenes. Blondas un slaidas, ar pupiem vai bez, ar platiem vai šauriem dibeniem. . . Kādas vien vēlies!

Ivars uzmanīgi raudzījās uz Niku. Bet Niks, cieši sakodis zobus, raudzījās pretī. Un Ivars saprata, ka viņa priekšā stāv cilvēks, kuru nevarēs iebaidīt.

—   Kā tad sarunāsim?— Ivars tomēr painteresējās.— Vajadzīga mana palīdzība, vai arī pats būsi apsviedīgāks?

Niks neatbildēja. Viņš gandrīz vai ar šausmām domāja, ka jebkuru brīdi var atvērties ieejas vārti un pagalmā ienākt Marina. . .

—   Ir pienācis pēdējais laiks atkal atgūt mūsu sen zaudēto nacionālo pašcieņu!— Ivars negaidīti turpināja «augstos» toņos.— It sevišķi mums — jaunajiem! Tie vecie kretīni jau neko nedara! Visi pārdevušies! Jau tagad svešzemnieki ir krietnā pārsvarā, bet kas notiks pēc desmit divdesmit gadiem? Ko? Kādēļ mums, latviešu zēniem, pinoties ar krievenēm, vēl vajadzētu palīdzēt pašiem sev rakt kapu? Kā tu domā, Nik? Nevajadzētu taču, vai ne?

Niks klusēja. Viņam likās smieklīgi un pazemojoši šādā situācijā runāt par tik nopietniem jautājumiem. Nikam vispār neko negribējās atbildēt, jo dzirdētais viņam šķita galīgi muļķīgs. Viss šeit notiekošais arvien vairāk sāka atgādināt kaut kādu murgainu sapni, kaut kādu absurda teātri.

Vai tad mīlestība var kādu pazudināt?

Mīlestība var kādu pazemot?

Un vai mēs savu nacionālo pašcieņu necelsim tieši ar to, ja spēsim bez aizspriedumiem, bez naida un augstprātības izturēties pret citu tautību pārstāvjiem, kas dzīvo mums līdzās? Vai mēs savu nacionālo pašapziņu necelsim arī ar to, ka ar cieņu un sapratni skatīsimies un vērtēsim citu tautu tradīcijas, kultūru un sadzīvi, jo arī viņi taču ciena un saprot to, ko darām mēs.

Neviens neņirdz, nebrīnās un neaizliedz, kad es dziedu savu Tautas Dziesmu.

Neviens nesmejas, kad es runāju savā mātes valodā un šai valodā varu sacerēt jaunas dziesmas un jaunas teikas.

Nevienam cittautībniekam neienāk prātā pat pavīpsnāt, kad latviešu meitenes un zēni ugunskura gaismā uzsāk deju, ko kādreiz zem veciem ozoliem, pielūdzot Pērkona dievu, dejojuši jau mūsu senču senči.

Tas var nepatikt, par to var ņirgt un to visu var nicināt vienīgi savējie. Tādi kā Ivars Dāle. Jo viņi, neizjūtot nekādu cieņu pret citām tautām, īstenībā neciena arī pašus latviešus. Un kas ir savādi — viņi nekad nemainās. Tāpat kā krustnešu laikā, kā revolūcijas un Pilsoņu kara laikā, kā divdesmito, trīsdesmito un četrdesmito gadu šķiru cīņu laikā, kā Lielā Tēvijas kara un pēckara atjaunošanas laikā, atkal viens latvietis stāv pretim otram ar rungu, šauteni vai nazi rokā.

Kādēļ? Par ko?

Tikai tādēļ, ka tev nepatīk, ka es domāju un gribu dzīvot citādāk nekā tu? Tikai tādēļ, ka es cilvēkus un visu, kas notiek ap mums, uztveru krasi atšķirīgāk par tevi? Kaut kāds absurds.

Niks savilka pirkstus dūrē un naida pilns paskatījās uz Ivaru Dāli.

— Nekad nebiju iedomājies. . .— viņš ar grūtībām sacīja, — ka šodien kaut kas tāds vēl varētu notikt. Ja gribi mani piekaut, tad sit! Saki šiem vīriem, lai triec nazi rīklē! Bet kādēļ tev šeit jāmaisa iekšā mana māte un Marina? Vai tev nav vienalga. . .

Ivars svešajiem pamāja ar roku, un tie momentā metās Nikam klāt. Bet Niks tomēr paspēja reaģēt. Viņš zibenīgi lēca sāņus, bet pagalma asfalts bija bedrains, Nikam aizķērās kāja, un viņš pakrita. Tai pašā mirklī abi uzbrucēji viņam uzklupa virsū, kā ar dzelzs knaiblēm cieši satvēra aiz sprandas un rokām, uzrāva kājās — un viens tūlīt pielika Nikam pie rīkles nazi, bet otrs dunci bakstīja mugurā.

—   Ko jūs gribat?— Niks nogārdza.

Ivars atkal uzvaroši ņirdza.

—        Neko sevišķu,— viņš teica.— Tīro sīkumu.Tev tikai skaļi mums jāapsola, ka nekad vairs nesatikties ar to «russkaju krasa vicu»! Mīlē un preci latviešu meiteni! Taisi latviešu bērnus, nevis kaut kādus tur jaukteņus! Norunājuši, Nik?

Nikam šķita, ka viņš no naida tūlit vai zaudēs samaņu.

—        Neko mēs neesam norunājuši!— viņš vēlreiz skaļi nogārdza un tūlīt sajuta, kā naža asmens sāpīgi iegriež ādā.

Ivars brīdi padomāja.

—        Atsakies!— viņš draudīgi teica.— Atsakies, un mēs tevi tūlīt laižam vaļā, vai arī. . .

—   Kas —«vai arī»?

—   Tu atsakies no tās Marinas vai ne?

—   Nē.

—       Tu jau laikam saproti,— Ivars turpināja,— ka runa šeit neiet tikai par kaut kādu tur skuķi no Baltkrievijas, bet gan.. .

—       Aizveries!— Niks iekliegdamies viņu pārtrauca. — Ko tu te taisi teātri? Atradies. . .

Niks pēkšņi juta, ka nazis vēl ciešāk iegriežas kakla ādā un viņam sāk trūkt elpas.

—   Ko darām?— Garais Ivaram pajautāja.

—        Plāns «Skaistais lidojums» paliek spēkā, — Ivars atbildēja. — Darbojieties!

—        Paklausies,— Garais brīdinoši teica Nikam.— Nemēģini spirināties pretī! Kā tu droši vien jau apjēdz, es nekad neesmu apmeklējis žēlsirdīgo māsu kursus. Tāpēc tagad visi draudzīgi uzkāpsim trešajā stāvā. Ceļu tu zini. Bet līdzko mēģināsi mukt. . . Pats saproti. Ejam!

Niks saprata, ka tiešām nav nekādas jēgas pretoties, jo viņu pārsvars bija nospiedošs.

Iesim ar, Niks nodomāja. Varbūt tur augšā gadīsies kāda laimīga nejaušība.

Viņi uzgāja tukšajā, krēslainajā trešajā stāvā, kur atradās kartona griešanas iecirknis, un piegāja pie liela loga. Ivars to atvēra un paskatījās lejup. Apakšā melnēja auksts, ar asfaltu un bruģakmeni noklāts pagalma stūris.

—   Nik, atceries to dienu pie Diānas Upmales?— Ivars skarbi atgādināja.— Toreiz tu mani gandrīz vai izgrūdi laukā pa logu. Atceries? Tagad ir pienācis laiks man revanšēties. Tikai es rīkošos daudz nežēlīgāk. Tu tūlīt uzkāpsi uz palodzes un pats nolēksi zemē. Toreiz tu par mani varbūt iežēlojies, bet es par tevi ne! Jo es nekad nepiedodu reiz piedzīvotu pazemojumu! Ne-pie-do-du!

Niks atkal ar grūtībām norija siekalas un arī paskatījās lejup. Augstums bija trīs stāvi, bet apakšā asfalts un akmeņi. . . Dzīvam palikt nebija ne mazāko izredžu. Un tad Nikam kļuva skaidrs viņu nelietīgais plāns.

Viņi grib mani piespiest pa logu izlēkt pašam. Viņi grib mani noslepkavot vai sakropļot, neatstājot nekādas nozieguma pēdas. Jo to taču būšu izdarījis es pats! Brīvprātīgi! Viņus neviens nebūs redzējis. Viņi man nebūs pat pieskā- rušies. . . un tomēr noslepkavojuši! Vēlāk izmeklētāji un pārējie cilvēki varēs domāt, ka es te pa vakariem, viens strādādams, būšu sajucis prātā! Droši vien mīlestības dēļ. Droši vien. Izdomāts ir smalki, taču. . .

—   Kas būs, ja es tomēr nelēkšu?— Niks aizsmakušā balsī painteresējās.

—   Tad mēs tevi nodursim,— Garais atklāti pateica. — Arī šai gadījumā nekādu pēdu nepaliks. Vārti stāv neaizslēgti, sarga nav. Ienāca kāds vājprātīgais un. . . Saproti?

Niks piekrītoši pamāja un vēlreiz vērīgi paskatījās lejup. Un tad viņš ieraudzīja, ka šaurā pagalma pretējā pusē mazliet pa labi stāv liela, vēl nesapakota makulatūras kaudze. Ja viņam izdotos līdz tai aizlēkt. . . Tā tomēr ir kaut kāda cerība. Katrā ziņā daudz lielāka, nekā man paliekot šeit.

—   Ivar. . .— Niks caururbjoši ieskatījās jaunā neģēļa acīs.— No kurienes tas tev nāk?

—   Kas?

—   Sis pretīgais naids pret cilvēkiem.

—   Tas nav nekāds naids,— Ivars valdonīgā balsī paskaidroja.— Tā ir mana pārliecība! Tā ka labāk beidz muldēt, bet gāzies ārā, lai mums nav jāsmērē rokas!

Niks riebumā novērsās un vēlreiz novērtēja savu stāvokli. Tas šķita bezcerīgs. Kreisajā pusē, izstieptā rokā turot trīsasmeņu dunci, stāvēja Garais. Pa labi, tāpat ar nazi rokā, stāvēja otrs uzbrucējs. Priekšā Ivars. Aiz muguras atvērts logs, bet līdz zemei trīs stāvu augstums. Ja viņš mēģinātu Ivaru notriekt zemē, un tas droši vien ari izdotos, tik un tā pietrūktu vismaz dažu sekunžu, lai tiktu prom arī no abiem.pārējiem. Bēgšanu traucēja ari lielās kanona kaudzes, gatavās produkcijas grēdas un kartona griežamās mašīnas. Diemžēl viņš neko nespēj izdarīt un ir iekritis pamatīgās lamatās.

—   Lec!— Ivars atkal skaļi nokomandēja, un viņa acis drudžaini spīdēja. Izskatījās, ka tur kliedz kāds psihopāts.— Lec zemē, Nik! Lec! Kādreiz Nerons esot ar milzīgu baudu skatījies, kā deg viņa paša aizdedzinātā Roma. Es savukārt gribu paskatīties, kā tu sadauzi savu pārgudro galvu! Kā sašķīst tavs ķermenis! Kā izgaist visas tavas stulbās domas un jūtas! Lec!!!

Niks saprata, ka nav vairs ne mazākās jēgas ar Ivaru ielaisties kaut kādā vārdu pārmaiņā, jo viņa priekšā stāvēja acīm redzami nenormāls cilvēks. Tāds pats, kādi sen un nemaz tik sen atpakaļ ar vācu mašīnpistolēm rokās stāvēja Biķernieku mežā, apsargāja Salaspili vai dedzināja Baltkrievijas sādžas. Vienkāršs, parasts fašists.

—   Paklausieties!— Niks nomāktā balsī vērsās pie Garā.— Lieciet, lūdzu, mani mierā! Es taču jums neko sliktu neesmu nodarījis, vai ne?

—   Tas tiesa,— Garais piekrita,— bet šis jauneklis mūs jau ir angažējis un par darbu jau zināmu daļu samaksājis.

—   Cik?— Niks ātri pavaicāja.

—  Tas nav svarīgi,— Garais atbildēja.— Ja tev kabatā ir. .. nu. . . teiksim trīssimt rubļu. . . tad mēs esam ar mieru tavā vietā pa logu izmest viņu! Bet ja ne. . .

—   Man ir līdzi tikai daži rubļi,— Niks atzinās.

—   Tad nekā,— Garais gandrīz vai līdzjūtīgi pašūpoja galvu.— Mums nauda vajadzīga tūlīt. Jālaižas uz citu guberņu. Seit ir pārāk sasmacis gaiss.

—   Vai tad jūs var tik viegli nopirkt?— Niks uzprasīja un pats izbrīnījās, ka viņš šādā situācijā vispār var vēl kaut ko prasīt un runāt. Bet patiesībā tur nebija ko brīnīties. Niks instinktīvi mēģināja novilkt laiku, attālināt liktenīgo mirkli, varbūt zemapziņā vēl cerot uz kādu brīnumu vai nejaušību.

—   Jā,— Garais bez kautrēšanās tūlīt apstiprināja.— Tu vēl esi jauns un varbūt nezini, bet šai pasaulē pārdodams un pērkams ir viss. Sākot ar dzimteni un idejām un beidzot ar cilvēka godu un cieņu, viņa pārliecību un pat dzīvību. Jā viss, dēliņ, viss.

—   Nē!— Niks asi nočukstēja.— Nekad! Varbūt tikai tajās aprindās, kur jūs. . .

—   Ha-ha-hā!— Ivars riebīgi iesmējās.— Arī tajās, kur es un tu, un vēl labākās! Biedrs pareizi teica. Katrs cilvēks ir nopērkams. Es, Nik, par provi, nopirktu arī tavu māti, ja man būtu tāda izdevība. Nē, ne par naudu, protams. Es viņu nopirktu ar savu jaunību, bet kāda tur starpība? Un tā var nopirkt jebkuru — ar kaut ko.

—   Nepļūtī!— Niks nicīgi nospļāvās.— Nopirkt var lupatas, ne īstus cilvēkus!

—   Es nopirktu arī tavu Marinu,— Ivars turpināja,— ja viņa man patiktu. Bet tā kā es krievietes nicinu. . .

Nika nervi neizturēja. Viņš zibenīgi, ne mirkli nedomājot par sekām, trieca dūri Ivara ģīmī. Sitiens bija tik negaidīts un spēcīgs, ka Ivars nepaspēja no tā izvairīties. Telpas klusumā kaut kā savādi un skaļi atbalsojās dobjš žļakstiens, un Ivars spēji krita, ar muguru atsizdamies pret kartona kaudzi, un, klusi vaidēdams, lēni noslīdēja uz grīdas.

Tai pašā mirklī Garais trieca nazi Nika vēderā. Bet Niks šo rokas kustību varbūt ne tik daudz redzēja, cik nojauta. Viņš asi pasitās sāņus, un Garā roka ar nazi, viegli ievainojot pakrūti, pašāvās garām. Tai pašā brīdī Niks spēcīgi atgrūda otro svešinieku un veikli uzlēca uz loga palodzes.

Acumirklī nomērīja attālumu līdz makulatūras kaudzei un spēcīgi atspērās. Viņa dzīvība tagad bija atkarīga tieši no šā atspēriena. Ja tas būs par vāju, viņš nokritīs uz pagalma bruģa un nositīsies. Bet, ja tas būs pietiekami spēcīgs, varbūt viņam izdosies aizsniegt lielo papīra blāķi un izglābties.

Niks atgrūdās un lēca.

Kritiens ilga ne vairāk kā pusotras sekundes, taču tas viņam šķita gandrīz vai mūžīgs. Viņš iedomājās, ka pārvēršas milzīgā putnā un lido. . .

Niks sasniedza lielo papīra kaudzi un nokrita uz tās malas. Tikko kājas uztvēra pirmo triecienu, viņš spēji sabruka un tai pašā sekundes simtdaļā vēlās tālāk, it kā turpinādams kritienu, pakāpeniski samazinot to milzīgo inerces spēku, kas rodas, momentā apstādinot ķermeni, kas rodas kustībā.

Niks novēlās no kaudzes un palika guļam uz pagalma bruģa.

Pirmā doma, kas iešāvās prātā, bija: «Es laikam tomēr esmu palicis dzīvs.»

Pēc tam Niks mēģināja lēni pievilkt kājas pie vēdera. Tās kustējās, un asas sāpes viņš nejuta, taču labās kājas potīte ļoti smeldza. Tā bija vismaz izmežģīta. Viņš sevi piespieda nekustēties, jo saprata, ka nekāds karotājs vairs nav, lai gan viņa stāvoklis tomēr bija nesalīdzināmi uzlaboj ies.

Pēc dažiem mirkļiem viņš izdzirda, kā pie loga sarunājas abi algotņi.

—   Gatavs!— Garais vienaldzīgi konstatēja.

—   Man arī tā liekas,— teica otrais.

—   Es domāju gan!

—   Bet man viņš patika. Nebija tāds ņerga kā šis.

—        Ko darām ar Ivaru?— Garais uzprasīja.— Atstājam, kāds ir, kniebjam nost vai ņemam sev līdzi?

—        Atstāsim, kāds ir. Gan jau pēc kāda laika atžirgs un pats aiztīsies uz mājām.

—   Bet ja ne?

—   Gan jau! Nosists nav. Redz, dvašo!

—   Tā ir, kā ir.

—        Bet puika sita vareni, vai ne? Man viņš tomēr patika, saki, ko gribi!

—        Labi, ejam!— Garais nepacietīgi sacīja.— Ja mūsu draugs arī nonāks dūža rokās, viņš, protams, klusēs.

—       Velti ceri. Tādi neklusē. Taču rīt mēs jau būsim tālu no šejienes, un tad — paliec sveika, Gauja!

—        Pagaidi! Labāk vēl apskati drauga kabatas! Varbūt kaut kas tur ir.

—   Kā tad, ka ir! Tev galva strādā!

—        Nebūtu slikti, ja arī tev tā dažreiz strādātu! Laižamies!

Niks dzirdēja, kā noklaudz durvis, pagalmā iznāk abi nopirktie un steidzīgi aiziet.

Niks piecēlās un smagi kāpa augšā pie Ivara. Labā kāja nejēdzīgi smeldza, bet paiet varēja.

Ivars gulēja turpat, kur bija nokritis pirmīt. Seja mazliet sašķiebta, un no kreisā lūpu kaktiņa pāri zodam tecēja sīka asins straumīte. Acis aizvērtas.

—        Ivar!— Niks vairākas reizes uzsauca un papurināja neveiksmīgo aktieri aiz pleca. Nekādas reakcijas.

Dīvaini, bet Niks pret viņu vairs nejuta naidu. Tieši otrādi. Vienu mirkli viņam Ivara kļuva pat žēl. Cilvēks guļ pilnīgi bezpalīdzīgs un. . . Mazliet padomājis, Niks nolēma Ivaru šeit tomēr neatstāt. Viņam, iespējams, ir smadzeņu satricinājums.

Niks Ivaru novilka zemē, pārstiepa pāri pagalmam, atvēra vārtus un paskatījās apkārt. Tobrīd neviena gājēja tuvumā nebija. Niks Ivaru pārnesa pāri ielai un apsēdināja Ziedoņdārzā uz sola. Pēc tam atgriezies, iegāja tumšajā sardzes būdā un piezvanīja ātrajai palīdzībai.

Tā un tā, viņš teica. Strādāju kartonāžas cehā blakus 6. vidusskolai. Nupat izgāju laukā paelpot svaigu gaisu un redzu, ka uz sola sēd kāds cilvēks, kuram acīmredzot ir kļuvis slikti. Nereaģē ne uz troksni, ne pieskārienu.

Varbūt piedzēries?

Neizskatās. Galīgi bāls, un no mutes nāk asinis.

No kurienes jūs zvanāt?

No mūsu ceha sardzes mājas. Telefons tāds un tāds.

Pateicamies. Ziņojums pieņemts.

Niks vēl dažas minūtes pagaidīja. Iezvanījās telefons.

Kartonāžas cehs klausās!

Vai jūs nupat zvanījāt par to cilvēku Ziedoņdārzā?

Jā.

Paldies, izbraucam.

Niks atviegloti uzelpoja un piezvanīja Marinai. Pie aparāta pienāca viņas kolēģe un pateica, ka saslimusi Ligita, kurai vajadzējis Marinu nomainīt, tādēļ Marina vēl palikusi darbā.

—   Cik ilgi viņa strādās? Līdz rītam?

—        Nē. Apmēram līdz desmitiem. Izdarīs visas vakara injekcijas un tad būs brīva.

—   Kur viņa pašlaik ir? Tuvumā nav?

—   Nē. Pie slimniekiem. Kaut ko pateikt?

—   Nevajag. Es viņai piegriezīšu vēlāk.

Pēc tam Nīks vēl piezvanīja uz apsardzes kantori un paziņoja, ka objekts Artilērijas ielā viņiem šovakar palicis bez jebkādas uzraudzības. Pēteris Capiņš nav ieradies darbā.

O, paldies, paldies! Tūlīt nosūtīsim kādu aizvietotāju!

Dusmīga un ļoti resna sieva, lamādama visus dzērājus, ieradās tikai pēc stundas.

Niks, neizsakāmi noguris, beidzot gāja prom.

Ziedoņdārzā neviena vairs nebija. Arī iela bija tukša.

«Klusākā iela Rīgā ir Ieroču iela,» viņš nez kādēļ tūlīt atcerējās Anša Epnera dzejoļa rindu. Bet Artilērijas iela tāpat ir klusa. Un Lielgabalu iela ir klusa. Un varbūt tieši šobrīd klusa ir arī visa pasaule. Nekur vairs nav kara.

Nekur cilvēki viens otru neslepkavo, nepazemo, nesāpina. Visi guļ. Varbūt būtu bijis daudz labāk, ja pasaule tā arī vienmēr paliktu — aizmigusi? Un visi cilvēki gulētu tik saldi un laimīgi, kā parasti pie mātes krūtīm guļ paēdis bērns?

Un guli!— Nikam gribējās kliegt. Guli un baudi šo brīnišķīgi jauko mirkli! Tu esi dzīvs, un tev vēl ir kur paslēpties.

Rīt pasaule tomēr modīsies augšā.

28

Pulksteņa fosforizētie rādītāji kā negribot pārkrita pāri pusnaktij.

Miegs vēl joprojām nenāca, sāpīgi smeldza labās kājas potīte un plecs, un Niks, klusi vaidēdams, lēni pagriezās uz muguras.

Tieši virs galvas uz griestiem strauji virzījās nez no kurienes uzradies gaismas stars.

Kas tas ir?— Niks sāka drudžaini domāt. Viņš bija bezgala noguris, bet tai pašā laikā arī neparasti uzbudi- t nāts. Aizgājušās dienas notikumi un ar tiem saistītie piedzīvojumi viņa smadzenēs bija sakūruši lielu ugunskuru. Viņš dega.

Kas tas ir? Niks ar plati ieplestām acīm turpināja raudzīties griestos. Tur kāds spīdina kabatas bateriju? Vai varbūt brauc kāda lepna automašīna? Volga, jaguārs vai fords. Melns kadiljaks vai sadauzīts zaporožecs ar kara invalīdu pie stūres? Tik vien tev vairs palicis kā koka kāja, sagrabējis vāģis un dažas skanošas medaļas pie krūtīm. Bet varbūt tas ir milzīgi daudz? Tik daudz, ka man to nemaz neapjēgt? Varbūt arī man vajadzētu piešķirt kādu ordeni? Es taču šodien kā nekā nolēcu no trešā stāva. Pie tam vēl tumsā. Veicu vienu no vissarežģītākajiem un bīstamākajiem kaskadieru darbiem. Desmitās, tas ir, augstākās, kategorijas karatē meistariem kā visaugstāko atzinības zīmi pasniedzot melnu jostu. Bet tāds ar melnu jostu esot tikai viens cilvēks pasaulē — japānis Mikido Asāki. Taču arī es laikam esmu tikai vienā eksemplārā. Latvietis Niks Kristons, kaut arī iespējams, ne tās labākās raudzes. Bet kāds nu es esmu, tāds esmu.

Niks iededza naktsspuldzi, piecēlās sēdus un brīdi padomāja. Visi pagājušās dienas notikumi kā smags un nepatīkams lāsts gulēja uz krūtīm un darīja viņu nogurušu un mazlie skumju. Niks viegli drebēja. Istabā bija auksti, aiz loga vējš neganti raustīja ābeļu zarus, un krita pirmais sniegs.

Tātad sākusies jau ziema, Niks nodomāja, bet es tev nemaz vēl neesmu piezvanījis.

Viņš dažus brīžus ieklausījās. Mājā viss bija klusi. Acīmredzot Lija un viņas vecāki jau sen gulēja, un nekas viņam nevarētu traucēt aiziet līdz telefonam.

Niks piecēlās, paņēma kabatas bateriju, uz pleciem uzmeta biezi adītu jaku, atvēra durvis un uzmanīgi aizgāja līdz gaiteņa galam. Gaismu viņš neiededza. Nocēla klausuli, uzspīdināja bateriju un ātri uzgrieza pazīstamo numuru. Pēc tam apsēdās, uz galvas uzmeta jaku, tajā paslēpa seju ar visu klausuli un satraukts sāka gaidīt. Neviens tajā galā pie aparāta nenāca, un Niks jau gribēja likt klausuli nost, kad pēkšņi kaut kur tālu sadzirdēja klusu un samiegojušos Marinas balsi.

—   Jā?

—   Labrīt, Marina!

Meitene kādu brīdi klusēja, tad jautāja:

—   Tas esi tu, Nik?

—   Vai tad vēl kāds tev varētu zvanīt?

—   Kas noticis?

—   Es tev gribēju novēlēt labu rītu.

—   Tā kā mazliet par agru. Ir vēl tumša nakts.

—   Tu jau gulēji?

—        Protams. Traki nostrādājos. Sešpadsmit stundas pēc kārtas. Tu man zvanīji?

—   Jā.

—   Gaidīji?

—   Kā gan savādāk?

—   Bet es nevarēju. Nedusmojies?

—   Nē. Es pat nopriecājos, ka tu neatnāci.

—   Tu nebiji darbā?

—        Biju. Bet tur radās nelieli sarežģījumi. Vēlāk pastāstīšu.

—   Kaut kas nopietns?

—   Nu tā. . . Viss jau garām.

—   Nik! Kas ar tevi noticis?

—   Pilnīgi nekas.

—   Kaut kas jau laikam ir. Kādēļ tu man zvani?

—   Tāpat vien.

—   Tāpat vien nakts vidū neviens nezvana.

—   Bet es tā daru. Nepatīk?

—   Patīk. Taču es jau biju aizmigusi.

—   Krustmāte mājās?

—   Nē.

—   Nav bail vienai?

—   Nav, Nik. Bet kā tev? Saimnieki nenoklausās?

—   Tie krāc.

—   Tev tomēr vajadzētu dzīvot pie mātes.

—   Tur es iešu tikai kopā ar tevi. Marina iesmējās.

—   Nik! Kādēj tu vēl neguli?

—   Es domāju par tevi.

—   Bet es par tevi.

—   Aizmigusi?

—   Jā. Arī tad tas man dažreiz izdodas.

—   Es tūlīt aizbraukšu pie tevis,— Niks sacīja.

—   Neviens tramvajs vai autiņš vairs neiet. Visi guļ.

—   Es paņemšu taksi.

—   Nē, Nik. Guli arī tu.

—   Es gribu tev blakus.

—   Šoreiz nekas neiznāks.

—   Zēl.

—       Man arī, bet. . . Ar labu nakti! Esmu ļoti nogurusi. Eju gulēt.

—   Pagaidi!— Niks satraukts sacīja.

—   Nik. . .

—       Marina. Paklausies! Šovakar. . . Tu mani gandrīz pazaudēji. Jā. Un es gandrīz pazaudēju tevi. To nevar tā izstāstīt. . . Bet tas bija baigi. Marina. . . Tu dzirdi? Es tevi mīlu un gribu, lai tu to zinātu.

—   Paldies, Nik. Pasaki vēl kaut ko.

—        Ej gulēt, Marina, un piedod, ka iztraucēju. Bet man tas bija tev jāpasaka.

—   Uz redzēšanos.

—   Rīt satiekamies?

—       Pēc darba atbrauc pie manis. Visu dienu sēdēšu mājās un mācīšos.

—   Es varēšu būt tikai ap trim.

—   Labi, Nik. Es tevi gaidīšu.

