Lukjanskis Egils

Bez želastības - Stāsti - Dzīve vēlreiz . Atbildība . Tev atvēlētais laiks

EGĪLS LUKJANSKIS

BEZ ŽĒLASTĪBAS

DZĪVE VĒLREIZ

—    Es klavieres nepārdodu, — sieviete teica, noraidoši pakratot galvu. — Tas ir viss, kas man pieder.

—     Jūs pārspīlējat, — vīrietis atteica, vērīgi nopētot daudzās gleznas apzeltītos ietvaros. Bet viņu interesēja vienīgi firmas <rBechstein» baltais flīģelis. Vīrietis uzmanīgi pacēla vāku un vairākas reizes ar pirkstu galiem viegli uzsita pa melnbaltajiem taustiņiem.

—    Es jums došu astoņus tūkstošus.

—    Nē, nē, — sieviete atkal pakratīja galvu. — Nemaz nepūlieties!

Vīrietis, neatraujot roku no flīģeļa baltās virsmas, apgāja tam apkārt un nedaudz drebošā balsi teica: — Es jums došu desmit tūkstošus … Tā ir liela — ļoti liela nauda. Daudz vairāk nekā maksā jaunā «Volga».

Ari sieviete piegāja pie gaišā mūzikas instrumenta, noglāstīja tā balto virsmu, un ari viņai nedaudz trīcēja balss: — Es jau jums teicu … ne par kādu naudu …

—     Bet jūs taču pati nekad šo flīģeli nelietojat! — Vīrieti dusmas jaucās ar izbrīnu. — Tad kāda velna pēc tas jums vajadzīgs?

Sieviete ilgi klusēja.

—    Jūs to nekad nesapratīsiet, — viņa beidzot atbildēja.

REGNĀRS

… lapas kļūst dzeltenas, sarkanas, brūnas, no kokiem krīt lapas, krīt pirmās dzeltenās, sarkanās, brūnās lapas, tās nokrīt uz slapjā asfalta, uz melna, rudens lietus nomazgāta asfalta, un tās samin steidzīgi cilvēku soļi; klusi, kā negribot līst pelēks rudens lietus, un vējš pamazām kokus izģērbj kailus, smagi, kā cilvēka nodzīvotie gadi krīt samirkušās koku lapas, un es dzirdu mūziku — to aiz mana istabas loga aizrautīgi spēlē vējš, bet, kad diena paiet un iestājas vakars, vējš negaidot norimst, melnie mākoņi izklīst, sāk spīdēt saule, pie debesīm spoži mirdz gaismas nokaitēta mūžības acs, kļūst silti, es atveru logu, un istabā ieplūst reibinošā zemes un asfalta smarža; atkal dzirdu mūziku, tas ir Edvards Grīgs, atkal Grīgs, atkal dzirdu viņa klavierkoncertu, to blakus dzīvoklī atskaņo kaimiņu desmitgadīgā meita, viņa to atskaņo katru vakaru, viņa to atskaņo man, un es katru vakaru klausos šīs mazās meitenītes jaukajā spēlē, es klausos Edvardu Grīgu; tagad viņa mūzika mani nežēlīgi satrauc, tā vairs nedara laimīgu, bet sit, sit taisni sejā, un es jūtu, kā pagājušās dienas, pagājušie gadi, visa pagājušā dzīve smagi uzguļas uz pleciem, uz krūtīm un acīm un sāk glāstīt kā mīļota sieviete, kā tuvākais, labākais draugs … un sāk žņaugt kā niknākais ienaidnieks … Un atkal gribot negribot viss jāatceras, bet negribas, tieši šovakar negribas, jo tas viss būs jāatceras arī rīt; diena beigusies, pamazām noriet saule, istabā joprojām ieplūst silts, smaržīgs gaiss, un kaut kur droši vien uz satikšanos steidzas kāds zēns, varbūt šis ir pēdējais siltais vakars šajā gadā, un viņš grib ātrāk satikt savu meiteni, viņam patīk dejot un trinkšķināt ģitāru, viņam patīk satikt un skūpstīt meitenes, un tas ir labi, ka viņš visu to var darīt. Skrej, zēni Un tava meitene atskries. Šovakar ir pārāk skaists vakars, lai sēdētu mājās. Bet kāds jau mājās paliks. Paliks precētie ļaudis, kuriem drīz būs jāliek gulēt bērni, paliks jaunie zēni un meitenes, kuri viens otru vēl nav atraduši, un paliks cilvēki, kuri viens otru jau pazaudējuši, un kāda veca, sirma večiņa pašlaik kaut kur noteikti ada siltus, rakstainus cimdus. Pēc dažiem mēnešiem atnāks ziema un cimdi būs vajadzīgi, jo ziemā cilvēkiem salst. Dīvaini, pavisam dīvaini… Es vairs neatceros, kā tas ir, kad salst rokas. Jau divdesmit piecas ziemas staigāju bez cimdiem … Un man nesalst. Es varu savas rokas dziļi iegremdēt sniegā, bet man nesalst. Es varu plaukstās paņemt lielu ledus gabalu un turēt tik ilgi, kamēr tas izkūst, bet rokas man nesalst. Tikai pašam auksti.

Rīt mani tiesās. Rīt ir mana tiesas diena un mani var attaisnot, kā teica advokāts, un mani var notiesāt, kā teica izmeklētājs. Rīt… tas viss būs tikai rīt, šovakar vēl dažas minūtes spīdēs saule, istabā silti, un kaimiņu desmitgadīgā meitenīte joprojām atskaņo Grīgu, un es jau kuro reizi klausos šo skaisto, skaisto, skaisto … nolādēto mūziku …

Tovakar, ejot uz filharmonijas koncertzāli, es pa ceļam vismaz desmit vietās varēju izlasīt lielu, spilgti krāsainu afišu:

EDUARDS BARANOVSKIS KLAVIERMŪZIKAS VAKARS

Programmā: Rahmaņinovs, Skrjabins, Debisī, Grīgs.

Zāli pamazām pildīja eleganta, ļoti sasmaržojusies publika. Vīrieši uzmanīgi aizvadīja savas dāmas līdz ierādītajām vietām, uzmanīgi, lai nesaburzītu tērpus, viņas apsēdās un ar sasprindzinātu uzmanību skatījās, kad beidzot parādīsies slavenais pianists. Eduards Baranovskis Rīgā nebija koncertējis apmēram desmit gadus un pašlaik sasniedzis savas meistarības un slavas kalngalus. Es pirmo reizi ierados uz viņa koncertu, jo agrāk, pēckara gados, pārāk bieži un pārāk ilgi laiku pavadīju dažādās slimnīcās. Tagad nu beidzot radusies izdevība … beidzot radusies …

Kad viņš uznāca uz skatuves, majestātiski paklanījās, apsēdās pie klavierēm un sāka atskaņot Rahmaņi- novu, Skrjabinu, Debisī un beidzot Grīgu, mans satraukums sasniedza kulmināciju. Jutu, kā pa muguru skrien aukstas tirpas, man nosvīda piere, un jutu, ka esmu kļuvis pavisam bāls, mūziku vairs nedzirdēju un redzēju tikai Eduarda Baranovska virtuozās rokas, viņa pirkstu apskaužamo veiklību, un zāle ar brīnišķīgās mūzikas hipnotizētajiem klausītājiem kaut kur pazuda, un pazuda klavieres un pats atskaņotājs, es redzēju tikai Baranovska rokas un pirkstus, un balti putojošu jūru, un baltas kāpas, un baltas smiltis, un baltu vasarnīcu, un baltus krustus baltu bērzu ieskautā kapsētā, un baltas zvaigznes, un baltu gultu, un baltas cilvēku sejas, baltus bumbas sprādzienus, kādu baltā kleitā tērptu meitenīti, un pēc tam baltu sniegu, ļoti baltu sniegu, ļoti baltu, aukstu sniegu …

Eduards Baranovskis, ilgstošu ovāciju pavadīts, turpināja atturīgi pateikties publikai par uzmanību. Kā milzīgas, sarkanas lietus lāses uz skatuves pie pianista kājām krita sarkanas rozes. Es lēni piecēlos, mani visu bija pārņēmis naids, skaudība, kaut kāds dīvains žēlums un atmiņa, un es lēni izgāju cauri skatītāju zālei, ļoti lēni uzkāpu uz skatuves un pavisam tuvu ieraudzīju Baranovska pārsteigumā ieplestās acis, tad tajās pavīdēja bailes, viņš cieši saknieba lūpas, pēc tam mēģināja nevainīgi pasmaidīt un sniedza man roku.

—   Regnār… tu, tu … arī atnāci mani apsveikt?

—   Nē, godājamais maestro Eduard Baranovski, diemžēl nē, — es viņam dobji atbildēju. — Es neatnesu jums rozes un neuzkāpu uz šīs ziediem piemētātās skatuves, lai pateiktos par lielisko izpildījumu, bet es atnācu… Tu šovakar, Eduard, biji lielisks, tu biji nepārspējams, tu patiešām esi kļuvis labs un slavens pianists, tu savu beidzot esi panācis, Eduard, bet es sēdēju zālē, skatījos uz tevi, uz tavām rokām, uz taviem virtuozajiem pirkstiem … Nē, nē, maestro, rožu man nav … Man ir tikai divas gandrīz jau nomirušas dūres…

Un manī atkal uzmutuļoja naids, es pagāju soli uz priekšu un viņam vairākas reizes spēcīgi iesitu. Sais sitienos mēģināju ielikt daļu no sava naida un skaudības, daļu no savas mīlestības, izpostītās dzīves un savas sāpes.

Eduards Baranovskis, ar abām rokām aizklājis seju, grīļodamies kaut kur pazuda. Zālē sacēlās neaprakstāms troksnis. Kā ložu šāvieni pār manu galvu skaļi lidoja sašutuma pilni saucieni, sieviešu izbaiļu kliedzieni, lāsti un saucieni pēc milicijas. Vairāki cilvēki uzskrēja uz skatuves, saķēra mani aiz rokām, grūstīja un kaut kur veda, un man ienāca prātā, ka šī satrakotā un apvainotā publika mani saplosīs gabalos. Un kādēļ gan ne? Es taču biju aizskāris kādu no viņu dieviem …

Milicijas nodaļas dežuranta telpā sēdēju jau vairākas stundas. Pa šo laiku manu sabiedrību baudīja divi sīkie huligāni, kāda uzmācīga nedaudz iedzērusi sieviete un ļoti jauks, garmatains puisis ar ģitāru.

Viņš bezbēdīgā balsī nodziedāja dažas jautras angļu dziesmiņas, es viņam pateicībā uzsmaidīju, jo pēc visa notikušā tas bija kā patīkams papildkoncerts.

Beidzot ieradās jauns milicijas leitnants, paņēma atslēgas un, pārmijis dažus vārdus ar dežurantu, pamāja uz manu pusi.

—   Ievediet aizturēto!

Kad iegāju kabinetā, viņš nevērīgi norādīja uz krēslu.

—   Sēdieties!

—   Pateicos!

Viņš vairākas minūtes rakņājās aprakstītu papīru kaudzītē, tad ātri pacēla galvu un, nedaudz pievēris acis, ilgi skatījās manā apjukušajā sejā. Man šis skatiens nepatika, un es nodūru galvu.

—  Jūsu vārds?

—   Regnārs.

—   Uzvārds?

—  Ādamsons.

—   Dzimšanas gads?

—  Tūkstoš deviņi simti divdesmitais.

—   Dzīves vieta?

—   Roņu ielā simt deviņdesmit seši, dzīvoklis trīs.

—  Ar ko jūs nodarbojaties?

—   Esmu skolotājs. Dziedāšanas skolotājs.

—       Tātad skolotājs, — izmeklētājs domīgi novilka. — Skolotājs — huligāns …

Viņš piecēlās, apgāja apkārt lielajam galdam un nostājās man priekšā.

—  Jūs esat dzēris?

—   Nē, — es pakratīju galvu. — Nē.

—   Jūs esat piekāvis cilvēku!

Viņš to pateica tādā balsī, it kā es šo cilvēku būtu nogalinājis.

—       Nē, — es turpināju kratīt galvu. — Nē. Es viņam tikai iesitu.

Izmeklētājs atgriezās pie galda.

—       Ar to pilnīgi pietiek, lai jūs pabūtu vismaz divas nedēļas arestā, — viņš turpināja, cieši skatīdamies man acīs. — Bet ņemot vērā, ka cietušais ir viens no mūsu ievērojamākajiem māksliniekiem un noziegums noticis koncerta laikā …

—        Koncerts jau bija beidzies, — es izmeklētāju pārtraucu.— Viņš spēlēja pārāk labi, lai viņu un publiku traucētu izpildījuma laikā.

—       Tas neko nemaina, — jaunais leitnants teica. — Kādēļ jūs to darījāt?

—       Kādēļ tas jums būtu jāzina? — es, juridiskos likumus labi nepazīdams, viņam atjautāju. — Cik saprotu, tas neko nemainīs, ja jūs to arī uzzināsiet.

—       Paklausieties, Regnār Adamson! — leitnants iesaucās, manu jautājumu droši vien uzskatīdams par nekaunīgu izlēcienu. — Vai jūs zināt, ka es jūs nodošu tiesai un pēc tam jums nāksies vismaz trīs gadus pavadīt labošanas darbu kolonijā? Vai jūs to apjēdzat?

—   Nē, — es biju nedaudz apmulsis.

—       Varbūt tādā gadījumā domājat, ka man jums jāizsaka pateicība?

—       Nē, — es klusi nomurmināju. — Tā nu gan es nedomāju.

—   Es jums vēlreiz prasu — kādēļ jūs viņam iesitāt?

—       Tādēļ, ka viņš lieliski atskaņoja Rahmaņinovu un Grīgu. It sevišķi Grīgu, — es, nedaudz nomierinājies, paskaidroju.

—       Vai tā būtu sava veida greizsirdība? — viņš domīgs, it kā sarunājoties pats ar sevi, pajautāja.

—       Nē, pilsoni izmeklētāj, — es paskaidroju. — Tā bija skaudība, kas man lika piecelties, uzkāpt uz skatuves un viņam iesist. Tikai skaudība.

—       Tātad mākslinieks un mūzika jūs bija tā satraukuši …

—   Jā, jā, pilsoni izmeklētāj! — es iesaucos. — Tieši

tā! Ja jūs to uzskatāt par noziegumu, tad tas tika pastrādāts spēcīga emocionāla saviļņojuma brīdī, ko izraisīja atskaņotā mūzika un … lieliskais pianists.

Izmeklētājs kļuva pavisam domīgs.

—   Mjā, — viņš gari novilka, ar kreiso roku vairākas reizes pārbraukdams pāri zodam. — Tas katrā ziņā varētu būt vainu mīkstinošs apstāklis… bet nozieguma būtību tas, protams, nemaina. Tas ir noticis fakts, un jums par to nāksies atbildēt. Savas emocijas jāizrāda savādāk, aizturētais Regnār Ādamson! Jūs varējāt skajī aplaudēt, jūs varējāt pasniegt ziedus …

Es skumji pasmaidīju.

—   Tas jau būtu ļoti skaisti, — biju gatavs gandrīz vai piekrist, — bet, kā jūs redzat, aplaudēt es nevaru, un ziedus viņš nebija pelnījis, vismaz no manis ne. Es viņam varēju tikai iesist. Man patiesi žēl, jo viņš katrā ziņā bija pelnījis kaut ko vairāk.

—   Jūs bieži apmeklējat šāda veida koncertus? — jaunais leitnants maigā, nedaudz sievišķīgā balsī painteresējās.

—   Jā. Bet Eduarda Baranovska solokoncertu gaidīju ar sevišķu nepacietību. Atklāti sakot, es to gaidīju divdesmit piecus gadus. Es visu šo garo, bezgala garo laiku gaidīju, lai viņam varētu …

—   Pagaidiet! — leitnants, nedaudz piesarcis, mani pārtrauca, un viņa balss skanēja visai draudīgi. — Ja es tagad pareizi saprotu, jūs atnācāt uz Baranovska koncertu ne tādēļ, lai viņa izpildījumā klausītos mūziku, bet galvenokārt tādēļ, lai fiziski un morāli viņu pazemotu, lai sagādātu viņam ciešanas, lai aukstasinīgi, ar iepriekšēju nodomu sajūsminātās publikas priekšā pastrādātu būtībā zemisku noziegumu! Atbildiet— tā bija vai ne? Neliedzieties!

Es atkal pasmaidīju un nodomāju, ka arī leitnants droši vien ir liels klasiskās mūzikas cienītājs. Un, lai gan viņa balss pēkšņi bija stipri pārvērtusies un acīs zibeņoja dusmas, man pret šo jauno cilvēku sāka rasties simpātijas.

—   Kādē] man būtu jāliedzas, pilsoni izmeklētāj? — es nesaprašanā paraustīju plecus. — Ko tas man dotu? Jums taču ir astoņi simti liecinieku! Es vienīgi nepiekrītu šā ne sevišķi iepriecinošā notikuma kvalifikācijai …

Mirkli klusēju. Paskatījos uz jauno leitnantu, uz viņa papīriem apkrauto rakstāmgaldu, uz logu,» pie kura stikliem klusi klauvēja zvaigznes, uz Dzeržinska portretu pie pretējās sienas, un man kļuva neomulīgi.

—   Lai gan juridiski. .. varbūt, — es klusi piebildu.

Leitnants atkal apgāja apkārt galdam, atkal nostājās man priekšā un atkal ilgi, ilgi skatījās acīs. Šoreiz es skatienu izturēju.

—   Un tagad atbildiet, Regnār Ādamson! Beidzot atbildiet — kādēļ jūs to darījāt?

Pēkšņi sajutu milzīgu nogurumu. Sāka sāpēt galvas labā puse, šķita, it kā tur skrāpētos vairāki kaķi, un stipri sāka sāpēt roku" locītavas. Tas viss no nerviem, es nodomāju, tas viss no uztraukuma, no Grīga mūzikas, no visa notikušā un no šīs nejauki skanošās leitnanta balss.

—   Kāda tam nozīme, pilsoni izmeklētāj? — es nogurušā balsī viņam uzprasīju. — Nekāda. Kā jau jūs teicāt — no soda man tik un tā neizbēgt. Tad kāda gan jēga manai atbildei?

Izmeklētājs klusi ievaidējās un izskatījās ļoti nelaimīgs. Man viņa kļuva pat žēl.

—   Es jau jums teicu, kas mani pamudināja tā rīkoties,— klusā, mierīgā balsī turpināju skaidrot. — Tā bija skaistā, saviļņojošā Grīga mūzika …

—  Jūs melojat! — leitnants iekliedzās un aizskrēja atpakaļ aiz galda. — Jūs melojat, Regnār Ādamson!

—   Nē, pilsoni izmeklētāj, — es skumji pašūpoju galvu, — un, lūdzu, nekliedziet tik skaļi. Tā patiešām bija mūzika, tā man lika atcerēties savu bērnību un jaunību, savu mīlestību un savu labāko draugu, un, skatoties uz apbrīnojami veiklajiem Eduarda Baranovska pirkstiem, man vajadzēja domāt par savām rokām… redziet, par savām gandrīz nedzīvajām rokām …

Un tā jau pienācis vēls vakars. Pasauli un manu istabu pārklāj lipīga tumsa. Kaimiņu meitenīte droši vien iet gulēt, mūzika vairs neskan, un tagad visā mājā ilgi valdīs klusums. Gulēs bērni, gulēs pieaugušie, gulēs mūzika, un Trolhaugenas klints pakājē, aizmidzis uz mūžīgiem laikiem, guļ laimīgais Eduards Grīgs, tikai zvaigznes neaizmieg, un šajā naktī neaiz- migs mīlētāji. Sis ir pēdējais siltais vakars šajā gadā, un tik grūti aiziet, kad tavu seju glāsta sievietes mati un vari skūpstīt viņas lūpas, vari pieskarties krūtīm, un viņa to atļauj, un vari viņai pateikt visus labos vārdus, kādus vien zini, un vari klusēt. Un tava meitene nedusmosies, nebaidies, zēn! Lielākā daļa cilvēku mīlestībā atzīstas klusēdami.

—   Jūs smēķējat? — beidzot leitnants pārtrauca nepatīkami ieilgušo klusumu. — Es varu jums piedāvāt.

—   Nē, paldies, pilsoni izmeklētāj, — es, pateicīgi smaidīdams, atteicos. — Jūs esat ļoti laipns. Es nesmēķēju.

—  Jūs patiešām neesat dzēris? — leitnants joprojām neticēja.

—   Es jau jums teicu. Bet pašlaik gan labprāt iedzertu.

—   Jūs bieži lietojat alkoholu?

—   Nē, ne visai bieži, bet pašlaik labprāt iedzertu.

—   Baidos, ka jums vairākus gadus nenāksies neko tādu iebaudīt, — leitnants, kā man šķita, ar patiesu nožēlu balsī teica.

—   Nekas, pilsoni izmeklētāj, — es centos viņu draudzīgi nomierināt. — Es to kaut kā mēģināšu paciest.

—   Jūs runājat tā, — izmeklētājs tik strauji pagriezās pret mani, ka no viņa cigaretes uz spoži nopulētā rakstāmgalda nobira pelni,— it kā jūsu liktenis jums būtu pilnīgi vienaldzīgs! »

—   Jūs maldāties! Tieši otrādi, — es viņa aizdomām nekādi nevarēju piekrist. — Tas mani ir ļoti ieinteresējis, un tagad ar lielu nepacietību gaidīšu, kas notiks tālāk.

Vēlreiz uzmanīgi pārlaidu skatienu telpai, un man atkal kļuva neomulīgi.

—  Vai es pašlaik skaitos arestēts?

—   Nē. Jūs pagaidām esat tikai aizturēts. Kad jūs man izstāstīsiet, kādēļ tik nežēlīgi piekāvāt Eduardu Baranovski, iespējams, ka jūs atlaidīšu. Tikai nedomājiet, ka līdz ar to jūs tiksiet atbrīvots arī no atbildības. Nē, nē! Pēc liecinieku nopratināšanas es jūsu lietu nodošu tiesai.

Atkal sajutu nogurumu; sāpes roku locītavās un galvā pastiprinājās, tagad šķita, ka kaķu skaits tur noteikti pavairojies un nupat, nupat viņi savā starpā sāks plēsties.

—   Es jau jums visu izstāstīju. Ko jūs vēl gribat? — gurdā balsī pavaicāju.

—   Mani jūsu atbildes neapmierina, — leitnants ner: ' vozēdams aizsmēķēja nodzisušo cigareti, un man ienāca prātā, vai tikai jaunajam kārtības sargātājam es neesmu viens no pirmajām «lietām». — Jūs kaut ko slēpjat vai arī melojat!

—   Nemeloju, pilsoni izmeklētāj, — es nezaudēju cerības viņu tomēr pārliecināt. — Un ticiet — Eduards Baranovskis šos sitienus bija pelnījis, viņš bija pelnījis …

Mute izkalta, jutu, ka esmu atkal uztraucies un vairs nespēju pateikt ne vārda.

—   Pagaidiet! — leitnants pietrūkās kājās. — Jūs cietušo pazināt tikai kā mākslinieku vai ari bijāt pazīstami personiski?

Man ļoti slāpa, es palūdzu ūdeni un, ar neizsakāmu baudu izdzēris divas glāzes, nedaudz nomierinājos.

—   Jā, pilsoni izmeklētāj, — klusi teicu un pats nepazinu savu balsi.— Jā. Es viņu pazīstu personiski. Viņš kādreiz bija mans labākais draugs …

Vējš klusi šalca jūrmalas priedēs, un jūra kā negribot vēla baltus viļņus. Es sēdēju baltajās kāpās, lēni tuvojās vakars, un klausījos, kā vējš ar jūru par kaut ko ļoti priecājas. Droši vien tie kārtējo reizi svinēja kāzas.

—   Ieklausies, Eduard! — es teicu. — Panāc tuvāk un ieklausies! Tu dzirdi, kā jūra dzied? Tu dzirdi, ko dzied vējš, šīs priedes un baltās smiltis?

—   Jā, Regnār, es to dzirdu, un es to saprotu, — teica Eduards, nostādamies man blakus. — Es vienīgi nevaru saklausīt vārdus.

—   Jūra vienmēr dzied un runā bez vārdiem. Un kam gan pašlaik vajadzīgi tās vārdi? Tā taču ir mūzika! Jūra vienmēr bijusi visģeniālākais komponists. Sēdies!

—   Nē, es palikšu stāvot, — Eduards pakratīja galvu. — Jūras krastā vienmēr jāstāv, nevis jāsēž vai jāvārtās smiltis.

Es paskatījos uz eleganti ģērbušos Eduardu, uz viņa pārspīlēti nopietno seju un iesmējos.

—   Man gan šķiet, ka tu vairāk baidies nosmērēt savu jauno uzvalku.

Viņš klusēja.

—   Nebaidies, Eduard, smiltis ir baltas. Tu redzi?

Lai viss uz pasaules būtu tik tīrs kā šīs jūrmalas smiltis.

—   Bet vai tad tā nav? — Eduards uzprasīja, tomēr apsēstoties man blakus, un viņa seja kļuva vēl nopietnāka. — Regnār, ja mēs gribam kādreiz būt labi pianisti, gribam būt izcili mākslinieki, tad mums gandrīz visa dzīve jāveltī tikai mūzikai, šim mūsu dzīves mērķim, un pašlaik mēs ne par ko citu nedrīkstam domāt. Vienīgi par mūziku.

Es atcerējos balto vasarnīcu un baltas rozes baltās vasarnīcas dārzā, un baltās klavieres, un balto krāsu kasti, un vēl neuzgleznotās gleznas, un kādas sievietes balto smaidu un baltos matus.

—  Arī par Betiju — nē?

Eduards satrūkās, pēc tam pasmaidīja un raudzījās kaut kur tālu jūrā.

—  Par viņu nedomāt nav iespējams, — viņš klusi sacīja, — un varbūt tādēļ, ka arī viņa ir mūzika.

—   Iespējams, Eduard, tas ir ļoti iespējams, jo katra sieviete, ko mēs mīlam …

Eduards strauji pagriezās, tā dīvaini, ļoti dziļi un ilgi ieskatījās man acīs, apmulsa un nedaudz drebošā balsī pajautāja:

—   Tu arī, Regnār? …

Lai gan tas bija pateikts ļoti nopietni, es apvaldī- jos, lai skaļi neiesmietos. Tātad Eduardam bez mūzikas tomēr ir vēl Betija un droši vien arī mīlestība, un varbūt vēl kaut kas.

Es pagriezu galvu un ilgi skatījos uz jūru, kurā lēni ieripoja sarkana saule un aiz apvāršņa pazuda kāds kuģis, un visa debess kļuva sarkana, un iedomājos, ka tās droši vien ir asinis, jo bija taču četrdesmit pirmā gada vasara un Eiropā plosījās karš.

—   Domāt tikai par mūziku, domāt tikai par sievieti, aiziet un aizmirsties tikai mākslā es nevaru, Eduard, — teicu, skatīdamies, kā jūra iet gulēt, apseg- dāmās ar viļņu balto segu. — Kad atbraucu pie jūras, sēžu un klausos tās dziesmās, es vienmēr atceros tos drosmīgos vīrus, kuri pirmie devās tai pāri, un viņiem nebija bail to darīt; un redzu romantikas apdvestos cilvēkus, kuri visu mūžu sapņojuši atklāt jaunas zemes vai salas un tā arī nomiruši, neko jaunu neatklājuši, un man acu priekšā nostājas bārdainie, līdz ārprātam bezbailīgie jūras pirāti un «Titānika» sirmais, apjukušais kapteinis, un kāds kuģis ar sārtām, sārtām burām, un kāda vientuļa zvejnieka laiva, un kāda meitene, kura vētras laikā vienmēr atnāk jūras krastā un kaut ko gaida, gaida … Es visu to redzu un par to nedomāt nevaru. Un vēl man jādomā par to, ka varbūt tieši šajā brīdī Norvēģijā uz Grīga kapa sēž kāds vācu iekarotājs un arī raugās jūrā, kā noriet saule… Un es baidos, es drausmīgi baidos, ka šis pats vācu iekarotājs neatnāk arī šeit, uz mūsu Latviju, un neapsēžas uz tava vai mana tēva kapa vai — kas vēl sliktāk — uz tava vai mana kapa … Mēs uz pasaules neesam vieni, Eduard, un tādēļ ārkārtīgi grūti domāt tikai par sevi un mūziku.

—   Muļķības, Regnār, tās ir muļķības! — Eduards iesaucās un atkal pielēca kājās. — Un, ja tas tomēr ir iespējams, tad tik un tā par to domāt nevajag. Tikai lieki uztraukumi. Mums pašlaik visa uzmanība, domas un spēki jāveltī vienīgi konservatorijas beigšanai, mums tā šovasar noteikti jāpabeidz un jau tagad ar vislielāko nopietnību jāsāk gatavoties pirmajam koncertam.

Eduards lēni aizgāja līdz jūrai, vējš pamazām norima, un saule bija jau nogrimusi, un jūra atkal kļuvusi zila, pavisam zila, tik zila kā Betijas acis un Grīga mūzika.

—   Tu jau esi sagatavojis savu koncerta programmu? — Eduards atgriezies uzprasīja. — Ko tu spēlēsi?

—   Jā, jau sen, — es atbildēju. — Es spēlēšu Ed- varda Grīga klavierkoncertu …

Zila jūra un klusums, un vētras laikā balti viļņi, un balti bērzi, un melnās Norvēģijas klintis, un Solveiga vientuļā meža būdā, un skumja, skumja dziesma, un dzīvē reti sastopama mīlestība, un vīrs ar baltu bārdu, un mūzika, un klints pakājē izcirsts kaps, un mūžīgs miers, un klusums, un tam visam pāri nemirstīga mūzika, un vācu karavīrs, kas pazīst tikai maršus un klavieru vietā spēlē uz automāta …

—   Un tagad varbūt, lielo domātāj, tu beidzot piecelsies, lai mēs varētu aiziet pie Betijas, — mani iztraucēja skaļā Eduarda balss. — Viņa būs pārgaidī- jusies.

—   Droši vien, Edij, — es piekritu. — Viņa nedrīkst gaidīt. Patiesību sakot, mums būtu jāgaida viņa.

—   Pilnīgi pareizi, maestro! Ejam!

—   Bet varbūt viņa atnāks šeit? — man ienāca prātā. — Seit taču ir daudz labāk nekā viņas grezni iekārtotajā vasarnīcā.

—   Ja tev būtu nauda, tu arī sev labprāt iekārtotu tādus apartamentus, — Eduards pasmīnēja.

—   Iespējams, Edij. Bet es baidos, ka man naudas nekad nebūs. Labākajā gadījumā es kādreiz varēšu jūras krastā vienīgi uzcelt zaru būdu … un ej nu sazini, vai tas būtu kas sliktāks.

—   Nu, celies beidzot, un ejam! — Eduards kļuva nepacietīgs. — Tas ir nepieklājīgi likt sievietei tik ilgi gaidīt.

—   Bet vai tu, Edij, vari būt pārliecināts, ka viņa mūs patiešām gaida?

—   Droši, Regnār! — Eduards pašpārliecināti smaidīja.— Mēs taču esam draugi, un mūsu priekšā brīnišķīga nākotne. Vīrietis bez nākotnes sievietes acīs ir nulle. Tikpat kā uzplēsta zeķe vai izdzerta pudele. Ejam!

Es piecēlos, no biksēm nokratīju pielipušās smiltis, un mēs gājām pa baltajām jūrmalas smiltīm kā pa baltu, piesnigušu lauku. Labajā pusē atradās kapsēta, jauka atpūtas vieta nāves pieveiktajiem cilvēkiem, tur viņiem patiešām ir jauki, jo turpat blakus pie kājām mūžīgi skalojas jūra, bet dienā sauļojas atpūtnieki; viņi šai kapsētā nekad nejūtas vieni vai pamesti, jo visapkārt šalc priedes, vējš kāpu galotnēs dzied vakara dziesmu, un jūra veļ viļņus. Tie klusi saplīst liedaga mitrajās smiltīs un uz mūžīgiem laikiem paliek ar jums — mūžīgie …

Mēs klusēdami nogriezāmies uz Kāpu ielas un, pagājuši simt metrus uz priekšu, jau atradāmies pie Betijas mājas.

Arī tagad es vēl bieži, Rīgas stacijā nopircis divas biļetes, aizbraucu līdz Mellužiem, un nekad neesmu ticis skaidrībā, kam pērku to otro biļeti — Eduardam vai Betijai, droši vien Betijai, un tad vienmēr iegriežos arī šai kapsētā, izeju tai cauri, dziļi krūtīs ieelpodams mieru un mūžības nemainīgo smaržu, un pastaigājos pa liedagu, vērodams bērnus, aizeju līdz Betijas bijušajai vasarnīcai — tagad balto krāsu nomainījusi pelēkā — un kā toreiz, nedaudz uztraucies, stāvu tās priekšā, redzu svešus, nepazīstamus cilvēkus, un tad, atmiņu sarūgtināts, eju prom.

Eduards pieklauvēja, un tai pašā mirklī mēs izdzirdām pazīstamo Betijas balsi.

—   Lūdzu, ienāciet!

—  Tie esam mēs, Betij! — Eduards skaļi paziņoja. — Piedod, ka nedaudz aizkavējāmies, bet tas notika tikai tādēļ, ka Regnārs …

Betija iznāca mūs sagaidīt, viņa bija tērpusies baltā kleitā, gaišie mati brīvi krita uz šaurajiem pleciem, un, viņas smaida savaldzināti, uz brīdi apmulsām. Es Betiju vēl nekad tik sievišķīgu nebiju redzējis.

—   Mēs sēdējām jūras krastā un klausījāmies mūziku, — es viņai neveikli paskaidroju, — un jūra mums pastāstīja …

—   Pasaku? — Betija iesmējās.

—   Nē. Jūra diemžēl neprot izdomāt. Tā stāsta tikai patiesību.

—    Un ko tad viņa jums pastāstīja? — Betija tomēr vēlējās uzzināt, un viņas smiekli skanēja kā mūzika. Un tā arī bija mūzika.

Eduards aizgāja pie Betijas, noskūpstīja viņas roku un, to neatlaižot, noslēpumaini čukstēja:

—    Jūra stāstīja par kādu skaistu princesi, kas stāv uz savas pils kāpnēm un ar nepacietību gaida divus bruņiniekus …

—   Un tie, protams, esat jūs, vai ne, džentlmeņi? — Betija smējās.

—   Tik tiešām, Betij, — Eduards piekrita. — Un tā biji tu. Mēs ļoti atvainojamies.

—    Nekas, nekas, bruņinieki! — Betija mums piedeva aizkavēšanos. — Bet tagad, lūdzu, sēdieties pie galda. Šovakar nedaudz iedzersim.

Mēs iegājām istabā, tā man bija jau pazīstama un baltās klavieres, uz kurām es vēl pavisam nesen Betijai spēlēju Grīgu.

—   Kam par godu? — Eduards lietišķi apjautājās.

—    Vai vienmēr jādzer tikai par godiem? — Betija apsēdās pie galda, un viņas acīs varēja saskatīt vieglas skumjas. — Es šovakar gribēju būt kopā ar jums. Nez kādēļ man pēkšņi kļuva bail vienai. Mani pēdējā laikā vajā kaut kāda dīvaina nelaimes priekšnojauta. Kaut kas notiks, zēni. Jūs redzēsiet!

Arī Eduards apsēdās, viņš apsēdās blakus Betijai, viņš bija labā garastāvoklī, nu, protams, atrasties Betijai tik tuvu vienmēr bija patīkami, es paliku stāvot un vēroju Betijas skumjās, ļoti dzīvās acis.

—        Protams! — Eduards iesaucās, pagriezies pret Betiju. — Mēs tūlīt dzersim vīnu un zini — tādu vecu, vecu, simtgadīgu. Un, lūdzu, tikai nenoslauki no pudeles tos sapelējušos zirnekļu tīklus! Lai paliek!

—       Neāksties, Edij! — Betija teica. — Tādu vīnu tu vari dzert vienīgi sapņos. Man tāda nav.

Pēc tam viņa pagriezās pret mani.

—   Regnār, kādēļ tu nesēdi?

—   Es skatos uz tevi.

—   Tev manī kaut kas nepatīk?

—   Patīk, Betij, — es atbildēju. — Viss patīk.

—       Paldies, Regnār, — Betija teica, man uzsmaidīdama.

Eduards piecēlās, rokā turēja piepildītu glāzi, un viņa balss skanēja ļoti svinīgi.

—        Izdzersim pirmo glāzi par mūsu panākumiem! Lai mans un Regnāra pirmais koncerts kļūtu par ievērības cienīgu notikumu latviešu mūzikas dzīvē!

—        Iedzersim, lai mēs vienmēr paliktu draugi! — teica Betija.

—        Iedzersim, lai karš nekad neatnāktu līdz Latvijai, — teicu es.

—   Vispār par slavu! — Eduards uzsauca.

—       Pacelsim glāzes par mīlestību! — Betija teica, paskatīdamās uz mani.

—       Lai nekad mums nevajadzētu ņemt rokās šauteni, — sacīju es.

—   Par panākumiem, Betij un Regnār!

—   Par draudzību, Regnār un Eduard!

—        Par uzticību mākslai un zemei, un lai mēs vienmēr spētu palikt cilvēki, Eduard un Betij!

Beidzot iestājusies nakts. Visapkārt tumsa un klusums, kas rada nemieru. Un kā gan varu būt mierīgs, ja rīt mani tiesās! Un varbūt pat notiesās.

… Pie debesim spoži mirdz sakarsētu putekļu bumbas, kuras cilvēki nosaukuši par zvaigznēm. Ari zvaigznes atdziest un mirst. Gluži tāpat kā cilvēku draudzība un mīlestība. Atdziest un pēc tam — mirst… Tie bija skaisti vārdi, kurus mēs tovakar teicām. Un tas bija labs vīns, ko mēs tovakar dzērām. Bet mēs to izdzērām, un vārdi palika tikai vārdi… Es mīlēju Betiju, bet to viņai pateicu vēlāk, divas nedēļas vēlāk, kad mūsu mīlestības piepildīšanai bija atlicis pārāk maz laika — tikai viena nakts. Un es pateicos šai sievietei un liktenim, ka mums kaut viena šāda nakts tomēr bija. Tomēr bija, Betij, un es to nekad neaizmirsīšu … Tovakar Eduards nenovērsa acis no tevis, viņš centās būt asprātīgs un nepārtraukti runāja par slavu un panākumiem-, kas viņu gaida nākotnē, par ārzemju ceļojumiem un naudu, arī viņš tevi mīlēja, Betij, viņš to pateica arī man, viņš to pateica jau daudz agrāk, un nebija ne mazākā iemesla viņam neticēt. Tovakar Eduards runāja nepārtraukti, nepārtraukti raudzīdamies tev acīs un uz savām rokām … Izgāju no istabas un apsēdos uz verandas kāpnēm. Bija silta četrdesmit pirmā gada jūnija nakts, netālu šalca jūra, smaržoja ziedi, koki un zeme, un debesīs spoži mirdzēja zvaigznes. Un tad es iedomājos, cik tas tomēr dīvaini: iet bojā galaktikas, mainās zvaigžņu sistēmas, zemeslode ir sakarsusi un atdzisusi, viena paaudze nomaina otru, cilvēki piedzimst un mirst, un mazais smilšu graudiņš, ko saucam par Zemi, varbūt atkal sakarsīs un izkusīs, un atkal viss mainīsies un sāksies no jauna, vienīgi debesis nemainās un nekad nemainīsies, tās vienmēr paliks tādas, kādas tās ir — dienā zilas, bet naktī — melnas …

Tad es dzirdēju kaut kur netālu noklaudzam durvis, dzirdēju soļus, tie nāca arvien tuvāk, tuvāk, tie apstājās man blakus, es pagriezu galvu un ieraudzīju Betiju.

—       Tu aizbēgi, Regnār?—viņa klusi uzprasīja, un viņas balsī varēja saklausīt neizpratni un satraukumu.

—       Nē, Betij, — es strauji pakratīju galvu. — Nē, nē! Es aizgāju, lai jūs netraucētu, un, kā redzi, esmu ticis ne sevišķi tālu. Es nekad nebēgu, Betij, un centīšos arī turpmāk to nekad nedarīt. Nekad, Betij.

—   Ko tu šeit dari?

—   Domāju un sapņoju.

—       Droši vien par kādu sievieti? — Betijas balss tikko manāmi iedrebējās.

—   Jā, Betij, es domāju arī par sievieti.

—       Nevajag, Regnār, es tevi lūdzu — nedomā, — Betija čukstēja un viegli uzlika savu roku uz mana pleca.

—   Tā biji tu, Betij.

— Paldies, Regnār! Tas man bija vajadzīgs. Varbūt pat ļoti vajadzīgs.

—   Tevi istabā gaida Eduards, — es teicu.

—   Lai pagaida.

—   Ej, Betij! Viņš tevi gaida.

—       Eduards man nupat atzinās mīlestībā, — viņa pavēstīja.

—       Nu redzi, Betij, tad tev patiešām jāiet, — es noņēmu viņas roku no sava pleca.

—        Apsēdīšos tev blakus, — viņa sacīja. — Klausīsimies, kā mums šūpļa dziesmu dzied jūra, un dažas minūtes nerunāsim ne vārda.

—        Ej, Betij! Ej un noskūpsti Eduardu. Tā ir patiesība, ko viņš tev pateica.

—       Es nemaz par to nešaubos, — viņa atbildēja un tagad rokas vietā man uz pleca uzlika savu mazo, jūras putās mazgāto galvu. — Mīlestība vienmēr ir patiesa un īsta, ja tā patiešām ir, vienīgi vārdi dažreiz var izrādīties neīsti.

Viņa uz brīdi apklusa, es krūtīs dzirdēju tik stipri sitam sirdi, it kā tur kāds dauzītu klavieres. Es nekad vēl līdz tam nebiju sajutis, kā smaržo Betijas mati.

—   Istabā ir pārāk karsti, — viņa tcica. — Un daudz patīkamāk, ja kāds atnāk pie tevis nekā iet pašai. Un Eduards taču noteikti atnāks. Bet, kamēr tas vēl nav noticis, klausīsimies jūru.

—  Lai notiek, Betij! Tā patiešām ir mūzika, un to ir vērts klausīties.

—   Regnār, — viņa pacēla galvu, skatījās man acīs, un es tur ieraudzīju — mīlestību. — Regnār, es noteikti aiziešu uz tavu koncertu, sēdēšu pirmajā rindā vai kaut kur balkonā stāvēšu kājās, vienalga, es noteikti aiziešu uz tavu koncertu un priecāšos ne mazāk par tevi.

—   Tu man tici, Betij? — Es Joti gribēju, tā bija mana lielākā vēlēšanās, lai tieši viņa, tieši Betija man ticētu. — Tu tici, ka es patiešām kādreiz varētu kļūt labs, varbūt pat izcils pianists?

—  Ticu, Regnār. Tu tāds noteikti kļūsi. Varbūt tu tāds jau esi.

Pasmaidīju, jo tāds es, protams, vēl nebiju, bet ļoti, ļoti gribēju būt.

—   Bieži esmu domājis par savām rokām, — es teicu un tās parādīju Betijai. — Tās vienmēr ir ļoti tīras, un man ir gari, slaidi pirksti. īstas pianista rokas. Esmu jau ar tādām piedzimis. Bet šīs rokas tomēr varētu arī pļaut sienu, art zemi, mežā gāzt kokus, varētu bruģēt ielas un celt mājas, pludināt kokus un darīt daudz ko citu. Es par to nešaubos. Bet esmu izvēlējies vienu — gribu kļūt labs pianists, gribu ar savu talantu cilvēkiem sagādāt prieku un kaut nedaudz viņus darīt laimīgus. Tas ir mans mērķis, mans dzīves sapnis, Betij, un es būšu patiesi laimīgs, ja tas kādreiz piepildīsies.

—  Tu to paveiksi, Regnār, — viņa teica. — Tu paveiksi ļoti daudz.

—   Paldies, Betij! Tikai tagad, lūdzu, neej pie

Eduarda. Palicc pie manis! Tagad es gribu, lai tu nekur neaizietu, Betij.

Betija pacēla galvu, un viņas acīs mirdzēja jūras dzirkstis, gaišā nakts un blāvo zvaigžņu gaisma, satraukums un kaut kas līdz galam nepiepildīts.

Izmeklētājs piecēlās, nevērīgi pāršķirstīja dažus papīrus, it kā kaut ko meklēdams, tad, vairākas reizes šķērsojis kabinetu, nostājās man priekšā.

—  Tā, tā … aizturētais Regnār Ādamson! Tātad jūs cietušo pazīstat jau trīsdesmit gadus?

—   Jā, pilsoni izmeklētāj, tā apmēram būs, — es apstiprināju, — lai gan patiesībā viņu pazīstu ļoti maz. Pēckara gados esam tikušies tikai vienu reizi.

—   Un šodien bija otrā reize?

—  Jā, pilsoni izmeklētāj. Eduardu Baranovski es nebiju redzējis divdesmit gadus. Viņš kļuvis vecs, pareizāk sakot, viņš izskatās vecs, tikai rokas tās pašas … jaunas, kā toreiz … jaunībā. Rokas viņam vēl ļoti stipras un ļoti veiklas. Viņš kļuvis virtuozs. Viņš savu sasniedzis.

—   Paklausieties, Regnār Ādamson! — izmeklētājs aizdomīgi, ilgi un ļoti cieši skatījās man acīs. — Vai tiešām jūs viņam iesitāt tikai tādēļ, ka jūs pārņēma skaudība?

—   Nē, ne tikai tādēļ, pilsoni izmeklētāj, — es ar izkaltušām lūpām skaidroju, — lai gan mums abiem kādreiz bija viens mērķis un viņš šo mērķi sasniedzis pirmais un vienīgais. Viņam tas izdevās, bet man nepaveicās. Man velnišķīgi nepaveicās.

Ieraudzīju savas slimās rokas un pēkšņi jutu, ka tās ir dzīvas, tās ir pavisam dzīvas, jutu, kā tajās kustas katrs pirksts, katrs muskulis, katra nervu šķiedra un tagad vajag piecelties, noteikti vajag piecelties, piesēsties pie klavierēm, kaut kur šeit taču jābūt klavierēm, un jāspēlē, jāspēlē, es šim jaukajam zēnam, šim jaunajam izmeklētājam tūlīt atskaņošu Grīgu, Grīga klavierkoncerta beigu daļu, es to spēlēšu tā, kā pat tad … tad … nespēlēju, pēc tam sākšu no sākuma, es atkārtošu otrreiz, trešo reizi un tad atkal sākšu no sākuma, un tad vairākas reizes atkal atkārtošu beigas, nē, lai beigas paliek, es spēlēšu tikai sākumu, lai ir tikai sākums, lai paliek tikai sākums, beigu nevajag, nē, nē, tikai ne beigas, un manu spēli klausīties atnāks arī tas drūmais dežurants un tas jautrais puisis ar ģitāru, un tad šeit ieradīsies arī Betija, mana Betija, svešā Betija, kaut kur dzīves jūrā noslīkusi Betija, bet mīļais Grīgs un mana spēle tevi uzmodinās, tu atnāksi, tu šeit noteikti atnāksi, un tu man atkal kļūsi tuva, tu atkal kļūsi mana, tikai mana, tu kļūsi tik tuva kā šīs tomēr nedzīvās rokas…

Mute bija izkaltusi, atkal slāpa, un viegli, viegli reiba galva …

—  Man velnišķīgi nepaveicās, — es čukstus atkārtoju, lai gan gribējās kliegt… skaļi, skaļi kliegt.

Izmeklētājs apgāja apkārt rakstāmgaldam, apsēdās un kļuva pavisam domīgs.

—   Varbūt tā bija greizsirdība, kas jums lika viņam iesist? — viņš jautāja. — Jūs taču abi kādreiz mīlējāt vienu sievieti?

—   Lieciet šo sievieti mierā, pilsoni izmeklētāj! — es nodrebot iesaucos. — Viņu šis notikums neskar! Bez tam tas viss bija pārāk sen …

Un tas patiešām bija par daudz, par daudz sen. Laiks kā cietsirdīgs, profesionāls bokseris visus šos gadus mūs ir pamatīgi dauzījis un daudz ko arī izdauzījis no mūsu galvām un stipri sasitis sejas, tās tagad izskatās vecas, kā jau pēc trīsdesmit raundu cīņas, mēs esam nedaudz noguruši, bet spēka vēl pietiek, vēl ir palicis neliels enerģijas krājumiņš, jo mums vēl krūtīs pukst sirds, mēs esam vēl saglabājuši atmiņas un kaut kādas jūtas, un tādēļ mēs vēl pacīnīsimies, varbūt vēl izturēsim dažus raundus.

—   Bet kas tad? — izmeklētājs nepacietībā iekliedzās. Acīm redzot, viņam šī spēlīte sāka jau apnikt.

—   Kas? Atbildiet! Jūs saprotiet — man tas jāzina! Man noteikti jāzina, kādēļ jūs uzbrukāt Eduardam Baranovskim! Jūs to saprotat?

—   Redziet, jūs atkal sākāt kliegt, — es pasmaidīju.

Man par lielu pārsteigumu, arī izmeklētājs pasmaidīja un ierunājās pavisam mierīgā, patīkamā balsī:

—   Tādā gadījumā sāksim visu no gala.

Atkal stipri sāka sāpēt locītavas, galvā atkal ielija svins, atkal dzirdēju kaut kādas dīvainas balsis un skaņas, un atkal — baltās jūrmalas kāpas, balto viļņu muguras, baltā vasarnīca, baltās klavieres un baltais sniega lauks …

—   Nevajag, pilsoni izmeklētāj, — es klusi palūdzu.

—  Es jau jums visu izstāstīju. Dariet ar mani, ko gribat. Esmu ļoti noguris.

—   Labi, Regnār Adainson! Varat iet mājās — un gaidiet, kad jūs atkal izsaukšu.

—   Es jums ļoti pateicos, pilsoni izmeklētāj.

Labais izmeklētājs … Viņš mani atlaida mājās, un pārnācis es varēju sākt plēst traukus, sist logus, lauzt mēbeles, raudāt vai smieties, vai apgulties gultā un mierīgi gulēt. Es varēju darīt, ko gribu, jo biju atkal kļuvis brīvs. Pavisam brīvs… Ne velna, Regnār Ādamson! Tu visu laiku esi bijis savas dzīves vergs. Un tāds vēl esi pašlaik, jo visu laiku jādomā un jāatceras. Jādomā par savu pagātni un nākotni. Jādomā par visu, kas bijis, un par to, kas vēl varēja būt. Bet kaut kas jau vēl varēja, Eduard … Arī es varēju būt pianists, kā kādreiz sapņoju, arī es varēju sniegt cilvēkiem prieku un pārdzīvojumu un par to saņemt aplausus un ziedus, un es varēju mīlēt un varēju cerēt uz pretmīlu. Tik daudz, tik daudz tu man izpostīji, Eduard … Kādēļ, Eduard Baranovski, jūs tā darījāt? Ko es biju noziedzies? Es vēl varētu saprast, ja jūs to būtu darījis Betijas dēļ, bet tu, Eduard, toreiz par Betiju nedomāji. Tu domāji tikai par sevi, sa'vām rokām, savu dzīvi un savu dzīvību. Tu kļuvi nožēlojami gļēvs, Eduard, un kā gļēvulis tu kļuvi nodevējs …

BETIJA

Tas bija kaut kas pavisam negaidīts. Es tikko biju pabeigusi sen iecerēto gleznu «Mīlestība», kad pie durvīm pieklauvēja un pastnieks man pasniedza milicijas izsaukumu. Samulsu, nodrebēju, apsēdos, raudāju. Uzreiz sapratu, ka tas ir sakarā ar Regnāru … Es dzirdēju, par šo gadījumu pēc Baranovska koncerta runāja visa Rīga … Brīnums, ka Regnārs Baranovski vēl nenosita …

Ilgi sēdēju dziļajā atzveltnes krēslā un raudzījos pabeigtajā darbā. Es pie tā strādāju vairākus mēnešus, daudzas, daudzas dienas, bet cik jau pagājuši gadi? … Regnār… «Mīlestība». Jā, Regnār, tā ir mūsu nelaimīgā mīlestība … Ar to laikam ir tāpat kā ar dzīvību. Tā neizplēn, nepazūd, neizbalo kā krāsas uz pelēkā audekla, bet, ja izgaist, tad tikai kopā ar tevi. Mīlestību neviens nevar atņemt, pat laiks ne. Tā piedzimst un nomirst gluži kā mēs — cilvēki, jo mīlestība taču ir cilvēka kodols, tā būtība, tātad arī dzīvības pamats.

— Es visu to, Regnār, mēģināju attēlot šai gleznā, ne viss tur izdevies, kā iecerēju, un tas patiesībā laikam nemaz nav iespējams. Vai tad mīlestību var aprakstīt, vai tad to var uzzīmēt? Mīlestību laikam var vienīgi izraudāt, Regnār …

Lēni piecēlos, satraukta pārģērbos, izgāju uz ielas, apturēju taksometru un aizbraucu uz miliciju. Es biju ļoti uztraukusies, jo cerēju, ka ieraudzīšu tevi, Regnār …

Gāju pa garu, diezgan drūmu gaiteni, visapkārt bija durvis, pie vienām no tām apstājos, pieklauvēju, kāda balss atsaucās, atvēru, aiz rakstāmgalda sēdēja jauns virsnieks, un es klusi viņam pavaicāju:

—   Mani izsauca … tas ir šeit, jā? Pie jums?

Regnāra šai telpā nebija.

—        Vai jūs esat Betija Baranovska? — virsnieks skaļā balsī uzprasīja.

—   Jā.

—   Ludzu, sēdieties, — viņš laipni piedāvāja.

—   Paldies … es tikai nesaprotu …

—        Es jums tūlīt visu paskaidrošu, — virsnieks pasmaidīja. — Es gribētu jums uzdot tikai dažus jautājumus.

—   Lūdzu, varat jautāt.

—   Kur jūs strādājat?

—   Esmu māksliniece.

—       Vai jūs bieži apmeklējat simfoniskās vai kamermūzikas koncertus?

—        Jā, — es nedaudz drebošā balsī viņam atbildēju, — varētu pat teikt, ka nepalaižu garām nevienu daudzmaz ievērības cienīgu notikumu mūsu mūzikas dzīvē.

—       Tātad jūs bijāt arī svētdien, divdesmit otrajā augustā, uz Eduarda Baranovska koncertu?

Es nodrebēju.

—   Nē.

—   Kādēļ?

—   Vai tas tik svarīgi?

—   Jā.

—       Es nekad neeju ne uz vienu Baranovska koncertu.

—       Viņš jums nepatīk? Jūs uzskatāt, ka viņš ir viduvējs vai pat vājš pianists?

—   Nē, pianists viņš ir labs.

—        Tad kādēļ jūs neapmeklējat viņa priekšnesumus? — milicijas virsnieks pavaicāja un piedāvāja uzsmēķēt.

Es atteicos.

—   Vai tas jums noteikti jāzina?

—       Labi, varat arī neatbildēt, — virsnieks piecēlās un sāka staigāt pa kabinetu. — Cik ilgi jūs pazīstat Eduardu Baranovski?

—   Apmēram trīsdesmit gadus.

—   Kad tikāties pēdējo reizi?

—   Pirms divdesmit gadiem.

—   Tik sen?

—       Jā, — es atkal nodrebēju, kļuva vēsi un tomēr palūdzu izmeklētājam cigareti. — Jā, lai gan man šķiet, ka tas noticis pirms nedēļas … varbūt pirms mēneša …

Un es gaidīju, ka tūlīt atvērsies biezās, ar melno dermantīnu apsistās durvis un ienāks skaistais, lepnais, vienmēr tik pašpārliecinātais Eduards Baranovskis, nostāsies man priekšā, neteiks nevienu vārdu, bet tikai smaidīs, visu laiku tikai augstprātīgi, mazliet ironiski smaidīs …

—        Kādas jums ar viņu pašlaik ir attiecības? — virsnieks, atkal apsēdies aiz rakstāmgalda, pēc iespējas maigākā balsī pavaicāja.

—       Nekādas, — strauji krūtīs ievelkot cigaretes dūmus, atbildēju. — Mēs esam pilnīgi sveši cilvēki.

—       Jūs droši vien zināt, kas notika pēc Eduarda Baranovska koncerta?

—   Jā, esmu dzirdējusi.

—   Un ko jūs par to sakāt?

—  Vai manām domām ir kāda nozīme?

—   Es tās tomēr vēlētos zināt.

Nodzēsu cigareti un mēģināju sevī apspiest arvien pieaugošo uztraukumu. Paskatījos uz Dzeržinska portretu pie pretējās sienas, tad atkal uz melnajām durvīm, un man šķita, ka tās tūlīt, tūlīt atvērsies un šai telpā ienāks Regnārs, viņš man tuvosies ļoti lēni, viņš aiz muguras centīsies noslēpt savas rokas, viņš nostāsies manā priekšā, viņš neteiks nevienu vārdu, viņš tikai skatīsies sejā, un viņa lielajās, skumjajās acīs atmirdzēs jūra un balto viļņu putas, un baltās jūrmalas smiltis, un baltie gubu mākoņi, un balts sniega lauks, un man veltīts pārmetums, man veltīts nosodījums, un vientulība, un sāpes, bezgalīgi daudz sāpju … kā aka, kuru nevar izsmelt, un pagātne, kura negribot jāpārdzīvo vēlreiz …

—   Man grūti uzreiz pateikt, — es virsniekam gandrīz čukstus paskaidroju, — lai gan visas šīs dienas par to vien esmu domājusi… bet es ļoti labi varu saprast Regnāru … Ādamsonu.

—   Viņš Baranovskim uzbruka greizsirdības dēļ, jā? — izmeklētājs uzprasīja.

—  O nē! — es skumji pakratīju galvu. — Ko jūs! Kāda var būt greizsirdība, ja nav vairs mīlestības?

—  Vecās rētas arī var vēl sāpēt, — virsnieks atgādināja.

—   Droši vien, — es domīga piekritu. — Droši vien … ka sāp. Un varbūt pat ļoti sāp.

Atkal paskatījos uz Dzeržinski, un melnajām durvīm un uz laipno izmeklētāja seju.

—  Vai Regnāram Ādamsonam par to draud sods? — es nedaudz drebošā balsī pavaicāju.

—   Jā, — virsnieks nopietni paskaidroja. — Viņu var notiesāt vismaz uz trīs gadiem.

—   Par ko? — es biju patiesi izbrīnījusies.

—   Jūs taču zināt.

—   Viņš nav vainīgs! — es iekliedzos. — Ticiet, viņš nav vainīgs! Viņu nedrīkst notiesāt!

Izmeklētājs ilgi klusēja, kaut ko meklēja pa rakstāmgaldu izsvaidītajos papīros, piecēlās, nostājās pie loga un ilgi raudzījās, kā pa Daugavu lēni aizbrauc kāds mazs, noputējis kuģis.

—   Jūs kādreiz ar apsūdzēto bijāt draugi, — beidzot viņš ierunājās, un es nevarēju saprast, vai tas bija jautājums vai konstatējums.

—   Jā, mēs bijām… — es atkal čukstēju, — kādreiz … Bijām pat vairāk nekā draugi.

Tālā, sen aizbēgusi jaunība … Tālā, jau izgaistošā mīlestība … Nodziest zvaigznes, aiziet gadi, un novītuši visi ziedi, kurus man kādreiz pasniedzi, un pamazām aizmirstas vārdi, kurus man sacīji, un cilvēki aiziet, un pamazām novīstām arī mēs. Laiks paņēmis visu mūsu dzīvi, un žēl, ka tas atpakaļ atdod tik maz… Mums paliek vienīgi atmiņas un nožēla par tik daudziem velti nodzīvotiem gadiem un par tik daudzām izdarītām kļūdām. Tagad man dažreiz šķiet, ka visa dzīve bijusi kaut kāds liels pārpratums, varbūt tā bijusi mūsu vecāku mīlestības kļūda… Lai gan mīlestībā cilvēks nekad nekļūdās, mēs parasti viļa- mies vienīgi cilvēkā … Mīlestība paliek … Un to nevar atņemt pat cilvēks, kuru tagad nicini un kurš kļuvis svešs un nevajadzīgs. Mīlestība paliek, varbūt kā vienīgais pierādījums, ka esi dzīvojusi… Piedod, Regnār. Es to saku jau simtiem reižu, labi saprazdama, ka tava piedošana man neko nedos. Un neko es arī vairāk negribu saņemt. Viss. Koncerts, ko lielais komponists Dzīve bija nosaucis par jaunību, draudzību un mīlestību, beidzies. Tikai neviens neap- laudē. Klusums. Un par ko gan lai aplaudētu? Par meliem un neuzticību taču neviens nepriecājas, jo tie nekad nevienu nav darījuši laimīgu. Un tomēr, Regnār, es vēlreiz saku — piedod …

Es tev toreiz piezvanīju. Es tevi saucu pirmā, Regnār. Toreiz, kad es tev tajā nolādētajā četrdesmit pirmā gada jūnija sestdienā piezvanīju, es ļoti spēcīgi sajutu bailes, vientulību un alkas pēc tevis, Regnār. Tu man biji vajadzīgs kā draugs un kā vīrietis. Es toreiz ļoti spēcīgi sajutu mīlestību, Regnār, es gribēju tevi tai naktī un visu dzīvi. Es mīlestību sajutu tik stipri, ka šķita, es to pat redzu …

Tu ieskrēji manas vasarnīcas verandā nedaudz aizelsies, uzģērbis gaišo uzvalku, tas darīja tevi jaunāku, tu izskatījies kā ģimnāzists, kas pirmo reizi atnācis uz satikšanos.

—   Betij, vai kas noticis?

—       Nē, Regnār, nē! Pagaidām vēl nekas. Bet es baidos. Mani joprojām neatstāj šī dīvainā nelaimes priekšnojauta. Un tādēļ es vēlējos … Labi, ka tu atbrauci. Lūdzu, nomierini mani!

—   Es to neprotu, Betij. Diemžēl — neprotu.

—   Tad noskūpsti mani.

—        Tu esi ļoti jauka, Betij. Es tev to jau esmu teicis. Bet es nezinu citus vārdus.

—   Zini, Regnār.

—   Tu esi ļoti jauka, Betij.

—   Cik reižu tu man to teiksi?

—       Vienmēr, kad būšu pie tevis. Bet būt pie tevis es gribēšu vienmēr.

—   Tas ir nopietni, Regnār?

—   Jā, pavisam nopietni.

—       Tad kādēļ tu tik reti pie manis atbrauc? Un kādēļ tikai tad, kad es tevi saucu?

—        Es baidos, Betij. Es baidos būt uzbāzīgs, baidos tevi traucēt un baidos šeit sastapt Eduardu …

—       Ja tu tā vēlies, Regnār… Eduards šeit vairs nekad nenāks … viens.

—   Tas jāvēlas tev, Betij.

—        Es jau esmu … tikusi skaidrībā ar sevi. Labi, ka tu atbrauci, Regnār. Tas bija ļoti labi.

—   Es tevi mīlu, Betij.

—        Es tev ticu, Regnār, un ticu šiem vārdiem — tik bieži dzirdētiem meliem.

—        Man droši vien tos nevajadzēja teikt. Vārdi paši par sevi, protams, vēl neko nenozīmē. Es tevi ļoti gribu, Betij.

—   Nu redzi, Betij, tas beidzot ir noticis.

—       Tas varēja notikt arī daudz agrāk, un varbūt tā būtu bijis pat labāk, jo šī dīvainā priekšnojauta … Man ir tāda sajūta … ka mums drīz nāksies šķirties. Man šķiet, ka mums atlicis pavisam maz laika. Tu nezini, Regnār, mēs ilgi dzīvosim?

—       Droši vien, Betij. Kādēļ gan mēs nevarētu nodzīvot līdz simt gadiem?

—   Tu nezini, Regnār, mēs ilgi mīlēsim viens otru?

—        Droši vien, Betij. Kādēļ gan mēs nevarētu viens otru mīlēt tik ilgi, kamēr dzīvosim?

—  Man ir bailes no šķiršanās.

—       Es tevi nekad neatstāšu. Tu varēsi vienīgi atstāt vai pamest mani.

—   Man ir drausmīgas bailes no nāves, Regnār.

—        Tu nekad nemirsi, Betij. Tu dzīvosi vienmēr. Vienmēr, Betij, kamēr tavā sirdī atradīsies vieta mīlestībai. Vienalga, pret mani vai kādu citu, bet, kamēr mīlēsi, tu nekad nemirsi.

—   Paldies, Regnār. Tu tomēr proti nomierināt.

—       Tu biji aizmigusi, Betij, un gulēji ļoti ilgi. Redzi, ir jau atnācis rīts.

—   Un tu neesi aizgājis. Pirmo reizi man pamošanās sagādā prieku. Tu guli man blakus, es neesmu viena, es esmu laimīga un pavisam droši varu sagaidīt šo jauno dienu. Sī būs pirmā diena, kuru nodzīvosim kopā. Un tā droši vien būs visskaistākā, jo tādas jau vairs nekad nebūs… Regnār, lūdzu, piecelies un ieslēdz radiouztvērēju. Es gribu, lai mūsu istabā tagad skanētu mūzika. Droši vien tagad pārraida kaut ko no Edvarda Grīga … Es gribu dzirdēt Edvardu Grīgu …

—   Labi, Betij, es to tūlīt izdarīšu.

Regnārs strauji izlēca no gultas, nedaudz pavin- groja un ieslēdza radioaparātu. Un tad notika kaut kas pilnīgi negaidīts. Grīga mūzikas vietā mēs dzirdējām … Vēlāk es sevi nolādēju, ka biju lūgusi ieslēgt radioaparātu, lai gan tam nebūtu nekāda nozīme. Karš jau bija sācies. Un Grīga mūzika jau bija nogalināta … Un jūra, izkāpusi no krastiem, savus viļņus vēla mūsu istabā… Tie plīsa ar milzīgu troksni, kļuva neparasti auksti, man šķita, es tūlīt, tūlīt noslīkšu vai nosalšu, cieši savu ķermeni ietinu segā, Regnārs vismaz ārēji izskatījās ļoti mierīgs, un es, joprojām drebēdama, viņam klusi pavaicāju:

—   Regnār, kas tagad ar mums notiks?

—   Es nezinu, Betij, — tu paraustīji plecus un cieši, cieši sakniebi lūpas. — Bet jācer, ka nekas slikts. Jācer, ka vācieši līdz šejienei neatnāks, ka viņi tik tālu netiks.

—   Regnār, kas tagad notiks ar mūsu mīlestību?

—   Nekas, Betij, — tu atbildēji un, piegājis pie loga, ilgi skatījies zilajās debesīs, zilajā jūrā un droši vien centies ieskatīties ari nākotnē. Bet tā nebija redzama. Mēs to dzirdējām.

Tad ātri, mazliet nervozi sāki ģērbties. Tikai tagad tu pēc ģimnāzista vairs neizskatījies. Man šķita, ka tagad tu esi kļuvis daudz, daudz vecāks. Ap lūpām asi iezīmējās vairākas rievas, un acīs mirdzēja naids. Es nobijos. Es nekad agrāk vēl nebiju sajutusi tādas bailes.

—  Ko tu tagad dari? — es klusi, varbūt pat izbrīnījusies pavaicāju.

—   Es ģērbjos, — tu ātri atbildēji, bet es jutu, ka tu savās domās esi jau ļoti tālu no manis.

Tu stāvēji istabas vidū, un tu biji pavisam nopietns un patiesi izbrīnījies, un jau pilnīgi saģērbies. Tu biji jau gatavs aiziet. Es to sapratu. Un mani vēl vairāk pārņēma bailes, izmisums un aukstums. Droši vien tajā karstajā svētdienas rītā bija aizsalusi jūra … Un varbūt pat dārzā uzkritis sniegs. Es neko citu neredzēju kā vienīgi tevi.

—   Es nezinu, ko karš nozīmē valstij un ko tas nozīmē katram atsevišķam cilvēkam, bet tas laikam ir kaut kas drausmīgs, un es to negribu, negribu, Regnār, es gribu atkal palīst zem segas, just blakus tavus plecus un rokas, un tevi un nedomāt, kas ar mums notiks šodien vai rīt, es negribu, ka tu aizej, es negribu, ka tu mani šeit atstāj vienu, es negribu šo karu, es neko negribu dzirdēt par šķiršanos vai nāvi, es negribu neko citu dzirdēt vai redzēt kā vienīgi tavu balsi un tevi, Regnār.

—   Tu esi ļoti jauka, Betij, un es tevi ļoti mīlu, — tu sacīji. — Redzi, tie paši vecie, labie, pierastie vārdi… Bet tagad laikam tomēr būs jāizdomā kaut kādi citi.

—   Nē! — es atkal iekliedzos. — Citu vārdu nemaz nav!

Tu mani viegli atstūmi no sevis.

—   Tu aiziesi, tieši tagad, Regnār, tu aiziesi? — es vēl joprojām neticēju.

—   Jā, Betij, — tu atkal kļuvi mierīgs, kā jau cilvēks, kas ar sevi ir pilnīgā skaidrībā. — Es aizbraukšu uz mājām un pēc tam ieskriešu pie Eduarda.

—   Regnār, tu esi nežēlīgs!

—   Nē, Betij, — tu atkal ļoti nosvērti man atbildēji. — Kā redzi, nežēlīga k|uvusi dzīve un karš, un cilvēki, kas šo karu izgudrojuši. Un vari man ticēt, ka es neko citu pašlaik nevēlētos kā glāstīt tavus matus un skūpstīt tavas lūpas. Tas viss ir pārāk jauki, lai no tā atteiktos, bet tagad būs jādara kaut kas cits.

—   Kas? Ko tu domā darīt, Regnār?

—  Es jau teicu. Aizbraukšu mājās un ieskriešu pie Eduarda. Bet pēc tam .. pēc tam laikam būs jāiet karot…

—   Nē! — es atkal kliedzu. — Es tevi lūdzu — neej!

—   Laikam tomēr būs jāiet, Betij…

—  Tu patiešām esi nežēlīgs.

—  Redzi, Betij, — tu teici, mani atkal cieši pievilkdams pie sevis. — Es jau to kādreiz teicu Eduardam … mēs nekad nedrīkstam domāt tikai par sevi. Mums jādomā arī par citiem un jādomā par zemi, uz kuras esam piedzimuši un uzauguši. Par zemi, uz kuras esam sastapušies un kuru mēs dēvējam par savu dzimteni, par savām mājām. Un es negribu, ka manās mājās ienāk apbruņots vācu iebrucējs, kurš grib iznīcināt šo māju, mani, tevi un varbūt pat visu mūsu tautu.