—       Pieej pie loga un paskaties!— Niks sacīja.— Krīt pirmais sniegs. Vēlies kaut ko labu, un tas tev noteikti piepildīsies!

—        Lai notiek! Es gribu, lai mums šī ziema būtu balta, balta. . . Bet tagad, lūdzu, noliec klausuli.

—   Es lieku.

—   Es tāpat.

Niks joprojām klausuli turēja pie auss un klausījās, kā kaut kur tālu pilsētas viņējā galā, ģerbusies baltā nakst- tērpā, satraukta elpo viņa meitene.

Pagāja vēl daži mirkļi, un tad klausulē beidzot atskanēja garie signāli. Bet Niks joprojām klausuli neizlaida no rokām. Viņam šķita, ka Marina ir tepat kaut kur blakus. Viņš dzird meitenes balsi, sajūt viņas elpu un smaržu un redz, kā Marina lēnām pieiet pie loga, paver aizkarus un skatās, kā pasaule pamazām paslēpjas zem biezas, balti mirdzošas sniega segas.

Niks nolika klausuli, no galvas noņēma jaku un pārsteigts ieraudzīja, ka gaiteņa galā, pavērusi savas istabas durvis, stāv Lija.

—   Es gribu ar tevi parunāties,— Lija sacīja, un viņas balsī bija jaušams kaut kas svešs un nepatīkams.

—   Bet es negribu,— Niks atteica un gāja uz savu istabu. — Man tev nav ko teikt.

—   Toties man ir,— sacīja Lija un gāja viņam līdzi.

29

Kādas slimnīcas gaitenis. Dežurējošā medmāsiņa pārstāj skatīties klusējošās spuldzēs. Visapkārt ir neparasti mierīgi. Neviens nekliedz, nesauc palīgā. Viņa palūkojas pa logu un redz, ka arī laukā viss ir kluss un mierīgi, tikai lēni krīt lielas, pūkainas pārslas. Bet šis klusums medmā- siņu tomēr satrauc. Viņa vēlreiz aiziet uz intensīvās terapijas palātu, kur pirms vairākām stundām pēc smagas traumas un izdarītas operācijas ir ievietota kāda jauna, astoņpadsmitgadīga meitene. Viņa tīšu prātu esot metusies zem tramvaja. Vadītājs tomēr pēdējā mirkli paspējis nolaist aizsargrežģi, tāpēc meitene zem riteņiem nav pakļuvusi, bet dabūjusi tikai drausmīgu triecienu. Tagad vēl joprojām guļ bez samaņas un ir baltāka par laukā krītošo sniegu. «Kādēļ?» medmāsiņa jautā pavecai kolēģei, kura šai palātā dežurē pastāvīgi. Kolēģe nicīgi saviebj seju un nevērīgi atmet ar roku. «Mīlestības dēļ!» viņa nesapratnē atbild. «Atradusies Džuljeta! Mēteļa kabatā atrasta zīmīte. Kaut kāda Zigmāra dēļ! Ak, neaptveramā cilvēku muļķība! Neviena šodienas sieviete to nespētu dabūt gatavu! To var izdarīt tikai tāds muļķa bērns! Padomā tikai — vai šitai var būt kāda mīlestība?!» Vecākā kolēģe uz brīdi iziet laukā, bet jaunajai medmāsai gribas raudāt. «Vai patiešām ir tāda mīlestība, kuru nepiepildot cilvēks var vēlēties tik briesmīgu nāvi? Bet, ja patiešām ir, tad tādu es tomēr sev nevēlētu. Es gribu mīlestību, kas mani alkaini triektu dzīvot, nevis no šīs dzīves bēgt.»

Un šajā naktī nevar aizmigt arī Kārlis Kristons. Viņš griežas no vieniem sāniem uz otriem, jūt sev blakus gulošo Silviju un visu laiku nez kādēļ nāk prātā Niks. Kārlis tagad nekādi nespēj saprast, kā kādreiz varējis šīs sievietes dēļ tik nevērīgi izturēties pret savu miesīgo dēlu, pret viņa dzīvi, ļaut Silvijai puiku sodīt, pazemot un beigu beigās pat izdzīt no mājas. Kas tas bija? Mīlestība? Jā, varbūt. Pat noteikti, bet tādā gadījumā tā ir savāda un baiga mīlestība. Mīlot šo sievieti, viņai pakļaujoties un visu tai atdodot, es laikam esmu Niku nežēlīgi aplaupījis, liedzot viņam to, kas viņam pilnā mērā pienācās. Un baidos, drausmīgi baidos, ka varbūt pēc dažiem gadiem, kad būsim kļuvuši vecāki un mana vientulība kļūs vēl nepanesamāka, es ar šausmām sapratīšu, ka šī maiņa tomēr nav bijusi tā vērta. Acīmredzot vispirms ir jāmīl un jāturas pie tā, ko esi radījis, un tikai pēc tam pie tā, ko esi saticis.

Un savā greznajā guļamistabā šonakt neguļ arī Diāna Upmale. Viņa skatās lielajā četrstiklu logā, kur ielas spuldze, aizrāvusies savādā rotaļā, bez pārtraukuma met gaismu un tumsu. Diāna skatās, vairākas reizes no aukstuma nodreb un domā par savu tik spoži un tomēr neveiksmīgi nodzīvoto laiku. Kas vainīgs? Kādēļ es laimīga esmu spējusi būt vienīgi uz skatuves?

Varbūt tādēļ, ka man nekad nav bijis īstas ģimenes. Droši vien. Kārli es nespēju iemilēt. Es biju godīga. Piecus gadus to centos panākt, taču. . . tas spēks, kas mani aicināja atpakaļ pie Olafa, bija daudz lielāks. Un es pie viņa nevarēju atgriezties ar bērnu pie rokas. Nevarēju. Niks man neko nepārmet. Esmu centusies viņa labā darīt visu iespējamo. .. un tomēr dažreiz es viņā jūtu tādu kā rūgtumu pret mani. Tādu kā vārdos neizteiktu pārmetumu. Viņš dažreiz ir tik ass un nesavaldīgs, ka sametas tīri vai bail. Bet citreiz savukārt viņš ir pārāk kluss un sevī ierāvies. Ja man dzīve būtu izveidojusies citādi, arī Niks pašlaik nebūtu tāds. Kas zina, varbūt sliktāks? Tagad dzīve viņu ir jau mazliet norūdījusi. Es ticu, ka viņš nepazudīs. Dzīvos kopā ar mani, un es varbūt atkal pēc ilgāka laika varēšu justies laimīga. Atkal varēšu diendienā par kādu rūpēties. Un tomēr žēl. Pati nezinu, kā, bet dažreiz kaut kā ir ārprātīgi žēl.

Tonakt negulēja arī Eduards ar Vandu. Viņi vēl nebija precējušies, bet dzīvoja kopā. Un tas Eduardam savā ziņā bija liels pārsteigums. Jo viņš neticēja, principā neticēja, ka tik skaista un temperamentīga meitene spēj īsti un patiesi pieķerties tikai vienam. Bet te nu viņa ir. Guļ blakus, smejas un apmēram jau no vasaras vidus katru dienu atzīstas mīlestībā. Vanda vispār ir kolosāla. Kļūt par aktrisi arī it kā nemaz vairs necenšas. Vai būt celtniekiem ir slikti? Es projektēšu, tu celsi. Bet tagad mani vispirms uzcel augstu debesīs! Apguldini uz sārta mākoņa malas un uztaisi mums puiku! Eidi, Edžu, Eduard! Es gribu būt māte! Un Eduards saviļņots pieplok pie Vandas krūtīm un klusi saka tos vārdus, kādus parasti saka tikai vienreiz mūžā un tikai vienam cilvēkam.

Neguļ arī Teodors. Viņš dažas stundas lasīja nesen nopirkto Remarka grāmatu «Ēnas paradīzē» un vēl nav nodzēsis gaismu. Viņš skatās uz durvīm, it kā vēl joprojām ticēdams brīnumam. Bet brīnumi nenotiek. Ingas šodien nebūs, un paliek arvien mazāk cerību, vai viņa vispār šurp vēl kādreiz atnāks. Tedis uz viņu nedusmojas. Viņam ir tikai tā savādi ap sirdi — un brīžiem pārņem nevaldāmas skumjas. Mana skaistā, gudrā Inga! Mana sapņu meitene jau no astotās klases! Kādēļ mēs nevarējām palikt bērni? Vai vismaz tādi, kādi bijām izlaiduma vakarā? Viens otram vēl vajadzīgi. Kāda velna pēc mums vispār jākļūst pieaugušiem?! Kādēļ mums jādrāžas šai lielajā dzīvē, kur valda pavisam citi likumi, pienākumi, savtīgi aprēķini, sīkumainība, pārākuma demonstrēšana gan garīgajā, gan it sevišķi mantiskajā sfērā; kur valda lišķība un liekulība, kur godā ir ārējais spožums un sakari, kur ir tik sarežģītas, bet bieži pavisam primitīvas cilvēku savstarpējās attiecības! Es tur nemaz negribu iet! Es gribu palikt pie savas jaunības, pie savas meitenes, pie savas mātes, pie savas dzimtās Rīgas! Bet mana meitene jau paspējusi pazust. Es pats esmu pazudis no mātes, dzīvoju kolhozā un, kā Niks, no svešiem cilvēkiem īrēju istabu. Tik īsam, tik niecīgi īsam laikam bija jāpaiet, lai viss tik neglābjami pārmainītos! Bet kas būs vēl tālāk?

Negulēja arī divi sirmi vecīši. Viņi dzirdēja, kā blakusistabā nemierīgs staigā viņu jaunais apakšīrnieks, un nez kādēļ atcerējās savu bezgala tālo jaunību, kad, tikko apprecējušies, bija sākuši plēst meža stūri un celt šo māju.

Nekas prātā nebija palicis, kā vien mežonīgs darbs no agra rīta līdz vēlam vakaram un tomēr bailes šo darbu zaudēt, bailes zaudēt bērnus un vienam otru. Nāca kari un revolūcijas, tad atkal revolūcijas un kari, valstis un iekārtas drebēja, ļodzījās un gruva, bet viņi, klausīdamies šai lielajā pasaules troksnī, nekad nebija aizmirsuši ieklausīties arī, kā pukst otra sirds. Kā elpo, ko jūt un domā bērni. Vai šie vecīši bija laimīgi? Vai viņus kā dzelzsbetons turēja kopā mīlestība? Nevaldāmas kaislības? Viņi to nezina un neatceras. Kaut kas jau varbūt arī bija. . . Protams. Kaut kas jau noteikti bija, taču vairāk par visu viņus vienoja cilvēcība, vienoja apziņa, ka citādi nemaz nevar un nedrīkst būt. Un te nu tas ir. Viss mūžs kā balta pūka no izgulētā ķisenmaisa lēni lidinās gaisā, paretam uzvēdījot vieglas skumjas un smeldzi. Tad viņi atceras, ka nedēļas nogalē pie viņu mītnieka Teodora Vei- landa solījušies atbraukt draugi, un tādējādi noteikti būs jāizcep maize. Vai tad jaunie maz zina, kā to vispār dara?

No melnajām debesīm krīt balts sniegs.

Kaut kur tālās, meža nostūri paslēpušās mājās skan kāda sena dziesma.

Ir pateikts vārds.

Pāri lielam piesnigušam laukam noguris iet cilvēks.

Viņš tālumā redz gaismu, dzird skaņas un iet jau miljons gadu.

Es arī esmu dzīvs.

Es tevi saprotu.

30

Niks bija apsēdies uz dīvāna malas, bet Lija stāvēja pie loga un dažus brīžus domīga klusēja.

—   Jau ziema klāt,— viņa diezgan bezcerīgā balsī konstatēja.— Veci ļaudis runā, ka šī ziema būšot varen auksta. Un ļoti gara.

—   Varbūt pat līdz Jāņiem?— Niks indīgi pajautāja.

—   Varbūt.

—   Kas tad tev,— Niks tagad jau runāja ar atklātu izsmieklu.— Tev taču ir divi kažoki un septiņi zābaku pāri! Uzadi vēl siltas apakšbikses, un nekāda ziema tev neskādes!

—   Pareizi, Nik,— Lija piekrita.— Man vari skādēt tikai tu.

—        Nerunā muļķības!— Niks nepacietīgi iesaucās.— Un pārstāj beidzot te visu laiku muldēt par mīlestību! Starp mums tādas nekad nav bijis! To tu vari apjēgt?

—   Nē,— Lija noteikti papurināja galvu.— Nevaru.

—        Tu to mīlestību esi vienkārši izdomājusi, saproti? Iz-do-mā-ju-si! Nekas nav bijis!

Lija lēni apsēdās atpūtas krēslā tieši iepretim Nikam un ilgi nopietna skatījās viņa sejā. Lijai tā vēl joprojām šķita skaista un valdzinoša, lai gan tagad jau tomēr tāla un pasveša.

—   Ir bijis,— Lija nez kādēļ teica pavisam mierīga.

—   Un tu pats to labi zini, ka ir bijis. Kādēļ tev jāliedzas?

Niks uz brīdī jutās kā pie sienas piespiests, kad nav

vairs kur atkāpties. Kā toreiz — kartonāžas iecirkni. Taču ari šoreiz visa viņa būtība pret to skaļi protestēja. Viņš negribēja, ka viņu tik viegli pieveic.

—        Bet kas tev ir bijis ar to Ivaru Dāli?— Niks pēkšņi pajautaja un cieši skatījās Lijas plaši ieplestajas acīs.

Tagad laikam es tevi būšu piespiedis pie sienas, Niks diezgan apmierināts nodomāja. Lai tas nelietis tagad spēlē ari pret tevi.

Lija jutās stipri pārsteigta.

—   Ka tu Ivaru pazīsti?— viņa klusi pajautāja.

—   Pazīstu. . .— Niks negribīgi izgrūda caur zobiem.

—   Pasaule ir maza' un mūsu Rīga it sevišķi. Bez tam esmu redzējis, ka viņš te vairākas reizes bija atbraucis. Kur tad pazuda?

Lija ilgi klusēja, tad tikko manāmi pasmaidīja.

—        Nezinu,— viņa paraustīja plecus.— Neesmu interesējusies. Kad tu šeit atnāci dzīvot, man daudz kas pazuda. Es redzēju tikai tevi. Es tevī ieķēros līdz ausim jau pirmajās dienās. Jā, un nepagāja nemaz tik ilgs laiks, kad es pie tevis atnācu nesaukta. Tā tas bija. Es patiešām negaidīju, kad tu sāksi ap mani lakstoties pirmais. Bez tam es ne mazākā mērā neiedomājos, ka jebkurš šodienas puisis to varētu ņemt ļaunā vai nosodīt. It sevišķi tu.

—        Es tevi par to arī nenosodu,— Niks dobjā balsī paskaidroja.

—        Paldies! Un šis «paldies» nemaz neskan ironiski. Jo man ar tevi tik tiešām bija labi, un jādomā, ka arī tev nebija slikti. Vismaz tu vienmēr izskatījies apmierināts.

—        Kādēļ tev par to tagad vajag runāt?— Niks saīdzis pavaicāja.

—       Tādēļ, ka tas viss tomēr ir bijis,— Lija atkārtoja. — Tādēļ, ka tas viss starp mums ir noticis un no tā mēs nekur vairs nevaram aizbēgt.

—        Es nemaz nebēgu,— Niks pateica.— Es tikai vairs neko tādu nevēlos darit. Viss. Kas bijis, bijis!

—   Tu domā, tas ir tik vienkārši?

—   Kas tur sarežģīts? Vai tad mēs esam precējušies?

—   Nē,— Lija sērīgi papurināja galvu,— taču. . .

—        Vai tu patiešām domā?. . . Tās dažas naktis, ko esam pavadījuši kopā. . . Kas tas īstenībā ir? Tu domā mīlestība?

—   Jā, Nik,— Lija atbildēja.— Es tevi mīlu.

—        Nē!— Niks spēji pakratīja galvu.— Nē, Lija! No mīlestības tur nav ne smakas!

—   Tu tā nedrīksti runāt,— Lija pateica.

—        Drīkstu!— Niks gandrīz iekliedzās un viss no dusmām drebēja.— Tu gribi, lai es būtu pavisam atklāts? Gribi? Tad es tev tūlīt pateikšu. . . Tā iemīlējusies meitene nenāk. Nekad un neviena nenāk! Tu saproti? Un vēl mazāk meitene, kas mīl, atjaujas uzvesties tā, kā to darīji tu.

—        Ko tad iemīlējušās meitenes tagad dara?— Lija pavaicāja.— Tu domā, klusi pukst un skaita dzejolīšus?

—        Nezinu,— Niks atbildēja.— Visticamāk, ka viņas tomēr dara to pašu, ko darījām mēs ar tevi, tikai ar to starpību, ka viņas mīl, bet mēs. . . Tas bija tīrs sekss, Lija. Nekas vairāk.

—       Tu šais jautājumos esi tik liels speciālists, ka tā uzreiz strikti vari atšķirt, kur ir sekss un kur ir mīlestība? Manā izpratnē tas ir gluži viens un tas pats.

—   Bet manā izpratnē nē!

—   Kā tu to zini?

—       TādēJ, ka esmu izjutis, esmu redzējis, esmu dzirdējis, ko runā, ko jūt un kā rīkojas meitene, kas patiešām mīl! Esmu redzējis iemīlējušās meitenes acis. Esmu redzējis, kā trīs viņas acu plakstiņi un lūpas. Un tie vārdi ir pavisam citi. Un visa izturēšanās ir pavisam cita.

Lija ilgi klusēja.

—   Vai tā ir tā, kuru es toreiz satiku uz ielas?

—   Tā pati,— Niks droši atbildēja.

—       Tā pati, ar kuru tu te nesen noklenderēji gar mūsu māju?

—   Jā.

—   Un tā pati, kurai tu nupat zvanīji?

—   Jā.

—   Viņa tevī ir iemīlējusies?

—   Jā.

—   Un tu viņā arī?

—   Man tev nebūtu jādod nekādas atskaites, bet pateikt varu. Jā, arī es viņu mīlu.

—   Varbūt pat taisāties precēties?

—   Varbūt.

—   Skaisti gan. . .— Lijai nedaudz noraustījās lūpas, un izklausījās, ka viņa tūlīt rudās.— Tas nav godīgi, Nik.

—   Paklausies!— Niks atkal nemācēja savaldīties, un viņa balsī jaudās atklāts nicinājums.— Vai es tev kaut ko esmu solījis? Esmu? Kaut vienu vārdiņu runājis par mūsu nākotni? Kaut ko lūdzies? Zvērējis? Draudējis? Nē! Tu nakts vidū iegāzies pie manis gultā, un tad, kad es tevi nepadzenu, tu uzreiz to uzskati par mīlestību? Netēlo naivo! Es neesmu nekāds einuhs, un ikviens puisis šādā situācijā paņem meiteni bez lielas domāšanas! Bet tās retās reizes, kad tas notiek aiz dziļas mīlestības, drīzāk ir izņēmums. Ārkārtējs gadījums! Brīnumu brīnums mūsu bezjūtu attiecībās!

Lija strauji pagriezās, un tīši vai netīši neaizpogātā gaišzilā halāta priekša pavērās vaļā. Niks gribēja, bet nespēja novērst skatienu.

—   Ko man tagad darīt?— Lija pavaicāja.

—   Ej gulēt!— Niks diezgan skarbi pateica.— Ir jau vēla nakts.

Lija mirkli padomāja, tad piecēlās un apgūlās Nikam blakus uz dīvāna. Niks mazliet samulsa, sajuzdams nevēlamu satraukumu. Viņš ar grūtībām norija siekalas un paskatījās logā.

Vēl joprojām sniga.

—   Nevajag,— viņš klusi ierunājās.— Tas ir lēts triks.

—   Bet neko citu es nezinu,— Lija vainīga pasmaidīja. — Tevi es pazaudēt negribu.

Niks pagrieza galvu un vērīgi noskatīja gulošo meiteni no galvas līdz kājām.

Augstākā klase, Niks ar patiku nodomāja. Nav ne ko pielikt, ne atņemt. Un tomēr tas ir vairāk nekā savādi. Kādēļ es viņu nemīlu? Kādēļ pret viņu neizjūtu nekādas jūtas? Neko paliekošu, neko tādu, ko būtu bail pazaudēt? Bet Marinas dēļ esmu ar mieru sajukt prātā, pat doties nāvē. Kādēļ tā? Kur slēpjas šis lielais, laikam nekad neatminamais mīlestības noslēpums? Varbūt mīlestība ir viss cilvēks? Pastāvot kaut kāda apgriezto spoguļu teorija.

Katram cilvēkam šai pasaulē esot it kā savs dubultnieks. Un, ja to paveicoties sastapt. . . vienmēr notiekot uzliesmojums. Vispār tā tas varētu būt. Mēs ar Marinu viens otru esam atraduši.

—        Nik. . .— Lija klusi ierunājās.— Mums kādreiz literatūras stundās tika mācīts. . . Tika minēti un pārrunāti piemēri. . . Visa jaunatnes prese arī pilna ar rakstiem. Pilnīgi ar varu ir dzīts galvā: «Cīnieties par savu mīlestību! Nepadodieties! Neatkāpieties! Ja jūs necīnīsieties, tā būs nodevība pašiem pret sevi, pret savām jūtām! īsta mīlestība vienmēr uzvarēs!» Atceries?

—   Atceros, Nu, un tad?

—        Es arī cīnīšos!— Lija apņēmīgi pateica.— Kas cits man atliek?

Niks kādu laiku klusēja, tad ātri pateica:

—        Tev mani jāaizmirst. Pēc dažām dienām es no šejienes pazūdu.

Lija pārsteigumā strauji piecēlās sēdus un ar roku pieskārās Nika plecam.

—   Tu to nopietni?

—   Jā.

—   Kur tu doma iet? Iresi istabu pie citiem saimniekiem?

—   Māte mani ņem pie sevis.

—        Ak tādas tās lietas. . .— Lija saprotoši nopūtās.— Tu aizej, bet es palieku bešā. . .

Niks drūmi paraudzījās uz Liju un lēni noņēma viņas roku no pleca.

—        Beigsim šo melodrāmu! Atkārtoju jau desmito reizi — es nekad neesmu runājis vai uzvedies tā, lai tev varētu rasties pamats kaut vismazākām cerībām! Tieši otrādi. Es pret tevi vienmēr esmu izturējies atklāti noraidoši.

—   Nē, ne vienmēr,— Lija iebilda.

Niks klusēja.

—        Es tomēr cīnīšos!— Lija apņēmīgi iesaucās un izlēca no gultas.— Cīnīšos!

—        Kādēļ?— Niks dobjā balsī pajautāja.— Ko tu ceri panākt?

—        Neko!— Lija gandrīz vai draiski atsaucās.— Es to darīšu kaut vai tādēļ, lai vismaz kaut kā mazinātu savu kaunu.

—        Ko tu domā darīt?— Niks, cieši raugoties uz Liju, painteresējās.

—   O, man ir pietiekami daudz līdzekļu un iespēju!— Lija atbildēja un uzvaroši skatījās uz mazliet nobijušos Niku.— Es varu tev, savam tēvam, mātei, visiem draugiem un kaimiņiem paziņot, ka man no tevis būs bērns! Bērns! Tas, pirmkārt. Otrkārt. . . Es varu aiziet pie tās tavas meitenes un to pastāstīt arī viņai. Jā! Es viņai varu pateikt, ka mēs ar tevi draudzējamies jau ilgus gadus, ka tagad mums būs bērns un tādā sakarībā ir jau nolikta kāzu diena. Pateikšu, ka viss, ko tu viņai esi teicis un solījis, ir tikai skaisti meli. Tu mīli mani un ar viņu esi tikai paspēlējies. . . Nu kā, Nik? Patīk?

Niks nobālēja, saprazdams, ka tā būtu katastrofa. Tas būtu rupjš spļāviens Marinas tīrajā dvēselē. Tas viņas jūtām un uzticībai būtu pārāk liels, pārāk riebīgs apvainojums. Pazemojums. Iespējams, ka to viņa nemaz nespētu pārdzīvot. Un Nika apziņu pēkšņi nomāca kaut kas melns un smags. Viņš pirmo reizi mūžā sajuta vēlēšanos nogalināt cilvēku.

Niks strauji uzlēca kājās, piedrāzās pie Lijas un nevaldāmās dusmās meiteni satvēra aiz kakla.

—   Nē!— viņš iekliedza Lijai sejā.— Nē! Esmu ar mieru tevi nožņaugt, visu jaunību pavadīt cietumā, taču to tu nedarīsi! Saproti? Nedarīsi! Un ne tādēļ, ka tu šādā ceļā varētu man vai Marinai kaut kā «iezāģēt», bet galvenokārt tādēļ, ka tas, ko tu pirmit pateici un tagad taisies teikt arī citiem, ir meli. Tie ir riebīgi, salti un ļoti negodīgi meli!

Niks spēcīgi Liju atgrūda, viņa dažus soļus atstreipu- ļoja atpakaļ, līdz atsitās pret dīvāna malu un tur pakrita. Pēc tam sarāvās čokurā un sāka raudāt.

Niks no satraukuma trīcēja, tomēr juta, ka pamazām nomierinās. Viņā nekad dusmas ilgi neturējās.

Niks piegāja pie loga. Sniegs acīmredzot bija noguris vai aizgājis gulēt. Toties vējš bija pieņēmies spēkā, un tā brāzmas ik pēc mirkļa ar šņākoņu iesitās logā.

Niks atgāja sāņus un ieslēdza tranzistoru. Varšava pārraidīja brīnišķīgu nakts mūziku. Šķita, ka visa pasaule šai brīdi patiešām jau guļ vai arī taisās iet gulēt.

«Čuči, mans bērniņ! Tev nav no ka baidīties. Pasaule ir tīra un klusa. Un skaista kā tava māte un tēvs un tavs baltais rotaļu lācis. Visām bumbām izskrūvēti detonatori. Visām raķetēm noņemti kaujas uzgaļi. Visām patronām izbērts pulveris. Naids, ļaunums un atriebības kāre nosegta ar smalku un siltu maiguma un cilvēcības plīvuru.

Un tu, pusmiegā dzirdot šo jauko mūziku, saklausi arī sava vistuvākā cilvēka mazliet skumjo balsi: Jāj pa ceļu pasaciņa. ..»

Niks pagriezās un piegāja pie Lijas. Viņa bija pārstājusi raudāt un tagad, piecēlusies sēdus, izbijusies skatījās uz Niku.

—   Piedod,— viņa klusi pateica.

—   Labi,— Niks piekrītoši pamāja ar galvu.— Tikai atceries, Lija. . . Ja kaut kas mūsu dzīvē ir tā vērts, tad, protams, cīnīties vajag. Vajag, Lija, tikai tas ir jādara godīgi. Tu mani saprati? Godīgi.

Lija piecēlās un aizpogāja halāta priekšu. Vēl domīga pastāvēja, tad atkal ar cerībām pasmaidīja.

—   Es godīgi gribu! Un tādēļ. . . Nik! Vai es esmu slikta? Vai esmu neglīta? Vai esmu dumja? Vai nemīlu tevi? Bez tam. . . Nik! Vai tev nav vajadzīga šī māja? Turpat vai simts tūkstošu vērtībā. . . Un lielais dārzs? Tas katru gadu ienes ne mazāk par desmit tūkstošiem! Vēl mašīna. .. Tev visu to nevajag?

—   Nē,— Niks noraidoši pakratīja galvu.— Nevajag.

—   Es saprotu,— Lija mazliet skumjā balsī turpināja, — ka naudu un bagātību var arī negribēt vai tāpat nicināt. Jo tie, kam nekā nav, varbūt pat nemaz nezina, cik ļoti turība atvieglo dzīvi! Cik tā cilvēku dara brīvu un neatkarīgu! Un kādas rada iespējas šo dzīvi nodzīvot saturīgāk, pilnīgāk, skaistāk un labāk! Kādēļ no tā atteikties?

Niks pasmaidīja, un pēkšņi viņam Lijas kļuva žēl. Viņš lēni piegāja pie meitenes, ar abām rokām viegli apņēma viņas galvu un noskūpstīja uz pieres.