Es apsēdos uz gultas un skatījos uz tavām cieši sakniebtajām lūpām, uz tavu nedaudz nobālušo seju. Es centos novaldīt asaras, arī es gribēju būt vīrišķīga, bet nespēju. Asaras strauji ritēja pār vaigiem, un tu man pamazām izplēnēji, pazudi un izgaisi sājajā asaru miglā …

—   Varbūt tev taisnība, Regnār. Droši vien, ka taisnība. Tev vienmēr ir taisnība, Regnār. Es tevi mīlu, Regnār. Tu tikai atgriezies, Regnār. Es tevi ļoti lūdzu — atgriezies, Regnār. Es tevi gaidīšu, Regnār. Es tevi gaidīšu atgriežamies jau rīt, gaidīšu pēc nedējas, pēc gada, pēc simt gadiem, es tevi ļoti gaidīšu, Regnār.

REGNĀRS

Rīgas ielās jau bija sprāgušas pirmās bumbas. Pilsēta strauji kļuva pelēka. Un šķita, ka arī cilvēki kļuvuši pelēki. Un varbūt pat saule bija pelēka. To aizsedza pelēku putekļu un pelēku dūmu sega. Pār pilsētu iestājās krēsla. Drausmīgi, ka dienas laikā var uznākt tāda tumsa …

Atslēdzu durvis, krustmāte kaut kur bija izgājusi, droši vien sēdēja pagrabā, pāri Daugavai jau kaukdami lidoja vācu artilērijas šāviņi, viņa noteikti lūdz dievu, nu, protams, kas gan cits izglābs Rīgu, šo māju un tevi, krustmāt, ja ne mīļais, labais, visu zinošais un visu piedodošais dieviņš, viņš taču redz, kas notiek, viņš taču redz, kā deg pilsēta un ielu asfalts, kā Daugavas krastmalā mirst krievu karavīri, kā cilvēkus ir pārņēmusi panika un bailes, jo tuvojas kaut kas tāds, kas cilvēkiem vienmēr bijis ļoti pazīstams un tai pašā laikā tik pretīgi svešs … Nu, mīļo dieviņ, pakrati taču savu lielo pirkstu … un viss beigsies. Vācu armijas atkāpsies, tu taču esi kopā ar viņiem, un viņi tev paklausīs, viņi tūlīt drāzīsies atpakaļ pie savām freilenēm un kundzēm, pie saviem alus pagrabiem un sava fīrera; nu pakrati taču savu lielo pirkstu … dievs!

Atri pārlaidis skatienu istabai, grāmatplauktam, atvēru skapi, kur karājās mani uzvalki un baltie krekli, un nodomāju, kam gan tie tagad vairs vajadzīgi … Iegāju viesistabā, ilgi, ilgi raudzījos uz krustmātes klavierēm, atcerējos vecākus, kuri jau sen gulēja Meža kapos, un nožēloju, ka nevaru aizskriet no viņiem atvadīties, un tā arī būs, ka neiznāca dzīvē visiem būt kopā un neiznāks arī pēc tam… Es gulēšu noteikti kaut kur citur … Man kapu izraks kaut kur citur, un mēs pat tad… nekad vairs nesatiksi- mies. Pacēlu klavieru vāku un nospēlēju Dārziņa «Melanholisko valsi». Nevajadzēja, jo kļuva drausmīgi skumji. Tas bija pēdējais, ko savā dzīvē esmu atskaņojis … tas bija mans pēdējais pieskāriens mūzikai …

Atri uzrakstīju krustmātei zīmīti, ka aizeju karot, un liels paldies jums par visu, ko esat manā labā darījusi, bet darījusi jūs esat ļoti daudz, audzinādama un skolodama nabadzīgās māsas dēlu, droši vien klusībā cerēdama, ka no manis kādreiz iznāks otrs Lists vai Rahmaņinovs … Bet neiznāks, krustmāt. Nekas neiznāks. Es aizeju, un piedodiet… Es nezinu, kad atgriezīšos un vai vispār atgriezīšos … Lūdziet arī par mani dievu, krustmāt…

Spēji atrāvu durvis un pārsteigumā apstājos. Eduards, uzģērbis savu jauno, eleganto uzvalku, sēdēja pie klavierēm un, šķiet, visu aizmirsis, kas notiek ārpus viņa dzīvokļa sienām, īsta mākslinieka ekstāzē atskaņoja Sopēna etīdes …

—   Eduard, ko tu dari? — es iekliedzos.

—   Kā redzi, — viņš, uz mani nepaskatījies, atbildēja.

—   Kur tu šīs dienas biji pazudis? Es tevi visur meklēju.

Viņš pēkšņi pārtrauca spēlēt un strauji pagriezās pret mani.

—   Es biju jūrmalā pie Betijas, — viņš pavēstīja.

—   Visas šīs dienas? — Man uz krūtīm uzgūlās kaut kāds dīvains aukstums.

—   Nē, RegnārL neuztraucies! Viņa mani padzina, tikko es tur parādījos. — Un viņš rūgti iesmējās.

—  Tu šai tik pierastajā sacensībā, kādas vienmēr notiek starp vīriešiem sievietes dēļ, esi uzvarējis. Tu pie mērķa esi nonācis pirmais. Un tomēr viņai pašlaik ir ļoti grūti.

—   Iespējams, — es atbildēju, — bet kuram pašlaik nav grūti? Visiem, Edij, un ar katru dienu būs vēl grūtāk. Vācieši esot jau pavisam tuvu. Tu esi izdomājis, ko darīsi?

—   Nē, — Eduards pakratīja galvu, un viņš izskatījās galīgi apmulsis. — Es to visu vēl pilnībā neesmu aptvēris. Man šķiet, ka tas ir kaut kas ļoti nereāls. Regnār, tā nevar būt īstenība!

—   Par to nu nešaubies, Edij. Mēs vispār pašreiz nedrīkstam ne par ko šaubīties. Mums viss jāzina pilnīgi skaidri.

—   Un tu jau zini?

—   Jā. Pastāv tikai divi varianti — vai nu atkāpties un vēlāk pievienoties kādai padomju karaspēka daļai, vai arī palikt šeit.

—   Un ko tu esi izlēmis?

Mani pēkšņi pārņēma vēl nekad nepārdzīvotas bailes, gar acīm pazibēja bērnībā redzētā mātes seja, viņa nez kādēļ raudāja un mani mierināja, un jūra, un mazā kapsēta jūras krastā, un baltie bērzi Betijas vasarnīcas priekšā, un ziedoši ceriņi, un krustmāte, kuru es droši vien nekad vairs neredzēšu, un skanēja mūzika, un gar acīm ātri pazibēja, kaut kur tālu prom no manis, kaut kur ļoti tālā pagātnē kā nepabeigtā gleznā uz ilgiem, ilgiem gadiem sastinga Betijas kailais, gaidās saspringtais ķermenis …

—  Es aizeju, es atkāpjos, es bēgu, Edij! — kliedzu.

—  Jā, jā! Es bēgu, bet šeit es palikt negribu!

Piegāju pie loga — Eduards dzīvoja sestajā

stāvā — un redzēju, kā mana mīļā, pazīstamā Rīga, šāvienu un dūmu apdullināta, mēģināja iemigt. Un, kad tā atmodīsies, pa tās vecajām ielām, uzvarētāju marša pavadīts, solos vācu karaspēks …

—   Nu, bet tu, Edij?

—   Es nezinu, es vēl neko neesmu izlēmis, — Eduards paraustīja plecus, piecēlās un nemierīgs sāka skraidīt pa istabu.

—  Tad ejam kopā, — es aicināju. — Mūsu rīcībā ir tikai dažas stundas.

Eduards apstājās un kļuva vēl domīgāks.

—   Es nezinu, Regnār… Vai mums patiešām jākaro? Man šķiet, ka mēs tam nemaz neesam piemēroti. Mēs paši… mūsu rokas … mūsu pirksti… tiem jāatskaņo mūzika, bet tagad pēkšņi… rokās turēt šauteni un ar pirkstiem nospiest slēdzi, lai nogalinātu … Tas ir drausmīgi, un es patiešām nezinu … Kur paliks mūzika, kur paliks mūsu pirmais tik ilgi gaidītais koncerts?

Pēkšņi sajutu milzīgu nogurumu, krūtīs iedūra smeldzīga sāpe, gribējās pievērt acis un sajust, ka visapkārt notiekošais ir tikai sapnis, melna nerealitāte, kaut kāds Jauns, neizdevies joks un tas tūlīt beigsies, un viss būs atkal tāpat kā pirms nedēļas, mēneša, gada …

—   Tas jāaizmirst, — es ar sakostiem zobiem teicu. — Vismaz pagaidām, Edij. To visu mēs atliksim uz vēlāku laiku.

—   Es nezinu… — Eduards vēl joprojām nespēja izšķirties. — Man šķiet, Regnār, ka es uz to neesmu spējīgs, un bez tam es ļoti baidos. Mans dzīves aicinājums ir mūzika, nevis ierakumi.

Arī man, Edij, arī man, es nodomāju, atkal sajuzdams milzīgu nogurumu, bet tagad baiļu vietā mani pamazām pārņēma naids.

—      Jāiet, Edij, — es teicu. — Jo citādi… pēc kāda laika … kad tas viss būs beidzies, Edij … mēs varam izrādīties svešinieki paši savās mājās …

Eduards stāvēja kā sasalis, un viņa sejā atspoguļojās samulsums, neizpratne un bailes.

— Es tomēr palikšu, Regnār, — Eduards klusi teica. — Es nespēju aiziet, nē, nē, mēģini mani saprast, Regnār.

Strauji aizcirtu durvis, un es aizgāju viens …

Mēs atkal satikāmies tikai kara pēdējā ziemā tepat mūsu Kurzemē … Viņš mūsu pulkā nokļuva pēc mobilizācijas.

Atri noskrēju pa kāpnēm, un aiz manis palika sāpēs vaidošā Rīga, sagrautie nami un kodīgie dūmi, jau daudzu cilvēku izdzēstās dzīvības, aiz manis palika jūra un mūzika, bērnība un saplosītā jaunība un palika mīlestība, pirmie sapņi un cilvēks, kas sevi dēvēja par draugu, un nekad koncertzālē neatskaņots Edvarda Grīga klavierkoncerts …

BETIJA

Kā man toreiz reiba galva! No pretējās sienas uz mani līdzjūtīgi noraudzījās Dzeržinskis, beidzot attapās arī jaunais milicijas virsnieks.

—       Lūdzu, Betija Baranovska, iedzeriet glāzi ūdens! — viņš laipni piedāvāja.

—   Pateicos, man patiešām slāpst.

—  Jūs jūtaties nogurusi?

—       Jā, — izdzērusi glāzi, es viņam uzsmaidīju. — Rakņāšanās pa pagātni vienmēr nogurdina, gluži tāpat kā ilgstoša raudzīšanās nākotnē.

Kļuva labāk. Šķita, ka pat šī diezgan drūmā, nepatīkamā telpa kļuvusi nedaudz gaišāka. Un tomēr es gribēju pēc iespējas ātrāk tikt no šejienes laukā.

—  Jūs vēl kaut ko vēlējāties uzzināt?

—  Jā, pavisam nedaudz … Mani interesē …

Milicijas virsnieks atkal atgriezās savā vietā aiz

lielā, papīru kaudzēm apkrautā galda.

—       Jūs apsūdzēto Regnāru Ādamsonu satikāt tūlīt pēc kara?

Es nodrebēju. Kļuva auksti. Un nebija kas sasilda. Un nebija ar ko sasildīties. Vienīgi pagātnes plānā sega, kuru var uzmest uz pleciem, sajūtot vēl lielāku aukstumu.

—        Nē, — es virsniekam atbildēju, un mani arvien vēl kratīja auksti drebuļi. — Es viņu satiku dažus gadus vēlāk, tas notika četrdesmit septītajā vai četrdesmit astotajā gadā, kad jau biju …

Apklusu un pēkšņi vairs nevarēju izrunāt ne vārda. Pagātne tik smagi nospieda plecus, ka sajutu gandrīz vai fiziskas sāpes, klusi ievaidējos un nodūru galvu. Bet jaunais milicijas virsnieks bija nežēlīgs.

—   Lūdzu, lūdzu, turpiniet! — viņš skaļi aicināja.

—       … es jau biju precējusies ar Eduardu Baranov- ski, — klusi nočukstēju.

—       Un kā Regnārs Ādamsons uz to reaģēja? Vai viņš nedraudēja Eduardam Baranovskim par to kādreiz atriebties?

Es lēni pacēlu galvu un, patiesi izbrīnījusies, paskatījos uz virsnieku.

—       Nē. Un, ja Regnāram tāds nodoms būtu bijis, tad katrā ziņā viņam vajadzētu atriebties man.

—       Kādēļ Regnārs Adamsons pie jums neieradās tūlīt pēc kara?

Kad tas viss beigsies? Cik ilgi viņš mani tincinās? Tas droši vien nebeigsies nekad. Varbūt tas viss var tomēr nākt par labu Regnāram. Par vēlu. Man nevajadzēja … nevajadzēja … ticēt… toreiz.

—   Redziet… man grūti par to runāt… Viņš jau kaut kādā veidā bija uzzinājis, ka es dzīvoju ar Ba- ranovski… un bez tam … Regnārs Ādamsons kara pēdējā ziemā … tepat Kurzemē .:. bija stipri apsaldējis rokas …

Es tevi gaidīju, Regnār. Laikam nekad neviens tā nav gaidījis kā es tevi, Regnār. Bet tu nepārnāci. Tu neatgriezies. Viss. Pagātne pazuda. Es tevi neaizmiršu, bet… tagadne izrādījās spēcīgāka. Tik spēcīga, ka nedomāju arī par nākotni. Biju laimīga, ja varēju nodzīvot šodienu. Un tad … nudien vairs neatceros, kurā gadā tas īsti bija. Šķiet, laikam tomēr četrdesmit astotajā. Braucu ar tramvaju un pēkšņi pilsētas centrā uz kādas ielas stūra es ieraudzīju tevi, Regnār. Tas bija kā zibens spēriens. Es kā ārprātīga, neko īsti nesaprotot, tikai skaidri apzinoties, ka tu tomēr esi, tu esi kaut kur tepat tuvumā un man tevi jāsatiek, noteikti jāsatiek, nākošajā pieturā izmetos ārā un drāzos atpakaļ. Bet tu vairs nebiji. Un tad, drebinādamās no drēgna rudens lietus un vēja, es gāju pie tevis, Regnār. Es gāju … Varbūt tā ticīgais iet pielūgt kādu no saviem dieviem. Es gāju, Regnār … Tā droši vien iet arī noziedznieks, kuru sagaida drausmīgs sods…

Līdzko piezvanīju pie dzīvokļa durvīm, tūlīt izdzirdu tavu skaļo, dobjo balsi:

—   Varat ienākt! Durvis ir vaļā!

Es tās atvēru … un tūlīt ieraudzīju tevi, Regnār. Tu stāvēji istabā pie loga, pagriezis man muguru, tu stāvēji kā stingri zemē ieaudzis koks, un, acīm redzot, tev bija vienalga, kas atver durvis.

—   Tā esmu es, Regnār …

Tu tik strauji pagriezies, ka pat sagrīļojies. Tu ar plati ieplestām acīm skatījies manī kā brīnumā. Tu biji pārsteigts. Tu droši vien neticēji.

—   Tā esmu es, Regnār …

—        Tu? Tā esi tu — Betija … Jā, es redzu … bet tomēr panāc tuvāk … jā, patiešām tu … Betija.

Un tu pasmaidīji.

—   Esi sveicināta, Betij! Es nekad necerēju …

Arī es, Regnār, necerēju. Mani pārņēma vārdos

neizsakāms saviļņojums, prieks, tā bija laime atkal redzēt tevi, tavu seju un acis, dzirdēt tavu balsi… Es pārāk ilgi biju gaidījusi šo mirkli un tad vispār pārstājusi ticēt, ka mēs tā kādreiz stāvēsim viens otram pretim un …

—   Regnār.. manu mīļo Regnār!

Es vairs nespēju novaldīt asaras.

—   Izrādās, tu tomēr esi dzīvs!

Tava seja pēkšņi pārvērtās. Tā kļuva cieta un skarba. Šķita, tā izcirsta no akmens, tik pelēka un auksta kļuva tava seja, Regnār. Un manu prieku nomainīja bailes. Tu asā, pavēlošā balsī teici:

—   Apsēdies, Betij!

Un ilgi, ilgi raudzījies man acīs. Tāda sajūta laikam ir karā, kad pret tevi pavērsts ierocis.

—       Vai tad tev bija kāds pamats domāt, ka esmu kritis?

—   Jā, man …

—   Tev to droši vien iestāstīja Eduards, jā?

—       Jā, viņš man teica, ka tu esot ievainots noasiņojis un nomiris uz viņa rokām …

Tu rūgti iesmējies.

—       Vai viņš tev nestāstīja, ka mani arī apracis? Un pie mana kapa skaļi raudājis?

—        Nē, to viņš nestāstīja … — galīgi apmulsu. — Viņš tikai pateica, ka tu esot bijis smagi ievainots un miris. Bet izrādās, tu tomēr esi dzīvs…

—   Kādēļ, Betij, tu neticēji, ka tā arī būs?

—       Es ticēju, es ticēju visu kara laiku, es ticēju līdz tam brīdim …

—… kad pie tevis sveiks un vesels ieradās Eduards, jā?

—  Jā, Regnār, — es klusi nočukstēju, un man bija kauns par sevi. Bet tagad jau viss par vēlu. Uz manas labākās gleznas dzīve, man pašai piepalīdzot, uzgāzusi melno krāsu … Un vai es kādreiz spēšu radīt kaut ko līdzīgu? Protams, nē. Mēs nekad nespējam atkārtot to, kas bijis. Varam radīt tikai kaut kādas ilūzijas par bijušo.

—  Kādēļ tu noticēji viņam, kādēļ tu noticēji visam, ko viņš tev stāstīja, kādēļ tu negribēji vai nespēji ticēt man? — tu jau vairs ne bargi, bet ļoti skumji pavaicāji.

—  Kā es varēju Eduardam neticēt, Regnār? To taču stāstīja draugs …

Tu kļuvi pavisam, pavisam domīgs, tad atkal rūgti iesmējies.

—   Nu, protams, viņš taču bija draugs … Un draugiem jau uzticas. Kam tad lai vēl varētu uzticēties ja ne draugiem? Es tevi saprotu, Betij. Mani patiešām no nāves daudzreiz izglāba brīnums, varbūt tādēļ, ka es ticēju brīnumam — es atkal varēšu atvērt tavas vasarnīcas durvis un atkal redzēšu tavas acis, un tajās nebūs ne mazākā pārsteiguma, jo tu mani būsi gaidījusi, Betij …

—  Tu neatnāci, Regnār …

—  Tādēļ ka tam vairs nebūtu bijusi nekāda nozīme.

Regnārs pagriezās un, aizgājis līdz logam, ilgi raudzījās, kā rūtīs sitas aukstais, pelēkais rudens lietus.

—   Es tikai pirms pusgada iznācu no hospitāļa, — tu klusi, ar dziļu nožēlu balsī turpināji, — bet jau tūlīt pēc kara man kāds frontes biedrs pateica… Eduards pie tevis palika jau pirmajā dienā… Es sa

protu, Betij… Mēs visi bijām izslāpuši pēc miera, pēc maiguma, pēc skūpstiem, pēc siltas, tīras gultas, kurā varētu gulēt divatā un runāt par tādām lietām, par kurām jau bijām aizmirsuši runāt. Es tevi saprotu, Betij… lai gan … es tā vēlējos …

—   Regnār, lūdzu, piedod man! — Un es vēlreiz nespēju novaldīt asaras. Tās ritēja pār maniem vaigiem karstas, rūgtas un sāļas, es nespēju tās noturēt, un tās ritēja pār maniem vaigiem rūgtas un sāļas kā nodzīvotie gadi un mana mīlestība.

—   Ko tas tev dotu? — Regnārs, ironiski iesmejo- ties, pavaicāja. — Uz īsu brīdi mierinājumu?

—   Eduards mani ir nekrietni apmānījis.

Un tu atkal pārvērties. Tu atkal biji izkalts no pelēka, drūma akmens. Un tava balss atkal bija cieta un auksta.

—   Tavs vīrs — Eduards Baranovskis ir nelietis, Betij. Pēdējais nelietis.

—   Viņš mani apmānījis, nežēlīgi pievīlis, — es tagad to sapratu un sajutu naidu pret Eduardu, — bet tici, Regnār, man bija ļoti grūti… Viņš jau okupācijas laikā bija vairākas reizes atnācis. Vienmēr padzinu. Bet tad … Eduards izskatījās tik nožēlojams, nosalis, vientuļš … un arī es … un viņš tik patiesi to visu stāstīja … Piedod, Regnār!

—  Ko viņš pašlaik dara?

—  Viņam jau notikuši divi koncerti.

—  Un, protams, ar lieliem panākumiem?

—  Jā, publika viņa spēli uzņēma ļoti atsaucīgi.

Pārpildīta zāle, viens no pirmajiem koncertiem pēckara gados, Eduards melnā uzvalkā, viņš spēlēja lieliski, Sostakovičs un Čaikovskis, aplausu vētra, Eduards bija laimīgs, pirmie ziedi, — kur viņi tai ziemā dabūja ziedus? Es sēdēju ložā un domāju par tevi, Regnār. Es domāju par tevi, tikai par tevi,

Eduards mani skūpstīja, pēc tam vakariņas restorānā un pēc tam nakts …

—  Es viņu atstāšu, Regnār.

—  Nedari muļķības, — tu teici.

—  Bet tu?

—  Ko — es?

—  Kā tu dzīvosi?

—       Kaut kā jau kulšos, — tu diezgan vienaldzīgi atbildēji. — Ja varēju tos četrus gadus … visu pārdzīvot … un izdzīvot… Tagad jau būs viegli…

Man tevis kļuva žēl. Un žēl kļuva visu to gadu, kurus man nācās nodzīvdt bez tevis. Un kā gan vispār tos varēju nodzīvot?

—        Regnār… — mana balss drebēja no satraukuma, — es palikšu pie tevis. Es vairs negribu tur atgriezties. Es tevi mīlu, esmu tevi mīlējusi visu laiku. Lūdzu, atļauj man palikt pie tevis! Es gribu tikai tevi, Regnār. Tas, kas noticis, ir kaut kāds baigs pārpratums.

—      Nē, Betij, — tu pakratīji galvu, — tagad jau viss par vēlu. Tagad viss cauri. Ej vien atpakaļ pie sava Eduarda.

—  Es viņu atstāšu.

—       Nu, tā ir tava darīšana, — tu šķietami vienaldzīgi teici. — Tu ar savu mīlestību, ja tev tāda ir, vari darīt, ko gribi.

—       Es mīlu tevi un gribu palikt tikai pie tevis, Regnār.

—        Ej projām! — tu pēkšņi pārvērstā balsī iekliedzies. — Ej pie Eduarda!

Kā par brīnumu, mans satraukums kaut kur pazuda, un mani pārņēma sen nepazīts miers un skaidrība. Fā laikam ir vienmēr, kad zini, kas jādara.

—       Viņš nav mans, Regnār, — es teicu. — No tā mirkļa, kad atkal ieraudzīju tevi, viņš man kļuvis pilnīgi svešs. Es viņu vairs nevēlos pazīt. Es viņu ienīstu.

—   Es tevi lūdzu, Betij, — tu nogurušā balsī sacīji, — ej prom un atstāj mani vienu.

—  Tu taču mani mīli, Regnār … Kādēļ tev jāizliekas, kādēļ tu man nevari piedot, un kādēļ mēs abi nevaram būt laimīgi?

Tu strauji pagriezies, atgāji no loga un, nostājies dažu soļu atstatumā no manis, ilgi un ļoti maigi skatījies man acīs, un tavā sejā asi iezīmējās viss četros kara gados pārdzīvotais — vientulība, sāpes.

—   Labi, Betij, — tu klusi sacīji, un tikai tad es ievēroju, ka tu esi galīgi sirms. — Es tev piedodu, ja tev šī piedošana tik ļoti vajadzīga. Es tev tūlīt pateikšu. Es tevi patiešām mīlu, man šķiet, mīlu vēl vairāk nekā toreiz — pirms kara. Un es ļoti gribētu pašlaik pieiet pie tevis un noglāstīt tavus matus un seju, un noskūpstīt tavas acis un lūpas …

Tu lēni, negribot no bikšu kabatām izvilki rokas un tās tuvināji manai sejai. Es nodrebēju. Bija tāda sajūta, it kā manās smadzenēs kāds dzītu garas, nežēlīgi asas naglas …

—   Redzi, Betij, paskaties uz manām rokām … tās ir aukstas. Ļoti, ļoti aukstas … Un tu taču negribēsi, tev būs ļoti nepatīkami, ja taviem matiem, tavai sejai, tavām krūtīm pieskarsies šādas rokas …

—  Izbeidz, Regnār!

—   Tūlīt izbeigšu, — tu sacīji, un tava balss atkal skanēja auksti un cieti. Tā nebija tava balss, Regnār. Un to nesacīji tu, Regnār. Tās bija sāpes un apvainojums. — Tev tomēr būs jāaiziet, un tu šeit vairs nekad nedrīkstēsi ienākt — un ne tikai tādēļ, ka tagad esmu kļuvis invalīds, bet tādēļ, ka par visu vairāk uz pasaules es ienīstu nodevību. Bet tagad, lūdzu, ej! Viss. Es vairs nevēlos ar tevi runāt.

Es piecēlos, un man bija bezgala grūti no tevis aiziet. Un tev droši vien tikpat grūti bija mani padzīt.

— Un tomēr, Regnār, — es sacīju, stāvēdama jau atvērtajās durvīs, — es tevi ļoti mīlu. PiedodI Ja tu kādreiz mani pasauksi… ja tikai pasauksi… Es tūlīt nākšu. Es visu laiku, kamēr dzīvošu, gaidīšu, kad tu mani pasauksi. Uz redzēšanos, Regnār!

Un es aizgāju. Tu mani aizdzini. Tu paliki viens. Un es paliku viena. Un viena palika mūsu mīlestība. Gluži kā bārenīte tā joprojām stāv dzīves maliņā un gaida… Ko, ko gan tā vēl varētu gaidīt? Brīnumu? Kad mīlestība pati jau ir brīnums.

REGNĀRS

Turot rokās milicijas izsaukumu, es jau kuro reizi atvēru pazīstamās durvis, gāju pa garo, puskrēslā tīto gaiteni un pieklauvēju pie melnajām durvīm.

—       Jā, jā, Regnār Ādamson, nāciet droši! — atkal dzirdēju pazīstamo, jau nedaudz apnikušo balsi. — Es jūs jau gaidu.

—  Piedodiet, es nedaudz nokavēju …

—   Nekas, nekas. Lūdzu, sēdieties!

—  Pateicos, pilsoni izmeklētāj!

—       Rīt es jūsu lietu nododu tiesai, — jaunais leitnants teica un šķita visai apmierināts.

Man noraustījās acu plakstiņi un stipri sāka sāpēt galvas labā puse. Tā man ir vienmēr, kad jūtos pārsteigts vai stipri uztraucies.

— Jau tik ātri?

—       Jā, — izmeklētājs pakratīja rokās paplānu papīru kaudzīti, — un, atklāti sakot, man jūsu, Regnār Ādamson, ir pat nedaudz žēl. Nu, kādēļ jums to vajadzēja darīt? Vecas, sen aizmirstas mīlestības dēļ…

—   Piedodiet, pilsoni izmeklētāj, — es viņu uzrunāju,—bet jūs vēl esat ļoti jauns un varbūt nezināt, lai gan jums to vajadzēja zināt, ka cilvēki mīlestības dēļ izdara daudz smagākus noziegumus, jo bieži dzīve un mīlestība ir viens un tas pats, un, ja tiek izpostīta mīlestība, tiek izpostīta ari dzīve. Un jūs taču nenoliegsiet, ka cilvēkam, kas to izdarījis, kaut kāds sods tomēr jāsaņem?

Jaunā virsnieka seja kļuva nopietni oficiāla, un viņš skaldīt noskaldīja:

—  Sodīt var tikai tiesa, stingri balstoties uz likumu.

Neviļus pasmaidīju.

—   Es saprotu, pilsoni izmeklētāj. Ja likums pārkāpts, par to jāsaņem sods, un esmu gatavs to saņemt, tikai jūs maldāties, domājot, ka es Eduardam Baranovskim iesitu mīlestības dēļ… Nē, pilsoni izmeklētāj, es to darīju tādēļ, ka pret Baranovski sajutu naidu, asu, dedzinošu naidu, kurš, tāpat kā mīlestība, manā sirdī nenorimst nu jau divdesmit piecus gadus… Es viņam iesitu ne tādēļ, ka viņš kādreiz apprecēja sievieti, kuru es mīlēju, bet gan tādēļ, ka Eduards Baranovskis izpostīja manu dzīvi, tādēļ, pilsoni izmeklētāj, ka Eduards Baranovskis ir nodevējs …

Februāris gāja uz beigām, tikko kā uzlēkusi saule, skaidra, ļoti skaista ziemas diena, un visapkārt balts sniegs un nežēlīgs aukstums, kā jau no rītiem, un drausmīgi sāpēja kāja, vācu lode trāpīja dažus centimetrus virs ceļgala, un baltajā sniegā kā pirmās zemeņu ogas mirdzēja asins lāses, un aiz muguras, klusi šalcot, palika mežs, bet priekšā balts sniega lauks, tik balts, ka šķita, tā ir krustmātes uzklātā gulta, un gribējās tajā atkrist un gulēt, gulēt, un nesajust smago, sāpju dedzinošo kāju, bet gulēt, mierīgi gulēt, |oti reiba galva, tas laikam no asiņu zaudējuma, un arī Eduardam būtu vieglāk, viņš jau mani apmēram stundu stiepa uz savas muguras, bet, kad pagura, paņēma mani aiz padusēm un vilka kā vecu kartupeļu maisu, mana kāja kļuva arvien nejūtīgāka, sāpes pamazām norima, un, kad iznācām no meža, baltā lauka malā Eduards mani nolaida zemē un pats vairākas minūtes smagi elsoja. Viņš ilgi raudzījās pāri baltajai gultai, pāri baltajai sniega segai, un es pēkšņi Eduarda sejā atkal ieraudzīju bailes, drausmīgas bailes.

—  Regnār, tās ir beigas, — viņš elsodams teica. — Mēs nekad neaizkļūsim līdz savējiem.

—   Beidz muldēt, Edij! — es viņam izmocīti sacīju. — Mums noteikti jāaizkļūst.

Mēģināju pakustināt kāju, bet nekā. Bija tāda sajūta, it kā tās vispār man jau vairs nebūtu.

—  Nolādēts!

—  Tu nemaz vairs nevari paiet? — Eduards jau kuro reizi taujāja.

—  Nē.

—  Tad mums ir beigas, — viņš mierīgi konstatēja. Bet pēc mirkļa Eduards pār sevi vairs nevaldīja. Viņa acīs un sejā sprāga dusmu bumbas. — Un tev arī tieši mani vajadzēja ņemt līdzi šajā izlūkgājienā! Tieši mani!

Es Eduardu nebiju redzējis trīs gadus, viņš ieradās mūsu pulkā, pēc tam mūsu rotā saīdzis un dusmīgs uz visu pasauli un mani, un mēs sasveicinājāmies gandrīz vai kā svešinieki. Par Betiju nerunājām ne vārda.

—   Edij, ko tu muldi!? — Es biju pārsteigts un mēģināju piecelties. — Vai tu saproti, ko tu muldi?

—   Es saprotu, ka tās ir beigas, — Eduards sacīja un smagi sakņupa. — Man nav vairs spēka … Būtu bijis kaut siltāks! Salst rokas … Regnār.

—   Ēdij, palīdzi man atkal uzstutēties uz kājām, un ejam, — es teicu. — Tā mēs šeit patiešām varam nosalt.

—  Mēs neaiziesim, — Eduards atkārtoja, uz rokām pūzdams savu karsto elpu. — Mēs šo lauku nepāriesim.

—  Es pavēlu, Eduard Baranovski, — aiz aukstuma, sāpēm un niknuma čukstēju. — Palīdzi man piecelties — un ejam! Līdz mūsējiem sevišķi tālu vairs nevar būt!

—   Jā, bet visapkārt ir vācieši, — Eduards joprojām nepakustēdamies sacīja. — Mēs nevaram skriet. Tu vispār nevari paiet. Un man šķiet, ka viņi jau uzgājuši uz mūsu pēdām.

—   Edij!

—   Tās ir beigas, Regnār, — Eduards sāka gandrīz vai raudāt. — Bet es vēl gribu dzīvot! Dzirdi, Regnār? Es gribu dzīvot! Es gribu atkal piesēsties pie klavierēm, gribu redzēt skatītāju pārpildītu zāli, ziedus… Es gribu dzīvot! Bet tevi nest man nav vairs spēka … Es iešu viens… Tu par daudz esi zaudējis asiņu … divatā mēs neaiziesim … Ja es nokļūšu līdz mūsējiem, pēc tevis atnāks… es pateikšu …

Mani pēkšņi pārņēma drausmīgs aukstums. Gar acīm zibēja sarkani apļi, balti apļi, melni, zili un rozā apļi, reiba galva, un aukstums ielīda krūtīs, es domāju, ka Eduardam tomēr var uzticēties… es jau simtiem reižu biju redzējis nāvi, pavisam, pavisam tuvu biju redzējis nāvi, dažreiz tā kā putns bija uzsēdusies uz pleca un dziedājusi savu skumjo dziesmu, un arī tagad tā sēž uz manām krūtīm, un tādēļ tik auksti, tik ļoti salst… Es skaidri apzinājos, ka tagad mana dzīvība atkarīga tikai no Eduarda, tikai no viņa, un tādēļ jau vairs nepavēlēju, bet gan lūdzos:

—  Edij… neatstāj mani… es nosalšu …

Eduards sakārtoja auseni, nosalušajās rokās ciešāk satvēra automātu un, uz mani neskatīdamies, teica:

—   Es aizeju, Regnār … Pēc tevis atnāks … Man nav vairs spēka … Ja mēs šeit paliksim divatā … tad lai vismaz viens no mums… Būtu ļoti muļķīgi aiziet bojā … Es pateikšu … Viņi atnāks …

Un Eduards, nedaudz saliecies uz priekšu, sāka skriet…

Es gandrīz zaudēju samaņu. Eduards skrēja … Viņš skrēja pretim dzīvībai… Viņš skrēja pretim vēlākajiem panākumiem un slavai… Viņš skrēja pretim Betijai … bet es paliku … Es nevarēju paskriet. Es varēju tikai rāpot un pat ne rāpot, bet tikai līst. Tā parasti lien zvēri. Manas rokas grima pūkainajā sniegā, man šķita, tie ir tavi mati, Betij, tavs baltais, pūkainais spilvens vai jūras putas, un es ar šausmām skatījos, kā manas rokas kļuva sarkanas, pēc tam baltas, pavisam baltas… kā sniegs.

Mani atrada tās pašas dienas vakarā, bet tie vīri bija no citas daļas, savā rotā vairs neatgriežos … hospitāļi, hospitāļi… Un tā toreiz Eduards izkļuva sveikā …

Un tagad jau atausis rīts. Nakts pagājusi tik ātri kā dzīve. Nodziest pēdējās zvaigznes, un tūlīt sāksies jauna diena. Kaimiņu meitenīte kā parasti pirms došanās uz skolu spēlēs Grīgu. Un cilvēki dosies uz darbu. Un man būs jādodas uz tiesu. Šodien mani tiesās. Eduarda Baranovska tur nebūs. Viņš atkal, slavas apvīts, devies kārtējā koncertceļojumā. Bet Betija droši vien atnāks. Viņa sēdēs zālē un raudās. Betij, Betij … Kur gan pazudusi mūsu jaunība, mūsu sapņi un mūsu mīlestība? Jaunība pārvērtusies sāpīgās atmiņās un sapņi — baltā sniega laukā, kurā iesalušas manas rokas, bet mīlestība … nekādi no tās nevar tikt vaļā. Nāk un aiziet gadi, mati jau sen sirmi, bet mīlestība paliek. Tā sēž kaut kur dziļi krūtīs, un pats nezini — par to priecāties vai raudāt. Es tevi pasaukšu, Betij. Tu tomēr esi apbrīnojama sieviete. Tu visus šos gadus pacietīgi gaidi, kad es tevi saukšu, un tu beidzot to sagaidīsi. Tas notiks šodien, Betij, tieši šodien. Pēc tiesas es pieiešu pie tevis un klusi pateikšu: «Nāc, Betij, iesim mājās.» Un mēs aiziesim, ja mani arī notiesās. Mēs vienmēr būsim savās mājās, Betij, lai kas ar mums notiktu. Bet kad un kas tiesās Eduardu Baranovski? Kas?

ATBILDĪBA

—  Izģērbies, — viņš ātri sacīja, no lielas, gaiši iebrūnas somas izņemdams vairākus fotoaparātus.

Meitene pat nepakustējās.

—  Lūdzu, izģērbies, — viņš maigi atkārtoja, izvēlēdamies piemērotāko fotoobjektīvu. — Nekautrējies! Mēģini iedomāties, ka esi viena.

—   Es pamēģināšu, — meitene gandrīz čukstus atbildēja. — Tikai, lūdzu, neskaties!

— Labi jau, labi! — viņš iesmējās. — Kad būsi kaila, nostājies pie šīs melnās sienas blakus logam, lai saule tev apgaismotu seju un krūtis. Jā, un izsukā matus! Tiem brīvi jākrīt uz pleciem!

—   Tas būs «Akts», vai ne? — meitene pavaicāja.

—   Nē, tas nebūs «Akts», — viņš nopietni teica, ieraudzījis meitenes skaisto, vingro ķermeni. — Melnā siena — viss sliktais un ļaunais, negodīgais, nezināmais un pēcnāves tukšums. Bet priekšplānā tu — kā visa skaistā un labā, kā dzīvības simbols. Mūžīga kā pavasaris vai kā mīlestība.

—   Un varbūt vēl kā patiesība, — meitene teica, nostājusies pie melnās sienas un pagriezusi seju pret sauli.

—  Es šo darbu nosaukšu par «Mūžības mirkli», — viņš sacīja, nospiežot fotoaparāta slēdzi.

Tūkstošiem kilometru no Rīgas ļoti augsta un grūti pieejama kalna pakājē atrodas vientuļš kaps. Tas apklāts ar nelielu, iesārtu akmeņu kaudzi, un katrs, kas tur ierodas, zina, ka tai vietā apglabāts cilvēks, kas kādreiz mēģinājis iekarot šā kalna virsotni.

Man kādreiz noteikti uz turieni būs jāaizbrauc, jāaizved sauja brūno Iļģuciema smilšu, no Spilves pļavām — dzeltenās gundegas un kādas sievietes asaras.

Tagad uz šā kapa paretam pēc strauja lidojuma atpūšas noguris ērglis, nosēžas balts mākonis un nokrīt kāda nomaldījusies zvaigzne.

Viktors sēdēja blakus Hedvigai un skaļi smējās.

—   Nē, nopietni, — es teicu. — Vēl taču pavisam nesen es nezināju, kas bija noticis pasaulē pirms manis. Tagad es labprāt gribētu zināt, kas notiks pasaulē — pēc manis.

—  Tu to nekad neuzzināsi, — Viktors atkārtoja.

—  Es centīšos.

Viktors atkal iesmējās.

—   Paklausies, Rič, — viņš teica. — Sporta reportāžas, protams, ir laba lieta, bet tev tādā gadījumā tomēr vajadzētu uzrakstīt kaut ko nopietnāku. Romānu vai lugu. Pārsteidz visus ar jaunu formu! Izdomā lugu — monologu! Viena aktiera teātri. Bez tam par lugu kolosāli daudz maksājot, Rič. Es nemaz nerunāju par slavu, ko tu varētu iegūt.

Es ieskatījos Viktora kalsnajā sejā, viņa acis, kuras joprojām atstaroja šķelmīgu smaidu, un sapratu, ka viņš runā nenopietni; paskatījos arī uz Hedvigu, un, lai gan es viņu pazinu jau no bērnības, man viņa bieži šķita nedaudz noslēpumaina un ne vienmēr izprotama; Hedviga bija aktrise, viņa vēl reti saņēma lomas, bet mēs ar Viktoru nešaubīgi ticējām, ka tās viņu gaida un viņa vēl spēlēs vislabākās, vissarežģītākās lomas visos pasaules dramaturģijas šedevros; Viktors mīlēja Hedvigu, šo aktrisi bez lielajām lomām, šo nedaudz skumjo sievieti; mēs tovakar sēdējām manā lielajā . istabā, Viktors atnācis, lai man pastāstītu par savu pirmo lielo panākumu — viņam nupat kādā starptautiskā fotoizstādē par darbiem «Satikšanās», «Prieks», «Akts», «Mīlestība» tika piešķirta zelta meda|a, un visās šais fotogrāfijās viņš kā modeli bija izmantojis Hedvigu; es pārlaidu skatienu pāri lielajam grāmatu plauktam, zem kura atradās mazā, portatīvā vācu rakstāmmašīna, dīvānam, visai istabai, līdz skatiens atkal apstājās pie trīsstu- rainā galdiņa, kur sēdēja cilvēks, kas jau bija izjutis panākumu smago slogu, .un cilvēks, kam tas viss vēl priekšā.

—   Ir, Viktor, — es teicu. — Tas viss jau ir izdomāts. Tas viss ir bijis kaut kur, kaut kad — šis viena aktiera teātris. Un radīt kaut ko pilnīgi jaunu, Viktor, es nekad nespēšu. Un tādēļ arī nekad to nemēģināšu darīt.

Viktors, uzmanīgi ar to pašu šķelmīgo, mazliet ironisko smaidu paskatījies uz Hedvigu, pēc tam uz mani, teica:

—  Tu esi pietiekami spēcīgs, lai skaidri apzinātos savu vājumu … Un neraksti, ja negribi. Gan to izdarīs kāds cits. Gan jau kāds uzrakstīs lugu, kurā mūsu mazais beidzot nospēlēs galveno lomu. Būt māksliniekam ir pasakaini grūti, Rič.

—  Droši vien, — es atbildēju. — Un tādēļ nevēlos aiziet no tās vides, kas man ir pierasta. Man patīk būt tur, kur notiek atklāta, godīga cīņa un valda kaislības. Man patīk skatīties, kā uzvar vai zaudē, kā trako publika, un patīk pabūt klusumā, kad tas viss beidzies. Man patīk strādāt «Sporta Dzīves» redakcijā un rakstīt reportāžas. «Mūsu Jānis Lūsis atkal uzvar!» — «Mūsu hokejistu kārtējā uzvara.» — «Mūsu futbolisti atkal zaudē.» — «VEF atkal augstākajā līgā!» Atkal un atkal… Saproti, tā ir nepārtraukta kustība, tā ir cīņa — godīgums un gļēvums, griba un apņemšanās, spēks un padošanās. Vienmēr, katru dienu. Tas man neļauj aizmirst neseno pagātni un ļauj iepazīt cilvēkus, ļauj kaut nedaudz ieskatīties arī nākotnē. Un ko tad vēl vairāk, Viktor? Esmu apmierināts, lai gan pēdējā laikā jūtu, ka kaut kā tomēr pietrūkst. Varbūt pietrūkst ļoti daudz. Nezinu.

—  Varbūt, Ričard, pietrūkst… mīlestības? — Hedviga domīga pajautāja.

Es viņai pasniedzu cigareti un arī pats kļuvu domīgs.

—   Varbūt, Hed. Lai gan … Kur gan tās nav? Mīlestību taču var atrast visur. Uz ielas, slimnīcās, teātros, kapsētās, grāmatās, sporta laukumos un tramvajos. Visur, Hed! Bet cilvēki visapkārt tomēr raud, kliedz un lūdzas — dodiet man mīlestību! Rakstiet par mīlestību! Runājiet vairāk par mīlestību!

Es uz mirkli apklusu un, ieskatījies Hedvigas lielajās acīs, tur ieraudzīju dīvainu gaismu. Tā dažreiz droši vien mirdz piepildījums, es nodomāju. Pēc tam paskatījos uz grāmatām, kurās tik daudzi rakstnieki bija centušies cilvēkiem sniegt mierinājumu, tos iedrošināt un uzmundrināt, izraisīt cerības un iedvest ticību savai un citu cilvēku laimei. Bet tikai retajam tas bija izdevies.

—   Runāt jau var, — es turpināju. — Un var arī rakstīt, bet kāda garantija, ka atkal kāds nepaliek tukšā?

—   Pareizi, — Viktors teica. — Lai pateiktu, ka mīlestība ir ne tikai čuksti, klusas naktis un nopūtas, zvaigznes, glāsti un piepildījums, bet arī sitiens, izmisums, aborti, sāpes un tukšums, tik tiešām romāns nav jāraksta. To jau visi zina tāpat.

—  Tā nerunā, — Hedviga teica.

—   Tā ir patiesība.

—   Sī patiesība ir drausmīga, Viktor. Un tā cilvēkiem nav vajadzīga. Tad jau labāk meli vai arī to visu nezināt.

—   Tas kļūst zināms neatkarīgi no mūsu gribas, Hed. Melot spējīgs vienīgi cilvēks, bet dzīve nekad.

—   Esi mierīgs, Viktor! Es nekad nerakstīšu ne lugu, ne romānu.

—   Tev nekas nav arī jāraksta, — Viktors grozīja pirkstos izdzerto glāzi. — Tev tikai jāuzdod jautājumi, Rič. Un, ja tu spēsi uzdot tieši tos, kādi pašlaik interesē visus vai vismaz lielāko daļu cilvēku, tad tā, vecīt, būs māksla, kas turpinās dzīvot vēl ilgi pēc … varbūt pat pēc tevis.

—   Bet tu? — es uzprasīju. — Tu taču nejautā.

—   Kā nu to ņem, — Viktors atbildēja. — Es tveru mirkli un to pārvēršu mūžībā. Debesis un darbu, kara atbalsis un nāvi, darbu un sievieti. Tie ir tie paši jautājumi, tikai citādā formā.

—  Mīļie zēni, — Hedviga demonstratīvi nožāvājās, — man sāk apnikt!

—  Piedod, Hed, — Viktors teica. — Iedzer!

—  Negribu. Es vairs neko negribu. Pietiek! Tas, ko jūs runājat, nekad nav izrunājams. Velti.

Viktors piecēlās, uzlika rokas uz Hedvigas pleciem un paskatījās uz mani.

—   Pie tevis, kā vienmēr, bija labi, un mēs vēl pie šīs sarunas atgriezīsimies, Ričard, bet tagad man jāatvadās un jāskrien prom. Vienpadsmitos piecdesmit atiet vilciens.

—   Uz kurieni tev atkal jādrāžas?

—       Uz Maskavu, Rič. Mēs tur iekārtojam Baltijas republiku fotoizstādi. Būšu atpakaļ tikai pēc nedēļas. Tu mani pavadīsi, Hed?

Hedviga pakratīja galvu.

—        Nē, Viktor. Katra pavadīšana un šķiršanās, kaut arī īslaicīga, vienmēr ir skumja. Bet tagad ir jauki. Es vēl palikšu.

Un tad, strauji pagriezusies pret Viktoru, lūdzoši teica:

—   Un paliec ari tu.

—       Mīļo Hed, .— Viktors cieši saspieda meitenes plecus. — Tu taču zini, ka šoreiz braucienu nevaru atlikt. Man tur noteikti jābūt.

—       Tikko tu pārbrauc, lūdzu, piezvani! Man tevi sagaidīt katrā ziņā būs daudz patīkamāk nekā pavadīt.

—   Uz redzi, Hed!

Viktors viegli, kā rotaļādamies sajauca Hedvigas matus, pēc tam pienāca pie manis un cieši paspieda roku.

—       Nu, čau, veco zēn! — viņš teica, pagriezās un straujiem soļiem izgāja no istabas.

Tajā brīdī Viktors izskatījās ļoti noguris un daudz vecāks, nekā patiesībā bija.

Es stāvēju istabas vidū, galda stūrī dega krāsaina svece, un logus aizsedza krāsaini aizkari, un daudzās grāmatās daudzas krāsainas bildes, un vāzē krāsaini ziedi, un Hedvigai spilgti krāsains svīteris, un man šķita, ka no mazā radiouztvērēja skan arī krāsaina mūzika, un, kad pēc stundas aizmigšu, es noteikti redzēšu krāsainus sapņus.

— Arī tev, Hed, vajadzēja iet, — es teicu.

Hedviga lēni pacēla galvu.

—   Tu mani padzen?

—   Nu, ko tu, Hed!

—   Ričard …

—   Jā?

Hedviga leni piecēlās, piegāja pie loga un, pavērusi aizkarus, ilgi raudzījās tumsā; spīdēja zvaigznes, spīdēja tālas, nekad nesasniedzamas pasaules, kādas lidmašīnas signālugunis — sarkans, zaļš, zaļš, sarkans, varbūt tas ir sveiciens dzimtajai pilsētai un kādam tuvam cilvēkam; kuģa komandieris atgriezīsies mājās, un otrais pilots atgriezīsies mājās, un mājās atgriezīsies stūrmanis, radists un bortmehāniķis, un simpātiskā stjuarte, un visi lidmašīnaspasažieri atgriezīsies mājās… pavisam drīz… tūlīt.

—        Ričard … — Hedviga, joprojām raudzīdamās tumsā, klusi ierunājās. — Es palikšu pie tevis… šonakt.

—   Tu to nopietni?

—       Vai tad tas izklausījās pēc anekdotes? — Viņa strauji pagriezās.

Es apmulsu. Pagāju dažus soļus uz priekšu, tad atpakaļ. Uz priekšu, atpakaļ… Gribējās skaļāk uzgriezt mūziku un ļoti gribējās iedzert.

—   Kādēļ, Hed?

Viņa neko neatbildēja.

—        Es saprotu, ka tā jautāt var tikai stulbenis, — es turpināju, — bet mēs viens otru pietiekami labi un ilgi pazīstam …

—   Tieši tādēļ, Rič.

Hedviga nesteidzoties šķērsoja istabu un nostājās ar seju pret mani.

—        Ko tu, Ričard Janovski, teiktu, ja es tev atzītos mīlestībā?

Es gribēju smieties un ātri nodomāju, kādēļ gan režisori viņai tomēr neuztic lielākas lomas. Viņa patiešam ir laba aktrise.

—   Neko, — es atbildēju. — Es zinātu, ka tas nav tiesa. Es zinātu, ka tu melo. Es tikai nezinātu un nekādi nevarētu saprast, kādēļ tev šie meli ir vajadzīgi.

—   Es mīlu Viktoru, — Hedviga atgriezās pie galda.

—   Nu, protams, Hed, — teicu es. — Esmu gandrīz vai pārliecināts, ka viņš tevi lejā gaida.

—   Negaida, Rič. Viņš nekad negaida. Mēs esam kopā vienīgi tad, kad pagaidu es. Bet es jau sāku pierast pie viņa dīvainībām, pie viņa mūžīgās steigas un aizņemtības. Nē, nē, Rič, viņam patiešām šodien bija jāaizbrauc. Un tu taču zini, kā tagad pie manis ir mājās.

—   Iešu uzvārīt kafiju, — es teicu. — No tās tev noteikti kļūs labāk, siltāk.

—  Ai nē, Ričard! — Hedviga papurināja galvu, un pār viņas skaisto seju pārkrita dažas matu cirtas, daži spilgti saules stari. — Labāk un siltāk var kļūt vienīgi no cilvēkiem. No mīlestības, draudzības, smaida … Bet tas notiek tik reti… Visi vienmēr kaut kur steidzas, skrien, visi ar kaut ko ļoti aizņemti, ka šķiet — nevienam nav laika kaut uz brīdi apstāties un tev uzsmaidīt, ieskatīties acīs, iemīlēt. Vai varbūt tas vairs nav vajadzīgs? Mūsu jūtas, sirds un mīlestība ir tikai dārgas rotas lietas, ar kurām greznoties un parādīt vienīgi svētkos?

—   Izbeidz, Hed! Tu nupat runāji kā aktrise, kas tēlo viduvēju lomu visai vājā lugā. Tic bija tikai vārdi.

—   Bet vai tad tā nav, Ričard? Vai tad mēs patiešām vienmēr esam laimīgi, ko? Tu, Ričard, tu esi beidzot atradis savu laimi, savu mīlestību? Mēs esam vienīgi sasnieguši to, par ko kādreiz sapņojām, un tas, protams, nav maz. Mums taču abiem tik ļoti bieži iznāk būt vienatnē ar sevi. Bet būt vienam ir slikti, tas ir nepanesami, un tad nu nekādi nevari justies sevišķi apmierināts.

Hedviga uz bridi apklusa un tikko manāmi ar lūpām pieskārās piepildītajai glāzei.

—   Es tev, Ričard, pateikšu … Tas noteikti ir kaut kas Joti slikts — māte man kjūst arvien svešāka un tālāka … pavisam tāla un sveša. Mēs nemaz nedzīvojām slikti savā mazajā istabiņā, bet tad ieradās — Viņš. Tagad mammai un Viņam ir medusmēnesis, bet es mētājos no vienas draudzenes pie otras, no krustmātes pie krusttēva. Cilvēki alkst laimi un mīlestību … visi. Mātes un meitas, veci un jauni … Un ko tu tur darīsi, Ričard?

—  Tev vajag sameklēt kaut kur istabu, — es teicu.

—   Kur?

—   Nezinu.

—   Nu, lūk, es arī nezinu, — Hedviga nodūra galvu.

Mūs apņēma ilgs, nospiedošs un ļoti nepatīkams

klusums.

—   Paliec pie manis, Hed, — es teicu. — Abi gulēsim uz dīvāna. Tu šai galā, es — tajā. Kā redzi, arī es neesmu sevišķi bagāts. Es tūlīt atnesīšu segu un spilvenus.

Kad atgriezos, Hedviga neizģērbusies kā mazs, samiegojies bērns, pierāvusi ceļgalus pie zoda, jau gulēja vienā dīvāna galā. Es viņai zem galvas paliku spilvenu un, uzklājis segu, arī pats apgūlos.

—  Daudzi cilvēki domā, o, cik daudzi, Rič, domā, ka tā jau ir vesela bagātība — sava istaba, savs dīvāns, — Hedviga klusi, mazliet sapņaini ierunājās. — Bet man… man rīt piederēs pils. Jā, jā, Rič, veca, milzīga viduslaiku pils. Rīt es būšu princese, ļoti skaista un ļoti kaprīza troņmantniece. Mani apkalpos desmitiem sulaiņu un istabeņu, un es varēšu no brašo bruņinieku pulka sev izvēlēties visskaistāko precinieku un …

—  Tev, Hed, vajag turēties pie Viktora, — es viņu partraucu. — Viņš tevi mīl.

—   Es to zinu, Rič, es zinu … Bet arī Viktoram nav kur palikt — tikai gultas vieta pie vecas un neiecietīgas saimnieces. Varbūt tieši tādēļ viņš arī tik bieži ceļo, vienmēr kaut kur brauc un aizbrauc … un tad noteikti mani aizmirst un par mani nedomā. Tu nemaz nezini, cik tas ir riebīgi — vienmēr gaidīt.

—   Guli, Hed, un beidz pļāpāt! Tāds ir Viktora darbs. Un gan jau agrāk vai vēlāk kādu istabu sameklēsiet vai ari iestājieties kooperatīvā. Viktors bez tevis nevar. Es zinu.

—   O, Ričard, tas skan kā pasakā! — Hedviga iesaucās. — Bez tevis nevar… gluži kā rītdienas izrādē … tavā priekšā uz ceļgaliem nometies bruņinieks … «Bez tevis nevaru, ak, skaistā lēdij!» Bet dzīve nav pasaka, un Viktors diemžēl nav ne marķīzs, ne grāfs.. .

' — Guli, Hed!

—   Tev ir aukstas kajas.

—   Guli!

—  Ja tu patiešam, Ričard, kādreiz rakstīsi romānu vai lugu, es tevi lūdzu — uzraksti tur kaut ko līdzīgu tam, kas ir pašlaik. Bet pašlaik… pašlaik ir ļoti, ļoti labi. Un silti.

Es nodzēsu gaismu, pievēru acis un mēģināju aizmigt. Neizdevās. Caur logu istabā ienāca dažādi trokšņi, blakus mājā kāds dziedāja «Skaista bij jaunība»; jā, jā, tā patiešām ir skaista un, paldies dievam, nav vēl pagājusi, man ir tikai divdesmit pieci gadi un Hedvigai ir divdesmit pieci, un Viktoram ir divdesmit pieci, un esmu vesels kā vērsis, man ir labs darbs, un labi nopelnu, un principā ne par ko nav jāsūdzas — ne par dzīvi, ne par radītājiem.

«Viss kārtībā, muterīt, redzi, es kā vienmēr esmu sveiks un vesels, esmu paēdis un nevienam neko neesmu nodarījis sliktu, tieši otrādi — vienam paziņam šodien aizdevu naudu, labi zinādams, ka viņš man to nekad neatdos, un, lai atbrīvotu vietu vienmēr pārpildītajā trolejbusā, no pilsētas mājās nācu kājām, tas bija labs treniņš, muterīt, un, atkal ar Andu aiziedams uz bāru, man pat prātā neienāca viņu noskūpstīt vai runāt divdomības, es biju godīgs, muterīt, es biju pavisam godīgs, es vispār esmu tev ļoti labs dēls, muterīt; viss kārtībā, Viktor, tici, veco zēn, viss kārtībā, un nedomā neko sliktu, tu taču mani pazīsti, vai ne, Viktor, tu mani pazīsti, un es tev pats izstāstīšu, kā mēs ar Hedvigu pavadījām šo nakti, tu vari pavisam mierīgs kratīties savā vagonā un redzēt vispatīkamākos sapņus, jo vai tad tu, ēzeli, nejūti, ka arī viņa vēl neguļ, bet noteikti domā par tevi, tikai par tevi, Viktor, jo cita, par ko domāt, viņai nav; viss kārtībā, Hedvig, tagad tev ir silti un labi, varbūt vienīgi traucē manas- aukstās kājas, bet tūlīt tu aizmigsi un tās vairs nejutīsi; tu atceries, Hedvig, kā mēs, mācīdamies piektajā klasītē, šeit, šai pašā istabā, dažiem apmulsušiem mūsu pagalma bērniem parādījām «grandiozo» «Zvejnieka dēla» uzvedumu? Mēs pat uzzīmējām milzīgu afišu — «Uzmanību, uzmanību! Visi pagalma, Iļģuciema, Rīgas un Latvijas iedzīvotāji tiek laipni ielūgti Ričarda Janovska dzīvoklī uz «Zvejnieka dēla» pirmizrādi! Grāmatas par- taisītājs par teātri — Ričards Janovskis! Zvejnieka dēls Oskars — Ričards Janovskis! Anita — Oskara brūte, vēlāk viņa sieva — Hedviga Vēvere! Laipni lūdzam! Ieejas maksa — par velti!».

Atnāca daži «sīkie», bet tos, kuri nevēlējās redzēt mūsu izrādi, es ar varu sadzinu iekšā, un viņi, mazliet nobijušies, klusi sēdēja istabas kaktā un uzmanīgi klausījās, kā Oskars Anitai stāstīja par jūru un jūras murdiem un par to, ka viņš vairs nevēlas atgriezties tēva mājās, bet dzīvos pie māsas un Anitu tomēr neaizmirsīs, un, kad Anita Oskaru noskūpstija, bērni uzreiz atdzīvojās, kļuva priecīgi un viens pat aplaudēja; tu atceries, Hedvig, mēs pēc tam norunājām, ka tu noteikti mēģināsi kļūt aktrise, un tev tas izdevās, Hedvig, tu dzīvē jau esi atradusi savu Oskaru, savu lielo lamzaku, un es nešaubos, ka tu savu Anitas lomu kādreiz nospēlēsi arī uz skatuves, bet tagad guli, guli pavisam mierīga.»

Pēc tam atcerējos, kā es tās dienas pēcpusdienā aizbraucu uz sporta manēžu, kur sacentās Latvijas un Zviedrijas bokseru izlases. Šis mačs izraisīja milzīgu interesi, zviedri pie mums viesojās pirmo reizi, bet boksa lietpratēji zināja, ka viņi ir ļoti labi trenēti, fiziski spēcīgi un lieliski tehniķi, ar viņiem būs grūti cīnīties, un tikai vislielākie optimisti cerēja, ka mūsējiem izdosies tos uzvarēt.

Es sēdēju netālu no ringa un jau apmēram stundu skatījos cīņas un klausījos skatītāju saceltajā troksnī. Viņi nepārtraukti svilpa, kaut ko sauca, atskanēja atsevišķi izsaucieni, pamācības, uzmundrinājumi, tad viss apklusa un pēkšņi iestājās ilgs klusums.

Uz rezultātu tablo iedegās burti un skaitļi — Latvija — Zviedrija 5 : 5.

Tagad visu vajadzēja izšķirt smagsvaru cīņai. Deviņas minūtes. Trīs raundi. Tikai piecsimt četrdesmit sekundes … Latviju šai svaru kategorijā pārstāvēja ne sevišķi pieredzējušais, bet ar izcilām dotībām apveltītais Žanis Lapsiņš, un viņam šais trīs raundos, šais deviņās minūtēs, šais bezgala garajās piecsimt četrdesmit sekundēs būs jāpārvar savas bailes un neziņa, kā dūrē jāsažņaudz viss spēks, viss ātrums, visa uzņēmība, visa drosme un visa griba. Boksā neizšķirtu nav. Vienam noteikti jāzaudē.

Es redzēju, kā pirms cīņas Žanis nervozēja, viņš centās smaidīt un izskatīties mierīgs, bet es redzēju, es zināju, ka viņš ir uztraucies, bet tas tev, Zani, jāpārvar, tev nav jādomā, tev nav jāpieļauj doma vai varbūtība, ka vari zaudēt, tev jāuzvar, Žani, un tu uzvarēsi, ja šīs dažas minūtes pirms cīņas pastaigāsies pa aizmigušajām Spilves pļavām, paskatīsies debesīs un tur ieraudzīsi tikko piedzimušu mākoni, un iebridīsi rāmi tekošajā Rātsupītē, un nopeldies, Zani, nopeldies, tas viss tevi nomierinās, atsvaidzinās, piedos spēkus, un tu uzvarēsi, Zani.

Pirmais raunds pagāja diezgan līdzvērtīgā cīņā. Zviedrs bija divdesmit kilogramus smagāks, viņš maz kustējās, un Žanis ar vairākiem precīziem sitieniem ieguva nelielu pārsvaru.

Otrajā raundā zviedrs it kā atdzīvojās, viņš kļuva ātrāks, izlūkošana beigusies, un tagad viņš nemitīgi uzbruka, viņa sitieni bija asi un spēcīgi, tie bieži ķēra Zaņa galvu un ķermeni,- un, tikai pateicoties Zaņa ātrajai reakcijai un labi izkoptajai aizsardzības tehnikai, viņš spēja izturēt līdz raunda beigām.

Kad sākās trešais raunds, zviedrs smaidīja. Viņš jau pārliecināts par savu uzvaru. Viņa komandas biedri šaušalīgās balsīs izkliedza uzmundrinājumus, it kā šeit atkārtotos Ingemāra Juhansona triumfs pār Floidu Patersonu, kad zviedrs izcīnīja absolūtā pasaules čempiona titulu.

Pēdējās trīs minūtes, tikai trīs minūtes … Raunda beigās pēc ilgstošas zviedru kalēja sitienu krusas Žanis it kā sagrīļojās, zviedrs, turpinot smaidīt, uz mirkli nolaida rokas, bet šī šķietamā_ uzvaras bauda viņam kļuva liktenīga. Žanis eksplodēja. Ar neticamu ātrumu un spēku viņš pēkšņi izdarīja drausmīgu sitienu, tas ķēra zviedra atsegto pazodi, un viņš, apgriezies par simt astoņdesmit grādiem, lēni sabruka uz ringa deļiem. Tiesnesis monotona balsī noskaitīja līdz desmit un pacēla laimīgā Zaņa Lapsiņa roku.

Uz elektriskā tablo atkal spoži iedegās burti un skaitji — Latvija — Zviedrija 6 : 5.

Zālē valdīja neiedomājama sajūsma un troksnis. Es piecēlos un ātri aizgāju uz preses centru. Pacēlu melnā telefona klausuli, uzgriezu redakcijas numuru un tai pašā mirklī, it kā viņa šo zvanu būtu ļoti gaidījusi, izdzirdu maigo, tik pazīstamo Andas balsi.

— Tā esi tu, Andiņ? Jā, jā, šeit Ričards. Pagaidi, pagaidi, to visu pēc tam, bet tagad vispirms veikli sameklē papīru, pildeni un pieraksti. Ir? Es sāku diktēt. «Mūsu republikas bokseru spoža uzvara. Nē, «spoža» svītro. Mūsu republikas bokseru uzvara. Rezultāts seši pret pieci. Mūsu komandai uzvaru nodrošināja talantīgais, ar ārkārtīgi spēcīgu kreisās rokas sitienu apveltītais Žanis Lapsiņš. Pirmo reizi startēdams kā Latvijas izlases dalībnieks, viņš ļoti grūtā, smagā cīņā ar efektīgu sitienu pēdējā raunda pēdējā minūtē guva savu pirmo uzvaru starptautiskajā arēnā. Jā, jā! Tehniskais nokauts! Ko? Nē! Tas iet zem rubrikas — «Pēdējā brīdī». Rīt atnesīšu visu sacensību atreferējumu. Nu, uz… Ko, aiziet atkal uz bāru? Nē, Andiņ, šovakar nē. Lai gan man vienmēr ļoti patīkami ar tevi tur pasēdēt un izdzert glāzi šampanieša, šovakar nudien negribas. Pareizāk sakot, es nevaru. Pie manis atbrauks Viktors ar Hedvigu. Gan jau … citu reizi. Uz redzi, bērniņ!»

Es noliku klausuli un, lai gan gribējās vēl satikt Zani, draudzīgi paspiest ķepu un viņu uzslavēt, iekāpu dārdošajā tramvajā un aizbraucu līdz centram. Pēc tam pārsēdos devītajā trolejbusā un braucu uz mājām. Un pēc tam… Hedviga, it kā viņai ļoti saltu, sarāvusies gulēja pretējā dīvāna galā un vienmērīgi elpoja.

Tagad viņa droši vien redz dunošas sliedes, divus sudraba diegus, un ceļu, un Viktoru, savu Viktoru, vienīgo, labo un īsto, es nodomāju. Un redz skatuvi, skatītāju pilnu zāli, un viņa kļūst Anna Kareņina brīdi pirms atdošanās Vronskim un brīdi pirms nāves; tai pašā mirklī viņa jau piedzimst kā lepnā Margarita Gotjē, lai dziļās ciešanās un sāpēs nodzīvotu savu ne visai garo dzīvi, un tad pārvēršas Džuljetā, maigā, baltā bērnā, lai varētu izstāstīt Romeo un pasaulei visskaistāko pasaku par mīlestību, un pēc tam viņa atkal ir Anita, mūsu Anita, latviešu skuķis, kas pirms piecpadsmit gadiem, baidoties zaudēt Oskaru, viņu pirmo reizi noskūpstīja. Tieši šeit, zem šiem griestiem, šai istabā… sapņo, Anit, tie ir skaisti sapņi, tie tev piepildīsies, tu redzēsi, Anit, jūs ar Oskaru vēl uzcelsiet savu māju, un lai tad brāž tās divpadsmit balles stiprās vētras! Lai, Anit!

—  Ričard … — es pēkšņi izdzirdu Hedvigas balsi un satrūkos. Biju pārliecināts, ka viņa sen jau aizmigusi. — Ričard … paklausies … es gribu zināt… tu savu Mariku mīlēji? Dzirdi, Rič? Tu savu Mariku mīlēji?

—  Guli, Hed, — es teicu. — Ir jau pāri pusnaktij. Un bez tam tu jau to zini. Guli!

Istabā atkal iestājās klusums, arī ielas trokšņi bija norimuši, un kaimiņu mājas dziedātājs, gana izpriecājies par skaisto jaunību, beidzot apklusis, un tagad varētu gulēt, gulēt ciešā un veselīgā miegā un neko vairs nedomāt, neko vairs neatcerēties, bet tā mūsu pēdējā diena vienmēr kā nelūgta viešņa atgriežas, nāk un paliek, un patiesībā tā nekur nav aizgājusi, nav pazudusi, nav aizmirsta; aiziet un pazust var vienīgi cilvēks, bet katra nodzīvotā diena, katrs nodzīvotais gads tevī kaut kur noslēpjas, un vajag tikai vienu nejaušu pieskārienu, lai pagātne un viss, ko tik rūpīgi esi slēpis, tevi atkal neliktu mierā un atgādinātu, atgādinātu skaistākos vai sāpīgākos tavas dzīves mirk|us.

«Dzirdi, Rič? Tu savu Mariku mīlēji?» Nu, protams, Hed, kā tad citādi? Es viņu mīlēju un tādēļ nekad nespēšu aizmirst to dienu, to nolādēto dienu …

Marika stāvēja istabas vidū, viņa bija uzģērbusi zilo kostīmu, kuru es pirms dažiem mēnešiem uzdāvināju, un tas viņai ļoti piestāvēja, tas izcēla Marikas lieliski izveidoto augumu un krūtis, un viņa toreiz par šo dāvanu priecājās kā bērns, viņai tā ļoti patika, viņai vispār patika labi, varbūt pat grezni, ekstravaganti ģērbties, un arī man tas sagādāja prieku, es viņai vienmēr atdevu visu naudu, man patika, es biju pat lepns, ka mana Marika vienmēr ir skaista un pievilcīga, un viņa zilā kostīma svārkus noīsināja vēl īsākus, un, it kā tīši kaitinot vīriešus, varēja pilnībā demonstrēt arī savas kājas, kuras tai kā mākslas vingrotājai bija slaidas un spēcīgas…

—  Nu, Ričard … — Marika klusi ierunājās.

Es lēni pacēlu galvu, sev priekšā ieraudzīju Mariku, bet viņai blakus — lielo ceļojuma somu, un, lai gan zināju, kas tūlīt notiks, un zināju visu, ko Marika man teiks, es vēl īsti to nespēju aptvert, es tam neticēju.

—   Kas ir, Marik?

—  Nu tad es iešu, — viņa diezgan vienaldzīgā balsī noteica.