—   Lija!— Niks savaldīgi sacīja.— Es nenicinu ne naudu, ne cilvēku turību, ja vien tās ir iegūtas godīgā ceļā. Es vismaz visu centīšos iegūt tīri. Tādēļ nevajag, Lija! Nevajag mēģināt mani nopirkt vai kaut ko man dāvināt! Tu šo māju, dārzu, visus ienākumus un mašīnu labāk pataupi tam, kas tevi patiešām mīlēs! Bet es. .. Es sitīšos uz priekšu bez citu palīdzības. Ticu, ka esmu dzimis zem laimīgas zvaigznes. Ticu, ka kādreiz kļūšu labs kinorežisors. Bet līdz tam. . . līdz tam esmu ar mieru strādāt kaut vai vissmagāko darbu, esmu ar mieru tīrīt pat «havajas» vai slaucīt ielas, lai tikai vienmēr varētu palikt es pats! Nabags vai bagāts, bet visu gribu sasniegt pats saviem spēkiem!

Lija saprotoši pamāja un gāja prom. Tad pie durvīm vēl apstājās un uz Niku paskatījās, kā mēs parasti uz kādu skatāmies pēdējo reizi.

—   Ar labu nakti, Nik! Un vēlreiz piedod! Cilvēki taču par savu laimi cīnās, kā nu prot un māk. Tādēļ pārāk nenosodi. Tu man biji kļuvis ļoti tuvs. Tagad esi galīgi svešs. Tas uz laimi vai nelaimi? Nezinu. Varbūt kādreiz tu par to raudāsi, bet es priecāšos? Tas, ko es tev tūlīt pateikšu, varbūt nebūs sevišķi labi. . . Varbūt. Un tomēr, pirms mēs šķiramies, varbūt šķiramies uz mūžu. . . Es tev gribu novēlēt, lai ar to meiteni, kuru sakies mīlam, tu būtu nelaimīgs. Ļoti nelaimīgs, Nik.

31

Saule no apvāršņa malas pa milzīgo debess bļodu kāpa augšā kā ātri rūgstoša mīkla.

Vilciens lēnām brauca gar apsnigušo Dvinas krastu, bet kaut kur tālu priekšā jau varēja saskatīt lielas pilsētas kontūras. Tā bija Vitebska.

— Klāt esam,— Marina teica.

—   Man bail,— Niks sacīja.

Marina sāka smieties.

—   Un tāds tu gribi iekarot pasauli?

—   Es neko vairs negribu. Man pašlaik ir tik labi, ka esmu ar mieru apmierināties tikai ar tevi.

—   Tev tomēr vēl klāt būs jāpaņem mani vecāki,— Marina pateica.— Viņi ir labi, un tu viņiem patiksi. Uz galvošanu!

—   Bet ja nu ne?

—   Tad es palikšu šeit un apprecēšos ar kādu tuvējā sovhoza traktoristu.

—   Nu nē!— Niks iesaucās.— Tad es esmu ar mieru paciest kaut vai trīs visniknākās sievasmātes!

Vitebska viņus sagaidīja ar tīrām, labi uzkoptām ielām un lielu tiltu pāri Dvinai. Viņi ar autobusu pārbrauca upes otrajā pusē un tikai pēc krietnas pusstundas nokļuva tālā pilsētas nomalē, kur pašā Dvinas krastā stāvēja Marinas vecāku māja. Tā bija liela un celta no pamatīgiem guļbaļķiem. Logu rāmji, jumta kore un vārti bija izgreznoti ar nacionāliem kokgriezuma ornamentiem. Māju ieskāva liels dārzs. No vārtiem lejā uz upi veda šaura, sniegā iemīta taka. Turpat netālu bija aka un neliels, mazliet sašķiebies koka namiņš — laikam pirts.

Marinu ar Niku sagaidīja divi neliela auguma, vienkārši ģērbušies, galīgi sirmi, tomēr ne sevišķi veci cilvēki.

—   Matvejs Aleksandrovičs,— teica Marinas tēvs, cieši paspieda Nikam roku un vērīgi ielūkojās ciemiņa acīs. Tas bija tikai mirklis, varbūt pat mirkļa simtā daļa, taču Niks sajuta, kā šis cilvēks centies ieskatīties viņa dvēselē, acīmredzot gribēdams ieraudzīt pat visapslēptāko tās stūrīti.

—   Larisa Petrovna,— sacīja māte, pasniegdama vieglu, kaut arī sastrādātu roku. Arī viņa pavērās Nikā, taču acīs nebija tik atklātas ziņkārības vai bažu kā tēvam, bet drīzāk gan labvēlība. Tā parasti uz Niku skatījās Marina, un viņš uzreiz saprata, ka viņa ir visīstākā mātesmeita.

Marinai, tāpat kā Rīgā pie krustmātes, šeit bija pašai sava istaba. Tā bija liela, saulaina telpa, kurā bez dīvāna, skapja, nelielas sekcijas un grāmatplaukta atradās vēl arī klavieres.

Niks izbrīnījies paskatījās uz meiteni.

—   Tu spēlē arī klavieres?— viņš pavaicāja.

—   Jā.— Marina pasmaidīja.— Ko tev nospēlēt?

Niks padomāja. Meitene, klavieres, vāzē ziedi, pie sienas neliela glezna, kurā attēlota ziemas ainava. . .

—   Ja vari, lūdzu, nospēlē kaut ko baltu.

Marina piegāja pie klavierēm, pacēla vāku, apsēdās un, kādu brīdi koncentrējusies, sāka spēlēt lēnu un skumju melodiju.

Niks apsēdās pie loga un paskatījās laukā. Viņš bija nomierinājies, jo tika šeit sagaidīts un aprūpēts tāpat kā Marina. . . «Dēliņ, dēliņ!» Larisa Petrovna visu laiku skandināja. Tēvs gan likās tāds noslēgtāks un skarbāks. Vispār jau tiem baltkrieviem nekad tā sevišķi spoži nav gājis. Trūkums un nabadzība, tad drausmīgais karš un atkal gandrīz vai pilnīgi izpostīta zeme. Tagad gan dzīvo tīri forši. Vitebska, cik es redzēju, skaista un liela pilsēta. Bet Minska, kā runā, vispār tagad esot viena no skaistākajām valsts pilsētām. Arī visi tie kādreiz ļoti atpalikušie kolhozi, no kuriem cilvēki bēga prom, tagad tā sasparojušies, ka pa lauksaimniecības līniju liek iekšā gan Latvijai, gan igauņiem.

Ēdamistabā tiek klāts galds. Gar pretējo Dvinas krastu iet kāda biezi satuntuļojusies sieviete un viņai aiz muguras, zemu nolaidis asti, skrien nosalis suns. Turpat netālu tek mazā Vitbas upīte, kurai blakus paceļas stāvais katedrāles pakalns.

Cilvēks, laimīgs vai nelaimīgs, laikam uz mūžu ir sajūgts ar darbu, ar visu šo pasauli un tiem notikumiem, kas kādreiz notikuši. No tā visa mums acīmredzot nekur neaizmukt. Viss iepriekšējais nāk līdzi. Un mums savukārt kaut kas būs jānodod tālāk.

Kāds darbs, kāds vārds, kāda dziesma.

Marina pārstāja spēlēt un paskatījās uz Niku.

—   Kā patika?

—        Tas bija kaut kas skumjš,— Niks atbildēja.— Tautas dziesma?

—   Jā. To dzied līgava, aizejot no tēva mājām tautiņās.

—   Kādēļ tad jāraud?

—        Nezinu. Es nekad vēl neesmu gājusi. Bet laikam jau sirds sāp.

Niks piegāja pie Marinas un viegli apņēma meitenes plecus.

—   Tev arī sāpēs?— viņš klusi pavaicāja.

—   Jā, Nik,— Marina piekrītoši pamāja ar galvu.

—   Man arī. Es ļoti mīlu savus vecākus. Un tevi tāpat. . .

Marina pastiepās uz pirkstgaliem un Niku noskūpstīja.

—   Ja mēs abi turēsimies kopā. . .— meitene čukstēja.

—   Ja mēs ļoti, ļoti gribēsim. . .

—        Jā,— Niks sacīja un pasmaidīja.— Mēs uzcelsim sev māju. Un, lai tā nav liela, lai tā ir lēta un maza, un pavisam vienkārša, bet mums būs pašiem sava būda. Būs.

—        Es tam ticu!— Marina dedzīgi apliecināja.— Un zini, kādēļ? Tādēļ, ka tu esi ienācis mājā, kur nekad vēl agrāk neesi bijis. Un tad viss, ko cilvēks tobrīd vēlas. . . vienmēr piepildoties.

—   Lai jau tā būtu.

—   Ko tu vēlies, Nik?

—   Es jau pirmīt pateicu.

—   Tas neskaitās. Tagad saki pa īstam.

Niks mirkli padomāja.

—        Lai tu. . .— viņš mazliet apmulsa.— Es vēlos, lai tu dzīvotu mūžīgi.

Tagad nedaudz apmulsa Marina. Viņa lēni aplika rokas ap Nika kaklu.

—        Mēs laikam būsim ļoti laimīgi. Tā vismaz vajadzētu būt. Tā rāda visas zīmes.

Niks piekrītoši pamāja un juta, ka viņš jau tagad ir laimīgs.

Apmēram pēc stundas viņi gāja vakariņās. Marinas vecāki bija uzklājuši vienkāršu, bet skaistu galdu.

Miltaini kartupeļi. Gaļa. Sēņu salāti. Skābēts arbūzs. Marinēti gurķi un tomāti. Maize. Vēl pašcepta torte. Medus tēja. Bet galda vidū lielā vāzē septiņas baltas rozes, kuras Niks bija atvedis kā dāvanu Marinas mātei.

—   Iedzersi?— Marinas tēvs pēc kāda laika pavaicāja un no skapja izņēma degvīna pudeli.

—   Nē,— Niks noraidoši pakratīja galvu.

—   Nē?— Matvejs Aleksandrovičs neticīgi pārjautāja. — Vai tad tu nedzer?

—   Es Marinai apsolīju, ka nekad alkoholu nelietošu,— Niks atbildēja.— Līdz šim savus solījumus esmu turējis.

Marinas tēvs atkal ilgi un caururbjoši ieskatījās Nika acīs, it kā gribēdams pārliecināties, vai tikai jaunais cilvēks viņam par godu šeit nespēlē teātri.

—   Tas ir labi, ka tavam vārdam var ticēt,— viņš lēnīgi noteica un atlika pudeli atpakaļ.— Tikai mums personiski par to diemžēl vēl nav nācies pārliecināties.

—  Gan jau,— Niks smaidot atteica.— Kādēļ man vajadzētu mānīties?

—   Es to nezinu,— tēvs diezgan skarbi pateica,— bet iemesls jau tā kā būtu. Tu draudzējies ar manu meitu, tu esi atbraucis šeit ciemos un, gluži dabiski, vari censties mūsu priekšā izskatīties labāks, nekā patiesībā esi.

Niks kļuva nopietns.

—   Bet vai tad tas ir slikti?— viņš uzprasīja.— Būt labākam?

—   Nē, slikti tas nav,— Matvejs Aleksandrovičs piekrita,— taču es tomēr gribētu zināt, kāds tu esi īstenībā? Labs, ļauns? Vai tev bieži patīk izlikties? Tu esi gudrs, dumjš? Tu gribi mācīties, strādāt? Kādi ir tavi nākotnes mērķi, kādi ir tavi dzīves ideāli — un vai tev tādi vispār ir? Tu man, lūdzu, piedod, bet, tā kā Marina man pirmīt teica un agrāk rakstīja vēstulēs, ka viņa tevis dēļ esot gluži vai bez prāta. . .

—  Tēti!— Marina iesaucās un pārmetoši paskatījās uz tēvu.

—   Tādēļ es tomēr gribētu zināt, kas tu tāds esi?— Matvejs Aleksandrovičs turpināja.— Bez jebkādas uzspēles vai dižošanās.

—   Nevajag,— sacīja Marinas māte.— Es jau redzu. To jūt mana sirds — Niks ir labs zēns. Vai tad slikts cilvēks ziemas laikā būtu varējis kaut kur meklēt un pilnīgi svešam cilvēkam dāvināt baltus ziedus?

Larisai Petrovnai aizķērās balss, viņa vairākas reizes noklepojās, tad klusā, mazliet dziedošā balsī turpināja:

—   Paldies tev, dēls. Tas mani iepriecināja. Es ticu, ka tu pret Marinu vienmēr izturēsies labi. Nezinu, cik ilgi šī jūsu draudzība un mīlestība turpināsies, taču, dabiski, ļoti gribētos, lai tā jums paliktu uz visu mūžu. Jo kas gan vēl var būt skaistāks par pirmo mīlestību? Un to saglabāt. . Kaut ko mēs sev varam paturēt vienīgi tad, ja tas mums nāk līdzi ar sāpi, ja tas ir grūti un mēs par to baiļojamies. Viegli ir tikai neko nedarīt, neko negribēt un par visu ņirgt. Bet tie ir tukši cilvēki. Un varbūt tieši tādēļ ļoti bīstami. Jo tieši šais tukšajos bieži kāds ielej naida indi, izkropļo viņu domāšanu un virza uz nelietīgu rīcību. It sevišķi spilgti tas izpaudās kara laikā. Es jau zinu, ka jums, jaunajiem, par karu netīk klausīties. Jūs nodarbina pavisam kas cits. Bet mums karš ir ne tikai sakropļota jaunība, bet arī bērnība. Tas bija laiks bez rotaļlietām.

Marinas māte bija gauži sirma. Sejā labsirdīgs, mazliet sērīgs skatiens. Mugurā virs kleitas adīta jaka. Kad viņa pasniedzās, lai Nikam uz šķīvja uzliktu tortes gabaliņu, viņš pēkšņi pavisam tuvu sev priekšā ieraudzīja vāju sievietes roku — un dažus centimetrus virs plaukstas locītavas ietetovētu garu sešciparu skaitli. Niks spēji nosvīda un, neparastā redzējuma satraukts, paskatījās te uz Larisu Petrovnu, te uz Marinu. Viņš bieži bija redzējis un zināja, ka dažādus tetovējumus uz rokām, krūtīm un citām ķermeņa daļām sev liek zīmēt un rakstīt tikai tie, kas bijuši ieslodzījuma vietās vai arī braukuši uz kuģiem.

«607502»—skaitļi bija tik spilgti, kā miesā būtu iedzīti vakar.

Bet Larisa Petrovna taču bija Baltkrievijas PSR Nopelniem bagātā skolotāja. . .

Viņa tūlīt pamanīja Nika apmulsumu un nez kādēļ vainīgi pasmaidīja.

—   Tu ieraudzīji?. . .

Niks pamāja.

—   Es to parasti slēpju, kaut gan dažreiz domāju — kādēļ? Tas jau nav mans kauns, bet gan viņu. . .

Larisa Petrovna nolieca galvu un mazliet nervozi sāka plucināt baltā galdauta izrakstīto malu. Tad galvu pacēla un miklām acīm paskatījās uz Niku.

—   Tas ir Osvencimas numurs,— viņa piepeši sacīja drebošā balsī.— Mēs tur ar māti un māsu nokļuvām četrdesmit trešā gada ziemā. Ap janvāra beigām. Tēvs bija partizānos. Vācieši, kā sendienās sirotāji, dedzināja sādžu pēc sādžas. Visus jau tomēr nenošāva. Kāda daļa palika tepat, bet pārējos dzīvos aizdzina uz Polijas vai Vācijas koncentrācijas nometnēm. Starp citu, vienu daļu aizsūtīja arī uz jūsu Latviju, uz Salaspili, vai nometināja speciāli ierīkotās vietās. Mēs nokļuvām Osvencimas koncentrācijas nometnē. Man toreiz bija trīs gadi, bet māsai mazliet pāri gadiņam. Sos skaitļus mums ietetovēja jau pirmajā dienā — tūlīt pēc pirts. Vispirms man, tad māsai. Redzi, garš sešzīmju skaitlis. Māsai mazliet savādāks. Tos, pat ļoti gribot, bieži atkārtojot, ir grūti atcerēties. Bet māte stāvēja mums blakus un šos skaitļus — manu un māsas, tātad divpadsmit dažādus ciparus — redzēja tikai vienu īsu mirkli. Nākamajā brīdī mēs jau tikām šķirti. Un tomēr tie viņas atmiņā iegūla uz visu mūžu. It kā tie tur būtu iededzināti vai ar drausmu sāpi iekalti, kā akmeņkalis iekaļ burtus piemineklī. Tas liekas pat neticami, cik laba mums kādreiz atmiņa. Māte šos skaitļus varēja pierakstīt tikai pēc atbrīvošanas. Jo notika brīnums — mēs visas trīs palikām dzīvas. Māsa — Marinas krustmāte — nokļuva bērnunamā Novosibirskā, bet es — Uzbe- kijā. Māte to, protams, nezināja, jo visu ieslodzījuma laiku bijām šķirtas. Iespēja, ka mēs abas būtu vēl dzīvas, bija tik ārkārtīgi niecīga, ka māte, atgriezusies mājās, vairākus gadus staigājusi sērās. Nepārtraukti raudājusi par vīru, kas bija kritis partizānos, un par abām mazajām meitiņām, kuras sadedzinātas Osvencimas krāsnīs. . . Bet mēs dzīvojām. Tagad es saprotu, ka māte to nemaz nevarēja nejust. Viņa ar kaut kādu sesto vai desmito prātu sajuta, sadzirdēja, ka mēs viņu kaut kur tālumā nepārtraukti saucam. Un piecus gadus pēc kara beigām viņa sāka mūs meklēt. Pagāja vēl pieci gadi, un māte mūs atrada. Un zināt, kā? Man taču bija cits uzvārds, arī vārdu iedeva citu. Māsai tāpat. Dzimšanas gadu varēja noteikt tikai aptuveni. Nekādu sevišķu pazīmju tāpat nebija. Un tomēr. . . Māte mūs sameklēja, lūk, pēc šiem pašiem ietetovētajiem skaitļiem. Ja viņas atmiņa būtu kļūdījusies tikai par vienu ciparu, tas droši vien nebūtu bijis iespējams.

Visi kādu laiku klusēja. Larisa Petrovna vairākas reizes ar kabatas lakatiņa stūri izslaucīja acis un iedzēra dažus malkus kūpošas tējas.

— Tas gan laikam bija priecīgs notikums,— Niks sacīja.

— Es atrados pirmā,— Larisa Petrovna turpināja,— pēc pusgada abas braucām uz Novosibirsku pēc māsas. Protams, tas patiešām bija bezgala priecīgs notikums, taču tagad es domāju, ka mūsu mātei tas laikam tomēr bija kaut kas nesalīdzināmi lielāks. To jau vārdos nemaz nevar pateikt. Tā bija visa viņas dzīve, viņas lielā sāpe, lielākā laime un pat dzīvība. Divas nedēļas pēc atgriešanās no Novosibirskas māte nomira, un mēs ar māsu atkal palikām bārenes un augām bērnunamā.

Niks bija satriekts. Viņš paskatījās uz Marinu. Meitene nopietna sēdēja blakus savai mātei. Nikam kļuva žēl Larisas Petrovnas, taču Marinas nez kādēļ viņam bija žēl vēl vairāk. Viņš pat tīri fiziski sajuta, kā iesāpas sirds.

Cik ārkārtīgi maz ir vajadzīgs, lai mēs visi būtu.

Un dažreiz vēl mazāk, lai nebūtu.

Kas mūs šeit visus ir savedis kopā?

Liktenis?

Vēlu vakarā, kad kopējā istabā Niks uz brīdi palika viens, pie viņa pienāca Marinas tēvs un uzlika roku uz pleca.

—   Dēliņ,— viņš klusā, nedaudz aizsmakušā balsī teica un apmulsis skatījās sāņus.— Kā redzi, mēs esam vienkārši ļaudis. Māte visu mūžu strādā par skolotāju, bet es esmu meistars apavu fabrikā. Marina pūlas par medicīnas māsu — un ej nu vēl sazini, kas viņai tur iznāks ar to Medicīnas institūtu! Bet tava māte esot slavena aktrise. Tēvs ievērojams kinooperators. Pats arī taisies mācīties par režisoru. Tātad tu dzīvo un joprojām dzīvosi mākslas pasaulē. Es nesaku, ka tā būtu labāka vai sliktāka par citām, taču stipri savādāka gan. Cilvēki man tur liekas tādi lieli īpatņi, ar daudz vaļīgāku izturēšanos, ar daudz brīvākiem uzskatiem dažādos jautājumos. . . To skaitā arī mīlestībā un ģimenes dzīvē. . .

Matvejs Aleksandrovičs noņēma roku un apsēdās blakus Nikam. Skarbums sejā un balsī bija pazudis. Tagad viņš uz jauno cilvēku skatījās ar tādu kā lūgumu un cerību.

—   Marina ir klusa un kautrīga meitene,— viņš turpināja.— Tu esi viņas pirmā mīlestība. Es to zinu skaidri. Un viņa tev tic. Vairāk nekā man un savai mātei. Tu viņai tagad esi viss. Gan dievs, gan ģēnijs. Un tu nedrīksti, dēliņ, nekādā gadījumā nedrīksti šo viņas ticību sagraut.

Tu nedrīksti iznīcināt viņas mīlestību! Tas būtu pārāk nežēlīgi. Tas vispār nebūtu cilvēka cienīgi. Vismaz pašlaik. Bez tam viņai tur, Rīgā, nemaz tik labi neklājas. Grūts darbs, neierasta vide, cilvēki, visapkārt sveša valoda un ne vienmēr draudzīga attieksme. Tev viņa ir jāsaudzē, dēls, ja jau tu to esi apņēmies. Puikas gadi acīmredzot ir beigušies. Tagd tev visur un vienmēr ir jāizturas jau kā vīrietim, kas ir uzņēmies atbildību par vājāko.

Pēc tam Matvejs Aleksandrovičs cieši satvēra Nika roku un mazliet to parāva uz savu pusi.

—   Tev man ir jāapsola. . .— viņš stipri satraukts teica,— lai es un māte šeit varētu mierīgi dzīvot. . . Tev mums ir jāapsola, ka tu vienmēr pret viņu būsi labs. Bet ja tev tādas pārliecības nav. . . Ja tu to apsolīt nevari. . . Tad nevajag. Tad tas godīgi jāpasaka un jāliek viņa mierā.

Niku pārņēma savāda, mazliet baiga sajūta. Šķita, ka viņš atrodas kādas ļoti senas tiesas sēdē un tagad viņam Augstākā tiesneša priekšā ir jādod zvērests, kuru nāksies pildīt visu mūžu. Bet, ja tu šo zvērestu kādreiz lauzīsi, tūlīt tiksi atdots Bendes rīcībā.

Un tā jau arī ir.

Vai tad vissenākā šīs pasaules tiesa nav mūsu pašu sirdsapziņa?

Un Augstākais Tiesnesis — mīlestība?

Un Bende — pievilto nicinājums?

Un Sods — aizmirstība un vientulība?

Niks piecēlās kājās un ieskatījās sirmā cilvēka acīs.

—   Esiet mierīgs,— viņš noteiktā balsī sacīja.— Es jums dodu savu godavārdu — manis dēļ Marina nekad neraudās.

Kad pēc neilga laika Niks atgriezās Marinas istabā, viņš uz brīdi apmulsis apstājās.

Viņa priekšā stāvēja Marina, tērpusies garā, baltā naktstērpā, balti smaidīja un izskatījās, it kā nupat būtu izkāpusi no kādas vecmeistara gleznas.

32

Viņi atgriezās Rīgā tikai pēc nedēļas.

Sniegs bija nokusis, un caurām dienām līņāja sīks, rudenīgs lietus.

Niks turpināja darbu papīra griešanas cehā un Baltkrievijas brauciena iespaidā beidzot uzsāka Kinematogrāfijas institūta iestājeksāmenu pirmajai kārtai tik ļoti nepieciešamo sacerējumu.

Viņš to rakstīja no tīras sirds, ar visdziļāko pārliecību, tajā ielikdams visas savas spējas, kādas nu viņam vispār piemita. Jo tas, ko Niks Baltkrievijā bija redzējis un dzirdējis, viņu satrieca. Sākot jau ar Larisas Petrovnas stāstījumu par savu bērnību, kuru viņai nācās pavadīt Osvencimas koncentrācijas nometnē, un beidzot ar kādu vientuļu piemiņas akmeni ceļa malā, kur kādreiz ticis nošauts astoņpadsmitgadīgs partizāns, kad tas kādu vakaru devies ciemos pie savas meitenes.

Un vēl. . .

Tūlīt pēc atgriešanās no Vitebskas Niks savāca savu trūcīgo iedzīvi un pārcēlās pie mātes. No Kalēju mājas viņš aizgāja, sagaidījis tādu brīdi, kad tur neviena no saimniekiem nebija. Arī Lijas. Niks tomēr viņas priekšā juta tādus kā nelielus sirdsapziņas pārmetumus. Veselu gadu viņi bija dzīvojuši zem viena jumta un dažreiz bijuši tuvi. Tas kaut ko tomēr nozīmēja. Ja ne viņam, tad Lijai jau nu katrā ziņā. Viņš gan, kā parasti, sevi mēģināja attaisnot ar to, ka šai meičai neko netika solījis, nekad nebija viņai uzmācies, bet tas neko nedeva. Niks jutās vainīgs un nožēloja, ka toreiz it kā pa jokam tomēr bija sapinies ar Liju.

Lai saimnieki neuztrauktos, Niks uz galda atstāja zīmīti.

God. Kalēji!

Atzīstos, es Jums biju slikts īrnieks. Ne vienmēr laikā maksāju istabas naudu, bieži slepus izmantoju Jūsu telefonu un traucēju, skaļāk uzgriezdams mūziku. Nu tas ir beidzies. Es aizeju dzīvot citur. Paldies par viesmīlību! Varbūt vecumdienās, kad būšu kļuvis bagāts, es atkal šeit atgriezīšos un šo māju nopirkšu. Man ļoti patīk tās divas ābeles, kas aug pie «manas» istabas loga. Uz redzēšanos!

Māte Nikam ierādīja istabu, kurā bija iekārtota bibliotēka un darba kabinets. Visa dzīvokļa kopējā platība bija astoņdesmit seši kvadrātmetri, bet Nika istaba viena pati aizņēma trīsdesmit. Kad viņš tajā pirmo nakti gulēja, viņam radās iespaids, ka atrodas kādā no Ermitāžas zālēm. Pie tādas platības, greznības un labierīcībām viņš vēl nebija pieradis.

Pienāca divdesmit ceturtais decembris. Vieniem tie bija Ziemassvētki, bet citiem vienkārši īsākā diena gadā. Turklāt tā vēl iekrita brīvdienā.

Niks ar Marinu jau no rīta aizgāja pie Eduarda, jo pēc tam viņi bija sarunājuši pa ceļam paķert vēl Ingu un braukt ciemos pie Teodora.

Atkal bija uzsnidzis sniegs, un, kad viņi atvēra Bērziņu dižā īpašuma vārtus, turpat arī satika pašu saimnieku, kas, ģērbies krāsu traipiem nosmērētā vatniekā, mājas priekšā centīgi tīrīja sniegu.

—   Ā, Niks!— Mākslinieks iztaisnoja muguru un, plati smaidīdams, sniedza ciemiņam roku. Pēc tam vērīgi ar profesionāļa aci noskatīja Marinu.— Priecājos, jaunkundze, jūs redzēt savas necilās būdas priekšā! Vai nebūsit topoša aktrise?

—   Nē!— Marina dzidri iesmējās.— Kādēļ jūs tā domājat?

—   Es nedomāju. Es vienkārši tā spriežu. Jūs esat skaista kā balta svētdienas diena, un jūsu skatienā ir tas, ko visi vīrieši veltīgi meklē tik daudzu sieviešu acīs. Nez vai tas puika būs to pamanījis, bet es redzu. Jūs esat brīnums. Tādēļ nebrīnieties, ja es kādreiz palūgšu atļauju jūs gleznot. Ceru, ka tie parketi un kamīni vēl nebūs manī uzveikuši pēdējās talanta druskas.

Marina smaidīja. Viņa bija ģērbusies savā baltajā kažokā, galvā balta cepurīte. Šoreiz gan baltās šalles vietā bija aplikta zila. Tā vēl vairāk izcēla viņas vienreizēji gaišo un tīro seju, lielās acis un sārtās lūpas.

Varbūt tieši viņa ir pats skaistākais, ko daba līdz šim ir radījusi, Niks nodomāja. Brīnumu brīnums, kas neticamā kārtā iekritis rokās man.

—   Kur tik ilgi biji pazudis?—vecais Bērziņš pavaicāja.— Palīdzēji taisīt kādu filmu?