—   Kur? Kur tu iesi, Marik?

—   Tu taču zini…

—   Es neko nezinu.

—   Es aizeju.

—   Kādēļ?

Marika paraustīja plecus.

—   Es tevi nemīlu, Ričard.

—   Kādē|?

—   Tu man esi k|uvis vienaldzīgs.

—   KādēJ?

—       Pietiek, Ričard, — Marika teica. — Četri gadi ir pilnīgi pietiekams laika posms. Daudzi kopā nenodzīvo pat mēnesi.

—       Kādēļ? — es gluži kā ietiepīgs auns jau kuro reizi atkārtoju šo jautājumu.

—   Vai nu vienkārši apnīk, vai kaut kā pietrūkst.

—   Kā Marik?

Viņa atkal paraustīja plecus.

—   Nezinu.

—   Un mums? Kā pietrūka mums, Marik?

—   Tagad man šķiet, ka mums vispār nekā nebija.

Tie bija meli. Un Marika skaidri zināja, ka melo,

ka pēdējo reizi ar šiem vārdiem man grib sagādāt sāpes, bet man nesāpēs, Marik, tu velti centies, nē, nē, man tikai būs ļoti, ļoti žēl…

—        Mums, Marik, pietrūka mīlestības, — teicu un jutu, ka tagad meloju es. Mīlestība bija. Vismaz par sevi es biju pārliecināts. Un droši vien nekad vairs dzīvē nespēšu tik stipri un patiesi mīlēt. Nekad. Un var būt, ka tas arī būs ļoti labi. Lai viss bijušais saglabājas tieši tāds, kāds bijis, un man vienalga, vai tas sagādās sāpes vai prieku.

—   Varbūt, Ričard, — Marika atbildēja.

—       Nē! — es iekliedzos. — Nē, Marik! Vai tad tiešām tu neko vairs neatceries?

Istabā pēkšņi un strauji ieskrēja klusums un mums abiem iesita. Mēs samulsām. Nedaudz reiba galva. Pirmā attapās Marika.

—       Nu es iešu, — viņa atkārtoja un noliecās pēc somas.

—       Marik! — es atkal iekliedzos. Es jutu, es skaidri zināju, ka tūlīt, tūlīt dzīvē kaut ko zaudēšu, ko nekad

vairs nespēšu atgūt. Un šo mirkli es gribēju atlikt kaut uz dažām minūtēm, lai gan tam nebija nekādas nozīmes. — Panāc šurp!

Marika brīdi padomāja, tad pārgāja pāri istabai un apsēdās man blakus uz dīvāna.

—  Nu? — viņa uzprasīja. — Ko tu vēl gribi?

—   Pasēdēsim tāpat… viens otram blakus.

—        Vai tev vēl nav apnicis? Pēdējās dienās mēs to vien darām kā sēžam blakus. Tikai par vēlu, Ričard.

—       Es domāju, ka tas nevienam… nekad nevar apnikt.

—        Nu, protams, — Marika atbildēja. — Tas jau arī neapnīk. Ne sēdēt blakus, ne kopā gulēt. Apnīk ne jau tas, ko dari, bet gan tas, ar ko to dari.

Es nodrebēju, lēni pagriezos un jutu, ka man pret šo sievieti pamostas naids.

—   Zini, Marik, man tev vajadzētu …

—       Lūdzu, Ričard, — viņa mierīgi teica. — Vari man sist. Tu taču esi stiprs.

—       Es esmu vājš, tik vājš, ka drīz sākšu pats sev riebties. Man tevi vajadzētu padzīt, bet es … Man tevi patiešām tagad vajadzētu piekaut.

—   Nek|ūsti smieklīgs! Tas taču neko nemainītu.

—   Vispār — jā. Neko.

—       Nu labi, Ričard, es tagad iešu, — Marika atkal teica un piecēlās.

—   Paliec!

—   Nevajag. Viss jau izlemts.

—        Paliec, Marik, — es turpināju lūgties, un tagad mani pārņēma jau dusmas pašam pret sevi, bet es nevarēju nelūgties. Marika man nozīmēja pārāk daudz, lai es viņu tik vienkārši varētu atlaist. Es mēģināju atgūt to, ko biju jau zaudējis, kas man vairs nepiederēja un uz ko man vairs nebija nekādu tiesību. Viņa jau atradās pārāk tālu no manis, es to sapratu, viņa bija kļuvusi sveša un nepazīstama, viņa vairs nebija mana, viņa vismaz domās jau sēdēja blakus kādam citam. Un, lai Marika varētu aiziet pie tā otra, viņai vispirms vajadzēja aiziet no manis. Es visu to zināju, sapratu, ka viss velti, nevienam vārdam nav vairs nekādas nozīmes, nekas viņu nespēs no šā soļa atturēt, bet es vēl mēģināju, es vēl cerēju … naivs kā bērns, kas ar dažām ūdens lāsēm mēģina salīmēt saplēstu lelli.

—  Man šķiet, Marik, ka mēs kaut ko darām nepareizi.

—   Nē, Ričard. Es vairs negribu. Piedod, ja pirmīt biju rupja. Lai gan tu esi bijušais bokseris un tev vēl joprojām tā patīk iet uz sacīkstēm …

—  Es strādāju, Marik.

—   Nu, kas tas par darbu, Ričard! Un, ja tas patiešām ari ir darbs un tu bez tā nevari, tad kādēļ tev vajadzīga sieva? Es taču tev neesmu vajadzīga. Pēdējā pusgadā tu gandrīz nevienu vakaru, nevienu svētdienu neesi bijis mājās. Mēs varējām arī neprecēties. Draudzēties tāpat vai es varēju but tikai tava mīļākā. Katrā ziņā tā būtu bijis daudz romantiskāk.

—   Tu taču zini, ka paņēmu papildus slodzi tikai tādēļ, lai varētu vairāk nopelnīt, lai tu varētu labāk ģērbties, lai tu varētu …

—   Ak, izbeidz, Ričard, — Marika mani pārtrauca.

—   Mums vajadzīgs bērns, — es klusi pateicu.

—   Bija … Mums daudz kas bija vajadzīgs. Tagad viss par vēlu. Tagad nav vajadzīgs nekas.

—   Es tevi mīlu, Marik.

To pateicu klusi, klusi un vēlējos, kaut viņa šos vārdus nedzirdētu, bet nepateikt tos nevarēju.

Marika, kļuvusi domīga, lēni sajauca man matus un noglāstīja seju.

—   Es jau teicu — nevajag, Ričard!

—   Es tevi lūdzu — paliec, Marik!

Viņa atkal šķērsoja istabu, noliecās un paņēma somu.

—   Es tevi nemīlu. Un man pat grūti pateikt — kādēļ. Tu man neko sliktu neesi izdarījis. Tu strādāji kā traks un labi nopelnīji. Tas ir daudz. Jā, un vēl tava mīlestība. Tas jau ir ļoti daudz. Tu esi lāga zēns, Ričard … bet tas arī viss. Katrā ziņā tas nav maz, bet man ar to nepietiek. Es eju pie cilvēka, kas man dos kaut ko vairāk. Dzīvo laimīgs, Ričard! Man faktiski tev neko nevajadzēja pārmest. Esmu iemīlējusi citu, un to neviens nevar ne nosodīt, ne aizliegt. Paldies dievam, ka mums nav bērnu!

Marika strauji paķēra somu un aizskrēja. Pazuda. Un es paliku viens.

«Esmu iemīlējusi citu …» Nu, protams, Marik. To patiešām neviens nevar nosodīt, ne aizliegt… Un tā mans kuģis aizbrauca. Tālu, tālu, pāri jūrām un okeāniem uz kādu klusu salu, kur nekad neiestājas ziema, kur aug banāni un palmas un kur var dzīvot mierīgi, bez rūpēm un raizēm, un uztraukumiem, un kur neviens nav jāgaida, jo jūs jau tur esat divatā un varat gulēt baltās smiltīs un skatīties zilā jūrā, unjoti zilās debesīs. Tu mani aplaupīji kā vecs, pieredzējis jūras pirāts un kuģa tilpnēs iemeti manus sapņus un cerības, vakardienu un rītdienu, un manas jūtas, un manu mīlestību. Es gribēju, lai kuģis cieš avāriju, lai to nogremdē vētra, lai tas uzskrien uz melnām zemūdens klintīm un nogrimst kilometriem dziļi jūras dzelmē. Bet tu droši stāvēji savā zilajā kapteiņa formā uz komandtiltiņa un nemaldīgi kuģi vadīji arvien tālāk, tālāk … Prom no visa tā, kas bijis, un no tā, kas vēl varēja būt. Bet kaut kas jau vēl varēja … Dzirdi, Marik?

Kamēr es visu to atcerējos, Hedviga jau bija aizmigusi, pēc brīža dzirdēju, kā noklaudz durvis un mājās pārnāk māte, pēc tam iestājās klusums, ilgs, patīkams miers.

—   Ričard!

Es lēni atvēru acis un ieraudzīju māti.

—   Vai tad tev, dēls, nav jau jāceļas?

Es ar baudu izstaipījos un priecīgs pakratīju galvu.

—       Nē, nē, muterīt, varu vēl gulēt ilgi. Man redakcijā jābūt tikai pēc pusdienas.

Māte atvēra logu, un istabā kā draisks bērns ieskrēja saulains rīts. Pēc tam viņa nostājās istabas vidū un, nedaudz apmulsusi, pajautāja:

—   Kas tev tur vēl ir uz dīvāna?

—        Hedviga, muterīt. Tā ir Hedviga. Tu taču zini — viņai nav kur palikt.

Māte kļuva domīga, un man pat šķita, ka viņa nedaudz noskuma.

—       Jā… — viņa gari novilka. — Bet es domāju, ka tā ir Anda.

—        Nu, ko tu … — es iesmējos. — Anda sevi atļauj vienīgi aizvest uz bāru. Un tikai, muterīt. Jo man ir nauda. Lai cik tas arī nebūtu dīvaini, man pēdējā laikā vienmēr ir nauda. Hedvig, augšā!

Hedviga sakustējās, atvēra acis, bet, ieraudzījusi manu māti, atkal tās strauji aizvēra un klusi nomurmināja:

—   Labrīt…

—       Labrīt, labrīt, — māte atbildēja. — Es tagad, Ričard, skriešu. Man šodien atkal sarežģīta operācija.

—   Sirds? — es painteresējos.

—       Nē. Sirds operācijas, dēls, ne vienmēr ir grūtākās vai bīstamākās.

—   Sieviete vai vīrietis?

—  Jauna sieviete.

—   Un tu viņu izglābsi?

Māte kļuva domīga, ap viņas lūpām asi iezīmējās dažas dziļas rievas, seja kļuva vecāka, un es jau kuro reizi nodomāju, ka māte arvien biežāk izskatās ļoti nogurusi, viņai nevajag tik daudz strādāt, nevajag sevi pārpūlēt, viņai noteikti vajag kaut kur aizbraukt un vajag atpūsties.

—        Nezinu, — viņa atbildēja. Pēc tam, it kā no sevis nokratījusi priekšā stāvošo dienu un visu, ko šī diena var dot un atņemt, mīļi mums uzsmaidīja un pamāja ar roku. — Brokastis es jums atstāju uz galda.

Kad māte aizgāja, Hedviga piecēlās, sakārtoja apģērbu un sāka sukāt matus.

—   Nu kā, Hed? — es pavaicāju. — Kā tu gulēji?

—       O, Ričard! — viņa iesaucās. — Paldies tev! Bija jauki. Un galvenais — ļoti silti. Un es redzēju brīnišķīgu sapni. Es biju Anna Kareņina, Margarita Gotjē, Džuljeta, Anita … Ko tas var nozīmēt, Ričard?

—       Nezinu, — es paraustīju plecus. — Bet katrā ziņā kaut ko labu. Tagad mums jāaiziet uz virtuvi paēst brokastis.

—       Nē, nē, Ričard! Es neesmu pieradusi ēst no rītiem. Es tūlīt iešu.

—  Vakarā tu vari atkal atnākt, Hed. Es būšu mājās.

Hedviga skumji pasmaidīja un, izvairoties skatīties

man acīs, teica:

—       Vai tu, Ričard, nezini kādu pavecāku vīru, vislabāk kādu atraitni, kuram būtu dzīvoklis un kurš ļautos sevi noprecēt? Esmu jauna, skaista un, kā daudzi apgalvo, aktrise ar lielu nākotni!

Es pašūpoju galvu, tad strauji pagriezos un mani pārņēma dusmas, kaut kāda vēl nepazīta sajūta pret Hedvigu un visu, ko viņa teica.

—        Es zinu, ka tie atkal bija tikai vārdi, bet cik ilgi mēs runāsim to, ko nedomājam? Cik ilgi, Hed?

Hedviga klusēja.

—        Diemžēl vai arī ļoti labi, — es turpināju, — bet dzīve nav teātris, un, ja arī ir, tad tomēr nevajag par katru cenu censties spēlēt lomas, kas nav iedalītas mums. Mums nevajag, Hed, izpostīt vai aptraipīt to vienīgo un labāko, kas mums pieder — savu dzīvi. Un es domāju, ka nevajag, Hed, it nekad nevajag ne par citu, ne savu mīlestību kaut nedaudz pasmieties.

Hedviga jau bija sasukājusies, uzkrāsojusi lūpas un, kļuvusi nopietna, sniedza man roku.

—       Es iešu, Ričard. Un par visu tev paldies. Varbūt tev vajadzēja man iesist.

—   Nu, ko tu, Hed!

—   Uz redzi, Rič!

—   Vakarā atnāc!

—   Nē. Es pārgulēšu pie Vitas.

—       Nemuļķojies! Nāc pie manis! Galu galā es varu gulēt arī uz grīdas.

—   Būs jau labi, Ričard! Tu redzēsi, viss būs labi.

—   Nu, protams, Hed. Kā gan citādi?

Pēc brokastīm paņēmu rakstāmmašīnu un ātri uzrakstīju nākošajam «Sporta Dzīves» numuram reportāžu par Latvijas — Zviedrijas boksa maču un aiznesu to uz redakciju.

—   Kā ar materiālu?

—   Ir, šef. Simt astoņdesmit rindas.

—   Lieliski! Tūlīt dod man izlasīt.

—  Lūdzu, šef!

—   Nu, kādi tad tie zviedri bija?

—       Tā nekas, šef. Neviens jau tā īsti neticēja, ka viņus varam uzvarēt.

—        Rīt pēcpusdien tev noteikti jābūt «Daugavas» stadionā uz Rīgas kausa izcīņas sacensībām vieglatlētikā.

—   Labi, šef. Es būšu.

—   Pēc iespējas plašāku materiālu!

—   Tas tiks izdarīts, šef.

—   Hello, Andin!

—   Hello, Rič!

—   Kā iet, bērniņ?

—   Skumstu. Materiālu atnesi?

—   Jā, priekšniecīt, jā! Tūlīt varēsi pārrakstīt.

—   Ko mēs šovakar darām?

—       Neko, Andiņ, itin neko. Šovakar gribas paslinkot. Tas taču ir tik jauki — neko nedarīt.

—  Slinkosim kopā, Rič!

—       Tu, Andiņ, esi lieliska! Bet to mēs atliksim uz kādu citu vakaru, labi?

Tu esi nejauks, Rič.

—  Tik tiešām, bērniņ, pavisam nejauks.

Un tā gandrīz katru dienu. No rīta darbs redakcijā, savstarpēja apšaudīšanās ar vieglām, nenozīmīgām frāzēm, bet vakaros visdažādākās sporta sacensības. Tāda nu bija mana dzīve. Un šī dzīve nebija ne sliktāka, ne arī labāka par daudzu citu manas paaudzes jauniešu ikdienu. Varbūt man tā bija vienīgi nedaudz interesantāka, saistošāka, un es varēju būt pilnīgi apmierināts. Labs darbs, laba alga, pašam sava istaba un laba, ļoti mīļa māte, un labi draugi. Ko vēl, Ričard? Un tomēr kaut kā pietrūkst, veco zēn. Es zinu, zinu — pietrūkst Marikas, šīs skaistās, melnmatainās lelles. Pietrūkst bērna. Man jau ir divdesmit pieci gadi, gadsimta ceturksnis, un es nevaru zināt, vai nodzīvošu vēl otro, trešo. Patiešām, pēdējais laiks sākt nopietni domāt — kas pasaulē paliks pēc manis? Vai tiešām tikai daži avīžu komplekti, kuros kaut kāds

Ričards Janovskis savā laikā būs informējis lasītājus par dažādu sacensību rezultātiem? Un tikai? Vairāk nekas? Varbūt vairāk neko arī nevajag? Varbūt pietiek ar apziņu, ka tu tomēr esi darījis daudziem cilvēkiem vajadzīgu darbu? Un tomēr ne. Es gribēju kaut ko vairāk. Es gribēju Mariku, varbūt ne tieši Mariku, bet gribēju mīlestību, ko tāda Marika varētu sevī iemiesot. Es dzīvē biju pietiekami daudz saņēmis sitienu un vēlējos dažreiz arī glāstus un izjust sievietes maigumu; es gribēju bērnu, puiku vai meiteni, vienalga, bet es gribēju bērnu, dzirdēt viņa smieklus un redzēt viņa smaidus, un zināt, ka tas ir tavs, tā ir daļa no tevis un tā nodzīvos ilgāk par tevi, un varbūt būs labāka par tevi, un cilvēkiem spēs dot kaut ko vairāk par tevi; es negribēju būt tikai sabiedrības informators, es gribēju šo sabiedrību ietekmēt, es gribēju, lai cilvēki kļūtu labāki un laimīgāki, lai nekad viens otru neatstātu, lai cilvēki tikai satiktos un nekad nešķirtos, lai nekad neviens nejustos vientuļš un pamests, lai cilvēkos izzustu skaudība un liekulība, un egoisms, un gļēvulība, un neticība …

Bet kā? Tie atkal ir tikai sapņi… Tā ir tikai Lielā Vēlēšanās … kura nekad nepiepildīsies. Viens tu nevari neko. Varbūt vienīgi… godīgi nodzīvot to laiku, kas tev atvēlēts. Un viss. Un viss?

Var būt, ka tas ir ļoti daudz, jo nemaz nav tik viegli, var būt, ka tas vispār ir neiespējami — nodzīvot dzīvi godīgi, nekad nemelot, vienmēr būt atklātam, vienmēr būt drosmīgam un patiesam, un labam …

Kāds tu esi cilvēks, un kāda tu esi, dzīve? Es labprāt to tagad gribētu zināt, tieši tagad, bet to uzzināšu droši vien tikai tad, kad būšu jau vecs un kad būšu dzīvi jau nodzīvojis, un kad šai uzzinātai atbildei vairs nebūs nekādas nozīmes, nekādas jēgas, tā mani vairs neinteresēs, tā nebūs vairs vajadzīga.

Pie velna, Ričard, beidz lauzīt galvu un labāk ar Andu aizej uz bāru! Izdzer savu glāzi šampanieša un beidzot noskūpsti, noskūpsti šo meiteni, Ričard, un nefilozofē, jo tik un tā neko jaunu neizdomāsi, dzīves jēgu un mīlestību meklē ikviens, un katrs cilvēks ātrāk vai vēlāk to arī atrod, un tad ir vai nu ļoti labi, vai arī ļoti slikti.

Gaiši pelēks pavasara vakars mani lēni ietina savā apmetnī, man kļuva it kā siltāk, man patīk šis gadalaiks, man patīk šie klusie pavasara vakari, piesātināti ar daudzu cilvēku ilgām un sapņiem, un mīlestības gaidām, un kaut kādu dīvainu nemieru, tas tevi izdzinis no istabas, tas liek vērīgāk ieskatīties cilvēku sejās un vakara zvaigznēs, un tu visus — cilvēkus, zvaigznes, zemes smaržu, silto vēju un mitro asfaltu sveicini kā tuvus draugus. Ziema pagājusi, sen aizmirsts stindzinošais sals un negantās sniega vētras, un pēdējais cīruļu putenis, tas viss jau pieder pagātnei, tas viss jau aizgājis, pazudis; tagad atkal ir pavasaris, zeme atdzimst, un šķiet, ka tu pats arī esi kļuvis jaunāks un cits, bet tas tikai tā šķiet, savādāks tu neesi kļuvis, tas nenotiek tik ātri, ja vispār notiek, tu esi tas pats vecais, sev tik labi pazīstamais Ričards Janovskis, un nekas sevišķs tavā dzīvē nav mainījies, tu tikai jūti, kā mainās gadalaiki, ar katru gadu arvien ātrāk un ātrāk, bet tu turpini strādāt sporta redakcijā, raksti reportāžas, kā vienmēr strīdies ar Viktoru, itin bieži ar Andu aizstaigā uz bāru, satiecies ar Hedvigu, tagad viņa atkal dzīvo savā vienistabas dzīvoklī, māte pēc apprecēšanās aizgāja pie vīra, Hedviga ir laimīga, un es nojaušu, ka agrāk vai vēlāk arī viņa apprecēsies, un tas laimīgi izredzētais būs Viktors, un tā paiet tās dienas un gadi, tie gadi un tās dienas … aizejošās … neatkārtojamās …

nekad vairs neatgriežamās… Bet tu joprojām kaut ko gaidi, gaidi brīnumu, gaidi savu Mariku… šai klusaja, zilajā pavasara naktī…

Pagriežoties ap ielas stūri, es saskrējos ar kādu sievieti. Viņai mugurā bija jauns, spilgti sarkans māksi mētelis, pāri pleciem brīvi krītoši melni mati, melni zābaciņi, viņa izskatījās ļoti jauka.

—   Piedodiet, — es teicu.

—       Ko jūs! — sieviete iesmējās. — Tas bija pat patīkami.

Viņa brīdi klusēja.

—   Vai jūs mani neuzcienātu ar kādu cigareti?

Es vainīgi pasmaidīju un noplātīju rokas.

—   Diemžēl…

Un tad pēkšņi sev pavisam tuvu ieraudzīju spilgti sarkanas lūpas un zilas acis, un kādreiz pazīstamu seju, un ausīs klusu iešalcās mežs, un zem kājām sajutu rasas pieraudātu pļavu, un kāda meitene baltā kleitā, un valsis uzlecošās saules staros … sen aizmirsta sentimentāla pasaciņa, kas tomēr kādreiz bija īstenība, pat pārāk nopietna īstenība.

—   Ivet, — es teicu.

—   Jā, Ričard, tā esmu es.

—       Nu tu redzi, cik sen neesam tikušies! Pagājusi vesela mūžība!

—  Nē, Ričard, — Iveta domīga pakratīja galvu.

—  Tikai septiņi gadi.

—   Tu kaut kur steidzies? — es pajautāju.

—       Nē. Kur gan lai es steigtos? Tāpat vien pastaigājos pa ielu …

—   Mums vajadzētu kaut kur ieiet, — es teicu.

—   Varbūt kādā kafejnīcā parunāties. Kā tu vispār dzīvo, mazā?

—       Jauki, — Iveta atbildēja. Tad, dažus mirkļus padomājusi, turpināja: — Varbūt uziesim pie manis?

—   Nu, vienalga, — es piekritu.

—   Es dzīvoju viena.

Mēs pagājām dažus kvartālus uz priekšu, nogriezāmies kādā šķērsielā, uzkāpām otrajā stāvā un jau pēc dažām minūtēm atradāmies gaumīgi iekārtotā divistabu dzīvoklī.

—       Nu, lūk, — Iveta, noģērbusi mēteli, teica. — Te es arī dzīvoju. Piesēdi!

Visu pretējo sienu aizņēma tumši brūna lietuviešu sekcija, pilna grāmatām, mazs, moderns žurnālu galdiņš, uz tā — Buņina «Mīlestības gramatika», divi apaļi atpūtas krēsli, spilgti sarkans dīvāns, paklājs, vāzē ziedi, divas pazīstamu mākslinieku grafikas …

Viņa droši vien ir balerīna, es nodomāju. Tas kādreiz bija Ivetas sapnis.

—   Tu dzīvo viena?

—        Es jau tev teicu. Tēvs ar māti nomira tajā vasarā … tūlīt pēc vidusskolas beigšanas. Pirms septiņiem gadiem.

—        Kā tad tā? — es biju pārsteigts. — Cik atceros, viņi taču bija vēl jauni.

—       Jā. Tēvs noslīka, bet māte… Es nemaz īsti nezinu. Runāja, ka esot izdarījusi pašnāvību.

—  Nu, bet tu?

—   Ko es?

—   Nu, kā tu dzīvo?

—        Tu taču redzi, — Iveta apsēdās. Viņas ķermeņa apakšdaļu sedza superīsi mini svārciņi, un pilnībā varēju nopriecāties par viņas slaidajām kājām un zeķēm, kas beidzās tur, kur sākās svārki. — Tev patiešām nav nevienas cigaretes?

—   Patiešām, Ivet. Es nesmēķēju.

Iveta iesmējās.

—   Un, protams, arī nedzer?

—       Nē, iedzeru, ja gadās. Es iedzeru arī tad, ja man ir skumji vai jūtos nelaimīgs.

—   Un tas notiek bieži?

—        Nē, Ivet, tas notiek ļoti reti. Parasti esmu priecīgs un ar visu apmierināts. Kā, piemēram, šodien. Esmu pilnīgi nejauši, pavisam negaidīti saticis tevi — savu kādreizējo skolas biedreni un savu pirmo mīlestību.

—       Tu patiešām mani mīlēji? — Iveta pajautāja un nopietna ieskatījās man acīs.

—   Vai tad tu to neatceries?

—   Nē, — viņa pakratīja galvu. — Tas bija ļoti sen.

—   Tikai pirms septiņiem gadiem.

—   Tā jau ir vesela mūžība, — Iveta nodūra galvu.

Es iesmējos.

—  Nu, un ko tu esi darījusi pa šo mūžību?

—   Dzīvojusi… kaut kā.

—   Kā?

—       Jauki. Un tomēr pēdējā laikā man arvien biežāk šķiet, ka dzīve tomēr ir slikta. Slikts teātris, Ričard.

—       Nu, nu … — es pasmīnēju. — Es tev tūlīt, Ivet, pateikšu kādu aforismu. Klausies! «Dzīve ir tik laba vai slikta, cik slikti vai labi esam mēs paši.» Es tam varu tikai piekrist.

—   Kas to teicis?

—   Es — Ričards Janovskis.

—       Ā … — Iveta it kā vīlusies gari novilka, piecēlās un sāka staigāt pa istabu.

Viņa patiešām bija skaista, pat ellīgi skaista, bet es redzēju, es nojautu, ka viņai šis skaistums pašlaik nesagādā nekādu apmierinājumu, nekādu prieku un viņa ir nelaimīga … tēvs, māte … Man viņas kļuva žēl.

—        Es tevi saprotu, Ivet. Tev droši vien gājis ļoti grūti, tikai dzīvei gan neko nevajag pārmest. Ja kaut kas notiek ne tā, kā mēs gribam, tad tomēr vienmēr būsim vainīgi vai nu paši, vai kāds cits. Kādēļ dusmoties uz dzīvi?

—   Es nedusmojos, — Iveta pasmaidīja. — Nē, nē, Ričard! Es saprotu, ka tas neko nedotu un neko nemainītu. Tādēļ es sevišķi necenšos domāt, bet gan pēc iespējas jautrāk pavadīt lāiku. Man ir desmit mīļāko! Tikai žēl, ka tev nav nevienas cigaretes.

—   Ko tu vispār dari?

—  Vai tad tu to neredzi?

—   Nē.

—   Es mekleju vīriešus, — Iveta skaļi iesmējās, un tai pašā laikā viņas acīs iezibējās dusmas, — kas mani varētu uzcienāt ar cigareti… un vēl kaut ko.

—   Tātad tu …

Un atkal manu acu priekšā pavīdēja saulains rīts un mežs, un pļava un dzirdēju mūziku, un redzēju meiteni baltā kleitā, un tad tika teikti kaut kādi vārdi, vārdi, vārdi, un pēc tam šī meitene man gulēja blakus, un atkal tika teikti vārdi, vārdi, vārdi… Kā viss tomēr mainās, es nodomāju, un dažreiz cilvēks ātrāk nekā gadalaiki, varbūt pats to nejūti, bet to skaidri redz citi, un septiņi gadi vienam šķiet gari kā mūžība, bet otram tie ir tikai septiņi laimes vai nelaimes mirkļi, kuri cilvēku var pārvērst līdz nepazīšanai.

—  Nē, nē, Ričard! — Iveta atkal smējās, un viņas acīs dusmu vairs nebija. — Es zinu, ko tu nodomāji. Nē, Ričard, tik tālu es vēl neesmu nonākusi! Man šovakar vienkārši bija ļoti drūms garastāvoklis.

—   Tevi kāds apvainoja?

—   Būs jau labi, Ričard! — Iveta atmeta ar roku. — Kas pagājis, pagājis, bet vissliktāk, ka ari rīt…

—   Kas rīt? — Es Ivetu joprojām vēl nesapratu.

—   Nekas, Ričard, itin nekas, — Iveta teica, nostājās iepretim vienai no grafikām, uz kuras bija attēlota jauna sieviete ar bērnu, un ilgi klusēdama skatījās uz šo jauno sievieti un uz šo bērnu. Pēc tam turpināja. — Vai, pareizāk sakot, būs atkal tas pats, kas ir šodien un bija vakar.

—  Nu, ko tu, Ivet…

—   Es zinu, — viņa teica un atkal apsēdās man blakus. — Es pilnīgi skaidri zinu, kas būs rīt, parīt, aizparīt, pēc nedēļas, mēneša, gada. Man nav jāiet ne pie vienas zīlnieces un nav jāizliek kārtis. Es savu nākotni zinu tikpat labi kā savu pagātni. Brīnumi taču nenotiek, vai ne?

—   Nu, ko tu vari zināt, mazā? — es centos Ivetu nomierināt.

—   Visu — galvenajās līnijās, — viņa atbildēja. — Un vai tas tev nešķiet mazliet baigi? Tieši šodien es par to domāju, kļuva skumji, izgāju laukā un, gluži kā ielasmeita, apstādināju vairākus vīriešus un palūdzu uzsmēķēt. Neviens man neiedeva, un es dzirdēju tikai rupjības.

Es pilnīgi neapzināti iebāzu roku kabatā un pašam par lielu pārsteigumu tur sataustīju cigarešu paciņu. Tad atcerējos, ka vakar biju ieskrējis pie Hedvigas un tur tad arī tās nejauši iebāzis kabatā.

—   Ir, Ivet! — es iesaucos. — Re, kur ir cigaretes! Ņem un pīpē!

Iveta skumji pasmaidīja un noraidoši pakratīja galvu.

—   Paldies, Ričard! Es nesmēķēju …

Pirmajā mirklī apmulsu. Bet pēc tam mani atkal pārņēma tā dīvainā, neparastā sajūta, kāda bija toreiz, tajā rītā pēc sarunas ar Hedvigu. Man drausmīgi nepatika, es nevarēju ciest šo it kā nevainīgo rotaļāšanos ar vārdiem …

—   Kādēļ, mazā, tu melo? Kādēļ tu man stāsti to, kā nav? Kādēļ tu gribi sevi parādīt tādu, kāda tu neesi?

—   Nezinu … — Iveta klusi teica un paraustīja plecus. Man šķita, ka viņa nav tālu no asarām. — Kādēļ cilvēkiem jāzina, ka man dzīvē iet sliktāk par citiem? Vai kādam tas jāstāsta, un, ja arī pateiktu, varbūt neviens tik un tā tam neticētu? Varbūt tu pirmīt runāji pareizi. Varbūt patiešām dzīvi nav ko vainot. Man vienkārši, Ričard, nav paveicies. Un ko tu tur izdarīsi? Neko. Un kas tev palīdzēs? Neviens. Un tā- dē| labāk apkārtējo acīs būt jautrai un dzīvespriecīgai, un stāstīt, ka viss ir kārtībā nekā … Dažreiz parau- dāt var arī vienatnē.

—   Bet man … man taču tu vari pateikt visu?

—   Tev? — Iveta pārjautāja, un atkal viņas zilajās acīs uzliesmoja dusmas. — Tev, Ričard? Kādēļ? Un vai vispār ir iespējams izstāstīt visu?

—   Varbūt es tev varu palīdzēt?

—  Ai nē, Ričard! Man neviens vairs nevar palīdzēt.

—   Bet tu taču pirmīt teici…

—   Es neko neteicu, — Iveta runāja, gandrīz vai pēc katra vārda cieši sakniebjot lūpas. — Viss kārtībā, Ričard! Man neko nevajag. Kā redzi, man ir jauks dzīvoklis, un man ir diezgan interesants darbs fabrikā «Juglas manufaktūra», es tur aužu skaistus, krāsainus un dārgus audumus un pilnīgi pietiekami nopelnu. Ko vēl, Ričard? Var taču ļoti labi dzīvot arī bez tēva un mātes, bez vīra un bērniem …

Iveta ar abām rokām aizklāja seju un nolieca galvu.

—  Nevajag, Ivet, — es sapurināju viņu aiz pleciem. — Es negribēju …

—  Bet es gribēju! — Iveta iesaucās, strauji piecēlās un atkal sāka staigāt pa istabu. Acis kļuva tumšas, un es sajutu, pilnīgi skaidri zināju, ka šīs dusmas ir vērstas uz mani, ka viņa izjūt nepatiku pret mani, varbūt tas bija pat naids. — Es tik daudz ko dzīvē gribēju sasniegt un iegūt! Tu atceries, es katru otro vakaru gāju mācīties dejot, deja bija mans sapnis, tā bija visa mana dzīve, bet man vajadzēja sāld strādāt fabrikā. Tu to nekad nespētu iedomāties, ko toreiz pārdzīvoju un kā jutos, kad pēkšņi paliku viena. Manas sapņu pilis sagruva. Vēl nupat, nupat viss bija tik skaisti un saprotami, un cik tad sen, kā mēs abi pēc vidusskolas beigšanas staigājām pa rasainu pļavu; mēs toreiz aizgājām ļoti tālu, bet mums nemaz nebija bail, un tu mani pirmo reizi tā pa īstam noskūpstīji, un es nosarku, man nez kādēļ kļuva kauns, bet tu to neredzēji, un tu pateici, ka tagad mēs jau esam lieli un pieauguši un tādēļ varam pilnīgi droši skūpstīties, un tu mani noskūpstīji vēlreiz, tu mani skūpstīji visu nakti, un tad, kad pienāca rīts un aizmigušo zemi gluži kā mazu bērnu sāka modināt pirmie saules stari, mēs abi dejojām valsi, mūsu pēdējo valsi, mēs dejojām ilgiL ilgi, un neviens mūs neredzēja, varbūt vienīgi sārtās debesis, zaļā zeme un koki. Tie šalcot dziedāja kādu senu, senu dziesmu … Un tad tu… tu kaut kur pazudi, Ričard. Es tevi gaidīju visu vasaru. Bet rudenī… rudenī paliku viena un tevi gaidīju vēl stiprāk, vēl nepacietīgāk, lai gan jau droši zināju, ka tu nekad, nekad, Ričard, pie manis vairs neatgriezīsies … Vajadzēja pamest mācības un aiziet uz fabriku. Tu tūlit sāksi smieties, jo mēs jau neesam pieraduši pie šādiem vārdiem, bet tici — es fabrika iegāju ar tādu sajutu, it ka ieietu templī. Jo, saproti, tur bija cilvēki. Un tur ar drausmīgu troksni strādāja simtiem mašīnu, un man šķita, ka arī tās ir dzīvas un kaut ko stāsta, varbūt par kaut ko baras, priecājas, kliedz, sauc un aicina, un es tur paliku. Gāja visādi, un tad es pirms diviem gadiem apprecējos, bet pirms dažiem mēnešiem viņš mani piekrāpa, un es atkal esmu viena. Viss. Ko tu vēl gribi zināt?

Klusēju. Ko es varēju teikt? Ko es vēl varētu jautāt? Un ko es galu galā varētu atbildēt?

— Tagad ej, Ričard, — Iveta klusā, nogurušā balsī teica. — Es gribu vēl dažas stundas nosnaust. Man

šonedēļ jāstrādā nakts maiņā. Ja tev dažreiz iznāk kāds brīvs brīdis, uzskrien pie manis. Es tevi gaidīšu. Pie manis tik reti kāds …

—  Labi, Ivet, — es pieceldamies sacīju un pagāju dažus soļus tuvāk durvīm. — Es atnākšu.

—   Pagaidi, Ričard!

Iveta nostājās man tieši iepretim, mūsu acis atkal sastapās, dusmu vairs nebija, viņas seja drīzāk atspoguļoja kaut kādas ilgas, kaut kādu nepiepildītu vēlēšanos, sapni.

—   Lūdzu, Ričard, pasaki man … tu taču atceries, ko tu man teici, kad toreiz šķīrāmies … Tu taču atceries, Ričard?

Viņai vēlreiz man izdevās iesist, es nodomāju, un vēlreiz izdevās manā atmiņā atsaukt to dienu, to vakaru, to nakti un to rītu …

—  Nē, Ivet, — es viņai pēc ilgas klusēšanas atbildēju. — Ja man atmiņa neviļ, tev toreiz teicu — «es tevi mīlu». Nezinu, vai tā patiešām arī bija. Katrā ziņā es tev vairs negribu melot. Tagad es zinu, ka šie vārdi jāsaka tikai tad, ja par tiem esi pilnīgi pārliecināts.

Un tad es aizgāju. No pilsētas centra mājup gāju kājām, man pretim nāca iemīlējušies pārīši, man pretim brauca pēdējie tramvaji un pēdējie autobusi, un aiz mākoņiem pazuda pēdējās zvaigznes, un man sejā sitās pavasara vējš, un kaut kur mežmalās vēl kusa pēdējie sniegi, un turpat droši vien jau ziedēja pirmās vizbulītes, un pēc dažām nedēļām droši vien atkal kāds zēns turpat aizvedīs kādu meiteni un teiks tos pašus vārdus, kādus toreiz teicu es, un darls to pašu, ko darīju es… Un tas viss tajā mirklī, tajās dažās nekad neatkārtojamās stundās būs ļoti patiess, ļoti īsts. Varbūt tikai pēc vairākiem gadiem tas zēns un ta meitene sapratīs … Bet lai jums veicas, bērni! Es ļoti

7 — 3481

gribētu, lai tā nakts jums nekad nesagādātu nožēlu vai sāpes. Saldu dusu, nepazīstamie, un esiet stipri, jo jums būs ilgi, ilgi jāmīl.

Jutu, ka mani kāds rausta aiz pleciem, un es lēni atvēru acis.

—   Nu, dēls, mosties vien augšā! Ir jau vēls.

—       A, — es gari novilku un izstaipījos. — Labrīt, muterīt! Tu esi precīza kā pulkstenis, bet dažreiz tu taču varētu man atjaut pagulēt ilgāk? Man šodien darbā atkal jābūt tikai pēc pusdienas.

—       Un tev nav kauns? — māte pašūpoja galvu. — Bijušais sportists …

—       Zini ko, muterīt? Kā būtu, ja es atkal atsāktu treniņus? Atkal stingrais, dzelžainais dienas režīms, ne grama alkohola — un tev mani vairs nevajadzētu modināt. Ko?

—       Nu, pagūli, vēl pagūli, dēls, — māte teica, atvērdama logu. — Par čempionu tu tik un tā vairs nespēsi kļūt.

Pēc tam viņa apsēdās blakus un cieši saņēma manu roku.

—   Vakar tev vairākas reizes zvanīja Anda.

—   Un ko viņa gribēja?

—   Nezinu. Neko neteica, tikai prasīja pēc tevis.

—   Nekas, — es iesmējos. — Gan piezvanīs vēlreiz.

—       Un ja nepiezvanīs? — māte klusi pajautāja, un man šķita, ka viņa par to ir ļoti norūpējusies.

—       Vēl labāk, — es atteicu. — Mēs taču katru dienu satiekamies darbā.

—   Tu, Ričard, šo meiteni mīli?

Es skaļi iesmējos. Man tas nebija ienācis pat prātā.

—       Nu ko tu, muterīt? Tādas sievietes kā Anda neviens nemīl. Viņa ir pārāk skaista un laba. Andu var vienīgi dievināt un šad tad aizvest uz bāru, lai citi vīrieši mani apskaustu.

Māte vēl ciešāk saspieda manu roku un pagrieza galvu sāņus.

—  Vakar, nākot no darba, es uz ielas redzēju Mariku, — māte klusi sacīja. — Viņa gāja kopā ar garu, gaišmatainu puisi…

—   Jā, jā, es zinu. Tas ir garais Ēriks, basketbolists. Atceries, viņš reiz bija pie manis atnācis. Es pats viņu ar Mariku iepazīstināju.

—  Un vai tu zini, dēls, — māte sāka runāt vēl klusāk, — ka tagad viņai ir bērns?

Es kā dzelts uztrūkos sēdus un neizpratnē paskatījos uz māti, uz dīvānu, uz grāmatām, grīdu, galdu, logu … saulaino rītu.

—   Nē, to es vēl nezināju, — nomurmināju, un bija tāda sajūta, it kā pēc spēcīga sitiena būtu notriekts no kājām un tagad gulētu uz ringa dēļiem. «Viens … divi… trīs … četri …» tiesnesis lēni skaita mūsu kopā nodzīvotos gadus, mūsu pagātni, es mēģinu piecelties, bet saprotu, tikai tagad saprotu un skaidri zinu, ka nav vērts cīņu turpināt, tā tagad ir neglābjami zaudēta. Tīrs tehniskais nokauts!

—   Tad tās ir beigas, muterīt…

—  Kam, Ričard? — māte bija satraukta. — Vai tad tu vēl uz kaut ko cerēji?

—  Jā. Es domāju… es gribēju … es visu laiku gaidīju, ka viņa varbūt tomēr… atgriezīsies.

—  Tas tādēļ, ka jums nebija bērnu, — māte teica. — Būtu bijis, nekur viņa neaizietu.

—  Bet ja tomēr … aizietu?

Es ātri izlēcu no gultas, izdarīju dažus vieglus vingrojumus un, nostājies pie atvērtā loga, ar baudu ieelpoju silto rīta gaisu, un tas mani nedaudz nomierināja.

—   Nu neko, muterīt. Tagad kaut kas ir beidzies, beidzies… neliela un vāji uzrakstīta nodaļa kādā romānā… Tā nu ir izlasīta. Romāns «Dzīve».

Gandrīz vai Gijs de Mopasans. Ka tas tev viss patīk, muterīt?

—   Es negribu tiesāt ne tevi, ne viņu, — māte atbildēja. — Jūs abi esat vainīgi, ka nepratāt paturēt to, kas jums tika iedots.

—   O nē! — es iesaucos. — To mēs paņēmām paši!

—   Un tādēļ vēl jo vairāk bija jācenšas to nezaudēt, bet Marikai un tev mīlestība ir tikai kaut kāda nodaļa, neliela epizode romānā, ko tu sauc par dzīvi, nezinot vai pat nemēģinot uzzināt un saprast, ka tas tā nav, ka mīlestība pa lielākajai daļai… tā ir visa dzīve, Ričard. Viss tavs romāns.

—   Es rīt aiziešu pie Marikas, — apņēmīgi teicu un sāku ģērbties.

—   Kādēļ tu to darīsi, Ričard? — māte piecēlās un atkal mani saņēma aiz rokas. — Nevajag. Tagad jau viņai sava — cita dzīve, un tu tai vairs nedrīksti ne pieskarties, ne to aiztikt. Tagad tev, dēls, savs romāns tālāk jāraksta vienam vai arī… jāmeklē cits palīgs. Varbūt Anda?

—   Nezinu, — es atbrīvoju roku, atkal nostājos atvērtā loga priekšā un jutu, ka man pēkšņi viss kļuvis vienaldzīgs. — Es nupat sāku domāt… vai vispār tas vajadzīgs? Jo … Vai cilvēks pats un viss, ko viņš nepārtraukti meklē un cenšas iegūt, vispār ir iegūstams un vai tas ir kaut kas pastāvīgs? Cilvēka dzīve, laime, apmierinājums un mīlestība? Varbūt mēs skrienam velti, varbūt mēs varam skriet visu mūžu, tā arī nekad finišu nesasniedzot? Varbūt mēs cīnāmies veltīgi? Varbūt dažreiz mēs varam vienīgi uzvarēt atsevišķus raundus, bet nekad visu cīņu? Jo vai tad tā nav, ka kaut kā pārāk bieži, notriecot mūs smagā nok- daunā, uzvar dzīve vai nejaušība? Un tādēļ sāku domāt, vai vispār dzīvei ir kāda jēga. Un vai ir kaut mazākā jēga censties iegūt laimi un mīlestību, otra cilvēka draudzību un tuvību, ja to pavisam negaidīta nejaušība var atņemt un neatdot? Mēs no šīs nejaušības nekur nevaram aizbēgt un nevaram izvairīties. Mums nekad nevar būt pilnīga garantija vai pilnīga pārliecība, ka sastaptā vai iegūtā laime un mīlestība … paliks. Jo atkal var notikt kaut kāda nejauša iepazīšanās, satikšanās, un no tavas laimes vai mīlestības paliks pāri tikai atmiņas. Vakar es nejauši satiku Ivetu … Tu droši vien viņu atceries, mēs mācījāmies kopā vidusskolā. Es viņu biju pavisam aizmirsis. Institūts … sports … daudz jaunu iepazīšanos un pēc tam Marika … Bet Iveta, cik sapratu, mani nebija aizmirsusi. Un tam, ko es toreiz izlaiduma vakarā un naktī pateicu it kā jokojot, viņa bija pavisam nopietni noticējusi. Es viņai nemeloju, kaut arī neteicu patiesību. Es vienkārši kaut ko runāju, stāstīju, es rotaļājos ar vārdiem, ko tagad tā nosodu, nepadomājot, kādu iespaidu šie vārdi var atstāt un kas notiks pēc tam. Un tagad es domāju … Marika, Anda, Iveta … Es neko nesaprotu. Esmu kādreiz pievīlis un pats ticis pievilts, un kāda garantija, ka tas kādreiz atkal neatkārtosies? Vai es varu kādam ticēt pilnīgi droši, un vai citi var ticēt man? Varbūt mums vajag tikai mēģināt notvert mirkli? Tā, kā to dara Viktors savā mākslā, bet mums to vajadzētu darīt dzīvē? Jo mirklis — tas, kas notiek pašreiz, nekad nevar būt nepatiess, bet, līdzko sākam runāt par nākotni, kaut ko apsolīt un gaidīt, viss var izrādīties … viss var sabrukt, nebūt. Un tādēļ… Es domāju, ka nevajag. Nevajag ne Ivetas, ne Andas, ne Marikas. Nevajag ne laimes, ne mīlestības. Varbūt vienīgi — censties pēc iespējas ilgāk un godīgāk nodzīvot šodienu.

Māte pienāca klāt un ar abām rokām saņēma manus plecus. Tas bija silts, maigs pieskāriens.

— Es nezinu, Ričard. Varbūt tev kaut kur ir taisnība, bet ne vienmēr visu izšķir nejaušība. Tu taču to zini tikpat labi kā es. Un cilvēks nevar, man šķiet, ka neviens nevar dzīvot, nedomājot, ko viņš gribēs un ko viņš darīs rīt. Kaut kādai nākotnes perspektīvai jābūt, jo tieši tad, ja tās nebūs, nekam nebūs ne mazākās jēgas. Kādēļ dzīvot, ja tik un tā nomirsi? Kādēļ mācīties, strādāt, kādēļ mīlēt un ticēt, ja to visu var zaudēt un vari tikt pievilts? Bet redzi — cilvēki dzīvo, mācās un strādā, mīl, tic un ir laimīgi.

—   Ne visi.

—   Jā, diemžēl ne visi. Bet man šķiet, ka cilvēkiem visiem vajadzētu būt laimīgiem, kaut vai tādēļ, ka viņi ir dzīvi un viņiem dota iespēja šo dzīvi nodzīvot. Miljoni nemaz nepiedzimst, un miljoni, kas piedzimuši, karā ir krituši, un viņi daudz ko dotu, lai tikai varētu pārdzīvot kaut vai to, no kā tik daudzi dzīvie baidās — izjust mīlestības sāpes un mīlestības dēļ — ciest. Arī tavs tēvs, Ričard.

Māte atlaida rokas noskumusi, neveikli sakārtoja matus un šķērsoja istabu.

—  Es iešu, dēls. Brokastis kā parasti uz galda. Man atkal šodien operācija.

Māte aizgāja. Es lēni atlaidos uz dīvāna un pievēru acis. «Arī tavs tēvs, Ričard.» Mans tēvs … Tik bieži dzirdēts vārds. Mans … Bet kur viņš ir? Kur viņš apglabāts? Kāds viņš izskatījās? Tikai neliela fotogrāfija … Un viss. Es viņu nekad neesmu redzējis dzīvu. Un viņš mani nekad nav redzējis dzīvu. Tad, kad es piedzimu, viņš jau droši vien bija kritis. Un viņš pat nezina, kā mani sauc.

Es lēni pievēru acis, un man šķita, ka dzirdu tēva balsi.

—   Kā tevi sauc?

—   Ričards.

—  Ričards .. . Mēs ar māti runājām … tas bija četrdesmit pirmā gada pavasarī… ja piedzims meita, sauksim viņu par Mārīti, bet, ja dēls, par Jāni. Ričards … Kādēļ māte …

—   Nedusmojies, tēv! Tādēļ, ka tevi sauc Ričards.

—   Pareizi, pareizi… Es biju pavisam aizmirsis. Tik sen, tik sen … Divdesmit piecus gadus mani neviens nav saucis …

—   Sauca, tēv. Māte tevi sauca ļoti bieži un dažreiz sauc vēl tagad. Vienmēr, kad viņai ir ļoti grūti vai no kaut kā bail, vai dažreiz pirms sarežģītām operācijām viņa atnāk pie manis, apsēstas blakus un stāsta par tevi vai piemin tavu vārdu. Bet tu jau to laikam nedzirdi…

—   Nē, dēls. Es tikai dzirdu, kā klusē klusums. Bet dažreiz šis klusums atdzīvojas, un tad es kaut kur tālu, tālu dzirdu, kā virs manis šalc koki, kā smejas bērni un cilvēki… kaut kur tālu, tālu … un vienreiz es pat dzirdēju, kā virs manis kāds puisis ar savu meiteni dejoja valsi…

—  Tā droši vien bija mūsu aizejošā bērnība … Var būt, ka tas zēns biju es.

—   Un ko tu tai meitenei teici?

—   Es viņai teicu, ka mīlu… ka mīlēšu ilgi, visu mūžu. Un vēl es viņai teicu, ka visu vasaru pavadīsim kopā, kopā iesim peldēties un kopā aizbrauksim uz laukiem, un rudenī kopā iestāsimies institūtā …

—   Un tā arī notika?

—   Nē. Vai tad vienmēr notiek tā, kā mēs iedomājamies? Vasarā man vajadzēja piedalīties vairākās sacensībās, pastāvīgie treniņi, jauni draugi, jaunas iepazīšanās … rudenī iestājos fizkultūras institūtā, tad, būdams otrā kursa students, izcīnīju republikas čempiona nosaukumu boksā.

—   Un ko tu darīji pēc tam?

—   Pēc tam man bija ļoti daudz draugu. Mani slavēja, apbrīnoja un … mīlēja. Meitenēm patika mans spēks un drosme… un mans augums. No tam daudzajām, kas man pievērsa uzmanību, es izvēlējos Mariku. Un izvēlējos tikai tādēļ, ka patiešām viņu

mīlēju… Tagad jau pagājis gads, kopš viņa no manis aizgājusi, un visu šo gadu es viņu mīlēju vēl stiprāk, vēl patiesāk.

—   Tu, dēls, institūtu pabeidzi?

—  Jā, tēv. Pusgadu nostrādāju par treneri, bet tad man palaimējās un es dabūju vietu sporta laikrakstā. Vēl mācoties vidusskolā, es sāku sūtīt avīzēm savas pirmās korespondences. Tā arī visa mana dzīve, tēv.

—   Un ko tu darīsi tālāk?

—   Nezinu.

—   Tas tev, dēls, jāzina.

—   Strādāšu, varbūt pat atsākšu treniņus, kaut kad droši vien atkal iemīlēšu kādu meiteni, pēc tam būs bērni… un viss.

—   Un ar to pietiks?

—   Es domāju — jā. Tas nav maz — strādāt, mīlēt un audzināt bērnus. Patiesību sakot, tā laikam arī ir visa cilvēka dzīve.

—   Var jau būt, dēls. Es tev diemžēl nevaru dot nekādus padomus, es tevi nevaru pamācīt un nevaru neko aizrādīt vai tevi nosodīt. Lai gan es pašlaik izskatos vecs un salauzts un man jau ir sirmi mati — esmu tikpat jauns, cik tu, dēls. Divdesmit pieci gadi, un tas šķiet gandrīz vai neticami, ka mēs iznākam vienaudži… Bet tu, dēls, vēl paspēsi visu — strādāt un izjust to pilnības sajūtu, ko dod labs un citiem vajadzīgs darbs, un paspēsi vēl iemīlēties un atkal izšķirties, un atkal iemīlēties un radīt bērnus. Tev viss vēl priekšā, dēls. Bet es … lai gan man ir tikai divdesmit pieci gadi, es neko vairs nevarēšu. Paliks vienīgi tas, ko esmu paspējis. Paliksi tu, dēls, un es gribu, lai tu būtu kārtīgs un uzticams zēns un lai tu nekad neatteiktos no savas pārliecības, un lai tev nebūtu bail no nāves, lai tev nekad nebūtu bail nomirt, ja tas būs vajadzīgs, kā mums tajā baigajā četrdesmit pirmā gada vasarā … un lai tu savu zemi mīlētu vēl stiprāk nekā sievieti, kura kļūs tev tuva, un lai tu nekad bez vajadzības nelietotu vārdu «mīlestība», jo tas pēc dzimtenes ir otrs svētākais vārds …

Labi, tēv, labi, es čukstēju un lēni pavēru acis. Caur atvērto logu istabā bija ienākusi saule, vāzē spēcīgi smaržoja ziedi, un skaļi zvanīja telefons.

Es nesteigdamies šķērsoju ielu, visapkārt smaržoja liepas, traka ātrumā brauca mašīnas kaut kur prom, laukā no pilsētas, varbūt pie jūras, pie kādas upes vai ezera brauca šīs mašīnas, visi kaut kur steidzās, gāja, blakus celtnieki cēla viesnīcu, cilvēki strādāja, bet daudzi atpūtās, daudziem jau sākās atvaļinājums; es klīdu pa Rīgas ielām un bulvāriem, uzsmaidīju meitenēm, un dažas man atsmaidīja pretim, skumji vēroju, kā mainījusies sieviešu mode, un domāju: «Muļ- ķītes, muļķītes … ko gan jūs darāt? Uz ko lai mēs tagad skatāmies? Uz jūsu garajiem lindrakiem?»

Apstājos iepretim Zinību namam, uz tā stiklotajām durvīm rēgojās melns uzraksts «Slēgts», un es sāku lasīt blakus izlīmētās afišas. Lekcija par starptautisko stāvokli, dokumentāla kinofilma «Apkārt Francijai», disputs «Kas ir mīlestība?». Skaisti, es nodomāju. Ļoti skaisti. Gandrīz vai vajadzētu atnākt. Mēs jau tā mēdzam darīt. Kad mūsu dzīvē kaut kas salūst, kad pārstājam ticēt, kad esam piekrāpti vai krāpuši paši, kad sastopam neuzticību un melus, mums bieži pēc tam gribas palasīt romānu par skaistu, tīru un uzticīgu mīlestību, aiziet uz teātri un paskatīties lugu ar laimīgām beigām. Vai arī… atnākt kaut uz šādu disputu. Tur dažkārt var dzirdēt ļoti pamācošas runas. O, Ivet, kādēļ mēs neapmeklējām šādus disputus pirms tās … pirms tās mūsu tālās un skaistās nakts? Tad mēs nekad nebūtu pļavā dejojuši valsi un es tev neko nebūtu stāstījis un nebūtu solījis, un mēs nekad nebūtu … nekad, nekad, Ivet… Mēs būtu bijuši morāli ļoti izturēti jaunieši. Būtu … Kas gan mēs būtu, ia visu darītu tikai pareizi! Tā jau ir, tā jau ir, cienītie kultūras pasākumu organizētāji! Zeme, lai cik arī neattālinās, vienmēr tomēr atgriežas pie saules. Un cilvēki — pie mīlestības… kuru mēs tik bieži viens otram mēģinām nozagt… Nu, kas tad galu galā tā mīlestība tāda ir? Un kādēļ gan domāt, ka tā kādreiz var beigties? Ir tikai sākums. Vienmēr būs tikai sākums. Beigas uzrakstīs kāds cits. Vienmēr būsim tikai tu un es. Mūsu istaba. Mūsu mazais radiouztvērējs. Mūsu grāmatplaukts. Mūsu dīvāns. Un mūsu mīlestība. Marika, Marika … Tas viss kādreiz bija. Un arī beigas bija. Bija … Bija bērnība. Bija jaunība. Biji tu. Un bija mīlestība. Bet tu aizgāji, Marik, un istabā pēkšņi kļuva auksti. Manā mājā, manā pilī, manā templī kļuva ļoti auksti. Svētā uguns nekuras. Neviens vairs nesmejas, neviens vairs neglāsta un neviens vairs… Vakar tomēr aizgāju pie tevis. Lūdzos. To nevajadzēja. Laikam tomēr pazemojos. Es lūdzu atgriezties. Es lūdzu dāvanu. Kā kādreiz pēc kara pie stacijas ubagi. Mēģināju izlūgties laimes, siltuma un mīlestības druskas. Bet Marika smējās. Trauks jau bija saplēsts, un man pat neļāva uzlasīt izkaisītās lauskas. Marika smējās. «Tagad man ir viss,» viņa teica. Gāju prom. Man tomēr nevajadzēja tur iet. Var jau būt, Marik… Es tikai joprojām vēl īsti nespēju saprast, ko nozīmē šie vārdi — «man ir viss»? Ko tie izsaka? Un, ja kādam arī pieder «viss», tad esmu pārliecināts, ka viņš ir visnabadzīgākais cilvēks pasaulē. «Tu nekad pie manis vairs nenāc,» Marika teica. Neiešu. Es nekad tevi vairs ne- centīšos redzēt. Varbūt meloju. Varbūt, Marik, gribēšu. Varbūt ļoti gribēšu. Tikai nekad to nedarīšu. Apsolu. Tu mani nekad vairs neredzēsi.

—   Ričard! — pēkšņi izdzirdu pazīstamu balsi.

—  Par ko tu te sapņo?

Apgriezos un sev priekšā ieraudzīju plati smaidošo Zani Lapsiņu.

—       Sveiks, veco zēn! Redzi, es te apstājos un sāku domāt…

—       Tikai ne to, vecīt! — Žanis atgaiņājās ar abām rokām. — Vai tad tiešām kādreiz nevar ari bez domāšanas?

—       Nezinu. Bet katrā ziņā tas būtu ļoti labi, ja varētu … kaut dienu. Nu, bet kur tu tā nesies?

—       Neliels pēcpusdienas krosiņš. Man vakarā mačs, — Žanis teica.

—   Zinu, zinu.

—   Tu taču arī būsi? — Žanis painteresējās.

—        Nu, bet kā gan citādi? Kas tad aprakstīs mūsu uzlecošās boksa zvaigznes otro uzvaru starptautiskajā ringā pār olimpisko čempionu poli Andžeju Ko- vaļski! Tā būs Eiropas mēroga sporta sensācija! Es tevi, Zanīt, padarīšu slavenu!

—   Jā, — Žanis norūca, kļūdams pavisam nopietns.

—   Bet laikam tikai tad, ja es viņu patiešām arī uz- varēšts.

—        Diemžēl, veco zēn, — es teicu. — Vispirms tev viņš patiešām jāuzvar.

—       Būs švaki, Ričard, — teica Žanis un nervozi sāka burzīt treniņsomas siksnu.

—       Ja tu spēsi izvairīties no tuvcīņas un noturēt viņu distancē … tu uzvarēsi.

—   Domā?

—   Esmu pārliecināts. Nu, bet kā pats?

—   Man bail, Ričard, — Žanis godīgi atzinās.

—   Tad tu jau esi zaudējis, Zani.

—       Tu taču, Rič, atceries Kovaļska fināla cīņu Min- henes olimpiādē ar kubieti Enriko Harveju?

—   Nu, protams.

—   Tam polim ir drausmīgs sitiens.

—   Es jau tev teicu — mēģini viņu noturēt distancē.

—   Teikt jau ir viegli.

—   Vispār — jā, — es piekritu.

—       Pasaki, Ričard, pavisam nopietni — tu tici, ka es varētu uzvarēt?

—       Ticu, Zani, — es sacīju un uzliku roku uz viņa muskuļotā pleca. — Tu uzvarēsi jebkuru pasaules čempionu, ja vien pārvarēsi savas bailes. Es to saku pavisam nopietni. Es zinu, Zani. Pēc tam kad spēsi atsaukt drosmi un atkal sajutīsi savu spēku, tu ringā varēsi arī zaudēt. Mēdz jau gadīties visādi. Bet tu vispirms būsi uzvarējis sevi, un katrs pats sev ir daudz spēcīgāks pretinieks par jebkuru olimpisko čempionu. Tas viss izklausās ļoti gudri, bet esmu pārliecināts, ka tā tas ir. Tu jau arī pats to zini.

—       Jā, bet tu pirms cīņas vēl pie manis ienāc, jā? — 2anis gandrīz vai lūdzās.

—       Noteikti, — es apsolīju. — Līdz cīņas sākumam arī es būšu ģērbtuvēs.

—       Nu, bet kā citādi? — Žanis nomierinājies pajautāja.

—       Tā nekas, veco zēn, — es atbildēju. — Kaut kā kūļos.

—   Kā tev ar Andu?

—   Viss labākajā kārtībā.

—   Tu jau ar viņu?… — Žanis šķelmīgi smaidīja.

Es sapratu, ko viņš ar to domā.

—       Jā, jā! — es piekrītoši pamāju ar galvu un arī sāku smaidīt. — To vien darām kā vārtāmies pa gultu!

—        Ričard, Ričard, — Žanis atkal kļuva nopietns. — Tevi varētu pat apskaust. Tevi vairs neviens ne- triec uz dēļiem, neviens neko nepārmet, ja gadās zaudēt, bet vari mierīgi gulēt ar skaistāko sievieti Rīgā! Tu, Ričard, esi laimes bērns.

Pēc tam viņš man pasniedza savu vareno plaukstu. ,

—  Nu, čau, Rič! Vakarā gaidu. Tu taču tos poļus kaut nedaudz pazīsti.

—  Nu staigā vien, vecīt, un tikai ar vēsām asinīm! Un nemaz nešaubies — tu šovakar noteikti uzvarēsi!

Bet es Zani piemānīju. Es neaizgāju uz to maču, lai gan man noteikti vajadzēja iet. Mēs ar Mariku (padomāt tikai, atkal arMariku!) aizgājām uz «Lunu», visu vakaru sūcām kokteiļus un dejojām šeiku un tvistu …

Kad Žanis ienira gājēju straumē, es vēl brīdi pastāvēju, vēlreiz ātri pārlaidu skatienu afišām, vēlreiz acu priekšā uzliesmoja spilgti sarkanais «Kas ir mīlestība?» un skaļi iesmējos. It kā to kāds zinātu un it kā to varētu šeit noskaidrot! Vēlreiz iesmējos un gribēju jau iet, kad netālu no Zinību nama aizslēgtajām durvīm ieraudzīju slaidu sportiska tipa sievieti.

Sieviete apgriezās un, neveikli smaidot, pagāja dažus soļus uz priekšu.

—   Piedodiet, — vina mani uzrunāja.

—   Jā?

—   Jus nezināt… vai drīz atvērs?

Viņa bija skaista. Un man ienāca prātā, ka daudzām sievietēm šāds pārāk uzkrītošs skaistums nemaz nepiestāv, ka tas droši vien ātri apnīk vai arī pēc kāda laika sāk kaitināt.

—   Vispār neatvērs, — es laipni paskaidroju. — Šodien ir pirmdiena. Pirmdienās, kā izrādās, planetārijs slēgts. Redziet, Visums aiz atslēgas!

Sieviete atkal pasmaidīja, viņas spilgti dzeltenie mati pilnīgi apsedza apaļos plecus, un acīs ieraudzīju zilus ziedus, un lūpas … un seja, kaut kur redzēta seja, varbūt kāda vecmeistara gleznā … un krūtis, un šis zilais, pazīstamais kostīms … Vispār viņa bija

Joti jauka, ļoti skaista un droši vien ari ļoti maiga un mīļa, un laba … bet sveša, pavisam sveša, neiepazīs- tama un nekad neiegūstāmā. Un tomēr, viņas smaida iedrošināts un saprazdams, ka neko nevaru iegūt un vēl mazāk varu kaut ko zaudēt, turpināju runāt:

—   Jūs gribējāt redzēt Betelgeizi, Veģu, Orionu? Jūs gribējāt pabradāt pa Piena Ceļu? Jūs gribējāt mazliet pasapņot?

—   Nē, — sieviete pakratīja galvu. — Es tikai gribēju izdzert tasīti kafijas.

—   Uz kādas no planētām?

—   Nē, «Dieva ausī».

—   Nāciet man līdzi! — es viņai teicu. — Es jūs aizvedīšu citur. Aiziesim uz «Lunu» vai mazo «Rīgu».

—   Jūs esat ļoti laipns, — sieviete pieklājīgi atbildēja. — Zēl, bet es nevaru. Man ir pārāk maz laika. Man pēc piecpadsmit minūtēm jābūt atpakaļ.

—   Kur? Protams, ja tas nav valsts noslēpums.

—   Līdz Vētru ielai.

Es sarāvu pieri dziļdomīgās grumbās un gandrīz kā skolotājs bargi uzprasīju:

—   Kur tāda atrodas?

—  Ja gribat, es jums parādīšu, — sieviete nez kādēļ vēlējās mani redzēt vēl kādu laiku.

—   Ar lielāko prieku! — es piekritu un nodomāju, ka tā laikam arī ir, ka sievietes smaids un aicinājums — pasaules spēcīgākais ierocis. Un visdīvainākais, ka neviens šo ieroci nevēlas iznīcināt, tieši otrādi — ar baudu ļaujamies sevi apšaudīt, jo tas mūs vienmēr dara bagātus un laimīgākus. «Kas ir mīlestība?» Uz neredzēšanos, mūsu centīgie kultūras ģē- ģeri! Lai to uzzinātu, es negribu sēdēt starp večiņām un večiem, kuri aizkustinošā naivumā atcerēsies savu pirms piecdesmit gadiem nodzīvoto medusmēnesi un brīdinās jauniešus no nejaušiem sakariem, vispār no tikumiskās izlaidības. Tas viss principā jau ir pareizi, pareizi, bet… lai uzzinātu, kas ir mīlestība, nevajag runāt, nevajag diskutēt… vajag sekot smaidam un paklausīt aicinājumam. Viss. Un tad jau manīs, kas notiks tālāk.

Mums aiz muguras palika Zinību nams ar savām raibajām afišām, nepabeigtā augstceltne, «Dāmu paradīze» un antikvariāts, mēs nogriezāmies daudzās šķērsielās, šis pilsētas rajons man bija maz pazīstams, un es ar pieaugošu interesi sekoju sievietei un jau kuro reizi ar dīvainu satraukumu konstatēju, ka viņa ir skaista. Apmēram ap divdesmit pieci. Gluži kā pasakā. Atnāca, ieraudzīja, un es jau eju līdzi. Pavisam vienkārši. Bet varbūt viņa ir kā tāla, nekad vēl nedzirdēta, bet tomēr pazīstama dziesma? Tu esi… varbūt tu nemaz neesi. Varbūt tu esi tikai mirklis, ko pat Viktors ar visu savu lielisko tehniku un pieredzi nespētu pārvērst mūžībā. Tagad tu mani ved parādīt kaut kādu tur Vētru ielu, kur dzīvo vai strādā, un man jāmin un jāzīlē — kādēļ tieši mani? A, nu, protams, tādēļ, ka es to nezinu. Es patiešām tādu ielu dzirdu pirmo reizi. Tas ir ļoti aizkustinoši no tavas puses, daiļā svešiniece, tikai tagad diemžēl man kaut kā ļoti grūti ticēt skaistām sievietēm. Jo esmu uzzinājis, ka tieši skaistumā bieži slēpjas vislielākie meli. Nu, kur tad beidzot ir tā Vētru iela? Mēs jau ejam pietiekami ilgi. Vai varbūt uz tās tagad patiešām plosās vētra un griežas putenis un būtu labāk, daudz drošāk apstāties un neiet? Varbūt vajadzētu palikt uz vietas, jo ej nu sazini, kas mani sagaida uz tās Vētru ielas? Varbūt tur patiešām puteņo? Droši vien. Kad tad dzīve neputeņo? Cilvēki joprojām piedzimst un mirst. Atnāk un aiziet. Kļūst tuvi un sveši. Dzīve puteņos. Cilvēki sastapsies un šķirsies. Dzīve atkal piespiedīs mīlēt vai nīst. Es labprāt to negribētu. Es gribētu tikai — mīlēt.

Sieviete apstājās. Ielas pretējā pusē pretim zilajām debesim sniedzās jauna, stipri moderna, vēl nepabeigta celtne.

—   Paldies, ka jūs mani pavadījāt, — viņa teica.

—       Nu, ko jūs, — sacīju es. — Par to paldies nav jāsaka. Jūs šeit kaut kur dzīvojat?

—       Nē, — sieviete noraidoši papurināja uz galvas sakritušos saules starus. — Es šeit strādāju.

—   Tur? — ar roku parādīju uz jaunceltni.

—  Jā.

Es nedaudz apmulsu. Nevar būt, ka viņa tur strādā par krāsotāju, nodomāju. Bet ko gan citu viņa uz būvēm varētu darīt?

—       Un kas tur vispār tiek celts? — es ietrenēta ekskursanta balsī pajautāju.

—   Laulību pils.

—       Ā, tagad atceros! Stāsta, ka tas būšot brīnums, tā būšot skaistākā ēka pilsētā.

—  Var jau būt. Man par to grūti spriest.

—       Nē, noteikti, — es nez kādēļ mēģināju viņu pārliecināt. — Es par to lasīju avīzēs.

—       Man tagad jāiet, — sieviete negaidot sacīja. — Vēlreiz paldies.

Un atkal es redzēju šo seju un acis, un lūpas, un krūtis, un šo zilo, pazīstamo kostīmu, un tūlīt tas viss atkal pazudīs, kā kādreiz kaut kas tamlīdzīgs jau pazuda, un vai man tiešām vienmēr tikai jāzaudē? Es gribu arī iegūt un iegūto paturēt.