—   Nē,— Niks atbildēja.— Lai viņi vēl dažus gadus iztiek bez manis.

—   Ko tad dari? Eduards kaut ko stāstīja par papīra ruļļiem.

—   Jā. Vienā mazā ūķītī tirdzniecības vajadzībām griežu papīru.

—   Darbs smags?

—   Tā nekas.

—   Cik viņi tev tur maksā?

—   Es strādāju nepilnu dienu, bet divi simti man ir.

—   Phē!— Bērziņš nicīgi nospļāvās.— Nāc pie manis, un tev būs vismaz pieci!

—   Vai tad viss aprakts naudā?

—   Bet kur tad?

—   Kādēļ tad jūs Eidi dzināt mācīties? Būtu sev palīgos ņēmis viņu!

—   Vai es kāds pavēlnieks? Ko pats grib, to dara! Bet nekas! Pabeigs to institūtu, mazliet pastrādās par inženieri ar simt divdesmit rublēnu mēnešalgu, pēc tam pats skries pie manis. Gan redzēsi! Kur citur viņš liksies? Mūsu brigādē tieši derētu viens kamīnu mūrētājs ar augstāko izglītību!

—   Tuvākajā laikā inženieriem algas tikšot paaugstinātas,— teica Marina.— Projekts jau esot izstrādāts.

Vecais Bērziņš savilka tik skābu ģīmi, it kā nupat būtu iedzēris etiķi.

—   Cik tad viņi taisās pielikt?— viņš it kā nevainīgi pavaicāja.— Piecus, desmit rubļus?

—   Ne jau visiem inženieriem alga ir simt divdesmit,— Marina klusi iebilda.— Pazīstu arī tādus, kuriem alga kopā ar prēmijām ir tuvu pie trīs simtiem.

—   Ei nu ei?— Bērziņš neticīgi iepleta muti. Nikam šķita, ka viņš uzspēlē.

—   Jā! Tiem, kas strādā ražošanā!— Marina nez kādēļ nerimās.— Bez tam neviens no jaunajiem, stājoties universitātē vai citā augstākajā mācību iestādē, par nākamo algu vispār nedomā! Es, piemēram, nākamgad stāšos Medicīnas institūtā. Kad to pabeigšu, pirmaja laikā man tāpat droši vien nekāds lielais atalgojums nebūs. Ko tad darīt? Nestāties? Nekļūt par ārstu, bet iet asfaltēt ielas?

—   Dies pasarg!—Bērziņš tik spēji pameta gaisā rokas, ka lielā sniega lāpsta ar skaļu blīkšķi nokrita zemē.— Jums, Marina, būtu jāstrādā par manekeni. Pavisam nopietni. Jums vajadzētu iet pie māksliniekiem par modeli vai būt turīga vīra sievai, kas prastu jūs novērtēt un sniegt visu, ko esat pelnījusi. Bet pelnījusi jūs esat sev pie kājām zemeslodi.

—   Ko jūs, ko jūs!— Meitene draiski pieķērās Nikam pie rokas.— Es labāk esmu nabaga studenta sieva nekā bagāta veča kalpone!

—   O, tā vis nesakiet! Bagāts vecis nekad tādu meiteni par kalponi neturēs!— Bērziņš, plati smaidīdams, paskaidroja.— Esiet droša! Tas viņam vienkārši nebūtu izdevīgi. Tāda smuka sieviņa izmaksā lielu naudu, un tādēļ, kā jebkuru dārgu mantu, viņš to katrā ziņā ļoti saudzētu. Jo parasti bagāti cilvēki ir ari gudri.

—   Bērziņ, skopi!— Niks iemeta starpā.

—   Bet kas vispār ir bagātība?— Marina painteresējās.

Bērziņš, seniors, domīgs paberzēja pieri un pacēla

nokritušo lāpstu.

—       Sl māja ir bagātība,— viņš nopietns sacīja, ar roku parādot uz divstāvu celtni.— Un divi žiguļi garāžā ari ir bagātiba. Un šis dārzs ir bagātība. Un makā krietns naudas žūksnis un rēķins krājkases grāmatiņā ari kaut ko nozīmē. Jūs tam nepiekrītat?

—   Piekrītu, bet stipri nosacīti,— Marina atbildēja.

—   Kādēļ nosacīti?— Bērziņš ieinteresēts pajautāja.

—   Vai ne tādēļ, ka jums pašai nekā tāda nav?

Marina atkal dzidri iesmējās.

—        Patiešām nav!— viņa izteiksmīgi noplātīja rakstainos cimdos ietērptās rokas.— Man ir jaunība! Bet tas nozīmē, ka man pieder vēl visa dzīve! Mani pagaidām nemoka arī nekādas slimības. Es vēl nepazīstu neuzticību un ģimenes ķildas. Un pats galvenais — man laimējies mīlestībā! Jums vajadzētu piekrist, ka ari tas taču kaut ko nozīmē, vai ne?

Bērziņš pašūpoja galvu.

—       Tā jau ir, bērni,— viņš teica un kaut kā nikni ietrieca lāpstu sniega kaudzē.— Patiešām, jums vēl ir viss, ko es jau sen esmu zaudējis. Man liekas, tas tomēr nav taisnīgi.

—       Bet Maestro!— Niks iesaucās.— Toties māja, nauda un divi žiguļi!

—       Māja ir, tas tiesa,— Bērziņš piekrita.— Bet, kā redzi, pašam jāstrādā kā pēdējam vergam.

—   Eduards nepalīdz?

—       Sad tad jau palīdz,— Bērziņš atbildēja,— bet tagad viņam prātā vairāk tās mācības un Vanda.

—   Un tas ir slikti?

—   Nē, es jau neko nebļauju,— vecais Bērziņš norūca,

—   bet vai nav tomēr tā kā mazliet par agru?

—   Kas?

—        Nu. . . tā kopā dzīvošana. Es nezinu, varbūt tagad ta pieņemts, gandrīz vai norma, bet. . . Man tas īsti nepatīk. Par agru! Jums taču visiem ir tikai astoņpadsmit gadu, pavasarī būs jāiet dienēt. . . Kur jūs liksiet savas meitenes? Atstāsiet ar pilniem vēderiem? Par apsmieklu cilvēkiem, jā?

Niks nepatikā sarauca uzacis.

—   Es gan neesmu dzirdējis, ka kāds kaut kur būtu smējies par meiteni, kas gaida bērnu.

—   Pagaidi, gan vēl dzirdēsi!— Bērziņš skaļi pateica, un izskatījās, ka viņš tagad laikam patiešām ir sadusmojies. — «Meitene, kas gaida bērnu!» Tas tev patīk? Vai par to vien jau nav jāsmejas pilnā balsī? Bet vai vispirms nevajadzētu pabeigt skolu, kaut arī augstāko, nodienēt armijā, sākt strādāt, dabūt dzīvokli vai sākt celt māju. Es jau neko nesaku, gulta, protams, cilvēkam dod daudz prieka, taču ir tikai niecīga daļiņa no tā, kas mums dzīvē ir jādara. Kādēļ jūs par to nemaz nedomājat?

—   Vai tad mēs nedomājam?

—   Neizskatās vis,— Bērziņš šaubīdamies pakratīja galvu.— Jūs varbūt tam nemaz vēl neesat īsti nobrieduši. Tu neapvainojies, Nik, un arī jūs, jaunkundz, taču esmu pilnīgi pārliecināts, ka arī mīlestībai jūs vēl neesat tā pa istam nobrieduši. Pamīlēties — jā! Tur jūs esat stipri nadzīgi. Bet vai tu vispār zini, kāda ir atšķirība starp īsu mīlestību un mīlēšanos?

Niks, mirkli padomājis, nemaz vairs negribēja ar veco Bērziņu sarunu turpināt. Lai viņš par šiem jautājumiem diskutē ar savu dēlu Eduardu, bet mēs ar Marinu paši tiksim skaidrībā.

—   Labi, Bērziņonkul,— Niks atmeta ar roku.— Gan jau mēs nekur nepazudīsim! Mēs tomēr esam daudz stiprāki nekā jūs, vecie, to dažreiz iedomājaties!

—   Lai jau tā būtu,— Bērziņš lēnīgi pamāja ar galvu.— Dūšas jums pietiek, tas tiesa. Skaistas meitenes arī protat sadabūt. Taču man šķiet. . .

Bērziņš uz mirkli apklusa, mazliet samulsa, tad jautri pasmaidīja.

—   Dzīvojiet laimīgi!—viņš negaidīti pateica un sniega lāpstu strauji pielika pie pleca, kā to dara kareivji ar šauteni.— Dzīve ir slikta tikai tiem, kas paši ir slikti, neuzņēmīgi vai slinki. Pārējiem dzīvīte ir kā balta dieva dāvaniņa. Bet, ja jau reiz tā mums ir tikusi, tad to vismaz nevajadzētu gluži par velti izniekot. Nekā cita mums jau vairs nebūs.

—   Mēs pacentīsimies,— Marina apsolīja.

—   Eduards taču mājās ir, vai ne?— Niks pavaicāja.

—   Kā tad, ka ir!—Bērziņš apstiprinoši pamāja un tad dusmīgi piebilda:— Un tā tur izkrāsojusies lellīte arī! Kā pielīmēta!

Viņi iegāja iekšā, un Niks nodomāja, ka vecais Bērziņš par Eida Vandu laikam sajūsmā vis nav. Vēl sadusmosies pa īstam, ņems un Eduardu izsvītros no mantinieku saraksta! Testamentā visu norakstīs savam mīļajam sunītim vai centīgajai mājkalpotājai. Tad tas būtu gandrīz vai kā vecos angļu romānos.

Bet varbūt mēs patiešām visu esam sākuši mazliet par agru?

Mašīna lēni brauca pa sniegotu ceļu. Gar abām malām vienmuļi stiepās mežs. Vietām uz ceļa pazibēja apledojums, un tad Eduards ātrumu vēl samazināja. Viņš brauca uzmanīgi pat vasarā. Un ne tikai tāpēc, ka pilnībā vēl nebija apguvis vadītāja prasmi, bet galvenokārt tāpēc, ka saudzēja gan jauno mašīnu, gan sevi un tos, kas tobrīd mašīnā atradās. Viņš apzinājās savu atbildību.

—   Nekas jau nav vieglāk kā nosisties!— Eduards teica.— Es dažreiz pat apskaužu tos daudzos žiguļu pašnāvniekus. Ātri un viegli! Katrā ziņā daudz drošāk nekā ar indi vai lodi. Tikai žēl, ka pēc tam skats nav nekāds sevišķi foršais.

—   Tu gan par to tagad varēji nerunāt!— Inga iebilda un saīgusi savilka savas izkrāsotās uzacis uz augšu.

Niks tā arī nevarēja saprast, kas ar šo meiteni īsti notiek. Bet varbūt nenotiek nekas! Inga Rītiņa vienkārši bija un tā ari palika klases skaistākā un gudrākā meitene un atbilstoši šim augstajam statusam turpināja dzīvot un rīkoties.

Inga bija kļuvusi visai iedomīga. To varēja redzēt uzreiz. Tāda gan viņa bija arī agrāk, taču tagad tas jo sevišķi krita acīs un arī uz nerviem. Pēc pēdējās filmēšanās klāt nākušais pašapziņas lādiņš bija sevišķi liels, un to viņa vietā un nevietā šāva uz saviem varbūt daudz mazāk veiksmīgajiem biedriem.

Bez tam klīda runas, ka viņai pašlaik esot arī divi mīļākie no «augstākajām aprindām». Vieni teica, ka tie esot kinostudijas ļaudis, citi atkal zinīgi miedza aci un čukstēja: «Nem augstāk!» Bet pati Inga visu noliedza un paziņoja, ka tās esot tikai viņas skauģu un nelabvēļu tenkas.

Inga vēl joprojām satikās ar Teodoru, bet tas notika arvien retāk un retāk. Parasti viņa aizbildinājās ar nevaļu, mācībām, filmēšanos un lielo attālumu līdz Teda tagadējai dzīvesvietai.

Turp viņi tagad arī brauca. Niks sēdēja priekšā blakus Eduardam, bet visas trīs meitenes atradās aizmugurē.

Vanda ar Marinu sapratās uzreiz, un viņām bija par ko runāt, bet Inga turējās savrup un tikai dažreiz izmeta pa indīgai piezīmei. Viņa sākumā vispār negribēja šai braucienā piedalīties, un Nikam nācās viņu gandrīz vai ar varu iestumt mašīnā.

«Sarunājuši bijām? Tad lūdzu! Nelauzies!»

—        Diez kā tur tagad mūsu Tedim iet?— Niks pagriezās pret Eduardu.

—        Nesen pie viņa biju,— Eidis atbildēja.— Vispār tā nekas. Elpot var. Drīzumā saņems jaunu vāģi, tā viņam vismaz ticis apsolīts. Kolhozs jau varens, ko tur runāt! Priekšsēdētājs esot lāga vecis, visādi jaunos atbalstot.

—        Galvenais, ka viņam ir kur dzīvot,— Vanda pateica.— Viņa brālim Leonam pirms mēneša piedzimis puika, un, ja Tedis būtu palicis Rīgā, viņiem tagad tai vienā istabā būtu jāmitinās četriem.

—       Tedis tomēr ir krama vecis,— Niks sacīja.— Varbūt visgodīgākais no mums visiem.

—        Es gan tā nedomāju,— Inga iebilda.— Atradis godīgumu! Tā vienkārši bija bēgšana no dzīves grūtībām!

—   Vai tad tagad viņam ir viegli?— Niks pavaicāja.

—        Protams!— Inga tūlīt atsaucās.— Kas vainas! Dzīvo divās istabās, braukā ar mašīnu, ne par ko nav jāatbild un var pie sevis vest kolhoza krāšņākās slaucējas!

—        Beidz muldēt!— Niks dusmīgi teica.— Tu labi zini, ka no meitenēm viņš redz tikai tevi!

—   Tur jau arī ir viņa nelaime.— Inga smagi nopūtās.

—   Un stiprā mērā arī mana. Man ir noriebušās viņa greizsirdības scēnas! Draud pat nosist!

—       Tad uzvedies godīgi!— Eduards skaļi pateica.— Tev vēl tā kā par agru tēlot Mirdzu Martinsoni! Atradusies kinozvaigzne!

—   Un vai tad ne?— Inga cēli pameta skatienu augšup.

—   Tūkstošiem meiteņu var tikai sapņot par to, ko es jau esmu sasniegusi! Turklāt bez kaut kādiem blatiem. Pati saviem spēkiem! Pati ar savu talantu! Bet ja jums tas nepatīk . . .

—        Patīk,— Niks smaidīdams teica.— Pat ļoti patīk! Mēs visi par tevi esam sajūsmā!

—   Beidz ņirgt. . .

—   Nē, patiesi,— Niks nopietni sacīja.— Neviens nesmejas. Bet tev gan nevajadzētu augstprātīgi izturēties pret citiem. Kaut vai pret tām tūkstoš meitenēm, kuras tu it kā esi apsteigusi. Par to vēl varam strīdēties. Jo katram savs. Varbūt viņas savukārt tev ir tālu priekšā pa kādu citu līniju.

—   Hā!— Inga nicīgi iesmējās un, lai gan mašīnā bija diezgan silti, savu skaisto galviņu ierāva pūkainā kažoka apkaklē. Sai brīdī viņa gandrīz mats matā izskatījās kā Regīna Razuma filmā «Ceplis».

Tas pats koķetīgais, šķelmīgais smaids. Pēc trīsdesmito gadu modes «zēngalviņā» apgriezti mati. Pavedinošais acu skatiens. Juteklīgās lūpas. Un mazliet pietēlota bravūra un skumjas. Nemaz nebija jābrīnās, ka Teodors Veilands viņā bija samīlējies līdz pēdējai skrūvītei. Un vēl daži no «augstākajām aprindām». Tādu meiteni kuru katru dienu vis nesastapsi.

—   Klāt esam,— Eduards pateica un no lielās šosejas uzmanīgi iegrieza sānceļā. Tas vispirms veda cauri nelielam mežam, tad sākās klajš lauks, un, kad tas beidzās, aiz nelielas kailu bērzu birztalas viņi ieraudzīja nedaudz sašķobījušos koka māju.

Pagalma vidū, ģērbies īstas aitādas puskažociņā, viņus gaidīdams, stāvēja Tedis.

33

—   Nē, tas nav tas!— Niks sacīja.— Es labāk turos pie šāda principa — ja tevi septiņas reizes gāž zemē, tad celies astoņas reizes augšā!

—   Bravo!— Tedis iesaucās un sasita plaukstas.— Tas tieši pēc tevis izklausās.

—   Vai nav labs spieķis, uzsākot mūsu lielās dzīves ceļu?— Niks pasmaidīja.— Uz šādu principu es varu droši balstīties.

—   Bet uz ko tu?— Teodors pagriezās pret Ingu un neatlaidīgi skatījās viņas spilgti izkrāsotajā sejā. Tedis bija sasprindzis, šķita — no Ingas atbildes ir atkarīga visa viņa turpmākā nākotne.

—   Ja man lemts kādu gabalu iet pa šo dzīvi,— viņa lēni un mazliet uzspēlēti sacīja,— tad es gribu balstīties tikai pati uz sevi. Jā! Pati uz saviem spēkiem, uz savu prātu, uz savu talantu un skaistumu! Un nemaz nemēģiniet atkal ņirgt! Sievietēm skaistums varbūt ir pats drošākais, pie kā viņas savā dzīvē var turēties.

—   Es domāju, ka visdrošākais tomēr ir kāds cilvēks,— Tedis, kļuvis pavisam domīgs, klusi iebilda.— Draugs, īsts, labs draugs. Pie tā vajadzētu turēties.

—   Tā ir grāmatās!— Inga nevērīgi atmeta ar roku.— Tie ir tikai mūsu skolotāju gudrie padomi! «Draudzējieties! Tas ir tik brīnišķīgi! Mīliet! Tas ir vēl brīnišķīgāk!» Bet ko cilvēki īstajā dzīvē visbiežāk pazaudē? Tieši draugu! Kur cilvēki visbiežāk viļas? Mīles-, tībā! Tā ka nestāstiet man te pasaciņas par laimi un ilgstošu draudzību! Šodien katrs domā un paļaujas tikai uz sevi! Pats sevi jau nepiekrāpsi. Nenodosi. Skaistums nepazudīs, tieši otrādi — tas vēl vairosies, tāpat kā gudrība un dzīves pieredze. Tad pasakiet, mīlīši,— kādēļ man vēl ir vajadzīgs kāds palīgs?

Visi uz Ingu skatījās, mazliet izbrīnījušies. Kaut ko tādu viņi nebija gaidījuši. Ne jau tāpēc, ka Inga atklāti pateica, ko domāja. Viņi visi bija pieraduši runāt, neko neslēpjot un neliekuļojot. Šoreiz pārsteidza Ingas nevēlēšanās atzīt draudzību un mīlestību par dzīves pamatvērtībām. Tas bija kaut kas šokējošs, it sevišķi tādēļ, ka visi zināja par viņas attiecībām ar Teodoru un viņš to visu dzirdēja. Bet iespējams, ka tieši viņam tas arī tika teikts. Speciāli. Liecinieku klātbūtnē. Lai visi dzird, ka viņa šo spēlīti beidz! Un, ja tas tā patiešām bija, tad Inga bija šāvusi precīzi. Teodors nolieca galvu un skatījās sāņus.

—   Es gribu būt stipra!— viņa turpināja.— Mūs taču mācīja un vēl tagad aicina būt stipriem! Kādi kalni būs jāgāž! Un tādēļ es jau pašā sākumā gribu, lai neviens mani nemēģina stutēt! Es varu iet pati! Un iešu!

Teodors lēni pacēla galvu, ilgi un skumīgi raudzījās uz meiteni, kuru viņš bija gribējis iegūt par savu.

—   Kur?— viņš pavaicāja.— Kur tu taisies iet?

—  Tu pats to labi zini,— Inga izvairīgi pateica, atvēra rokassomiņu, sameklēja cigareti un aizsmēķēja.

—   Tu esi sākusi pat pīpēt?— Teodors pārsteigts jautāja.

—   Tā pa retam uzvelku. Bez tam man tev nekādas atskaites nav jādod! Jūs vispār abi ar Niku esat tādi kā miliči! Bet kas jums par daļu, ko es daru? Kas jūs man tādi esat? Skolasbiedri? Brīnišķīgi! Bet vai tādēļ man vēl jāturpina ar jums lēkāt klasītes?

Arī Vanda izbrīnījusies skatījās uz draudzeni.

—   Kas tev lēcies?

—   Nekas!

—   Tu esi stipri pārvērtusies.

—   Cilvēks manāmi pārvēršas tikai divos gadījumos,— sacīja Eduards,— ja viņš bezprātīgi iemīlas vai pret visu kļūst vienaldzīgs. Kā ir ar tevi?

Inga eleganti nodzēsa cigareti, kā diža aktrise ieturēja nelielu pauzi, tad visus noskatīja ar uzvarētājas smaidu.

—   Ne viens, ne otrs,— viņa atbildēja.— Es varu atļauties tādu greznību kā neiemīlēties! Kādēļ? Lai viņi visi skrien pakaļ man! Es visu savu mūžu esmu noskatījusies, kā mana mamma katru dienu baidās un uztraucas par tēvu! Ka tikai viņš neaiziet pie kādas citas! Ka tikai varētu saglabāt ģimeni! Ģimene principā ir saglabāta, un kas par to? Vai viņi ir laimīgi? Vai viņus apgaro mīlestība? Nē! Pienākums, prestižs un bailes sabojāt karjeru, lūk, kas viņus vieno! Bet es negribu tā dzīvot! Negribu! Ja es kādreiz ar kādu saiešos tā pa īstam, tad patiešām tikai tad, kad aiz mīlestības būšu kļuvusi galīgi traka! Lūdzu, piedod, Tedi, par atklātību. Tu esi labs draugs, un liels paldies tev par visu! Bet es tevi nemīlu un nekad nespēšu iemīlēt. Pamēģināju, taču nekas nesanāk. Tu vienkārši neesi mans tips. Un vispār, mīļie zēni un meitenes, vai jums nešķiet, ka nav vairs daudz ko atcerēties bijušo? Mēs taču tagad esam pavisam citi! Ne vairs skolnieciņi, bet studenti! Pilngadīgi, pieauguši cilvēki! Mums jāsāk pilnīgi jauna dzīve, nevis pēc inerces jāturpina vecā!

Tedis piecēlās un piegāja pie krāsns. Viņi visi sēdēja netālu no tās un skatījās, kā turpat viņu acu priekšā elpo dzīva uguns. Mitinādamies modernajos pilsētas dzīvokļos, viņi no tās bija atraduši. Un tāpēc varbūt pazaudējuši kādu būtisku saikni ar mūsu tālo pagātni, ar mūsu pašu sākotni.

Uguns, ūdens un gaiss.

Trīs pamatelementi, trīs varenie vaļi, uz kuriem balstās mūsu dzīvības, mūsu eksistences iespējas. Otrus trīs vaļus — mīlestību, draudzību un uzticību cilvēks ir izgudrojis pats, tādēļ arī tik bieži no tiem atsakās. Un nekas. Dzīvo!

Tedis noliecās, atvēra durtiņas un krāsns mutē iemeta vēl dažas pagales. Liesmas kļuva spilgtākas, un uz grīdas nokrita dažas kvēlojošas ogles.

Marina sēdēja uz neliela koka ķeblīša mazliet sānis un, zodu atbalstījusi pret saliektajām rokām, domīga vērās krāsainajā liesmu rotaļā. Viņa sarunā nepiedalījās, lai gan saprata visu, kas tika teikts. Vienmēr, kad Marina uztvēra Nika skatienu, viņa mulsi pasmaidija, it kā atvainodamās par savu klusēšanu.

Niks vēlreiz paskatījās uz meiteni un juta, ka viegli nodreb sirds. Tik skaistu viņš vēl Marinu nekad nebija redzējis. Liesmas savādi izgaismoja viņas īpatnējo seju, viņas gaišos, garos matus, viņas kaklu un ķermeņa augšdaļu, kas bija ieģērbta baltā, pūkainā svīterī. Marina šķita tik silta un maiga, ka tā vien gribējās pieiet viņai klāt, kā cāli paņemt rokās, pieglaust pie vaiga un pēc tam noslēpt azotē vai plaukstā. Lai neviens cits viņu nepaņem. Lai neviens nenodara pāri. Lai viņai vienmēr būtu labi.

—   Bet, Inga,— Teodors klusi iebilda,— vai tad mēs varam tik ātri pilnīgi pārvērsties?

—   Kā redzi, viņa var.— Eduards pameta ar galvu.

—   Vai tad mēs uzreiz tik krasi varam vakardienu nodalīt no šodienas?— Teodors turpināja.— Pašlaik, kurinot šo krāsni, tās siltumu mēs taču jutīsim vēl rīt un parīt. Tā ir ar visu, ko mēs darām un darīsim.

—   Tevi ir baigi samaitājusi šās vasaras filmēšanās,— Vanda sacīja, pārmetoši palūkojusies uz draudzeni.— Es jau tevi brīdināju — bēdz no Elmāra! Viņš ir pretīgs tips!

—   Mani neviens un nekas nav samaitājis!— Inga lepni pacēla galvu.— Vienkārši es atskārtu, ka tomēr kaut kas esmu! Studente, nevis kaut kāda tur šoferiene vai slaucēja! Esmu pietiekami gudra, acīmredzot tādēļ, ka arī mani vecāki ir prātīgi cilvēki, nevis kaut kādi alkoholiķi! Esmu skaista, un mani aicina filmēties! Tātad esmu arī talantīga. Man to izlikties neredzam, neņemt to vērā? Nekā nebij! Es skaidri apzinos, ka šai pasaulē nekad nebūšu nulle! Un to, starp citu, ir ļoti svarīgi apzināties. Tas ceļ manu pašapziņu, un kas tur slikts? Ko jūs visi tā par mani uztraucaties?

Niks piecēlās un nostājās Ingas priekšā. Viņš nevēlējās ar Ingu strīdēties. Viņam gribējās ar Marinu iziet laukā, kaut nedaudz pabradāt pa piesnigušajiem laukiem vai pabūt mežā. Tomēr viņš nespēja Ingai un varbūt arī pārējiem nepateikt to, ko domāja, par ko bija dziļi pārliecināts.

—   Inga,— Niks domīgs iesāka,— man agrāk likās, ka tu mūsu klasē esi ne tikai skaistākā un gudrākā, bet arī pati godīgākā meitene. Un tā laikam arī bija. Es uzsveru īpaši — godīgākā. Bet tagad man šķiet, ka tu vairs tāda neesi. Es nezinu iemeslus, un tie mani arī sevišķi neinteresē. Par tiem vajadzētu interesēties Tedim, ne man. Es runāju vienīgi tādēļ, ka Tedis ir mans draugs un viņš pats kautrējas jautāt.

Niks pagāja sāņus un apsēdās blakus Marinai. Krietnu brīdi domīgs raudzījās, kā krāsnī sprakšķēdama deg malka, tad atkal paskatījās uz pārējiem.

—   Nesen mēs ar Marinu bijām Baltkrievijā,— viņš turpināja.— Tur Vitebskā dzīvo viņas vecāki. Pabraukājām arī pa citām vietām un iepazināmies ar cilvēkiem, notikumiem. . . Tās ir atmiņas. Runa ir par pagājušo karu. Es zinu, ka par to mēs nemēdzam runāt. Par to pat domāt negribas. Mēs esam aizņemti ar savām šodienas problēmām, vispār esam pārāk aizņemti ar sevi un visdažādā- kiem sīkumiem! Kur dabūt jaunākos skaņu ierakstus? Kā tikt uz Stīva Janga koncertu? Kā izspiest no mūsu senčiem naudu jaunu lupatu un magu iegādei? Ar ko vēl vairāk izlēkt citu acīs? Ar ko pārsteigt, nošokēt? Un, protams, sekss! Dzīvā un nedzīvā veidā! Dod tik šurp! Bet tos, kuri toreiz karoja, kuri piedalījās pretošanās kustībā, kurus šāva, kāra un mocīja, nekas tāds neinteresēja. Viņiem nebija naudas, nebija turīgu vecāku, nebija krāsu televizoru, japāņu skaņu aparatūras, kinokameru un personisko automobiļu. Bet toties viņiem bija. . . kaut kas tāds, kā mums visiem varbūt ļoti pietrūkst. Tā ir cilvēcība. Spēja upurēties citu labā. Un tik liela Dzimtenes mīlestība, ka tās dēļ viņi varēja atdot savas dzīvības. Sai ziņā viņi stāv vismaz tūkstoš kilometru augstāk par mums. Jo viņiem galvenais bija pēc iespējas godīgāk nodzīvot savu īso dzīvi. Var būt, ka nevajadzētu vilkt tādas paralēles, un tomēr. . . Kādēļ mēs par to nemaz nedomājam? Kādēļ mēs bieži lepojamies tieši ar pretējo?