—       Bet ja jūs paliktu? Es jums kaut ko pastāstītu par šo laulību pili… — neveikli mēģināju viņu aizkavēt. — Es lasīju …

Sieviete iesmējās, un es nodomāju, ka viņa katrā ziņā skaidri apzinās sava smaida varenību.

—       Tas būtu ļoti jauki, — viņa teica, — bet man tagad patiešām jāiet. Bez tam … es jau šo to zinu. Esmu arhitekte, un pili ceļ pēc mana projekta …

Es nosarku, apmulsu un jutos ļoti neērti.

—   Piedodiet…

Sieviete apgriezās un gāja prom. Bet es negribēju, es nekādi negribēju, ka viņa aiziet, es vēl gribu, varbūt vienmēr gribēšu, lai šīs acis raugās manā sejā un tur, kur raudzīšos es, un gribēju pirkstos sajust viņas matus un noskūpstīt lūpas; es viņu panācu, saņēmu aiz rokas, sieviete pārsteigta apstājās. Es jutu savā plaukstā viņas roku, jutu, kā pamazām man zem kājām pārstāj griezties zemeslode, ka atkal esmu atradis to, ko man kādreiz kāds nozaga, un ka atkal atrodos tur, kur ilgi neesmu bijis, — boksa ringā, un tagad vajag cīnīties, atkal cīnīties, un, lai gan uz panākumiem maz izredžu, tomēr jācenšas šo cīņu uzvarēt. Tomēr uzvarēt…

Es vēl joprojām turēju sievietes roku, viņa to necentās atbrīvot, un es tad pirmo reizi sajutu, kā Laiks vienmērīgi sāka skaitīt mūsu nākotnes pirmās sekundes …

—   Lūdzu, neaizejiet, — es klusi teicu. — Neaizejiet pavisam! Es jūs šeit pagaidīšu. Varbūt vēlāk kaut kur aiziesim …

—   Kā nu gribat, — sieviete piekrita, un šķita, ka mana vēlēšanās un uzaicinājums viņai tomēr patika, varbūt pat sagādāja mazu prieku. — Bet es īsti nezinu, kad atbrīvošos.

—  Tas nekas, — es nopriecājos un sapratu, ka pirmo raundu esmu jau uzvarējis. — Pasakiet, kā jūs sauc, un, ja tik drīz neatgriezīsieties, iešu jūs meklēt.

—   Marika, — sieviete pateica.

—   Ko?? — es iesaucos un nevarēju noslēpt pārsteigumu. Jo tas bija spēcīgs, negaidīts āķa sitiens, kas mani pamatīgi apdullināja.

—   Mani sauc Marika! — sieviete, mazliet izbrīnījusies par manu apmulsušo ģīmi, atkārtoja, pamāja ar roku un ātri šķērsoja ielu.

Marika, es klusi, vēl joprojām nespēdams attapties no pārsteiguma, čukstēju. Atkal Marika …

Un es atcerējos Mariku … to Mariku … savu bijušo sievu … savu mīlestību … mūsu četrus kopā nodzīvotos gadus … un viņas smieklus un to vakaru, kad viņa pirmo reizi atnāca pie manis, un visu, ko mēs toreiz runājām …

—   Kādēļ tu neiededz gaismu?

—   Es tevi gribu noskūpstīt, Marik.

—   Tu to vari darīt arī pie gaismas.

—   Labi. Es tūlīt aizdegšu sveces!

—   Lieliski!

Kad istabas tumsā kā tālas, neaizsniedzamas zvaigznes iemirdzējās sveču liesmas, Marika apgūlās uz dīvāna, apvija rokas man ap kaklu un smējās.

—   Nu, Rič, vai tagad nav jauki?

—   Tu esi jauka.

—   Bet vēlāk?

—   Arī vēlāk.

—   Vienmēr?

—       Vienmēr, Marik. Es tevi mīlēšu vienmēr, kāda tu arī nebūtu.

—       Tu to saki tikai tagad — mūsu mīlestības sākumā. Ko tu teiksi tās beigās?

—        Beigu nebūs, Marik. Nekad. Mums tam jātic. Mīlestība, tāpat kā dzīvība, pastāvēs mūžīgi. Es nezinu, cik ilgi pastāvēsim mēs, bet gribu — kamēr būsim mēs, — lai būtu arī mūsu mīlestība. Un, ja tā patiešām kādreiz beigsies, es neteikšu neko. Es vai nu klusēšu, vai kliegšu.

—   0, Ričard! Tikai bez skandāliem! Labāk par visu pasmiesimies!

—   Var jau, Marik, ja dzīvi un mīlestību uzņem kā joku.

—   Bet vai tad tas, Ričard, ka mēs esam dzīvi, ka tieši mēs satikāmies, mīlam viens otru, nav vislielākais joks?

—   Nē, Marik. Tā laikam tomēr ir vislielākā nopietnība, bet joks vienīgi ir tas, ka tagad, kad man tevi vajadzētu skūpstīt, es mēģinu gudri runāt.

—   Tu, Ričard, mani nekad neatstāj, labi? Tu esi pie manis vienmēr un vienmēr saki tādus labus un patīkamus vārdus, jā?

—   Nu, protams, Marik.

—   Un es tevi nekad neatstāšu. Nekad, nekad… Es varu to pat apzvērēt.

—   Nevajag. Es tev ticu tāpat.

—   Es tev patīku?

_— Tu esi skaista. Viss tevī ir skaists, Marik, pat vārds.

Tā tas sākās un tagad jau sen beidzies. Vārdi tā ari palika tikai vārdi. Cilvēkiem nekad nevajadzētu atzīties mīlestībā un nekad neko nevajadzētu solīt un zvērēt, vajadzētu tikai mīlēt un censties šo mīlestību nezaudēt.

Un tagad atkal Marika, un jutu — atkal mīlestība … Vārdam nav nozīmes. Un, lai gan tavs vārds varbūt man vienmēr atgādinās bijušo, es centīšos par to nedomāt, es domāšu tikai par tevi un par to, kas mūs sagaida nākotnē, un, kad šī nākotne kļūs par pagātni, lai mums nekas nebūtu jānožēlo, lai atmiņas vienmēr sagādātu tikai prieku un lai mums skumjas uznāk tikai tad, kad Laiks, šis Mūžības sprinteris, atkal kā vienmēr pie mērķa būs nonācis pirmais …

Kad nākošajā rītā pamodos, es vispirms atcerējos .Mariku, viņas spilgti sarkano kleitu un to, kā vakar sūcām kokteiļus un dejojām un kā es viņu pavadīju uz mājām, un visu, ko mēs runājām, un atcerējos, kā es viņu noskūpstīju un pēc tam vairs negribēju iet prom, es gribēju viņu noskūpstīt vēlreiz, bet Marika to neatļāva. Un pēc tam atcerējos, ka vakar man taču noteikti vajadzēja būt uz Polijas — Latvijas maču boksā, ātri paķēru klausuli un piezvanīju redakcijai.

—   Tā esi tu, Andiņ? Nu, sveiks, sveiks! Es tev tūlīt… Nē, patiešām, Andiņ! Tā nu iznāca, ka vakar sporta manēžā nevarēju būt… Tu taču mani pazīsti … nu redzi! Pasaki šefam … Vai tad tu domā, ka es pats negribēju redzēt šīs sacīkstes? Nu, bet kā Žanis? Ko? Nevar būt! Nē, patiešām? Žanis ir malacis! Es jau viņam teicu. Jā, jā, viņš noteikti kādreiz kļūs Eiropas čempions! Tu, Andiņ, pasaki šefam, ka es informāciju par šīm sacensībām palūgšu kādam no tiesnešiem … jā, jā, pavisam mierīgi, bet es, Andiņ, uzrakstīšu aprakstu par Zani Lapsiņu. Sūtu tev skūpstu, un pasveicini šefu! Uz redzi! Līdz pirmdienai!

Noliku klausuli un neapģērbies paņēmu rakstāmmašīnu un sāku rakstīt. Pēc dažām minūtēm istabā ienāca māte.

—   Vai tad šodien uz darbu neiesi? — viņa uzprasīja un kā parasti atvēra logu un sāka slaucīt putekļus.

—  Nē. Strādāšu mājās. Zini, muterīt, Žanis vakar uzvarējis Andžeju Kovaļski!

—   Nu, un tad? — māte turpināja uzkopt istabu.

—   Nu, kā tu vari tā runāt? — es neizpratnē paskatījos uz māti.

Viņa pasmaidīja.

—   Bet pasaki, dēls, — kam no tā kāds labums? Man šķiet, cilvēku lielākai daļai gluži vienalga, kurš kuru tai ringā piekauj.

—   Bet es? Kad es piedalījos sacīkstēs, tev arī bija vienalga, vai uzvaru es vai mans pretinieks?

—   Jā, dēls … — māte pārtrauca strādāt un apsēdās man blakus. — Lai gan … dažreiz es vēlējos, lai tu zaudētu.

Es biju pārsteigts un nemaz nemēģināju to slēpt.

—   Kādēļ? Ne es, bet tu taču izteici vēlēšanos, lai nodarbojos ar boksu.

—   Jā. Es gribēju, lai tu kļūsti stiprs un lai tu pēc iespējas mazāk sajustu bailes, un lai tu pierastu pie zaudējumiem … Uzvaras un panākumi apreibina, bet neveiksmes cilvēkam liek daudz rūpīgāk ieskatīties sevī un citos un palīdz tiekties pēc panākumiem. Es, dēls, esmu gandrīz pārliecināta, ka galvenokārt tikai zaudējumi liek cilvēkiem kaut ko iegūt. Ja mums nekā netrūktu … ja viss būtu …

—   Bet kā tad mums, muterīt, trūkst?

Māte ilgi klusēja.

—   Mums? Varbūt mums, dēls, nekā arī netrūkst, bet… mums katram atsevišķi? Tev jau pirms pieciem gadiem, varbūt pat ātrāk sāka veidoties un izveidojās sava — tikai tava dzīve, un, gribēdama vienīgi labu, es tai pieskāros pēc iespējas retāk. Katram ar savu dzīvi jāmēģina tikt galā pašam. Un es nešaubos, ka tu, Ričard… Zaudējot kādu cilvēku, lai cik tas dārgs un tuvs arī nebūtu, vēl nenozīmē, ka mēs zaudējam arī dzīvi vai dzīve mūs. Lai gan… dažreiz šķiet, ka tas cilvēks, ka tieši viņš ir visa mūsu dzīve… Un tas ir baigi… Un neko labāku mēs vairs nespējam vēlēties. Bet patiesībā jau tā nav. Viens cilvēks nekad nevar atsvērt to, ko spēj dot visa dzīve, lai gan bez šā cilvēka mums dažreiz var būt ļoti grūti.

Māte atkal apklusa, nodūra galvu un ar pirkstu galiem nervozi plucināja lupatu, ar kuru nupat bija slaucījusi manu grāmatplauktu.

—       Pēdējā laikā, — māte, nepaceldama galvu, turpināja, — es arvien biežāk sāku domāt par to, ka cilvēki varbūt būtu daudz laimīgāki, ja viņi spētu … neiemīlēties.

—  Tu pašlaik runā par mani?

—       Par tevi, par citiem … un par sevi. Par mums abiem, Ričard.

—   Par mani nevajag, — es asi teicu.

Māte beidzot pacēla galvu un, it kā juzdamās par kaut ko vainīga, vairījās man ieskatīties acīs.

—       Mēs, Ričard, pēdējā laikā ļoti reti esam tā no sirds izrunājušies. Jau tad, kad tu mācījies vidusskolā, es tev sāku atļaut rīkoties patstāvīgi, jo biju un esmu pārliecināta, ka tava izvēle vienmēr būs pareiza un tu vienmēr būsi godīgs. Es tev ļāvu rīkoties ar sevi un savu dzīvi, kā tev pašam patīk un kā tu atrodi par labāku.

—       Un tagad tu pēkšņi manī esi vīlusies? — es, nedaudz satraukts, uzprasīju.

—       Nē, nē, es taču to neesmu teikusi. Es droši vien tevī nekad, dēls, nevilšos, jo esmu taču tava māte. Iespējams, ka tevī kādreiz vilsies vai jau ir vīlušies vienīgi citi cilvēki. Es to nedrīkstu.

Man atkal kļuva labi un silti, un es viegli uzliku rokas uz mātes pleciem.

—       Paldies tev, muterīt. Arī man dažreiz šķiet, ka nelietis es nekad neesmu bijis.

—       Ko tu vakar vakarā darīji? — māte painteresējās.

—   Biju «Lunā». Dzēru kokteiļus un dejoju.

—   Viens?

—  Nē, — es iesmējos. — Tur jau parasti viens neiet.

—   Tur parasti iet ar Andu, vai ne?

—   Nē, — es atbildēju. — Ne vienmēr.

—  Vai tu šai meitenei, Ričard, nenodari pāri? — māte atkal šķita norūpējusies.

—  Nē, — es viņu nomierināju. — Par to tu vari būt pilnīgi droša. Es viņai laikam neko nevaru dot un tādēļ neko nevaru arī atņemt. Es viņu ne reizi neesmu pat noskūpstījis. Mēs esam tikai darba biedri un labi draugi. Un mums šad tad patīk pasēdēt «Lunā» vai «bāriņā». Es īsti nezinu, kādēļ, bet man šķiet, ka mēs abi apzināti vai neapzināti mēģinām kaut kam vai arī paši sev pierādīt, ka vīrietis un sieviete var satikties, var aiziet uz krogu, var iedzert un dejot, var kopā pavadīt nakti, nedomājot par gultu. Varbūt tādēļ, ka neviens netic, ka tas iespējams, un, ja mēs to kādam pateiktu, mūs noturētu par slimiem vai vienkārši muļķiem. Pat lāga zēns Žanis. Varbūt patiešām mēs arī esam muļķi, bet tādi nu mēs esam.

—   Paklausies, dēls, — māte atkal neveikli ierunājās. — Es te pirmīt sāku … mēs runājām par mīlestību, par satiktu un zaudētu cilvēku … par tevi… bet tagad es gribētu parunāties … aprunāties … kā tu domā?

—   Par ko, muterīt?

—   Par mani.

—   Par tevi? — es izbrīnījies pārvaicāju.

—  Nu jā, Ričard… — māte joprojām nespēja neko sakarīgu pateikt. — Jo… ko tu par mani zini?

—   Bet pagaidi! — es iesaucos. — Man šķiet, ka to, kas man jāzina, es arī zinu.

—   Bet tas nav viss, — māte teica.

—   Iespējams, — es viņai piekritu. — Bet vai tad man … Tev ir kādi noslēpumi?

— Nē, — māte noteikti atbildēja. — Bet es tomēr gribētu … Tagad tu jau esi pieaudzis, Ričard. Bet kādreiz… tu nebiji. Tas nemaz nav tik sen. Pirms tevis bija tavs tēvs. Es par viņu tev esmu daudz stāstījusi, lai gan … varbūt es visu to, Ričard, izdomāju. Es viņu nemaz tā īsti nepaspēju iepazīt. Mēs kopā nodzīvojām tikai pusgadu. Tikai… bet tas bija pietiekami, lai mēs viens otru iemīlētu un būtu laimīgi, un tādi mēs droši vien būtu vēl ilgi, ja ne tas nolādētais karš… Kad tu piedzimi, Ričard, es pati patiesībā biju vēl bērns. Sāpes, izmisumu, vientulību, bailes un pat mīlestību nomainīja rūpes. Visa dzīve pārvērtās vienīgās un nepārtrauktās rūpēs par tevi. Un tikai naktīs, kad tu biji aizmidzis, man bija laiks atcerēties sevi un citus. Es tevi nosaucu par Ričardu, lai šo vārdu nekad neaizmirstu, lai man to vajadzētu izrunāt vienmēr, katru dienu un stundu, kamēr vien dzīvošu, kaut kā naivi ticēdama, ka tavs tēvs mūs dzirdēs, ka viņš uzzinās, kā mums abiem iet, ko mēs darām, vai esam priecīgi vai abi raudam. Gadu pēc karā pie manis atnāca kāds cilvēks un pateica, ka mūsu tēvs, Ričard, ar savu grupu kaut kur Igaunijā nokļuvis aplenkumā un pēc tam neviens no viņiem dzīvs nav redzēts. Man palīdzēja tevi iekārtot bērnudārzā, bet pati iestājos medicīnas institūtā. Es sev zvērēju, ka visu savu turpmāko dzīvi veltīšu cīņai pret nāvi. Un tā mēs abi, Ričard, mācījāmies. Un es vienmēr priecājos, redzēdama, ka tu audz lielāks, nodarbojies ar sportu un neesi nekāds vārgulis. Arī es biju laimīga, kad biji laimīgs tu. Kad satiki Mariku, kad mīlējāt viens otru, kad smējāties, es priecājos jums līdzi. Un tikai tavās kāzās, Ričard, es pēkšņi sapratu, ka tu esi izaudzis jau pavisam liels un kļuvis patstāvīgs, bet es … Man kļuva skumji. Es pirmo reizi sāku domāt… Es visu savu dzīvi esmu dzīvojusi tikai tev, Ričard, savām atmiņām un citiem. Bet es taču … Tev es esmu tikai māte un citiem — dakterlte, bet… es taču esmu arī sieviete…

—   Un tu to man gribēji pateikt?

—  Jā, lai tu, dēls, saprastu.

—   Essaprotu. Es jau to visu laiku sapratu. Tu mūsu mājā gribi ievest kādu cilvēku?

Beidzot māte ilgi un uzmanīgi ieskatījās man acīs un, it kā jūtoties par kaut ko vainīga, pakratīja galvu.

—  Ne jau mājās, dēls, bet savā dzīvē. Un var būt, ka viņš tur jau ir ienācis.

Es jau to nojautu. Pēdējā laikā māte bija stipri pārvērtusies, viņa vairs neizskatījās tik nogurusi, viņa vēl bija jauna, viņa pēc darba bieži kaut kur gāja, ar kādu droši vien satikās, bet ko viņa domāja, ko juta, ko vēlējās? Es neko nezināju. Nu esmu kaut ko tomēr uzzinājis… Bet kādēļ māte jutās tik neērti, kādēļ viņa par to visu pat nedaudz kaunējās? Vai tiešām tikai tādēļ, ka esmu jau liels un viņas vecumā parasti nemēdz … Muļķības! Kas gan tas par vecumu! Mātei ir tikai četrdesmit septiņi gadi.

—   Es tevi saprotu, muterīt. Esmu jau patiešām pieaudzis un maz pamazām sāku apjēgt, ko dzīve un mīlestība spēj ar mums izdarīt. Piedod man, bet es tikai pēdējā laikā tā nopietni sāku domāt par tevi. Es vēlos, lai tev, man, mums visiem būtu ļoti labi, es gribu, es vienmēr gribēšu, lai starp cilvēkiem viss būtu skaists un tīrs. Es nevaru to izskaidrot, bet man ļoti patīk, kad cilvēki smaida. Tā-tad viņiem viss kārtībā. Bet tu, muterīt, smaidi tik reti… Droši vien tādēļ, ka bieži sastopies ar nāvi un cilvēku sāpēm un ciešanām. Es tevi apbrīnoju, jo pats to nekad nespētu. Un tādēļ gribu, es ļoti gribu, lai arī tu beidzot būtu laimīga, jo tas ir baigi, ja tavā dzīvē esmu tikai es, slimnīcas palāta un morgs … Un es pašlaik neko citu nevēlos kā to, lai tu kādu dienu, jau rīt, ienāktu pie manis, pasmaidītu un pateiktu: «Viss kārtībā, veco zēn.»

Māte pasmaidīja, ļoti jauki un mīļi pasmaidīja, noglāstīja man galvu un pateica: — Mans mazais, labais puika …

Sekundes, minūtes, un minūtes veidoja dienas, un dienas veidoja nedēļas, nedēļas — mēnešus, un Laiks turpināja skriet, tas skrēja ātrā, vienmērīgā tempā, tā jau tas nepagurdams skrien miljardiem gadu un turpinās skriet, un neviens to nekad nav apsteidzis un uzvarējis, lai gan mēģinājuši daudzi, bet vienmēr nācies zaudēt, un cilvēki to saprot un tomēr turpina cīnīties, jo patiesībā mēs neko nevaram zaudēt, zaudējot mūžīgajā sacensībā ar Laiku, mēs iegūstam — Dzīvi un visu to, ko Dzīve mums dod un ko mēs no tās varam un spējam paņemt.

Es paņēmu bērnību un skolas gadus, jaunību un pirmo prieku, un pirmo meiteni, un pirmo mīlestību; es paņēmu treniņus un boksa ringu, un pirmās uzvaras, un pēdējos zaudējumus, un Mariku, un atkal Mariku … Mēs sākumā satikāmies gandrīz vai katru dienu, pareizāk sakot, gandrīz vai katru vakaru, gājām uz kino un teātri, viņa nāca man līdzi arī uz sporta sacensībām, bokss viņai nepatika, Marika labprāt skatījās basketbolu un futbolu, mākslas vingrošanu, un kādās sacensībās Marika, mana bijušā sieva, ieguva pirmo vietu, viņa pēc meitas piedzimšanas atkal bija atguvusi lielisku sportisko formu, bet es Marikai neteicu, ka tā ir sieviete, kuru kādreiz esmu mīlējis un kopā nodzīvojis četrus gadus, es viņai neko neteicu un nestāstīju, un viņa arī neko neprasīja, un es Marikai neko nejautāju par viņas pagātni, mani ta neinteresēja, un arī viņa neko nestāstīja, un tas bija labi; mums svarīga likās tikai šodiena, tas vakars, ko pavadījām kopā, vasarā mēs vairākas nedēļas nodzīvojām uz laukiem pie maniem radiniekiem, dzērām pienu, sauļojāmies, vedām sienu, ķērām foreles, aizgājām ciema klubā uz balli un uz laukiem nosvinējām arī Līgo svētkus, un tajā naktī, tajā visīsākajā naktī mēs pirmo reizi gulējām kopā, viņa no manis neprasīja nekādus solījumus, es Mariku ieguvu tāds, kāds es biju, un tādu, kāda bija viņa. Pagalmā vēl liesmoja ugunskurs, kaut kur vēl skanēja dziesmas, bet mēs gulējām nesen nopļautā sienā, tas smaržoja pēc ziediem, zemes un saules, un vasaras, un pēc visa tā, kas cilvēkiem liek tiekties vienam pie otra; un tas, kad mēs uz pasaules palikām vieni, kad viss pazuda, kad nebija vairs ne pagātnes, ne nākotnes, ne šodienas, ne vakara, ne nakts, tikai tu un es, tikai mēs, man vienmēr paliks atmiņā kā mirklis, ko nekad Laiks nevarēs savā skrējienā uz Mūžību paņemt līdzi, jo tas pieder tikai mums un tā arī vienmēr paliks tikai mūsu — tavs un mans.

Vasara aizgāja ātri, un pavisam nemanot pienāca rudens. No debesīm vienmuļi krita pelēkas asaras, un raudāja māju jumti, un raudāja koki. Vējš pamazām tos izģērba kailus, un, kad pienāks ziema, tiem noteikti sals. Bet šis sals būs jāpārcieš, arī cilvēki gaidīs pavasari, kā vienmēr gaida viens otru.

Kad ar Mariku atgriezāmies pilsētā, mēs satikāmies retāk. Es to uzreiz pat nepamanīju, tikai vēlāk ievēroju, ka viņa sāk apzināti no manis izvairīties, kaut kas viņu mulsināja, kaut kas traucēja, viņa droši vien man gribēja kaut ko pateikt, bet neko nepateica. Viņa, kā vie»nmēr, bija mīļa un maiga, mēs gājām uz kino, sporta zālēm vai teātri, tikai viņa nekad vēl nebija atnākusi pie manis un viņa vēl ne reizi mani nebija uzaicinājusi pie sevis. Marika vienmēr atļāva pavadīt tikai līdz durvīm, un tās man nekad neatvērās.

Un tad es iedomājos, ka viņa droši vien ir precējusies, tādēļ fi^ko ari nestāsta, nekad neuzaicina pie sevis un pēdējā laikā vispār vēlas mani redzēt pēc iespējas retāk… Un tā nakts, tā vienīgā nakts tagad varbūt viņai šķiet kā nejaušība, kā neliels solis sānis no pierastā ceļa, ko tagad jācenšas aizmirst vai nožēlot… Tam bija grūti ticēt, jo viss toreiz bija pārāk patiess, lai būtu neīsts un negribēts. Nē, nē, Marika grib būt kopā ar mani un pie manis, citādi nemaz nevar būt, viņa tikai no kaut kā baidās, kaut ko grib pateikt, bet nepasaka, grib palikt, bet aiziet… Grib atnākt, bet paliek …

Tovakar mēs norunājām satikties «Lunā», man bija dažas stundas laika, un es pelēkajā rudens lietū nesteigdamies bridu pa lapu noausto rudens segu, cilvēki steidzās, cilvēki bēga no vēja, lietus un drēgnuma, cilvēki steidzās pie siltuma, pie savām krāsnīm, kamīniem un centrālapkures caurulēm; cilvēki gāja uz mājām.

Nejauši biju nonācis uz ielas, kur dzīvoja Hedviga. Ātri uzskrēju pa kāpnēm līdz ceturtajam stāvam un nepieklauvējis atvēru durvis. Istabā skanēja Hedvigas balss. Nostājos koridorā un ieklausījos.

«Nāves nav. Ir tikai mūžīgais, nepārtrauktais un nekad neapturamais dzīvības skrējiens. Nāvi, tāpat kā jebkura veida iznīcību, izdomā cilvēki paši. Un tikai mēs paši sev sagādājam sāpes un pārdzīvojumus, nelaimes un bēdas. Paši raudam un paši pārdzīvojam sev sagādātās ciešanas. Nāves nav. Cilvēks, kuru es mīlu, nekad nevar nomirt, nevar aiziet bojā, tu vienmēr būsi mans, jo tevi vienmēr sargāšu es un mana mīlestība. Tu dzīvosi tik ilgi, kamēr uz šīs pasaules dzīvošu es.»

Hedviga apklusa. Pēc tam es dzirdēju viņas soļus, viņas vienmērīgos, nesteidzīgos soļus, un atkal balsi,

tikai tagad viņa vārdus izrunāja citādā intonācijā, klusāk un pārliecinošāk.

«Tu dzīvosi tik ilgi, kamēr uz šīs pasaules dzīvošu es.»

Atvēru durvis un skaļi iesaucos:

—   Cau, Hed!

Hedviga no negaidītā traucējuma satrūkās, bet tūlīt sāka smaidīt.

—   Cau, Rič! Es šorīt tieši par tevi domāju!

—   Arī es par tevi domāju, Hed.

—       Ceru, ka neko sliktu? — Hedviga uzprasīja un uz mazā galdiņa nolika prāvu papīru kaudzīti.

—   Nu, protams, Hed!

—        Un ko tu domāji? — Hedviga ātri sakārtoja matus un apsēdās uz dīvāna malas. Viņas kājas gandrīz pilnīgi nosedza modernā māksi kleita. Es apsēdos viņai iepretim uz veca, pavisam nemoderna atzveltnes krēsla un iztaisīju drausmīgi nopietnu ģīmi.

—       Es domāju, kādēļ jūs ar Viktoru joprojām vēl neesat apprecējušies.

Hedviga sāka smieties.

—   Un tas tev šķiet svarīgi?

—        Jā. Es nez kādēļ gribu, Hed, lai jūs abi būtu laimīgi. Tik laimīgi, lai jūs apskaustu visa pasaule. Es gribu …

—        Un arī es gribu, Rič. Un Viktors grib. To grib visi, tikai diemžēl ne visiem tas izdodas. Bet mums ar Viktoru … Mēs jau esam, Rič. Bet ar kāzām gan vēl jāpagaida. Tās notiks pēc tam, kad Viktors atgriezīsies …

—        Kur tad viņš atkal brauks? Varbūt šoreiz uz ārzemēm?

—        Nē, nē, Ričard, viņš tuvākajās dienās brauks līdzi kādai ekspedīcijai fotografēt kalnus. Viņš tur būs vairākas nedēļas. Nu, bet kā tev, Ričard? Tu tik sen nebiji ienācis.

—   Tu neticēsi, bet es esmu iemīlējies, un man pašam tas šķiet ļoti dīvaini, jo biju pārliecināts, ka spēšu mīlēt tikai vienreiz, gluži tāpat, kā spēšu nodzīvot tikai vienu dzīvi. Bet es tomēr atkal iemīlējos, vēlreiz … Marikā …

Hedviga no pārsteiguma pat pielēca kājās.

—  Viņa atgriezās?

—   Nē, — es atbildēju. — Tā, Hed, ir cita Marika. Pie manis atgriezās vienīgi uz laiku pazudusī ticība sievietēm un viņu vārdiem. Tagad es, Hedvig, jūtu, ka atkal rokās turu gabaliņu dzīves, un tas man ir dārgs, un to es negribu zaudēt.

—   Nu, redzi, Ričard! — Hedviga atkal apsēdās. — Arī es jūtu apmēram to pašu. Tas liekas neticami, bet esmu saņēmusi jaunā oriģināllugā galveno lomu! Tu dzirdi, Ričard!?

—   Dzirdu, Hed. Es tevi apsveicu! Tavs sapnis beidzot piepildījies. Bet tomēr mums jāapzinās, ka sapņi, katra vēlēšanās un alkas pēc piepildījuma vienmēr saistās ar risku. Tu vari šo jauno lugu izgāzt, Viktors kalnos var aiziet bojā, un es …

—   Tā nerunā, Ričard! — Hedviga iekliedzās, un viņas lielajās acīs pazibēja bailes. Un šķita, ka šis kliedziens izlauzās no mazā dzīvoklīša un pārskanēja pāri visai pilsētai, varbūt pāri visai pasaulei… — Tā nerunā, Ričard, — Hedviga čukstus atkārtoja. — Tā nevajag, Rič.

Hedviga, dziji noliekusi galvu uz krūtīm, apklusa. Es piecēlos un sāku staigāt pa istabu. Skapis, grāmatplaukts, mazs, apaļš galdiņš, pie sienas tās pašas fotogrāfijas un tas pats dīvāns, uz kura nosviestas zeķes, tas pats vecais, ļodzīgais krēsls, šeit nekas nav mainījies. Un tas galu galā nav arī svarīgi. Varbūt daudziem cilvēkiem vecas lietas atgādina viņu bērnību. Svarīgi vienīgi, lai nepārtraukti mainītos pats cilvēks. Mantas var palikt. Tikai cilvēkam vienmēr kaut kur jāiet un pie kaut kā jānonāk.

Es piegāju pie galda un pāršķirstīju tur noliktās papīru lapas.

—   Vai šī ir tā jaunā luga?

—   Jā, — Hedviga beidzot pacēla galvu.

—   Un kas tai lugā īsti notiek, un ko tu tur spēlēsi? — es painteresējos.

Hedviga uzreiz atdzīvojās un strauji piecēlās kājās.

—   Es tajā spēlēšu sievieti, kura netic nāvei, — Hedviga teica. — Viņa spēj ticēt vienīgi dzīvībai un mīlestībai.

Hedviga paķēra lugas manuskriptu un ātri pašķīra dažas lapas.

—   Paklausies, Ričard! Es tev tūlīt nolasīšu viņas pēdējo monologu!

Hedviga nostājās istabas vidū, pacēla augšup savas slaidās, baltās rokas, seja pārvērtās, tā pēkšņi sastinga un kļuva nekustīga, tikai acīs bija dzīvība, tās ar dīvainu, neparastu gaismu izstaroja izmisumu, sāpes un savādu, uzreiz nesaprotamu pārliecību.

«— Nāves nav. Ir tikai mūžīgais, nepārtrauktais un nekad neapturamais dzīvības skrējiens …»

Un es uzreiz atcerējos tēvu, kuru redzu tikai sapņos un savā iztēlē un kurš kara sākumā bija kritis kaut kur Igaunijā, varbūt sašauts kā siets, varbūt kāda šāviņa saplosīts, saārdīts, un atcerējos, ka pirms dažām dienām mātei bija nomiris kāds pacients, ko nespēja glābt ne operācija, ne zāles, pat ne brīnums, un kā māte to pārdzīvoja, un atcerējos, kā pirms nedēļas biju aizgājis mātei līdzi uz slimnīcas morgu un tur gulēja kāds bārdains vīrs, un viņš bija miris, un tur vēl gulēja kāda pusmūža sieviete, un arī viņa bija mirusi, un tur vēl gulēja jauna, ļoti skaista meitene, man viņa šķita dzīva, bet arī viņa bija mirusi, un tur vēl gulēja plecīgs puisis, kuram uz kakla rēgojās svaiga, ļoti dziļa rēta, un arī viņš bija miris. «Hronisks alkoholiķis,» māte ar galvu parādīja uz bārdaini. «Galīgi sabeigtas aknas. Sieviete slimoja ar vēzi, meitenei izdarīts kriminālaborts, viņa noasiņoja, mēs ne ar ko nevarējām līdzēt, bet puisis bija jūrnieks, dzērumā kāvušies ar nažiem …»

—   Tas viss ir muļķības, Hed! — es viņu pārtraucu. — Nāve ir. Tā pastāv, un tā kuru katru dienu var skart jebkuru no mums. Cilvēks var aiziet bojā arī…

Hedviga lēni nolaida rokas, viņas seja atdzīvojās, tajā atspoguļojās dusmas, un viņa nikni pateica:

—   Ej prom, Ričard! Lūdzu, piecelies un aizej!

Un es aizgāju. Lēni aiz sevis aizvēru durvis, trešais, otrais, pirmais stāvs, un atkal es stāvēju uz ielas, un atkal man sejā sitās lietus, zem kājām krita koku lapas — dzeltenas, brūnas, sarkanas… Lielajam māksliniekam Dabai apgāzusies krāsu kaste… Cilvēki steidzās, joprojām kaut kur steidzās, droši vien, lai kādu satiktu

Marik, es nodomāju, arī es eju tev pretim, es eju pie tevis, Marik …

«Lunas» «japāņu zālē» iepretim mūsu galdiņam sēdēja vairākas jaunas sievietes, garlaikodamās sūca kokteiļus, smējās un pārējiem apmeklētājiem uzkrītoši demonstrēja savas kājas, zeķes un daļu no apakšveļas; mēs ar Mariku sēdējām pie loga, nelielais orķestris skaļi atskaņoja blūzu, un izkaltušais trompetists velti un ļoti nesekmīgi centās atdarināt Luisu Armstrongu, es vēlreiz paskatījos uz jautrajām sievietēm un skaidri zināju, ka viņas mājās vienas neies …

— Kaut kāda dīvaina smeldze ir visos šais blūzos, — Marika sacīja, — kaut kādas ilgas un nepie

pildītas cerības. Sī mūzika mani vienmēr padara mazliet skumju.

Pagaidi, — sacīju es. — Mūziķi droši vien tūlīt saks spēlēt tvistu vai šeiku, bezrūpīgo čarlstonu vai kvistepu. Mēs varēsim dejot un dejojot aizmirst tos nelaimīgos nēģerus. Lai viņi dzied savus blūzus, mēs klausīsimies kaut ko jautrāku un, ja ar to vēl nepietiks, palūgsim, lai orķestris atskaņo kaut ko no Raimonda Paula. Tas mūs lieliski uzjautrinātu un iedvestu milzīgu pašpaļāvību saviem spēkiem. Mums, Marik, nebūtu ne mazākā iemesla būt skumjiem.

—   Tas jau ir pāri, Ričard, — Marika pasmaidīja. — Vīns nomierina. Man šķiet, ka tagad mēs esam iebriduši kādā sarkanā dārzā vai ļoti sarkanā jūrā un virs mums peld sarkani mākoņi un sarkans miers. Sarkani putni un sarkana mūzika.

—  Tas tev droši vien no vīna, — es teicu. — Tas satrauc un rada cilvēkā nemieru.

—   Pašlaik ir tieši tā, kā vajadzīgs, kā varbūt bija vajadzīgs jau sen. Šādus mirkļus vai šādas stundas man nācies piedzīvot pavisam reti. Ne jau vīns, Ričard.

—   Kas tad, Marik? — es ātri pajautāju.

Viņa paskatījās caur plato logu, Rīga mirdzēja krāsainās ugunis, šķita, ka pilsēta deg, ka tā liesmo lielā ugunsgrēkā, pēc tam viņa paskatījās zālē, un arī tur pie griestiem dega ugunis, un tās mirdzēja daudzajās vīna glāzēs, cigarešu galos un sieviešu acīs. Mirdzēja Marikas mati un viņas sarkanā brokāta kleita. Marika ilgi, ilgi, kā hipnotizējot, kā skaitot lūgšanu, kā kaut ko ļoti, ļoti vēloties, kā gaidot piepildījumu vai kādu atrisinājumu, raudzījās manā nedaudz apmulsušajā sejā un acīs, es šo skatu izturēju un nodomāju, ka tā varbūt daži cilvēki skatās dažus mirkļus pirms nāves vai arī tad, kad negribot jāizģērbjas kailiem.

—   Tu, — Alarika klusi pateica, lai gan tas atkal skanēja kā šāviens.

Es to cerēju, es zināju, ka viņa agrāk vai vēlāk to pateiks, un tomēr es neko vēl nesapratu.

—   Tad kādēļ tu no manis izvairies? Kādēļ mēs pēdējā laikā tik reti satiekamies, bet tik bieži esam vieni?

—   Es neesmu viena, — Marika atbildēja.

—   Un tā jau ir pienācis rudens.

—   Es nekad neesmu viena, — Marika atkārtoja.

Tātad viņa tomēr ir precējusies, es nodomāju.

Bet tagad tas jau vienalga. Es viņu gribu, un viņai vienmēr jābūt pie manis vai man pie viņas. Es nekad to nespēšu izskaidrot, kādēļ man Marika patika, kādēļ es viņu mīlēju, kādēļ viņu gribēju redzēt arvien biežāk un līdz sāpēm sajust. Un nekad to necentīšos uzzināt, jo vienmēr būs bail, ka var pazust, ka tad noteikti pazudīs šī dīvainā, neparastā, neizprotamā tieksme vienam pret otru. Un vēl es tad atcerējos savu bijušo sievu, atcerējos mūsu pēdējo dienu un visu, ko mēs toreiz runājām, un kā man toreiz sāpēja un kā es viņu lūdzos, un kā viņa tomēr aizgāja, un iedomājos, ka varbūt pat šovakar sieviete, kas sēž man blakus, arī aizies no kāda puiša, aizies no vīra, un viņš tāpat varbūt lūgsies, jo arī viņam sāpēs, un nolādēs Mariku un to vīrieti, pie kā viņa aizies… Pasaule tomēr iekārtota ļoti dīvaini. Gandrīz vienmēr zem cilvēku mīlestības un laimes smeldz kāda cita nelaime …

—   Mēs, Marik, satiekamies vidēji reizi mēnesī, — es sacīju. — Tagad rudenī un ziemā tas droši vien noliks vēl relak.

—   Kādēļ tu skaiti? — Marika nopietni pavaicāja. — Kāda tam nozīme?

—  Varbūt tiešām nekāda. Varbūt patiešām svarīgi

ir vienīgi tas, ka mēs vispār satiekamies. Bet es gribu, Marik …

Marika saņēma manu roku un to cieši saspieda.

—   Nevajag, Ričard …

—   Vajag. Tu pati zini, ka vajag.

—       Seit? — Marikas acis kļuva lielas un tumšas. Pavisam tumšas. Kā jūra naktī, es nodomāju.

—        Vai tiešām šeit piederas runāt tikai par konjaku, vīniem un cigaretēm? Bet, kamēr cilvēki tempļus pagaidām ceļ vienīgi dieviem, mēs par mīlestību varam runāt un to pielūgt visur. Lai tikai tā būtu. Kāda tam nozīme, kur pašlaik atrodamies un kas notiek ap mums? Mēs, Marik, esam vieni. Sis mirklis atkal ir mūsu.

Marika domīga pašūpoja galvu.

—       Varbūt, Ričard. Par to mēs gandrīz varam nešaubīties — šis mirklis patiešām ir mūsu. Un varbūt mēs klāt varam paņemt vēl stundu, varbūt visu šo vakaru un visu nakti. Bet rit? Kas ar mums notiks rīt? Vai mēs varam notvert un iegūt arī kaut ko pastāvīgāku?

—   Jā, — es atbildēju.

—   Tu to zini droši?

—       Jā. Es nekad nesāktu runāt, ja par to nebūtu pārliecināts.

—   Par ko?

—  Par sevi. Un par to, ko jūtu un gribu.

Marika nez kādēļ kļuva skumja.

—   Nevajag, Ričard. Tu neko nezini.

—       Tu man esi vajadzīga, Marik. Un neko vairāk zināt es negribu. Varbūt vienīgi…

—       Nevajag, Ričard, — Marika jau kuro reizi atkārtoja.

—   Pasaki man kaut ko, — es viņai palūdzu.

—   Ko?

—   Kaut ko tadu, kam tu netici.

Marika atkal manī paskatījās ar to dīvaini neizprotamo skatienu, un grūti bija pateikt, vai viņa pašlaik sevi kaut ko pieņem vai atraida. Marikas garie mati spuldžu gaismā liesmoja kā aizdedzināti un ari acis, seja un sarkanā kleita, un Marika pati. Viņas lūpas un vārdi.

—   Tu! — Marika pēkšņi pateica. — Tikai tu, Ričard. Piecus gadus es nevienam nebiju teikusi šo vārdu — tu. Visīsāko un tomēr visietilpīgāko. Es gribu to atkārtot vēlreiz, Ričard — tu. Piecus gadus es zināju tikai divus vārdus — mācības un darbs. Tagad esmu atkal uzzinājusi jau aizmirsto — mīlestība …

Zālē nodzisa gaisma, uz paaugstinājuma uznāca kalsnais trompetists, un orķestris sāka spēlēt tango.

—   Bet tagad, Ričard, uzlūdz mani uz deju! — Marika pasniedza roku, un viņa izskatījās, it kā nupat būtu iekarojusi kalna virsotni vai no pleciem novēlusi milzīgu smagumu, vai arī dažus vieglus un tukšus dzīves gadus, vai kā jauna, tikko iemīlējusies meitene. — Es gribu dejot!

Es cieši satvēru Marikas augumu, viegli ar lūpām pieskāros viņas kaklam un atkal sajutu Marikas ķermeni, Marikas stingro, balto ādu un Marikas pirmo skūpstu, un visapkārt atkal smaržoja zeme, koki un siens, kaut kur tālumā rēja suns, kaut kur tālumā skanēja dziesmas, kaut kur tālumā ausa rīts, un Marika gulēja man blakus nedaudz nogurusi un laimīga, un es no viņas krūtīm nopūtu dažus zā|u stiebrus, un Marika teica: «Mēs esam lieli grēcinieki, Ričard.» Var jau būt, Marik. Var jau būt, ka mēs tādi arī bijām. Bet tu šovakar pirmo reizi runāji par mīlestību, tas viss tomēr bijis ļoti nopietni, un tādēļ mēs nedrīkstam šķirties, lai nāk pelēkais rudens un baltā ziema, lai nāk garie vakari un īsās dienas, mums jābūt kopā, es šais vakaros gribu dzirdēt tavu balsi un smieklus, gribu dzirdēt, kā tu stāsti par savu darbu un nākotnes iecerēm, gribu redzēt, kā tu atnāc mājās, kā tu vāzēs ieliec ziedus un uzklāj galdu, gribu redzēt, kā tu pirms gulētiešanas izģērbies un, apgūlusies man blakus, atkal saki: «Mēs esam lieli grēcinieki, Ričard.» Un es tev atbildētu, ka tas nav tiesa, ka mēs patiesībā esam vislaimīgākie, visskaistākie cilvēki uz šīs lielās zemeslodes, darām tikai to, ko cilvēki, kas mīl viens otru, parasti dara — ceļam sev jaunu pasauli…

—   Tu taču tam tici, Marik? Lūdzu, pasaki, ka tu tam tici!

—   Ticu, Ričard. Sev par nelaimi, es dzīvē nekad vēl neesmu melojusi.

Orķestris apklusa, un mēs atgriezāmies pie galda.

—   Iedzer, Marik, — es piepildīju glāzes. — Iedzersim šo dzelteno pasaku, šo mazo brīnumdari un nedomāsim, ko darīsim pēc tam.

—   Varbūt patiešām, Ričard … — Marika pacēla glāzi un kļuva domīga. — Labāk nedomāt… Varbūt patiešām svarīgs un nozīmīgs ir tikai tas, ko cilvēks izjūt un dara pašlaik, šajā mirklī, šajā dienā. Jo ej nu sazini, kas ar tevi var notikt rit…

—   Vispār — jā, Marik, — es piekritu. — Kaut kur jau tik bieži runāti, dzirdēti vai lasīti vārdi. Mēs tikai tos atkārtojam, kā atkārtojam daudz ko tādu, ko citi darījuši pirms mums. Bet nekas briesmīgs jau nenotiks. Ne rīt, ne pēc gada. Vismaz tam jātic. Un kas gan ir vissliktākais, kas cilvēku var piemeklēt? Nāve? Varbūt…

—   Nē, Ričard, ne tā, — Marika teica. — Vissliktākais — būt vienam vai dažreiz — bezcerīgi iemīlēties … Cilvēki ļoti bieži nāvi izvēlas kā labāko variantu.

—  Vājie, Marik, tikai vājie.

Marika ātri izdzēra glāzi un tikpat ātri nodūra galvu.

—       Vai tev, Ričard, kāds ir… iespļāvis sejā? — viņa klusi, gandrīz čukstus pavaicāja.

—  Nē. Man ir tikai situši, — es apmulsis atbildēju.

—       Un vai tu, Ričard … Vai tu zini, ko nozīmē būt vienam, kad nepieciešams būt divatā?

—       Varbūt, Marik, tikai par to es pašlaik negribētu runāt.

—        Un vai tu esi kādreiz padomājis, kādēļ mēs tikai vienam vai dažiem esarn atzinušies mīlestībā, — Marika, pacēlusi galvu, turpināja, — bet tik daudzus neieredzam vai vienkārši nicinām?

—       Paklausies, Marik, — es teicu. — Man šķiet, ka tagad mums par to nevajadzētu runāt.

—   Bet par ko tad, Ričard?

—       Par kaut ko citu. Mēs jau pirmīt sākām. Parunāsim par tevi un mani. Padomāsim par rītdienu. Kādēļ runāt par vientulību, ja esam divatā? Kādēļ atcerēties pagātni, ja mums ir nākotne?

—        Un ko tu iesaki rītdienai? — Marika uzprasīja. Viņas tumšajās acīs atkal iedegās cerības un bailes.

—  Es aiziešu pie tevis un palikšu.

—   Kur … Ričard?

Marika uz mirkli ar abām rokām aizklāja seju, lai neko neredzētu. Bet es redzēju, es redzēju viņas sejā, acīs un lūpās pavīdam pārsteigumu un prieku, un sāpes … Viņa droši vien atcerējās savu vīru, es nodomāju, un to, ka es pie viņas nekādi nevaru aiziet un nevaru palikt. Un, ja tas tā patiešām ir, tad tev, Marik, būs jānāk pie manis. Bet kaut kādas agrāk izdarītas kļūdas dēļ mēs nedrīkstam palaist garām izdevību atkal būt laimīgiem. Mums taču, Marik, tā māja, tā pils, tā pasaule, tas vecais siena šķūnis kaut kad ir tomēr jāuzceļ…

—   Mums jāpaliek kopā, Marik.

—  Cik ilgi?

—   Visu laiku. Vienmēr. Ļoti iespējams, ka tas nav sevišķi ilgi…

—   Nevajag, Ričard. Es jau tev pirmīt teicu — nevajag,— Marika lūdzās, un tai pašā laikā jutu, ka viņa vēlas, lai vēl kaut ko saku.

—   Ja tu man netici, Marik… To pierādīt es varu, vienīgi paliekot kopā ar tevi.

—   Jā, Ričard. Es neticu, — Marika sacīja un paskatījās zālē, kur kārtējo reizi atskanēja mūzika un dejotāju pāri viens otram kaut ko čukstēja, teica un aicināja. Tur ritēja pierastā un tomēr nekad neatkārtojamā mīlestības teātra kārtējā izrāde… — Es ticu šai gaismai, mūzikai, es ticu konjaka reibumam un ticu šim mirklim. Es ticu šim vakaram, es varu pat noticēt tev un taviem vārdiem, bet es neticu, Ričard … Es vairs nevienam neticu. Un neticu mīlestībai. Varbūt tā vienkārši ir tikai nepieciešamība, kas liek citiem un mums būt kopā. Bet kādēļ tad jāsaka vārdi, kādēļ jāsola, kādēļ vispār jārunā?

Man Marikas kļuva žēl. Viss atkārtojas, es nodomāju. Nekas cilvēkos nemainās. Pirmā vilšanās, dzīve savedusi kopā vienā mājā, vienā istabā, vienā gultā divus cilvēkus, kuri nevar saprasties, un mēs jau vairs neticam … nevienam un nekam. Skumji. Bet ne jau dzīve, Marik. Mēs taču paši izvēlamies sev partneri. Un turpmāk neticēt nav ne mazākā iemesla, lai arī tas otrs izrādītos pēdējais nelietis. «Viens cilvēks nekad nevar atsvērt visu dzīvi,» es atcerējos mātes vārdus.

—   Es zinu, ka tas ir vissliktākais un visnevajadzīgākais, ko cilvēks var darīt — neticēt mīlestībai, — es teicu. — Tas ir visbaigākais bezcerīgums. Tā vairs nav dzīve. Iespējams, ka pašlaik runāju kā visu zinošs astoņdesmitgadīgs sirmgalvis, bet… Es zinu, ko nozīmē būt vienam. Es esmu redzējis, kā aiziet mans cilvēks. Es esmu dzirdējis — «tu man vairs neesi vajadzīgs». Man ir bijuši tādi brīži, kad domas par mīlu pārvērtušās izsmieklā par cilvēku un viņa jūtām. Un varbūt tieši no tevis man vajadzētu izvairīties vai pat bēgt. Tieši no tevis.

—   Kādēj?

—   Tādēļ, ka arī tevi sauc Marika …

—   Kāda nozīme vārdam?

—   Sis vārds man tagad atgādina …

—   Un tu gribi, lai es …

—       Nē, Marik, nē, ne to. Es gribu, lai tu un es … lai mēs vairāk ticētu nekā neticētu. Es gribu, lai mēs spētu vairāk izjust to, kas mūs vieno, nekā to, kas mūs šķir.

Orķestris vairs nespēlēja, pie pretējā galdiņa blakus sievietēm bija apsēdušies divi puiši, sievietes smējās, oficiantes vienaldzīgām sejām pieņēma pasūtījumus, un pār Rīgu jau bija nolaidusies nakts.

—   Kas, Ričard?

—       Mūsu pagātnes, Marik. Es gribu, lai mēs spētu pārvarēt to, kas ir bijis. •

—       Un kas mūs varētu vienot? — Marika pavaicāja, un viņas balss joprojām skanēja skumji. Viņa joprojām man neticēja. Bet kādēļ, Marik, kādēļ?

—       Tikai mīlestība un varbūt vēl nākotne, — es teicu.

—       Ai nē, Ričard! — Marika neticīgi pašūpoja galvu. — Man šķiet, ka tieši tā mūs izšķirs.

—   Nerunā muļķības, — es skarbi pateicu.

—       Es nevaru, Ričard, — Marika atkal nolieca galvu, un man šķita, ka viņa nav tālu no asarām. — Es nevaru lūpas, uz kurām kāds … es tev tās nevaru pasniegt skūpstam.

—        Izbeidz, Marik! — es skaļi teicu, un man bija vienalga, vai to apkārtējie dzird vai ne. — Tu to jau esi darījusi. Un tev pirms manis vispār nekas nav bijis! Dzirdi? It nekas! Mums viss sākās tikai no tā brīža, kad satikāmies. Kad es gāju tev līdzi un kad tu nāci līdzi man. Tas bija sākums, bet turpinājums ir šodien, un turpinājums būs rīt, pēc desmit, trīsdesmit gadiem. Turpinājums būs visa mūsu turpmākā dzīve. Bet tai ir jābūt mūsu, Marik! Dzirdi? Tikai mūsu! Mēs nedrīkstam tajā ielaist nevienu, it nevienu no mūsu pagātnēm, lai cik tas arī nebūtu grūti.

—   Tas nav iespējams, Ričard, — Marika teica, un tagad viņas klusajā balsī skanēja nožēla. — Par vēlu. Mums vajadzēja satikties pirms pieciem gadiem. Es vairs nevaru dzīvi sākt tikai no šodienas. Es vairs nevaru pilnīgi atteikties no savas pagātnes. Man no tās kaut kas tomēr jāpaņem līdzi.

—   Nevajag, Marik, — tagad lūdzos es.

—   Vajag, Ričard, — Marika nopietna teica, paliecās uz priekšu un ilgi, ilgi skatījās manā sejā un acīs, acīs un sejā, viņa skatījās manī, un tad, no sevis nometot pēdējo smagumu un it kā jau paredzot manu atbildi un visu, kas sekos pēc tam, Marika iekšēji atbrīvojās un mierīgi pateica:

—   Man ir bērns, Ričard. Nekur, it nekur mēs no savām pagātnēm nevarēsim aizbēgt. Un nevajag.

Zālē nodzisa gaisma. Orķestris spēlēja atvadu valsi. Nogurušās oficiantes nokopa brīvos galdiņus. Daži pāri dejoja pēdējo deju. Trompete izkliedza pēdējo prieku — atvadu sveicienu aizejošai dienai… Viss.

—  Nu redzi, Ričard, — Marika teica, un es blāvajā puskrēslā nevarēju saskatīt ne viņas acis, ne seju. — Piedod, ka to nepateicu agrāk, tu būtu ieguvis milzīgi daudz laika un šai laikā droši vien arī jaunu draugu, bet man to pateikt bija ļoti grūti…

Es gulēju savā istabā uz sava vecā dīvāna un ilgi nevarēju aizmigt. Mātei bija nakts dežūra, viņa varbūt pašlaik veic kādu neparedzētu operāciju vai sēž blakus kāda smaga slimnieka gultai un mēģina to nomierināt, mēģina atvieglot viņa sāpes un ciešanas, bet man ar savām jāmēģina tikt galā pašam, tikai pašam; kaut kur pilsētas ielās uz depo aizbrauc pēdējais tramvajs un pēdējais autobuss un uz mājām steidz puisis, pavadījis savu meiteni, un viņam uz lūpām vēl deg pēdējie vārdi un pēdējais skūpsts; ļoti skaisti ir būt laimīgam, bet es tonakt jutos kā sasists un dusmojos uz dzīvi, lai gan to nemaz nevajadzēja, dzīve nekur nebija vainīga, neviens nebija vainīgs. Man atkal vienkārši nepaveicās, un viss. Un Marikai kādreiz nav veicies. Un atkal viss? Bet tā nedrīkst, tā nedrīkst būt. Ja es viņu atstāšu, viņai būs ļoti grūti. Un man būs ļoti grūti. Bet tagad aiziet pie Marikas ir gandrīz neiespējami. Protams, es nevienu mirkli nebiju tik naivs, ka būtu iedomājies Mariku kā nevainīgu meiteni, jo viņai jau bija divdesmit pieci gadi, un Marika bija pārāk skaista, lai ne reizi viņu kāds nebūtu mīlējis. Es visu to zināju, es pat pieļāvu, ka viņa ir precējusies, bet nevarēju pieņemt, ka viņai ir bērns, tas jau bija ļoti nopietni, par daudz nopietni, lai, pakļaujoties tikai jūtām, sāktu būvēt sev nākotni. Es līdz šim domāju — katrs cilvēks spēj aizmirst pagātni, ka dažreiz pat vajag aizmirst, lai tā netraucētu rītdienu, bet tagad sapratu, ka tas nav iespējams. Laikam patiešām mums katram no tās kaut kas jāpaņem līdzi — dažreiz to darām ar prieku, dažreiz jānes līdzi kā nevajadzīgs smagums, bet tomēr jānes. Kur gan citur to liksi? Dažreiz mēs varbūt varam aizbēgt no nākotnes, bet, acīm redzot, no pagātnes nekad. Es Mariku mīlēju, viņai varētu būt arī desmit bērnu, tas neko nemainītu, bet vai es spēšu mīlēt ari viņas bērnu? Vai spēšu? Un vai bērns mani gribēs un pieņems kā tēvu? Un vai vispār tas iespējams? Katram bērnam jābūt savam tēvam, un katram tēvam jābūt savam bērnam. Sai gadījumā nekas tamlīdzīgs nenotiks. Un tādēļ es dusmojos uz gadījumu, kas mūs ar Mariku saveda kopā, dusmojos uz sevi, uz Marikas pagātni, uz dzīvi. Un pats uz sevi.

Nākošajā dienā aizgāju pie Viktora un visu izstāstīju. Saimniece, pie kuras Viktors dzīvoja, viņa rīcībā bija nodevusi arī verandu, un tur Viktors iekārtoja darbnīcu.

Viktors nervozi pārcilāja aparātus un kaut ko ilgi meklēja galda atvilktnēs. Viņš bija ģērbies siltā treniņtērpā, uz grīdas gulēja piepildīta mugursoma, bet pie vienas no verandas sienām karājās vairākas fotogrāfijas, kuras kopumā attēloja cilvēka dzīvi — mazs, smejošs bērns, dabas ainava, divu iemīlējušos skūpsts, kailas sievietes siluets, Hedvigas portrets, kara invalīds ar kruķiem, divi ļoti veci cilvēki, kapi, atkal mazs, smejošs bērns.

Viktors ilgi klusēja, un ari es klusēju.

—   Ko tu tagad darīsi? — viņš beidzot ierunājās.

—   Nezinu. Es gribu vēl padomāt.

—        Domā vien, vecīt, domā! — Viktors iesaucās. — Lielisks smadzeņu treniņš! Bet domājot tu nekad nespēsi pieņemt pareizo lēmumu. Vismaz šai gadījumā. Ja visi iemīlējušies domātu, tad tici — neviens nekad nebūtu apprecējies.

—   Beidz muldēt! — es atmetu ar roku.

—       Varbūt man labāk kaut ko uzdziedāt? — un Viktors sāka svilpot kādu pazīstamu melodiju.

—   Tev ir kaut kas ko iedzert? — es uzprasīju.

—       Nav. Tu taču zini, ka dzeru tikai tad, ja mani kāds uzcienā, — Viktors smējās.

—  žēl.

—       Nu, nu, veco zēn! — Viktors turpināja ironiski smaidīt. — Es ceru, ka tu par pašnāvību vēl nedomā?

—       Nē, cienījamo meistar! — es iekliedzos un piecēlos kājās. Atkal jau kuro reizi atcerējos savu bijušo sievu un to, kā viņa no manis aizgāja, un atcerējos

Mariku, viņas bērnu un viņas vīru, kas bija pametis šo ģimeni, un atcerējos mātes stāstītos traģiskos gadījumus, kas notikuši un notiek mīlestības dēļ, un zināju, ka tik daudzas laulības izjūk un tiek šķirtas, un mani pārņēma dusmas un naids pret visu to. — Es domāju par mūsu vētraino gadsimtu, kurā cilvēki, trakā ātrumā skriedami pēc savas skaistās un laimīgās nākotnes, bieži aizmirst viens otru noglāstīt, bet nekad neaizmirst iesist. Vai tu esi ievērojis, ka cilvēki bieži baidās paņemt kādu sev līdzi, jo daudz vieglāk taču ir atgrūst! Un arī es to gribu darīt! Mēs tik bieži jūtamies neveikli, kad jāpasaka mīļi vārdi, visbiežāk mēs tos nemaz nezinām, bet lamāties protam visi. Mēs bieži mēdzam pasmieties vai pat paņirgāties par cilvēku intīmajām jūtām, bet reti kad tās apbrīnot. Kas būtu jādara, lai dzīvē un cilvēkos visu to izskaustu? Kas būtu jādara, Viktor, lai cilvēks cilvēkam beidzot sāktu ticēt un mēs spētu viens otru darīt tikai laimīgus? Es nezinu, un arī tu to nezini, lai gan esi pārliecināts, ka to spēj māksla. Tu maldies, Viktor! Ko cilvēkiem dod tas, ko tu dari? Ko cilvēkiem dod jauna luga vai jauns romāns? Neko! Vai tie spējuši cilvēkos kaut ko izmainīt? Nē! Viņi tāpat turpina melot, nīst, ir egoisti un liekuļi, un daudzi izjūt vientulību un sāpes un viens otram netic, un viens otru piekrāpj. Tad kam ir vajadzīgas tavas bildes, Viktor, kam vajadzīgs nokrāsots audekls vai aprakstīts papīrs?

Viktors stāvēja, atspiedies pret verandas sienu, un turpināja ironiski smaidīt.

— Tas ir aizkustinoši, ka tu pēdējā laikā tik intensīvi nododies pārdomām, bet māksla, Ričard, tāpat kā mīlestība, ir jūtas, un prāts tur neder. Protams, vecīt, cilvēki neatkarīgi no manis un mana darba turpinās melot, būs neuzticīgi un liekuļos, un, skatoties uz šo aktu un vispār uz kailu sievieti, ņirgs un kaut vai savās domās to aptraipīs, bet cik tādu būs? Un velns ar viņiem, Ričard! Lai viņi ņirdz! Tu kā bijušais bokseris tiem varēsi iegāzt pa zobiem! Bet mums nešaubīgi jātic, ka tas, ko darām vai darīsim, ir vajadzīgs, varbūt pat nepieciešams. Bez tā nevar, veco zēn.

— Dažreiz domāju, ka divdesmit pieci gadi nemaz nav tāds sevišķi cienījams vecums, — es turpināju. — Mēs patiešām kaut kur vēl esam zēni. Pieauguši bērni, bet cik maz ir tādu, kas jau nebūtu pievilti vai kādu pievīluši paši! Divdesmit piecu gadu vecumā tu vairs nesastapsi nevienu meiteni, bet tikai jau daudz ko piedzīvojušas sievietes. Tev tikpat kā neizdosies atrast tīru, vēl neievainotu dvēseli, bet gandrīz vai ik uz soļa tev pretī nāks jaunas šķirtenes un jaunas vientuļās mātes. Kādēļ, Viktor? Es gribu zināt, kādēļ tik daudzi cilvēki tā alkst mīlestības un kādēļ tik daudzi to nolād? Kādēļ mīlestībā bieži pretīgais ir pārsvarā pār skaisto? Kādēļ mīlestība cilvēkā ierosina tik daudz kā cēla un laba, un kādēļ šī pati mīlestība varbūt jau nākošajā dienā spēj visu to nokaut? Kādēļ tik reti mīlestība aiz sevis atstāj laimi, bet tik bieži — sāpes, neticību un bērnus, kuriem visu mūžu jādzīvo bez tēviem? Labākajā gadījumā viņus mīlēs un noglāstīs vienīgi kaut kādi onkuļi. Un šie onkuļi varbūt varēs viņu mātēm būt vīri, bet nekad nebūs šiem bērniem tēvi.

Es atkal apsēdos un, visu to pateicis, jutos vēl vairāk noguris, vēl vairāk sadauzīts. Paskatījos vēlreiz uz smejošo bērnu, Hedvigu, uz kailās sievietes siluetu, kas droši vien arī bija Hedviga, uz abiem vecīšiem, uz kapiem, uz bērnu, bērnu, bērnu, viņš smējās un, pats sevi vēl neapzinādamies, jau vēlējās, lai viņam vienmēr blakus būtu māte un tēvs, māte un tēvs… Bet tev jau būs. Tev jau ir, un tādēļ vari smieties. Bet man nebija tēva, un es zinu, ko tas nozīmē. Pat tagad, jau izaudzis liels un kļuvis patstāvīgs, es bieži izjūtu viņa trūkumu. Es zinu, ko nozīmē augt bez teva. Un cik daudziem bērniem vēl būs jāizaug vieniem! Es Marikai pat neuzprasīju, kas viņai ir — puika vai meitene. Un vai man tagad pret Mariku ir kaut kāds pienākums vai ne? Un vai tādu vienmēr uzliek kopā pārgulēta nakts? Bet kad cilvēkam īsti jāsāk uzņemties atbildība par saviem vārdiem, rīcību un vienam par otru? Un vai vispār šādai atbildībai jāpastāv? Varbūt mums jāatbild tikai katram par sevi? Es taču neesmu vainīgs par Marikas neizdevušos dzīvi, par viņas pagātni. Bet pagaidi, Ričard! Nupat tu mēģini apmānīt pats sevi. Pagātni liec mierā, tu viņai varbūt esi izpostījis šodienu un varbūt kaut ko arī no nākotnes. Protams, vienai naktij nav izšķīrējas nozīmes, svarīgas un nozīmīgas ir visas tās dienas, ko esi pavadījis kopā ar viņu, un viss, ko tu šais dienās esi teicis. Bet kaut ko tu esi teicis… tu esi atzinies mīlestībā .. Un, lūk, tieši tas, Ričard, uzliek vislielāko pienākumu, jo līdz ar šo atzīšanos Marikā izraisīji cerības, kaut kādus sapņus un ticību nākotnei, lai gan viņa teica, ka tai neticot, teica tikai tādēļ, ka visu jau paredzēja … Bet to viņa varbūt tikai teica, varbūt patiesībā Marika ticēja, noteikti vēlējās ticēt man un mīlestībai, ko mēs viens otrā izraisījām, un man nav tiesību … Atkal šīs tiesības! Galu galā tā es varu vēl sajukt prātā!

Viktors pienāca pie manis un ar roku uzsita pa plecu.

—  Tā es arī īsti nesapratu, Rič, ko tu galu galā gribi?

—   Arī es to nesaprotu, es nezinu, Viktor! Es tikai zinu, ka man dzīvē nevajag slavas. Es to necentos iegūt pat tad, kad cīnījos ringā. Man nevajag mierinājuma. Man nevajag skaistas sievietes. Man nevajag arī naudas. Es vēl joprojām, Viktor, nezinu, ko man vajag. Mariku? Rakstīt reportāžas par sporta spēlēm? Varbūt vēlāk uzrakstīt, kādu es iedomājos īstu, cilvēku cienīgu mīlestību? Varbūt ne vienu, ne otru, ne trešo. Varbūt es vienkārši gribu sajust, ka esmu kaut vienam vajadzīgs. Un zināt, ka no tā, ka esmu, vismaz vienam kļūst labi. Un tagad man šķiet, ka es to zinu.

Viktors kādam fotoaparātam nomontēja objektīvu un, to rūpīgi ietinis vilnas drānā, iebāza lielajā mugursomā.

—  Tu atkal kaut kur brauksi?

—  Jā, jau rīt, — Viktors cieši aizsprādzēja somu.

—   Kur?

—       Uz kalniem, vecīt! Apmēram tapat, kā citi brauc uz pīlēm! — Viktors smaidīja.

—  Viens?

—       Nē. Kopā ar grupu no politehniskā institūta. Un šai grupā būs arī tavs draugs Žanis Lapsiņš.

—  Kādēļ tev tur jābrauc?

—       Vai tu esi kādreiz bijis Tjanšana kalnos? — Viktors, pagriezies pret mani, uzprasīja. Viņa acīs jau mirdzēja tālo kalnu sniegs.

—  Nē.

—  Nu, lūk, vecīt! Arī es neesmu bijis!

Un man pēkšņi nez kādēļ kļuva bail par Viktoru. Es nevaru izskaidrot šo baiļu cēloni, bet man šķita, ka redzu Viktoru pēdējo reizi.

—        Paklausies, Vik… Vai tev nekad nav ienācis prātā, ka tas ir milzīgs risks, ka tu vari aiziet bojā … tajos Tjanšana kalnos? Tu taču neesi alpīnists. Tu esi mākslinieks.

—        Nē, vecīt, nekad! — Viktora seju joprojām greznoja šis pārlieku optimistiskais smaids. — Tu taču vari aiziet bojā, arī šķērsojot ielu vai miegā izkrītot no gultas. Un, ja vispār runājam par risku… risks patiesībā ir visa dzīve. Risks ir mīlestība, bērnu radīšana, katra iecere un apņemšanās, salikšanās un atsacīšanās, viss ir risks. Bet cilvēks par to nedomā, cilvēks tomēr dzīvo, mīl, rada bērnus, kādu satiek un no kāda aiziet, kaut ko pieņem un no kaut kā atsakās, un kādēļ es gan nevarētu aizbraukt uz kalniem? Man tas ir nepieciešami.

—   Un ko Hedviga?

—   Kad pārbraukšu, mēs apprecēsimies.

—   Kādēļ tu to neizdarīji agrāk?

Viktors teatrāli noplātīja rokas.

—   Nebija naudas!

—   Bet varbūt nebija …

—   Bija! — Viktors mani pārtrauca. — Ja tā nebūtu, es nekad viņu neiedrošinātos atvest pie sevis. Redzi, veco zēn, es pārāk labi pazīstu to, ko mēs saucam par mīlestību, un zinu, ko tā spēj ar mums izdarīt. Es zinu, vecīt, ka mīlestība ir ne tikai laime, bet arī pienākums. Mīlestība nav apmātība, bet gan skaidrība.

—   Jūs droši vien abi būsiet ļoti laimīgi, — juzdams skaudību, es teicu. — Jums viss ir skaidrs. Jūs visu zināt. Tu pat zini vai vismaz esi pārliecināts, ka zini, kādēļ tev jākāpj tajos kalnos un kādēļ tu nevari nekāpt. Jūs visu varēsiet sākt no jauna vai arī turpināt jau iesākto. Un tad, kad jums piedzims mazais, jūs skaidri zināsiet pat to, ka šis bērns ir jūsu … Tikai jūsu…

Viktors kaut ko gribēja teikt, bet tai brīdī atvērās durvis un pie mums ienāca Hedviga. Viņai mugurā bija jauns, spilgti krāsains svīteris, garās bikses un pie rokas melna somiņa.

—   Hello, māksliniece! — es viņu sveicināju.

—   Hello, Ričard! — Hedviga pasniedza man roku. — Kur tu atkal biji pazudis?

—   Mēģināju aizmirst pagātni un jau šodien nodzīvot arī rītdienu. Nu, bet ko tu? Vai drīz būs pirmizrāde?

—   Jā, pēc divām nedēļām, — Hedviga paziņoja un sasita plaukstas. — Ja jūs, zēni, zinātu, kā es uztraucos!