Visi bija kā ūdeni mutē ieņēmuši.

—   Mēs. . .— Vanda beidzot jautājoši paskatījās uz Niku.— Tu domā konkrēti mūs?

—   Jā, arī mūs,— Niks apstiprināja.

—   Tavuprāt, mēs esam negodīgi?— Vanda pavaicāja.

—   Nē, tā es nedomāju,— Niks atbildēja.— Es tikai gribētu, lai mēs viens uz otru tomēr varētu paļauties. It sevišķi melnos brīžos. Lai mēs domātu ne tikai par sevi, bet šad tad arī par kādu citu. Par to, kam šobrīd iet sliktāk nekā mums.

—   Nez vai tas būs īsti pareizi.— Eduards domīgi pakasīja pieri.— Vienmēr kādam ies labāk, citam sliktāk. Bez tam pie mums tā ir gandrīz vai tāda kā sērga! Visiem akurāt ir jāpalīdz! Nesekmīgam skolnieciņam tūlīt tiek sameklēti šefi — un, lūdzu, palīdzi! Lai šis mācās uz pieci! Huligānam jāpalīdz noturēties uz mūsu gaišā dzīves ceļa! Mazgadīgām palaistuvēm jāpalīdz atkal kļūt par šķīstām jaunavām! Jāpalīdz slinkajam kļūt čaklam un nabaga dzērājam atkal tapt par atturībnieku! Bet ejiet jūs ratā ar visu savu palīdzību! Varbūt tas arī ir viens no iemesliem, kādēļ mūsu dzīvē vēl joprojām ir tik daudz trūkumu un nepilnību! Ar muļļāšanos, ar pierunāšanu un auklēšanos nekas daudz nav sasniedzams! Seit es pilnīgi stāvu Ingas pusē. Katram tomēr vispirms ir jādomā par sevi, jārūpējas par sevi un jāatbild par sevi!

—   Bravo, Eidi!— Inga sasita plaukstas.— Pilnīgi pareizi! Uzvar un dzīvē kaut ko sasniedz vienīgi stiprais un neatlaidīgais! Centīgais un gudrais, nevis bikstāmais čīkstētājs.

Marina pagriezās pret Ingu, un viņas acīs bija lasāma nesapratne.

—   Bet kur tie vājie lai paliek?— Marina klusi pajautāja.

—   Lai vaimanādami velkas aizmugurē!— Inga atbildēja.— Dzīve visus noliks īstajās vietās!

—   Manuprāt, katrā cilvēkā ir vājums,— Marina turpināja.— Tāda viegli ievainojama vietiņa. Kādēļ izlikties to neredzam vai par to smieties?

—   Nezinu,— Eduards paraustīja plecus,— bet tā ir iegājies, ka par neveiksminiekiem visi smejas.

—   Es, piemēram, nesmejos,— Marina iebilda.— Man viņu ir žēl, un, cik iespējams, es viņiem tomēr palīdzu.

—   Tu esi žēlsirdīgā māsa,— Eduards atgādināja.— Tas tev piedien.

—   Tas piedien katram,— Marina sacīja,— būt līdzjūtīgam.

—   Ak, vienreiz izbeidziet!— Inga uzlēca stāvus.— Pietiek! Mēs esam kādi neģēļi, vai? Parunājām, un diezgan! Galu galā mēs šovakar taču esam brālīša Teodora viesi! Jālustējas! Tedi! Tev kaut kas ir ko iedzert?

—   Nē,— Tedis noplātīja rokas.

—   Tad dzersim pienu!— Vanda iesaucās.— Piens tev vismaz ir?

—   Nē, arī piena man nav,— Tedis atzinās. — Bet es varu ieiet pie saimniekiem un paprasīt.

—   Tad, lūdzu, Tedīt, aizrikšo!— Inga palūdza.

Tedis aizgāja, un pārējie vēlreiz apskatīja istabu. Nekā jau tur tāda īpaša nebija. Veca kušete, galds, daži krēsli un neliels grāmatplauktiņš. Otra istaba vispār stāvēja tukša. So telpu lielākais krāšņums nenoliedzami bija lielā «holandes» krāsns. Tā radīja mājīguma sajūtu un necilajai istabai piešķīra pat zināmu dižciltību.

—   Tu to visu nopietni?— Vanda klusi pajautāja Ingai.

—   Jā,— viņa piekrītoši pamāja.— Es šeit vairs nevaru. Vairākas reizes biju atbraukusi, paliku pat pa nakti, bet ilgāk es nespēju! Paskaties pati, kā te izskatās! Un kāds tagad izskatās pats Teodors! Visīstākais pāķis! Nē, Van- diņ, es klapēju to bodi ciet! Tas nav priekš manis.

Pēc kāda laika atgriezās Teodors un paziņoja, ka pienu nav dabūjis, toties mājas saimnieki visus uz brītiņu ielūdzot pie sevis.

Viņi, jautri klaigādami, tūlīt arī aizgāja. Saimnieku dzīvoklis atradās mājas otrajā galā ar atsevišķu ieeju. Kad viņi atvēra durvis, visiem sejās iesitās egles, degošu svecīšu un vēl kāda neparasta smarža. Tā gluži vai reibināja ar savu siltumu un saldrūgto garšu. Tikai pēc laba brīža viņi apjauta, ka tā taču laikam smaržo tikko izcepta maize. Un patiesi, tā tur arī stāvēja pašā galda vidū. Liels, brūns klaips. Galda galā sēdēja divi ļoti veci, sirmi cilvēki. Viņi klusēdami pamāja. Jaunieši bijīgi pienāca klāt. Visus nez kādēļ bija pārņēmis savāds satraukums un dziļa cieņa pret visu apkārt redzamo.

—   Labvakar, bērni!—vecais saimnieks mazliet svinīgi sacīja un zemu palocīja galvu.— Paldies, ka ienācāt. Teodors mums ir labs un izpalīdzīgs īrnieks. Jūs esat viņa draugi, tātad arī droši vien esat krietni un sirsnīgi cilvēki. Kā redzat, mēs ar māti šai pasaulē esam palikuši divi vien. Jau pagājuši divdesmit gadu, kopš nomiris mūsu pēdējais dēls. Un, raugi, šovakar ir Ziemassvētki. Es nezinu, jūs jau tos laikam nesvinat, bet mēs ar māti gan atzīmējam. Izcepām maizi, aizdedzinām eglīti un klusi pasēdam divatā, atceroties dzīvi un visu, kas tajā bijis. Bet bijis ir daudz. Gan jaunība, laime un mīlestība, gan smags darbs un bēdas, gan kari un trūkums. Tagad ir miers. Viss aizgājis un pazudis, sirdīs atstājot vienīgi atmiņas un kaut kādu zilu, mazliet gaisīgu un tikko jūtamu sāpi. Katrs no klaipa pats nogrieziet savu šķēli un no lielās krūzes glāzēs ielejiet pienu!

Teodors pirmais paņēma smago klaipu un nogrieza pamatīgu ņuku. Pēc tam klaipu pasniedza Nikam. Maize vēl bija silta. Niks to grieza, nazis bija diezgan neass, un viņam pēkšņi šķita, ka viņš maizei nodara sāpes. Kad visi bija nogriezuši savas šķēles un tās turēja rokās, vecais saimnieks atkal labsirdīgi vērsās pie viņiem.

—   Šovakar dievu neslavēsim,— viņš teica,— labāk paslavēsim mātes rokas, kas mums šo maizīti izcepušas. Vispār, bērni, es jums gribētu atgādināt, ka visvērtīgākās šai dzīvē vienmēr ir tās pašas vienkāršākās lietas. Piemēram, tas pats maizes gabaliņš. Piena lāse. Odens malks. Mātes vai kāda cita tuva cilvēka rokas. Labs vārds. Laba cilvēka sirds. Jumts virs galvas. Darbs. Un miers. To mēs ar māti jums arī novēlam.

Abi sirmie cilvēki piecēlās un paklanījās uz galda pusi. Pēc tam sāka ēst.

Arī viņu jaunie ciemiņi pieklusuši katrs iekoda savā maizes gabalā.

Nikam bija tāda sajūta, ka viņš pašlaik pieskaras kaut kam īpaši svētam, jo nekad vēl pirms tam maizi nebija izjutis kā daļu no paša cilvēka, kā daļu no šīs pasaules.

34

Diāna Upmale ar savu teātri bija aizbraukusi viesizrādēs uz Kijevu un mājās nebija divas nedēļas.

Niks aizrautīgi strādāja. Viņš pat pārstāja satikties ar Marinu, ieslēdzās dzīvoklī un veselu nedēļu rakstīja konkursa darbu. To laikam būtu grūti nosaukt par skolēna sacerējumu. Kas tas īsti bija, Niks nemaz nezināja. Viņš par to arī nedomāja. Dokumentāls stāsts, eseja, ceļojuma piezīmes vai vēl kas cits? Vai nav vienalga? Svarīgi bija visu to pateikt.

Kad sacerējums bija gatavs, viņš ataicināja ciemos Marinu, iesēdināja dziļā, ar biezu ādu apvilktā atpūtas krēslā, priekšā uz galdiņa nolika kannu ar kafiju un cepumus, pats nosēdās iepretim un paņēma rokās aprakstītu lapu kaudzīti.

—   Es tev tūlīt nolasīšu,— Niks sacīja.— Tu būsi mana pirmā eksaminētāja. Piemērām, profesore, daiļo mākslu zinātņu doktore, Valsts Kinematogrāfijas institūta Teorētisko zināšanu katedras vadītāja Marina Novikova! Skan labi?

—   Paldies, Nik!— Marina smējās.— Skan fantastiski!

—   Sacerējums, protams, ir uzrakstīts krievu valodā,— Niks teica,— tā ka šur tur noteikti būs sastopamas gramatiskas kļūdas, neveikla izteiksme vai nepareizi vārdu salikumi. Tos tagad laid gar ausīm. Vēlāk izlabosi, jā?

—   Kā nu spēšu, Nik.

—   Labi! Bet tagad sēdi un klausies!

Niks mirkli pagaidīja. Viņš pēkšņi sajuta, ka ir ļoti uztraucies, it kā patiešām atrastos uzņemšanas komisijas priekšā. Tad iedzēra dažus malkus kafijas un sāka lasīt.

«Zeme nemirst. To nevar nogalināt, nevar iznīcināt. To var vienīgi ievainot. Un nemirst tauta, kas uz šīs zemes dzīvojusi, dzirdējusi tās vaidus, klusos sāpju kliedzienus un lūgšanos pēc palīdzības. Un tad cilvēks ņēmis rokās arklu, lāpstu vai ieroci, lai šo zemi glābtu un lai šo zemi aizstāvētu. Bet jāaizstāv ir bijis bieži. Pat pārāk bieži. Taču cilvēks vienmēr pratīs savu zemi nosargāt un vlanmēr pratīs to atdzīvināt, lai cik tā bijusi neauglīga.

Zeme nemirst.

Tāpat kā cilvēks, kas šo zemi mīl un ir par to cīnījies.

Zeme. . .

Mans šūpulis, mana dzimtene un mana atdusas vieta.

Mēs ar ar Marinu Vitebskā jau esam trešo dienu. Sals ir krities, temperatūra turas ap nulli, visu laiku spīd saule, un ir tāda sajūta, it kā negaidīti būtu atnācis pavasaris.

Izstaigājām pilsētas centru, un tur mums pievienojās Gļebs Ivanovičs, attāls Marinas radinieks, kas pašlaik strādā partijas pilsētas komitejā, bet pusaudža gados bijis Vitebskas pagrīdnieka sakarnieks.

— Tieši šai vietā vācieši četrdesmit pirmajā gadā uztaisīja pirmās karātavas, un šeit tika pakārti pirmie Vitebskas iedzīvotāji. . .

Mēs stāvam iepretim pilsētas novadpētniecības muzejam (agrākais rātsnams), garām nāk un aiziet cilvēki, ļaužu pulciņš gaida tramvaju, un blakus kioskā resna sieva tirgojas ar kvasu. Mazs mirklis lielas pilsētas dzīvē. Tā ir ikdiena. Šodiena. Pierastais dzīves ritms. Un dzīve kā netālā Daugava te lēnāk, te straujāk plūdīs uz priekšu arī turpmāk. Neviens to nekad nespēs apstādināt. Naivie, trulie un nežēlīgie fašistu iekarotāji! Jūs spējāt vienīgi apstādināt un pārtraukt cilvēku dzīvības. Tautas dzīvību izdzēst jums nebija un nebūs pa spēkam.

Tagad šai nāves vietā kāds izslāpis gājējs padzeras kvasu, sagaidījis tramvaju, brauc mājās, kur viņu gaida sieva un bērni, un vasarā kāda meitene atnāks uz šejieni un satiks — mīlestību. Cilvēki nāk un aiziet ar savām ikdienas rūpēm un nākotnes nodomiem, vienmēr nesot līdzi piemiņu par kritušajiem un naidu pret jums — iebrucējiem.

Un šis naids vairoja spēku, atjautību un varonību arī baltkrievu tautas dēlam gvardes leitnantam lidotājam iznīcinātājam A. Gorovecam slavenās Kurskas kaujas laikā, kad viņš, pacēlies lielā augstumā, viens uzsāka gaisa kauju ar divdesmit piecām ienaidnieka lidmašīnām.

Arī Smoļenskas laukuma vidū, kur gāja bojā Vitebskas jaunie pagrīdnieki, tagad ir piemineklis.

Jau no pašām pirmajām vācu okupācijas dienām Viteb- skā aktīvi sāka darboties jauniešu pagrīdes grupa, ko vadīja komjauniete Lida Berjozkina.

Sīs pagrīdnieku grupas darbība aptvēra pilsētas valdi, tipogrāfiju un sakaru mezglu. Viņi izdarīja vairākas drosmīgas diversijas un izplatīja skrejlapas. Lai neradītu aizdomas, L. Berjozkina un Z. Vasiļjeva iekārtojās darbā komandantūras ēdnīcā, pēc tam — lidlaukā. Radiomezglā sāka strādāt M. Vorobjovs, bet tipogrāfijā — B. Kornešo- noks un E. Volčeks, kuri slepeni iespieda skrejlapas un tās izplatīja. Berjozkinas grupa uzturēja sakarus ar «Alekseja» partizānu brigādi. Grupas locekļi dabūja dažādas apliecību un pasu veidlapas, ievāca ziņas par vācu karaspēka daļu izvietojumu, iegādājās medikamentus An tos pārsūtīja tālāk tautas atriebējiem.

1942. gada vasarā Berjozkina un Vasiļjeva izstrādāja vācu komandantūras, žandarmērijas, pasta un radiocentra uzspridzināšanas plānu. Spridzekļus saņēma no partizāniem. 7. septembrī Berjozkina iegāja radiocentra telpās pie Vorobjova un viņam iedeva vairākas mīnas, bet turpat uz vietas tika arestēta. Kratīšanas laikā pie pagrīdnieka Zaharova gestapovieši atrada pārējās mīnas un skrejlapas.

1942. gada 22. septembra rītā Smoļenskas laukumā vācieši sāka celt karātavas. . . Un mocekļu un varoņu nāvē gāja bojā jaunie cīnītāji: L. Berjozkina Z. Vasiļjeva M. Vorobjovs N. Zaharovs B. Kornešonoks

Mazliet vēlāk mēs aizejam uz pilsētas parku, kas ir viena no Vitebskas iedzīvotāju svētākajām vietām. Jo tur apglabāti divpadsmit Padomju Savienības Varoņi, kas krituši cīņās par Vitebskas atbrīvošanu Lielajā Tēvijas karā. 1964. gadā tur apglabāts arī leģendārais baltkrievu tautas dēls Padomju Savienības Varonis Minajs Šmirjovs. Viņš bija viens no pirmajiem Baltkrievijas partizānu kustības organizētājiem un vadītājiem.

Mēs, noliekuši galvas, stāvam pie Šmirjova kapa un klusējam. Klusē Marina, un klusē Gļebs Ivanovičs. Varbūt viņš atceras savu tēvu, kas cīnījies kopā ar Smirjovu un kritis vienā no pēdējām partizānu kaujām?

—   Mēs ar māti nezinām, kur tēvs apglabāts, tādēļ bieži nākam šurp — pie tēvoča Minaja,— klusi saka Glebs Ivanovičs.

Seit nāk daudzi. Atnāk, klusēdami noliek ziedus un atceras.

Jo aizmirst nav iespējams.

Neko.

Saule lēni pazūd aiz pelēka mākoņa, virs mums klusi vējā šalc kailie koki, bet dziļi apakšā tikko redzamus viļņus veļ Dvina. Blakus atrodas dzeltena divstāvu ēka — tā ir Vitebskas 1. mūzikas skola. Maza vijolniece atskaņo Čaikovska melodiju, un pārņem dīvaina, neparasta sajūta, it kā mani kāds rautu debesīs vai ar milzīgu spēku triektu zem zemes. . .

—   Redzi,— Marina apstājusies saka. — Sai ēkā atrodas Vitebskas veterinārais institūts, bet tam blakus atkal piemineklis. . . Piedod, Nik, bet, ejot pa Vitebsku vai braucot kaut kur tālāk pa Baltkrievijas zemi, es tev diemžēl neko jautru nevarēšu pastāstīt. Varbūt es tev pat apnikšu. Es stāstīšu senāku un tuvāku vēsturi, bet visur būs viens un tas pats — mūsu tautas cīņa pret iebrucējiem. Tu redzēsi daudzus labāk vai sliktāk veidotus pieminekļus, bet zem katra ir desmitiem, simtiem un tūkstošiem nenodzīvotas, varmācīgi pārtrauktas dzīves. . . Neizbaudītas mīlestības, nepiepildīti sapņi, māšu asaras, bērnu bailēs neaizvērtās acis un vīru līdz galam nepiepildītais naids. . .

Atkal atnākusi silta, saulaina ziemas diena. Un mēs atkal stāvam tai vietā, kur pirms četrdesmit četriem gadiem pacēlās karātavas; tai vietā, kur tik daudzi cilvēki saules gaismu redzēja pēdējo reizi, kur

tika izkliegti pēdējie vārdi, lāsti un kur tika izraudātas pēdējās asaras.

Šodien pie resnās kvasa tirgotājas stāv jau neliela rinda, un viņa raujas vaiga sviedros. Spīd saule, iet cilvēki, iet un smaida, un iet, iet. . . Grūti iedomāties, ka te kādreiz noticis gluži kas cits. Tad cilvēki šeit dzēra savas sāpes, izmisumu, bailes, naidu un dzīves pēdējos malkus. . .

Kauss iztukšots.

Kājas spēriens pa ķebli, un tevis vairs nav.

Līdz ārprātam vienkārši.

Tai dienā Marina mani aizveda uz muzeju, kur kara laikā atradās vācu komandantūra, žandarmērija, pasts un radiocentrs, kuru jaunajiem pagrldniekiem tā arī neizdevās uzspridzināt. . .

Manā priekšā atrodas vācu blindāžas. Kauja jau beigusies, visapkārt klusums, vairs nespindz lodes un nesprāgst šāviņi, un es varu šai blindāžā ieiet. Bet man bail. Mani pēkšņi pārņem drausmīgas bailes, jo es zinu, ko tur ieraudzīšu.

Es nekad neesmu spīdzināts.

Es nekad neesmu pratināts.

Es nekad neesmu sists ar kailiem elektrības vadiem, šauteņu stobru tīrāmajām ķēdēm; man nekad nav uz vēdera, krūtīm vai muguras ar nažiem izgrieztas zvaigznes, un nekad neesmu ieelpojis degoša cilvēka miesas smaržu, kad tev pie sejas vai padusēm pieliek nokaitētu dzelzi. . .

Es esmu apzinīgi mācījies skolā, godīgi strādājis un patiesi mīlējis. Esmu dzīvojis tā, kā dzīvo tūkstošiem un tūkstošiem manas paaudzes jauniešu. Un tādēļ man dažkārt grūti visu to saprast.

Es nekad neesmu redzējis, kā cilvēku nogalina.

Un nekad arī negribētu to redzēt.

Es nekad neesmu redzējis, kā cilvēks bez vaida spēj paciest visnežēlīgāko spīdzināšanu.

Un nekad arī negribētu to redzēt.

Es nekad neesmu redzējis, kā cilvēks kļūst par necilvēku.

Un nekad to arī negribētu redzēt.

Bet man jāredz.

Jāredz.

Es ieeju blindāžā.

Man tieši pretim ar izplestām rokām, piesiets pie sienas ar vecām, sarūsējušām naglām, stāv jauns, kails cilvēks.

Patiesibu sakot, pirmajā mirkli to nemaz nevar pateikt. Viņš ir tik ļoti sakropļots, ka vecums nav nosakāms. Bet viņš bija jauns.

Tas ir Padomju Savienības Varonis Jurijs Smirnovs.

1944. gadā, kad sākās Vitebskas apgabala atbrīvošana no vācu iebrucējiem, Pļašinas ciema apkaimē kauju sāka padomju tanku un kājnieku desanta daļas. Kaujā J. Smir- novu ievainoja, un viņš nokļuva gūstā. Vāciešiem ārkārtīgi svarīgi bija zināt, kādēļ desants sācis kauju tieši šeit un kādā virzienā gaidāms un attīstīsies Padomju Armijas turpmākais galvenais uzbrukums.

Tālāko jūs zināt.

Es turpinu skatīties šai īstenībā, kas ar savu ārkārtīgo nežēlību šķiet pilnīgi nereāla, un domāju, ka tieši viņš, Jurijs Smirnovs, ir Svētais, kuru vajag pielūgt un kura priekšā vajag nomesties ceļos.

Es kļūstu par ticīgo.

No tās blindāžas uz muzeju pārvests arī vienkāršs, no rupjiem, neēvelētiem dēļiem sasists apaļš galds, pie kura notikusi pratināšana. Uz tā vēl tagad redzami tumši asins traipi. . . Un vēl uz šā galda stāvēja balta, neaprakstīta papīra lapa. Nopratināšanas protokols.

Jurijs Smirnovs nebija teicis ne vārda.

Arī mēs klusējam.

Un, patiesību sakot, man par visu to nemaz nevajadzēja rakstīt. Jo ko gan es uzrakstīju? Neko. Dažus neizteiksmīgus vārdus. Pastāstīju faktu. Bet tas jāredz. Tas jāizjūt. Un, galvenais, jāmēģina J. Smirnova vietā iedomāties sevi. . .

Viņam bija tikpat gadu, cik šodien ir man un tev, un tev. . .

Neticami spilgti spīd saule, Marina, kā mani uzmundrinot, silti pasmaida, un velnišķīgi gribas dzīvot. . .

Bet tūlīt saule pazudīs, Marina nesmaidīs un pazudīs iela, un pazudīs šī pilsēta, šī pasaule. . .

Pa šaurām akmens kāpnēm dodamies dziļi pazemē — bijušās politehnikuma ēkas pagrabā. Seit vācu okupācijas laikā atradās gestapo moku kambari, ieslodzīto kameras un nopratināšanas telpas.

Ieejam pirmajā kamerā. Tā ir vāji apgaismota, gara sarkanu ķieģeļu telpa ar stipri izliektiem griestiem. Pie

katras sienas dažu centimetru augstumā no aukstās, mitrās klona grīdas paceļas koka lāvas.

Izslieties visā augumā nav iespējams. Griestus no grīdas atdala tikai pusotra metra. . . Normālos apstākļos uz lāviņas varētu sasēsties, augstākais, trīsdesmit cilvēku, bet toreiz šeit nekad neesot bijis mazāk par simtu. . .

Marina iziet un aiz sevis aizver smagās, ar dzelzi apsistās ozola durvis. . .

Es kamerā palieku viens.

Apsēžos uz lāviņas un paraugos apkārt. Mani cieši apņem sarkanas kā asinis mūra sienas, un uz tām kā cilvēku asaras mirdz ūdens lāses. . . Un starp tām cilvēku pēdējie sveicieni tuviniekiem, jaunībai, mīlestībai, dzimtenei un dzīvei. . .

«Brāļi! Panāciet mūs! Mūs aizdzen uz Oršu. Glābiet!!! (Krievu meitenes.)»

«Manu māti aizveda uz nošau. . . (16.10.42.)»

«Taņa Sinkēviča. (1929.-42.)»

«Raja Seršņova. (25.-42.)»

«Es mirstu — Jarockis. (12.2. . .)»

«Dzimtene — mirstu. . .»

«Tu, cietum, atceries, kādēļ aizgāja bojā mana jaunība. . .»

«Nolādētie. . .»

«Vaļa, mīlu. . . (2.3.42)»

Un man atkal kļūst baigi. Trūkst gaisa. Kamerā nav neviena loga, tikai šie biezie, biezie, biezie, nolādētie mūri.

Vari kliegt — neviens tevi nedzirdēs.

Vari raudāt — neviens tevi neredzēs.

Vari. . .

Nevaru.

Es gribu bēgt.

Bet aizbēgt nav iespējams. Kameras durvis ir aizvērtas, esmu cieši piespiests pie sienas, visapkārt vaid cilvēki, un nupat man blakus nomira kāds jauns puisis, kuram bija ielauzts krūšukurvis. Viņš visu laiku drausmīgi krāca un vēma asinis; es sakņupis sēdēju viņam blakus, raudzījos viņa sastingušajā sejā un viņa mirstošajās acīs; man arvien vairāk trūkst elpas; netālu no manis skaļi raud meitene un nepārtraukti sauc māti, bet tā acīmredzot jau nošauta, jo no kameras tika izvesta agri no rīta un vēl joprojām nav atgriezusies; man tieši pretim vecs, bārdains vīrs nepārtraukti lamājas visrupjākajiem krievu

lamu vārdiem, un viņam blakus divas sievietes, kuras, tikko atgriezušās no pratināšanas, izmisīgi lūdz dzert; aiz kameras durvīm es dzirdu troksni, šķind dzelži — tur gestapovieši droši vien gatavojas atkal kādu pratināt. . .

— Nik!

Es nodrebu. Tātad tas esmu es. Lēni pieceļos, man rokās ir lodīšu pildspalva, un arī es gribu uz šiem sarkanajiem akmeņiem kaut ko uzrakstīt, nolādēt fašismu, bet mani atkal sauc, un es eju, kāpdams pāri sasistiem, izmocītiem, izslāpušiem cilvēkiem, kuri drausmīgi alkst gaisa, brīvības un cīņas; es paskatos uz vājo spuldzīti griestu vidū, un tā man šķiet saule vai visspožākā zvaigzne; tūlīt mani pratinās, tūlīt sāks spīdzināt — un jautādami no visām pusēm birs kā sitieni. Varbūt sitīs tāpat — tādēļ ka es neesmu vācietis.

Es jau stāvu melno durvju priekšā, kad man vēl pēdējā brīdī galvā iešaujas doma: vai es izturēšu? Es izturēšu? Izturēšu?

Atveru durvis, un manā priekšā stāv. . . Marina.

Man nedaudz reibst galva, un, lai gan tas šeit nebūt neklājas, es tomēr pasmaidu.

Marina! Mīļā, labā meitene! Tu mani atkal esi izglābusi.

Mēs pa šaurajām akmens kāpnītēm iznākam uz ielas.

Spoži spīd saule, vienreizēji balti mirdz sniegs, mums garām paiet pedagoģiskā institūta studentes, viņas smejas, viņas droši vien nupat nokārtojušas ieskaiti un vakarā aizies uz diskotēku. Turpat blakus atrodas puķu veikals, es ātri ieeju iekšā, nopērku piecas baltas neļķes un tās pasniedzu Marinai.

Un pēkšņi jūtos bezgala laimīgs.

Es pēkšņi ārkārtīgi asi izjūtu, ka esmu dzīvs, ka dzīvoju un varu elpot spirgto ziemas gaisu, varu skatīties zilajās debesīs un baltajā gaismas ripā un mani neviens nesit, neviens nepratina, neviens nemēģina pazemot, neviens nenogalinās, es nevienam nebūšu vergs, man nav jābaidās, nav jābēg, nav jācieš bads un slāpes, es brīvs varu staigāt pa pilsētas ielām, varu ar Marinu ieiet modernā kafejnīcā, varu aiziet līdz Dvinas krastam, ūdenī iemest sniega piku, lai to viļņi aiznes līdz Rīgai, varu meitenei nopirkt ziedus, varu lasīt un rakstīt un. . .