—   Būs jau labi, mazā! — es teicu un paskatījos uz bārdaino fotogrāfu, kurš kā iemīlējies vidusskolnieks priecājās par Hedvigas atnākšanu. — Tikai žēl, ka tieši tai laikā Viktors kāpelēs pa kalniem.

—   Tu pat nevari iedomāties, kas tie būs par uzņēmumiem!— Viktors atbrīvojās no flegmātiskā prieka, kļuva nopietns un izmeta savas garās rokas pret verandas baltajiem griestiem. — Kalni un virs tiem — cilvēks!

—   Kādēļ? — es izbrīnījos. — Tas jau ir bijis.

—  Ej ellē ar savu mūžīgo «kādēļ»! — Viktors ierēcās un pievilka sev klāt Hedvigu.

—   Eju, — es teicu un satvēru durvju rokturi. — Tikai kalni, Viktor, nav mirklis. Tie jau ir mūžība.

—  Jā, — Viktors iekarsis vēl ciešāk piekļāva trauslo Hedvigu, un viņa acīs atkal vizuļoja sniegs. — Bet es mūžībā pārvērtīšu cilvēku, kurš šos kalnus uzvarēs un kurš uzvarēs sevi un briesmas. Es notveršu to mirkli, kad cilvēks kļūst varens, kad viņš kļūst lielāks par kalniem un skaidrāks par gaismu. Es gribu notvert to mirkli, kad cilvēks kļūst kaut kas vairāk par patiesību.

—  Tas viss skan ļoti jauki, — es viņam atbildēju, — un var būt, ka tā arī būs, tikai žēl, ka pēc tā visa jābrauc tik tālu.

—   Tu jau aizej? — Hedviga, redzot mani pie durvīm, pajautāja.

—  Jā. Es pirmizrādē sēdēšu pirmajā rindā. Lai tev veicas, mazā, un arī tev, meistar!

Pagaja divas nedeļas. Pagāja četrpadsmit pārdomu pilnas dienas. Un šajās dienās es ne reizi nesatiku Mariku, es viņai pat ne reizi nepiezvanīju, un viņa ne reizi nepiezvanīja man. Iespējams, ka rīkojos nepareizi, varbūt pat negodīgi un mani varēja noturēt par vāju vai gļēvuli, bet es jutu, apzinājos un skaidri sapratu, ka man pirmo reizi dzīvē jāpieņem izšķīrējs lēmums, kas noteikti ietekmēs visu manu turpmāko dzīvi un Marikas dzīvi, un viņas bērna dzīvi. Tas viss bija pārāk nopietni, un par to nopietni vajadzēja padomāt. «Mīlestība ir jūtas, un prāts tur neder,» Viktors teica. Bet, kā redzi, veco zēn, dažreiz tomēr jāpadomā, jo mīlestība ir ne tikai pienākums un skaidrība, bet arī milzīga atbildība, un es pilnīgi fiziski šo atbildību sajutu un sapratu, ka ar cilvēku jūtām un nākotnēm nedrīkst spēlēties, kā mēs kādreiz bērnībā spēlējāmies ar rotaļlietām; ja kāda no tām mums saplīsa, vecāki vienmēr nopirka jaunu, bet vai ir tāda vieta, kur varētu nopirkt jaunu dzīvi? Un vai kaut kur ir tāda vieta, kur mēs saplēsto dzīvi varētu nodot remontā? Un kas to izlabos? Es zinu, Ričard. Tomēr ir viens tāds vecs, vecs meistars, vienīgais uz visas pasaules, un viņa vārds ir — Mīlestība …

Es pacēlu klausuli, nepacietīgi uzgriezu numuru un jau pēc dažiem mirkļiem izdzirdu priecīgi pārsteigto Marikas balsi. «Ričards?» — «Jā, Marik,» es sacīju, «šeit runā Ričards Janovskis, un šis pilsonis ļoti vēlas šodien pēcpusdienā tevi satikt, viņš tevi nav saticis ļoti ilgi, un viņš ir noilgojies pēc tevis, viņam visu laiku ir pietrūcis tavs tuvums un tava balss, un tu pati, un viņš atkal tevi vēlas satikt, un zini — tai pašā vietā, kur viņš tevi vasaras sākumā ieraudzīja un satika pirmo reizi un kur viņam pirmo reizi radās vēlēšanās iet tev līdzi …»

Es noliku klausuli un sāku smaidīt kā nesekmīgs skolnieks, kurš nupat dabūjis pirmo piecnieku …

Es sēdēju aiz sava redakcijas galda, blakus istabā Anda klabināja rakstāmmašīnu, un man pirmo reizi

radās vēlēšanās viņu noskūpstīt; gar atvērtajām durvīm sabozusies pagāja mūsu māksliniece, un es viņai skaļi uzsaucu: «Cau, Vizmiņ!» Viņa apstājās, sirdīgi uz mani paskatījās un konstatējoši noteica: «Baigais!» — un tas no viņas mutes skanēja gandrīz vai kā uzslava; man pretim sēdēja mūsu vecā kurjere, ar lielu interesi šķirstīja jaunākos poļu modes žurnālus un apmierināta smaidīja. Un kā gan ne! Tur uzskatāmi bija redzama viņas tālā, sen pagājusī jaunība … Istabā ienāca Pēteris, nervozi noņēma savas zeltītās acenes un pagalam neapmierināts sāka stāstīt par mūsu basketbolistu vakardienas neveiksmi un ka komandu beidzot vajadzētu reorganizēt… Vajadzētu, nu, protams, Pēter, vajadzētu, tik daudz ko vajadzētu, šodien taču ir tāda diena, bet istabā ieskrēja druknais Ēriks, ātri izstāstīja dažas anekdotes, un viņš gribēja mums vēl pastāstīt… bet skaļi, pārāk skaļi zvanīja telefons, es pacēlu klausuli un izdzirdu Zaņa Lapsiņa tālo uztraukto balsi. «Ričards? Paklausies, Rič, es tev zvanu no… Tu mani dzirdi? Pavisam riebīgi, Rič. Viktors nositās. Dienu pirms kāda piectūkstošnieka sturmēšanas mēs kopā palikām pēdējā bāzē. Uz virsotni gāja tikai pieci veči. Viktoram atļāva viņus nedaudz pavadīt, lai varētu uzņemt šturma sākumu. Viņš aizgāja pārāk tālu, tas bija pret visiem noteikumiem, viņš pārāk aizrāvās un nepamanīja kādu plaisu… Tu klausies, Rič? Ričard? Tu klausies?» Žanis klausulē bļāva, bet es to nometu uz galda. Vēl viens sitiens. Dzīve noteikti ir pasaules absolūtais čempions, es nodomāju, un no viņas sitieniem izvairīties ir daudz grūtāk nekā ringā. Un arī Viktors to nespēja. Izvairīties varētu vienīgi tad, ja necīnītos, bet arī to Viktors nespēja. Tāds nu viņš bija. Un tāds viņš tagad arī paliks — nemainīgs …

Vējš un rudens kokiem jau sen bija notriecis pēdējās lapas, un tagad tie stāvēja vientuļi un kaili. Un šķita, ka tie izkalti no akmens. Gribējās tiem pieiet klāt un sajust, ka tur tomēr vēl elpo dzīvība.

Es apstājos netālu no Zinību nama stiklotajām durvīm, man garām brauca mašīnas, trolejbusi, autobusi un garām padrāzās ugunsdzēsēji, kaut kur dega vai arī notika mācības, un garām steidzās cilvēki, pūta auksts vējš, un virs galvas kā putni riņķoja mākoņi, melni, ļoti melni mākoņi, šķita, ka tos kāds aplējis ar darvu, un tad notika brīnums — no šiem melnajiem mākoņiem sāka krist balts, balts, neparasti balts sniegs …

—     Labdien, Ričard!

Manā priekšā stāvēja Marika, viņas matus sedza maza, balta cepurīte, gaišs mētelis ar baltu apkaklīti, balti zābaki un balti cimdi. Un gaiša, priecīga cilvēka seja. Viņa ir kā sniegavīrs, es nodomāju, tikpat balta un tīra. Un varbūt mums jāpaliek šai aukstumā, lai tas tik ātri neizkustu …

—     Ļoti labi, Marik, —,es teicu.

—     Tu esi labs, — teica Marika un ar roku pieķērās manam elkonim. — Es tevi ilgi gaidīju.

Mēs nogriezāmies uz Komunāru laukuma, un man vajadzēja priecāties par Marikas atnākšanu un par viņas vārdiem, bet vārdi kaut kur iestrēga pakrūtē, un es klusēju.

—     Tu esi ļoti nopietns, Ričard … Vasarā šeit vienmēr sēž pārīši… šeit strādā kāds vecs fotogrāfs, un viņš fotografē tikai bērnus … Skaties, šim kokam vēl ir tik daudz lapu … Tev nepatīk, Ričard, ka es …

—     Patīk, Marik, — es apstājos un viņu cieši pievilku pie sevis. — Tas viss ir ļoti jauki, Marik, tikai šodien …

—    Mēs varam klusēt, Ričard. Tā droši vien būs labāk.

—            Piedod, — es sacīju. — Man tevi vajadzētu paņemt uz rokām un iznest cauri visai pilsētai, bet diemžēl es to šodien nevaru.

—     Vai kas noticis?

—     Es to izdarīšu kaut kad citreiz, Marik.

—     Kas ir noticis, Ričard?

—            Varbūt tu pati nemaz nezini, manu mazo sniega- vīr, kā tevi vajadzētu mīlēt! Un nekad neprasot — kādēļ un par ko.

—            Dzirdi, Ričard? Tu esi pavisam bāls. Nu, pasaki, kas ir noticis!

—            Tu, Marik, man esi iedevusi tādu bagātību, kuru es nekad nespēšu iztērēt. Tu esi pasaules vislielākais baņķieris. Tu esi…

Marika pacēlās uz pirkstgaliem un mani noskūpstīja.

—            Es esmu laimīga, — viņa klusi pateica. — Bet tagad iesim.

—             Jā, Marik, — es piekritu un pēkšņi nepazinu pats savu balsi. — Mēs iesim … tikai ne tur, Marik … mums jāiet… mēs aiziesim … Vēlreiz piedod, ka tevi nesagaidīju ar smaidu, bet saproti, Marik… šodien …

—            Kas ir noticis, Ričard? — Marika izbijusies pieķērās mana mēteļa atlokiem. — Nu, beidzot pasaki, lūdzu, — kas ir noticis?

—            Nekas, Marik, nekas, — mēģināju sevi nomierināt un velti kaut uz brīdi aizmirst to, ko es zināju. — Mēs tagad katrs aiziesim uz savām mājām, es uzģērbšu labāko uzvalku, tu uzģērbsi savu greznāko kleitu, un mēs vakarā aiziesim uz teātri. Tur notiks kādas lugas pirmizrāde, man ir divas biļetes pirmajā rindā, mēs būsim skaists pāris, Marik, visi uz mums skatīsies un varbūt pat apskaudīs.

—     Ričard …

—            Un pēc tam es tevi uz dažām minūtēm atstāšu, aiziešu pie Hedvigas un viņu apsveikšu ar pirmo

lielo lomu, un novēlēšu panākumus, novēlēšu laimi un veiksmi un pēc tam pateikšu … man viņai jāpasaka …

—     Kas, Ričard? Kas tev viņai jāpasaka?

—     Viktors ir aizgājis bojā … Dzirdi, Marik? Aizgājis bojā ir cilvēks… Mēģinot mirkli pārvērst mūžībā, pats kļuvis par mūžību …

Teātrī mēs ieradāmies apmēram pusstundu pirms izrādes sākuma. Es biju ļoti uztraucies, luga mani sevišķi neinteresēja, es tikai visu laiku domāju, es nepārtraukti domāju, kā saudzīgāk Hedvigai pateikt… Mīļais dievs, kā gan es viņai to pateikšu? Bet pateikt vajadzēja. Lai Hedviga to labāk uzzina no manis nekā no svešiem.

—     Lūdzu, pagaidi, — es Marikai teicu un aizgāju uz aktieru istabām. Tur visur bija jūtams pirmizrādes uztraukums, visi kaut kur skrēja, kaut kas bija pazudis, cits citu skaļi sauca, daži kaut ko klusi pie sevis murmināja, kāds puisis spēlēja ģitāru, direktors izmisis meklēja režisoru, režisors lādēdamies meklēja dekoratoru, viss te gāja juku jukām, es kādai jaunai aktrisei pajautāju, kur varu sastapt Hedvigu, viņa nez kādēļ nobijās vēl vairāk un pazuda, un tad atvērās blakus esošās durvis un man pretim iznāca Hedviga. Viņa bija tērpusies baltā vidusskolas izlaiduma kleitā, viņa smaidīja, un varēja redzēt, ka viņa ir laimīga. Man noreiba galva.

—     Ļoti labi, Rič, ka tu atnāci, — Hedviga teica. — Es tomēr mazliet uztraucos.

—     Būs jau labi, Hed, — es sevi saņēmu rokās un, redzot apgaroto Hedvigas seju, viņas acis, kurās dega visi teātra starmeši un skatītāju pārpildītā zāle, un tik ilgi gaidītā loma, un šī izrāde un mērķa piepildījums, es dažos mirkļos sev iestāstīju, ka tas viss ir muļķības, ko man šodien pateica 2anis Lapsiņš, ka tas viss ir nepatiesība, ka tas tā nevar būt. — Būs jau labi, Hed, — es pavisam mierīgā balsī atkārtoju. — Es par tevi turēšu īkšķi. Mēs abi ar Viktoru turēsim par tevi īkšķi.

—    Ko? — Hedviga pārsteigta iesaucās. — Viņš jau ir atgriezies?.

—     Nē, Hed, nē, — es pakratīju galvu. — Bet viņš taču vienmēr ir ar mums, vai ne?

—    Tu, Ričard, esi labs, labs, labs. Ja nebūtu Viktora, varbūt es būtu iemīlējusies tevī.

—     Nerunā tā, Hed. Tā nevajag.

—    Lūdzu, Ričard, ātri pārspļauj trīs reizes pār plecu! Man jāskrien.

Es to izdarīju, un Hedviga smiedamās aizskrēja.

—    Tagad viss būs kārtībā, Rič! — viņa vēl nosauca un pazuda.

Es atgriezos pie Marikas, un mēs iegājām teātra zālē. Sākās izrāde.

Smieklīgi, bet tagad es neko no šīs izrādes vairs neatceros. Tikpat kā neko. Man atmiņā palicis vienīgi lugas galvenās varones pēdējais monologs, kuru Hedviga norunāja tik spēcīgi un emocionāli, ka gribējās kliegt.

«Nāves nav. Ir tikai mūžīgais, nepārtrauktais un nekad neapturamais dzīvības skrējiens. Nāvi, tāpat kā jebkura veida iznīcību, izdomā cilvēki paši. Un tikai mēs paši sev sagādājam sāpes un rūpes, nelaimes un bēdas. Paši raudam un paši pārdzīvojam sev sagādātās ciešanas. Nē! Nāves nav! Cilvēks, ko es milu, nekad nevar nomirt, nevar aiziet bojā, tu vienmēr būsi mans, jo tevi vienmēr sargāšu es un mana mīlestība. Tu dzīvosi tik ilgi, kamēr uz šīs pasaules dzīvošu es.»

Kad mēs ar Mariku iznācām no teātra, sniegs turpināja snigt, mēs apsnigām gluži balti, un pilsēta bija apsnigusi gluži balta, un mums zem kājām gulēja balts, balts ceļš.

TEV

ATVĒLĒTAIS LAIKS

— Mēs tā iesim tālu? — viņa pavaicāja, viegli pieskaroties vīrieša plecam. — Tālu?

—       Kamēr tev nekļūs bail, — viņš atbildēja, uzsmaidot sievietes lielajām acīm, skaistajai sejai un lūpām. — Kamēr nepienāks nakts.

—       Man ar tevi nekad nav bail, — viņa atbildēja. — Mēs varam staigāt līdz ritam. Tikai žēl, ka priekšā jūra.

Viņi apstājās, un vīrietis ilgi un cieši raudzījās, kā sadusmojies vējš nikni plosīja milzīgo ūdens klajumu. «Tā dažreiz dzīve saplosa cilvēkus,» viņš nodomāja.

—      Zēl, — sieviete teica. — Mums vajadzēs iet atpakaļ.

—      Nekur mēs vairs nevaram atgriezties, — teica vīrietis. — Tagad mums nekas cits neatliek kā vienīgi iet uz priekšu.

—      Bet priekšā ir jūra, — sieviete atkārtoja.

—       Tad tā būs jāpārpeld, — vīrietis teica, un viņš izskatījās skaists un nežēlīgs.

—       Vai tad to var? — sieviete neticīgi pajautāja.

—       Var, — vīrietis atbildēja. — Es jau kādreiz to pārpeldēju. — Tagad mums tas jāpamēģina divatā.

—       Tas ir neprāts, — sieviete teica un atkāpās dažus soļus atpakaļ.

—       Bet vai tad milēt nav neprāts? — vīrietis atkal cieši viņu pievilka pie sevis. — Vai tas mūsu vecumā ir prātīgi darīts?

Sieviete neko neatbildēja, viņš tikai juta, kā viegli dreb viņas augums.

I DAĻA

Tad, lūk, kāda tu esi, nāve, Filips Grantovskis nodomā. Es jau biju to aizmirsis.

Melnais, ogļu putekļiem pārklātais jūras tvaikonis, ko untumainais kuģa īpašnieks nosaucis par «Balto Vēju», jau otro nedēļu stāvēja Rīgas ostā, gaidīdams, kad krāvēji iztukšos tilpnes.

Jūrnieki bezdarbībā slaistījās pa klāju un ostas apkārtni. Viss, ko varēja mainīt pret degvīnu, jau sen bija nodzerts. Un tagad mutes sausas. Varētu izdzert jūru.

Viņi skaudīgi vēroja citu kuģu iereibušos matrožus un stipri izkrāsojušās sievietes. Tās stāvēja turpat netālu no ostas, ostā un pie kuģiem. Tās stāvēja un aicināja. Citas skaļi, uzbāzīgi, citas ar smaidu, bet citas tikai stāvēja un klusēja. Nopietnas un nevienam nevajadzīgas lietas. Un tomēr — aicināja. Un tomēr — gaidīja. Un tomēr cerēja — kāds viņas pasauks, iedos paēst, iedzert, tad varēs pabūt siltumā, uzsmēķēt un vīrietis par katru glāstu samaksās. Un tad būs nauda. Un rīt varbūt varēs uz šejieni nenākt.

Cik?

Piedodiet! Bija tūkstoš deviņi simti divdesmit ceturtā gada agrs pavasaris.

Tu lādies, ka jāmaksā, un tu savukārt lādies, ka nemaksā. Sāda sieviete vienmēr bijusi laba un ejoša prece, un viņa savu zina. Nebaidies! Katrā ziņā tu savu naudu nebūtu izšķiedis velti. Bet mute ir sausa un kabata tukša. Un lamājies spāņu, angļu un ķīniešu valodās. Bet tā nu tas ir. Dzīvē jāmaksā nepārtraukti. Jāmaksā par visu. Par lielu un mazu. Par skaistu un pretīgu. Un katrs agrāk vai vēlāk arī samaksā, jo maksāt spējīgi ir visi.

Tu dzīvo, un tādēļ vien dzīvei kaut kas jādod pretī. No tevis prasa, tev pavēl un neviens nejautā, vēlies to vai ne. Maksā! Un tu nevari nemaksāt, ja vien gribi dzīvot.

Jāmaksā par to, ka esi mīlējis. Jāmaksā par to, ka esi melojis. Par to, ka esi teicis patiesību, un par to, ka esi dzīvojis.

Dzīve daudz biežāk mēdz sist nekā dāvāt glāstus. Lai gan runā, ka sit tikai vārgos. Mīlē stipros. Bet cik tad ir stipro? Cik tad ir skaisto, patieso? Cik cilvēku prot skaļi un patiesi smieties? Varbūt vienīgi bērni. Cik ir to, kas prot klusēt, ja jāklusē? Varbūt vienīgi mirušie. Un arī tad ne vienmēr. Protams, es pārspīlēju. Cilvēki ir labi. Tikai viņi ir vāji. Cilvēki ir skaisti, tomēr neglīto ir vairāk. Cilvēki savā būtībā nav ļauni, jūs to zināt, lai gan bieži varat sastapt nelieti. Cilvēki ir drosmīgi, bet lielākā daļa — gļēvi. Mēs vēl joprojām runājam čukstus.

Viens no «Baltā Vēja» kurinātājiem, acis nenolaidis, skatījās uz ielas sievieti. Viņa gar kuģi staigāja jau apmēram stundu. Turp un atpakaļ. Turp un atpakaļ. Kā pulksteņa svārsts — vienmērīgi, nesteidzoties. Rit sekundes. Rit minūtes. Bet kurinātājs žāvājās.

— Ej, paklau, — viņš uzrunāja uz klāja strādājošo bocmani. — Aizdod dažus latus!

Bocmanis bija labā omā, un kurinātājs šos dažus latus dabūja.

Viņš ātri pa trapu noskrēja lejā un piegāja pie sievietes. Pūta auksts ziemeļu vējš.

Kurinātājs paņēma sievieti aiz rnkas un apstādināja. Bet pulkstenis turpināja iet. Tikai tagad minūtes sāka ritēt daudz ātrāk. Nevienam vairs nebija jāgaida. Bija sagaidīts.

—  Vispirms vajadzētu paēst, — sieviete teica un sakoda lūpas.

—   Labi, — kurinātājs piekrita.

Viņi ātri aizgāja līdz ostas krodziņam un apsēdās pašā attālākajā zāles stūrī.

Kurinātājs klusēdams skatījās, kā sieviete kāri ēda. Viņš paskatījās arī uz viņas melnajiem matiem, bālo seju un tievajiem pirkstiem. Un paskatījās uz lielajām acīm un lūpām.

Visur jūs esat vienādas, kurinātājs nodomāja. Jaunas meitenes, kurām var dot četrdesmit gadu. Vienmēr izsalkušas, vienmēr tramīgas, vienmēr slimas, vienmēr bez naudas, vienmēr smejaties bez smiekliem, vienmēr esat rupjas, vienmēr, vienmēr… Nekad jūs neesat sievietes.

Kurinātājs juta, ka blakussēdētāja viņu nicina. Sievietes acīs kaut kas uzliesmoja un sāka degt. Jūrnieks saprata, ka tās ir vēl nenomirušā lepnuma drumslas, kuras iemirdzas, kad nākas pazemoties. Bet pazemoties vajag bieži. Draņķīgs arods — nekad neizslieties stāvus. Mēs, draudziņ, esam vienādi. Es — vēl sliktāks, jo es bez «tā» varu, bet tev «tas» ir nepieciešams. Tev gribas ēst, bet mani baro kuģis. Man tā būs iz- pricca, tev — kārtējais sitiens, kas nolieks vēl zemāk.

Kurinātājam tomēr nebija taisnība.

Cilvēkā vienmēr kaut kur dzīvo cilvēks, un ļoti grūti to pilnīgi iznīcināt. Dažreiz pat neiespējami. Un sieviete nenicināja jūrnieku, lai gan tas viņu nopirka, bet nicināja dzīvi.

Viņi dzēra sarkanu vīnu. Tas negaršoja, bet viņi tomēr dzēra. Viņi visu dzīvi bija darījuši tikai to, ko negribēja, bet ko dzīve piespieda darīt.

—  Mēs varam iet uz kuģa, — kurinātājs teica.

—       Nē, nē, — sieviete nepiekrita. — Iedod cigareti! Iesim pie manis. Uguni arī. Man ir atsevišķa istaba. Pieci lati tev taču būs?

—       Nē, — kurinātājs pakratīja galvu. — Tik daudz man nebūs.

—       Tad iedod vismaz trīs, — sieviete izstiepa roku, ar otru atvērdama somiņu.

—       Kad es samaksāšu rēķinu, man paliks tikai lats, — kurinātājs teica.

Sieviete jutās vīlusies.

—  Tu neesi īstais,— viņa nopūtās.

—       Varbūt, — kurinātājs pasmaidīja. — Lai gan īstiem jūrniekiem nekad nav naudas. Tev to vajadzēja zināt.

—       Nu, protams, protams, — sieviete atbildēja. — Ejam!

Viņi smagi piecēlās. Vīns nedaudz sildīja, un, kad viņi izgāja uz ielas, vējš nelikās tik auksts.

Draņķīgi, jūrnieks nodomāja. Un ļoti jauki. Saule cilvēkus nekad nesilda. Muļķības. Arī vasarā. Tas nav tas siltums, ko cilvēks pastāvīgi meklē. Arī dzīve mūs nemēdz sildīt. Esmu bijis Āfrikā un tomēr — salis. Esmu bijis paēdis, man bijusi nauda, man piederējusi sieviete, un tomēr — esmu salis. Vienīgi vīns. Vienīgi krogs mani sildījis, un tas ir jauki, un tas ir draņķīgi.

Vecrīgas šaurās ieliņas viņus aizveda pie kādas divstāvu celtnes. Pa šaurām koka kāpnēm abi uzkāpa otrā stāvā, un sieviete ar dūri divas reizes ātri piesita pie durvīm.

«Hofmaņa kundze,» jūrnieks izlasīja.

Pagāja dažas minūtes, un atvērtajās durvīs parādījās Hofmaņa kundze. Viņa uzmeta vērtējošu skatu jūrnieka augumam un drēbēm un nicīgi novērsās.

Tam skuķim sāk veikties arvien sliktāk, kundze rezumēja. Ja tā turpināsies, būs viņa jāpadzen. Pēdējā

laikā mūsu uzņēmums nenes nekādu peļņu. Plikais nāk pie plikā! Nu, tad arī laiki!

Laiki patiešām bija slikti. Jūrniekam nekur nebija jāsteidzas, un viņš rūpīgi apskatīja istabas aplupušās tapetes, mazo galdiņu, spoguli ar nosistu augšējo stūri un gultu.

Sieviete jau bija noģērbusies un gaidīja.

Jūrnieks smagi apgūlās blakus.

Viņi nerunāja ne vārda. Kādēļ runāt? Ko gan nozīmē vārdi? Mēs zinām, ko nozīmē. Arī viņi zināja. Un tādēļ baidījās runāt. Sievietes arods prasīja, lai viņa vienmēr būtu jautra un smietos. Viņai noteikti bija jāsmejas. Bet viņa nesmējās. Viņa neprata smieties.

Sieviete izskatījās trausla un vāja. Viņai vajadzētu dejot baletu, jūrnieks nodomāja. Vajadzētu būt tikpat slavenai kā Anna Pavlova. Viņa varētu tirgoties ar ziediem. Viņai tas piestāvētu. Viņai nekad nepaliktu nepārdoti ziedi. Vai arī strādāt par žēlsirdīgo māsu. Vai demonstrēt skaistus tērpus. Vai strādāt par frizieri. Būtu ļoti patīkami pie viņas skūt bārdu. Garas, slaidas rokas. Nē, viņai tomēr vajadzētu dejot baletu. Arī kājas ir garas un slaidas. Ļoti iespējams, ka viņai nav talanta. Ne jau katra var dejot. Bet viņa varētu strādāt par mašīnrakstītāju. Kādam rakstniekam pārrakstīt biezu romānu, kurā patiesi attēlota dzīve, cilvēku attiecības un mazliet mīlas un mazliet humora. Tas būtu labs romāns. Bet kādēļ gan viņa nevarētu spēlēt vijoli? Viņa ar saviem slaidajiem pirkstiem to noteikti varētu. Varbūt tikpat labi kā tas aklais matrozis Amsterdamas krodziņā. Kad viņš spēlēja, neviens kuģinieks nepacēla glāzi. Neviens nedzēra. Bet, kad beidza spēlēt, piedzērās visi. Pēc tādas spēles nevarēja nepiedzerties. Tas bija kaut kas tāds, ko cilvēks nekad nespēj aizmirst. Kaut kur kaut kas cilvēkā paliek uz visiem laikiem. Bet kas ir mūzika? Un kas vispār ir dzīve? Un kas ir mīla? Un kas ir patiesība? Un kas ir sapņi? Un kas vispār ir cilvēks? Kas viņš tāds ir? Kas?

Jūrnieks apvēlās uz muguras un brīdi smagi elsoja. Sieviete klusēja.

—        Paklau, draudziņ, — jūrnieks pagriezās uz sāniem un ar plaukstu sapurināja sievietes seju. — Kādēļ esi tik nopietna?

—   Par ko gan lai priecājos? Par tevi?

—   Nezinu. Bet varētu arī par mani.

—   Es priecāšos par to latu, ko man iedosi.

—        Bet varbūt es nedošu. Tā ir mana pēdējā nauda. Mūsu laikos maksa vienmēr jāņem uz priekšu. To tev arī vajadzēja zināt.

—       Jūrnieki tā nedara, — sieviete mazliet izbijusies sacīja. — Pie manis jau trīs dienas neviens nav bijis. Es tev uzticējos.

—        Nu, un muļķīgi darīji. Es gribu vēl iedzert. Tātad tu esi no tām, kas cilvēkiem uzticas? To tev vēl nav izsituši?

—        Kā redzi. Bet vispār — jā. Jau sen. Tu taču man to latu iedosi?

Jūrnieks iesmējās.

—   Paklau, draudziņ, — viņš sacīja.

—       Tu taču man to latu iedosi? — sieviete pārvaicāja.

Jūrnieks atkal iesmējās.

—   Paklau, draudziņ, — viņš sacīja. — Kā tevi sauc?

—   Anna, — sieviete atbildēja.

—   Un tu sen jau kā nāc uz ostu?

—   Kas tev par daļu? — Anna atcirta.

—   Nekāda. Ja negribi — nesaki.

—        Jau otrais gads. Pats redzi, cik esmu neglīta. Man gaužām neveicas. Neviens mani negrib.

—   Es gribēju.

—   Tu — jā. Bet tev nav naudas.

—   Tu to, Anna, tiešām dari tikai naudas dēļ?

Anna strauji piecēlās sēdus, un viņas acīs atkal kaut kas uzliesmoja un sāka degt.

—        Un tu kaut mirkli spēji iedomāties, ka tas man sagādā prieku? Ka esmu laimīga, atrazdamās ar tevi gultā?

—       Jā, — jūrnieks atbildēja. — Es tā iedomājos, lai gan zināju, ka tas tā nav. Bet man likās, ka tam tā vajadzētu būt.

Anna lēni atlaidās gu|us.

—   Kā tas tev varēja ienākt prātā?

—   Es to esmu lasījis grāmatās.

—   A, — Anna gari novilka.

—        Esmu lasījis daudz grāmatu, un gandrīz visās cilvēki bija labi un laimīgi. Neliešus vienmēr beigās nosita, un viss bija kārtībā. Tikai dzīvē notiek kaut kā savādāk.

Anna sadrūma vēl vairāk. Viņas mazās krūtis sāka ātri cilāties, un rokas aizklāja seju. Anna raudāja.

Kurinātājs uzlika savu lielo galvu uz sievietes pleca un juta to drebam. Tas viņam sagādāja dīvainu baudu. Jau daudzus gadus viņš bija saticies tikai ar tādām sievietēm, kas nepārtraukti smējās, un viņš bija klausījies šos smieklus, kas patiesībā nebija smiekli, un klausījies vārdos, kas bija meli, bet kuriem vajadzēja ticēt. Nekas viņa apkārtējā dzīvē nebija īsts. Vienīgi vētras Biskaja līcī un tagad, lūk, šīs sievietes asaras.

—        Par ko tu domāji? — viņš uzprasīja, kad plecs beidza drebēt, krūtis sāka cilāties vienmērīgāk un Anna izslaucīja acis.

—   Par savu bērnu, — viņa atbildēja.

—   Tev ir bērns? — jūrnieks uzrāva uzacis.

—   Jā. Man ir dēls.

—   Paklau, draudziņ, cik tev pašai gadu?

—   Divdesmit. Bet Filipam jau otrais.

—   Viņu sauc Filips?

—   Jā. Filips Grantovskis.

—   Tu esi poliete?

—        Nē. Bet tā sauca cilvēku, ko es mīlēju. Viņš bija polis. Mans uzvārds ir Lapa.

—       Anna Lapa. Nemaz neskan slikti. Tas polis tevi pievīla? Pameta?

—        Nē. Ja viņš būtu mana bērna tēvs, man nekad nevajadzētu nākt uz ostu. Un, lai gan esmu neglīta, kad man tuvotos, es tev iespļautu sejā. Bet tagad es pati skrienu jums klāt un esmu priecīga, ja kāds iespļauj man.

Brīdi istabā valdīja klusums.

Tad, luk, kāda tu izskaties, nave, Filips Grantovskis nodomā. Sen, sen es nebiju ar tevi ticies.

—   Es negribēju tev nodarīt pāri, — kurinātājs teica.

—  Es, protams, varēju pie tevis nenākt.

—        Tev vajadzēja nākt, — Anna atbildēja. — Tas bija labi. Tikai tev varēja būt vairāk naudas.

Jūrnieks noplātīja rokas.

—       Tev vajadzēja atnākt divas nedēļas agrāk. Tad bija.

—   2ēl, —Anna teica. — Man rīt jāiet maksāt.

—   Tu esi kādam parādā?

—   Jā.

—   Saimniecei?

—       Arī viņai. Man jāmaksā Vinkleriem par bērna uzturu. Sie Vinkleri ir labi cilvēki, tikai, ja es katra mēneša piecpadsmitajā datumā nesamaksāšu, viņi bērnu solās izmest uz ielas.

—   Viņi patiešām ir labi, — jūrnieks pasmīnēja.

—   Katrs cilvēks ir labs, ja viņam par to samaksā.

—        Un par katru klientu man arī saimniecei jāmaksā lats. Viņa izīrē man šo istabiņu, un lats no katra nemaz nav tik daudz. Citas no manām paziņām plēš vēl vairāk.

—        Protams, draudziņ, — kurinātājs atkal pasmīnēja.— Katrs rauj, ko māk. Un cik var. Un katrs uzskata sevi par godīgu. Hofmaņa kundze droši vien nekad nav atdevusies par naudu. Vismaz ne uz ielas, un viņa tevi nicina. Un nicina mani. Es redzēju, kā viņa uz mums paskatījās, bet šīs augstās tikumiskās jūtas, acīm redzot, viņai netraucē šo to nopelnīt uz netikumības rēķina. Vinkleri tev ir radinieki?

—   Nē, — Anna atteica.

Sieviete atkal piecēlās sēdus un cieši ieskatījās jūrnieka sejā.

—   Un kā sauc tevi?

—   Freds.

—  Tu neesi tāds kā citi. Tu esi pavisam savādāks.

—   Kāds?

—  Tu ļoti daudz runā.

—   Es varu klusēt.

—   Tu esi precējies?

—   Nē. Bet biju. Es nemēdzu krāpt.

—   Kas tu tāds esi?

—   Strādāju par kurinātāju uz «Baltā Vēja».

—   Tu melo.

—   Ko man dotu šie meli?

—   Neko.

—   Nu, redzi!

—  Tu par daudz gudri runā.

—        Esmu daudz vecāks par tevi. Un jau astoņus gadus braucu uz jūras. Karš, jūra un dzīve ostā daudz ko iemāca. 1

—        Ko tas līdz? — Anna uzprasīja. — Ja viss paliek pa vecam? Ja mums arī turpmāk būs jādzīvo tāpat?

—       Tā nebūs jādzīvo, — Freds teica. — Tā nebūs. Tikai nekad nevajag noliekties par daudz zemu. Lai kā arī mēs netiktu sisti. Un vienmēr vajag sapņot.

Sapņi… Balti mākoņi zilās debesīs. Tie kļūst biezāki, tumšāki, un debess kļūst tumšāka, tad melna, un mākoņi kļūst melni, un tad sākas lietus, sākas negaiss un visapkārt šķeļ zibeņi, rūc pērkons, un ir jābēg, un, kad tas viss beidzas un tu izžāvē drēbes, un debess atkal ir zila, un atkal ir balti mākoņi, tev jau ir grūti vēlreiz pacelt galvu augšup un raudzīties zilgmē, un tu vairs netici. Tu vienkārši netici šiem baltajiem mākoņiem, jo esi jau reiz salijusi, esi izjutusi bailes un esi bēgusi. Un zini, ka tik reti ir skaidras dienas, jo pastāvīgi pūš vējš, vienus mākoņus aizdzen un atdzen citus. Zini, ka sapņi nepiepildās, jo dzīve, tā nolādētā dzīve … Bet ko gan dzīve … Tie cilvēki, tie nolādētie cilvēki…

— Viņš bija pirmais un vienīgais cilvēks, ko es mīlēju. «Tu esi vēl bērns,» viņš parasti teica. Bet man togad palika astoņpadsmit gadu. Tu saki — par ātru? Nē? Nu protams. .Bet es tiešām biju vēl bērns. Es neko nezināju. Neko. Es pat nebiju vēl redzējusi, kā cilvēki skūpstās. Es vispār vēl nebiju redzējusi, kā cilvēki mīl viens otru. Es tikai biju redzējusi, kā cilvēki viens otru neieredz un kā viņi viens otru nonāvē. Cilvēki nogalināja cilvēkus. Kā zvērus, kā trakus suņus. Jā, vāciešus tagad neieredzu un neieredzu arī latviešus tādēļ, ka viņi nogalināja cilvēku, kuru es mīlēju. Un nekad man vairs nebūs iespējas mīlēt. Nekad. Es tagad neieredzu nevienu cilvēku. Neieredzu tevi, saimnieci, Vinklerus, paziņas, neieredzu visu pasauli. Neieredzu pati sevi, jo nepietika drosmes nogalināt saimnieku pēc tam, kad viņš mani izvaroja. Lopi! Kādi gan cilvēki ir lopi! Un tu arī. Jā, jā! Vīrietis ir nožēlojams, kad viņš nāk pie pērkamas sievietes. Un tādēļ jūs neieredzu. Un savu miesu, kura iznēsāja Filipu. Filips nav mīlas bērns. Filips ir naida bērns. Nolādētā pasaule! Es savu bērnu neieredzu visvairāk no visiem. Es viņu ienīstu, ienīstu tik stipri, cik vien stipri var kādu ienīst. Tagad man jāguļ ar piedzērušiem jūrniekiem, lai viņam nopelnītu maizi, apģērbu, siltumu. Es būtu ar mieru darīt vēl ko sliktāku. Ko? Nekā sliktāka vairs nav? Droši vien. Bet es tomēr būtu ar mieru darīt. Tas taču ir mans bērns, saproti? Neko tu nevari saprast, jo nekad taču neesi dzemdējis. Es lēni aizvilkos līdz aptiekai, bija nakts, es jutu, ka tūlīt, tūlīt man sāksies, un no bailēm kā ārprātīga dauzīju pa aptieķnieka mājas durvīm. Pagāja ilgs laiks, kamēr durvis atvērās un aptieķnieks apjautājās, ko es gribot. Es parādīju uz savu vēderu un lūdzu palīdzēt. «Vai jums, jaunkundz, ir ar ko samaksāt?» Viņš smējās, rādīdams savus zelta zobus. Neko, neko mūsu pasaulē cilvēks nedara Par velti. Neko. Tikai nauda, nauda, nauda, nauda, nauda, nauda, nauda. Ko? Apnika? Riebjas? Arī man, jo es pati tagad katru dienu to vien runāju un par to vien domāju. Tikai par naudu, naudu, naudu, naudu, naudu. Ko? Nu labi. Izbeigšu. Nauda — vispretīgākais vārds. Es lēnām gāju atpakaļ uz mājām. Dzīvoju Kaugurciema «Putekļos» pie vecas, vecas saimnieces. Taisni brīnums, cik daži cilvēki spēj ilgi nodzīvot. Visi viņas dēli nošauti piektajā gadā, un ciema saimnieki viņu nesauca citādi kā tikai par «sarkano». Deviņpadsmitajā gadā viņu nenošāva tādēļ, ka bija pārāk veca. «Gan nomirs pati,» teica gan vācieši, gan latvieši. Arī mani sauca par «sarkano», jo pie viņas dzīvoju un biju mīlējusi cilvēku, kas arī bija «sarkanais». Pusceļā pakritu, sāpes kļuva arvien spēcīgākas, un es kliedzu, es saucu palīgā cilvēkus, tad dievu, bet nevienam es nebiju vajadzīga. Es tikai varēju kaukt. O, ja tu kaut mazliet spētu iedomāties, ko es toreiz izcietu! Kā toreiz kliedzu, kā lūdzos, kā visu nolādēju! Un tad es ieraudzīju sev starp kājām glumu, sārtu dzīvības kamolu; viņš sāka brēkt, un tad mēs kliedzām abi, bet cilvēki, dievi un pasaule klusēja. Varbūt tie smējās, jo vai tad tiem bija vajadzīgs šis dzīvais gaļas gabals? Un es? Viņi, protams, smējās, bet mēs to nedzirdējām. Mums nekas cits neatlika kā vienīgi kliegt. Jutu izzūdam spēkus, jutu, kā izzūd sāpes un iestājas nespēks, nogurums, un jutu, kā no- plūstu asinīm. Tad sapratu — dzīvība mani atstāj un es mirstu. Vairs nebūs jāatceras cilvēks, ko es mīlēju. Uz visiem laikiem no atmiņas izzudīs tā diena, kad viņš mani pirmo reizi noskūpstīja un mēs iegājām mežā, viņš mani apskāva un noskūpstīja vēlreiz, un es gaidīju, ko viņš darīs tālāk, bet viņš klusēja, jo viņam bija jādodas prom. Viņš bija «sarkanais». Muļķības. Viņš bija cilvēks, ko es mīlēju. Viņš bija mans. Un viņš man teica, ka noteikti atgriezīšoties un man vairs nebūšot jākalpo pie Stumbru saimnieka, bet es varēšot mācīties un pēc tam pati mācīt citus. Tu saproti? Tam bija grūti ticēt. Bet to man pateica cilvēks, ko mīlēju, un es tam visam noticēju. Starp citu, es tam ticu vēl tagad. Tikai tad, kad esmu aizmigusi un sapņoju. Protams, tā nekad nebūšu es, kas mācīs bērniem burtus. Ar mani ir cauri. Bet tā varbūt būs pašreizējā Stumbru kalpone vai arī kāda cita. Un tad es viņam teicu, ka labprāt dejotu baletu, bet viņš atbildēja, ka es tam jau esmu par vecu. «Bet tu nupat teici, ka esmu vēl bērns.» Viņš smējās. Un tad es viņam pateicu, ka gribētu strādāt par dārznieci un audzēt skaistus ziedus. Visskaistākos ziedus pasaulē. Es tos nevienam nepārdotu. Es visus savus ziedus, visas savas rozes atdotu par velti, bet tikai tiem, kuri būtu to pelnījuši. Kuri? Nezinu. Bet tie būtu labi cilvēki. Saproti? Ļoti, ļoti labi. Un tad es viņam pateicu, ka es labprāt gribētu spēlēt vijoli, man patīk mūzika, un viņš teica, kad atgriezīšoties, noteikti mani iemācīšot, jo arī pats spēlējot. Un tad es viņam pateicu, ka varbūt ir labi — nedarīt neko, bet tikai tā ar viņu divatā staigāt pa mežu un skūpstīties. Viņš smējās un atkal teica, ka esmu bērns. Tad mūsu priekšā pēkšņi parādījās vairāki kareivji, tie bija latvieši, un vēlāk runāja, ka tie esot bijuši nacionālisti. Viņi manu cilvēku, kuru es mīlēju, ieveda mežā un nošāva. Es tev nevaru izstāstīt, ko toreiz izjutu un pārdzīvoju, un tas tev nav arī jāzina. Lai tas paliek man. Tikai man. Saproti? Tad ir labi, ka saproti. Un tā es savu dēlu nosaucu viņa vārdā — Filips. Un tagad es domāju, kas Filips būs par cilvēku. Labs, skaists? Kas no viņa iznāks? Un tādēļ neieredzu un tādēļ mīlu. Vēl viens Stumbris? Vēl viens no tiem, kas spēj nošaut cilvēku tikai tādēļ, ka domā citādi nekā pārējie? Tādēļ, ka no dzīves grib kaut ko vairāk nekā pārējie? Tikai tādēļ, ka centies piepildīt cilvēku sapņus? Kas no viņa iznāks, jūrniek? Ak tā! Frcd. Kas no viņa iznāks? Es nezinu. Varbūt būs dzērājs un nemīlēs cilvēkus, nemīlēs nevienu sievieti, mīlēs tikai pats sevi? To vajag? Nu protams. Arī sevi ir jāmīl. Varbūt kādreiz tā arī būs, kā man toreiz teica cilvēks, kuru es mīlēju. Kādreiz cilvēki kļūs citi un būs vērts viņus cienīt un vērts mīlēt. Varbūt. Varbūt Filips būs gudrs, skaists — lai gan vīrietim tas nav nepieciešams, — viņš darīs kaut ko labu, un nauda viņa dzīvē nebūs galvenais? Ko? Jā, to tev vēl nepateicu. Stumbris. Resns, pretīgs vīrietis. «Augšmalu» saimnieks. Mani vecāki pie viņa bija kalpojuši jau ilgi, un, kad viņi kara laikā nomira, es pārgāju Stumbra rīcībā gandrīz mantojuma kārtībā. Viņš bija nežēlīgs. Sieva viņam bija slima, un viņš man sāka uzmākties arvien biežāk. Pēc tam kad cilvēku, ko es mīlēju, tie nelieši nošāva, Stumbris kļuva arvien nekaunīgāks, sauca mani par «sarkano brūti», un tad kādu vakaru, kad virtuvē mizoju kartupeļus, viņš mani nogāza zemē un sāka plēst drēbes. Kā es viņam situ, kā skrāpēju, kā bļāvu! Tad viņš mani paņēma aiz matiem un vairākas reizes trieca galvu pret klonu. Protams, tas prc- tīgais vecis savu panāca. Tā es pirmo reizi iepazinos ar … Ak, lai jau paliek! Es piecēlos, kļuva tik slikti, tik pretīgi, izgāju laukā un izvēmos. Bet labāk nekļuva. Tāpat bija slikti un pretīgi. Man vajadzēja nosist viņu, nosist Filipu, pašai sevi. Bet man taču bija tikai divdesmit gadi. Es ar pāris mēnešu veco dēlu devos uz Rīgu. Es nešaubījos, ka varēšu noīrēt istabu, varēšu strādāt un bērnu pieskatīs saimniece. Nekas neiznāca. Lai gan kaut kas tomēr iznāca. Bērnu ar lielām grūtībām nodevu Vinkleriem, bet pati, kā redzi, strādāju. Tikai es nekad neiestādīšu nevienu puķi. Es nespēlēšu vijoli. Es nestrādāšu frizētavā, es pat nestrādāšu fabrikā par vienkāršu strādnieci. Es nevienam neesmu vajadzīga. Ne dārzam, ne mūzikai, ne cilvēkiem. Esmu vajadzīga piedzērušiem jūrniekiem.

Tad, lūk, vecā nāve, Filips Grantovskis nodomā. Mēs atkal satiekamies.

Lielais, komfortablais okeāna laineris «Gruzija» lēni attālinās no Rīgas ostas. Pasažieri iekārtojas kajītēs, apskata kuģi, iepazīstas. Ar šo peldošo pili vairāku zemju tūristi dodas ceļojumā apkārt Eiropai.

Stokholma.

Oslo.

Kopenhāgena.

Havra.

Londona.

Atēnas.

Stambula.

Odesa.

Bezrūpīgs vasaras ceļojums. Eiropas skaistakas galvaspilsētas. Viņi no Havras vēl aizbrauks uz Parīzi. Viņiem jāredz Parīze, kaut nedaudz jāiepazīst

tajās pusotra dienās, kas viņiem atvēlētas šai pilsētai. Bet Parīzi pilnībā var iepazīt, dzīvojot tur ilgus gadus, redzēt naktī, un viņi to vienīgo nakti negulēs, bet klīdīs pa Elizejas laukiem, dzers «Mārtiņi» pazīstamajā kafejnīcā «La Paris», sēdēs Sēnas krastmalā un skatīsies, kā garām slīd baržas un turpat blakus skūpstās mīlētāji.

Viņi daudz ko redzēs, šie vairāku zemju tūristi. Tādēļ arī brauc, lai par savu naudu kaut ko iegūtu.

Pēc pirmajām pusdienām vairāki pasažieri nesteigdamies ieiet restorāna bārā.

Filips pasūta bārmenim viskiju un paskatās apkārt.

Viņam blakus atsēstas skaista japāniete.

—       Varu palūgt uguni? — viņa pagriežas pret Filipu un ieskatās acīs.

—   Lūdzu! Kur jūs iemācījāties runāt krieviski?

—        Skolā, — japāniete atbild un ar baudu ievelk krūtīs cigaretes dūmus. — Pēc tam Tokijas universitātē, pēc tam… vēl kaut kur. Es runāju labi?

—   O jā! Gandrīz bez akcenta.

—   Jūs esat krievs? — viņa uzprasa.

—       Nē. Esmu latvietis. Varbūt iepazīsimies? Filips Grantovskis — rakstnieks.

—       Ļoti patīkami, — japāniete pasniedz Filipam piecus greznus pirkstiņus. — Keiko Okava — aktrise.

—   Ļoti priecājos. Ko jūs dzersiet'

—   Kaut ko vieglu.

—   Kokteili?

—   Jā.

—   Barmen, vienu kokteili!

—   Acumirkli.

Filips paskatās japānietes sejā, tā ir skaista, tā ir pat ļoti skaista, un viņam nez kādēļ gribas pieskarties šai sejai, šīm neparastajām acīm un lūpām. Viņš atceras, ka viņam jau četrdesmit pieci gadi, iesirma galva, ka dzīves otrais puslaiks tuvojas beigām. Vēl apmēram desmit gadi, un spēle beigsies. Tiesnesis nosvilpsies, pacels abas rokas un apstādinās pulksteni. Viss. Pēc tam tiks sastādīts spēles protokols. Tajā un tajā minūtē tika gūti pirmie vārti. Tajā — zaudēti. No tās minūtes līdz tai bija uzbrukums, no tās līdz tai — aizsargājās. Tiks ieprotokolēti visi tiesneša aizrādījumi, brīdinājumi. Visi spēles noteikumu pārkāpumi. Pēc tam ar šo protokolu iepazīstinās treneru padomi, augstāko tiesnešu kolēģiju un pasludinās spriedumu — spēles rezultātu atzīt vai anulēt. Spēlētāju diskvalificēt vai tomēr atstāt komandas goda sarakstos.

Filips pasmaida. Tas viss ir muļķības. Kad spēle beigsies, viņi gan varēs atzīt vai nosodīt cīņas paņēmienus, atzīt vai neatzīt rezultātu, bet nespēs to anulēt. Rezultāts paliks. To neviens nemainīs. Vēl desmit minūtes. Spēli es būšu uzvarējis. Sliktākajā gadījumā tā var beigties neizšķirti. Vienīgi vēl varētu mēģināt piekukuļot tiesnesi, lai tas kaut nedaudz paildzina spēles laiku. Tikai jāšaubās … Tas laikam ir vienīgais tiesnesis, ko nevar uzpirkt.

—   Jūs esat kinoaktrise? — Filips uzprasa.

—   Jā, — Keiko atbild un turpina lēni sūkt kokteili. — Par ko jūs domājat?

—   Par Lielo Spēli, — Filips atbild. — Un par lomām, ko mums neuztic režisors, bet uztic dzīve. Un vēl es domāju par to, kā mēs šīs lomas nospēlējam.

—   Jūs esat dramaturgs? — Keiko uzprasa.

—   Arī jūs esat dramaturgs, — Filips saka. — Tāds pats kā es. Mēs katrs esam dramaturgs un katrs uzrakstām savu lugu. Daži to sauc par dzīvi.

—   Es esmu aktrise, — Keiko saka.

Filips smaida.

Bārs pamazām pildās ar cilvēkiem un tabakas dūmiem. Bārmenis nepārtraukti jauc kokteiļus un viskiju ar sodu.

—  Vēl vienu, — Filips saka. — Neatšķaidītu.

—   Acumirkli.

—  Jūs pats sev rakstāt lomas? — skaistā japāniete uzprasa un no gaišzila portsigāra izņem cigareti.

—  Jā, — Filips atbild. — Rakstu. Manuprāt, nav svarīgi, ko un kādu lomu uzrakstu. Svarīgi vienīgi to labi nospēlēt, lai kāda tā arī būtu iznākusi. Nospēlēt tā, lai vismaz vienam cilvēkam no tavas spēles būtu kāds labums. Un censties visu laiku nepalikt statistos.

—   Jā, — Keiko pasmaida. — Tas ir skumji. Es četrus gadus nedabūju lomas. Es vai nu stāvēju, vai gāju, kaut ko pasniedzu, vai arī aiznesu. Es nedrīkstēju runāt. Man viņi neatļāva runāt. Man bija jāklusē. Skumji, vai ne?

—   Nē, — Filips atbild. — Lai gan … Loma uz skatuves … Kāda tam nozīme — liela vai maza? Protams, patīkamāk spēlēt pirmo, lielo. Un tomēr — šīs skatuves lomas… Daudz svarīgāk — kādu lomu mēs spēlējam dzīvē, kā mēs to nospēlējam un vai vispār vajadzēja spēlēt. Ja bija — vai mēs par to esam saņēmuši pateicību, cieņu, un vai šai spēlei bija kāda paliekoša jēga? Ja nebija—vai esam saņēmuši pārmetumus, nopēlumu, sodu, ka tomēr spēlējām to, kas nebija paredzēts mums? Varbūt kāds cits, daudz talantīgāks tika nostumts malā? Būt par statistu uz skatuves nemaz nav tik slikti. Jūs tomēr esat uz skatuves. Daudz sliktāk būt par statistu dzīvē. Vēl bēdīgāk — būt izstumtam no dzīves.

—   Esmu apreibusi, — Keiko saka. — Ir jauki. Es spēlēju tikai pirmās lomas.

Filips pieceļas.

—   Iziesim uz klāja?

—   Labprāt. Esmu apreibusi.

—   Kādēļ mēs dzeram?

—  Lai aizmirstu, — Keik'o pieceļas un skumji pasmaida,— Lai visu aizmirstu.

Viņas seja uz mirkli pavīd sāpes, un tā Izskatās vēl skaistāka.

Viņa droši vien spēlē traģēdijas, Filips nodomā un, pieturot aktrises elkoni, lēni virzās uz bāra izeju.

—   Bet neko nevar aizmirst, — Keiko čukst.

Viņa ir žņaugta, sista, viņa ir nodurta un noindēta, un tomēr viņa ir dzīva. Keiko Okava dzīvo. Sīs skatuves lomas … Varbūt cilvēki, kad tevi nožņaudza, nosita, nodūra un noindēja, noticēja tavai nāvei un to pārdzīvoja. Kāds varbūt pat raudāja.

—  Tas ir slikti, — Keiko saka. — Slikti, ka nevar …

Tu droši vien esi laba aktrise. Sliktām, lai arī skaistām, galvenās lomas nedod.

—   Bet es mēģinu, — Keiko saka. — Varbūt izdosies.

Kad nomirst cilvēks, grūti noticēt, lai gan neticēt

nāvei nav ne mazākā iemesla. Un tomēr… tas ir velnišķīgi grūti. Cilvēks vienmēr ir labāks aktieris nekā aktieris — cilvēks.

Viņi iziet uz klāja. Ir saulaina vasaras pēcpusdiena. Vēja nav. Zila, mierīga jūra. Zilas, mierīgas debesis. Balts, nemierīgs kuģis.

—       Jūs nebaidāties no jūras slimības? — Keiko uzprasa. Viņa atspiežas pret klāja margām un skatās jūrā. Saule spīd sievietes sejā, un viņa nedaudz piemiedz jau tā šaurās acis.

Kaut kāds neparasts skaistums ir šo austrumnieču sejās. Varbūt acīs? Varbūt matos? Lūpās? Japānietes — skaistākās sievietes pasaulē. Un Keiko — skaistākā no skaistākām. Kādēļ viņa ar mani sarunājas? Tieši ar mani? Kur ir japāņi? Kaut kur noteikti jābūt japāņiem.

—        Nē, — Filips atbild. — Nebaidos. Es baidos no jūras. Kur jūsu ceļa biedri?

Keiko iesmejas. Virs kuģa lido kaijas. Tās vēl kādu gabalu viņus pavadīs, tad lidos atpakaļ. Kādēļ tās nevarētu lidot līdzi? Kādēļ tikai pavada?

—       Es ceļoju viena, — Keiko atbild. — Bez pavadoņiem. Jauki.

—   Ari es ceļoju viens.

—       Jūs baidāties nomirt? — Keiko pēkšņi uzprasa. — Kādēļ jums bail no jūras?

—        Nezinu. To grūti izskaidrot. Varbūt tās ir bailes no dziļuma. Jūru es nepazīstu. Tas man ir kaut kas nezināms, bet nezināmais vienmēr iedveš satraukumu un bieži arī bailes.

—   Tātad jums bail no nāves?

—       Jūs esat sastapusi kādu cilvēku, kas no tās nebaidās?

—   Jā, — Keiko atbild. — Japāņi nebaidās.

—       Varbūt. Bet tad viņi baidās no kaut kā cita, kas ir briesmīgāks par nāvi.

Keiko seja kļūst bāla, un viņa cieši ar abām rokām pieķeras klāja margām. Uzpūš vējš, Keiko acis aizklāj viņas biezie, samtainie mati, un skaistās sejas vairs nav. Filipam japāniete šķiet tik trausla, tik viegla, ka viņš neviļus pieskaras Keiko plecam. Viņam ienāk prātā, ka vējš Keiko varētu aizpūst prom. Kā kaijas spalvu.

—       Uzrakstīt to varbūt var, — Filips saka, — bet pateikt — nē.

—   Var.

—   Jus to esat izjutusi?

—   Jā.

—   Un bieži? — Filips pajautā.

—   Jā. Katru dienu.

—        Neticu. Ja tas atkārtojas katru dienu, tad bailes vai šī neizsakāmā sajūta notrulinās. Un mēs šīs bailes vairs nejūtam. Mēs pie tām pierodam, kā pierodam dzīvot.

—   Hirosima.

—   Ko?

—   Hirosima. Luk, kas ir baismaks par nāvi.

—  Atkārtojiet šo vārdu, — Keiko palūdz.

Filips klusē.

—   KādēJ jūs klusējat? Atkārtojiet — Hirosima.

—       Nē. Es to atkārtotu, ja šis vārds jums sagādātu prieku.

—   Pasakiet skaļi — Hirosima.

—   Sis vārds jums sagādās sāpes.

—   Un jums?

—        Nē. Manī tas izsauc naidu, bet jums … Nezinu. Varbūt to, ko nevar pateikt. Ko cilvēks var tikai nojaust.

Keiko piekrītoši pamāj ar galvu.

Tāla, mazliet noslēpumaina zeme — Japāna. Uzlecošās saules zeme. Kur pirms divdesmit diviem gadiem uzlēca divas saules. Kur uzlēca trīs saules. Vai kāds mēģinājis šos saules lēktus aprakstīt? Tā, kā bija īstenībā? Ir. Un ļoti daudzi. Un ne reizi nekas nav iznācis. Tie nebija meli un nebija arī patiesība. Un nevajag. Nevajag rakstīt to, kas ir neiespējami. Varbūt pilnīgi pietiek ar to, ko iesaka šī japāņu kinoaktrise. Pietiek tikai pateikt: «Hirosima,» — un tu esi uzrakstījis visbiezāko un pilnīgāko romānu epopeju. Vispatiesāko. Visnežēlīgāko. Vishumānāko.

—   Hirosima.

Kaijas kliedz.

Tās kliegdamas atvadās no cilvēkiem, no kuģa un lido atpakaļ uz krastu.

Bet Filips un Keiko klusē. Viņi ir pateikuši ļoti daudz.

—        Uz redzēšanos, — Keiko saka. Viņa ieskatās Filipa vīrišķīgajā sejā un pasmaida. Tas ir skumjš, skaists smaids.

—       Ar jums bija jauki, — Filips saka. — Varbūt pēc vakariņām atkal satiksimies bārā?

—       Uz redzēšanos, — Keiko saka un pasniedz Filipam savu slaido roku. Roka ir auksta, un Filips no

dreb. —Mans kajītes numurs ir 218. Ļoti iespējams, ka vakariņās neiešu. Jūs pieklauvējiet.

—   Uz redzēšanos, — Filips saka.

Viņš noskatās, kā japāniete aiziet un pazūd. Tikai vējš atnes viņas matu neparasto smaržu. Varbūt tā smaržo Japānas ķirši.

—   Naktī būs vētra.

Netālu no Filipa apstājas divi matroži. Viens no viņiem skatās jūrā un pagriež seju pret vēju.

—   Naktī būs vētra.

Būs vētra, Filips nodomā un dodas uz kuģa priekšgalu. Vētra naktī. Būs tumšs, jūrā sacelsies viļņi, un kuģi pamatīgi šūpos. Un liksies, ka nakts iestājusies visā pasaulē un šūpojas visa pasaule, un tad droši vien būs bailes. Bet bailes būs veltas. Tu zini — kuģis ir liels un izturīgs, un nekas nevar notikt. Uz sauszemes savādāk. Tur pat bezvēja laikā nevari būt pilnīgi drošs. Vētras cilvēku dzīvē… Un tu tiec kaut kur nests, tu mēģini aiz kaut kā aizķerties, kaut kam pieķerties, bet tevi tomēr vējš dzen, tu tiec triekts, dzīts, tu gribi apstāties, bet nevari, un atkal tiec dzīts, un tev jāskrien, un skrien, pats nezinādams, kur tevi šis vējš aizdzīs, un tev ir bail, un tu gribi kādam to pateikt, tu kliedz, tu lūdzies palīdzību, bet neviens tev nepalīdz. Visapkārt trako vētra, un neviens nedzird tavu balsi. Un nevienam nav laika apstāties, jo arī tie citi tiek dzīti, un neatliek laika iegaumēt sejas. Neatliek laika iegaumēt vārdus, jo tev virsū jau grūž citus — nākošos, nākošos, nākošos … Tu tikai dzirdi kliedzienus. Tu cilvēkus nicini par viņu bailēm, neapjēgdams, ka arī pats baidies. Varbūt no visiem visvairāk. Tev ir bail; mums visiem ir bail, ka tikai vējš mūs neaiznes pārāk tālu. Par daudz, par daudz tālu. Mēs vairs nevarēsim atgriezties.

—   Jūs nezināt, kad mēs iebrauksim Stokholmā? — kāds pavecāks pasažieris pajautā.

—   Nē, — Filips atbild. — Vai nav vienalga?

—   Kas par muļķībām. Bez tam cilvēkiem vienmēr ir labāk, ja viņi skaidri zini, kur un kad …

Filips neklausās. Viņš, domās nogrimis, vēro, kā kuģa priekšgals šķeļ viļņus. Vējš kļūst stiprāks un jūrā viļņi — lielāki. Kuģis šūpojas.

Lai gan Filips uz jūras atrodas pirmo reizi, pagaidām viņš vēl nejūt slimības tuvošanos. Ja kļūs slikti, Filips nodomā, būs jāpiedzeras.

«Kur un kad …» Cilvēks nekad to nevar zināt. Un labi, ka arī nezina. Ne vienmēr viss jāzina. Būtu pavisam skumji. Būtu pavisam drausmīgi. Lai gan es, bez šaubām, to varēju zināt — kad mēs iebrauksim Stokholmā? Principā — vienalga. Bet zināt varēju. Vienalga. Galvenais — mēs tur būsim. Nu un tad? Nekas. Es nemaz tur negribu būt. Un tādēļ man vienalga. Pēc tam — Oslo. Pēc tam — Dānija. Pēc tam — Havra un Parīze. Skaisti. Pēc tam — Stambulas zilās mošejas. Es nevienā no šīm vietām negribu būt. Tas skan smieklīgi, bet es tiešām negribu. Ne Londonā, ne Atēnās. Es uznācu uz šī kuģa, lai nokļūtu uz jūras. Es gribu vienīgi redzēt un izjust jūru, jo man visu laiku no tās ir bail, kā kādreiz bija bail no dzīves. Laika atlicis pavisam maz. Bet, kas palicis, tas viss būs mans, un to es gribu aizvadīt nedaudz savādāk. Es ceru, ka šis brauciens man palīdzēs. Lai tad, kad tiesnesis nosvilpsies un pacels rokas, es varētu par visu un sevi būt pilnīgi pārliecināts.

—  Atvainojiet, jūs patiešām nezināt, kad mēs iebrauksim Stokholmā?

Ejiet pie velna, Filips nodomā un pasmaida.

—   Stokholmā mēs ieiesim ap pulksten diviem naktī.

—   Zēl. Es domāju — no rīta.

—   Droši vien tā arī būs. Naktī gaidāma vētra.

—   Ko? Vai tad nevarēja būt bezvējš?

Filips atkal pasmaida.

—   Jūs baidāties?

—  Nē. Bet kādēļ nevarēja būt bezvējš? Bezvējš ir labāks.

Iespējams, Filips nodomā. Ļoti iespējams.

Bezvējš dzīvē… Mierīgs dīķis. Balti gulbji un baloži. Dzied putni. Balta būda. Šaura upīte. Sēdi, makšķerē, un, lai gan skaidri zini, ka neko citu šeit nevari izvilkt kā vienīgi mailītes, tu tomēr sēdi un ceri noķert foreli. Esi tik naivs, ka neienāk pat prātā smieties pašam par sevi. Bet kas gan spēj smieties par sevi? Un tā tu sēdi. Un tad tev apnīk. Lielāku zivi neesi dabūjis, un tev beidzot apnīk ķert tikai mailītes. Tu uzbūvē vai nopērc laivu. Pieliec tai buru, jo kāds teica, ka ar burām uz priekšu tiksi ātrāk. Tu iekāp savā mazajā kuģī un gaidi vēju. Bet vēja nav. Un tā tu atkal sēdi un gaidi. Tālumā redzi, kā upe kļūst platāka, un skaidri zini, ka tur labi ķeras lielās zivis, un redzi cilvēkus, jūti ritam dzīvi. Bet tu sēdi un gaidi. Tev ir sapņi par lieliem lomiem, tu gribi skaistu sievieti, tu gribi izdarīt kaut ko tādu, lai par tevi runātu un tevi cienītu. Bet tu sēdi un gaidi. Vēja nav. Brīnies, kādēļ tā nav. Tu tik daudz laba gribētu cilvēkiem izdarīt, tik daudz paveikt, lai tad, kad … Bet tu sēdi un gaidi. Ķer mazās zivis un sapņo. Pašam jau pietiek, bet nepietiek, ko iedot arī citiem. Tu nezini, ka līdz jūrai vari aiziet kājām? Melo. Zini. Tev ir bail. Tev vienkārši bail piecelties un iet. Un tādēļ sēdi laivā un gaidi vēju. Jo jāiet cauri purvam. Un ej nu sazini … Ko tu, cilvēk, vari zināt? Gan jau vējš būs. Bet nebūs. Visapkārt tavai baltajai būdai ir mežs. Un gadi iet — uz neatgriešanos, uz neatgriešanos, uz neatgriešanos ,.. Tev gan uz mirkli ienāk prātā, ka laivai varētu pierīkot airus. Bet tad būs jāairē. Tu sēdi un gaidi.

Un gadi aiziet.

Un gadi aiziet.

Un gadi aiziet.

Gongs.

Tu pacel galvu un paskaties uz buru. Tā saulē izkaltusi pavisam plāna. Ja ari tagad vējš iepūstu burās, tās saplīstu, un tu tik un tā paliktu uz vietas. To saproti tikai tagad — pavisam īsi pirms beigām. Un tu pēkšņi vēlies, lai saceltos vētra, kas izrautu kokus, sakustinātu rāmo upes ūdeni un tevi pašu paceltu gaisā un nestu, un sviestu, un no visa spēka triektu pret zemi, pret cilvēku kājām, krūtīm, sejām, sirdīm. Tu gribi būt tur. Tu vairs nevari aiziet kājām. Tu vairs nevari aizbraukt. Vienīgā cerība — viesuļvētra.

Filips lēni šķērso klāju, aiziet uz savu kajīti un apguļas. īsi pirms vakariņām viņš nesteigdamies pārģērbjas un izsmēķē cigareti. Pēc tam pieceļas un tāpat nesteigdamies aiziet uz plašo restorāna zāli. Tā ir pustukša. Acīm redzot, krietna daļa tūristu jau jūt jūras slimību. Kuģi pamatīgi šūpo. Filips paskatās apkārt un atņem dažus sveicienus.

Keiko vakariņās nav ieradusies. Tomēr.

Blakus apsēstas pazīstams ārsts un pasniedz Filipam dažus baltus graudiņus.

—       Ņemiet, — ārsts saka. — Pēc tām pat desmit balles stiprā vētrā jums būs lieliska ēstgriba.

—   Paldies, profesor! Es ceru, ka būs labi tāpat.

—   Iedzeriet, iedzeriet! Vētra tagad tikai sākas.

—   Nu labi, profesor.

Filips norij vienu graudiņu, un mutē paliek rūgtums.

—   Paldies!

—   Nav par ko.

Iestājas krēsla.

Filips iziet uz klāja. Pavisam zemu virs galvas skrien tumši mākoņi. Kuģis te paceļas, te atkal krīt lejup, un tomēr tā nav vētra. īsta vētra. Ir tikai neliela šūpošanās. Ir tikai solis augšup un solis lejup.

Kā bērni savas bērnības šūpolēs, Filips nodomā un aiziet līdz 218. kajītei. Viņš mirkli pastāv, tad pieklauvē.

—       Pagaidiet, — aiz durvīm atskan Keiko balss. — Es tūlīt.

«Tūlīt» ilgst vairakas minūtes.

Filips paiet sāņus un smēķē. Viņš vēl joprojām jūt mutē rūgtumu.

Beidzot parādās Keiko. Filips paskatās un nedaudz samulst. Japāniete ģērbusies spilgti baltā, caurspīdīgā kleitā. Garie, melnie mati brīvi krīt lejup, aizsedzot pusi sejas un kreiso plecu. Ap slaido kaklu mirdzoša pērļu virtene. Un, lai gan Keiko, ieraugot Filipu, pasmaida, viņas acīs ir skumjas. Smaida tikai mazā mute. Lielajās acīs ir krēsla. Varbūt gaiša nakts. Varbūt tur uzlec mēness un iemirdzas zvaigznes, tikai, lai tās ieraudzītu, šīs acis jānoskūpsta. Vai arī jāaiziet tālu prom. Varbūt jāaiziet pavisam prom. Bet aiziet nevar. Keiko pienāk pie Filipa un nedaudz noliec galvu.

—   Pateicos, — viņa saka. — Es jūtos ļoti viena.

—   Iesim uz bāru?—Filips vaicā.

—       Vēl ne, — Keiko atbild. — Vēl nedaudz pastaigāsimies pa klāju.

—   Labi.

Viņi klusēdami šķērso kuģi, nesatiekot gandrīz nevienu pasažieri. Arvien straujāk tuvojas nakts.

—       Skaisti, — Keiko saka. — Naktis visur ir vienādas.

—   Jā, — Filips atbild. — Visas tumšas.

Filips jūt japānietes vēso roku un jūt, kā tā saraujas un nodreb.

—  Jums kļūst auksti? — viņš uzprasa.

—   Nē, nē, — Keiko saka, — bet iesim uz bāru.

Bārs ir pustukšs.

Spēlē mūzikas automāts, un telpu piepilda bezgala skumīga sievietes balss un melodija. Viņa laikam ir bezcerīgi iemīlējusies vai arī visu zaudējusi. Vai arī iet naktī, un viņai bail, jo ir viena. Un tomēr … Ja bail, tad kliedz. Ja esi viena, tad meklē. Ja skumji, tad klusē. Tikai nevajag raudāt un nevajag žēloties citiem. Tu to vari pateikt, bet nemēģini izsaukt līdzjūtību. Tas pazemo.

—  Vai jūs nevarētu šo plati apmainīt? — Filips palūdz bārmeni. — Gribas raudāt līdzi.

—  Vienu acumirkli.

Tvistu nomaina šeiks. Pēc tam atskan letkiss un kāda neapolitāniešu dziesma. Kad tā beidzas, bāra telpu piepilda skanīgas japāņu meiteņu balsis. Plūst skaistā «Alīlas brīvdienu» melodija.

—  Palūdziet, lai šo plati nespēlē, — Keiko ieskatās Filipa acīs. — Palūdziet, lai atkārto neapolitāniešu dziesmu.

—   Labi.

Dzied Mario Lanca.

—  Jums nepatīk, ka arī mīlai ir brīvdienas? — Filips uzprasa. — Jums nepatīk, ka arī mīla nogurst un tai vajag atpūtu? Kaut dažas dienas. Tas nav daudz. Mīla taču sākusi strādāt tik sen.

—   Nepatīk, — Keiko atbild. — Pasaule nogurst. Cilvēki nogurst. Cilvēki pavisam nogurst. Jūlija naktīs salst. Vai varam dot mīlai kaut vienu brīvdienu? Jūs droši vien zināt daudz labāk par mani, kas tad notiktu. Cilvēkam jābūt pret mīlu nežēlīgam. Tā jāekspluatē kā vergs. No tās jāizspiež viss, ko cilvēks spēj izspiest. Mūžs ir pavisam īss. Mēs paspējam nobaudīt tikai dažus pilienus, lai gan spiežam no visa spēka. Mīla nedrīkst atpūsties. Cilvēki kļūtu zvēri. Cilvēki nomirtu.

—   Cilvēki nomirst tāpat,— Filips saka.

Keiko strauji izdzer glāzi. Roka viegli trīc. Viņa izņem no somiņas gaišzilo portsigāru un aizsmēķē cigareti.

—   Kopā ar mīlu tas ir daudz vieglāk, — Keiko saka.

—   Nē, — Filips cieši ieskatās japānietes neparasti tumšajās acīs. — Ar mīlu tas ir desmit reizes grūtāk. Velnišķīgi grūti šķirties no dzīves, bet nesalīdzināmi grūtāk šķirties no mīlas. Ja esi viens — nospļaujies, kad tiesnesis svilps. Tev atvēlētais laiks būs beidzies. Bet, ja mīli, tu aizbāzīsi ausis, naivi cerēdams, ka šī mazā viltība palīdzēs. Tu it kā neko nebūsi dzirdējis un mēģināsi spēli turpināt. Bet nē! Tiesnesis paliek tiesnesis, un viņu ap stūri neapvedīsi. Viņš ir pieredzējis un tādēļ vienmēr paceļ arī rokas … Pēdējais — vari aizklāt acis, bet tad būs tumsa. Un tieši no tās mēs taču bēgam.

Keiko smēķē un skatās kādā neredzamā punktā. Viņa nodreb, un, kad Keiko pagriežas pret Filipu, viņš japānietes acīs ierauga asaras.

—  Jūs esat nežēlīgs, — viņa negaidot saka.

—   Piedodiet, — Filips samulst.

—   Esmu par daudz dzērusi.

—   Piedodiet, — Filips atkārto. — Es negribēju runāt par nāvi. Labāk vēlreiz paklausīsimies Mario Lancu.

—   Nē, — Keiko saka. — Pasakiet bārmenim, lai uzliek «Mīlas brīvdienas».

—   Labi.

Dzied japāņu meitenes.

Keiko klusi dzied līdzi.

—   Skumja dziesma, — viņa saka. — Visa dzīve — skumja dziesma.

—   Un to sakāt jūs? — Filips pavīpsnā. — Būt skaistai, bagātai, slavenai un laimīgai ir skumji? Ceļot, mīlēt, būt dzīvai ir skumji? Muļķības, Keiko. Mums vajadzēja runāt par kaut ko citu. Kad vīrietis ar sievieti dzer labu konjaku, viņiem nav jārunā par nāvi. Bez

tam mūziku mēs taču varam izvēlēties. Klausīsimies tvistu un šeiku. Un, kad apniks, pateiksim, lai to kasti izslēdz.

—   Un kas mainīsies?

—   Vai mēs nevarētu runāt par kaut ko citu?

—       Par ko? Par ko tad jārunā vīrietim un sievietei, kad viņi dzer labu konjaku?

—       Par to, ko viņi darīs pēc tam, kad būs beiguši dzert.

—   Un ko jūs gribētu darīt?

—   Jūs noskūpstīt.

Keiko lēni paceļ galvu un cieši un nopietni ieskatās Filipa sejā. Japānietes acis kļūst lielākas un izstaro aukstumu.

—   Jūs mani mīlat? — viņa uzprasa.

Filipam ļoti gribas samelot. Kādēļ to nepateikt? Viņai tas droši vien atgādinās tikai pierasto vārdu spēli. Un Keiko acis ir pavisam tuvu, un tās izstaro aukstumu.

—   Jā, — Filips atbild. '

— Tas ir nopietni?

—   Jā.

—   Mēs esam kopā divas stundas, — Keiko saka.

—   Ilgi.

—   Jūs patiešām domājat, ka tas ir pietiekoši?

—        Kādēļ lai es jokotu? Lai cilvēks piedzimtu, lai cilvēks nomirtu, ir vajadzīgas tikai dažas minūtes. Dažreiz sekundes. Lai cilvēks sajustu naidu, ir vajadzīgs tikai mirklis. Vai tad tiešām divas stundas ir par maz, lai cilvēki viens otru iemīlētu?

Keiko iesmejas. Smejas arī acis. Caur plāno mežģīņu kārtu, kas sedz viņas ķermeni, asi iezīmējas apaļās krūtis un tievais viduklis.

«Viņa ir par daudz skaista, par daudz labi veidota un par daudz pikanti ģērbusies,» Filips nodomā. Pašlaik es redzu gleznu. Japāņu vecmeistaru gravīru. Plaukstošu ķiršu ziedu.

—  Jūs esat labs rakstnieks?

Filips sarauc uzacis un mirkli padomā.

—   Nezinu, — viņš atbild. — Līdz šim neesmu par to domājis. Kamēr apbrauksim apkārt Eiropai, es būšu ticis skaidrībā. Man būs pietiekoši daudz laika par to padomāt.

—  Jūs vēlaties dzert? — Keiko pasmaida. Smaids ir skaists, ļoti vilinošs. — Man pietiek.

Filips ātri ieskatās Keiko sejā. Biezie mati, acis un lūpas gaida. Filips turpina skatīties un pēkšņi sajūt, saprot un pilnīgi skaidri apzinās, ka viņu pašlaik gaida ne tikai noslēpumainās japānietes melnie mati, lielās acis un lūpas, bet ka viņu gaida Keiko Okava, vēl nedzirdēta, neredzēta Japānas aktrise. Viņa gaida, kad Filips beidzot izdzers savu brendiju un noskūpstīs.

Filips izdzer un samaksā rēķinu.

Mūzikas automāts klusē. Nav ne jautri, ne skumji. Ir neliels satraukums.

Uz klāja dejo vējš. Bet jūrā viļņi nav lieli. Kuģis turpina šūpoties.

Mēs kā bērni bērnības šūpolēs. Es sāku atkārtoties, Filips nodomā. Mēs esam pieauguši. Mūs tagad šūpo dzīve. Jā, un, protams, protams, arī šis kuģis. Patiesību sakot, esmu jau vecs. Vienīgi tad, kad iedzer un runā ar sievieti, to dažreiz aizmirsti. Kā pašlaik. No sākuma mēs spēlējāmies ar lellēm un koka klucīšiem. Pēc tam mēs spēlējām klases, paslēpes un gājām rotaļās. Pēc tam … Un pēc tam mēs sākām spēlēties ar cilvēku jūtām, ar cilvēku sirdīm un cilvēku dzīvībām.

Keiko un Filips apstājas. Pa labi kajītes durvis ar 218. numuru.

—   Vai es jūs nevarētu ielūgt pie sevis? — Keiko nedaudz noliec galvu, gaidīdama atbildi.

—   Varat, — Filips pasmaida. — Jūs man sagādātu lielu prieku.

Keiko atslēdz durvis, un viņi ieiet Kajītē.

Keiko nostājas Filipa priekšā.

—   Tagad jūs mani varat skūpstīt.

—  Mīlēt, — Keiko saka un atliec galvu. — Mīlēt — tas nozīmē dzīvot.

Filips cieši tur vijīgo aktrises augumu.

—    Mīlēt, — Keiko atkal ierunājas un izraisās no Filipa rokām. — Mīlēt — tās ir atvadas no dzīves. Jauki, ka jūs man pakavējāt laiku un noskūpstījāt. Tas vienmēr ir jauki. Jūs tūlīt apgriezīsieties un iesiet prom. Bet pirms jūs aizejat… Protams, divas stundas dažreiz ir pietiekoši ilgs laiks. Mēs droši varētu gulēt kopā. Es jums patīku. Arī jūs man kā vīrietis patīkat. Kādēļ gan mēs nevarētu gulēt kopā? Vēl daži aizmirstības mirkļi. No šādiem mirkļiem veidojas skaisti gadi. Kādēļ gan ne, Filip? Es tūlīt izģērbšos. Es taču izskatos skaista? Kaila esmu vēl skaistāka. Un mati taču arī. Zēl, ka tie nav manējie. Tie kādreiz piederēja jaunai aktrisei. Viņa vairākus gadus nedabūja lomas. Un tad viņa man pārdeva savus matus. Brīnišķīgi, vai ne? Man tie piestāv. Maska, kas vilina. īstenība, kas nav patiesība. Redziet, es noņemu savu dārgo parūku. Ko jūs, Filip? Kādēļ jūs no- bijāties un bēgat? Jūs mani vairs nepazīstat? Redziet, man jau ir gandrīz kaila galva. Mani mati izkrīt daudz ātrāk nekā izkrīt no dzīves nodzīvotās dienas un gadi. Man atlicis dzīvot pavisam nedaudz. Es gribu nomirt Parīzē. Kādēļ — tas jums nav jāzina. Jūs taču negribat mīlēt un gulēt ar dzīvu mironi? Protams. Tagad es izskatos pretīga. Jūs esat slikts rakstnieks, dārgo Filip. Jūs nepamanījāt masku, un, ja arī būtu pamanījis, jūs droši vien nebūtu padomājis, kādēļ tā likta. Jūs domājāt par kaut ko citu. Jūs domājāt, kā iegūt, nevis kā atdot. Jūsu acis nodod. Es jums pateikšu. Tādēļ, ka piedzimu Hirosimā. Tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektā gada sestā augusta rītā. Tādēļ, ka man ir baltas asinis. Tādēļ, ka man jāmirst. Tādēļ, ka ļoti mīlu dzīvi. Jūs patiešām esat slikts rakstnieks. Jūs visu to nepamanījāt. Bet jums taču jāpazīst cilvēki. Jūs domājat tikai par sevi. Un, pirms jūs aizejat, — kad vīrietis un sieviete dzer konjaku, viņiem šodien jādomā ne tikai par to, ko darīs, kad būs beiguši dzert. Viņiem jāpadomā arī par Hirosimu. Jādomā par cilvēkiem, kuri nomirs, dzīvi nenodzīvojuši līdz galam. Jūs to uzrakstiet. Tiem cilvēkiem, kuri šodien viens otru mīl, jāpadomā arī par tiem, kuriem mīla jāatlaiž brīvdienās. Tagad ejiet!

Filips lēni pagriežas un iziet uz klāja. Palikt un vēl kaut ko teikt būtu muļķīgi. Viņš šķērso klāju, aiziet līdz borta margām un skatās jūrā. Viņam kļūst bail. Viļņi plīst kaut kur pavisam tuvu pie kājām, un šajā milzīgajā ūdens masā tomēr ir kaut kāds neatvairāms skaistums. Filips neapzinīgi pārliecas pār margām un pēkšņi jūt, ka kāds neredzams spēks viņu paceļ gaisā un iemet jūrā. Tur — naktī, tumsā un zaļajos viļņos.

Tad, lūk, kāda tu esi, nāve, Filips Grantovskis nodomā. Un mums atkal vajadzēs cīnīties.

Neviens neko nepamanīja. Cilvēks salīdzinājumā ar lielo kuģi un milzīgo jūru bija gaužām mazs. Tikai no rīta apkalpojošais personāls un Filipa paziņas ievēroja, ka viņš ir pazudis. Bet bija jau par vēlu.

Filipam aizraujas elpa. Viņš nejūt ne vēju, ne viļņojošo jūru, ne nakts tumsu. Viņš nejūt arī bailes. Viņš jūt, viņš skaidri apzinās, ka tā ir nāve, ka tā atnākusi daudz agrāk, nekā bija ieplānots. Bet, acīm redzot, to nevar paredzēt, nevar nojaust, nevar zināt. Tā pienāk tad, kad vismazāk gaidi.

Filips iekrīt jūrā un pazūd viļņos. Viņu neredz ne nakts, ne zvaigznes, ne tālumā esošie cilvēki, ne kuģis. Filips ir pazudis dzelmē.

Pazudis gaiss. Pazudušas domas un bailes. Pazuduši sakari ar zemi un cilvēkiem. Pārrauti visi vadi. Signāli tiek raidīti, bet netiek uztverti. Pazūd kontrole pār domām, jūtām un apziņu. Sāk strādāt instinkti. Tie ir spēcīgāki. Vienmēr uzvar spēcīgākais, lai gan … Dažreiz uzvar viltīgākais… Instinkti neprot izlikties. Tie neprot arī piemēroties. Tie guļ. Tikai vienreiz … Spēkus tie uzkrājuši. Un, kad pienāk šī vienīgā reize, tie cīnās kā īsti cīnītāji. Citas izejas jau arī nav. Ir jācīnās. Dzīvība cīnās ar Nāvi. Miljongadu pieredze rāda, ka cīnīties nebūtu vērts. Vēl ne reizi (to dažreiz grūti saprast), vēl ne reizi Dzīvība nav uzvarējusi. Tā dažreiz spējīga uzvarēt atsevišķus raundus. Cīņu vienmēr nākas zaudēt. Bet Dzīvība, šī lielā muļķe, tomēr cīnās …

Dzīvību var saprast. Tikai bieži, pat pārāk bieži mēs nesaprotam cilvēku. Aiziet bojā cīņā katrā ziņā taču ir labāk un skaistāk nekā padoties bez kaujas. Dzīvība to saprot. Cilvēks — ne vienmēr. Cīņa — tas ir pēdējais, kas Cilvēkam un Dzīvībai atliek. Pat gļēvulis, kas visu mūžu baidījies pateikt skaļāku vārdu, no visa stāvējis sāņus, nekad neko nav aizstāvējis un neko nav centies iegūt, pat tas dzīves pēdējos mirkļos savelk pirkstus dūrē. Un pat tad, kad vaigu vaigā sastapsies ar savu nāvi, viņš tomēr atkal nobaidīsies un nemēģinās cīnīties, to viņa vietā izdarīs Dzīvība. Cik daudzreiz mums jābūt pateicīgiem, ka tā izrādījusies gudrāka, drošsirdīgāka un stiprāka par mums pašiem. Tādēļ arī Cilvēks un Dzīvība vienmēr ir tik labi draugi. Viņi nedrīkst viens otru pievilt. Viņi viens otram uzticas, kā uzticas vistuvākajam draugam. Neuzticība — izslēgta. Nekad tie viens otru nenodos, neapvainos, ne- apmelos, kā to bieži dara cilvēks ar cilvēku. Kas izgudros tās ciešās saites, kas vienotu cilvēkus tikpat cieši, kā Cilvēks savienots ar Dzīvību?

Filips iznirst ūdens virspusē. Spēcīgs vilnis viņu uzsēdina savos seglos, un Filips kā uz trakojoša zirga, turēdamies balto putu krēpēs, joņo prom no kuģa un cilvēkiem uz nezināmo. Filips vēl īsti nav aptvēris notikušo. Viņš to vienkārši nespēj. Viņš tikai jūt, kā vilnis pēc viļņa viņu paceļ un nes, un nes, un aiznes kaut kur prom naktī, un viņam šķiet, ka nokļuvis milzīga atvara vidū un viļņi viņu noslāpēs, nositīs un ieraus atkal dzelmē, un viņam vairs nebūs spēka iznirt un peldēt. Viņš vairākas reizes iekliedzas, bet vējš un viļņi kliedzienu noslāpē. Peldēt, peldēt, peldēt, peldēt, peldēt. Peldēt visu nakti un dienu, un atkal nakti, un atkal dienu, un atkal… Es sajukšu prātā. Es nevarēšu noturēties uz ūdens visu nakti un dienu, un atkal nakti, un atkal dienu, un atkal… Bet vajadzētu. Esmu taču visu mūžu peldējis. Visu mūžu trenējies. Peldējis no viena notikuma uz otru, no vienas dienas otrā. Bet tā bija dzīve. Es varu nopeldēt kilometru, divus un varbūt pat trīs. Nu, pieņemsim, ka piecus. Nu, pieņemsim, ka desmit. Nu, pieņemsim, ka piecpadsmit, divdesmit, divdesmit piecus. Vēl divdesmit pieci paliks. Es palikšu jūrā. Kas un kāds es īsti esmu bijis? Un kāda bijusi dzīve? Kādi bijuši cilvēki? Un vai vienmēr esmu rīkojies pareizi? Tagad es varu nemelot. Nav nekādas nozīmes dažas stundas pirms nāves melot pašam sev. Vai vispār ir vērts? Dzīve pagājusi. To es varu paildzināt vienīgi par dažām minūtēm vai dažām stundām. Bet ko man dos šīs dažas minūtes un šīs dažas stundas? Mēģināt noturēties virs ūdens tikai tādēļ, lai atcerētos savu dzīvi? Ja to varētu uzrakstīt. Bet varbūt… mani ieraudzīs no kāda kuģa, laivas vai lidmašīnas. Varbūt mani kāds izglābs, un nekas tomēr nebūs zaudēts. Tieši otrādi. Varbūt tikai iegūšu. Un tad es uzrakstīšu vēl vienu romānu. Uzrakstīšu savu labāko grāmatu. Un tādēļ jāpeld. Jāpeld, jo es vēl to varu. Varbūt tomēr būs kaut kāda jēga. Bet tagad … Tagad, dzīve, lai mūsu pēdējais cīņas raunds, kā vienmēr, noris godīgi un atklāti. Es zinu, uzvarēsi tu, dzīve, un uzvarēsi tu, nāve, un tomēr… Dažreiz visā mūžā nevar paveikt tik daudz, cik dažās stundās. Vismaz savā prātā uzrakstīšu dažas rindas, dažus teikumus, dažas nodaļas no savas nākošās grāmatas. Ja man palaimēsies … tas būs mans labākais darbs … nebūšu melojis … bijis patiess un atklāts …

Zēns ātri pārgāja pār pagalmu un apstājās pusatvērto logu priekšā. Aiz tiem bija dzirdamas skaļas bērnu balsis. Viņi par kaut ko strīdējās, tad atskanēja pazīstama dziesma un smiekli. Tā bija ne visai pieklājīga dziesma. Un patiesībā tās nemaz nebija bērnu balsis. Aiz loga līksmoja pusaudži. Zigrīdai palika piecpadsmit gadi. Zigrīda — mājas un visas apkārtnes skaistule. Uz dzimšanas dienas svinībām tika aicināti visi meitenes draugi, kaimiņu bērni, daži pat no pilsētas, un daži pat no kaimiņu — Filipa mājas. Vienīgi Filipu neuzaicināja, un tādēļ viņam vajadzēja stāvēt aiz loga. Filipam dziesma nepatika, un viņš to neklausītos, ja kopā ar citiem nedziedātu Zigrīda.

Dziesma apklusa.

Meitene nenāca. Atnāca smiekli.

Filips joprojām gaidīja. Kabatā smagi gulēja skaists zaļgansarkans akmens, kuru viņš pēc ilgiem meklējumiem atrada upes krastā. Viņš to glabāja jau ilgu laiku. Katru vakaru viņš akmeni paņēma rokā un nezin kādēļ domāja par Zigrīdu. Viņš gribēja meitenei sagādāt prieku. Varbūt tādēļ, ka Zigrīda viņam patika, bet, iespējams, ka vienkārši tāpat — lai kādam sagādātu prieku. Nevienu citu, kam to uzdāvināt, viņš nezināja. Neviens pieaugušais, neviens zēns vai

meitene nebija pietiekoši labi. Ari Zigrīda ne, toties meitene bija ļoti skaista. Bet Zigrīda Filipu neuzlūdza, un tādēļ viņam vajadzēja stāvēt pagalmā un gaidīt, kad meitene pienāks pie loga.

Meitene nenāca.

—   Zigrīd! — Filips iesaucās.

Logu priekšā ziedēja puķes. Smiekli apklusa.

—   Zigrīd! — Filips vēlreiz pasauca.

Logu priekšā ziedēja puķes. Ziedu smarža bija tik spēcīga, ka Filipam noreiba galva, un viņš atkāpās soli atpakaļ.

Beidzot baltie aizkari pavērās un Filips ieraudzīja Zigrīdu. Viņam aizrāvās elpa. Pirmajā mirklī viņš meiteni nepazina. Zigrīda bija nogriezusi garās bizes un nedaudz uzkrāsojusi lūpas. Augumu un jau izveidojušās krūtis sedza balta, mirdzoša kleita.

—   Zigrīd, — Filips nočukstēja un gribēja bēgt.

—       Ko tev vajag? — meitene neapmierināta uzprasīja un nikni paskatījās uz netīri apģērbto Filipu.

Logu priekšā ziedēja flokši.

Filips brīdi klusēja, bet, pamanījis, ka Zigrīda taisās atkal pazust aiz baltā priekškara, paspēra soli uz priekšu.

—   Es gribu tev kaut ko uzdāvināt, — Filips teica.

Zigrīda pirmajā mirklī teikto nesaprata.

Logu priekšā ziedēja flokši un neļķes.

—       Tu teici, ka gribot man kaut ko uzdāvināt? — Zigrīda pārjautāja.

—   Jā.

—   Tiešām?

—   Pavisam nopietni.

—       Un ko tad tu gribētu man uzdāvināt? — Zigrīda pavaicāja un izliecās caur logu virs flokšiem, neļķēm un īrisiem.

—       Dārgakmeni, — Filips teica un iebāza roku bikšu kabatā.

— Nu, nu? — Zigrīda neticēja

—        Pavisam nopietni, — Filips sacīja un, pārlēcis pāri dobēm, kurās spilgtās krāsās ziedēja flokši un neļķes, un īrisi, un vijolītes, nostājās zem loga.

—       Ņem, — Filips pasniedza Zigrīdai savu dāvanu. — Un daudz laimes dzimšanas dienā.

Zigrīda paņēma akmeni un iesmējās.

Filips nosarka.

Zigrīda sāka smieties arvien skaļāk un skaļāk. Arvien skaļāk un skaļāk.

Filips lēni nodūra galvu un skatījās uz flokšiem un neļķēm, un īrisiem, un vijolītēm, un lilijām.

Smiekli, tikpat negaidot kā sākušies, apklusa.

—   Ienāc iekšā, — Zigrīda teica.

Filips nekustējās. Zēnam ļoti gribējās ieiet un pabūt pie Zigrīdas, bet viņam pēkšņi kļuva bail. Kļuva bail no smiekliem.

—        Nāc droši, — Zigrīda vēlreiz aicināja. — Es tev kaut ko parādīšu. Ienāc!

Filips uzmanīgi pagāja garām flokšiem un neļķēm, un īrisiem, un vijolītēm, un lilijām, un asterēm un atvēra melnās, smagās durvis. Viņu laipni sagaidīja paveca mājkalpotāja.

Viņi izgāja cauri garam gaitenim, pagriezās pa labi un šķērsoja zāli, pēc tam vēl vienu grezni iekārtotu istabu un iegāja telpā, kur notika svinības.

—       Labdien, — Filips sveicināja, paliecot galvu un pievelkot vienu kāju pie otras.

Par atbildi atskanēja smiekli.

Un Filips pēkšņi ieraudzīja, ka viņa kailās, netīrās kājas iegrimušas mīkstā paklājā un melnos uzvalkos apģērbtie Zigrīdas radinieki ar nicināšanu skatās uz viņa kailajām kājām un apdriskātajiem bikšu galiem, un zēni sniegbaltos kreklos, neslēpdami smīnus, raugās uz viņa netīro, saplēsto sporta krekliņu, un safrizētās meitenes, valdīdamas smieklus, nenovērš acis no viņa saskrāpētās sejas un izspūrušajiem matiem.

Filips visu to redzēja. Filips saprata, cik muļķīgi bija domāt un cerēt, ka varēs sēdēt ar visiem šiem cilvēkiem pie viena galda. Filips nosarka, un viņš vēlējās apgriezties un iet prom. Viņš negribēja bēgt. Nē. Viņš tikai gribēja apgriezties un iet prom.

—   Panāc šurp un paskaties, — Zigrīda aicināja Filipu tuvāk un ar roku rādīja uz mazu, savrup noliktu galdiņu. Tas bija domāts dāvanām. Zēns piegāja pie galda un mazliet apmulsis skatījās.

Zelta pulkstenis, gredzens ar mirdzošu pērli, auskaru pāris, smaržas, veļa, augstpapēžu kurpes, grāmatas, ziedi, ļoti daudz ziedu un pašā galda malā — viņa zaļgansarkanais akmens.

—   Redzi? — Zigrīda uzprasīja un, būdama laimīga un apmierināta, iesmējās. — To visu man uzdāvināja vecāki un mani draugi. Un to tu, — viņa parādīja uz akmeni.

Istabu atkal piepildīja smieklu šalts, un smiekli turpināja līt un līt, un Filipam šķita, ka viņš tūlīt, tūlīt noslīks.

—   Tas nav dārgakmens, — Zigrīda dusmīgi teica. — Tas ir parasts ceļmalas akmens, ar ko atgaiņā suņus.

Filips cieši sakoda lūpas un, pacēlis augšup galvu, ieskatījās Zigrīdas acīs.

Līdz šai dienai, Filips atceras, es no cilvēkiem baidījos, bet pēc Zigrīdas dzimšanas dienas viņus sāku nicināt. Un vajadzēja paiet ilgiem, ļoti ilgiem un bezgala gariem gadiem, kamēr sāku tos mīlēt.

Es sāku dzīvot, un pirmās sajūtas, pirmās jūtas bija bailes. Pēc tam — naids. Un tikai pēc tam — mīlestība.

Bet vajadzēja būt otrādi. Mīlestība — naids — bailes. Un nevajadzēja būt arī tā. Vajadzēja būt — tikai mīlestība.

—  Tas ir dārgakmens, — Filips teica. — Es nokāpu pa stāvo krauju pie Velna atvara un tur to atradu. Neviens no jūsu mājas zēniem tur vēl nav iedrošinājies nokāpt.

Filips piegāja pie galda, paņēma akmeni un, galvu nodūris, gāja prom.

Viņu pavadīja smiekli.

Kad zēns nokļuva gaitenī, viņš dzirdēja, kā Zigrīdas tēvs teica pārējiem viesiem:

—   Tas bija tās ielasmeitas dēls.

Filips atrāva durvis un iebrida flokšu un neļķu, un īrisu, un vijolīšu, un liliju, un asteru, un rožu laukā. Viņš ieraudzīja, ka vesela dobe pilna izplaukušiem rožu ziediem, un visi šie ziedi bija skaisti, un smaržoja viss pagalms. Filipam .atkal noreiba galva. Viņš izbrida cauri puķēm un gāja prom. Aiz pusatvērtajiem logiem joprojām skanēja smiekli.

Filips apstājās, pacēla roku un no visa spēka svieda akmeni Zigrīdas logā.

Smiekli apklusa.

Sasistie loga stikli skanēdami iebira skaistajās puķu dobēs.

Vecais Vinklers sila Filipu ilgi un pamatīgi. Puika gulēja uz gultas nolaistām biksēm un zobiem iekodies kulakā.

— Piecpadsmit… astoņpadsmit… divdesmit divi… divdesmit pieci… tā, — Vinklers nosēcās un pārtrauca pēršanu. — Tas bija par izsisto logu. Tagad uzvelc bikses un tepat pagaidi, kamēr atpūtīšos.

Filips ātri uzrausās kājās un paskatījās uz biezo, smago ādas siksnu. Viņš noslaucīja asaras un, sakārtojis bikses, nostājās kaktā.

Vinklers atsēdās uz gultas un elsa.

—        Nu i puika! —viņš pakratīja sirmo galvu un ar roku sāka braucīt krūts kreiso pusi. — Kapā tu mani iedzīsi! Nu dzen, dzen, resgali. Kā tad bez manis dzīvosi? Ko ēdīsi? Tu, kuces bērns, visu mūžu pa cietumiem vien dzīvosi, ja es tevi neizmācīšu par cilvēku! Saproti?

Filips klusēja.

Vinklers sāka elpot vienmērīgāk. Viņš ilgi, neteicis ne vārda, skatījās uz kaktā trīcošo Filipu, līdz dusmas izgaisa pavisam.

—   Panāc šurp! — Vinklers pavēlēja.

Filips bailīgi panāca dažus soļus uz priekšu un nostājās patēva priekšā.

—        Bet vispār, — Vinklers kļuva domīgs un skatījās sāņus. — Bet vispār nemaz nebija slikti, ka tu izdauzīji to logu. Tie Lapsas neko labāku nav pelnījuši. Bet to nedrīkst! — Vinklers iebļāvās. — Saproti? Tādēļ tu dabūji pērienu un dabūsi vienmēr — un ar katru reizi nežēlīgāku. Līdz simtam! Bet, tā kā tomēr esi izdarījis labu darbu, es tev par to iedošu divdesmit santīmus.

Vinklers izvilka no kabatas vecu, nosmērētu naudas maku un nesteigdamies sameklēja monētu.

—       Ņem, — viņš pasniedza naudu. — Tā vienmēr jānopelna godīgi, ne tā kā Lapsas. Saproti?

Filips piekrītoši pamāja ar galvu.

—  Tad labi. Bet tagad panāc vēl tuvāk.

Filips piegāja patēvam pavisam cieši klāt, un Vinklers uzlika savas smagās, sastrādātās rokas uz zēna pleciem.

—   Tu ļoti gribēji būt tur — pie Lapsām?

Filips nedaudz sastomījās, tad klusi, it ka sev pateica:

—   Jā.

—   Tev patīk Zigrīda?

Filips atkal sāka mīņāties no vienas kājas uz olru.

—   Nu?

—   Ja, patēv.

Filipa ausi ķēra spēcīga pļauka.

—       Paklausies, kavalier, — Vinklers teica un sapurināja zēna plecus. — Tu nekad vairs neiesi ne Lapsu, ne kāda cita bagātnieka mājā, saproti? Tu nekad necentīsies iemīlēt bagātu, skaistu sievieti, jo tādiem kā es un kā tu ir un būs sievietes, kas strādā fabrikās un par kalponēm, un sliktākajā gadījumā aiziesi uz Marijas ielu, saproti? Tev jādzīvo starp saviem cilvēkiem. Un tava vide būs fabrikas, netīri pagalmi, īrētas istabas un krogs. Saproti?

—   Jā, patēv.

—       Melo, kucēn! Tu nesaproti neko. Tu nedrīksti, un es tev aizliedzu turpmāk iet pie Lapsām un viņiem līdzīgiem tādēļ, ka neko citu pie viņiem neiegūsi kā vienīgi apsmieklu un pazemojumus. Saproti?

—  Jā, patēv.

Istabā atskanēja vēl viena pļauka.

—       Nu i puika! — Vinklers noteica. — Muļķis tāds. Ja tu kaut mirkli samierināsies ar savu stāvokli un ja tu kādreiz kaut uz vienu minūti necentīsies no šīs dzīves izrauties, es tevi nositīšu, jo tā, kā dzīvojam mēs, nav cilvēka cienīgi. Saproti?

—  Jā, patēv.

—       Neko tu neesi sapratis, — Vinklers ar nožēlu pateica un, noplātījis rokas, sāka staigāt pa istabu. Viņa skats pārslīdēja vecajai koka gultai, uz kuras kādreiz bija gulējis viņa tēvs, pēc tam viņš pats ar Mildu. Sai gultā viņiem abiem bija pagājusi krietna daļa dzīves, bet tā diemžēl nebija labāka par to laiku, kuru abi pavadīja darbā. Jo viņi tā arī nespēja radīt sev bērnus. Bet ļoti gribēja. Un tādēļ tagad šai gultā zem salāpītās segas guļ Filips, vienmēr cieši pierāvis ceļgalus pie zoda, droši vien domādams par Zigrīdu. Un šis Filips tagad bija kļuvis viņa dēls un tomēr nebija dēls. Jāmīl, jo tas ir no tavas cilts. Un neieredzi tādēļ, ka viņš neizskatās pēc tevis un skaidri zini — tas nav tavs. Bet, kas nav tavs, to nekad nevarēsi mīlēt kā savu. Vinklers paskatījās uz veco, ķirmju sagrauzto kumodi un pasmaidīja. Tā piederēja viņam, tā piederēja Vinkleram, un nekad neviens to nevarēs atņemt. Tā bija pirkta par viņa nopelnīto, sakrāto naudu. Pirms trīsdesmit deviņiem gadiem. Dažas dienas pirms kāzām. Viņš mīlēja šo kumodi, kā mīlēja visu, kas atradās gan šai, gan otrajā istabā. Jo visu to viņi ar Mildu bija nopelnījuši. Nekas nekad netika uzdāvināts vai iedots par velti. Viss bija jānopērk pašiem. Varbūt vienīgi Filips. To ar savu svētību neatsū- tīja dievs, kā viņi bija cerējuši, bet kādā draņķīgā rudens vakarā piedāvāja noskrandusi meitene no laukiem. Pēc gada viņi uzzināja, ka tā ir ielasmeita. Kad viņa kārtējā piecpadsmitajā datumā atnesa naudu par bērna uzturu un uzraudzīšanu, Vinklers Annas acu priekšā mazo ar kāju iespēra istabas kaktā.

Pēc tam piegāja pie Annas un spēcīgi vairākas reizes iesita pa seju.

— Kuce! — viņš bļāva. — Ja tu esi netikle un tev tik ļoti gribas vīriešus, tad pārdodies, bet kādēļ tev bija vajadzīgs šis nelaimīgais bērns? Tā jau visapkārt tik daudz neliešu! Vai tu viņam spēsi dot un sagādāt visu to, kas cilvēkam, ja tas reiz piedzimis, jāsaņem? Un arī mēs nespēsim dot. Un mēs visi kopā arī ne. Tad kādēļ, Anna? Un, ja tu tirgojies ar sevi tādēļ, ka dzīve vai cilvēki, vai apstākļi piespieda to darīt, tad vēl jo vairāk nedrīkstēji dzemdēt. Bērni ir jārada priekam, bet ne sev, viņiem un citiem par bēdām vai postu.

Anna raudāja. Pareizāk sakot, viņa kauca. Kauca skaļi, kaut kā gari, stiepti, un vecajam Vinkleram nodrebēja platie pleci. Anna gaudoja, kā gaudo izsalcis suns aukstās ziemas naktīs, kad būdā ir salti un saimnieks aizmirsis izmest vakariņām kaulu un kad pat dzīvnieks saprot, ka ir viens un ka tā arī visu savu suņa dzīvi būs jānodzīvo vienam, un jāsalst ziemas naktīs, un jāgaida, kad kāds pametīs kaulu vai maizi, bet cilvēki tik bieži to aizmirst, un tādēļ nekas cits neatliek kā gaudot un savas bēdas stāstīt mēnesim; tas klausās, piemiedz aci, varbūt jūt līdzi, bet nekad nepalīdz. Tu to saproti, bet turpini kaukt. Jo nekas cits jau neatliek. Skaļš, nepārtraukts kliedziens.

Anna lēni noslīga ceļos, aizrāpoja līdz istabas kaktam, paņēma uz rokām Filipu, un tad viņi brēca abi. Filips, gandrīz jau zils, netīrs un slikti apģērbts, raudāja aizgūtnēm, viņam bieži trūka elpas, un viņš krampjaini ieķērās mātes kaklā, viņš māti nepazina, bet šī svešā sieviete arī raudāja, un tādēļ zēns tai uzticējās un meklēja patvērumu.

Anna Vinkleram ātri, it kā baidīdamās kaut ko nepateikt vai aizmirst, tāpat kā toreiz tam savādajam kuģa kurinātājam, izstāstīja savu dzīvi.

Vinklers pīpēja un klausījās. Mazo virtuvīti pildīja tabakas dūmi, lāsti cilvēkiem un dzīvei, nepiepildīti sapņi, izgaisušas cerības un ilgas pēc normālas dzīves, un bērna raudas, un vēl vienas dzīves beigas, un sāpes, un prieks, ka var kādam visu to izstāstīt, un bailes, ka tagad būs sliktāk, bet sliktāks nekas vairs nevar būt, un vārdi, un vārdi, un vārdi, un vārdi veidoja teikumus, un teikumi veidoja stāstu, jau kaut kur dzirdētu, pierastu un diezgan parastu, un niknums par cilvēkiem, un naids, un kaut kāda dīvaina smeldze, ka tādi mēs esam, tik slikti un nežēlīgi, un žēlums, un naids, ka neviens neko nevar grozīt un tā tas paliks mūžīgi, un, ja tomēr kaut kas tiks mainīts, tad viņi tie nebūs, kas mainīs, jo ir jau veci un Filips pārāk jauns, un Anna salauzta un slima, un atmiņas, kuras nevajadzētu atcerēties, jo tās neko nedod, vienīgi sāpes; un sāpes, ka viss ir iznācis ne tā, kā kādreiz sapņots un cerēts, un tikai tādēļ, ka cilvēkiem patika vai arī viņi bija pārliecināti, ka citādi domājoši cilvēki ir jāizkauj, ka slepkavot nozīmē darīt labu, un viņi to dara cilvēku, visas tautas labā; un sasmakušais, piesmēķētais gaiss, un visas nodzīvotās dienas, pelēkas un aukstas kā pavasaros sniegs, un tikai dažas ir gaišas un tikai dažas ir tādas, kādas cilvēkam vienmēr patīkami atcerēties, bet to bijis tik niecīgi maz, ka, ataustot atmiņā, nespēj darīt cilvēku ne priecīgu, ne laimīgu, tieši otrādi, jo sāp, ļoti sāp, zinot, ka tās arī paliks vienīgās un nekad nekas līdzīgs nenotiks; visu laiku būs vēss pavasaris ar nekad nenokūstošu sniegu; un dienas, kuras vajadzēs dzīvot, un tu tās negribi dzīvot, tu vispār vairs negribi dzīvot, bet dzīve un Dzīvība piespiedīs, un atkal vajadzēs rāpot, vajadzēs saņemt sitienus, salt un kaukt, un tad būs nāve, un tā vienīgā tev izrādīsies labs draugs, jo aizvedīs prom no šīs lielās elles, kur tik daudz naida, viltus, liekulības un netaisnības un kur ir tik maz mīlestības; un nāve tevi aizvedīs prom no cilvēkiem un no visa tā, kas ir cilvēkos; aizvedīs no zemes zemē, kur būs miers un klusums, kur nekad vairs nevajadzēs censties neko iegūt, kur nekad vairs nebūs jābaidās kaut ko pazaudēt, kur cilvēks atkal varēs būt tāds, kāds jau bijis miljoniem gadu … nebijis …

Vinklers, smagi nopūzdamies, piecēlās, izkratīja pīpi masīvā metāla pelnu traukā un nostājās pret Annu un Filipu.

— Nekauc, meit, — viņš teica un uzlika roku uz Annas galvas. — Tev to vajadzēja pateikt uzreiz. Tad es šodien tā nebūtu runājis un tā darījis arī nebūtu. Bet kādreiz daži sitieni nemaz nenāk par ļaunu. Lai gan esi jau sista pietiekoši. Bet cilvēki un dzīve tevi vēl kaus. Tādēļ ka mūsu dzīve un cilvēki ir ļauni. Un tad pienāks kārta tavam dēlam. Viņš būs vīrietis un tādēļ sitienus saņems daudz vairāk. Sitīšu es, jo arī mani sita, un Filips atkal savukārt sitīs citus, un pareizi vien būs, meit, jo bez pamatīga kāviena neviens bērns vēl par labu cilvēku nav izaudzis. Filipam jākļūst labam, viņam jāuzkāpj augstāk par visiem Lapsām, lai tad viņš, tavs dēls, Anna, varētu smieties un nicināt tos, kas tagad smejas un nicina viņu. Saproti, meit? Lai viņš paliek pie mums. Kad Filips paaugsies, atdosim viņam to mazāko istabu, bet tagad … Tu varēsi nākt, kad vien gribēsi, tu mums viņu varēsi atņemt, kad vien gribēsi un kad būsi iekārtojusies darbā, un iekārtojusi savu dzīvi. Tu, meit, esi jauna, un tev varbūt vēl paveiksies. Bet tu, Anna, nekad mums vairs nenesīsi nevienu latu. Nevienu santīmu. Ja katlā zupa vārīta diviem, iznāks arī trešajam. Gan jau kaut kā kulsimies. Bet tu mēģini tikt kādā fabrikā.

Anna pārstāja raudat, noglauda Filipam galviņu, sakārtoja apģērbu un pacēla augšup acis. Tieši virs viņas stāvēja Vinklers, liels, milzīga auguma vecis biezā vadmalas uzvalkā, neveikli nolaidis savas smagās, garās rokas gar saburzīto svārku sāniem, un kaut kā neparasti labsirdīgi skatījās uz Annu un viņas dēlu, un Anna izslaucīja acis, un viņai pēkšņi kļuva labi un silti, un viņai gribējās savelties mazā kamolā, ielist vēl dziļāk kaktā, pieglaust sev cieši, cieši dēlu; Vinklers viņus apsegtu ar biezu segu, nekur nebūtu jāiet un nekas nebūtu jādara, varētu visu laiku tā tikai just pie krūtīm bērna galvu un siltumu un redzēt skaistus, neparastus sapņus.

Vinklera skats vēlreiz parslidēja gultai, kumodei, galdam, kam viena kāja nez kādēļ bija kļuvusi īsāka, un tas stipri ļodzījās, un arī abi krēsli stipri ļodzījās, un grīdas dēļi stipri ļodzījās, un, kad garām pabrauca kāda mašīna, stipri ļodzījās un drebēja arī mājas sienas. Vinklers paskatījās uz Filipu, kas bija kļuvis divpadsmit gadus vecāks, un tagad viņam bija trīspadsmit ar pusi, un arī pats Vinklers bija kļuvis vecāks par divpadsmit gadiem, un tagad viņam bija sešdesmit deviņi. Visapkārt viss drebēja un ļodzījās, un viņi arī drebēja un ļodzījās, jaunais un vecais, tikai dzīve šķita stingra un neicdragājama: tā bija tik kustīga, ātra, ka likās stāvam uz vietas un to nekad nevarēs nolikt vai pagriezt tā, kā tev gribētos, to nekad nevarēs izkustināt, to varēs varbūt vienīgi uzspridzināt.

Milda Vinklerc jau sešus gadus gulēja Lācara kapos, arī Anna pēc tās pēdējās reizes nebija rādījusies un arī laikam bija mirusi.

— Panāc šurp, — Vinklers pasauca Filipu. — Šodien mums atkal būs jāatkārto «uzvarētājs».

Filips neko neteica, tikai cieši sakoda lūpas.

Vinklers nesteigdamies iznesa no virtuves plato ķebli un nolika savā istabā skapja priekšā. Pēc tam atkal lēni atgriezās virtuvē, plauktā sameklēja maizi, nogrieza pamatīgu riecienu, uzsmērēja sviestu, iegāja istabā, pakāpās uz ķebļa un, pastiepjoties uz pirkstgaliem, uzlika maizi uz skapja. Griestus no plānās sviesta kārtas atdalīja tikai nepilns sprīža platums. Tad Vinklers iegāja Filipa istabā un, paņēmis abus ļodzīgos krēslus, atgriezās pie skapja un uzlika uz ķebļa vispirms vienu, tad uz tā — otru krēslu. Tās bija «kāpnes». Kāpnes uz griestiem, kāpnes, kas veda augšup, un, ja tu uzrāpsies un spēsi tur augšā noturēties kaut dažus mirkļus, tu tiksi atalgots — varēsi paņemt maizi, tavu vienīgo šodienas ēdiena porciju. Ja to nespēsi un nokritīsi, un tu zini, ka nokritīsi noteikti, tu paliksi bez pusdienām. Un tad Vinklers smagi, nestei- dzolies aizies uz virtuvi un lasīs avīzi. Viņš tev vairs neko nepavēlēs, neliks, nedzīs. Viņš mierīgi lasīs avīzi. Paies dažas minūtes, varbūt stunda, un sāpes no pirmajiem kritieniem būs pierimušas, un tu kāpsi atkal, atkal krēslu piramīda sabruks, tu kritīsi un jutīsi sāpes, bet tomēr celsies, kāpsi un atkal kritīsi, un atkal kāpsi, jo tagad tevi tur augšā trieks izsalkums.

Kad Filips nokrita sesto reizi, viņš nekustīgs palika guļot uz grīdas. Blakus mētājās krēsli, viņš sajuta pretīgu smaku, kas nāca no ilgi nemazgātās grīdas, sāpes pakrūtē un locītavās un pēc tam sajuta dusmas un naidu pret patēvu; viņš cieši sakoda zobus, iestenējās un netālu no savas sejas ieraudzīja Vinklera zābakus, un viņš gribēja piecelties un iesist vecajā, krunkainajā sejā, kas bija klāta ar ballu, ballu bārdu, bet nebija spēka, viņš vairs nevarēja piecelties, viņš varēja tikai pateikt:

—   Kaut tu ātrāk nosprāgtu, vecais!

Vinklers pieliecās un Filipu saudzīgi pacēla uz savām vecajām, vēl joprojām stiprajām rokām un, aiznesis uz gultu, apguldīja.

—   Atpūties, zēn, — Vinklers teica. — Pēc stundas tev vajadzēs kāpt atkal. Lamā mani. Tev tomēr vajadzēs uzkāpt. Nicini mani. Es ticu, ka beidzot iemanīsies un iegūsi tādu veiklību, lai uzkāptu un paņemtu to, kas tev tur nolikts. Es pret tevi esmu nežēlīgs, dēls, es to zinu, un piedod man. Es nomiršu, jā, es nosprāgšu pavisam drīz, un tu mani apbedīsi Lācara kapos blakus Mildai. Bet nepriecājies, jo prieka būs maz. Man jābūt tādam, jo es daru tev labu. Būt sliktam ne vienmēr ir slikti. Tāpat kā būt nežēlīgam dažreiz ir labi un vajadzīgi, jo dzīve, dēls, ir simt reižu nežēlīgāka, un, ja tu neiemācīsies kāpt un nokļūt tuvāk pie griestiem, kur varēsi paēst, tu vienmēr izsalcis gulēsi uz grīdas. Un dzīve tevi beidzot samals, nositīs un aizmetīs prom kā nevajadzīgu lietu. Bet kas ir dzīve, dēls, tu zini? Nu, protams, tu nezini. Dzīve, dēls, ir cilvēki. Tev jāiemācās sasniegt mērķi. Šodien, pašlaik tavs mērķis ir uz skapja noliktā maize. Tas ir mazs un pieticīgs mērķis. Tikai šodien tas šķiet liels. Ja neiemācīsies sasniegt mazo, tu nekad nesasniegsi lielo. Bet tagad celies atkal augšā, dēls. Pamēģini vēlreiz. Nokrist no divu krēslu un ķebļa augstuma nemaz nav tik sāpīgi, ne arī bīstami. Daudz sliktāk, sāpīgāk un bīstamāk būs tad, kad tevi metīs lejup dzīve. Bet tagad — marš! Augšā, Filip!

Lejup, Filip! Augšā! Lejup! Augšā! Viļņi Filipu paceļ un met. Met spēcīgi un tālu uz priekšu. Un tad kāds neredzams spēks viņu atkal rauj atpakaļ, un Filipam šķiet, ka viņš nav nopeldējis ne metru. Bet katrs metrs — tas būtu mazs posms, atkarots nāves ceļam. Atkarots nāvei. Arī nāve taču ir dzīve. Un varbūt nāve ir dzīves pati nozīmīgākā daļa. Tad vēl viens metrs, tad vēl, vēl, vēl viens metrs, un ir jau nopeldēts kilometrs, un šis kilometrs pārvēršas atkarotā laikā, tas savukārt minūtēs, stundās, gados. Bet gads cilvēka dzīvē jau kaut ko nozīmē, lai gan bieži, kad esam šo gadu nodzīvojuši, mēs to neatceramies. Atmiņā paliek tikai dažas minūtes, dažas stundas, un tās tomēr atsver pagājušo laiku, jo deva iespēju dzīvot tālāk. Cilvēku dzīvē bieži, pat pārāk bieži nozīmīgi nav gadi, bet atsevišķas dienas. Cilvēks nekad nav laimīgs ilgi, visu mūžu. Laimīgs tu vari būt tikai pavisam īsu laiku. Gadi tiek aizmirsti. Cilvēks atceras vai nu lielo, vai mazo. Pat lielākās sāpes nekad nesmeldz ilgi. Mēs varam tās atcerēties visu mūžu, bet sāpēt tās sāp tikai minūtes, stundas, dienas. Laimei un sāpēm — mirkļi, bet pārējais laiks — vairāk vai mazāk izdevusies dzīve.

Atkal kāds vilnis Filipu paceļ augšup, viņš paskatās nakti un uz zvaigznēm. Filips nedaudz nomierinās, un viņam vairs nav bail. Filips saprot, ka nakts beigsies un pārstās spīdēt zvaigznes. Kaut kad norims vējš, jūra kļūs mierīga, spīdēs saule, un viņu atradīs kāda zvejnieku laiva. Galvenais — noturēties. Ja nevari pārpeldēt jūru, un tu to nevari, tad vismaz jānoturas uz šīs jūras. Jācīnās. Jāsakož zobi un jācīnās par dažām liekām dzīves minūtēm un stundām, jo tev vēl ir cerība. Un tieši šī cerība, ka tevi kāds ieraudzīs, tevi kāds izglābs, liek ievilkt dziļāk elpu un izdarīt ritmiskas roku kustības. Viens tu nevari neko. Vienmēr jācer uz citiem. Patiesību sakot, tas ir diezgan skumji. Lai cik spēcīgs, lepns un iedomīgs cilvēks arī nebūtu, vienmēr dzīvē pienāks tāds moments, kad tev būs nepieciešama citu palīdzība. Tādēļ nekad nevajag smieties par tiem, kas to lūdz. Nekad nevajag atteikt tiem, kam tā nepieciešama, jo kāds cits var atteikt arī tev.

Vilnis pēc viļņa Filipu paceļ un met lejup, bet peldēt ir viegli. Nogurumu vēl nejūt, vasaras naktis ir īsas, un, kad Filips jau peldējis apmēram stundu, viņš saprot, ka spēs noturēties līdz rītam. Vismaz nomiršu gaismā, viņš nodomā. Filips no nāves nebaidījās. Tā pārāk bieži, it sevišķi kara laikā, bija pienākusi cieši klat un aicinājusi sev līdzi. Tā pavisam viegli, nemanot un draudzīgi, pat neprasot pārāk augstu cenu. Dažreiz Filips no tās bija ticis vaļā, vienkārši ar smaidu aizbildinoties, ka kaulainās nav viņa gaumē. Tad nāve kļuva viltīgāka, kļuva skaistāka un pilnīgāka, un tad vajadzēja cīnīties, cīnīties, līdz zuda spēki un visas cerības, un tomēr vienmēr kaut kā laimējās no tās aizbēgt vai to uzvarēt. «Muļķis,» nāve viņam bieži čukstēja. «Tik un tā nekur taču neaizbēgsi. Tik un tā zaudēsi. Un tad, kad tevi iegūšu, tici, tev būs vienalga — būsi dzīvojis tikai gadu, piecdesmit vai simt. Tad tev viss būs vienalga. Tu pat nevarēsi nožēlot, ka esi miris jauns, un nevarēsi priecāties, ja nomirsi vecs. Es pieņemu visus. Jā, jā! Man patīk visi. Tu peldi, labi zinādams, ka nekur nevari aizpeldēt, zvejnieki tik tālu ar laivām jūrā nebrauc, un nākošais kuģis pa šo ceļu brauks tikai pēc nedēļas. Starp citu, tu esi aizpeldējis no šī ceļa krietni sāņus. Tev nav nekādu izredžu. Tu pat nevari cerēt uz nejaušību. Tev vienkārši nelaimējās, Filip. Tu nebiji slikts cilvēks. Citi ir desmit reižu sliktāki, bet nodzīvos ilgāk par tevi. Arī man nepatīk nelieši, un tādēļ viņi vienmēr dzīvo ilgāk par labajiem un vainīgie ilgāk par nevainīgajiem, un bendes ilgāk par upuriem. Nāc, Filip! Es nemaz neesmu tik ļauna. Es gribu tev labu. Nav vērts paildzināt dzīvi tikai par stundu. Patiesību sakot, nav vērts to paildzināt arī par desmit gadiem. Tev nemaz nav gājis tik labi, lai, mēģinot pārpeldēt jūru, atgrieztos pie cilvēkiem.»

Pārnācis no Lācara kapiem, Filips ilgi baidījās ieiet dzīvoklī. Tagad viņš bija palicis viens. Pilnīgi viens astoņpadsmit gadu vecumā. Un Filips jau tad nojauta, ka tā nav pēdējā reize, kad būs jāstāv nekustīgi uz vietas un jāmēģina apspiest sevī bailes, žņaudzošo vientulības sajūtu un neziņu, ko darīt tālāk, jo nezināsi, ko iesākt ar savām rokām, ar savu sirdi, un nezināsi, ko iesākt ar dzīvi.

Filipam negribējās atslēgt durvis. Aiz durvīm — tukšums un šai tukšumā sasmacis gaiss, putekļi, vecas mēbeles un atmiņas. Aiz aizslēgtajām durvīm — Filipa bērnība un vēl nepagājusi jaunība. Lai cik tā ari nebūtu bijusi pelēka un grūta, Filipam patika atcerēties, un viņš jau tad saprata, ka uz pasaules ir lietas, notikumi un dzīves posmi, kas ilgst tikai mirkli, ka tie atnāk un aiziet, un pazūd un ka nekas dzīvē neatkārtojas, ka nevar atkārtoties pati dzīve. Katrs brīdis, katra minūte ir dārga un tuva, jo tā ir vienreizēja, un, ja tu tajā nepaspēsi kaut ko izdarīt vai izjust, satvert un mēģināt saprast laika nozīmīgumu, tu būsi to zaudējis.

Spīdēja saule, un bija karsta vasaras diena. Filips sameklēja kabatā atslēgu un ielika to slēdzī. Pirmo reizi viņš atslēgs durvis, un neviens viņu nesagaidīs, neviens viņam neuzkliegs, ja to būtu pelnījis, neviens neiesitīs, ja to būtu pelnījis, neviens neuzliks uz pleca roku un neaicinās apsēsties pie galda, un neviens nepiedāvās ēst, neviens vairs nemācīs, kā labāk veikt darbu, cik svarīgi būt godīgam, lai cilvēki tevi cienītu; neviens vairs nestāstīs garus stāstus par pagātni, par piekto gadu, par to, kā sešpadsmitajā gadā sasita vāciešus un kā viņus sasita deviņpadsmitajā, un kā viņus sasitīs vienmēr, ja tie iedrošināsies atnākt vēlreiz; neviens vairs neko nestāstīs par dzīvi, un neviens vairs to nenolādēs, jo tā sagādā tik daudz ciešanu un rūgtu brīžu, un neviens vairs nemācīs mīlēt dzīvi. Cilvēks reti spēj īsti aptvert, ko tas nozīmē — būt dzīvam un dzīvot. Tas ir tik vienkārši un saprotami, ka cilvēki nedomā par to, kā un kādēļ viņi ir piedzimuši, un nedomā par to, ka viņi agrāk vai vēlāk nomirs, paies miljardiem gadu, un nekad vairs otra tāda nejaušība negadīsies, un nekad un nekur tu vairs nekļūsi par Dzīvību.

Filips lēni pagrieza atslēgu. Slēdzis bija vecs, ierūsējis, un, pagriežot atslēgu, tas izdvesa skaļu, metālisku vaidu. Filips satrūkās, un viņam šķita, ka slēdzis ir dzīvs un dzīvas ir durvis, un dzīvs ir gaiss, un dzīva ir māja un abas istabas, un vecās mēbeles, un visi putekļi uz šīm vecajām mēbelēm, un, kad viņš ieies dzīvoklī, viss tur vaidēs un kliegs, un pārmetīs, ka tagad viņš dzīvos telpās, kas kādreiz piederēja citiem.

Filips atcerējās vecā Vinklera nāvi un nupat notikušās bēres, un kļuva skumji, ka vīram, kas visu mūžu bija strādājis, bija cēlis skaistas, izturīgas mājas, kur tagad dzīvo tik daudz cilvēku, tam, kas bija nodzīvojis garu un grūtu mūžu un kas mācīja, kā nu prata un izprata, citus dzīvot un cīnīties par labāku dzīvi, neatradās neviens, kas izvadītu pēdējā gaitā. Kaprači vienaldzīgi izraka bedri, un Filips kopā ar viņiem dažas minūtes pastāvēja pie atvērtā kapa, neviens neko neteica, jo kapračiem bija vienalga, ko šis vecais vīrs dzīvē paveicis, bijis labs vai slikts. Viņiem bija jāizrok un jāaizber bedre. Viss. Jāizrok un jāaizber bedre. Viss. Filips nodrebēja. Tikai trīs vārdi. Jāizrok un jāaizber. Bet šie vārdi slēpj sevī septiņdesmit četrus gadus garu cilvēka dzīvi. Bet katrs gads — trīs simti sešdesmit piecas dienas. Bet katrā dienā — milzum daudz minūšu, un katra minūte bija no cilvēka kaut ko prasījusi un paņēmusi.

Smiltis smagi krita uz lēto zārku. Pēc pusstundas blakus jau agrāk apglabātajai Vinklera sievai izauga svaigs smilšu kalniņš. Viens no kapračiem ar lāpstas kātu uz tā uzspieda krustu, pārējie savāca dēļus, dvieļus un lāpstas un aizgāja.

Filips vēl brīdi pastāvēja, viņam kļuva žēl abu vecīšu, viņš viņiem bija pateicīgs, ka tie viņu audzināja, mācīja: patēvs iemācīja amatu, tagad arī Filips ir gan mūrnieks, gan podnieks, strādā uz būvēm un vasarās diezgan labi nopelna.

Filips atvēra durvis un iegāja dzīvoklī. Sienas, mēbeles, putekļi klusēja. Neviens nevaidēja, nekliedza. Kādēļ gan? Ja to nedarīja cilvēki?

Filips piegāja pie loga, atvēra, un istabās ieplūda svaigs gaiss.

Pagāja vairākas dienas.

Filips jau sāka pierast pie pastāvīgā klusuma un miera. Viņš pats gatavoja sev ēst, to viņš bija sācis jau agrāk, kad patēvs slims gulēja uz gultas. Pa vakariem viņš lasīja un no grāmatām ļoti daudz ko uzzināja par cilvēku dzīvi un par to savstarpējām attiecībām. Un tad viņam radās sapnis sākt rakstīt pašam. Viņš gribēja aprakstīt patēva bēres, jo Filipu kaitināja un viņš nevarēja saprast, kā cilvēki var būt tik vienaldzīgi cits pret citu, pret savu līdzcilvēku, un, ja cilvēki spēj būt vienaldzīgi pret dzīvi, kā viņi spēj būt vienaldzīgi arī pret nāvi?

Filips nebija gluži viens. Viņš strādāja kopā ar vienkāršiem, labiem cilvēkiem, kuri bija arī labi amatnieki. Tie bija pavecāki vīri, kam pusdienas pārtraukumos patika triekt par sievietēm un kaitināt jaunos — Filipu un Janku. Sestdienās viņi krietni iemeta sīvo, šad tad piekāva sievas, svētdienās izgulēja paģiras, atpūtās, bet pirmdienās, kā to bija darījuši gadiem ilgi, atkal kāpa uz sastatnēm un lika ķieģeli pie ķieģeļa, līdz tapa siena, līdz tapa māja. Tad viņi gāja pie būvuzņēmēja runāt par darbu, par jaunu līgumu, vasarā tas nebija grūti,.parasti darbu viņi arī dabūja, un atkal viss sākās no jauna.

Filips ļoti bieži domāja par meitenēm. Nevienas meitenes viņam vēl nebija. Viņš ļoti bieži domāja par Zigrīdu. Zigrīda jau bija pieaugusi, kļuvusi skaista, tik skaista, ka Filipam dažreiz kļuva pat neērti, kauns un bailes viņu atcerēties un uz meiteni paskatīties. Viņi satikās gandrīz katru dienu. Filips sveicināja, Zigrīda smiedamās atņēma, kādreiz pārmija dažus vārdus, un viss. Bet ko tad vēl? Ko tad vēl tu, Filip, gribēji?

Filips gribēja mīlēt. Viņš nezināja, ko tas nozīmē un ko mīla spēj izdarīt ar cilvēku, un kā tas ir, kad cilvēks īsti mīl, un vēl mazāk viņš zināja, kā tas ir, kad mīlu saņem.

Sestdienas vakarā viņi darbu beidza ātrāk, daži no vecajiem aizgāja uz krogu, Janka aizdrāzās uz māju pārģērbties, lai pēc tam ietu uz satikšanos ar savu

meiteni. Tikai Filipam nekur nebija jāsteidzas, un viņš lēni pa šaurajām Iļģuciema ieliņām devās mājup.

Filips juta, viņš to skaidri saprata, ka vissliktāk ir tad, kad neviens tevi negaida un tu nevienam neesi sevišķi vajadzīgs. Tu nevienam netraucē dzīvot, nevienu neapgrūtini, bet bez tevis varētu arī iztikt. Un Filips apzinājās, ka tas laikam ir vēl sliktāk — dzīvot tikai tādēļ, ka esi dzīvs. Daba būtu bijusi liela muļķe, ja, radot dzīvību, tai neuzstādītu augstākas prasības. Viņš vēl nezināja, ka uz pasaules un starp cilvēkiem notiek daudz kas sliktāks un ļaunāks. Filips bija jauns un negribēja būt lieks, negribēja būt viens, viņš gribēja mīlēt un būt kādam vajadzīgs, un vēlējās meiteni, kurai varētu izstāstīt visu, ko domā, ko jūt, ko sapņo. Ja cilvēks to nevar — tā ir lēna un nepatīkama nāve.

Filips Zigrīdu, kā parasti, satika netālu no mājas. Viņš pasveicināja un gāja tālāk.

—   Pagaidi, Filip, — Zigrīda teica.

Filips apstājās un paskatījās uz jauno sievieti. Blondie mali lielās cirtās krita uz pleciem; pleci bija šauri, apsegti ar plānu zīda blūzīti, un spilgti sarkanās lūpas slēpa baltus zobus.

—   Tu steidzies, Filip?

—   Nē,— Filips pasmaidīja. — Man lāču nav kur.

—  Ar ko īsti tavs patēvs nomira?

—       Nezinu. Ārsts teica, ka kaut kas nav bijis kārtībā ar nierēm, bet droši vien no vecuma.

—   Un kā tu tagad dzīvo?

—   Strādāju.

—   Un viss?

—   Tas ir ļoti daudz, — Filips atbildēja.

Zigrīda uzmanīgi paskatījās uz Filipa apģērbu, rokām un seju. Apģērbs bija netīrs, nosmērēts un salāpīts, plaukstas sasprēgājušas, bet seja vēja appūsta, iedegusi, kalsna.

—   Un tas tev patīk? — Zigrīda uzprasīja.

—   Dažreiz — ne sevišķi. Bet ko lai citu dara?

—   Nezinu.

Filips nedaudz nosarka. Viņš ar Zigrīdu nekad vēl nebija tik ilgi runājis. Filipu nebaidīja meitenes pārākais sabiedriskais stāvoklis, bet mulsināja Zigrīdas neparastais skaistums. Liels skaistums vienmēr izsauc bijību un cieņu. Un viņš bija lasījis grāmatās, ka ļoti skaistas sievietes reti kad tiekot īsti mīlētas. Viņas parasti tikai apbrīno.

—   Ko tu šovakar dari? — Zigrīda painteresējās.

—       Neko, — Filips nedaudz samulsa. — Pagatavošu vakariņas, palasīšu grāmatu un … — Filips negribēja teikt, ka vakarā, kad kļūs pavisam tumšs un visa pasaule gulēs, viņš rakstīs stāstu. Neviens to nedrīkstēja zināt. Neviens nedrīkstēja pat nojaust.

Filips nodūra galvu, tā kļuva smaga, smaga. Viņš lēni iebāza rokas bikšu kabatās un pagriezās sāņus.

Klusums. Tad no kāda atvērta loga sāka plūst smeldzoša tango melodija.

—       Vai es tev nevaru iet palīgā? — Zigrīda šķelmīgi uzprasīja. — Es protu labi pagatavot.

—  Tu? — Filips pacēla galvu.

—  Tu netici?

—   Nē, nē. Droši vien.

—   Pavisam noteikti. Nu tad, kā?

Filips cieši ieskatījās Zigrīdas tumši zilajās acīs un nevarēja saprast, vai tiešām meitene runā nopietni. Acis bija lielas un patiesas. Bet vārdi? Ko nozīmēja šie vārdi? Vai tiešām Zigrīda vēlas viņam pagatavot vakariņas? Bet, ja kāda sieviete to tiešām vēlas un tas viņai sagādā prieku, un viņa grib ienākt vīrieša mājā, tad tas nozīmē kaut ko ļoti nopietnu.

Filipam nosvīda piere.

Bet Zigrīda ar tikko manāmu smaidu vēroja Filipa samulsušo seju un platos plecus, muskuļainās krūtis un spēcīgās rokas.

—   Nu tad, kā? — Zigrīda vēlreiz pajautāja. Viņa kļuva nepacietīga. Viņa nebija pieradusi gaidīt. Ko gan šis Filips vilcinās? Viņiem jau vajadzētu būt dzīvoklī. Zigrīda vēlreiz domās pārbaudīja savu apakšveļu un jutās pilnīgi droša. Tā bija atsūtīta no Briseles. Filips joprojām klusēja, un Zigrīda nodomāja, ka tā varēja būt arī vietējā. Tik un tā viņš to nepratīs novērtēt. Kā joprojām vēl nespēj aptvert Zigrīdas teikto. Iespējams, ka viņš mēģina atcerēties, kas atrodas pieliekamā plauktos. Un tur droši vien neatrodas nekas.

—   Nu tad, kā, Filip? — Zigrīda kļuva nepacietīga.

—   Tu to nopietni? — Filips nenolaida skatienu no Zigrīdas acīm. Bet acis bija mierīgas un dziļas.

—   Jā, — Zigrīda atbildēja un nodomāja, ka laikam tomēr velti tērē laiku.

—   Es nezinu, — Filips sastomījās. — Man mājās tāda nekārtība …

—   Man apriebusies kārtība, — Zigrīda gandrīz nikni teica. — Man apriebušās visas etiķetes un pieklājība. Man apriebušies glaimi un komplimenti. Man viss ir apriebies.