Es varu dzīvot.»

Nīks beidza lasīt, mirkli pagaidīja un paskatījās uz Marinu. Meitene bija noliekusi galvu un raudāja. Viņš piecēlās, piegāja pie Marinas un viegli apskāva viņas plecus.

—   Kādēļ?

Marina lēni izslaucīja acis un pasmaidīja.

—   Paldies tev, Nik,— viņa klusi pateica.— Es domāju. . . tu to esi uzrakstījis labi. Pat ja viņiem tur, Maskavā, nepatiks. . . vienalga! Es tev saku vislielāko paldies. No savas ģimenes, no baltkrievu tautas. . . Tādēļ ka to esi uzrakstījis. Tādēļ ka tevi tas sāpīgi aizskāris, saviļņojis. . . Paldies, Nik! Tu acīmredzot esi vēl labāks, nekā es par tevi līdz šim biju domājusi. Bet tagad, lūdzu, apskauj mani vēl stingrāk! Stipri, stipri!

35

Sešpadsmitā janvāra rītā, ejot uz darbu, Niks pasta kastītē atrada kinostudijas atsūtītu paziņojumu.

«God. N. Kriston!

Lūdzam ierasties studijā sakarā ar iestājpārbaudījumiem Valsts Kinematogrāfijas institūtā.

Ļevs Moižess.»

Niks visu dienu dzīvoja kā pa miglu. Strādāja, grieza milzīgos papīra ruļļus, svēra un pakoja, bet domas visu laiku tomēr neatlaidīgi riņķoja tikai ap saņemto paziņojumu. Ko tas varēja nozīmēt? Jādomā tikai vienu — vai nu esmu izkritis, vai arī. . . Panākums vai izgāšanās? Pieņemts vai noraidīts? Visu mūžu būs jāņemas ar šiem nolādēti smagajiem ruļļiem, jeb es varu cerēt arī uz kaut ko labāku?

Niks vairākas reizes gribēja skriet pie telefona, lai pēc iespējas ātrāk uzzinātu patiesību, bet vienmēr sevi apvaldīja.

Lai es vēl palieku neziņā, lai palieku. . . Tā man vēl dažas stundas būs vismaz kaut kādas cerības.

Niks no darba atprasījās mazliet agrāk un pēcpusdienā aizbrauca uz studiju.

Ļevs Moižess viņu jau gaidīja.

—   Ā!— viņš tūdaļ iesaucās.— Ģēnijs beidzot klāt!

Niks drūmās nojautās sarauca pieri.

—   Ļev Abramovič! Kādēļ jūs mani vienmēr tā apsaukājat?

—   Uja!— Augstais studijas ierēdnis iesmējās.— Vai tad nepatīk?

—   Nepatīk.

—   Bet man patīk! Tādēļ ka es tev ticu un domāju, ka tu tāds arī varētu būt!

—   Paldies, Ļev Abramovič. . .

—   Saki paldies pats sev! Institūtā nupat notikusi visu reflektantu iesniegumu, raksturojumu un atestātu caurskate. Uz vienu vietu kandidējuši divdesmit astoņi gribētāji! Padomā tikai! Bet tu esi izšāvies tam baram cauri. Apsveicu! Tagad tev steidzīgi jādrāžas uz Maskavu, deviņpadsmitajā datumā notiek individuālās pārrunas ar darbnīcas vadītāju! Zini, kas tev ir trāpījies?

—   Nē.

—   Par tevi ieinteresējies dižākais no dižākajiem! Pats Bondarčuks!

Niks juta, ka viņam krūtīs salecas sirds. Viņš aizgāja līdz atpūtas krēslam, smagi apsēdās un kā neticēdams ilgi skatījās uz Ļevu Moižesu.

—   Tas patiešām tā ir? Jūs nemānāties?

—   Es tev esmu kāds puišelis, vai?— Ļevs Abramovičs gandrīz apskaitās.— Viss ir tieši tā, kā tev stāstu! Bet tu pats visu laiku esi šaubījies?

—   Jā,— Niks piekrītoši pamāja.— Vēl tagad šaubos.

—   Un pareizi dari!— Moižess atzinīgi iesaucās.— Jo šis ir tikai pirmais solis. Varbūt pats izšķirošais, es neko nesaku, taču tikai pirmais! To tu atceries! Un vēl nemaz tik sevišķi nepriecājies. Bet tagad klausies! Dodu tev ārkārtīgi vērtīgu padomu. Kad tu runāsi ar Lielo Meistaru, nekādā ziņā necenties tēlot baigo gudrinieku! Tad ar tevi būs cauri! Esi tāds, kāds tu esi! Dabisks un vienkāršs. Savas zināšanas, uzskati un principi, protams, nav jāslēpj, bet ar tiem arī sevišķi neplāties! Jo — vēlreiz atgādinu — tieši šī saruna ar Meistaru faktiski būs pats izšķirošākais eksāmens! Viņš tevi vērtēs galvenokārt kā personību, kā cilvēku. Tos dažus eksāmenus literatūrā un vēsturē jau var nolikt jebkurš centīgāks skolnieks! Bet būt radošai personībai. . . īsi sakot, ja tu viņam iepatiksies, viņš tevi ņems. Neiepatiksies, tu pats ņemsi savu pauniņu un staigāsi divas mājas tālāk! Skaidrs?

—   Skaidrs.— Niks nopūtās.

—   Rit pat brauc prom!— Ļevs Moižess enerģiski turpināja.— Biļetes tagad var dabūt viegli. Kad atgriezīsies, kinostudija tās tev atmaksās, jo es tūlīt noformēšu komandējumu. Kad iebrauksi Maskavā, tūlīt drāzies lejā uz metro, aizbrauksi līdz pieturai «VDNH», tur kāp ārā, paiesi garām slavenajai Muhinas skulptūrai «Strādnieks un kolhozniece» un nonāksi Vilhelma Pīka ielā. Tur uzreiz ieraudzīsi garu papeļu rindu. Paiesi vēl mazliet uz priekšu un tad jau pamanīsi arī tādu diezgan noplukušu četrstāvu ēku ar trim baltām kolonnām. Tas ir institūts. Aiziesi uz kanceleju, parādīsi savu izsaukumu, tevi piereģistrēs un iedos norīkojumu uz kopmītni. Tā atrodas nedaudz sāņus — Sergeja Galoškina ielā. Tur noteikti būs arī ārzemnieki, tāpēc esi uzmanīgs — nenogāz kādu podu! Tas nu apmēram viss.

Ļevs Moižess pienāca pie Nika, negaidīti viņu apskāva un cieši sapurināja.

—   Turies, Nik! Nemāku pateikt, kādēļ, bet tu man ļoti patīc! Gribu, lai tev paveiktos. Brauc mājās kā uzvarētājs!

—   Paldies, Ļev Abramovič,— Niks saviļņots klusi pateica.— Es pacentīšos.

36

Diena šķita īsa kā sniegpārsliņas mūžs, kad tā no debesīm uzkrīt uz sejas.

Mēs pat nepamanījām, kā pienāca vakars.

Līdz vilciena atiešanai bija palikušas vairs tikai divdesmit astoņas minūtes.

Marina izskatījās skaistāka un tuvāka kā jebkad agrāk. Viņai mugurā bija tas pats baltais kažoks, taču mati vieglajā vējā plīvoja neapsegti, un viņa izskatījās pēc apsniguša zieda. Varbūt tādēļ vairākas reizes auksti nodrebinājās.

—   Varbūt gribi karstu kafiju?—es pavaicāju.

—   Kur mēs varam ieskriet?

—   Tepat stacijas bufetē.

—   Nē,— Marina papurināja galvu.— Citu reizi varētu, bet šim vakaram tā vietiņa ir pārāk prasta. Līdz «Jānim» tālu. . . Lai paliek, Nik! Noliecies zemāk un iepūt manās lūpās elpu! Es to sevī paturēšu līdz tam laikam, kamēr tu atgriezīsies.

Mēs stāvējām, iespiedušies stacijas uzgaidāmās zāles stūrī, un ar satraukumu gaidījām atvadu brīdi.

Kaut uz neilgu laiku, bet tā bija mūsu pirmā šķiršanās.

Pie kasēm stāvēja rindas. Garām, ar paunu kaudzēm pie rokām, gāja satuntuļojušies cilvēki. Turpat smiedamies un raudādami skraidīja bērni. Krāsainais gaismas panelis rādija atiešanas laikus Maskavas, Ļeņingradas, Viļņas, Pitalovas vilcieniem. . .

Vairāki cilvēki ziņkārīgi uz mums skatījās.

Man bija vienalga. Uz mums varētu nākt skatīties un blenzt kaut visa Rīga.

—        Bet ja tā padomā. . . Tikai četras dienas. Tāds nieks vien ir.

—        Man tā būs vesela mūžība. Pat nezinu, kā to varēšu izturēt.

—       Kādu dienu aizej pie manas mātes. Parunājieties. Iepazīstieties tuvāk. . .

—   Es viņai patiku?

—        Un kā vēl! Viņa par tevi ir stāvā sajūsmā,— es pateicu, atcerēdamies viņu pirmo iepazīšanos.

—   Tu tikai tā saki.

—   Nē, nopietni. Vai tad pati nemanīji?

—        Tava māte ir tik skaista. . . Tāda cēla un lepna. Es biju loti nobijusies. Filmās viņa ir daudz vienkāršāka.

—        Arī dzīvē viņa patiesībā ir laba un vienkārša. Tikai dažreiz šo to jauc. Siverējoties pa virtuvi vai guļamistabu, māte aizmirstas un pēkšņi nez kādēj iedomājas, ka atrodas uz skatuves. . .

—   Tas varbūt arī ir tā saucamais profesionālisms.

—   Var jau būt.

—        Ko viņa teica par mani?— Marina turpināja interesēties un cerību pilnām acīm skatījās man tieši virsū.

—        Viņa teica, ka tu esot pati brīnišķīgākā meitene, kādu vien viņai jebkad nācies sastapt. Un vēl piebilda, ka man šāda meitene esot ļoti jāsargājot. Un pamanīja arī to, ko visu laiku saku es. Viņa nevienai citai neesot redzējusi tik skaistas acis un tik gaišu skatienu: «Izskatās, it kā tā meitene būtu nokāpusi no saules.» Un vēl viņa teica, ka tev laikam esot labs raksturs. Tu esot klusa, kautrīga un savaldīga. Sak, man, muļķim, esot totāli paveicies. Un man tevi esot ļoti jāmīl.

Marina laimīga smaidīja.

—   Bet kas jādara man?

—   Tas pats, Marina,— es atbildēju.— Arī jāmīl.

—   Tu mani sargāsi?

—   Jā. Kamēr tu būsi pie manis.

—   KādēJ tev jābrauc prom?

—   Tas būs pavisam īss mirklis. Tikai četras dienas.

—   Bet es palikšu viena.

—   Viena tu nekad vairs nebūsi. Ja vien gribēsi.

—   Es gribu, Nik.

—        Vienā no taviem sirds kambarīšiem tagad pastāvīgi dzīvošu es. Ja tev sametīsies skumji, kļūs bail vai draudēs kāda nelaime, tu tikai pieklauvē un es tūdaļ būšu klāt.

—   Nik. . .

—   Kas ir, manu vāverēn?

—   Man šķiet, es tūlīt sākšu raudāt.

—   Raudi, Marina. Stacijās tā ir parasta aina.

—        Nik. . . Tu pat nevari iedomāties, cik ļoti es tevi mīlu! Un kā man negribas, ka tu brauc prom!

—        Labi, Marina,— es pēkšņi apņēmīgi pateicu.— Es nekur nebraukšu. Iesim mājās!

Marina izbijusies ātri paskatījās uz mani. Es vēl joprojām ar abām rokām viņu cieši turēju aiz pleciem.

Ko tu darīsi, ja tagad neaizbrauksi?

—        Strādāšu tavā nodaļā par sanitāru,— es nekavējoties atbildēju.

—   Tā nevajag runāt,— Marina klusi palūdza.

—   Saku, tātad tā arī būs.

Marina mirkli padomāja.

—        Bet. . .— viņa samulsusi skatījās sāņus.-^- Kā ir īstenībā? Tu manis dēļ patiešām varētu arī neaizbraukt? Tu varētu palikt šeit?

Es lēni papurināju galvu.

—        Nē. Ja nu vienīgi tad, ja ar tevi pēkšņi notiktu kāda nelaime.

—   Bet nekas jau nenotiks, vai ne?

—   Nekas.

—   Tevi katrā ziņā institūtā uzņems.

—   Es tā ceru. Vismaz pirmajai tūrei pāri būtu jātiek.

— Tu tiksi! Tādēļ vien, ka es to ļoti vēlos.

—   Un es.

—   Tu man zvanīsi?

—   Jā, Marina. Es tev zvanīšu katru vakaru.

—   Uzraksti arī kādu vēstuli,— Marina lūdza.

—        Labi. Bet iespējams, ka tu to saņemsi tikai tad, kad būšu jau atgriezies mājās.

—       Tas nekas! Tu tomēr uzraksti! Abi sēdēsim uz dīvāna, dzersim kafiju un lasīsim.

—   Lai notiek! Bet tagad man jāiet.

—   Vēl mazliet,— Marina tā kā nobijusies klusi nočukstēja.

—   Jāiet,— es atkārtoju un paskatījos pulkstenī. Līdz vilciena atiešanai bija palikušas tikai astoņas minūtes.

—   Apstādini pulksteni,— Marina savādā balsī pateica.

Es noliecos un noskūpstīju viņu uz lūpām.

—   Nik. . .

Cieši satvēru meiteni aiz rokas, paķēru «diplomātu», un abi ātri izskrējām uz perona.

Firmas vilciens «Jūrmala» jau stāvēja.

īsu brītiņu vēl parunājāmies, es viņu arvien spiedu sev klāt, nejuzdams sevī spēka aiziet, tad beidzot novērsos un ātri iekāpu vagonā. Vilciens gandrīz vai tai pašā mirklī sāka lēni slīdēt uz priekšu.

Marina gāja vilcienam līdzi, nemitīgi māja ar roku un izskatījās pavisa maziņa, pamesta un nelaimīga.

Māju viņai pretim, un pēkšņi mani pārņēma asas, paniskas bailes. Man nez kādēļ ienāca prātā, ka es viņu nekad vairs neredzēšu. Mēs esam atvadījušies uz mūžu.

37

Sniegs kārtējo reizi bija nokusis. Rīgas ielas šķita vēl pelēkākas nekā parasti. Bet cilvēki smaidīja. Lielais sals bija beidzies.

Lija strauji apstājās. Pretējā ielas pusē viņa ieraudzīja stipri apbružātu žiguli, un tas likās pazīstams. Kad Lija paraudzījās vērīgāk, viņas sirds sāka pukstēt straujāk. Pie stūres sēdēja Ivars Dāle un laiski smēķēja.

Tūlīt galvā uzvirmoja ne sevišķi patīkamas atmiņas.

Pirms diviem gadiem Lija ar Ivaru bija iepazinusies viesībās pie tēva drauga. Tur pārsvarā bija sanākuši cilvēki, kuru darbs saistījās ar autobāzēm un tirdzniecību. Ivars Dāle viņiem nodziedāja vairākas populāras dziesmiņas, tā cienījamo viesu vidū gūdams cik ātrus, tik arī lētus panākumus.

Lijai viņš iepatikās. Ivars bija jautrs, asprātīgs, moderni ģērbies un vienreizēji labi dejoja. Turklāt vēl aktieris. Tiesa, Lija viņu uz skatuves nekad vēl nebija redzējusi, taču Ivars tik saistoši un pārliecinoši runāja par savām spožajām perspektīvām un grandiozajiem nākotnes nodomiem, ka meitenei gandrīz vai apreiba galva. Tas tik bija ķēriens! Iepazinusies ar nākamo teātra ģēniju, par kuru drīz runās visa pasaule!

Jau nākamajā vakarā, ne mirkli nešaubīdamās, izjuzdama pat zināmu lepnumu un pagodinājumu, Lija Kalēja šim žilbinošajam pielūdzējam atdevās. Taču pagāja vairāki mēneši un Lija ar skumjām saprata, ka šī dziedāšana, asprātīgā trallināšana un iznesīgā izturēšanās ir tikai Ivara Dāles ārējā čaula. Maska. Būtībā šis puisis bija rupjš un stipri aprobežots. Bez tam viņš vienmēr pinās ar dažādiem apšaubāmiem tipiem, kas bija krietni vecāki par viņu un atgādināja dažs noziedznieku, cits homoseksuālistu.

Lija sāka no viņa baidīties, pēc tam izvairīties un beigu beigās jutās gandrīz vai laimīga, kad Ivars Dāle viņu beidzot atstāja. Drīz pēc tam pie viņiem iemitinājās jauns apakšīrnieks, un Lija Ivaru tikpat kā aizmirsa.

Bet nu arī viņš bija pazudis, un Lija ar to nespēja samierināties. Viņa jutās apvainota un pazemota. Lija saprata, ka Niku viņai vairs neatgūt. Viņa to nebija spējusi piesaistīt ne ar savām diezgan patiesajām jūtām, ne ar savu vecāku turību. Atkal atstāta. Izmantota un pamesta. Lija raudāja, plosījās un no visas sirds vēlējās Nikam atriebties.

«Ja nav man, tad lai nav nevienai!»—šis motīvs un apņemšanās pēdējā laikā stingri vadīja visas Lijas domas un rīcību. Savā aprobežotībā viņa bija pārliecināta — ja kaut kā nespēs Nikam sariebt, tad gals klāt. Dusmas bija tādas, ka jūc vai nost no prāta.

Un tādēļ, tik negaidīti atkal ieraudzījusi Ivaru Dāli, viņa jutās apmierināta. Pat itin priecīga.

Ar šito varēs sarunāt, Lija nodomāja, šķērsodama ielu. Ne jau nu man pašai ar Niku iet kauties. Ivars visu nokārtos. Ja ne pats, tad viņa draugi. Ja es palūgšu vai labi samaksāšu.

—   Cau, Ivar!— Lija viegli pameta ar roku un piegāja viņam klāt.— Gaidi kādu dāmu?

Ivara sejā atplauka plats smaids.

—   Cau! Es gaidīju tieši tevi! Kāp iekšā!

Lija ierausās kabīnē un pagriezās ar seju pret Ivaru.

—   Vēl neesi mani aizmirsis?

—    Ko tu, Lija! Es par tevi bieži domāju. Nē, nopietni. Tuvākajās dienās pat taisījos aizbraukt ciemos.

—   No kā tāds jūtu uzplūdums?

—   Nezinu,— Ivars paraustīja plecus.— Vai tad mums bija slikti?

Lija neko neatbildēja, bet rūpīgi nopētīja savu blakussēdētāju. Uzreiz varēja redzēt, ka ar Ivaru diezgan strauji iet uz leju. Seja kļuvusi vēl kalsnāka, zem acim tumši riņķi, lūpas apkaltušas, tievais ķermenis ievīstīts kaut kādā garā un stipri platā mēteli ar lielām kabatām un spožām pogām. Galvā melna, mazliet saņurcīta platmale.

Ivars vairs neizskatījās pēc tā jaunā un enerģiskā cilvēka, kurš vēl nesen grasījās iekarot pasauli, bet drīzāk pēc noguruša vecīša, kas to vien spēj kā ļaunām acīm pavadīt dzīves veiksminiekus.

—   Kā tev iet?— Lija painteresējās.

—   Diezgan sūnaini,— Ivars negribīgi atzinās.

—   Joprojām nedod darbu?

Ivars cieši saknieba lūpas un klusēja.

—   Apprecējies neesi?

Ivars noraidoši pakratīja galvu.

—   Kas mani tādu ņems?— Jautājumā izskanēja dusmīga atklātība.

Lija saspringta dažus mirkļus domāja.

—   Es tevi ņemšu,— viņa negaidīti pateica.— Gribi?

Ivars no pārsteiguma pat satrūkās.

—   Tu to nopietni?

—   Ar tādām lietām nejoko. Es taču tevi mīlu.

Ivars šķērmi pasmaidīja, taču viņa satrauktās smadzenēs tūlīt sāka plaukt un ziedēt visdažādākās ceribas.

Lija tomēr ir skuķis uz goda! Pēc dažiem gadiem būs prečzine vai kāda veikala direktore. Nekā mums netrūktu. Juglā baigā māja, un cik tad ilgi tie veči viņai vēl dzīvos. . . Es jau toreiz dumji darīju, ka šāvos prom. Taču arī Lija pret mani bija kļuvusi vēsāka. Tagad atkal karsta? Ej nu izproti tās sievietes! Bet šķiet, tomēr būšu iekritis viņas dumjajā sirdī. Kā nekā es taču viņai biju pirmais. . . Un tas nozīmē daudz. To viņas neaizmirst. Tātad. . . Es atkal varu nokļūt uz tā zaļā zara, no kura esmu novēlies. Lai Lijas veči nopērk jaunu mašīnu! Izskata pēc šad un tad varēšu arī pastrādāt dārzā un siltumnīcā. Lai nerūc! Bet pats dzīvošu kā ķeizariņš! Jauna, smuka sieviņa, divstāvu māja, divas mašīnas un, kā saka franči, neliela mūža rente. . . Un nekādi blati vairs nebūs vajadzīgi. Teātri vispār varēšu pasūtīt uz vienu vietiņu! Iešu dziedāt pie Liepiņa vai uz «Jumpravu». Jā, es vēl dzīvošu!

—   Lija!— Ivars dedzīgi satvēra meitenes roku un to diezgan asi parāva uz savu pusi.— Es tevi neaizmiršu ne

mirkli! Tici! Es jau tūliņ gribēju atkal atgriezties pie tevis, taču lepnums neļāva. Tu toreiz man liki manīt. . .

—- Jā, Ivar,— Lija apstiprināja.— Es tevi mazliet vīlos. Bet tu taču īstenībā esi daudz labāks, vai ne?

—        Par mani nešaubies. Dažreiz jau iznāk nošaut šķībi, taču. . . Tu uz mani vari pajauties.

—        Tas ir labi,— Lija apmierināta noteica.— Tu varēsi izpildīt vienu manu lūgumu?

—        Jebkurā laikā!— Ivars dzelžaini apstiprināja.— Kas ir jādara?

Lija tomēr mirkli padomāja.

—        Tev manā vārdā būs jāatriebjas kādam cilvēkam. Varēsi?

Ivars Dāle iekoda lūpā.

—   Ko viņš tev nodarījis?

—   Tas tev nav jāzina.

—   Un tomēr?

—        Lai paliek, Ivar. Pateikšu tikai, ka es viņu ļoti ienīstu. Viņš pret mani izturējies kā nelietis.

—        Labi,— Ivars saprotoši pamāja.— Tādā gadījumā man ir vajadzīga neliela informācija. Viņš ir vecs, jauns? Kā sauc, kur dzīvo, ar ko nodarbojas?

—        Viņu sauc Niks Kristons,— Lija lēni un ar īpašu uzsvaru atbildēja. Lijas balss nepārprotami liecināja, ka viņa šo cilvēku patiešām ienīst.— Viņš dzīvo. . .

—       Stop!— Ivars Dāle pārsteigts iesaucās.— Kā tu teici? Niks Kristons?!

—   Jā.

—   Diānas Upmales dēls?

—   Tas pats.

Ivars smagi nopūtās.

—        Izrādās, mums ir kopējs ienaidnieks. Bet kā tu viņu pazīsti?

—        Viņš pie mums dzīvoja. Kā apakšīrnieks. Mana māte un viņa pamāte ir māsīcas.

Ivars indīgi pasmīnēja. . —Tagad es saprotu, ko viņš tev ir nodarījis. Atstāja tevi stāvoklī?

—   Ne uz to pusi.

—        Lai jau tā būtu,— Ivars gurdi noteica un cieši ieskatījās Lijas acīs. Tās bija skaistas, bet ļoti aukstas.

Mēs patiešām būtu saderīgs pāris, Ivars nodomāja. Izšautos dzīvei cauri kā tanki.

—   Kā tad būs?— Lija vēlreiz pajautāja.— Palīdzēsi?

—        Būs grūti,— Ivars atzinās.— Izrādās, arī es viņu pazīstu. Arī man viņš ir mazliet sariebis, un es jau reiz mēģināju atriebties.

—   Kad?

—   Rudenī.

—   Un kā?

—   Nekā. Viņš ir stiprs, neticami veikls un drošsirdīgs.

Lija uz viņu paskatījās ar atklātu nicinājumu. Iedomātais plāns draudēja izjukt.

—        Bet tu?—viņa izbrīnījusies pajautāja.— Tu neesi stiprs, drošsirdīgs un veikls?

Ivars sāji pasmaidīja. Ko tā Lija saprot no tādām lietām?

—   Būs jāpadomā,— viņš klusi pateica.

—        Padomā, Ivar, padomā!—Lija vēsi atsaucās.— Tev taču ir arī draugi, vai ne? Es gribu. . . Es loti vēlos, lai arī Nikam sāpētu. Lai arī viņš pamokās. Tu pats izdomā, ko darīt. Varu dot vēl nelielu informāciju. Nikam ir meitene. Uzzini, kur viņa strādā, kur dzīvo, kā sauc. Varbūt ir pat labāk ķerties klāt viņai? Padomā! Jo galu galā pie visa vainīga ir tieši viņa! Viņa!

Nu Ivars visu saprata. Bet tas viņu atstāja vienaldzīgu. Viņš nepazina mīlestības jūtas. Un varbūt tas arī bija viens no galvenajiem iemesliem, kādēj viņš nekādi nespēja iejusties otra cilvēka lomā. Nespēja kļūt aktieris. Viņš varēja domāt tikai par sevi. Mežģījās tikai ap saviem pārdzīvojumiem, savām iegribām, saviem sapņiem.

—        Ideja par to skuķi nav slikta,— Ivars apmierināts noteica un nez kādēļ no galvas noņēma platmali.— Arī viņu es pazīstu. Tā, pēc izskata. Un zinu, kur viņa strādā, kā sauc.

—   Interesanti,— Lija pašūpoja galvu.

—        Es jau visu to izlūkoju agrāk,— Ivars paskaidroja. — Tā vajadzēja.

—        Kā tad to lēdiju sauc?— Lija ar neslēptu interesi jautāja.

—   Marina.

Lija jutās pārsteigta.

—   Viņa ir krieviete?

—   Jā. Atbraukusi no Baltkrievijas.

Lija strauji atgāzās ar muguru pret sēdekļa atzveltni un juta, ka tūlīt laikam sāks raudāt.

Tātad viņš mani ir apmainījis pret kaut kādu tur krieveni! Lijai gribējās kliegt. Nelietis! Kāpēc šī ir

atvilkusies uz Rīgu? Vai tagad Baltkrievijas kolhozos vietu trūkst? Mani — skaistu, izglītotu un bagātu latviešu meiteni — apmainīt pret iebraucēju no atpalikušākā slāvu nostūra. . . Nē, to es laikam neizturēšu!

—   Ivar!— Lija apņēmīgi teica un dusmās raustīja melnās rokassomiņas siksnu.— Tev kaut kas tomēr būs jāizdara! Saprati? Noteikti! Un tieši viņai! Tieši tai Marinai! Lai nebrauc, kur viņu neviens nesauc! Lai nelien mūsu zemē!

Ivars saprotoši pamāja.

—   Viss tiks nostrādāts pēc pasaules labākajiem standartiem,— viņš droši apgalvoja.— Par to tu vairs nebēdā. Bet tu savu solījumu turēsi?

Lija uzreiz nesaprata.

—   Ko es tev esmu solījusi?

Ivars iesmējās un atkal galvā uzlika platmali.

—   Sevi.

Tagad arī Lija samocīti pasmaidīja.

—   Protams, Ivar. Es no saviem vārdiem neatsakos.

—   Tad ir labi,—Ivars apmierināts noteica, paliecās un Liju noskūpstīja uz vaiga.— Aizvest tevi līdz mājai?

—   Aizved gan. Man garīgais ir krietni zem nulles.