Filips panāca soli tuvāk. Viņš gribēja saņemt Zigrīdas roku, klusēdams meiteni aizvest pie sevis, viņi virtuvē nomizotu kartupeļus, saceptu tos ar sīpoliem un olām, uzvārītu tēju, paēstu un ieietu Filipa istabā, apsēstos pie loga, neko nerunātu, tikai sēdētu un skatītos, kā beidzas diena, kā iestājas nakts un kā iemirdzas zvaigznes, un tad viņi varētu sapņot un Filips pastāstītu, ka rudenī abi ar Janku turpinās mācīties vakara vidusskolā, ka viņa darbs nemaz nav tik slikts. Vai vispār kāds darbs var būt slikts, ja tas dod cilvēkiem kaut kādu labumu? Slikti ir nedarīt neko, jo

tad tu nevari ne ko dot, ne atņemt. Nevari izdarīt neko labu, ne arī sliktu. Neko nedarīt nozīmē nedzīvot. Un Filips teiktu, ka viņi taču ir jauni un abi grib dzīvot, abi grib mīlēt (vai tad citādi tu, Zigrīd, šeit atrastos?), un abi grib būt laimīgi un kaut ko šai dzīvē izdarīt. Uzcelt māju nemaz nav tik viegli, tā paliks vēl ilgi pēc manis, un, ja es kādreiz spēšu uzrakstīt labu grāmatu, arī tā paliks vēl ilgi pēc manis, un, ja mēs radīsim bērnus, arī tie paliks pēc mums, un mēs nebūsim velti šai pasaulē dzīvojuši, kaut nebūsim izdarījuši neko sevišķu, bet tas, ko paveiksim, būs bijis vajadzīgs. Un tad istabā arvien biezāka ienāks tumsa un mūs pārņems savāds un vēl nepierasts miers un iekšēja drošība, kā tas ir vienmēr, kad cilvēks ticis skaidrībā pats ar sevi un savu dzīvi. Un tad tu jutīsies nogurusi, varbūt tevi mazliet baidīs tumsa, tālās zvaigznes, kuras līdz ar gaismu izstaro noslēpumainību, un zvaigžņu noslēpumi vienmēr vilina, kā vilina viss nesasniedzamais, viss svešais un nezināmais; un tad es tevi pievilkšu cieši pie sevis un mēģināšu aizdzīt tavas bailes, un teikšu, ka tev blakus at- radīšos vienmēr, vienmēr sargāšu un mīlēšu, neviens tev nekad nenodarīs pāri, un es tev nekad nenodarīšu pāri, un tu nekad nenodarīsi pāri man, labi? Mēs nekad nevienam nedarīsim neko sliktu, darīsim un domāsim tikai labu, jo darīt labu ir vienīgā dzīves jēga, un kas gan var but vēl paliekošāks un priecīgāks, un pilnīgāks, un īstāks, un patiesāks par kaut viena cilvēka pateicību? Labais vienmēr izraisa uzticību, un apziņa, ka tev kāds ļoti tic, palīdz dzīvot. Tātad tu esi vajadzīgs, un tad, kad to sapratīsi, tev vienmēr būs spēks un būs prieks nodzīvot dzīvi, lai cik tā ari būtu grūta. Es noskūpstīšu tavus matus, kas atgādina izkausētu zellu, kuru nekad neesmu redzējis, kas man nekad nav piederējis un nekad nepiederēs, un es to negribu, es gribu tavus matus, es tos gribu laist

caur pirkstiem un droši zināt, ka tie ir mani, un es gribu noskūpstīt ari acis, un gribu noskūpstīt lūpas aiz pateicības, ka tu nebaidījies atnākt pie manis un ēst kopīgi pagatavotās vakariņas, nebaidījies tumsā sēdēt pie loga un atļaut sevi skūpstīt, un tad es tevi pacelšu uz rokām, noguldīšu savā vecajā koka gultā, apsegšu ar veco segu, bet tu nebaidies. Tev auksti nebūs. Tieši tādēļ, ka sega ir veca, tā ir ļoti silta. Tu gulēsi, un tevi sildīs gadu desmiti un to cilvēku sapņi un cerības, kuri tagad jau miruši. Vecā sega tev stāstīs pasakas un patiesību; visu, ko zina un redzējusi, bet redzējusi tā ir ļoti daudz. Zem tās cilvēkiem pagājusi puse mūža. Un zem tās tagad paiet daļa arī manas dzīves. Tu aizmigsi un gulēsi kā bērns. Es sēdēšu blakus, paretam sakārtošu segu un klausīšos, kā tu elpo. Varbūt tā būs skaistākā mūzika, kādu jebkad esmu dzirdējis. Un tad pienāks rīts, logā iespīdēs saule, tu atvērsi acis un pateiksi: «Ir ļoti labi, Filip.»

Zigrīda apgriezās un gāja prom. Katrs augstpapēžu kurpju atsitiens pret ielas asfaltu atbalsojās Filipa deniņos, un kļuva pavisam karsti.

—   Ziga! — Filips iekliedzās.

Zigrīda apstājās.

—   Es būšu mājās, — meitene teica. — Atnāc! Es tevi gaidīšu. Esmu viena. Vecāki dzīvo pa jūrmalu. Man ir ļoti garlaicīgi.

Zigrīda sāka skriet, pārskrēja pār pagalmu un pazuda.

Filips lēni aizgāja līdz mājai, lēni atslēdza durvis, slēdzis joprojām čīkstēja, un Filips nodomāja, ka beidzot to vajadzēs izjaukt un ieeļļot. Viņš apstājās virtuves vidū, pa labi kaktā gulēja kartupeļi, bet ēst negribējās, un Filips iegāja istabā. Vecā koka gulta bija pārsegta ar veco segu, un Filips uz tās brīdi pasēdēja, tad piecēlās, atvēra skapi un izņēma tumšo uzvalku.

—   Tev šeit patīk? — Zigrīda pavaicāja.

—        Jā, — Filips atbildēja un vēlreiz paraudzījās apkārt. Istabā stāvēja plaukti ar grāmatām, kas Filipam šķita vesela bagātība, un pie sienām karājās vairākas gleznas. No vienas raudzījās novājējis, ievainots vilks. Tam apkārt sarkans sniegs, un vilks, izslējis galvu, gaudoja uz tumšajām debesīm. Mednieks nebija redzams.

—   Tad kādēļ tu neatnāci agrāk?

—   Kas šo darbu gleznojis? — Filips uzprasīja.

—   Kuru?

—   So — «Nāve».

—       Nezinu, — Zigrīda paraustīja plecus. — Vai nav vienalga?

Filips paskatījās uz meiteni īsā, gaišā kleitā un mirdzošu rotu matos.

—   Tas ir ļoti svarīgi, — Filips atbildēja.

Zigrīda iesmējās.

—   Svarīgi ir tas, ka tu atnāci.

—   Nopietni?

—   Pavisam nopietni. Tu man to jautā jau otro reizi.

—   Es tev jautāšu vēl bieži.

—   Tu man netici? — Zigrīda šķelmīgi iesmējās.

—   Ticu. Bet tas ir ļoti grūti.

Istabas kreisajā pusē stāvēja plats dīvāns. Uz grīdas— paklājs. Pie griestiem — lustra ar divpadsmit spuldzēm. Uz galda — ziedi. Uz naktsgaldiņa — žurnāli. Plats logs. Balti aizkari. Mazs sienas plaukts. Uz tā — balta marmora dejotāja. Virs dīvāna — Džonija Veismillera fotouzņēmums. Olimpiskais čempions, pasaules rekordists un slavenais kinoaktieris stāvēja, demonstrēdams savu vareno augumu, un mazliet nevērīgi skatījās lejup. Viņš bija pieradis, ka pie kājām kāds guļ. Un varbūt tādēļ tos nicināja.

—   Tu gribi ēst? — Zigrīda painteresējās.

—   Nē, paldies! Es paēdu mājās, — Filips sameloja.

—  Tad iedzersim.

Zigrīda aizgāja uz otru istabu un pēc brīža atgriezās ar pudeli vīna.

—   Tu taču dzersi?

—  Ar tevi labprāt.

—  Vai tad tu nedzer? — Zigrīda bija izbrīnījusies.

—   Nē.

—   Man gan patīk.

—        Kas tev vēl patīk? — Filips pajautāja, vērodams, kā meitene uzlika uz galda glāzes un augļus.

—   O, man daudz kas patīk! — Zigrīda iesmējās.

—  Un tev?

—  Man daudz kas nepatīk, — Filips atbildēja.

—  Varbūt arī es tev nepatīku? — meitene uzprasīja. Filips samulsa.

—       Nu, ko tu klusē? — Zigrīda gandrīz vai uzkliedza.

—        To nemaz tā nevar pateikt, — Filips nezināja, kur likt rokas un kur palikt pašam. — Tie nav īstie vārdi— patīk vai nepatīk. Tas ir pavisam kas cits.

Zigrīda glāzēs ielēja vīnu.

—   Ņem, — viņa teica. — Un uzsauc tostu.

—   Es neprotu, — Filips teica, paceldams glāzi.

—   Izdomā! Tikai, lūdzu, ātrāk! Man slāpst.

—       Lai cilvēki vienmēr viens otram varētu uzticēties, — Filips pateica un mēģināja ieskatīties Zigrīdas acīs.

—   Pasaki kaut ko par mums.

—  Tas ir par mums.

Zigrīda nolieca galvu un strauji izdzēra glāzi. Filips neredzēja meitenes acis.

—       Viss, kas notiek uz pasaules, attiecas ari uz tevi un mani, — Filips teica.

—   Nu nē, — Zigrīda smiedamās atkrita uz dīvāna.

—  Uz mani attiecas tikai tas, ar ko es nonāku saskarsmē personiski. Piemēram, dīvāns un tas, ka mani vecāki ir aizbraukuši. Vīns. Tu. Ielej vēl!

Filips atkal piepildīja glāzes un vienu no tām pasniedza Zigrīdai.

—       Zini, par ko mēs tagad iedzersim? — meitene uzprasīja.

—   Nezinu.

—        Lai es biežāk varētu būt viena! Pie velna ve- cākusl

Filips pasmaidīja.

—   Kādēļ?

—       Viņi mani apspiež. Viņi ne vienmēr ļauj darīt to, ko gribu un kas man patīk.

Filips atkal kļuva nopietns.

—       Ne tikai tevi vien un ne tikai tev, — viņš klusi teica. — Bet tas vispār pareizi — pie velna viņus!

Zigrīda nopietni un tā savādi ātri paskatījās uz Filipu, bet neko neteica. Tikai pēc dažām minūtēm:

—   Tev garšo šis vīns?

—   Jā.

—   Es tevi varu uzcienāt ar kaut ko vēl labāku.

—   Nevajag, Zigrīd. Ir labi tāpat.

—   Kādēļ tu neatsēdies man blakus?

Filips apsēdās.

—       Nu? — Zigrīda uzprasīja. — Vai tagad nav vēl labāk?

—   Droši vien.

—   Tas tev jāzina noteikti.

—   Ir labāk. Tagad ir pavisam labi.

—       Nē, nē. Pavisam labi nemaz nevar būt. Nekad. Bet vienmēr jācenšas, lai tā būtu. Saproti? Nāc vēl tuvāk. Tu varbūt baidies?

—   Tās nav bailes, Zigrīd.

—   Varbūt es tev nepatiku?

—   Patīc. Tikai tas nav īstais vārds.

—       Vēl tuvāk, Filip. Pavisam cieši klāt. Tā, lai es tevi varu sajust.

Un Zigrīda nepacietīgi ar abām rokām saņēma Filipa plecus.

—   Nu esi taču vīrietis!

Filips gribēja vispirms noskūpstīt meitenes matus un acis, kas gan negaidot bija kļuvušas citas, bet Zigrīda sniedza lūpas, un Filips maigi un uzmanīgi, it kā baidīdamies nodarīt sāpes, tās noskūpstīja.

—   Ne tā, Filip, ne tā, — Zigrīda teica. — Stiprāk!

Pēc tam Zigrīda strauji nolēca uz grīdas, noģērba

kleitu, un Filips ieraudzīja gaiši sarkanus mežģīņu apakšsvārkus, tad Zigrīda, mirkli vilcinājusies, noģērba arī tos un, sadusmojusies, ka tas jādara viņai, norāva arī pārējo, kas sedza ķermeni, un visu iesvieda istabas kaktā. Tad nostājās Filipa priekšā un klusi, mierīgi pateica:

—   Es gribu, lai tu mani paņem.

Zigrīda atkal apģērbās un salēja glāzēs atlikušo vīnu.

—       Tu tomēr vēl esi zēns, — viņa mazliet vīlusies teica.

Filips klusēja. Viņam bija kauns.

—       Tev jau bijusi kāda sieviete? — Zigrīda pavaicāja.

Sieviete? Man varēja būt tikai kāda meitene, Filips nodomāja. Un es gribēju, lai šī meitene būtu tu.

—       Iedzer, — Zigrīda teica un pasniedza glāzi. — Tev tūlīt vajadzēs iet prom.

Filips paskatījās uz Zigrīdu, kas sen jau vairs nebija meitene un, kā viņam šķita, nebija arī īsta sieviete.

—       Tu man par to samaksā? — Filips uzprasīja, turēdams rokā vīna glāzi.

—       Ko tu, — Zigrīda teica. — Tu vienkārši vēl nespēj visu saprast. Un neesi spējīgs saprast mani.

—   Tas tā vienmēr notiek?

—       Ak, izbeidz, — Zigrīda atmeta ar roku. — Tev nepatika?

Filips klusēja. Viņam vēl joprojām bija kauns.

—       Tu mani mīli? — viņš pilnīgi nevajadzīgi pajautāja.

—       Ko? — Zigrīda strauji pagrieza galvu. — Nerunā muļķības!

Zigrīda sakārtoja zeķes, matus un uzkrāsoja lūpas. Un, lai gan viņa pašlaik izskatījās vēl skaistāka nekā pirmīt, Filipam tā šķita pretīga.

—        Un tagad, Filip, tev jāiet prom, — Zigrīda teica. — Vīnu mēs esam izdzēruši, es tevi esmu iepazinusi kā vīrieti un …

—   Es vēl neesmu …

—   Tad izdzer!

—   Es gribu palikt.

—   Nemuļķojies, — Zigrīda teica.

—   Es gribu palikt.

—       Nu, izbeidz, — Zigrīda kļuva nepacietīga. — Un neiedomājies nezin ko!

Filips stāvēja savas istabas vidū, un viņam kļuva baigi. Vakara krēslā viņš pēkšņi ieraudzīja, ka no gultas lēni, smagi nopūzdamies, pieceļas vecais Vinklers un ar sastingušu skatienu nāk tuvāk, pienāk pavisam klāt un ar savām nedzīvajām acīm skatās Filipa sejā, un Filips gribēja kliegt, viņš gaidīja sitienu, viņš gaidīja daudz sitienu, viņš gaidīja nežēlīgu kāvienu, viņš saprata, ka ir to pelnījis, un gaidīja, kad patēvs sāks kliegt un lamāties, un gaidīja, kad vecais

Vinklers viņu izdzīs laukā, izdzīs tumsā un naktī, un Filips saprata, ka ir to pelnījis, un viņš bija ar mieru iet tumsā un naktī, bet patēvs klusēja. Tas bija vis- baigāk. Tas bija vissliktāk. Tas bija neizturami.

Filips izberzēja acis, un Vinklers pazuda. Pēc tam Filips piegāja pie gultas, norāva veco segu un aizmeta prom.

«Un tā es šodien aizmetu arī savu pirmo lielo sapni,» Filips nodomāja. Bet es taču to neaizmetu. Man to izrāva no sirds un sabradāja. Un es bradāju līdzi. Es palīdzēju. Un tā būs vienmēr? Sapņi pieviļ. Sapņi pieviļ vienmēr. Bet tas tikai tā šķiet. Pieviļ cilvēks. Jebkurš sapnis kaut kādā veidā saistās ar cilvēku. Sapnis vai dzīve — tie ir cilvēki, un, tā kā cilvēki ir dažādi, ir labi un slikti, sīki un lieli, arī sapņi ir dažādi, un dzīve iznāk dažāda — vai nu laba, vai slikta, sīka un neievērojama vai arī piepildīta līdz galam. Un ir pretīgi, ka cilvēka vērtību nosaka maka biezums, skolā pavadītie gadi, uzvalka cena un tas, vai viņš sēž kantori vai mūrē krāsni. Siltums taču vajadzīgs visiem. Aktrisei vajadzīga šuvēja, grimētāja un pat sufliere. Bez tām viņai gandrīz neiztikt. Un kas gan būtu gleznotājs, ja nebūtu, kas izgatavo krāsas? Un kas gan ir rakstnieks bez burtliča? Un kas gan mēs katrs būtu, ja neviens neprastu pašūt drēbes? Un nebūtu neviena, kas uzceļ māju? Kails dzīvnieku bars, kas dzīvo alās.

Filips ar abām rokām ieķērās spilvenā un izjuta gandrīz vai fiziskas sāpes. Kas gan ir tā visu slavētā un nolādētā mīlestība? Un kādēļ cilvēks parasti iemīl un mīl tieši to, kas nav nekādas mīlas vērts? Varbūt šeit arī slēpjas mīlestības pievilcība un burvība? Un varbūt pat tās uzdevums? Varbūt tā ir visa mīlestības būtība — mēģināt nevērtīgo padarīt vērtīgu? Mazo pārvērst lielā? Slikto — labā? Neglīto padarīt skaistu? Un nedzīvo pārvērst dzīvībā?

Pie durvīm pieklauvēja.

—  Jāl — Filips iekliedzās. — Nāciet iekšā!

Durvis nebija aizslēgtas, un viņam vienalga, kas

ienāk.

Filips dzirdēja lēnus, šļūcošus soļus un dzirdēja, ka tie apstājas netālu no gultas, un dzirdēja ātru, satrauktu elpu. Filips iedomājās, ka tā varbūt ir Zigrīda, ka viņa atnākusi lūgt piedošanu, nezinot, ka ir notikumi, kurus neaizmirst un nepiedod. Varbūt Zigrīda sapratusi, ka ir lietas, ar kurām nedrīkst spēlēties, lai gan cilvēks cilvēkam vienmēr bijusi patīkamākā rotaļlieta. Bet var būt, ka tā ir nāve un tā viņu paņems sev līdzi, ātri un vienkārši atraisot dzīves sasieto mezglu; nebūs vairs jāizjūt kauns un alkas pēc laimes, neviens vairs tevi nekomandēs un nepavēlēs, nebūs jāredz cilvēku smīni, kad darba drēbēs nāc mājās, un nebūs jākaunas no savām rokām, un neviens vairs nevarēs tevi pazemot, un nekad vairs nebūs jāpārdzīvo vilšanās, un nekad, nekad… Viss. Es esmu gatavs. Ja tu, nāve, būtu atnākusi vakar, es pret tevi cīnītos vai arī bēgtu. Šodien eju tev pretim un sniedzu roku. Varbūt nāve ir vienīgā, kam vērts atdoties, tikai cilvēki to nezina un baidās.

—   Kādēļ šeit tik tumšs? — jautāja dobja balss.

Filips satrūkās. Viņš piecēlās sēdus un ieraudzīja

netālu no sevis stāvam kalsnu sievieti.

—   Kādēļ tu dzīvo tumsā?

Filips vienaldzīgi pārgāja pāri istabai un iededza gaismu.

Sievietei varēja dot gadus piecdesmit, piecdesmit piecus. Bet viņai vēl nebija četrdesmit.

—   Tumsā ir labāk, — Filips atbildēja, rūpīgi nopētīdams sievieti no galvas līdz kājām. — Tumsā nekad nevar redzēt, kas notiek apkārt.

Sieviete pienāca pie Filipa un saņēma viņu aiz rokas.

—   Tu esi Filips? — viņa pavaicāja.

—   Jā. Ko jums vajag? _

—   Es gribēju tevi redzēt.

—   Skatieties!

—       Tu esi izaudzis liels, — sieviete teica, un viņas vecā, savītusi seja noraustījās. — Pavisam liels. Pagājuši tik daudzi gadi.

—       Es gribētu būt vēl bērns, — Filips teica. — Apsēdieties!

Sieviete apsēdās un nenovērsa skatu no Filipa sejas un auguma.

—   Tu esi skaists, — viņa teica.

—        Ko tas līdz? — Filips paraustīja plecus un aizvilka priekšā logiem biezus, necaurspīdīgus aizkarus.

Sieviete piecēlās un mēģināja satvert Filipa plecus. Viņš izvairījās un pārgāja pāri istabai. Sievietei smagi nolaidās rokas, un sejā pavīdēja tāls, skumjš smaids.

—   Tu mīli, Filip?

—       Nē! — Filips dusmās iekliedzās. — Nemīlu! Es neieredzu!

Sieviete atkal tuvojās Filipam, un viņš apgāja apkārt galdam.

—   Ko jums vajag? — Filips uzkliedza.

—       Arī es, — sieviete teica, un viņai nodrebēja vājie pleci, — astoņpadsmit gadu vecumā mīlas vietā iepazinu naidu. Tātad nekas nemainās, Filip? Un, ja tā, tad ir drausmīgi. Bet nevajag nevienu nīst. Nevajag, Filip! Ar naidu neko nepanāksi, neko neizmainīsi. Vismazāk — cilvēku vājības.

—        Tās nav vājības, — Filips sacīja. — Jūs nupat pateicāt muļķības, lai gan esat veca un nodzīvojusi garu dzīvi. Vēl pavisam nesen arī es domāju, ka cilvēka vienīgais uzdevums — mīlēt un darīt labu. Bet tas nav iespējams. Katrā gadījumā sitiens ir daudz

iedarbīgāks par glāstu. Un naids ne vienmēr ir sliktāks par mīlu. Un varbūt bez naida cilvēks nekad neuzzinātu, kas ir mīlestība. Naids aktivizē, pavēl un palīdz rīkoties un pret kaut ko cīnīties.

Brīdi istabā valdīja klusums.

—   Bet kādēļ tad tu esi tik nikns? — sieviete uzprasīja. — Kādēļ tu dusmojies? Kādēļ neesi apmierināts, ka nevari mīlēt un mīlestības vietā atnācis naids?

Filips klusēja.

—   Tu esi vēl jauns, — sieviete ar nožēlu teica. — Vēl neko nezini. Neko vēl neesi paspējis piedzīvot, bet gudri runāt jau proti. Tas droši vien no grāmatām. Bet es zinu — ja tavā vecumā par naidu var runāt tāpat kā par mīlestību un naids tev ir vajadzīgs, tas ir slikti. Tas ir pavisam slikti, Filip. Tev vajag mīlēt, Filipi Un tev vajag panākt, lai citi mīlētu tevi! Tu nemaz nezini, cik tas ir drausmīgi — nodzīvot dzīvi bez mīlestības. Vissliktākais, kas ar cilvēku var notikt. Nesāksi domāt citādi, arī tu visu laiku būsi nelaimīgs.

—  Jā, — Filips teica. — Un tādēļ man nevajadzēja piedzimt. Kāda jēga dzīvot, ja apziņa, ka esi dzīvs, nedod nekādu prieku? Ja jūti, ka nevienam neesi vajadzīgs? Nevienam. Es pat savai mātei biju lieks un nevajadzīgs. Neviens mani dzīvē nav noglāstījis. Neviens nav teicis mīļus vārdus. Es neesmu maiga meitene, bet katram bērnam, arī zēnam, arī vīrietim tie ir nepieciešami. Un šodien, kad gribēju, lai viens cilvēks ir laimīgs, un gribēju būt laimīgs pats, es tiku aizdzīts. Es pieņemu, ka cilvēks var laimi un apmierinājumu atrast bez manis, kaut kur citur un ar kādu citu, bet tas ir nežēlīgi, kad tiec apsmiets.

Sieviete atkal apsēdās uz gultas un ar abām rokām saņēma galvu. Mati viņai jau sirmi, un viņa izskatījās ļoti slima.

Filips apgāja apkārt galdam un nostājās sievietes

priekšā. Viņš šo sievieti nekad nebija redzējis. Ko viņai īsti vajadzēja?

—   Jūs pie Vinklera?

Sieviete neko neatbildēja, tikai ar abām plaukstām aizklāja seju. r

—       Vecais Vinklers pirms nedēļas nomira, — Filips teica. — Bet pamāte jau daudz agrāk.

' Sieviete raudāja.

—       Neraudiet, — Filips teica. — Tur neko vairs nevar darīt.

Sieviete sēdēja sakņupusi uz gultas malas un turpināja raudāt. Filips nezināja, ko iesākt. Viņam tas viss bija nepatīkami.

—   Vai varu jums kaut kā palīdzēt?

Sieviete pakratīja galvu.

—   Vinkleri apglabāti Lācara kapos, — Filips teica.

—        Kā tu tagad viens dzīvosi? — sieviete atklāja seju un saraudatām acīm paskatījās uz Filipu.

—       Vai nav vienalga? — viņš atbildēja. — Man vienalga. Un domāju, ka arī pārējiem, kurus pazīstu un kurus nepazīstu. Es ne ar ko jums nevaru palīdzēt.

Sieviete nedaudz nomierinājās, pārstāja raudāt un piecēlās. Viņai viegli drebēja rokas.

—   Es gribu, Filip, tevi noskūpstīt.

Filips atkāpās soli atpakaļ.

—       Arī pirms jums viena to gribēja. Pie velna! Ejiet prom! Ejiet ātrāk prom! Pazūdiet! Vai es jūs izmetīšu laukā! Ja ar mani varēja tā darīt, tad kādēļ es to nevaru darīt ar citiem?

—       Filip! — sieviete pārvērstā balsī iekliedzās. — Filip!

—   Ejiet, — Filips teica. — Ejiet raudāt kapsētā!

—        Filip, — sieviete teica. — Tiešām visapkārt ļauni un slikti cilvēki, bet tādēļ arī pašam nav jāpaliek par nelieti. Esi labs, Filip. Es tevi lūdzu — esi labs! Un piedod! Piedod visiem, kas tev nodarījuši pāri! Spējā

piedot slēpjas viss cilvēka spēks. Tev, Filip, jābūt labākam un stiprākam par citiem. Es gribu. Tev jābūt laimīgam. Tas, kam mīt sirdī jaunums … kas grib kādam atriebties… tāds nespēs būt. Es tevi lūdzu, Filip! Mani vari aizdzīt… Tev tiesības padzīt svešus cilvēkus no savas mājas. Tikai nekad, Filip, es tevi lūdzu, nemēģini iegūt tiesības izraidīt cilvēkus arī no savas sirds. Būsi visnabagākais cilvēks. Jābūt bagātam, bet bagāts var būt tikai tas, kas mīl.

—   Kas jūs esat?

—   Esmu nelaimīga sieviete.

—   Jūs varat palikt, — Filips teica.

—   Esmu tava māte.

Drīz kļūs pavisam gaišs. Viļņi vēl lieli, bet tie neplīst tik skaļi kā pirms dažām stundām. Arī vējš norimis. Filipa kustības kļuvušas lēnas, tikko samanāmas. Viņš taupa spēkus. Tagad viļņi vairs nepalīdzēs. Nejūt arī straumi. Tagad jāpaļaujas tikai uz sevi. Bēgums un paisums. Vētra un klusums.

Filips pagriežas un peld uz muguras. Tā ir vieglāk, bet lēnāk tiek uz priekšu. Vienalga. Galvenais — noturēties. Krasts nav saredzams. Krasts ir tālu. Sārtojas debesis. Nodziest pēdējās zvaigznes. Sākas diena. Cilvēki parasti mirst rītos. Auksti. Stingst locekļi. Vajadzēja apstāties tūlīt, tikko iekritu jūrā. Es būtu jau miris. Man tagad nevajadzētu salt. Varbūt aizsals jūra. Tā pārklāsies ar biezu ledus kārtu, un es varēšu iet kājām. Es varēšu aiziet. Es varēšu atnākt. Varēšu atgriezties. Es nevarēšu pazust. Bet varbūt neko labāku neesmu pelnījis? Es dzīvē darīju ne tikai labu. Es negribu taisnoties, bet tas nav iespējams — darīt tikai labu. Lai dzīvotu, vajadzīga drosme. Ir jābūt bezbailīgam, lai varētu dzīvot blakus sliktajam un pret to cīnīties. Kas cīnās, tam jābūt nežēlīgam. Bet

nežēlīgais nekad nevar būt labs. Cilvēks vienmēr piedzimst tikai aiz nejaušības. Un arī nāve bieži, ļoti bieži atnāk negaidīta un neparedzēta. Kaut kāda nejaušība — un tevis vairs nav. Tu neko neesi zaudējis. Neraudi. Bija taču tik vienkārši nebūt. Tas cilvēks, kuru māte mīlēja, varēja palikt dzīvs, un manis nebūtu. Māte varēja dzīvot citur, un manis nebūtu. Stumbris varēja būt slims vai arī mājā atrasties viņa sieva, un es — nebūtu. Stumbris varēja nesist māti pret virtuves klonu, un es — nebūtu. Cilvēks varēja būt cilvēks, un manis nebūtu.

Kad māte to izstāstīja, man noreiba galva. Tātad cilvēku var radīt arī necilvēcība?

Kļūst arvien aukstāk. Arvien grūtāk. Apstāties vai peldēt? Padoties vai cīņu turpināt? Tagad tas jāizlemj. Dzīvē bieži nākas daudz ko svarīgu izlemt vienam, bet reti — mirt vai mēģināt dzīvot. Dzīvot vai mēģināt mirt? Viens pret simtu, ka mani pamanīs kāda lidmašīna, kuģis vai zvejnieku laiva. Viens pret tūkstoti, ka aizpeldēšu līdz krastam. Tātad … Padoties var vienmēr. Tas nav grūti. Tas ir vieglākais, ko cilvēks var izdarīt. Jāpaceļ rokas. Un viss. Bet tas nes sev līdzi pazemojumu, kaut arī neviens to neredz un tu padosies pats sev. Visgrūtāk ir uzvarēt sevi. Bet man nevajag sevi uzvarēt, man nevajag padoties. Man jāizlemj. Nu tad kā, Filip? Tā toreiz prasīja arī Zigrīda. Un es atbildēju. Tev, patēv, izrādījās taisnība. Tā bija skola. Nežēlīga, bet vajadzīga. Un, ja es pēc Zigrīdas un pēc tam, kad mana slimā māte visu izstāstīja par sevi un mani, varēju dzīvot.. Toreiz man palīdzēja naids. Es gribēju pārveidot dzīvi. Es gribēju pārveidot cilvēkus. Un tad, kad tas bija vajadzīgs un bija pienācis laiks, es ņēmu rokās šauteni. Un vēlāk paņēmu rokā spalvu. Nu tad kā, Filip! Tagad man palīdz mīlestība. Nē, vēl ne. Bet tai jāpalīdz. Mīlestības pret sievieti jau sen vairs nav. Tādēļ arī ar japānieti… To nevajadzēja. Esi laimīga, Keiko! Tu vēl pārdzīvosi mani. Redzi, kā dzīvē gadās. Tu nemirsi. Nomiršu es.

Nē!

Nē!

Nē!

Es gribu dzīvot!

«Nāc, Filip!» Nāve atkal aicina. «Es tevi gaidu. Es peldu tev blakus. Jūti? Jūti. To nevar nejust. Es uzlieku roku uz tavām krūtīm. Es noskūpstu pieri. Nāc! Es gribu tevi. Tu to nenožēlosi. Viss velti. Atkārtoju. Stunda vai desmit gadi. Viss viens. Es tevi gaidu, mī|ais.»

Cik tu vari būt pretīga! Nav viss viens. Nav viss velti. Nav bijis viegli. Ir bijušas sāpes un ciešanas. Ir bijusi vilšanās. Ne vienreiz vien. Protams, labāk, ja visa tā nav, bet tad nevarētu pilnībā izjust dzīvi. Esmu vajadzīgs. To, ko jaunībā sapņoju, tagad apzinos. Esmu uzrakstījis -vairākas grāmatas un domāju, ka cilvēkiem tās patika un kaut ko deva. Tātad esmu bijis vajadzīgs. Un būšu. Cilvēki gaida. Gaida mani un citus. Arī es gaidu. Cilvēki vienmēr viens otru gaida.

Filips sāk peldēt ātrāk.

Jūra ir zaļa. Ūdens ir zaļš. Kā pļava agrā pavasarī pēc pirmā lietus. Kā tava kleita. Kā karavīra šinelis. Kā kokiem lapas. Kā vasaras vidū āboli. Kā manas pēdējās grāmatas vāki. Lūk, tā gandrīz visa dzīve.

Labi, māt, ka man to izstāstīji. Es nebiju nelietis. Tu nomiri, varbūt vēl ne sevišķi pārliecināta, bet stipri cerēdama, ka tavs dēls nebūs tāds, kāds bija mans tēvs. Es nebiju pats labākais, bet nebiju arī sliktākais. Es pats tā domāju. Lai par manu dzīvi un darbu spriež citi. Tie, kuriem darīju labu, un tie, kuriem darīju sliktu. Tie, kuriem biju vajadzīgs, un tie, kuriem biju lieks. Bet tu, dzīve? Es biju tev vajadzīgs?

Nu atbildi, dzīve! Biju? Tu klusē. Nu, klusē vien. Toties tu biji vajadzīga man. Tu, dzīve, man biji ļoti vajadzīga. Es nenožēloju, ka dzīvoju. Ka esmu dzīvs. Kaut salst, kaut sāk jau trūkt elpas un nav vairs spēka, un nav nekādu cerību. Vēl tomēr elpoju, vēl dzīvoju. Vēl varu domāt, un tad, kad domāju, es rakstu. Katram mirklim ir jēga.

II DAĻA

Es gulēju pusaizbērtā bedrē, un kaut kur vēl sprāga šāviņi, virs galvas pārlidoja vairākas lidmašīnas, bet kauja jau bija beigusies. Tuvojās vakars, pie apvāršņa iemirdzējās Venēra, iestājās klusums, sāka pūst vējš, tas nedaudz atspirdzināja, es mēģināju izrāpties no bedres, jutu kājās sāpes, kļuva slikti, un noreiba galva, un es pamēģināju vēlreiz izkļūt no bedres; tas neizdevās, un sapratu, ka esmu ievainots un varbūt būs jānomirst šajā bedrē, un šis ir mans pēdējais vakars, pēdējo reizi jutu, kā seju glāsta vējš, es vēl jutu, kā to darīji tu, bet tas bija tik sen, tas bija pirms trim gadiem, pirms trijiem gadsimtiem, pirms trijiem gadu tūkstošiem; tas bija tik sen. Varbūt esmu to izdomājis un mani neviens nekad nav glāstījis, tikai vējš un dūmi, un nāve, un dažreiz bailes, un eksploziju radītie gaisa viļņi, un degošo māju pelni, un baltas smiltis, un melni dubļi, un pavisam īss, lūpu dedzinošs cigaretes gals, un zeme, mūsu zeme, par kuru cīnāmies un par kuru tagad būs jāmirst, un vēl daudz kas cits, tikai ne tu, jo esmu tevi varbūt izdomājis; tas bija tik sen, kad es kara priekšvakarā iegāju pie tevis un tu man noglāstīji seju. Man tagad jāmēģina piecelties. Man tagad jāmēģina izkļūt no šī šaurā, nepatīkamā kapa. Man jāpieceļas no šīs bedres un jā- aizlien piecdesmit metrus uz priekšu. Tur vajadzētu

atrasties Jankam. Varbūt tu vēl esi dzīvs. Es redzēju, kā tu nokriti, bet varbūt tu vēl esi dzīvs. Man tikai jāpieceļas un jāaizlien. Asinis neredzu. Varbūt esmu tikai kontuzēts. Vācieši var atkal nākt uzbrukumā, lai gan tagad jau vakars un viņi baidīsies nākt. Klusums. Tā, kreisā kāja ir vesela. Stīva, bet gan ielocīsies. Varbūt tu, Janka, vēl esi dzīvs. Es aizkļūšu pie tevis. Man jāaizkļūst pie tevis. Esmu tomēr palicis viens. Blakus ar pārvērstām sejām guļ Andris un Jēkabs. Pēcpusdienā pirms pēdējā uzbrukuma mēs bijām palikuši tikai pieci vīri. Kaut kur tepat jābūt arī Arnoldam. Bet Janka guļ piecdesmit metrus tālāk, un varbūt viņš vēl ir dzīvs. Piesaistot pretinieka uzmanību un spēkus, mums vajadzēja šīs mājas noturēt līdz vakaram. Kaut kur tālāk notika liela kauja. Esmu no bedres izlīdis. Apveļos uz muguras; tagad blakus Venērai mirdz vēl dažas zvaigznes, kurām nezinu nosaukumus. Arī zvaigznes mirstot. Tam grūti ticēt, bet tā esot. Cilvēki mirst biežāk. Es sāku līst. Bedre pie bedres. Un tad es ieraudzīju Arnoldu. Es ieraudzīju viņu guļam netālu no mājas pagraba—viņam artilērijas šāviņa šķemba bija ietriekusies krūtīs, un viņš bija miris. Es noslaucīju no sejas smiltis, brīdi atpūtos, man kļuva žēl kritušo biedru; mēs trīs gadus karojām kopā, viņi bija mani labākie draugi, un tagad viņi ir krituši, un es viens esmu palicis dzīvs. Es līdu tālāk. Man vajadzēja aizkļūt līdz Jankam, jo viņš vēl varēja būt dzīvs. Mēs kopā mūrējām krāsnis. Mēs kopā nesām ķieģeļus un kopā jaucām javu. Mēs kopā sapņojām. Mēs kopā cīnījāmies. Tev vajag būt vēl dzīvam, dzirdi, Janka? Es lienu pie tevis. Es aizrāpošu. Tu biji pārgalvīgs. Tur, pļavā, guļ vesela kaudze kritušo vāciešu, un mums vairs nebija patronu. Tu noskrēji lejā, lai atnestu ieročus. Tur nebija tikai kritušie. Tur bija arī ievainotie. Tev vajag būt vēl dzīvam, lai gan redzēju, kā tu nokriti. Es tūlīt būšu pie

tevis, es tikai nespēju skriet, es nespēju iet; man kājas nelocās, es nezinu, vai tās ir sašautas vai lauztas. Asinis neredzu, bet viss ķermenis sāp, reibst galva, un ir slikta dūša. Es varu tikai rāpot, un es aizrāpošu, jo iespējams, ka esi vēl dzīvs. Visa zeme bija kā uzarta. Bedre pie bedres. Arī zeme ir ievainota. Es dzirdu, kā tā ievaidas, tai ir smagi, arī zemei sāp, un dzirdu, kā zeme apsūdz, kā zeme kliedz. Es apstājos un brīdi atpūtos. Zobos čirkstēja smiltis, bija kļuvis gandrīz tumšs, un tumsa pielipa pie drēbēm un sejas, pie lūpām, matiem un acīm; kļuva vēsāk, kļuva nedaudz vieglāk, un es noliecu galvu, zeme bija pavisam tuvu, un es gribēju šo zemi noskūpstīt, jo tā bija tik tuva un dārga; to aizstāvot, bija krituši mūsu labākie cilvēki, bet jāaizstāv bijis vienmēr; tik daudzi to centušies iekarot. Vējš sejā iepūta deguma smaržu un iepūta līķa smaku, man kļuva vēl sliktāk, un es izvēmos. Rāpoju tālāk, biju jau nolīdis apmēram divdesmit metrus. Pār pieri tecēja sviedri, bet pašam bija auksti, un es atkal sajutu nāvi, jutu, ka spēki mani atstāj, un zināju, ka būs jāmirst, un man nebija bail nomirt. Es biju palicis viens, visapkārt gulēja kritušie, un tie, kuri krita no rīta, jau sāka trūdēt, jo visu dienu spīdēja saule, un gaiss tvanēja pēc kaut kā ļoti sveša, cilvēkam nepierasta, un manas rokas nosmērējās ar asinīm. Spīdēja zvaigznes, spīdēja ļoti daudz zvaigžņu, debess bija tumša, pūta vējš, un nedaudz tālāk šalca priedes. Daba dzīvoja un turpinās dzīvot. Tas ir vienīgais, ko neviens nevar nogalināt. Var tikai ievainot. Varbūt zvaigznes, nakts un šalcošās priedes smīnēja un nevarēja saprast cilvēkus, kādēļ viņi nedzīvo mierā, bet cits citu apkauj un sagādā cits citam tik lielas ciešanas? Spīdēja zvaigznes, pūta spirgts vasaras vējš, netālu šalca priedes, un tu iznāci man pretī tumši zaļā kleitā, un tu man atgādināji jūru pēc vētras vai arī jūru pirms vētras, un tu visa smaržoji

pēc ūdens, pēc putām, pēc gaisa. Un es iedomājos, ka tevi ir ne tikai šīs dabas smaržas. Es iedomājos, es gribēju, lai tevi būtu arī jūras plašums un dzijums. Jūras tuvums un tālums. Jūras tiešums un skaidrība. Varbūt tādēļ, ka jūru nekad nebiju redzējis. Bet es to gribēju. Es daudz ko gribēju, lai tu man iznāc pretī naktī, un tu iznāci. Es gribēju, lai varētu tev neko neteikt, un mēs nerunājām. Mēs gājām klusēdami pa nomaļākajām Iļģuciema ieliņām, bija silta jūnija nakts, un mēs izgājām cauri mežam, pārgājām dzelzceļu, un tad pagājām garām aerodromam un aizgājām līdz Spilves pļavām, un mums šķita, ka esam palikuši uz pasaules vieni, visapkārt tikai miers un klusums, un tāds neaptverams plašums, ka aizrāvās elpa un gribējās kliegt, un gribējās klusēt. Bija tik skaisti un labi, ka gribējās nokrist pie zaļās zemes un ieelpot tās silto smaržu un pateikties, ka tā radījusi šo mūžīgo, vienmēr mainīgo un nemainīgo skaistumu un radījusi cilvēku, lai viņš varētu būt laimīgs un laimīgs staigāt pa šo zemi, elpot šo.gaisu un nebaidīties no nakts. Mēs noāvām kājas un smiedamies gājām pa rasaino zāli. Ja es palikšu dzīvs, tūlīt pēc kara aiziešu uz Spilves pļavām un viens vai atkal ar Veltu, ja arī viņa būs palikusi dzīva un būs mani gaidījusi, bridīšu pa rasainu zāli, un viss pagājušais liksies nereāls un tāls, un brist pa rasainu zāli, un brist ilgi, ilgi, līdz ataust rīts, ir labākais, ko daba un cilvēks izdomājis. Nakts beidzās, un mēs gājām pa pirmajiem saules stariem, un tava zaļā kleita saplūda kopā ar rasu, ar zāli, ar zemi un mani. Mēs gulējām un domājām, ka ir jauki mīlēt vienam otru tik agri no rīta, ka šeit mēs nāksim bieži un šeit gulēt ir daudz labāk nekā gultā; mēs redzam pasauli, un pasaule redz mūs, un mums nav jākaunas. Mēs mīlam viens otru un mīlēsim ilgi, jo esam viens otram vajadzīgi, un mums patīk gulēt vējos un puķu smaržās, kad rīta dzestrums nomazgā

kājas un saule noskūpsta seju. Ir tik skaisti un labi, ka grūti tam ticēt. Velta mācījās vidusskolas pēdējā klasē, viņai sākās eksāmeni un drīz būs izlaiduma balle. Viņa uzģērbs baltu kleitu un izskatīsies ļoti skaista. Vēlāk Velta iestāsies Mākslas akadēmijā un būs māksliniece. Atkal uzlidoja raķete. Zvaigznes pazuda. Atskanēja daži vientuļi šāvieni. Es apvēlos uz vēdera un turpināju līst. Es biju nolīdis apmēram pusceļu. Ieklausījos. Nekur nedzirdēju nevienu kliedzam, nevienu vaidu, nevienu vārdu. Runāja tikai mirušie. Kliedza tikai kritušie. Man jāatrod Janka. Es nevaru līst atpakaļ, lai gan tāda ir pavēle. Tikko iestāsies tumsa — atiet. Es varu iet tikai uz priekšu. Varbūt tu esi vēl dzīvs, Janka? Nu protams. Vēl mazliet. Vēl mazliet pacieties. Es tūlīt būšu pie tevis. Man jābūt. Es nevaru nebūt. Tumsa ir lipīga. Tā pielīp pie acīm, sejas un lūpām un neko neredzu. Reibst. Uz mirkli apstājos; es paņemu tavu zaļo kleitu, un mēs turpinām iet pa zaļu zāli un nonākam pie Rātsupītes, ūdens ir auksts, bet mēs peldam. Mēs peldam tālu, mēs peldam pret straumi, un ir patīkami just rokās spēku, ūdens ir auksts, bet mēs peldam pret straumi, un es domāju, ka ir ļoti labi, ka mēs abi nebaidāmies iebrist aukstā ūdenī un aizpeldēt uz otru krastu, un, ja būs vajadzīgs, mēs pārpeldēsim arī jūru, tikai mums vienmēr jābūt kopā, jo vienam palikt ir riebīgi, un viens neko nevar izdarīt, varbūt vienīgi nomirt, bet tagad esmu viens, esmu pilnīgi viens, visapkārt tikai kritušie draugi un kritušie ienaidnieki. Viņi guļ man kaut kur priekšā, un tur jābūt arī Jankam, un viņš varbūt ir vēl dzīvs. Viņš gaida, viņš skaidri zina, ka es atnākšu, un, ja neatnākšu es, atnāks kāds cits, bet neviens cits nevar atnākt. Visi ir krituši, tas ir drausmīgi, Janka, bet es tūlīt būšu. Es jau saskatu zaļās uniformas, viņi tur guļ — vesela kaudze, un arī mēs esam cīnījušies labi, tu redzi, Janka? Tu redzi,

Andri, Jēkab, Arnold? Jūs redzat, pārējie?_Mēs esam cīnījušies godam. Mēs esam kāvušies tā, kā prot tikai Iļģuciema zēni. Mēs — Iļģuciema puikas, kas mūrējām krāsnis un cēlām mājas, un strādājām stikla fabrikā, un bruģējām ceļus. Tu, Velta, ievedi mani savā dzīvokli, tu sāki gatavot brokastis, tur bija daudz grāmatu un pie sienām gleznas, un es gribēju bēgt, jo vienreiz jau biju dzīvoklī, kur plauktos stāvēja daudz grāmatu, tikai neviens tās nelasīja un pie sienām karājās gleznas, kurām neviens nezināja autorus, un man šķita, ka es tevi apvainoju, ka situ ar dūri tavā trauslajā sejā, jo man tur nevajadzēja būt, man tur nevajadzēja iet: es to zināju, man jau patēvs to pateica un aizliedza pirms astoņiem gadiem, bet es mīlēju un nevarēju neiet, tāpat kā es nevarēju neatnākt tagad pie tevis. Ar tevi ir īstāk. Ar tevi ir patiesāk. Es tevi pazīstu jau divus gadus. Un mēs bieži esam gājuši naktī un briduši pa rasas pieraudātu pļavu, un mēs tā bridīsim vienmēr, visu mūžu. Kad pienāks ziema, mēs iesim pa sniegu un gulēsim kupenās. Tu pienāci man klāt un ar plaukstu noglāstīji seju. Nevajadzēja neko runāt, neko solīt vai pārmest, vai zvērēt un skūpstīt. Vajadzēja pienākt man klāt un noglāstīt seju. Tu to izdarīji. Tu biji labākā meitene uz pasaules. Un esi. Tev jābūt. Tu nekad nedrīksti būt cita, vienīgi .tāda, kāda biji tai rītā, kad abi gulējām pļavā un tu aizmeti savu zaļo kleitu, un abi peldējām pa upi, un tu man noglāstīji seju. Es pārlīdu pār vācu formās tērptiem latviešiem, es paskatījos apkārt, tumsa nežēlīgi koda acīs, un es redzēju tikai esesiešus. Es turpināju līst, es līdu pāri ienaidnieku līķiem, un tad starp viņiem ieraudzīju Janku, viņš gulēja, ceļgalus pievilcis pie zoda, es viņu apvēlu uz muguras, un manī raudzījās Jankas lielās, mazliet izbrīnījušās acis un neredzēja mani, un acis raudzījās tumsā un zvaigznēs; acis raudzījās dzīvē, bet tās nebija dzīvas. Es gulēju tev blakus, Janka, un nevarēju pateikt nevienu vārdu, nejutu sāpes, nespēju kliegt un nespēju raudāt, un man šķita, ka arī es esmu beigts. Ar nāvi pastāvīgi jārēķinās, varbūt ne katrs to gaida un par to domā, bet katrs zina, ka agrāk vai vēlāk tā atnāks. Un tomēr tas ir baigi — tikt nogalinātam. Pelnīti vai nepelnīti — tas tomēr ir baigi. Ir. Un vairs nav. Un atkal ir. Akmeņaina iela. Karš beidzies. Gara, tukša iela. Akmeņi. Līst lietus. Tukša iela. Māja. Vienstāva koka māja. Tumši logi. Logi ir pavisam tumši. Tava meitene, Janka, nak un gaida. Meitene skatās logos, bet tie ir tumši. Logi ir pavisam tumši. Māja tukša. Mājā neviens nedzīvo. Meitene to zina. Bet meitene nāk un gaida. Viņa skatās logos un gaida. Snieg sniegs. Viegls un sauss. Ziemas ir garākas par vasarām. Naktis ir garākas par dienām. Sniegs turpina snigt. Biezs, slapjš sniegs. Meitene gaida. Un tad atkal līst lietus. Ielas akmeņus apsedz asfalts. Mājā deg gaiša uguns. Tur tagad dzīvo cilvēki. Citi cilvēki. Bet tava meitene turpina nākt. Viņa gaida. Viņa gaida jau ilgi. Viņa netic. Lietus. Sniegs. Lietus. Sniegs. Lietus. Sniegs. Vienmērīgi, pierasti sitieni. Sieviete joprojām vēl nāk. Viņa pacieš šos sitienus. Viņa stāv iepretim vienstāva koka mājiņai, logi ir gaiši, un aiz tiem dzīvo cilvēki. Bet sieviete atnāk, skatās logos un gaida tevi, Janka. Lietus. Sniegs. Lietus. Sniegs. Lietus. Sniegs. Gadi turpina sist. Vajadzēja paplašināt ielu, un mājiņu nojauca. Spīd asfalts. Brauc mašīnas. Iet laimīgi cilvēki. Aug koki. Bet sirmgalve joprojām nāk. Tagad viņa neierodas bieži. Slimas kājas, un streiko sirds. Dzīve pagājusi. Bet sirmgalve joprojām tevi gaida. Viņa turpinās gaidīt, kamēr būs dzīva. Nu pasaki, cilvēk! Kādēļ tu esi tik nežēlīgs un kādēļ esi tik labs?

Saule jau uzlēkusi. Filips turpina peldēt. Lūpas kļuvušas zilas, seja bāla, visā ķermenī sasalis aukstums un izlijis svins. Katra roku kustiba prasa milzīgu piepūli. Filips arvien biežāk apgriežas uz muguras, mēģina atpūsties un kaut nedaudz sakrāt spēkus. Krasts nav redzams. Krasts vēl ļoti tālu. Kaut kur pavisam tālu aiz šī bezgalīgā, aukstā un vienaldzīgā ūdens klajuma. Bet kaut kur tas tomēr ir. Un tas jāsasniedz. Krasts — dzīvība. Kaut smilšains, pamests un neapdzīvots — tā tomēr būs dzīvība. Krasts — dzīve. Kaut neizdevusies, grūta un dažreiz vientuļa — tā tomēr būs dzīve. Krasts — cilvēki. Sliktie un labie, patiesie un liekuļi, drosmīgie un gļēvie, uzticīgie un neuzticīgie, pieviltie un laimīgie —tie tomēr būs cilvēki, un tev ir jābūt starp viņiem. Tev jāpriecājas un jāraud kopā ar viņiem. Tev jānicina bailīgais un jāapbrīno drošais. Tev jāsaprot pieviltā sāpes un jāredz laimīgā smaids. Tev jāizjūt vientulības skaļais klusums, naida dedzinošā elpa, liekulības zemiskums un mīlestība — tās vājums un spēks. Mīlestības skaistums un tās neglītais kailums. Mīlestības nepieciešamība un tās nevajadzība. Mīlestība, kas rada, un mīlestība, kas nonāvē.

Filips izceļ virs ūdens galvu un skaļi iekliedzas. Tas nav izmisums. Tās nav bailes. Tā nav vēl nāve. Tā nav vēl padošanās. Filipa kliedziens — Filipa dzīvības apliecinājums. Griba cīnīties un uzvarēt pat tad, kad esi zaudējis.

Ieraugot Iļģuciema pazīstamās ielas, es mirkli apstājos, ieelpoju tuvējo koku, brūno smilšu un pelēko akmeņu smaržu; es biju atgriezies mājās. Es elpoju gaisu, kas smaržoja pēc zivīm un dūmiem, gaisu, ko vējš pāri Zundai nesa no Ķīpsalas, un gribējās aiziet līdz Daugavas attekai, redzēt kuģus un zvejnieku laivas un satikt veco pārcēlāju, kuru mēs, puikas, nepārtraukti kaitinājām un kurš tomēr mūs vienmēr veda pāri upei bez maksas. Vecais, labais vīrs … Sirmais cilvēks, kas uz mums dusmojās un kas mūs mīlēja. Es vēlāk aiziešu pie tevis. Es taču tagad esmu atgriezies mājās, esmu palicis dzīvs, un es tev stāstīšu par karu, tu smēķēsi veco pīpi un mani neatcerēsies un nepazīsi, jo esmu kļuvis daudz vecāks, varbūt jau pavisam, pavisam vecs, un man šķiet, ka vispār nekad neesmu bijis jauns, es vienkārši nepaspēju būt jauns; manu jaunību saārdīja bumbu un šāviņu sprādzieni, ceļu putekļi, slāpes un bailes, un pulvera kodīgie dūmi, un ievainoto vaidi, un cilvēku pirmsnāves kliedzieni, un pirmsnāves klusums, un tik maz iznāca mīlēt; tas ir brīnums, ka esmu palicis dzīvs, esmu atgriezies mājās; mēs skūpstījām zemi, jo tā kļuva daudz tuvāka, svētāka un nepieciešamāka par sievieti un tomēr … Zeme neļāva aizmirst, tā neļāva mierīgi gulēt un izjust mīlu un glāstus, un apmierinājumu, un laimi un kaut dažus mirkļus ne par ko nedomāt, un neļāva izjust bailes par neuzticību un visu, uz ko spējīga sieviete un ko var dot vienīgi sieviete; mēs gulējām kopā ar zemi, uz zemes un zem zemes, uzlikuši galvas uz tās ievainotajām krūtīm, klausījāmies tās elpā un saucienos pēc palīdzības, pēc atriebības, un mīla pret zemi sajaucās kopā ar naidu pret fašismu, un mēs ātri pieradām nogalināt, mēs pieradām rakt tranšejas un kapus, un pieradām pie nāves un vēl daudz kā sliktāka. Mums to nevajadzēja. Tas viss bija kaut kas pretdabisks. Mums vajadzēja pavisam ko citu, jo tik daudziem no mums bija tikai astoņpadsmit, deviņpadsmit, divdesmit gadu. Drausmīgi, ja laiks un notikumi piespiež aizmirst, ka esi jauns, un šai laikā cilvēkam jāmīl, jāsmejas un jābūt laimīgam. Drausmīgi, ja nezini, kas ir jaunība, un vēl drausmīgāk, kad tomēr zini un apzinies, ka nekad to nespēsi sajust un izbaudīt, un tā paies pelēka un melna, piesātināta ar sviedru, asiņu un dūmu garšu; un mēs gājām pa ■melnu, izdedzinātu zemi, uz kuras sadeguši ziedi, sadeguši sapņi, sadeguši smaidi, sadegusi mīla, un šais dzīves gados mēs negulējām ar meitenēm, kuras mīlējām, bet blakus mums vienmēr gulēja nāve, un mēs gājām ar nāvi uz satikšanos, un tā, paņēmusi mūs zem rokas, veda un aicināja pie sevis, un tik daudzi gāja un aizgāja, un nevarēja neiet, un tas bija drausmīgi, un tagad viņi guļ lielos un mazos brāļu kapos un atsevišķās bedrēs, tā arī neuzzinājuši, kas ir mīla, meitenes skūpsts un kas ir jaunība.

Daži nami bija sagrauti, vēl rēgojās bumbu izrautas bedres, un, tuvojoties savai mājai, es sajutu arvien pieaugošāku nemieru. Vai tā būs palikusi vesela, neskarta? Un, ja būs, kādi cilvēki tagad tur dzīvo? Varbūt nedzīvo? Varbūt neviens cilvēks vispār nav palicis dzīvs? Un, ja ir, tad kādi viņi būs?

Viss bija kā agrāk. .Māja stāvēja, kur stāvējusi, veca kā vecenīte, nedaudz saliekusi muguru, ar sirmu galvu un neredzīgām acīm. Logi bija izsisti. Logi — kā kritušo acis. Durvis aizslēgtas. Es lēni, neveikli sāku meklēties pa kabatām. Es biju aizmirsis. Es vēl nebiju pieradis atkal rokā turēt slēdzeni, atslēgt durvis, ieiet istabā, un es vēl joprojām neticēju, ka vairs negulēšu tranšejā, šāviņu izraktā bedrē, zemnīcā un man vairs nebūs jāapsedzas ar nakti un aukstumu, bet gulēšu gultā, beidzot gulēšu gultā, gulēšu savā gultā un blakus šautenes vietā es nolikšu rītdienas sapņus un mieru, mieru, mieru, un gulēšu savā vecajā gultā desmit, divdesmit, četrdesmit stundas. Atslēgas nebija. Nu protams. Un tikai tad es atcerējos, ka pirms pieciem gadiem, atstājot Rīgu, to biju ielicis spraugā starp lieveni un sienu. Jā. Es pasmaidīju. Plaukstā atkal gulēja tumši brūna sarūsējusi atslēga, un man šķila, ka tā šos gadus nav mirkusi lietū, bet visu nogalināto asinīs, un var būt, ka tā arī bija. Bet nebija. Muļķības. Atslēgu mazgāja lietus un sniegs. Tikai man droši vien vēl ilgi un bieži visur rēgosies asinis, dzirdēšu šāvienus, biedēs klusums, jo pēc klusuma vienmēr vajadzēja iet uzbrukumā vai arī atvairīt uzbrukumu, un ilgi, vēl ļoti ilgi es neko nevarēšu aizmirst. Tas būs labi un slikti. Tas palīdzēs un traucēs. Tas virzīs un kavēs. Tas … Tās atmiņas … Nekur no tām nevarēsi aiziet. Nevarēsi aizbēgt. Un neviens nevar aiziet. Nekur nevar aizbēgt. Neviens. Gribi vai negribi. Atjniņa^^ia^s^slikl^^ miņas — vienīgaisL ķo nekad un neviens nevar atņemt. Vērtīgākais cilvēka īpašumsTkas"dāral^agatu ūn apgrūtina kā jebkurš kapitāls.

Slēdzis padevās, es atvēru durvis un iegāju istabā. Vecā gulta joprojām stāvēja istabas kreisajā pusē un tai blakus vēl viena gulta, sveša un nepazīstama, un galds bija svešs un nepazīstams, un masīvais plaukts, un skapis, un krēsli, bet otra istaba bija pilnīgi tukša, tikai uz grīdas mētājās dažas avīzes, kāds netīrs drēbju gabals un salauzta koka lelle.

Es stāvēju ilgi, pēc tam ilgi staigāju pa dzīvokli un tagad pat neatceros, ko tobrīd domāju. Pagājuši tik daudzi gadi, un cilvēks reti kad atceras, ko domājis. Viņš tikai atceras, ko redzējis, dzirdējis un izjutis. Ļoti iespējams, ka toreiz domāju par cilvēkiem, kas bija dzīvojuši manās istabās. Viņi būs aizbēguši, aizvesti vai arī bombardēšanas laikā nogalināti. Mūsu kvartāls ir bombardēts pamatīgi, jo blakus atrodas Spilves aerodroms, un tagad šie nepazīstamie cilvēki, kuri kā radinieki vai labi draugi bija ienākuši manā mājā, par atmiņu no sevis atstājuši tikai kādreiz lasītu avīzi, kādreiz valkātu drēbes gabalu un mazu lelli, ar kuru kādreiz iepriecināts bērns. Šādas rotaļlietas no koka izgrieza mūsu karagūstekņi maiņai pret pārtiku. Seit dzīvojošie ļaudis, acīm redzot, ir bijuši labi, ja viņi cilvēkiem, kad to nedrīkst, tomēr devuši maizi. Varbūt viņi nemaz nav spējuši saprast, un nekad neviens normāls cilvēks arī nesapratīs, kā var izsalkušam nedot ēst.

Es apgūlos gultā, vecās segas vairs nebija, apsedzos ar šineli, kas vēl joprojām smaržoja pēc zemes, deguma un tabakas, un, aizverot acis, mani apņēma tālu aizbēgusī bērnība, pirmās ilgas un pirmie sapņi, un pirmie skūpsti, un pirmā vilšanās, un pirmā īstā mīlestība, un pirmo reizi izjustā vientulība, un es dzirdēju, kā virtuvē pamāte gatavo vakariņas, un dzirdēju patēva smagos, šļūcošos soļus un kā viņš pret galda stūri izdauza pīpi, un dzirdēju mātes balsi, viņas elsas un lūgšanos, un izteiktās cerības, padomus, tad sejā iesitās rīta dzestrums un zemes valgums, un tavas miesas siltums, man vairs nebija drēgni, nejutu aukstumu, un es gulēju ļoti ilgi.

Māja, kur pirms kara dzīvoja Velta, bija nodegusi. Pamati apauguši ar zāli, bet blakus kuploja jauni bērziņi. Es lēni apgriezos un devos prom. Es biju nācis, lai satiktu savas skaidrās dienas. Biju nācis, lai atcerētos gaišās naktis. Es atnācu, lai paceltu dažas lauskas no saplēstās jaunības. Es atnācu, lai satiktu cilvēku. Nācu, lai varētu mīlēt. Bet diena bija apmākusies, un es varēju pacelt tikai pelnus un apdegušus akmeņus, apdegušu zemi, un atkal kaut kur paliks tukšums, paliks rūgtums, melna zeme un kaut kas nenodzīvots, nepiedzīvots, un būs atkal pārdzīvots kaut kas nežēlīgs.

Neviens neko nezināja.

Dzīva?

Mirusi?

Aizbraukusi?

Pazudusi?

Kas to lai zina, Filip? Tik daudzi cilvēki pa šiem gadiem ir miruši, aizbēguši un pazuduši. Mājas visapkārt dega kā sveces ziemsvētku eglītēs, un nāve bija visu gaidīts viesis. Kas to lai zina, Filip? Un ko gan nozīmē viens cilvēks miljonu mirušo jūrā? Neko, Filip. Itin neko. Pat tad, ja šis cilvēks tev bijis vistuvākais un dārgākais, jo tie citi taču arī kādu mīlēja un kādu gaidīja un saviem tuviniekiem bija vienīgie un dārgākie. Mēs varam raudāt, varam kliegt, varam klusēt, varam savilkt pirkstus dūrē — tik un tā neko nespēsim atgriezt. Neko.

Dzīva?

Mirusi?

Aizbraukusi?

Pazudusi?

Kur tu esi, Velta?

Restorāna «Astorija» zāle tās dienas pēcpusdienā bija pustukša. Orķestris vēl nespēlēja. Pie smagajiem vecmodīgajiem galdiņiem sēdēja vairāki virsnieki, dažas universālveikala pārdevējas, kāds vecāks pāris ar aristokrātiski vienaldzīgām sejām, kāds stipri iereibis jauns vīrietis bez kaklasaites, muļķīgi smaidīdams, visu laiku ar nodrāztām asprātībām centās iemantot blondās oficiantes labvēlību. Tas nebija sevišķi grūti, un viņš to ātri panāca. Jaunais cilvēks bija pasūtījis pudeli konjaka «KV», un šī pudele maksāja dārgi, varbūt pat ļoti dārgi. Ne katrs varēja atļauties nopirkt šo dzērienu, un tādēļ skaistā blondīne jaunajam cilvēkam bieži atsmaidīja un vienreiz pat atļāva pieskarties savām gūžām.

Filips ar Ringoldu sēdēja zāles kreisajā stūrī un ar interesi vēroja vēlīgās apkalpotājas un nepacietīgā viesa izturēšanos un tālāko notikumu norisi.

— Viņš viņu dabūs, — Ringolds teica.

—  Nē, — Filips pakratīja galvu. —Viņš viņu nedabūs.

—   Viņam ir nauda, — Ringolds teica. — Droši.

—   Viņš piedzersies un neka nespēs izdarīt. Bet vienalga vajadzēs samaksāt.

—  Jā, — Ringolds domīgs lēni pacēla glāzi. — Un maksāts būs velti. Nelaimīgais.

—   Cilvēki ļoti bieži par kaut ko samaksā veltīgi,— Filips teica un arī pacēla glāzi. — Sis te vēl cauri tiks viegli. Viņš zaudēs tikai naudu, bet nauda ir vismazvērtīgākais, ko cilvēks vispār var zaudēt. Laimīgais.

Ringolds ieskatījās Filipa sejā un acīs un tur redzēja smaidu.

—   Tu esi varen jautrs, — Ringolds teica. — Tevi laikam apmierina pustukšais naudas maks un šis pretīgais degvīns mūsu glāzēs.

—   Iedzeram, — Filips teica. — Tas nemaz nav tik slikts. Dzīvē bieži nākas norīt daudz ko pretīgāku. Es neesmu jautrs, un mani, Ringo, nemaz arī tā neapmierina biežais naudas trūkums. Es labprāt mainītu uzvalkus un priecātos, ja varētu aiziet no darba celtniecības pārvaldē. Man vairs nebūtu jāsalst, strādājot zem klajas debess, un jāsauļojas, mūrējot māju sienas, bet es to varētu darīt jūrmalā vai kaut kur pie upes vai vientuļa ezera, kur būtu klusums un miers un neviens netraucētu.

Viņi ātri izdzēra, uzkoda un paraudzījās apkārt. Pārdevējas bija aizgājušas, virsnieki iekarsuši par kaut ko strīdējās, bet jaunais cilvēks bez kaklasaites klusi, neviena netraucēts, smējās. Blondā oficiante nebija redzama.

—   Tu ļoti gari runā, — Ringolds teica.

—   Iespējams. Es tā arī mēģinu rakstīt — garus, garus teikumus, un tas varbūt ir slikti. Bet es tā domāju. Ko domāju — uzrakstu.

Ringolds no karafes ielēja glāzēs degvīnu un paska-

tljās uz Filipu. Filips sēdēja ļoti nopietns, par kaut ko domāja, un Ringoldam šķita, ka draugs tagad izskatās daudz vecāks, nekā patiesībā ir.

—   Par ko tu domā? — Ringolds uzprasīja.

—   Nē, neko, — Filips atbildēja. — Iedzeram, veco zēn! Iedzert ir labi, un labi sajust, ka glāze ir tīra un tai pieskāries esi tikai pats. Ir patīkami dzert no tīra trauka.

—  Ko tu darīsi turpmāk? — Ringolds pajautāja. — Sāksi nopietni rakstīt?

—   Nē. Es jūtu, ka tā lieta vēl neiet. Es pagaidīšu, — Filips cieši saspieda pirkstos glāzi un, acis piemiedzis, paskatījās uz blondīni, kura atkal bija pienākusi pie pretējā galdiņa un kaut ko klusi atbildēja jauneklim bez kaklasaites. Ļoti iespējams, ka viņa tikai pieņēma jaunu pasūtījumu. — Es pagaidīšu, Ringo. Es neko nezaudēju un, ja zaudēju, tad arī iegūstu kaut ko daudz vairāk. Es iegūšu laiku, un tas man palīdzēs kaut kad vēlāk visu to, ko esmu redzējis, izjutis un pārdzīvojis, uzrakstīt daudz labāk un patiesāk, nekā to varētu tagad. Attālums dos iespēju saskatīt tikai galveno, būtisko. Un tas man tieši ir vajadzīgs.

Iedegās lustra. Restorāna viesi kļuva skaļāki, pie pretējā galdiņa blakus jaunajam cilvēkam apsēdās divi atlētiska auguma vīrieši un trausla, slimīga izskata sieviete. Viņa bija ļoti izkrāsojusies, un viņas acis drudžaini spīdēja. Sieviete droši vien slimoja ar tuberkulozi.

«Vēl pēdējie mēģinājumi nezaudēt to, kas jau zaudēts,» Filips nodomāja, klausoties sievietes smieklos. Vēl pēdējie mēģinājumi atgūt to, kas kādreiz piederējis. Un nekad vairs nepiederēs. Pēc mēneša viņa jau būs mirusi. Varbūt pēc diviem trim. To visu vēl dara karš. Karš vēl nebeidzas. Pat tagad, kad pagājuši jau vairāk nekā pieci gadi, tas turpina nonāvēt. Cilvēki mirst no seniem ievainojumiem, kontūziju izsauktajām sekām un karalaikā iegūtajām slimībām. Cilvēki mirst un turpinās mirt, lai gan vairs neviens nešauj un neskan trauksmju sirēnas, un daudzi varbūt pat nezina, ka viņus vēl joprojām iznīcina pagājušais karš. Un cik nekrita kaujās! Krita daudzi, tik daudzi krita un aizgāja bojā, ka tagad, kad no tā jau nedaudz atrasts, kļūst pavisam baigi. Bet tieši tādēļ uzvara ir vēl nozīmīgāka, vēl vērtigāka, vēl svētāka, jo tās pamaļu be- tonēja tūkstošu un tūkstošu kritušo asinis. Un starp viņiem — arī Janka. Es Inesei to pateicu, un tas bija nežēlīgi. Vārdi kā šāvieni. Arī vārdi var nogalināt, un man laikam Inesei to nevajadzēja teikt.

Mūziķi nolika instrumentus, noslaucīja nosvīdušās pieres, un Filips nodomāja, ka viņi laikam spēlējuši ļoti ilgi un cītīgi, bet viņš neko nebija dzirdējis.Tango, rumba, lēnais valsis? Kāda mūzika skanējusi, un kādas dejas dejotas? Filips bija dzirdējis tikai šāvienus. Dzirdējis Ineses klusās raudas.

—  Ko tu tagad domā darīt? — Ringolds vēlreiz uzprasīja.

—   Es pagaidīšu, — Filips atbildēja. — Es pagaidīšu, Ringo. Es vēl paspēšu sagrauto māju vietā uzcelt jaunas; es vēl celšu ilgi, es to protu pamatīgi, katrā ziņā daudz labāk nekā rakstīt romānus; lai tas paliek nākotnei. Tu pabeigsi institūtu un pēc kāda laika varbūt vadīsi kādu celtniecības pārvaldi, un tavā vietā ar mani strādās cits puisis, un mēs turpināsim darīt to, kas jādara un ko esam pieraduši darīt.

—   Tu zaudēsi daudz laika, Filip, — Ringolds teica.

—  Varbūt, — Filips atbildēja un, sameklējis cigareti, aizsmēķēja. — Varbūt, Ringo.

—  Tu zaudēsi visdārgāko, kas cilvēkam pieder, — Ringolds teica. — Tev nevajadzētu runāt tik mierīgi. Tu zaudēsi laiku, dzirdi, Filip? Zaudēsi labākos un vērtīgākos gadus. Bet laiks un gadi taču ir tava dzīvība. Vai ir vērts, Filip?

— Ir vērts. Jo ne lai ks, ne dzīv ība vienmēr ir pats dārgākais, kasjņlv ēkam pieder un ko vī ns va r" izmantot savā labā. Manuprāt, cilvēkam pieder kaut kas vēl verrīgaRsTun to viņš var izmantot arī citu labā. Griba nekur un nekad un, galvenais, nekam nepadoties. Pārliecība par savu taisnīgumu, savi principi, kurus nekad un nekur nedrīkst izmainīt, un atbildības sajūta par to, ko dari, un atbildība par cilvēkiem un sevi. Tās, Ringo, ir labas īpašības, tās ir nenovērtējamas vērtības, tikai diemžēl tās kā jebkuras bagātības pieder tikai nedaudziem.

Orķestris atkal sāka spēlēt. Muzikanti bija iedzēruši, jutās daudz brīvāki, varbūt arī drošāki un sāka spēlēt svingu. Uz mazās estrādītes parādījās sarkanmataina dziedātāja garā, melnā kleitā bez izgriezuma un neparasti dzidrā, patīkamā balsī sāka dziedāt jautru angļu jūrnieku dziesmiņu.