Ivars sāka braukt. Bet Lija sēdēja viņam blakus, apslēptām šķebām raudzījās uz savu atkal uzradušos kavalieri un mēģināja sevi mierināt ar domu, ka nekad vairs šim cilvēkam nepiederēs. Tāpēc tagad var paspēlēt nelielu teātri. Sasolīt visu, ko viņš grib. Lai tikai kaut ko izdara tai Marinai! Lai aiztriec atpakaļ uz savu sādžu! Pēc tam viņš man vairs nebūs vajadzīgs. Es viņu pat nepazīšu.

38

Aiz liela galda, kas bija pārklāts ar zaļa samta drēbi, sēdēja trīs nopietna izskata cilvēki. Pa labi atradās reti kalsns vīrietis elegantā melnā uzvalkā ar punktainu «tauriņu» priekšā. Viņš neko daudz nerunāja, bet tik cieši un neatlaidīgi skatījās uz jauno mākslas censoni, ka Niks brīžiem jutās kā sasiets un nokaunināts.

Pa kreisi lielā, ovālā krēslā omulīgi gozējās slavena aktrise, kuru Niks bija redzējis dažās vecās filmās, bet tagad tik tikko pazina. Izskatījās, ka viņa vienīgā pret reflektantiem izturas labvēlīgi.

Vidū sēdēja pats Lielais Meistars. Viņš bija nopietns un lietišķs, laikam jau skaidri apzinādamies pašreiz veicamā darba svarīgumu.

Savādi, bet Niks vēlāk neko daudz neatcerējās, ko viņam šie trīs cilvēki jautāja un par ko tā īpaši interesējās. Viņš tikai uztraucies skatījās uz lielo, sirmo cilvēku. Tik pazīstamas acis, kas labi saskatāmas cauri melnajām raga brillēm, spoža Sociālistiskā Darba Varoņa Zelta Zvaigzne. . . Niks klausījās suģestējošajā Meistara balsī un domāja, ka tieši no šā cilvēka visnotaļ atkarīga visa viņa turpmākā dzīve.

Tas bija ļoti nepatīkami.

—   Jūs dzīvojat Rīgā?

—   Jā.

—        Kādēļ jums radusies interese par kino tieši kā par mākslu? Protams, ja jums patiešām šāda interese ir.

—   Domāju, ka ir.

—        Kādā veidā tā izpaužas? Bieži apmeklējat kinoteātrus?

—        Mans tēvs strādā Rīgas kinostudijā par operatoru, un trīs vasaras kopā ar viņu esmu piedalījies filmu uzņemšanas ekspedīcijās.

—       Vai tad nebūtu loģiskāk, ja jūs mēģinātu apgūt operatora specialitāti?

—   Es gribu būt režisors.

—   Ko pašlaik dara jūsu Aloizs Brenčs?

—        Strādā pie sešsēriju filmas, kuras scenārijs veidots pēc Viļā Lāča epopejas «Zītaru dzimta».

—   Kāds jums ir sakars ar Baltkrieviju?

—   Es tur biju ciemos.

—   Jums tur dzīvo radinieki?

—   Jā.

—       Vai jūs varat nosaukt, jūsuprāt, trīs pašlaik labākos pasaules režisorus?

—        Nevaru, jo domāju, ka tādu nemaz nav. Māksla tomēr nav sporta sacensības, kur vienmēr kāds ierindojas pirmajās vietās. Mākslā pat visizcilākajiem meistariem blakus dižiem veikumiem nereti gadās arī neveiksmes. Tādas taču ir bijušas arī jums.

Abi malās sēdošie eksaminētāji aiz pārsteiguma mazliet pat salēcās un viens uz otru nesapratnē paskatījās. Seit tā nebija pieņemts runāt. Ja vien radās izdevība, visi reflektanti centās pēc iespējas neuzkrītoši izteikt atzinību par attiecīgā darbnīcas vadītāja paveikto darbu. Tā bija ne

tikai vispārpieņemta uzvedības un domāšanas norma, bet pat kaut kas vairāk. Bet to, ko pateica Niks, citos apstākļos varētu pielīdzināt vienīgi tīšai pašnāvībai.

Režisors noņēma smagās brilles un uzmanīgi skatījās uz jauno pārdrošnieku.

—   Tieši kādu darbu jūs domājat?— Meistars nopietns pajautāja.

—   Es domāju «Sarkanos zvanus». Manuprāt, tā bija neveiksme. Ļoti stiepts, diezgan garlaicīgs darbs. Vismaz jaunatnei šī filma nepatika.

Atkal visi trīs kādu laiku neveikli klusēja, bet Meistars nervozi ar zelta pildspalvu klaudzināja pa galdu.

—   Vai jūs domājat, ka šodienas jaunatne vispār nepieņem revolucionāru tematiku?— Meistars uzprasīja.

—   Nē, tā es nedomāju,— Niks atbildēja.— Piemēram, «Dunduru» tā pieņēma vienbalsīgi. Laikam jau tādēļ, ka tā patiešām bija laba filma. Traģiska un Joti emocionāla.

Meistars piekrītoši pamāja, tad vēlreiz uzmanīgi paskatījās uz Niku.

—   Kā jūs pats uz dzīvi raugāties? Vai jūs tur saskatāt vairāk komiskā vai dramatiskā?

—   Domāju, ka man piemīt kaut kāda humora sajūta, taču dzīvē un cilvēkos es uztveru un saskatu galvenokārt tomēr nopietno.

—   Man patika jūsu sacerējums,— Meistars negaidīti pateica.— Pat Joti patika. Jūsos acīmredzot mīt, vismaz man tā gribas domāt, silta līdzjūtība pret cilvēku ciešanām. Tas ir svarīgi vispār, bet māksliniekam jo īpaši. Bez tam. . . Dzimtenes mīlestībā un sāpēs ir vislielākais dziļums. Ja jūs kādreiz mākslā kaut ko darīsiet, nekad par to neaizmirstiet. Cīnieties par cilvēku sirdīm un dvēselēm! Atcerieties — mākslā nekad nav bijis un nebūs nekā svarīgāka un nozīmīgāka par cilvēcību!

Niks klusēdams piekrītoši pamāja.

—   Bet tagad es gribētu, lai jūs pastāstītu. . . Redziet, tur pie sienas labajā pusē ir uzzīmēti trīs melni kvadrāti. Iedomājieties, ka tie ir kādas parastas dzīvojamās mājas logi. Ir vēls vakars vai nakts. Pasakiet ātri, bez ilgas domāšanas — kas aiz tiem pašlaik notiek?

Niks nedaudz pagriezās pa labi un patiešām bez jebkādas domāšanas, ātri, ātri stāstīja:

—   Aiz pirmā loga atrodas divu jau padzīvojušu laulāto guļamistaba. Viņi guļ, viens otru maigi apskāvuši, un sapņos redz dažādas atmiņu ainas no abu mīlestības piepildītās dzīves. Gar acīm pazib jūras krasts, klajš lauks, aizputināts ceļš, nez kādēļ autobusa salons, milzīgi kalni, pasažieru kuģa klajš, un visur viņi redzami kopā.

Aiz otrā loga atrodas neliela, vienkārši iekārtota istabiņa. Tā ir spoži apgaismota, bet mēs to neredzam, jo logam priekšā aizvilkti biezi aizkari. Istabas vidū pie galda sēd veca sieviete, viņai uz acīm ir biezas brilles, kalsnos plecus sedz pūkains lakats, un viņa rūpīgi, ar siltu smaidu sejā, ada zeķi.

Aiz trešā loga arī ir guļamistaba. Visas spuldzes nodzēstas. Pie loga stāv baltā naktstērpā ģērbusies meitene. Mēs viņu neredzam tādēļ, ka atrodamies diezgan patālu un istabā ir ļoti tumšs, taču viņa tur ir. Stāv, galvu piespiedusi pie lietus lāsēm izraibinātās loga rūts, un skumīga veras tumšajā naktī. Meiteni sauc Marina, un viņa skumst pēc iemīļotā zēna, kas pašlaik atrodas tālu no viņas, ir aizbraucis uz Maskavu un laikam jau bezsekmīgi mēģina tikt kādā plaši pazīstamā augstskolā.

Lielais Meistars tikko manāmi pasmaidīja.

—   Paldies,— viņš apmierināts pamāja ar sirmo galvu.— Varbūt jūs vēl paskaidrotu, kādēļ aiz logiem ieraudzījāt tieši šos cilvēkus?

—   Nezinu,— Niks paraustīja plecus.-— Viņi pēkšņi pie manis it kā atnāca. Varbūt tādēļ, ka tādā maigumā un mīlestībā mani vecāki nav pavadījuši kopā nevienu nakti. Viņi jau sen ar naidu ir izšķīrušies. Man nav bijušas arī nevienas vecmāmiņas. Bijušas jau, protams, ir, taču līdz manai piedzimšanai neviena nav nodzīvojusi. Bet Marina. . . Viņa ir.-

Atkal iestājās klusums. Pa šo laiku Meistars, nedaudz noliecies, kaut ko rūpīgi atzīmēja priekšā gulošajos papīros. Tad pacēla galvu un velreiz labvēlīgi paskatījās uz Niku.

—   Jūs ļoti gribat mācīties par režisoru? Jūs esat pārliecināts, ka tas ir jūsu dzīves īstais aicinājums?

—   Jā,— Niks noteikti atbildēja.— Ēs pašlaik nespēju iedomāties neko citu, taču, ja nekas galu galā neiznāks. . . Acīmredzot mācīšos un strādāšu kaut ko citu un bojā neaiziešu.

Meistars lēni noņēma brilles, izstiepa rokas un negaidīti iesmējās.

—   Tads kā tu, Nik Kriston, man priekšā nācis pirmo reizi! Nudien! Visi apgalvo tieši pretējo. «Ja jūs mani neuzņemsiet, es tūlīt izdarīšu pašnāvību!» Bet tu gribi dzīvot. Tu gribi mācīties un strādāt. Tev piemīt laba iztēle. Nevis prāta, bet sirds fantāzija. Tajā slēpjas tavas ilgas, sapņi, sāpes un mīlestība. Viss, kas mākslai vajadzīgs. Sai ziņā viss it kā būtu kārtībā, tomēr ir viens liels «bet». . . Savu kursu, kurā būs tikai astoņi cilvēki, es komplektēju galvenokārt no jau kinematogrāfijā pieredzējušiem cilvēkiem. No pazīstamiem aktieriem, operatoriem. . . Bet vienu es tomēr gribu ņemt pilnīgi jauniņu. Lai ir mans skolnieks jau no pašiem pamatiem. Kurš tas būs, to es vēl nevaru pateikt. Varbūt tas būsi tu, varbūt kāds cits. Viss izšķirsies rītdien. Rit pulksten četrpadsmitos šai pašā zālē es jums parādīšu divas eksperimentālas īsfilmas un paklausīšos, kā jūs šos darbus vērtēsiet un analizēsiet. Uzņemto audzēkņu saraksts, kā parasti, tiks izlikts pie sienas. Pēc tam ar uzņemtajiem es aprunāšos vēlreiz. Ceru, ka to skaitā būsi arī tu. Bet tagad vari būt brīvs.

— Paldies,— Niks klusi pateica, viegli paklanījās un izgāja laukā.

Viņš apstājās gaiteņa galā un kā apreibis paskatījās uz kāpnēm. Visi kaut kur gāja, steidzās un skrēja, bet viņš, liekas, ir jau atnācis.

«Ceru, ka to skaitā būsi arī tu.»

Jā! Un kādēļ gan ne? Būšu!

Es biju atklāts un Meistaram neliekuļoju. Tas viņam ir paticis, un viņš mani ņems!

Urrā!!!

Niks kā puišelis pa kāpnēm drāzās lejup uz garderobi, visu laiku klusībā atkārtodams:

«Marina! Desmit pret vienu, ka mēs esam vinnējuši! Desmit pret vienu. . . Mēs būsim uzvarējuši!»

39

Rīgā jau bija atnācis vakars.

No tumšajām debesīm lēni krita pūkains sniegs.

Ielu spuldzes meta garas, spokainas ēnas. Šur tur sētnieki kopā ar saviem ģimenes locekļiem sparīgi tīrīja ietves.

Pie Tallinas un Jāņa Asara ielas krustojuma iedegās sarkanā gaisma. Pirmais apstājās trolejbuss, tad kāds autobuss, smagā kravas mašīna, vēl viens trolejbuss, volga un zaporožecs. Pēc brītiņa tam aiz muguras negribīgi piebremzēja stipri apbružāts žigulis. Pie stūres sēdēja Ivars Dāle.

Viņš bija iedzēris, ārkārtīgi sliktā garastāvoklī un tāpēc diezgan skaļi lamāja gan strauji sabiezējušo tumsu, gan krītošo sniegu, sarkano gaismu un visu pasauli.

Vakar Ivars bija saņēmis vēstuli no tēva, kas paziņoja, ka esot apprecējies, jaunai sievai gaidāms bērns, bet Ivars jau esot pietiekami liels, ieguvis specialitāti un pats jau strādājot, tāpēc turpmāk materiālo palīdzību no viņa lai vairs negaidot.

Tas tik ļoti Ivaru sakaitināja, ka viņš juta — šovakar viņš nebūs kungs par savu rīcību. Pēc tam viņš dzēra, raudāja un nolādēja tēvu. Jo daudzi pierasti šīs pasaules prieciņi viņam nu ies secen.

No rīta Ivars teātrī ieradās neizgulējies un paģirains. Režisors viņu tūlīt padzina un piekodināja, ka nākamā šāda reize būs arī pēdējā. Viņš no teātra aizlidos kā puteklis no skatuves!

Pēcpusdienā Ivars, par pēdējiem rubļiem nopircis trīs panīkušas neļķes, tomēr uzdrošinājās aizbraukt pie Diānas Upmales lūgt aizstāvību. Viņam itin nemaz negribējās atvadīties no teātra. Vēl taču varēja nākt kāds laimīgs gadījums. . . Kamēr viņš ir teātrī, tikmēr pastāv arī cerība un tātad arī iespējas.

Bet dižā māksliniece pret viņu izturējās vēsi, pat noraidoši.

«Jaunais cilvēk! Jums nevajadzētu savu dzīvi sākt ar to, ar ko daudzi beidz. Ar ubagošanu. Jums vairāk jāpaļaujas pašam uz sevi nekā uz citiem. Jo māksla ir tā cilvēka darbības vide, kur otrs diemžēl var palīdzēt vismazāk. Es nevaru kāda cita vietā uzgleznot gleznu, uzrakstīt grāmatu, uzņemt filmu vai jūsu vietā nospēlēt lomu. To varat tikai jūs. Tāpat arī dzīvot, dzīvot normāla cilvēka dzīvi, nevis ālēties un plostot. Bet, ja bez tā nevarat, tad jums jāiet strādāt krogā. Teātrim jūs nederat.»

Kad Ivars sašļucis gāja prom, atvērās durvis un no blakusistabas pie Diānas ienāca meitene, kuru viņš jau pazina. Tā bija Marina. . . Tas nu bija pēdējais piliens.

Tovakar Ivaram Dālem atkal uznāca kārtējā histērijas lēkme.

Arī tur man nekas nesanāca! Man atsacīja! Kā nesekmīgam skolnieciņam vienkārši nolasīja morāli un padzina! Darbs karājas mata galā! Tēva naudas arī turpmāk vairs nebūs! Un visi prieki vējā! Draugi un krāšņās draiskulī- tes. . . Tagad atliek pēdējā cerība — Lija. Bet lai viņu atgūtu. . . Jā. Tā nolādētā Marina. Viņa taču šeit strādā.

Tepat aiz stūra. Būs te biežāk jāpabraukā. Būs jāpie- žmiedz.

Luksoforā beidzot iedegās zaļā gaisma, un automašīnu rinda sāka lēnām virzīties uz priekšu.

Ivars juta, ka rokas sāk no niknuma drebēt, un ciešāk satvēra stūri. Te vēl priekšā jāvelkas tai nelaimīgajai šosejas blusai — zaporožecam!

Iedegās dzeltenā gaisma.

Zaporožecs laimīgi tika krustojumam pāri. Pēc mirkļa atkal iemirdzējās sarkanais aizlieguma signāls, bet Ivars pat nedomāja apstāties. Tieši otrādi — viņš aiz niknuma, ka šodien visi nostājušies pret viņu, turpināja braukt.

Vispirms Ivars ielas pretējā pusē nedaudz pa labi ieraudzīja gaišo slimnīcas fasādi ar sarkano krustu vidū, tad priekšā, dažus metrus no mašīnas purngala, pēkšņi pamanīja kādu gājēju. Tā bija baltā kažokā ģērbusies jauna sieviete, un kādā sekundes simtdaļā Ivara smadzenēs pazibēja, ka viņš taču šo sievieti pazīst.

Pēc tam Ivars sajuta spēcīgu triecienu un redzēja, ka meitene tiek strauji pasviesta sāņus un kāds baigs, drausmīgs spēks viņu ar galvu triec pret melnajiem ietves akmeņiem. . .

Ivars neapstājās. Viņš iespieda gāzes pedāli grīdā un kā ārprātīgs turpināja drāzties uz priekšu.

40

Kinoinstitūta kopmītnēs, kā parasti, gāja jautri.

Pie pastāvīgajiem iemītniekiem tagad uz nedēļu bija piebiedroti arī atbraukušie saulainu cerību spārnotie reflektanti no visām savienotajām republikām un daudzām ārvalstīm.

Tur nu bija ko redzēt! Gan milzīga auguma, dzeltenīgā tunikā tērpts nēģeris no Sudānas, gan trausls jauneklis no Srilankas, gan žilbinošas Latīņamerikas skaistules, gan mūsu pašu meitenes no Kijevas un Tallinas.

Tur dzīvoja un mācījās nākamie režisori, operatori, scenāristi, kritiķi un aktieri.

Niks bija novietots vienā istabā ar kādu amerikāņu puisi no Kalifornijas, krievu Vladimiru no Maskavas, kubieti Ernesto no Havanas un somu Keko no Tamperes.

Tā bija laba kompānija.

Fils, kājās uzrāvis nobrāztus un salāpītus džinsus, sēdēja tieši uz grīdas un ģitāras pavadībā dziedāja kādu paskumju kovboja dziesmiņu. Kubietis tupēja uz palodzes, mugurā uzvilcis spilgti sarkanu kreklu, bet melnīgsnējā sejā, šķita, ne uz bridi nepazuda smaids.

Soms ar Vladimiru bija ērti atgāzušies vienā no gultām, bet Niks, atspiedies ar muguru pret istabas sienu, stāvēja kājās un jutās visai neveikli. Viņš nekad vēl nebija nonācis tiešā saskarsmē ar ārzemniekiem un klusībā apskauda viņu apbrīnojamās spējas visur uzvesties un runāt pilnīgi brīvi un nepiespiesti. Bez tam Niks no viņiem visiem bija ari pats jaunākais.

Kopmītnes iemītnieki, kā nu kurš prata, runāja krieviski. Puslīdz saprasties viņi varēja.

—   Paklau, Fil!— Keko no Tamperes viņu uzrunāja. — Vai tad tagad tai jūsu Amerikā vispār kovboji vēl ir?

—   Yes, yes.'— Fils piekrītoši pamāja ar galvu, kuru sedza biezi adīta cepurīte.— Ir! Teksasā ir, Arizonā ir. . . O, daudzās vietās!

—   Bet filmas par kovbojiem vēl taisāt?— Vladimirs painteresējās.

—   Kā tad! Zelta kase! Cēls un drošsirdīgs varonis, kuru nevienam nekad neizdodas nošaut, un brīnišķīga meitene, nokļuvusi gūstā pie neliešiem. Skaistas, bezgala zaļas prērijas un zvaigžņotas naktis. . , Kas vainas?

—   Vainas nekādas,— Vladimirs piekrita.— Ko tagad dara Fransiss Kapola?

—   Neko!— Fils spēcīgi ar visiem pieciem pirkstiem pārbrauca pāri ģitāras stīgām.— Viņš ir iekritis parādos un tagad raudzē vīnu! Viņam netālu no Sanfrancisko Napā pieder diezgan pamatīgas vīnogu plantācijas un brūzis. Bet vai tad jūs, zēni, esat redzējuši kādu no Kapolas filmām?!

—   Jā,— Vladimirs atbildēja.— Es redzēju «ApocalYpse Now».

—   Kur?— Fils izbrīnā iesaucās.— Kur tu to varēji redzēt?

—   Seit, Maskavā.— Vladimirs pasmaidīja.—1981. gada augustā — viesnīcas «Rossija» Centrālajā koncertzālē.

—   Ei, ei? Ā!— Fils saprotoši pasmaidīja.— Divpadsmitā Maskavas kinofestivāla laikā, jā?

—   Tā ir.

. — Un kā?

—   Baigi.

—   Visi pasaules kritiķi un speciālisti,— teica Keko,— šo gabaliņu atzinuši par divdesmitā gadsimta spēcīgāko filmu.

—   Bet vai jūs zināt, kā saucas Frensisa pirmā filma?—Fils pajautāja.

—   Nē,— visi noraidoši pakratīja galvas.

—  «Ārprāts-13»!

—   Kādēļ tā?— kubietis uzprasīja, un viņa sejā smaids bija pazudis.

—   Bet vai tad pasaule nav ārprātīga?— Fils atjautāja pretim.

—   Es tā nedomāju,— Vladimirs iebilda.— Vai tad mēs ar tevi un Niks, Keko un Ernesto esam dulli?

—  «O.no!»—Fils atkal spēcīgi uzblieza pa stīgām. — Mēs ar tevi un Niks, un Keko, un Ernesto ir «good boys»! Es teicu, ka pasaule ir dulla!

—   Paklau, Fil,— atkal ierunājās soms, kura atlētisko milža augumu sedza biezs, pelēkbalts svīteris. Viņš gan vairāk izskatījās pēc mežstrādnieka, nevis pēc topoša operatora.— Kādēļ tu esi atspēries tādu gaisa gabalu uz Maskavu, ja tev turpat pie mājām ir kolosālākā Losandže- losas universitāte ar tās slaveno Kinomākslas fakultāti?

—   Dolāri,— Fils uzreiz atbildēja.— Es, protams, neesmu nekāds nabagais, bet šeit tomēr varu mācīties gandrīz par velti. Taču galvenokārt šeit esmu mistera Bondarčuka dēļ. Man patīk, kā viņš strādā, it sevišķi, kā viņš taisa kara filmas. «Sarkanie zvani», «Karš un miers», «Vaterlo», «Cilvēka liktenis». Superklase! Zināt, zēni, es kājām esmu izstaigājis gandrīz vai visu Ameriku. Visus tās ceļus un neceļus. Esmu uzņēmis divas dokumentālās lentes, bet tas nu tā. Es tikai gribēju pateikt, ka labi pazīstu savu tautu. Tagad mazliet iepazīstu arī krievu tautu un skaidri zinu — mēs nekad viens pret otru nekarosim! Nekad. Fermeris Aiovas štatā un Kubaņas zemnieks. . . Ogļracis Kentuki štatā un Ivans no Donbasa. . . Ierēdnis Ņujorkā vai Ļeņingradā. Es — amerikānis, tu — soms, tu — kubietis, tu — krievs, tu — latvietis. . . Mēs taču visi esam vienādi, esam cilvēki un gribam dzīvot. . . Lai tie tur plēšas savā starpā,— Fils ar pirkstu parādīja uz griestiem,— bet mēs dzīvosim mierā! Vai es pareizi runāju?

—   Kur nu vēl pareizāk,— Keko piekrita, un arī pārējie māja ar galvām.

—   Bet lai tā tas patiešām notiktu,— Vladimirs dedzīgi turpināja,— kaut kas tomēr katram ir ari jāizdara! Kaut maz, bet tomēr!

—   Kas?— Ernesto pavaicāja.

—   Jācer, ka mūsu pamatdarbības lauks dzīvē būs māksla,— Vladimirs sacīja,— un, vienalga, uzņemsim dokumentālās, aktieru vai multiplikācijas filmas, mums kaut vienreiz tomēr vajadzētu skaļi iekliegties, protestējot pret agresīviem kariem, pret necilvēcību.

—   Manuprāt, īstam māksliniekam jākliedz vienmēr,— teica Ernesto un domīgs nokāpa no palodzes.— Pat tad, kad viņš klusā balsī bērniem stāsta pasakas. Jākliedz par labo.

—   Pareizi,— sacīja Keko,— tur es tev pilnīgi piekrītu. Mums ne tikai kā māksliniekiem, bet pirmkārt jau kā cilvēkiem vienmēr un visur jāstāv pretī ļaunumam, cietsirdībai, nežēlībai. . . Varbūt mēs visi kopā šo pasaulīti tomēr varam padarīt kaut nedaudz labāku, nekā tā ir pašlaik?

—   Noteikti,— Niks klusi apstiprināja.

—   Ei!—Fils strauji pagriezās pret Niku.— Man Losan- dželosā ir pazīstams viens latviešu dzejnieks! Tāds baigi resns un drūms vecītis. Vai visi latvieši ir tik nerunīgi?

—   Domāju, ka ne,— Niks atbildēja,— Es tikai. . . Viss šeit ir nepierasti. . . Kaut kā vēl neesmu iedzīvojies.

—   Vasarā, eksāmenu otrajā kārtā, te ies vēl trakāk!— Vladimirs sacīja.— Sabrauks vēl vairāk ļaužu.

—   Tevi baida neveiksme?— Fils atkal pagriezās pret Niku un ar interesi skatījās uz jauno puisi. Pašam Filam jau bija apmēram divdesmit seši gadi.

—   Mazliet,— Niks atzinās.— Varbūt tādēļ, ka es par to esmu pārāk daudz sadomājies.

—   Gan jau viss būs o'key\— Fils atklāti pasmaidīja un turpināja viegli trinkšķināt ģitāras stīgas, līdz no tām sāka plūst skaista, smeldzīga melodija.— Mēs vēl dzīvosim, zēni!

—   Es aiziešu pēc meitenēm,— Ernesto, laikam šis smeldzīgās mūzikas satraukts, negaidīti pateica un gāja uz durvīm. Tad ātri paskatījās uz Niku.— Tu gribi kādu nēģerieti?

Niks samulsa un ātrumā nemaz neatģidās, ko atbildēt.

—   Tūlīt dabūsi,— Ernesto noteica un atvēra durvis. — Jūs visi pārējie ari.

Fils turpināja dziedāt. Vladimirs ar Keko klusi dungoja līdzi, bet Niku pēkšņi pārņēma tik spēcīgas ilgas pēc Marinas, ka viņš paskatījās vispirms uz durvīm, tad uz logu, it kā cerot tur ieraudzīt Marinas seju un acis.

—        Es mazliet iziešu,— Niks istabas biedriem pateica un ātri izmetās laukā.

Apakšā, kopmītnes vestibilā, atradās vairāki automātiskie telefona aparāti. Piecpadsmit kapeiku monētas viņš jau dienā bija savācis turpat vai pilnu kabatu.

Tīkami satraukts uzgrieza savas mājas numuru.

Pēc neilga laika klausuli pacēla māte.

—   Es klausos.

—        Sveika!— Niks sacīja.— Vari mani apsveikt! Principā pirmo tūri es laikam būšu izturējis! Meistaram mans sacerējums patika, arī viss pārējais. . . Vismaz tā izskatījās. Viņš pret mani bija ļoti labvēlīgs un rīt ar mums, divpadsmit palikušajiem, vēl grib pamatīgi izrunāties. Būšot jāiztirzā dažas filmas, bet tu daudz neuztraucies! Dramaturģija un filmu analīze ir tieši mana stiprākā puse! Tā ka ceru, viss būs kārtībā!

Māte viņu neapsveica.

—   Tu mani dzirdi?

—        Dzirdu, Nik,— māte savādā balsī atbildēja, un izklausījās, it kā viņa tur, Rīgā, pašlaik taisītos raudāt.

—   Tu raudi?— Niks pavaicāja.

—   Jā.

—   Kas noticis?

Māte atkal klusēja.

—   Vai Marina šodien nebija ienākusi?

—   Bija,— māte tikko sadzirdami atbildēja.

—   Jau aizgāja?

—   Jā.

—- Tu nezini, viņa pašlaik strādā vai atrodas savās mājās?

—   Viņa. . .

Diānai aizlūza balss, un tagad Niks patiešām skaidri sadzirdēja, ka māte raud. Pagāja vēl daži mirkļi, un Niks pēkšņi saprata, ka laikam ir notikusi kāda liela nelaime. Bet kas gan būtu varējis notikt? Viņš gribēja to jautāt, bet pēkšņi briesmīgi nobijās. Klausule viņa rokās drebēja, un viņš pats arī trīcēja kā drudzī.

—        Nik. . .— māte šņukstēdama ierunājās, un tagad viņas balss skanēja tā, it kā nāktu no kosmosa.— Tieši pirms pusstundas man piezvanīja Marinas krustmāte un

pateica. . . Ir notikusi nelaime. Marinai šovakar vajadzēja dežurēt, viņa gāja uz darbu. . . Uz brītiņu vēl ieskrēja pie manis. Bija labā garastāvoklī. . . Runāja par tevi. Atnesa man zāles. Bet tad turpat pie slimnīcas viņu sabraukusi kāda automašīna. . .

Niks juta, ka viņam kļūst nelabi. Viņš gurdeni atspiedās pret sienu un mēģināja mierīgi, dziļi elpot. Bet cauri smadzenēm bez pārtraukuma lidoja žilbinoši gaismas punkti, nesdami līdzi tikai vienu asu un sāpīgu domu: «Kādēļ? Kādēļ viņa? Kādēļ tieši mana Marina?»

—   Viņa ir mirusi?— Niks izbailēs pavaicāja.

—   Nē,— māte tūlīt atbildēja.— Krustmāte teica, ka Marina esot ievietota viņas pašas slimnīcā un tieši pašlaik tiekot operēta. Krustmāte raudāja, un es īsti nespēju saprast. . . Bet stāvoklis esot ārkārtīgi smags, laikam pat kritisks. Nik, man viņas ir tik neizsakāmi žēl. . . Es to pat nevaru pasacīt.

Niks juta, ka viņš vismaz ārēji pamazām kļūst mierīgs. Sarkanie gaismas punkti pazuda. Domas nāca un gāja, nekur neaizķerdamās, un bija pilnīgi skaidras.

—   Mammu. . .— Niks klusā balsī palūdza.— Esi visu laiku mājās, labi? Varbūt krustmāte zvanīs vēlreiz. . .

—   Jā, protams, Nik. Es nekur neiešu. Ari rīt man visa diena ir brīva.

—   Es tūlīt braukšu mājās,— Niks negaidīti pateica.

—   Bet. . .— māte apmulsa.— Kā tad paliek ar. . .? Tu taču pirmīt teici, ka rīt tev vēl jāiet uz izšķirošo sarunu ar Meistaru?

Niks ilgi neko neatbildēja, tad stipri pārvērstā balsī atkārtoja:

—   Es braukšu! Kam man vairs vēl vajadzīga šī saruna, kaut kādi tur eksāmeni, institūts un visa šī pasaule, ja tieši šai brīdī Marina. . . Nē! Es braucu! Varbūt tieši mana klātbūtne, varbūt vienīgi es vēl viņai varu kaut kādā veidā palīdzēt! Varbūt viņai pietiks tikai mani ieraudzīt un. . . Viss! Mammu, es drāžos!

Niks nometa klausuli un, pilnīgi aizmirsis, ka atrodas bez virsdrēbēm, ātri izskrēja uz ielas un turpat arī pamanīja brīvu taksometru.

—   Uz Rīgas staciju!— viņš aizelsies šoferim pateica.

Kad viņi pēc neilga laika piebrauca pie stacijas, viņš

palūdza šoferi pagaidīt, bet pats pa galvu pa kaklu metās pie biļešu kasēm. Izrādījās, ka šovakar pa dzelzceļu uz Rīgu vairs netikt. Vilciens, kam no Maskavas vajadzēja atiet pīkst. 23.16, nez kāda iemesla dēļ bija atcelts. Niks lādēdamies paņēma biļeti uz rītvakaru un atkal joza pie taksometra. Viņš pēkšņi atcerējās, ka var taču ari lidot ar lidmašīnu.

—   Uz Aeroflotes kasēm!

Bet ari tur Niku gaidīja smaga vilšanās. Biļeti viņš varēja dabūt tikai uz vienu no reisiem aizparīt.

Niks atgriezās kopmītnē un vēlreiz apstājās pie melnā telefona automāta. Ilgi skatījās, un pēkšņi viņam sagribējās gāzt tam ar dūri. Satriekt visus telefonus drumstalu drumstalās!

Kādēļ tieši Marinai tā nepaveicās? Ko Marina bija noziegusies? Un ko noziedzies esmu es? Viss gāja tik apbrīnojami labi un skaisti. Kam tas skauda? Vai tiešām šai pasaulē ļaunais un zemiskais vienmēr ņems virsroku? Bet nevajag jau nemaz vienmēr. Pilnīgi pietiek ar vienu reizi.

Niks lēni uzkāpa ceturtajā stāvā un iegāja savā istabā. Tur tagad atradās tikai Fils. Viņš bija atlaidies gultā un studēja angļu-krievu sarunvalodas vārdnīcu.

—   Tu biji ilgi prom,— Fils vēsi konstatēja.

Niks neko neatbildēja, bet tāpat ar visām drēbēm smagi iegāzās gultā. Viņš aizvēra acis, ķermeni ielija melns nogurums, un viņš juta, ka tūlīt sāks raudāt.

Niks ar abām plaukstām spēcīgi saberzēja seju un atvēra acis.

Tieši iepretim atradās logs, un uz tā palodzes apsēdās gaišpelēks balodis. Putns ātri grozīja galvu un ar interesi skatījās istabā.

Bet viņam nav nekādas vainas, Niks skaudīgi nodomāja. Balodis dzīvo. Sēd kā ķeizariņš un nejūt pat nekādu aukstumu. Un tas, kas sabrauca Marinu, arī droši vien pašlaik dzīvo sveiks un vesels. Varbūt pat nejūt nekādus sirdsapziņas pārmetumus. Varbūt pat priecājas. Bet Marina cieš drausmīgas sāpes. Varbūt pat mirst.

Un es nekādi nespēju aizkļūt pie tevis un palīdzēt. Es tevi izglābtu. Noteikti. Man vispār nevajadzēja uz šejieni braukt. Tie, kuri mīl viens otru, acīmredzot nekad nedrīkst šķirties. Pat ne uz vienu dienu! Nekad! Viņiem vienmēr jābūt blakus, vienam par otru jāstāv sardzē un jābrīdina! Bet es tevi atstāju vienu. Piedod. Nokļūt pie tevis es varēšu tikai aizparīt. Bet es būšu pie tevis. Būšu! Tu tikai līdz tam laikam mēģini izturēt. Es tevi lūdzu. Izturi, Marina! Lūdzu, izturi!

Niks atkal atlaidās guļus un pievēra acis. Istabā jaudās nomācošs klusums. Bija tāda sajūta, it kā viņš Visuma priekšā būtu atstāts pilnīgi viens. Visu apziņu pārņēma aukstas, stindzinošas bailes.

—   Fil,— Niks ar gūtībām ierunājās,— kur tad pārējie puiši?

—   Aizgāja uz trīs simti divdesmit pirmo numuru,— Fils atbildēja.— Tās kubietes uz šejieni negribēja nākt. Tad šie aizgāja pie viņām.

—   Kādēļ tu negāji?

—   Man melnās nepatīk.

—   Paklau, Fil! Kā pie jums tiek sodīti tie, kuri sabrauc kādu gājēju? Tiek sēdināti uz elektriskā krēsla?

—   Kaut kā neesmu dzirdējis,— Fils domīgs atbildēja. — Bet kā kurā pavalstī. Visbiežākie tomēr ir naudas sodi. Taču tie parasti ir pamatīgi. Katrā ziņā tas ir daudz efektīgāk nekā vainīgo bāzt cietumā.

—   Vajadzētu tomēr sēdināt uz elektriskā krēsla,— Niks sacīja.

—   Es arī tāpat spriestu, ja kāds zem riteņiem patriektu manu māti vai bērnu. Bet ja man pašam vai tev gadītos kādu sabraukt? Tad mēs droši vien domātu mazliet savādāk, vai ne?

Niks klusēja.

Viņu atkal pārņēma tik neprātīgas ilgas pēc Marinas, tāds dedzinošs žēlums, ka šķita — tūlīt pārplīsīs sirds un viņš nomirs.

Pie durvīm pieklauvēja.

—   Go in!— Fils iesaucās.

Niks dzirdēja, ka atveras durvis un istabā kāds ienāk. Soļi bija smagi un lēni. Niks atvēra acis un aiz pārsteiguma pat klusi iekliedzās. Viņš redzētajam neticēja. Niks nodomāja, ka laikam sākas halucinācijas vai murgi.

Istabas vidū, plati smaidīdams, stāvēja Teodors Vei- lands. Viņš bija ģērbies biezā aitādas puskažokā, galvu greznoja kupla ausene, bet kājas bija apautas biezos zābakos. Viņš izskatījās pēc taigas mednieka vai polārpēt- nieka.

—   Tedi. . .— Niks atviegloti nopūtās. Viņam uzreiz kļuva labāk un drošāk.— Tedi! Veco mustang, no kurienes tu te uzradies? Un vai patiešām tas esi tu?

—   Esmu, kā tad!— Tedis skaļi apliecināja un vispirms sveicienam roku pasniedza Filam, tad apsēdās uz gultas malas blakus Nikam.— Es tevi meklēju visu pēcpusdienu!

Maskavā iebraucu jau vakarvakarā. Nakti visai draņķīgi pavadīju stacijā, bet no rīta devos uz Lihačova rūpnīcu pēc autiņa. Mūsu kolhozam piešķirta jauna smagā kravas automašīna Zil-135 MZ, tas ir pats jaunākais modelis, un man tas jāaizdzen tieši uz mūsu saimniecības garāžu! Taču esmu ellīgi noguris. Neviens šeit lāgā nemaz nezina, kur tāda Galoškina iela atrodas! Es jau vakarvakarā, stacijā nīkuļojot, iedomājos par šā institūta kopmītni. Pirms došanās ceļā biju pie tevis iegājis, un tava mutere pateica, ka pašlaik atrodies Maskavā. Un te nu tu esi! Kolosāli, ka es tevi atradu! Nik, tas viss ir kā labā ķinītī!

—   Jā, patiešām,— Niks domīgs piekrita.

—        Kā tev šeit gāja?— Tedis uzprasīja un ar interesi apskatīja istabu, kuras sienas no vienas vietas bija noklātas ar vienreizēji izteiksmīgām «Soveksportfiļm» plakātiem un dažu kinoaktieru portretiem.

—        Rīt izšķirošā pārbaude,— Niks svešādā balsī atbildēja.— Meistars grib dzirdēt, kā mēs analizējam filmas.

—   Baidies?— Tedis pavaicāja.

—        Nē,— Niks papurināja galvu un strauji izlēca no gultas. Viņa smadzenēs pēkšņi bija uzplaiksnījusi kāda gaiša, nevaldāma doma.

—   Kur pašlaik stāv tavs autiņš?

—   Netālu no šejienes, kādā sānielā.

—   Tedi. . .— Niks atkal jutās galēji satraukts.— Tedi. . .

—   Kas ir?— Teodors nesapratnē skatījās uz draugu.

—   Tu esi ļoti noguris?

—        Kritu galīgi nost no kājām,— Tedis atbildēja.— Pagājušo nakti taču negulēju. Ceru, ka jūs mani laukā nedzī- siet un es šeit varēšu izstiepties kaut vai uz grīdas.

Niks uzlika roku uz Teodora pleca un lūdzoši skatījās viņa acīs.

—   Tedi. . . Braucam uz Rīgu. Tūlīt. Nekavējoties!

—       Tas nav iespējams,— Tedis noraidoši pakratīja galvu.— Es to fiziski nespēju. Ir jau vēls vakars. Priekšā gara nakts. Es aizmigšu jau pēc pirmajiem kilometriem. Uz galvošanu.

Niks neko neteica, pagrieza muguru un nostājās ar seju pret logu.

Galoškina iela bija spilgti apgaismota.

Brauca mašīnas. Gāja cilvēki. Krita sniegs.

Kāds amerikāņu puisis mācījās krievu valodu.

Uz gaišmatainā soma ceļgaliem sēdēja melna meitene no saulainās Kubas un viņam stāstīja par Sjerramaes- tras zaļajiem kalniem un milzīgajām cukurniedru plantācijām.

—        Nik. . .— Tedis klusi ierunājās.— Kādēļ tu tagad gribi braukt uz Rīgu?

—       Es braukšu rit. Biļete man jau kabatā. Bet ar tevi es Rīgā nokļūtu ātrāk. Es varētu vinnēt veselu diennakti.

—   Bet rit taču tev vēl ir pārbaudījums! Pats tikko teici!

—       Tas diemžēl atkrīt,— Niks atbildēja.— Man pēc iespējas ātrāk jānokļūst Rīgā!

—   Ar lidmašīnu nevari?

—        Nē. Biļeti var dabūt tikai uz divdesmit piekto. Tas ir pēc trim dienām.

Teodors piecēlās un nostājās blakus Nikam.

—   Kas noticis?

Niks neatbildēja uzreiz. Vai nu negribēja neko teikt, vai nespēja. Tad atkal, kā atbalstu meklēdams, ar roku pieskārās Teodora plecam.

—        Kāds nelietis uz ielas sabraucis Marinu,— Niks beidzot pateica.— Viņai pašlaik ir ļoti slikti. Tedi, veco, labo zēn. . . Man ir jābūt pie viņas! Ja Marinai vēl ir palikusi kaut vismazākā cerība, tad es ar savu klātbūtni viņu noteikti izglābšu. Noteikti!

Teodors vēl brīdi padomāja, tad savu smago plaukstu savukārt uzlika uz Nika pleca.

—        Braucam!— viņš noteiktā balsī pateica.— Rīt pēcpusdien būsim mājās.

Niks pateicībā un nesapratnē paskatījās uz draugu.

—   Tu kaut ko nejauc?

—       Būs tā, kā es teicu!— Teodors atbildēja.— Vai nu mēs abi nositlsimies, vai rīt pēcpusdien būsim jau Rīgā!

—   Varbūt kaut ko ieēdīsi?

—        Tikai ne to!— Teodors atmeta ar roku.— Pilns vēders vairo miegu! Bet aukstā ūdenī es gan labprāt nomazgātos.

Niks Teodoru aizveda uz dušas telpām, bet pats pa to laiku ātri uzrakstīja atvainošanās zīmīti Meistaram, kur īsumā paskaidroja savas pēkšņās aizbraukšanas iemeslu.

—       Fil.— Niks zīmīti iedeva amerikānim.— Rīt to, lūdzu, iedod Meistaram. Es tūlīt braucu prom.

—        Neko nesaprotu,— Fils, paņemdams zīmīti, paraustīja plecus.— Tas puisis tev atnesa sliktu ziņu?

—        Viņš uzradās visīstākajā laikā,— Niks atbildēja. — Kaut kas slikts jau bija noticis iepriekš.

—   Satiksimies atkal vasarā?— Fils pavaicāja.

—        Iespējams. Taču varbūt saredzēsimies tikai pēc diviem gadiem, kad būšu savu laiku nodienējis armijā, bet katrā ziņā mēs ar tevi vēl satiksimies, Fil! Kā citādi?

Atgriezās Tedis.

—        Happy journey\— Fils abiem latviešu puišiem cieši paspieda rokas.— Laimīgu ceļu, un palieciet dzīvi! To pirms došanās ceļā amerikāņi vienmēr viens otram novēl.

—   Paldies, Fil. Mēs to pašu novēlam arī tev.

Vestibilā Niks vēlreiz piezvanīja uz mājām.

Klausuli nocēla māte.

—        Vai ir kaut kas mainījies?— Niks ar drebošu sirdi un balsi uzprasīja.

—       Operācija beigusies,— māte atbildēja.— Nupat atkal zvanīja krustmāte. Marinai visvairāk cietusi galva. Pašlaik vēl atrodoties bezsamaņā un ir ievietota intensīvās terapijas nodaļā. Tas, dēls, ir viss, ko es pagaidām zinu.

—        Mammu,— Niks vēl joprojām runāja drebošā balsī.— Es tevi ļoti lūdzu. . . Šovakar jau laikam neiznāks. . . Bet rīt. . . Mammu. . . Rīt tu noteikti aizej pie Marinas un pasaki. . . Pasaki, ka es tūlīt pie viņas būšu. Lai vēl tikai mazliet pagaida! Pēcpusdien es būšu klāt.

—   Tu lidosi?

—   Nē. Man blakus stāv Teodors, un viņam ir mašīna.

—   Vai tad. . .?— māte izbrīnā aprāvās.

—        Neaizmirsti, ka Teodors ir Latvijas jauniešu čempions autosportā!

—        Labi, dēls. Es pateikšu. Es visu dienu būšu pie Marinas. Es ar krustmāti jau sarunāju. Mēs viena otru nomainīsim.

—   Uz redzēšanos.

—   Uz redzēšanos, dēls! Esiet uzmanīgi!

Kad viņi iekāpa lielās automašīnas plašajā kabīnē, Niks uzreiz pateica:

—       Tu man parādi tos kloķus! Kad sāksi pagurt, es tevi nomainīšu.

—        Paskatīsimies,— Teodors noņurdēja.— Lieta ir pārāk nopietna.

41

Nikam no ilgās sēdēšanas kājas bija kļuvušas galīgi stīvas. Kaut ar lielu piepūli, viņš tomēr samērā ātri uzkāpa pa slimnīcas kāpnēm un nokļuva ķirurģiskajā nodaļā.

Sirds no satraukuma sitās kā līdz neprātam nodzīts motors.

Nodaļas uzgaidāmajā telpā noskumušas sēdēja Marinas krustmāte un Diāna Upmale. Abas klusēdamas paskatījās uz ienācēju.

Niku sagrāba spējas bailes.

—   Kā Marina jūtas?— viņš uzreiz pajautāja.

—        Laikam jau slikti,— krustmāte atbildēja un ar baltu kabatas lakatiņu izslaucīja acis.— Mūs pie viņas nelaiž.

—   Kādēļ?

—        Intensīvās terapijas, kā arī reanimācijas nodaļās neviens, izņemot medicīnisko personālu, nedrīkst ieiet,— krustmāte paskaidroja.

—   Bet jūs taču esat ārste,— Niks izbrīnījies sacīja.

—   Vienalga. Šeit pietiek ar savējiem.

Niks mazliet pagaidīja, tad apņēmīgi noģērba ziemas mēteli un biezo auseni.

•— Es tūlīt,— viņš abām dāmām pateica un iegāja nodaļā. Pagāja garām vairākām palātām, kamēr nonāca līdz vietai, kur sēdēja dežurējošā medmāsa.

—        Labvakar, Ivet,— Niks klusi sveicināja meiteni, kura, ģērbusies savā parastajā zilganbaltajā formas tērpā, sēdēja pie galda un kaut ko rakstīja nodaļas žurnālā.

—        A, Niks!— Iveta pamāja ar galvu un bēdīga skatījās puiša acīs.— Redzi, kāda nelaime notikusi. . .

—   Viņa ir ļoti cietusi?

—        Kā lai to pasaka. . .— Iveta nedaudz apmulsa.— Nekas sevišķi briesmīgs jau nav. Tu nebaidies. Bet smagi viņai ir. Lauzts gūžas kauls, dažādi sasitumi un galvaskausa plīsums. No rīta nāca pie samaņas un runāja. Pašlaik guļ.

—        Labi, ka tā,— Niks atviegloti uzelpoja.— Es biju gaidījis kaut ko daudz sliktāku.

—        Nekas labs jau nav arī tagad. Bet tas sabraucējs esot dabūts rokā,— Iveta stāstīja tālāk.— Šodien šeit bija atnācis milicis no autoinspekcijas un gribēja ar Marinu aprunāties.

—   Kas viņš tāds ir? Autoinspektors pateica?

—   Kaut kāds aktieris Ivars Dāle. Bet es tādu nepazīstu.

Niks aiz pārsteiguma un dusmām gandrīz vai apsēdās.

—        Toties viņu pietiekami labi pazīstu es,— Niks sacīja.— To viņš ir darījis tīšām. Tur nav nekādu šaubu.

—   Kādēļ?

—        TādēJ, ka tas Ivars Dāle ir pēdējais nelietis,— Niks paskaidroja.

—   Tādus vajadzētu nošaut,— Iveta naidigi teica.

—        Ivet. . .— Nikam aizķērās balss.— Tu vari mani ielaist pie Marinas?

Iveta dažus mirkļus šaubījās.

—   Es tevi loti lūdzu.

—        Labi,— dežurējošā medmāsa izlēma.— Nāc! Uzvelc balto ķiteli un esi tur ne sevišķi ilgi, ka neuzskrien dakteris.

Niks ātri uzģērba Ivetas pasniegto virssvārci, un abi aizgāja uz nodalu.

Tur stipri oda pēc zālēm, pa zaļajām telpas sienām ložpāja spocīgas ēnas.

Marinu Niks ieraudzīja uzreiz. Viņa gulēja telpas kreisajā pusē un, tikko viņš ienāca, atvēra acis.

Niks apsēdās blakus un uzmanīgi pieskārās viņas rokai. Tā bija gandrīz vai neciešami karsta.

—   Marī. . .— Niks klusi sacīja.

Meitene skumji pasmaidīja.

—   Neskaties uz mani,— viņa palūdza.

Marinas garie, brīnišķīgie mati bija nogriezti. Galva bija nosaitēta un seja uzkrītoši bāla. Vienīgi lielajās acīs mirdzēja dzīvs prieks un pateicība.

Niks paliecās uz priekšu un noskūpstīja meitenes pieri un vaigu.

—        Nik. . .— Marina klusi nočukstēja.— Nevajag būt tik labam.

—   Tev ļoti sāp?

—        Nemaz,— Marina atteica.— Man visu laiku špricē zāles. Bet tu nedomā, Nik. . . Es kliba nepalikšu.

—   Es tā nedomāju.

—   Un dumja arī nepalikšu. Ja nu vienīgi mīlestības dēļ.

Niks uzmundrinoši pamāja.

—        Tu ne par ko nebaidies. Tagad mūs neviens velns vairs neparaus! Tici!

—   Es ticu.

Niks paskatījās sāņus. Pie blakussienas gulēja kāda resna sieviete, klusi vaidēja, un viņai no mutes kaktiņa uz kādu trauku stiepās gara, sarkana gumijas caurulīte.

—        Nik.. .— Marina pieskārās viņa rokai.— Tev taču vēl vajadzēja būt Maskavā.

Niks neko neatbildēja. Viņš tikai lēni pagrieza galvu atpakaļ un atkal skatījās meitenes acīs.

—   Tātad tu. . . Tu manis dēļ esi atsacījies. . .

Niks turpināja klusēt. Viņš nespēja parunāt.

—   Nik. Tu esi. . .

—        Es esmu tavs draugs,— Niks beidzot sacīja.— Visīstākais draugs. Pārējam pašlaik nav lielas nozīmes. Tu esi dzīva, un tu uz mani vari pajauties.

Meitene pasmaidīja.

—   Nik. . .

—        Esi droša! Varbūt mūs dzīvē sagaida vēl daudzas nelaimes. Kas to var zināt? Bet mēs taču esam stipri, vai ne?

—   Jā, Nik. Kopā ar tevi.

•— Tagad guli. Es palikšu tepat nodaļā. Ir atnākusi arī tava krustmāte un mana māte. Viņas te sēdējušas visu dienu, taču tagad pateikšu, lai iet mājās. Viņas atnāks atkal rīt. Bet es palikšu. Pasnaudīšu uzgaidāmajā telpā.

—        Ej arī tu uz mājām,— Marina sacīja.— Es esmu mierīga, un man nekas pašlaik nesāp.

—   Tomēr. Drošs paliek drošs.

—        Nik. . .— Marinai atkal aizlūza balss.— Paldies, ka tu esi.

Niks piecēlās un gaiši paskatījās uz gulošo meiteni.

—   Paldies, ka esi tu.

Viņš klusi izgāja no palātas un domīgs nostājās pie loga blakus dežurējošās medmāsas darba vietai.

Sals bija pieņēmies, un debesīs spoži mirdzēja zvaigznes.

Niks redzēja, kā nodaļas uzgaidāmajā telpā uz sola joprojām, savā starpā par kaut ko sarunādamās, sēd Tamāra Petrovna un māte. Tedis, galvu smagi noliecis uz stūres, aizmidzis gulēja sava dzelzs zvēra kabīnē, un arī Niks pats pēkšņi sajuta drausmīgu nogurumu.

Viņš vēlreiz uzmeta skatienu zvaigžņotām debesīm, tās izskatījās neparasti tuvas un ļoti siltas, bet ceļš, kas atradās viņa priekšā, šķita bezgalīgs.

Beigas

Egils Lukjanskts ATNĀC UN PAŅEM

Redaktors A. Rijnieks Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne Tehniskā redaktore S. Mazvērsīte Korektore l. Smilga

Nodota salikšanai 30.01.87. Parakstīta iespiešanai 24.07.87. JT 02067. Formāts 84X108/32 Tipogrāfijas papirs No2. Balli- kas garnitūra. Augstspiedums. 12,6 uzsk. iespiedi.; 12,92 uzsk. krāsu novilk.; 13,94 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pašūt. Ne 218—5. Cena 90 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgft, Padomju bulv. 24. Izdevn. No 201/32698/J —2907. Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 2260011 Rigā,

Blaumaņa ielā 38/40 Izdevums sagatavots dialoga sistēmā DIS, piedaloties Nozares kolektīvās lietošanas inf omatīvajam skaitļošanas centram.

Programmētāja E. Rupais.

Lukjanskis E.

Lu 407 Atnāc un paņem: Romāns.— R.: Liesma, 1987.—235 lpp.

inform ē

Lai veicinātu jaunatnes literatūras attīstību un stimulētu spilgtu aktuālu garās prozas (romāns, garstāsts) daiļdarbu rašanos, izdevniecības «Liesma» Jaunatnes literatūras redakcija ik pēc trim četriem gadiem izsludina konkursu par labākajiem prozas darbiem.

Sādi konkursi bijuši 1975., 1978., 1981., 1986. gadā. Saskaņā ar nolikumiem vērtēšanai iesniegtajos garās prozas darbos autoriem bija jāatspoguļo mūsdienu vispārizglītojošo vidusskolu, profesionāli tehnisko vidusskolu, tehnikumu, specializēto skolu (sporta, mākslas, karaskolas u. c.) audzēkņu dzīve, pasaules skatījums, problēmas un konflikti, kas jauniešiem rodas mūsdienu sabiedrībā.

Varam uzskatīt, ka šie konkursi daļēji ir attaisnojušies, jo ar to starpniecību sevi ir pieteikuši vairāki jauni autori. Spilgtākais piemērs ir Andris Pūriņš. 1975. gadā viņš saņēma veicināšanas prēmiju par romānu «Nevaicājiet man neko», kuru izdeva Jaunatnes literatūras redakcija.

1978. gadā rīkotajā konkursā A. Pūriņa romāns «Zelta zirneklis smejas» izpelnījās 3. prēmiju, un izdotā grāmata ieguva sabiedrības ievērību, darbam netrūka ne aizstāvju, ne noliedzēju.

Tagad A. Pūriņš jau ir Rakstnieku savienības biedrs, viens no jaunatnes visvairāk lasītajiem autoriem, un viņa jaunākie romāni «Zilā jumprava» un «Bezrūpīgie ceļotāji» ar nepacietību tika gaidīti žurnāla «Avots» un ikmēneša izdevuma «Jaunās Grāmatas» kārtējos numuros.

Sājos konkursos ar panākumiem piedalījušies arī vairāki pazīstami rakstnieki — A. Kalve, E. Lukjanskis, E. Kūlis u. c.

Jaunākais konkurss tika izsludināts 1985. gadā un noslēdzās 1986. gadā. Izdevniecības «Liesma» Jaunatnes literatūras redakcija to rīkoja kopā ar Prei|u rajona agrofirmu «Krāsnij Oktjabrj».

Žūrijas komisija par godalgojamiem atzina šādus darbus:

otro prēmiju piešķīra Aivaram Kļavim par stāstu «Es saucu, lai atsauktos»;

divas trešās prēmijas:

1.      Mersedei Celmiņai (Salnājai) par garstāstu «Trīs dienas pēc izlaiduma».

2.       Egilam Lukjanskim par romānu «Atnāc un paņem».

Veicināšanas prēmija tika piešķirta Mārim Druvām par romānu «Vidusskola».

Šobrīd visi minētie darbi atrodas ceļā pie lasītājiem.

Content

Lukjanskis Egils Atnāc un paņem

EGILS LUKJANSKIS ATNĀC UN PAŅEM

inform ē