Filips lēni pagrieza galvu pret durvīm un nodrebēja. Zālē eleganta vīrieša pavadībā ienāca Velta. Viņa, pagriezusi galvu, smiedamās kaut ko pateica otrajam pārim, kas sekoja dažus soļus aiz viņiem. Pie jaunajiem viesiem ātri piesteidzās sirmais zāles pārzinis, un šie viesi laikam bija pazīstami; baltā galva cienībā dziļi noliecās, un pārzinis, ienākušos aizvedis pāri visai zālei pie mazliet savrup stāvošā galdiņa, vēlreiz dziļi paklanījās. Galdiņam aizmugurē kuploja milzīga palma.

Filips caur zilgano dūmu miglu neskaidri redzēja Veltas skaisto seju, smaidā mirdzošās lūpas un acis, balsi nedzirdēja, atkal skanēja mūzika, un Filips redzēja, ka Velta kļuvusi vecāka, tā vairs nebija meitene; Velta tagad bija skaista, eleganta sieviete, dzēra šampanieti un pēc tam dejoja, un viņa vairs nebija Filipa meitene un nevarēja arī tāda būt; bija pagājuši vienpadsmit gadi un šis garais, nežēlīgais laiks …

Caur pagājušo laiku pie Filipa atskrēja viegls rokas

pieskāriens, satraukti, bailes izkliegti vardi, un tabakas dūmi pārvērtās vieglā rīta miglā, un Filips sajuta zemes patīkamo vēsumu, un visi iedzērušie cilvēki kaut kur pazuda, pazuda visi galdiņi un pudeles, un oficiantes, un sirmais zāles pārzinis; viņi pēkšņi atkal palikuši divi vien un atkal brien pa mitru, slapju zāli, un tad uzlec saule, atnāk rīts, un viņi atkal guļ uz valgās zemes, un Filips klusi, vienkārši, mazliet izbrīnījies saka: «Nu, lūk, Velta, es esmu atgriezies.» — «Tas ir labi,» Velta atbild. «Tagad ir tieši tā, kā vajag. Tieši tā, kā vajadzētu būt visu laiku.»

—  Mēs pasūtīsim vēl kaut ko? — Ringolds uzprasīja. — Karafe tukša.

Filips satrūkās, noskurināja galvu un izbrīnījies paskatījās uz draugu.

Sarkanmate dziedāja kādu pazīstamu dziesmu, bet Filips vārdus nesaprata.

—   Jā, Ringo, — viņš pēc laba brīža atbildēja. — Mēs vēl iedzersim.

Istabas centrā bija nolikta milzīga glezna. Darbs saucās «Uzvara». Pie sienām karājās vēl citi darbi, bet tie maz atšķīrās cits no cita. Dominēja sarkanā krāsa, un Veltai šķita, ka viņa ienākusi degošā istabā un ka tagad jābēg, jo šī viltotā uguns var tomēr nodarīt sāpes.

—   Nu, ko tu saki? — Zigurds uzprasīja, ar pirkstu parādīdams uz lielo audeklu. — Man šķiet grandiozi.

Velta vērīgi paskatījās uz gleznu, pēc tam uz smaidošo Zigurdu.

—   Patiešām grandiozi, — Velta atbildēja, un Zigurds nevarēja saprast, vai darbs Veltai paticis vai ne. Bet tas galu galā Zigurdam bija diezgan vienaldzīgi. Veltai varēja arī nepatikt. Viņš šo darbu taču nebija gleznojis Veltai. Jaunajai sievietei viņš šad un tad veltīja dažus aktus, dažas klusās dabas, dažas ainavas. Tikai dažas. Un arī tad tas bija zemē nosviests laiks. Protams, viņš bija ieguvis Veltas tuvību, bet pats skaidri nojauta, ka to nebija panākušas šīs mazās dāvanas.

—   Patiešām grandiozi, — Velta atkārtoja.

«Uzvara» bija Zigurda diplomdarbs.

—   Kādu atzīmi tu dotu? — viņš pajautāja, pienākot Veltai pavisam cieši klāt un ar abām rokām saņemot sievietes plecus. — Es gribētu, lai ne tikai Akadēmijas veči, bet arī tu gleznu novērtētu — «teicami».

—   Es novērtēju — «divnieks», — Velta iesmiedamās pateica.

—   Kādēļ? — Zigurds bija pārsteigts.

—   Tādēļ, ka tu tā nedomā. Tā, Zigi, nav tava pārliecība.

Velta paraudzījās Zigurda apaļīgajā sejā, tumšajās, caururbjošajās acīs, un Zigurda lūpas, kuras rotāja melnas, šauras ūsiņas, savilkās tikko jaušamā smaidā.

Velta līdz šim brīdim vēl nevarēja saprast, kas viņu saista pie Zigurda, un, patiesību sakot, viņa arī necentās to saprast, jo baidījās, ka, to uzzinot, Zigurds pēkšņi kļūs svešs vai arī tik pazīstams, ka zudīs visa interese viņu iepazīt vēl tuvāk. Vai tas bija noslēpumainais smīns, kas nekad neizzuda no viņa sejas? Vai viņa optimisms, enerģija un neizsīkstošā tieksme dzīvē sasniegt kaut ko vairāk par citiem? Katrā situācijā rast piemērotu izeju un vispār piemēroties dzīvei? Ar Zigurdu nekad nebija skumji, nebija bail ne no cilvēkiem, ne dzīves, un Velta juta, ka Zigurds droši iet pretī panākumiem. Bet Veltai sapņi jau bija izsapņoti. Sākās dzīve, un dzīve turpināsies vēl ilgi. Tā būs jānodzīvo. Un viņa dzīvoja. Kara sākumā, vāciešiem bombardējot aerodromu, blakus mājai sprāga bumba, māja sagruva un nodega. Zem drupām aizgāja bojā tēvs. Viņa izglābās. Velta varēja būt laimīga, bet bija nelaimīga. Viņa dzīvoja pie krustmātes un tomēr jutās viena. Velta šad tad atcerējās Filipu, atcerējās savu pirmo mīlestību — tas bija tik sen, tas bija tik ļoti sen; un šķita, ka nekas tamlīdzīgs nav bijis, ka viņa to visu ir tikai sapņojusi. Tiesa, tūlīt pēc kara viņa aizgāja uz Iļģuciemu — Filipa mājā dzīvoja kāda nepazīstama ģimene, tie bija sveši cilvēki, un viņi pateica, ka esot bēgļi, un tad Velta aizgāja līdz vietai, kur kādreiz atradās tēva mājiņa; viņa brīdi pastāvēja, tad ausīs asi iesitās ilgs, arvien skaļāks un plēsīgāks zvēra rēciens, kaut kas uzliesmoja, viņa nokļuva zvēra ķetnās, un tas viņu aizmeta tālu prom, un Veltas acu priekšā nostājās līdz nepazīšanai izkropļotā tēva seja, un viņa bēga, skrēja, līdz aptrūka elpas, viņa turpināja skriet, neskatīdamās ne pa labi, ne kreisi, ne atpakaļ. Velta aizgāja, saprazdama, ka aiziet uz neatgriešanos projām no visa, kas bijis, projām no bērnības un atmiņām, jo tās sagādās vienīgi sāpes, bet sāpju jau tā bijis pietiekoši daudz. Dzīvē taču kaut kur jābūt arī priekam. Arī laimei. Aizmirstot pagātni, jāsāk domāt par nākotni. Un tad nāca vēl viens trieciens, un Veltai šķita, ka arī no nākotnes būs jābēg vai, pareizāk sakot, nākotne aizbēgs no viņas. Velta neiekļuva Mākslas akadēmijā, un tas viņai bija spēcīgs trieciens. Palīdzēja nejauša iepazīšanās, un viņa sāka strādāt kādā ministrijā par vienu no daudzajām sekretārēm. Ar Zigurdu viņa iepazinās iestāju pārbaudījumu laikā, un šī draudzība ilga jau sešus gadus. Zigurds bija daļa no viņas sapņa. Un, atrodoties kopā ar Zigurdu, Veltai šķita, ka viņa šo sapni tomēr pilnībā nav zaudējusi. Tas turpina dzīvot, un tas palīdz dzīvot arī viņai.

— Ja manu darbu novērtēs ar «teicami», mēs aiziesim uz «Astoriju» un pavadīsim jautru vakaru, labi? — Zigurds, noskūpstot Veltu, uzprasīja.

—   Labprāt, — Velta atbildēja. — Es iešu tev līdzi visur un vienmēr. Ja vien tu to gribēsi.

—   Nu protams, — Zigurds teica. — Tad, kad mēs ieiesim «Astorijas» plašajā zālē, man Akadēmija būs jau aiz muguras, bet zem kājām ciets pamats. Par nākotni vairs nebūs jāuztraucas. Mans diplomdarbs atvērs visas durvis, pa kurām es gribēšu ieiet. Un tad mēs pavisam drīz apprecēsimies.

—   Noskūpsti mani vēlreiz, — Velta teica.

—   Atkārtojiet, — Filips teica pienākušajai oficiantei un pasniedza karafi. — Pilnu.

—   Un viss?

—   Paldies! Pagaidām pietiks. Varat vēl atnest dažas maizītes un paciņu cigarešu.

Filips turpināja raudzīties pāri zālei Veltas tālajā, tabakas dūmu apmiglotajā sejā, un viņš gribēja piecelties un aiziet līdz tam galdiņam, ieskatīties Veltas acīs, redzēt viņas rokas un dzirdēt balsi, jo varbūt tā nemaz nav Velta, tā ir tikai degvīna un ilgu izraisīta halucinācija vai mirāža, vai fatamorgāna. Varbūt viņa nemaz nav tā sieviete, kuru viņš mīlējis? Sī mīlestība palīdzēja izdzīvot un palikt dzīvam, jo viņš bija apsolījis pārnākt, un arī viņa kaut ko bija solījusi, bet kas gan ir solījums? It sevišķi pēc vienpadsmit gadiem? Bieži, pārāk bieži tikai vārdi, kurus viens atceras, bet otrs aizmirst, un reti, pārāk reti — pienākums.

—   Lūdzu, — oficiante nepasmaidot nolika uz galda karafi, maizītes un cigarešu paciņu.

—   Paldies, — Filips palocīja galvu un ieskatījās oficiantes sejā. — Jums Joti piestāv smaids.

Blondīne apmainīja piesmēķēto pelnu trauku un, jau ejot prom, atteica:

—   Par manu smaidīšanu neviens nemaksa.

—   Zel.

Pavisam žēl, ja cilvēks visu dara tikai par maksu. Un joti bieži — ne visai augstu. Parasti cilvēki šādu rīcību pieņem kā saprotamu un varbūt pat vajadzīgu, tikai tā nekad neizraisa cieņu, tāpat kā neizraisa sašutumu. Bet vienīgais, kam cilvēks varētu sevi pārdot un no kā būtu jācenšas noplēst pēc iespējas vairāk, tā ir — dzīve. Un tas ir to vērts, jo dzīve — mūsu turīgākais baņķieris, kas nekad nebankrotēs. Bankrotē tikai cilvēki, viņu jūtas un uzskati, un tās seifos gan neglabājas sudraba vai zelta monētas, ne arī valūtas žūkšņi, kas savu vērtību maina pēc ejošā kursa, bet dzīve maksā ar nemainīgām, vienmēr augstā cenā esošām vērtībām — dzīvību, mīlestību, naidu un nāvi.

Ringolds redzēja Filipa nopietno seju, viņa acis, kas visu laiku raudzījās kaut kur pāri zālei, un arī viņš paskatījās uz kuplo palmu, zem tās sēdošajiem cilvēkiem un pasmaidīja.

—  Tevi ieinteresējusi kāda no tām sievietēm? — Ringolds uzprasīja.

—  Jā, — Filips atbildēja. — Bet vēl vairāk viens no vīriešiem.

—  Kādē] tu vēl joprojām neesi apprecējies? — Ringolds pavaicāja.

—  Tieši par to es nupat domāju, — Filips teica un paņēma glāzi. — Iedzersim! Tagad ir tieši īstais laiks.

—   Kam?

—  Visam, Ringo. Tagad tikai viss sāksies, tieši tagad, kad redzu beigas. Bet par tām man vēl jāpārliecinās. Varbūt tiešām tā ir tikai ilūzija. Ja es kaut ko zaudēju, man tas ne tikai jājūt, bet arī pilnīgi skaidri jāzina. Un vēl — kādēļ es zaudēju.

Filips mirkli pagaidīja, tad piecēlās un devās pāri zālei pie galdiņa, kur sēdēja Velta.

Ir atnākusi diena. Saule pacēlusies augstu virs jūras, un tās stari spīd Filipam tieši sejā. Filips atkal apgriežas uz muguras, spēki jau izsīkuši, un viņš kārtējo reizi šādā veidā mēģina kaut nedaudz tos atgūt. Krasts joprojām nav saredzams. Ir tikai skaidras, zilas debesis, saules stari, kas rotaļādamies dejo ap Filipu, un zaļganais jūras plašums.

Filips turpina peldēt. Filips turpina dzīvot. Viņš to darījis četrdesmit septiņus gadus. Tagad šie gadi liekas viens mirklis. Tā laikam ir vienmēr, kad jūti, ka dzīve pagājusi un atlicis dzīvot pavisam maz vai nemaz. Tagad Filipam nāve šķiet nesalīdzināmi ilgāka un garāka par šiem nodzīvotajiem gadiem.

Visu mūžu, Filips atceras, man vajadzēja domāt, kā labāk, godīgāk un ar cieņu nodzīvot man atvēlētos gadus, bet tagad — kā labāk un ar godu nomirt. Daba nav muļķe. Mums un visam, kas mūs aptver un kas ap mums pastāv, ir kaut kāda nozīme. Ja cilvēkam dota un viņam vajadzīga dzīvība, tātad viņam vajadzīga arī nāve. Cilvēks to nepieņem, ar to nekad nesamierinās, bet, ja ir jēga cilvēka dzīvei, kaut kādai jēgai jābūt arī cilvēka nāvē. Tātad no nāves jāizsit kaut kāds labums. Tas ir pēdējais, ko vari. Karā tas bija vienkārši. Skaidri zināji, ka nāve nebūs veltīga. Kaut vai tādēļ, ka ienaidnieks iztērēs vienu patronu vairāk un pēc tam viņam par vienu būs mazāk. Nāve cilvēkam ir tikpat nozīmīga kā dzīvība, un tā jācenšas izmantot, kā centāmies pēc iespējas pilnīgāk izmantot dzīvi.

Bet ko gan tagad es no tās varu iegūt un ko var iegūt citi? Neko. Un tomēr …

Filips ir nedaudz atpūties, viņš atkal apgriežas uz krūtīm un turpina peldēt. Arī tad, kad esi piedzimis, nekas cits neatliek kā vienīgi — dzīvot.

Es lēni šķērsoju zāli, viens otrs no dejotājiem mani pagrūda, tad atvainojās, man nedaudz reiba galva, es biju uztraucies un, aizgājis līdz Veltas un viņas biedru galdiņam, apstājos un, noliecis galvu, palūdzu simpātiskajam cilvēkam ar mazām, melnām Osiņām uz virslūpas atļauju uzlūgt uz deju viņa dāmu.

—  Lūdzu,— viņš teica. — Ja tikai viņa pati to vēlēsies.

—  Nē, — Velta pakratīja galvu un pasmaidīja. — Piedodiet!

Es cieši sakodu zobus un vēl dažus mirkļus nekustīgi stāvēju Veltas priekšā, un tā bija patiešām viņa, un es redzēju, kā Velta, man vairs nepievērsdama nekādu uzmanību, turpināja sarunu ar blakussēdētāju, un es vēlreiz paskatījos uz Osiņām un nodomāju: «Kas gan viņš ir? Vīrs, draugs, mīļākais?»

Es joprojām stāvēju un jutu, cik tas ir muļķīgi un varbūt nevajadzīgi; viņi uz mani vairs nepaskatījās, es viņiem nebiju vajadzīgs, es viņiem traucēju, bet es nevarēju tā aiziet, nepateikdams nevienu vārdu un vēlreiz nedzirdējis Veltu. Es pārāk ilgi biju gaidījis šo mirkli. Vienpadsmit gadus es biju gaidījis mirkli, kad atkal dzirdēšu Veltas — savas tālās meitenes, savas mīlestības balsi, un ar diviem vārdiem man nepietika. Tas bija pārāk maz, lai gan zināju, ka dažreiz pilnīgi pietiek ar vienu vārdu, lai pagrieztos un ietu prom. Klusēdams vai kliegdams, noskumis vai priecīgs, bet projām jāiet. Cik tālu — tas nav vairs atkarīgs no tevis. Bet droši vien ļoti tālu. Es to nespēju. Man nebija spēka, lai gan tagad saprotu, ka tieši spēks, kaut kāds drausmīgs spēks bija tas, kas mani toreiz turēja uz vietas un neļāva aiziet. Vai tiešām esmu tā pārvērties un kļuvis tik vecs, ka viņa mani nepazīst? Nav vairs iespējams pazīt? Bet acis? Acis taču nemainās. Viņa nemaz neieskatījās manā sejā un tādēļ nepazina. Nevarēja pazīt. Es biju tikai viens no tiem daudzajiem vīriešiem, kas restorānā, ieraugot skaistu sievieti, par katru cenu cenšas ar viņu padejot. Panākt vismaz to. Bet es gribēju panākt, lai viņa ieskatās man acīs. Man ar to pilnīgi pietiktu. Un ar savu ilgo stāvēšanu es to arī panācu.

—   Ko jūs vēl gribat? — vīrietis ar ūsiņām uzprasīja.

Es redzēju, ka Velta ieinteresēta pagrieza pret mani galvu, mūsu skati sastapās, un es redzēju, kā viņai nodrebēja acu plakstiņi, tie strauji parāvās uz augšu, koši krāsotās, pilnīgās lūpas atsedza baltu zobu rindu, it kā viņa gribētu kaut ko teikt vai kliegt, un es redzēju — viņai noraustījās seja, kā tas ir tad, kad saņem nepelnītu pļauku, un no cigaretes, ko viņa turēja labajā rokā, uz kaviāra maizītēm nobira pelni.

Apgriezos un devos prom.

—   Es aizeju, — pateicu Ringoldam.

—   Es eju tev līdzi, — pieceldamies teica Ringolds.

—   Nē, Ringo. Tu paliec. Man jāiet vienam.

Izgājis no zāles, paņēmu garderobē lietusmēteli un

nostājos pie lifta. Šveicars laipni aicināja ieiet.

—   Nē, vēl ne, — es teicu, paskatīdamies uz zāles durvīm. — Man jāpagaida viens cilvēks.

Un es pie sevis rūgti pasmaidīju. «Viens cilvēks.» Bet šis «viens cilvēks» bija vesels posms manā dzīvē, daļa no manas pagātnes un varbūt visa mana nākotne. Cik tas ir labi un cik tas ir nožēlojami, ja viens cilvēks var būt visa dzīve un, ja ne visa, tad vismaz krietna tās daļa, un tā parasti ir vai nu pati labākā, vai arī pati sliktākā.

Tagad es nezinu, kādēļ gaidīju. Un to cilvēks reti kad skaidri zina. Viņš vienkārši, pat necenšoties rast izskaidrojumu, vienmēr kaut ko gaida. Tas ir dabiski, un to var saprast, jo katrs cilvēks grib būt laimīgs. Tas ir vienīgais, ko grib visi. Dažreiz mēs laimi gaidām visu mūžu un tā arī nesagaidām, un tad ir

Joti sāpīgi. Tas ir neizturami, bet cilvēks to parasti iztur. Dažreiz mums jāpagaida tikai dažas minūtes, un arī tad, ja nesagaidām, tas nav mazāk sāpīgi. Varbūt vēl sāpīgāk, jo mēs laimi redzējām, to jutām, tepat, tepat tā bija blakus … un tomēr nav.

Es cerēju, ka Velta man sekos, ka viņa atnāks un pateiks kaut dažus vārdus. Tas taču ir tik vienkārši — pateikt tikai dažus vārdus. Bet es jau tad zināju, ka ir brīži, kad cilvēks to nespēj. Un to var piedot.

Velta izsteidzās pa zāles durvīm un, turpat netālu ieraudzījusi mani, sastinga. Pēc tam atviegloti uzelpoja, pasmaidīja un pienāca klāt.

—   Filip, — viņa teica.

Es pasmaidīju. Tātad tomēr …

—   Kādēļ tu gāji prom?

Es nezināju, ko atbildēt. Patiešām — kādēļ?

—    Nezinu, — es paraustīju plecus. — Tu biji ļoti tālu.

Veltas seja pēkšņi kļuva ļoti maiga, un viņas biezie mati, viņas acis un lūpas izstaroja siltumu.

—    Es biju tev blakus, — viņa teica. — Mūs šķīra tikai galds.

—    Nē, — es pakratīju galvu. — Mūs šķīra vienpadsmit gadi un vēl kaut kas. Pa šiem gadiem mēs esam kļuvuši sveši. Tu mani pat nepazini.

—   Piedod, — Velta maigi paņēma mani aiz rokas.

—   To jau tu vienreiz teici.

Es sapratu, ka man jāatvadās un vēlreiz jāiet prom. Man nav tiesību tā runāt, es neko viņai nevaru pārmest. Viņa nav vainīga, ka nesēž pie viena galda ar mani, bet ar kādu citu. Vainīgs ir laiks. Vainīgs ir karš. Protams, es viņai daudz ko varēju pārmest, jo mēs kādreiz viens otru mīlējām un solījāmies būt uzticīgi, bet ko dotu mani pārmetumi? Neko. Cilvēks bēg no vientulības un meklē savu laimi, kā prot. Un tas nekas, ka manā sirdī uz visiem laikiem paliks rūgtums. Es viņas rīcību varu tikai nožēlot, bet nevaru nosodīt.

—   Man tagad jāiet, — es teicu un cieši saspiedu Veltas pirkstus. — Tas ir labi, ka esi dzīva un esi laimīga. Cilvēks neko labāku vairs nevar vēlēties.

Veltai dīvaini noraustījās lūpas, un man šķita, ka viņa tūlīt sāks raudāt.

Atsvabināju roku un iekāpu liftā. Šveicars jau vēra durvis, kad tajās parādījās Velta.

—   Pagaidi! — viņa iesaucās. — Es tev drīkstu iet līdzi?

Es klusēju. Viņa staveja man iepretim, ar savām lielajām, tumšajām acīm atklāti un tieši raugoties manā sejā, un viņas melnie mati asi kontrastēja ar spilgti sarkano kleitu, un vaigi bija sasarkuši, un es skatījos uz Veltu un pēkšņi sapratu, ka šī svešā sieviete man ir ļoti tuva, un tad es atcerējos mūsu pirmo nakti un visu, kas bija pēc tam un pirms tam, un es gribēju pieiet pie Veltas un atkal noskūpstīt viņas matus, viņas acis un lūpas, bet šeit to nevarēja darīt, es jutu, ka esmu uztraucies, un klusi pateicu:

—   Nāc, ja tev nav bail. Bet tu droši vien daudz ko zaudēsi.

Velta ienāca liftā un, kamēr šveicars aizvēra durvis, ātri mani noskūpstīja.

—   Nē, nē, — viņa čukstēja. — Es varu tikai atgūt.

Es pasmaidīju.

—   Nē, Veltiņ. Ne tu, ne es — mēs no bijušā neko vairs nevarēsim atgūt. Itin neko. Viss, ja gribēsim, būs jāsāk no jauna.

Velta, nekautrēdamās no šveicara, mani vēlreiz noskūpstīja. Vecais vīrs vienaldzīgi noskatījās, un viņa sejā nepakustējās ne vaibsts. Vai nu bija pierasts, vai arī tas ietilpa viņa dienesta pienākumos.

Man kļuva labi. Es jutos kā izslāpis ceļinieks, kas šķērsojis tuksnesi un tagad atradis aku ar dzidru ūdeni. Tūlīt, tūlīt sākšu dzert un dzeršu bezgalīgi ilgi, jo mani moka stipras slāpes, un tuksnesis bija tik milzīgi liels, ka neticas — esmu to spējis pāriet un tagad varēšu atpūsties.

Velta smējās.

Mēs bijām divi laimīgi bērni.

Bet lifts slīdēja lejup, un man šķita, ka mēs krītam melnā bezdibenī, un tā mēs kritīsim ilgi, ilgi, un tad kaste, kurā atradāmies, ar skaļu troksni atsitīsies pret kaut ko cietu, sašķīdīs, mēs varbūt paliksim dzīvi, bet būsim smagi ievainoti.

Man kļuva bail.

Es pastiepu roku, lai nospiestu pogu. Par vēlu. Kritiens jau bija sācies, un, apturot liftu, es to nevarēju pārtraukt.

Mēs gājām kājām, un vakara krēsla mūs tina savā siltajā vasaras apmetnī. Iemirdzējās dažas zvaigznes, un seju patīkami atvēsināja garām skrejošais gaiss.

Mēs pārgājām pāri koka tiltam un pa Daugavgrī- vas ielu devāmies taisnā ceļā uz Iļģuciemu.

Mēs gājām atpakaļ uz pagātni.

Mēs gājām meklēt kaut kur dzīvē pazaudētos vienpadsmit gadus. Naivi kā bērni, kas cenšas vēja grieztās smiltīs atrast nozaudētu rotaļlietu.

Klusējām. Mēs nerunājām nevienu vārdu, es nezinu— kādēļ, bet gājām klusēdami, paši īsti nezinādami, kurp — uz priekšu vai atpakaļ? Un kur būtu labāk? Mums toreiz neienāca prātā, ka labāk būtu bijis vispār neiet.

Mēs pagājām garām Dzegužkalnam, mēs nerunājām, lai gan būtu tik daudz ko teikt; visu mēs atstājām uz vēlāku laiku. Mēs mēģinājām atkārtot bijušo. Mēģinājām vēlreiz pārdzīvot jau pārdzīvoto. Atgriezt neatgriežamo. Tas mums neizdevās, lai gan viss bija tāpat kā toreiz. Viss. Gan siltā jūlija nakts, zvaigznes un klusums, gan satraukums un mēs vieni Spilves pļavās, rasa, ši patīkamā, neizsakāmā sajūta, ka esam, ka esam tieši mēs, un tieši mums vajadzēja satikties un būt kopā. Un tomēr jutām — kaut kā pietrūkst un kaut kas ir lieks, un tas ir smagums, kuru nav iespējams aizmest prom. Mēs piemirsām, ka esam zaudējuši un ieguvuši vienpadsmit dzīves gadus. Un tos mēs vairs nevaram atgūt vai kādam atdot. Zaudējot mēs esam ieguvuši, bet šis ieguvums traucēja un neļāva būt tādiem, kādi gribējām būt — justies kā bērni, visu izjust pirmo reizi un domāt, ka dzīvē neko nevar zaudēt. Var tikai iegūt.

—   Zini, Filip, — Velta teica, — es noaušu kājas.

Pirms vienpadsmit gadiem tas bija pats par sevi

saprotams, bet tagad šķita gandrīz kā varoņdarbs.

Velta noāva baltās augstpapēžu kurpes, novilka zeķes, un mēs atkal abi basām kājām bridām pa valgu, mitru zāli, visapkārt lielās gubās smaržoja nesen nopļautais siens, kaut kur iedziedājās putns, mirdzēja zvaigznes, un mēs sajūtām zemi, tā bija silta kā nesen izcepta rudzu maize, un mēs jutām viens otru, jutām tik cieši un tuvu, ka uz brīdi aizrāvās elpa, mēs apstājāmies un sākām viens otru skūpstīt, aizvien ilgāk un ciešāk, es nometu zemē savu lietusmēteli, un mēs apgūlāmies.

—   Pagaidi, Filip, — Velta čukstēja. — Vai tiešām tas mums jādara šeit?

—   Patiesību sakot, Velta, es gribēju radīt ilūziju, it kā nekas nebūtu noticis. It kā nebūtu pagājuši vienpadsmit gadi, it kā nebūtu pagājusi neviena diena, it kā laiks būtu apstājies un mēs neesam kļuvuši citi. Protams, to nevajadzēja. Manā vecumā vairs nepiestāv tik naivi sapņi. Bet es atcerējos četrus karā pavadītos gadus un visu, ko tur pārdzīvoju. Bieži pēc uzbrukuma, ievainots es domāju par tevi un par šīm pļavām; tās taču ir mūsu pļavas, un, pārnācis mājās, es ne reizi neatnācu uz šejieni, es to nevarēju, es nevarēju nākt viens, jo viens nekad te neesmu bijis, bet tikai kopā ar tevi.

—   Mīļais, — Velta nočukstēja un ar abām rokām saņēma manu galvu.

—   Ja mēs gribam palikt kopā, ja mēs gribam sākt visu no jauna, mums jāsāk tieši no šīs vietas. Lai gan tas jau vairs nebūs sākums. Tas būs tikai turpinājums. Sākums bija tad, kad tu man sekoji.

—   Mums visu laiku būs tikai sākums, labi, Filip? — Velta smaidot teica. — Tikai sākums.

—   Labi, — skūpstot Veltu, es piekritu. — Rakstīsim grāmatu bez beigām.

—   Tā būs labākā grāmata pasaulē, — Velta teica. — Un pati biezākā.

—   Nevajag, — es atbildēju. — Nevajag ne labāko, ne arī biezāko. Vajag vienīgi patiesāko. Un, ja mēs to spēsim un tā iznāks patiesa, godīga un atklāta, tā arī būs vislabākā.

—   Kā gan es varēju tevi pazaudēt, Filip? Tas taču nekad vairs neatkārtosies, vai ne?

—   Droši vien, Veltiņ, droši vien. Tagad mums jābūt kopā visu laiku.

—  Jā, Filip.

—   Tikai vienu, Velta. Es nekad neprasīšu, ko tu darīji visus šos gadus. Es to negribu zināt. Un to tu nekad nestāstīsi pati, labi? Arī tad, kad ļoti gribēsi. Bet, sākot ar šo nakti, viss, ko mēs domāsim un darīsim, lai ir pilnīgi tīrs un atklāts.

—   Nu, protams, mīļais. Viss, viss.

Pēc tam mēs pārvācāmies uz vienu no daudzajām siena kaudzēm, dziļi ierakāmies nopļautajā zālē, un tā bija mūsu garākā un īsākā nakts.

—  Viens!

—   Divi!

—   Trīs!

—   Aiziet!

Un aizgāja. Sabruka. Pacēlās putekļu mākonis, un, kad tas izklīda, kļuva redzama lūžņu un gruvešu kaudze. Un vairāk nekas. Tā aizgāja bojā māja. Ar strādnieku kliedzieniem un buldozera rēkoņu. Tā bieži izgaist sapņi un cerības — sprādziens — un jūties iztukšots. Kaut tikai uz mirkli, bet šī sajūta ir drausmīga. Bet citreiz tie pazūd klusi un nemanot, un vēlāk pats brīnies, kā tas varējis notikt. Bet laiks smejas.

Inese stāvēja ielas pretējā pusē un skatījās, kā strādnieki kravas automašīnās sāka mest to, kas kādreiz bija tik ļoti tuvs un pazīstams, bet tagad saplēsts un salauzts, un Inesei šķita, ka aizmests tiek kaut kas arī no viņas, no viņas domām un jūtām, kaut kas ļoti nozīmīgs no pagātnes un kaut kas no nākotnes, un tas bija neizturami; Inese tikai ar lielām pūlēm piespieda sevi neraudāt, bet jau dažus mirkļus vēlāk nodomāja — kādēļ gan viņai būtu jākaunas? Un no kā? Vai tad asaras ir kaut kas pazemojošs? Savas sāpes nekad nevajag rādīt citiem? Bet varbūt dažreiz tieši vajag? Varbūt vajag vienmēr? Kādēļ mēs nekad ne- kaunamies skaļi smieties un būt jautri, bet jūtamies neērti, kad jākliedz sāpēs? Kādēļ jāraud vienatnē? Cilvēki taču sāpes vienmēr spēj saprast daudz labāk nekā to, kas izsauc smieklus. Jo par ko gan cilvēks nesmejas! Viņš spēj smieties par visu, tikai diemžēl ne vienmēr par visu spēj raudāt.

Inese stāvēja vēl ļoti ilgi; viņa redzēja, kā pamazām dēļu un gruvešu kaudze kļuva aizvien mazāka, līdz beidzot no Jankas mazās vienstāva koka mājiņas nekas vairs nebija palicis pāri.

Tikai melna zeme.

Tikai atmiņas.

Inese apgriezās un gāja prom. Inesei šķita, ka nupat kāds no daudzajiem viņas dzīves satiksmes regulētājiem noņēmis pēdējo pieturu, kur vienmēr varēja atpūsties un tik daudz ko atcerēties, kur varēja uzkrāt spēkus un gaidīt, un gaidot cerēt, ka viss varbūt nav vēl zaudēts un notiks brīnums, bet tagad viņai vajadzēs iet bez apstājas, iet bezgalīgi ilgi, līdz izsīks visa enerģija un viņa nokritīs un nekad vairs nespēs piecelties. Bet neko negaidīt, nekur neiet vai ari saprast, ka nav kur iet, ka nav ko gaidīt, vienīgi paša nāvi — tas nozīmē, ka esi jau miris.

Inese nokļuva līdz mājai, nesteidzoties atslēdza durvis un, iegājusi dzīvoklī, gurdi atkrita uz dīvāna. Pievēra acis. Kaut mirkli centās nedomāt. Neizdevās. Un tas nekad arī neizdosies. Un nevajag. Domā, Inese! Nedomāt — tas ir tas pats, tikai cita variantā. Tā pati nāve, tikai citādā veidā.

Nāve ar savu daudzveidību atgādina krāšņu, ziedošu krūmu, turpretim vienveidīgā, visiem zināmā un diezgan vienmuļā, bez jebkādām emocijām saistītā dzīvības rašanās šķiet kā visneievērojamākais, tomēr visvajadzīgākais stāds cilvēku dārzā.

Inese atvēra acis un pavisam tuvu ieraudzīja Jankas skaidro, tiešo skatienu. Pie pretējās sienas karājās palielināts Jankas fotouzņēmums. Uz tā viņš izskatījās gandrīz vēl zēns. Un tā ari bija. Tikai septiņpadsmit gadi.

Nu ko, Janka? Tu mani redzi? Es guļu, skatos tev sejā un domāju. Un ko gan es neesmu pa šiem gadiem izdomājusi! Visu un par visu. Un neko. Man dažbrīd šķiet, ka vispār nespēju domāt, ka nespēju vairs gaidīt un nekad tevi nesagaidīšu, jo vienkārši man var pietrūkt spēka. Tas ir tik grūti — zināt un tomēr neticēt. Tas ir tik grūti — jau septiņus gadus katru dienu un katru nakti censties apmānīt sevi. Censties apmānīt dzīvi. Bet dažreiz tas izdodas, tas dažreiz tomēr izdodas, un tad nav vairs auksti, nav bail, es varu būt priecīga un varu smieties, un varu pati sev iestāstīt, ka esmu laimīga, jo ļoti ticu, ka pienāks diena, kad tu atgriezīsies, kad tu ienāksi manā mājā un nekad no tās neaiziesi, nekad nepazudīsi, tu vienmēr būsi pie manis un es būšu pie tevis, un tad es noņemšu no sienas tavu fotouzņēmumu, saplēsīšu sīkos, sīkos gabalos un aizmetīšu prom. Tas man vairs nebūs vajadzīgs. Tu man esi vajadzīgs dzīvs, saproti, Janka? Es gribu raudzīties tavās acīs, bet tām jābūt dzīvām. Gribu dzirdēt tavu balsi, bet tavas lūpas klusē. Nu runā, Janka! Nu pasaki kaut dažus vārdus! Klusi, klusi — es tik un tā sadzirdēšu. Es dzirdēšu visu, tikai, lūdzu, runā, Janka! Pastāsti, ka esi dzīvs, esi dzīvs, dzīvs, dzīvs, dzīvs, ka esi dzīvs, tu tikai nevari atnākt, tu kaut kur esi nomaldījies, tu biji aizgājis tālu prom, tik ļoti tālu; un šodien nojauca tavu māju, jo jāpaplašina iela, un tavu mājiņu nojauca; tava māte nomira tūlīt pēc kara, un arī viņa neticēja tam, ko mums par tevi pateica Filips, un vai tad tam vispār var ticēt? Piedod, Filip! Es tev ticu. Es noticēju katram tavam vārdam, un tas bija drausmīgi, un tomēr es neticu, ka cilvēks tā pēkšņi var pazust. Es neticu, ka cilvēks var nomirt. Tas manu dzīvi padara gandrīz vai neizturamu, jo katru dienu gaidu zvanu, gaidu tavus soļus, Janka, gaidu visu laiku un gaidīšu vēl ļoti ilgi; naktīs es nevaru aizmigt, man jādomā, un es domāju, kādēļ tik daudzi cilvēki vēl joprojām ir nelaimīgi un kādēļ tā iznāca, ka mēs nevaram būt laimīgi un nevaram būt kopā? Kādēļ, Janka? Tikai cilvēki, tikai kaut kādi sveši, ļauni cilvēki ir vainīgi mūsu nelaimēs un ne tikai mūsu, un tikai cilvēki spēj viens otram darīt labu un viens otru iedzīt nāvē, viens otru paceļ un pazemo, aplaimo un apsmej, mīl un neieredz, saka patiesību un melo, gaida un negaida, atceras un aizmirst. Bet kādēļ? Kādēļ cilvēkam vajadzīgs naids, ja pastāv mīlestība? Bet varbūt tas ir nepieciešams — līdzsvaram? Tāpat, ja nebūtu melu, mēs nekad nespētu zināt, kas ir patiesība. Un dažreiz es domāju, vai tomēr nav labāk neko negaidīt. Negaidīt neko. Mēs taču spējām ilgus gadus iztikt un pieradām dzīvot vieni. Ko? Ko es nupat domāju?

… Pieradām? … Piera … Vai vispār pie tā kādreiz varēs pierast? Varēs? Ja varēs, tad nāvinieku kamerā … Cietumā. Mani tur iemetīs dzīve, bet vārtus tomēr neaizslēgs. Tie paliks atvērti. Ja samierināšos ar domu, ka viss, ko daru un jūtu, ir veltīgi, ja pieļaušu, ka kādreiz man var aptrūkt spēka un visu mūžu vajadzēs nodzīvot vienai, ja kaut mirkli iedomāšos, ka šodien gaidīt un mīlēt Janku ir muļķīgi, es šos cietuma vārtus aizslēgšu pati. Un nekad vairs nevarēšu atslēgt. Nekad no tā nevarēšu iziet, aizbēgt. Man būs jāsēž nāvinieku kamerā un jāgaida beigas.

Inese piecēlās, nostājās.ar skatienu pret Janku un mirkli stāvēja, domīgi raudzīdamās viņa bērnišķīgajā sejā.

Nu, kur tu esi, Janka? Kur lai eju tevi meklēt? Kur lai atrodu? Vai tiešām tevi jāmeklē tikai atmiņās, tikai pagātnē? Tikai savās domās, savā sirdī? Un vienmēr tikai runāšu es, bet tu klusēsi? Es kliegšu, bet tu nedzirdēsi? Es saukšu, bet tu neatsauksies? Es skatīšos uz tevi katru dienu, bet tu mani neredzēsi? Es raudāšu, es gaidīšu, es mīlēšu, bet tu to nejutīsi?

Inese ātri saposās, sakārtoja matus un, aizslēgusi durvis, izskrēja uz ielas.

Bija jūnija sestdienas vakars.

Inese gāja pa pazīstamo ielu, nogriezās pa kreisi, tad pa labi, tad vēlreiz pa labi; tās bija šaurās, akmeņainās un smilšainās Iļģuciema ieliņas, pa kurām bieži tika skraidīts basām kājām, iets uz satikšanos un pa kurām tik daudzi bija nākuši un aizgājuši; tās bija Ineses un Jankas, Filipa un Veltas, un daudzu, daudzu citu ielas; uz tām viņi bija izauguši, spēlējušies un darījuši palaidnības, mīlējuši un zēni kāvušies; tas viss bija kādreiz, jo kādreiz bija bērnība un jaunība. Bija … Daudz kas bija … Dažreiz pat šķita, ka viss. Un neko vairāk nevajag. Bet tagad izrādās, ka bijis smieklīgi maz.

Inese aizgāja līdz Filipa mājai un pieklauvēja pie durvīm. Pēc brīža tās atvērās, un Inese ieraudzīja uz sliekšņa Veltu.

Velta bija kļuvusi ļoti skaista; kopš Filips apprecējās, Inese nu jau otro gadu ne reizi nebija klauvējusi pie šīm durvīm un Veltu redzējusi tikai iztālēm.

—   Nu, ienāc, — Velta teica.

Inese klusēdama pārkāpa slieksni.

—  Vai Filips mājās? — viņa uzprasīja.

—  Jā, nupat kā pārnāca no darba.

—   A, — Filips iesaucās. — Mazais Incis…

Inese, iegājusi istabā un ieraudzījusi Filipu, pēkšņi

sāka raudāt. Filips viņu viegli piekļāva un centās nomierināt.

—   Filip, — Inese elsodama teica. — Paklausies, Filip! Man dažreiz šķiet, ka es sajuku prātā, ka esmu jau sajukusi, ka esmu kļuvusi nenormāla un tādai man būs jānodzīvo visa dzīve, bet kas gan tā par dzīvi? Es nevaru, joprojām vēl nevaru, nezinu, vai tu to spēj vai nespēj saprast, bet es nevaru, tas ir drausmīgi, bet es nevaru aprast ar domu, ka Jankas vairs nav, ka viņš tā arī nekad vairs nebūs, un tagad tu, Filip, pasaki, es tevi lūdzu, Filip, pasaki man, ka tas nav taisnība, ka to tu visu izdomāji, visu, visu, un pasaki, Filip, nu, lūdzu, lūdzu, pasaki, ka Janka ir dzīvs, ka viņš nav nogalināts, ka viņš kaut kur dzīvo, varbūt tepat blakus, un ka viņš bija ievainots un tagad ir kroplis — bez rokas vai kājas, vienalga, viņam var būt arī sakropļota seja, es taču tik un tā viņu pazīšu, un lai seja mainās, lai tā mainās tūkstoš reižu, sirds taču būs tā pati vecā, tā nebūs mainījusies, un tu viņam, Filip, pasaki, lai viņš nebaidās, lai nekaunas, tu viņam, Filip, pasaki, ka es viņu gaidu un lai viņš ātrāk nāk mājās, lai viņš nāk ātri, ātri, es viņu gaidu, tā gaidu, ka dažreiz liekas — vēl viena diena, un es to neizturēšu.

Klusums. Tas bija tik smags un tik ļoti jūtams, nepatīkams, ka šķita — to var paņemt plaukstā, cieši saspiest dūrē un izmest ārā pa logu. Un tad …

— Nu, runā, Filip! — Inese iekliedzās. — Nu saki, Filip, ka viņš ir dzīvs!

«Nu saki, Filip …» Filips domās atkārtoja. Pateikt jau var. Ko gan visu nevar pateikt! Un tu tam noticēsi. Tu labprāt noticēsi meliem, bet patiesībai — ne. Pašlaik patiesība tev nozīmētu garīgo nāvi. Es atkal esmu nokļuvis slepkavas lomā, un šoreiz varbūt es, nē, ne es, bet mani vārdi, nežēlīga patiesība, nē, tomēr es tevi varbūt patiešām arī-nogalinātu. Kā dreb tavi vājie pleci! Tu esi kā vientuļš koks, kuram jau nokaltušas gandrīz visas lapas, un tagad mani vārdi uzpūtīs saltu vēju — un nobirs arī atlikušās, un tu kļūsi neapsegta, pilnīgi kaila. Tad Hāks ziema un tu nosalsi. Tikai daži vārdi, un es tevi kā mazu bērnu varu ietīt siltā melu kažokā, un tev nekad nebūs auksti; tu varēsi gulēt, gulēt pavisam mierīgi un redzēt brīnišķīgus sapņus. Un šie sapņi tevi nomierinās. Tu varbūt pat varēsi justies laimīga. Bet tas vis … Tā būs tikai ilūzija. Un tikai. Vairāk nekas. Dažreiz mēs ar meliem varam apmānīt citus, varam apmānīt sevi, bet dzīvi — nekad. Bet cilvēks nevar ilgi dzīvot tikai sapņos. Cilvēks nevar ilgi dzīvot ilūziju varā. Lai cik miegs būtu ciešs un ilgs, cilvēks tik un tā pēc kāda laika pamodīsies. Un tad viņam būs jāizkāpj no mīkstās gultas. Viņam būs jānomazgā seja un jāizmazgā acis. Viņam būs jāpaskatās apkārt, un viņš ieraudzīs savu uzposto vai neuzkopto dzīvokli, savas jaunās vai vecās drēbes un, pieejot pie loga, redzēs ielu, redzēs cilvēkus. Viņš redzēs dzīvi. Sapņi paliks gultā. Viņam vajadzēs iziet ārā un iet pie cilvēkiem. Sapņot var viens, bet dzīvot viens nevar. Sapņi un ilūzijas palīdz vienīgi iemigt un iemigušajiem neļauj aizmirst un atgādina, ka mēs vēl esam, bet dzīvot var palīdzēt tikai cilvēki. Un, ja kāds mums to neļauj, ja kāds traucē, pret to jācīnās. Un tieši meli traucē visvairāk un ne tikai traucē. Tie aizkavē un bremzē dzīvi un neļauj cilvēkiem uzticēties. Un viens no paņēmieniem, ko sliktais izmanto cīņā pret labo, ir — meli. Es nevaru pacelt šo ieroci. To lieto tikai gļēvie. Es negribu tevi uzvarēt — es gribu tevi glābt. Gribu, lai tu dzīvotu. Tūlīt uz tavām atvērtajām, vēl nesadzijušajām brūcēm vēlreiz uzliešu aukstu, ledaini dedzinošu patiesību, un tev atkal sāpēs, bet to vajadzēs paciest. Ja nevarēsi — kliedz! Kliedz pilnā balsī, kliedz skaļi un ilgi, un neviens tevi neapsauks, neviens tev neko nepārmetīs. Beidzot izkliedz visas sāpes un naidu, bet tikai atmosties! Tu dzīvo nereālā pasaulē un gribi, lai šo pasauli padaru vēl neskaidrāku, vēl šaurāku. Tu gribi, lai tevi iekaļu važās. Tu gribi, lai tevi pārvēršu par tavas pašas iedomu vergu.

— Nu, Filip? — Inese vēlreiz uzprasīja. — Nu runā beidzot! Nu pasaki taču, ka viņš ir dzīvs!

«Jā, Inese, viņš ir dzīvs. Tavs Janka ir dzīvs. Nekas nav noticis. Laiks visu laiku stāvējis uz vietas, un uz vietas stāvējusi arī dzīve, un tūlīt atvērsies durvis un pie mums istabā ienāks Janka, viņam līdzi būs pudele vīna, un tad mēs apsēdīsimies pie galda, iedzersim un dziedāsim; mēs taču vēl būsim pavisam jauni, tikko pārkāpuši bērnības slieksni, tie paši agrākie, pazīstamie Iļģuciema zēni un jūs ar Veltu — mūsu meitenes, un mēs turpināsim dziedāt, pēc tam skūpstīsimies un, kad tuvosies nakts, mēģināsim jūs pirmo reizi iegūt, un tas būs labs, skaists vakars. Nekas taču nav noticis, nekas nav izmainījies ne cilvēkos, ne dzīvē. Karš nav bijis, nav nokauti miljoniem cilvēku un šo miljonu vidū arī tavs Janka. Nav dedzinātas pilsētas un zeme, neviens nav kjuvis kroplis, neviens neko nav zaudējis, neviens nav raudājis, un nav izrakts neviens kaps. Ne liels, ne mazs. Visu šo laiku cilvēki bijuši lielā svētku ballē, kur tikai līksmojuši un dejojuši, ēduši un smējušies.»

—  Nē, Inese! — Filips gandrīz vai kliedza. — Nē! Tas viss bija! Gan piecus gadus ilgais karš, gan miljoniem nenodzīvotas dzīves un tagad katrs desmitais — kroplis, un sagrautas pilsētas, un melna zeme, un asaru jūrās nenoslīcināmas sāpes, pazemojumi un bēdas, un kapi — bezgalīgu kapu rindas. Bija un ir! Tās nekur nepazudīs. Un vienā no šīm dziļajām bedrēm guļ arī vecākais seržants Jānis Grauds… Viņš tika nogalināts, tu dzirdi, Inese? Es atkārtoju vēlreiz— viņu nogalināja! Tagad vari kliegt, vari plēst matus, ja to neesi darījusi jau tad, kad to pateicu pirmo reizi! Mēs nevaram pagātni un visu, kas tajā noticis, aizmest vai izlikties, ka nekas nav bijis! Dzīvē uz notikumiem un lietām jāskatās skaidrām acīm! Tās nedrīkst apmiglot mūsu iedomas, mūsu cerības vai mūsu viskarstākās vēlēšanās. Cilvēks patiešām stiprs kļūst tikai tad, kad spēj noturēties pretī velnišķīgajam kārdinājumam sev vēlamo jau pieņemt par īstenību. Un tad, kad viņš domā, ne tikai iedomājas!

Uz Ineses un Filipa pleciem atkal lēnām uzgūlās smags un samtains klusums. Bet jau pēc dažiem mirkļiem tas eksplodēja. Sadega.

—  Tu melo! — Inese ar rokām aizsedza seju un atkāpās dažus soļus atpakaļ. — Tu melo, Filip!

Viss atkārtojas, Filips nodomāja. Tu kliedzi un teici to pašu arī pēc kara. Kāda jēga, kāds labums man melot un tev man neticēt? Cilvēki viens otram tic pat tad, kad atzīstas mīlestībā. To var saprast. Mīlestība taču ir dzīvības pirmsākums, lai gan ne vienmēr un ne katrreiz, bet, ja tici mīlestībai, ja tici dzīvībai, kādēļ tu negribi ticēt nāvei? Tai ir jātic, jo varbūt tikai nāve mūs piespiež dzīvot, un varbūt tieši tādēļ, ka tā pastāv, mēs cenšamies nodzīvot pēc iespējas ilgāk.

—   Paklausies, Inese, — Filips teica. — Tūlīt es pārģērbšos, un mēs aizbrauksim līdz Tukumam; pēc tam nogriezīsimies pa kreisi un, kad būsim nogājuši deviņus kilometrus, nonāksim pie mājām, kuras kādreiz sauca par «Kalnājiem». Divsimt metrus tālāk ir grava. Uz to ved šaura taka, visapkārt aug mežābeles un ļoti zaļa zāle, un pašā gravas malā, nedaudz sasvēries uz sāniem, stāv milzīgs, apdedzis ozols. Un zem tā guļ sešpadsmit kritušie. Un varbūt šis bojā aizgājušais koks viņiem pagaidām ir vienīgais redzamais piemineklis.

Inese neko neatbildēja. Filips iegāja otrā istabā.

—  Tu kaut kur taisies iet? — Velta pavaicāja.

—   Jā. Es aizbraukšu uz Tukumu. Atgriezīšos droši vien tikai rīt.

—   Ar Inesi?

—  Jā.

Velta pasmīnēja.

—  Tu taisies ar šo histērisko meiču kopā pavadīt nakti?

Pagājuši tikai divpadsmit gadi, Filips ģērbjoties nodomāja, un kā gan cilvēki izmainījušies! Daži kļuvuši lepni un iedomīgi, draugi — sveši, viens cenšas visu aizmirst, bet cits atkal baidās pazaudēt no atmiņas kaut stundu nodzīvotās dienas.

—  Jā, — Filips atbildēja. — Es gribu ar šo meiču, starp citu, viņu sauc Inese, nakti pavadīt laukos.

—   Tev cits nekas nevarēja ienākt prātā?

—  Pašlaik — ne. Mums ar Inesi to vajadzēja izdarīt jau daudz agrāk.

—   Nu, ko, — Velta paraustīja plecus. — Brauc!

—   Es viņai parādīšu, kur mēs apglabājām Janku un pārējos. Un, ja šodien neviena vilciena vairs nebūs, mēs aiziesim kājām. Tā vieta man viņai šodien jāparāda, tieši šodien. Lai tas viņu kaut nedaudz nomierina vai arī satrauc vēl vairāk — vienalga. Es negribu melot pat ienaidniekam, kur nu vēl draugam un negribu radīt nekādas ilūzijas, nekādus sapņus. Viss, ko cilvēks izdarījis, ir patiesība. Lai kādas sāpes arī nesagādātu — jāsaka patiesība, jo patiesība — tā taču ir dzīves un dzīvības pamatā. Kas melo — tas šo pamatu ārda.

—   Tu, Filip, — Velta, pagriezusi muguru, teica, — tu vienmēr proti gudri un gari runāt. Un viss. Nē, ne viss. Tu vēl lieliski proti cilvēkiem sagādāt sāpes. Ar aprobežoto domāšanu, ko dēvē par saviem principiem, tu esi nežēlīgs, Filip.

—   Arī pret tevi? — Filips uzprasīja.

—   Nu protams. Kāda man daļa gar citiem? Tāpat kā citiem nav nekādas daļas par mani. Bet tev — jā. Tu tikai domā par sevi, tu domā par kaut kādu Inesi, bet par mani nekad.

—   Izbeidz, Velta, — Filips skarbi pateica.

—  Ja es tev kaut ko nozīmētu, tu domātu un rīkotos citādi. Tu vari būt rakstnieks, bet esi — mūrnieks!

—  Parunāsim vēlāk, — Filips teica un ātri izgāja no istabas.

—   Man bail, — Inese teica.

—   Ejam!

Čīkstošās durvis nodziedāja savu ierasto dziesmu, un iestājās klusums.

Pēc stundas, nedaudz pārdomājusi, arī Velta uzpo* susies izgāja no mājas un aizbrauca pie Zigurda,

Jura … jūra … jūra …

Varbūt jūra ir zemeslodes lielākais vīna trauks, kas līdz malām piepildīts ar dzirkstošu, bet sāļu un rūgtu šampanieti? Cilvēkus vienmēr vilina tā mainīgās krāsas un nokrāsas, tā nemiers un vieglais reibums, bet bieži atbaida milzīgās glāzes dziļums. Cilvēks tai iedrošinās pieskarties tikai ar lūpām un nekad pat nemēģina izdzert tukšu. Bet ja tomēr pamēģinātu? Un, lai arī neizdodas, mēs vismaz būsim dzēruši pilniem malkiem, un reibuma vietā prieku sagādātu apziņa, ka esam kaut mēģinājuši darīt to, ko izdarīt nav iespējams un kas pirmajā mirklī šķiet pat nevajadzīgs. Dzīvē, bieži vēloties darīt tikai iespējamo un vajadzīgo, palaižam garām izdevību izjust nepiepildāmā skaistumu. Cilvēks patiesi laimīgs var būt vienīgi ar savu neprātu.

Filips turpina peldēt, lai gan arvien vairāk uzmācas doma, ka peldēt nav nozīmes. Jā, viņš kaut ko ir atcerējies, kaut ko paspējis uzrakstīt, bet vai spēs to kādreiz pateikt arī citiem? Un vai vispār tas kādu interesēs, kaut vienam būs vajadzīgs? Dzīvē mēs bieži cenšamies un izdarām citiem kaut ko labu, nepieciešamu un vērtīgu, bet paiet laiks, dažreiz paiet tikai daži mirkļi — un izrādās, ka viss, ko esi darījis, domājis, jutis un ar tādām pūlēm sasniedzis, bijis veltīgs, nevienam nevajadzīgs un lieks. Un cieša rokas spiediena vietā tev iespļauj sejā.

—   Ko tu dzersi? — Zigurds uzprasīja.

—   Vienalga, — Velta atbildēja. — Kaut vai degvīnu.

—   Man mājās ir vīns, konjaks, «Mokka» liķieris un spirts. Mēs varam uztaisīt kokteili.

—   Vienalga, Zigi.

—   Tad dzersim konjaku.

Zigurds nesteidzoties izņēma no bufetes pudeli un divas mazas kristāla glāzes.

Velta ar interesi paskatījās apkārt. Visas istabas sienas bija nokārtas gleznām.

—  Tu laikam daudz strādā? — viņa uzprasīja.

—  Jā, — Zigurds atbildēja, ieliedams glāzēs dzelteno šķidrumu. — Drīz būs liela izstāde, un es ceru piedalīties ar vairākiem darbiem. Varbūt ievēroji — pirms dažiem mēnešiem par mani prese jau ļoti atzinīgi rakstīja. Pēc gaidāmās izstādes es droši…

—   Tu izstādīsi arī šo gleznu? — Velta pavaicāja, ar roku parādīdama uz audeklu, kur vidēja vecuma traktorists netīrā karavīra blūzē, izliecies caur kabīnes durvīm, skatījās uz uzarto lauku. Veltai šķita, ka tūlīt traktors rēkdams izbrauks no gleznas ietvariem un samals visu, kas gadīsies cejā, un paliks tikai melna zeme.

—   Jā, — Zigurds atbildēja. — Tas ir labs darbs,— un viņš pasmaidīja. — Iedzersim.

—   Uz ko?

—   Protams, uz panakumiem, — Zigurds teica un pacēla glāzi. — Ko gan vēl labāku var vēlēties? Uz ko gan citu vēl varētu dzert? Tu zini?

—   Jā, — Velta domīga teica. — Mēs varētu dzert par mīlestību. Tu varētu dzert par mani.

Zigurds cieši paskatījās Veltas acīs, un tās bija tās pašas senās, agrākās, tik ļoti pazīstamās.

—   Arī mīlestība taču ir panākums, — Zigurds teica un pieliecās pavisam tuvu Veltas skaistajai sejai. — Un es varbūt arī gribu dzert tieši par to, jo ar šādām bildēm iemantot slavu nav grūti, bet bez tās gandrīz neiespējami iegūt skaistu sieviešu mīlestību.

—   Tu taču tagad neglezno tikai tādēļ?

—   Nu, protams, ne. Es gleznoju tādēļ, ka tas nepieciešami. Arī tā ir mīlestība. Es nevaru nemīlēt visu to, kas man sagādā prieku … un sāpes. Man nav vairs iespējas gleznot tevi. Es tevi vairs neredzu. Es tevi vairs nejūtu. Tu aizbēgi.

Velta piecēlās un, nolikusi neizdzerto glāzi uz galda, piegāja pie Zigurda. Viņa ar abām rokām saņēma Zigurda galvu un sāka skūpstīt tā seju.

— Kāda gan es biju muļķe, — Velta teica.

— Tu redzi? — Filips uzprasīja.

Inese piekrītoši pamāja ar galvu.

Mirušais ozols vakara zilganajā krēslā ar savu sadegušo stumbru un zariem Inesei atgādināja rēgu, bet Filipam — vēlreiz to, ka cilvēkam ne dzīvība, ne nāve ir pats svarīgākais, pats nozīmīgākais ieguvums vai zaudējums, bet gan tas, kas notiek starp tām. Un, ja esi paspējis izdarīt kaut ko labu, vajadzīgu, izdarīt kaut ko tādu, kas ietekmēs notikumu tālāko norisi vai cilvēku savstarpējās attiecības, tad tev vienalga — uzcels vai neuzcels pieminekli no granīta. Kaut vislielāko un dārgāko, tas vienmēr būs tikai akmens — auksts un nejūtīgs. Cilvēki cilvēkiem, kas aiziet, skaistākos pieminekļus vienmēr uzceļ no atmiņām. Un pēdējais, ko mēs varam vēlēties, — lai akmens bluķu vietā atnāktu dzīvība. Mūsu lielākais piemineklis — maza, pukstoša cilvēka sirds.

— Es esmu mīlējusi tikai tevi, — Velta teica. — Tikai tevi, Zigurd. Un man nav svarīgi — tu pašlaik tam tici vai ne. Es atnācu to pateikt vēlreiz, lai gan man šķiet, ka tu pie tā esi jau pieradis un šie vārdi nav vairs tik nozīmīgi kā tad, kad tos pasaka pirmo reizi un kad tos dzird pirmo reizi. Man bail, ka tu jau esi pieradis arī pie mīlestības, un vakar manā vietā šeit bija kāda cita un varbūt teica to pašu, un rīt, iespējams, to atkārtos vēl kāda.

—   Pie tā, Veltiņ, ko cilvēks kaut reizi var zaudēt, viņš nekad nespēs pierast. Izslēgts. Bet zaudēt mīlestību ir ļoti viegli, dažreiz tik vienkārši, ka zaudējumu mēs vēl ilgi pat neizjūtam. Cilvēks ir iemācījies ne tikai ātri, veikli un nemanot nozagt dažādas lietas, bet arī jūtas. Un, ja cilvēks jau sen iemācījies viltot naudu un daudz ko citu, tad kādēļ gan viņam neviltot mīlestību? Tas taču izdarāms daudz vienkāršāk, ar mazāku risku, bet iegūt var vairāk.

—  Tu man vairs netici, Zigurd?

Klusums.

—   Es tevi mīlu, Zigi. Sievietei to pateikt daudz grūtāk nekā vīrietim.

—   Sievietei, ja viņa mīl, arī aiziet daudz grūtāk nekā vīrietim, — Zigurds teica. — Tu pierādīji pretējo.

Velta gurdi atsēdās mīkstajā atzveltnes krēslā un sāka klusi raudāt.

Zigurds piepildīja tukšās glāzes.

—   Neraudi, — Filips teica. — Asaras nepalīdzēs un neko nespēs atgriezt.

Viņš ar abām rokām saņēma Ineses trīcošos plecus un tos cieši saspieda.

—   Brīdi pastāvēsim pavisam klusi, — Filips teica. — Lai viņi guļ, netraucēsim.

Inese piekrītoši pamāja ar galvu.

Inese noslāpēja raudas, acis kļuva skaidras, un viņa atkal savā priekšā redzēja lielgabala dzelzs aizsegu, uz kura neveikliem, nevienādiem burtiem bija iegravēti sešpadsmit vārdi un uzvārdi un starp tiem arī — Jānis Grauds.

Sešpadsmit dzīvības. Sešpadsmit jauni latviešu puiši. Steigā laikam bija aizmirsies pie katra uzvārda pielikt klāt dzimšanas gadu, bet vai tagad tam bija kāda nozīme? Dzīvība vienmēr ir jauna, lai cik vecs arī nebūtu cilvēks. Un paies vēl daži gadi, lietus un laiks izdzēsīs no sarūsējušā dzelzs gabala visus burtus un skaitļus, un kas tad paliks?

Paliks. Kaut kas jau paliks. Sī zeme, kurā jūs guļat, un zāle, un šalcošie koki jums katru vakaru stāstīs stāstus par cilvēkiem un dzīvi, un svelmainajās vasaras dienās lietus atvēsinās karsto zemi, un ziema jūs kā bērnus vienmēr apsegs ar baltu, pūkainu segu, un pavasaris pasniegs pirmos ziedus, un zvaigžņotās naktīs pie jums ciemos nāks mīlētāji, un jūs varbūt dzirdēsiet, kā viņi runā par laimi, un tad pēc dažiem gadiem viņi atnāks jau trijatā un lielo gravu piepildīs bērnu smiekli, un tas, ko nepaspējāt jūs, turpinās dzīvot citos, un tādēļ būs neiespējami jūs aizmirst — lai saplaisā un sagrūst akmeņi, lai sarūs un sadrūp dzelzs, lai izzūd un izgaist burti un vārdi — cilvēks paliks. Ticiet — cilvēks paliks, un tādēļ paliks arī atmiņa un piemiņa. Neviens jūs neaizmirsīs. Ne cilvēks, ne daba.

—   Man šķita, — Zigurds teica, — ka esi mani pavisam aizmirsusi.

—   Par tevi es domāju visu laiku, — Velta teica un pasmaidīja. — Visu laiku, Zigi. Katru dienu, varbūt izņemot to vakaru, kad aizgāju.

—   Protams, — Zigurds teica. — Es to varu saprast. Cilvēks no kaut kā var aiziet tikai nedomājot, vai arī tas, no kā viņš aiziet, nav bijis sevišķi nozīmīgs. Ja cilvēks vienmēr sīki pārdomātu katru savu soli, viņš vispār nekur nevarētu aiziet, kā arī pats par sevi saprotams — nevarētu atnākt.

—   Toreiz viss vienā mirklī sagriezās gar acīm, tu kaut kur pazudi, un es redzēju tikai savu bērnību un jaunību, un visu, kas saistījās ar vārdiem «pirmais» un «pirmo reizi». Tas bija kaut kas ļoti skaists, bet, kā tagad saprotu, — nevajadzīgs. Viss, kas kādreiz noticis, viss pagājušais jāaizmirst. Atmiņas tikai traucē, sagroza galvu kā jaunai meitenei neatlaidīgs pielūdzējs, un tad mēs bieži izdarām muļķības.

—   Dažreiz, pateicoties tieši savai muļķībai, cilvēks kļūst ievērojams, un kādēļ gan viņš nevarētu kļūt arī laimīgs? Bieži izdarīta muļķība ir tikai nejaušība, bet vai tad negaidīta laime ir kaut kas likumsakarīgs? — Zigurds iesmiedamies uzprasīja.

Velta domīgi klusēja, tad, paskatījusies Zigurda sejā, kas bija kļuvusi apaļāka un sārtāka, turpināja;

—   Filips mani veda atpakaļ uz jaunību, uz pagātni, un es paklausīga sekoju. Viņam tas izdevās. Viņam tas izdevās lieliski, bet jau pēc dažām dienām es visu nožēloju. Nevajadzēja. Nevajadzēja iet atpakaļ. Es izdarīju kļūdu. Vajadzēja iet ar tevi, Zigurd, jo tu taču mani vedi uz nākotni.

—   Redzi, Veltiņ, — Zigurds teica un atkal pasmaidīja, — vienmēr jāzina skaidri — uz kurieni? Dažreiz doties pagātnē un tur palikt nemaz nav slikti, jo pagātne— tā ir jau pabeigta glezna. Laba vai slikta, tas atkarīgs vienīgi no tā, kādi mākslinieki esam bijuši. Bet nākotne — tā ir tikai iecere, un nekad nezini, kas no tās vēl iznāks un vai vispār kas iznāks.

—   Es tev ticu, — Velta teica un maigi noglāstīja Zigurda matus. — Ar tevi es esmu droša.

—   Paldies, — Zigurds pacēla glāzi. — Sieviete vienmēr meklē vīrieti tikai tādēļ, lai justos drošāka. Viņa saka to katram, ar kuru grib gulēt kopā. Iedzeram.

Veltas slaidie pirksti pacēla piepildīto glāzi, un viņa uzmanīgi ieskatījās Zigurda acīs.

—   Bet vīrietis?

—   Vīrietim sieviete vajadzīga galvenokārt tādēļ, lai varētu atpūsties, — Zigurds atbildēja. — Un kura šo atpūtu nespēj sniegt, nekad netiek mīlēta,

—       Bet es? Ar mani tev būtu labi? Es censtos, lai tas tā būtu. Tu mani vēl mīli?

—       Nezinu, Veltiņ, — Zigurds atbildēja. — Katra diena, katrs gads mūsu dzīvē un jūtās ienes tik daudz ko jaunu …

—   Tev ir cita? — Velta ātri uzprasīja.

Zigurds neatbildēja.

—        Es gribu atgriezties, — Velta nenovērsa skatu no Zigurda sejas. — Es gribu atgriezties pie tevis.

—   Kādēļ?

—       Tādēļ, ka tevi mīlu. Tu to man liec atkārtot jau vairākas reizes.

—       Tie ir vienīgie vārdi, kurus cilvēkiem nekad neapniks ne teikt, ne dzirdēt. Pasaki vēlreiz!

—        Es tevi mīlu, Zigurd, un es gribu atgriezties pie tevis un šai ierastajā pasaulē, kur visapkārt tik daudz krāsu, vīrišķības un spēka un tik daudz skaistuma, un mūzika, un brīnišķīgs klusums, un kaut kādas ilgas, kaut kāda smeldze un laime.

Zigurds strauji izdzēra glāzi, pēc tam piegāja pie Veltas un, saņēmis viņas plecus, cieši tos saspieda.

—        Pasaki, kad tu biji patiesāka — toreiz, kad aizgāji, vai tagad, kad gribi atgriezties?

Velta mirkli padomāja.

—       Tev to nevajadzēja prasīt, — viņa teica. — Jūtas taču nevar nosvērt, ne izmērīt. Es biju vienādi patiesa tad un tagad. Tikai toreiz es jutu pavisam ko citu.

Zigurds ļoti tuvu redzēja Veltas lielās, samtainās acis un viļņojošos matus, un sarkanās, gaidās sastingušās lūpas, un pilnīgās krūtis un juta tuvā ķermeņa siltumu, un atcerējās, ka viņš šo sievieti ir mīlējis un mīl vēl tagad un neskaitāmas reizes to redzējis kailu, un ka to visu var atkārtot un turpināt.

—       Tu tikai nekad vairs nedrīksti bēgt, — Zigurds teica.

Velta apvija savas rokas ap Zigurda kaklu un, pieliekusies viņam pie auss, čukstēja: — Un tagad tu mani izģērb.

—   Tev ir vēsi? — Filips pajautāja.

—   Nē, — Inese pakratīja galvu. — Auksti…

Filips novilka svārkus un apsedza Ineses trīcošos

plecus.

—   Tagad siltāk?

—   Jā.

Viņi sēdēja Tukuma stacijas uzgaidāmajā telpā un gaidīja rīta vilcienu.

Klusums un nakts.

Viņi neko vairs nerunāja. Viņi šodien vispār bija maz runājuši. Un nebija arī nekādas vajadzības. Dažreiz ar vārdiem tik maz var pateikt, ka labāk klusēt. Ar vārdiem nekad nevar pateikt visu, ko jūti.

«Es tevi mīlu» — bet vai tā ir mīlestība?

«Es tevi neieredzu» — bet vai tas ir naids?

Garām stacijai dārdēdams padrāzās garš preču vilciens, un pēc tam vēl ilgi drebēja zeme.

Jau tuvojās rīts, bet ne Inesei, ne Filipam miegs nenāca. Viņi juta tikai milzīgu nogurumu un vēl kaut ko, ko vārdos nevar pateikt. Inese sēdēja, galvu nodūrusi, klusēja un par kaut ko domāja vai arī bija nogrimusi atmiņās un ne reizi uz Filipu pat nepaskatījās. Viņa nepaskatījās ne uz vienu un nevienu neredzēja. Viņa redzēja pagātni — katru nodzīvoto dienu, stundu un nākotni — neskaidru un izplūdušu kā nenoteiktas formas audeklu, uz kura mākslinieks pagaidām uzlicis tikai vienu krāsu — pelēko …

Piecos no rīta pienāca vilciens, ar kuru Inese un Filips brauca atpakaļ uz Rīgu.

Brauca klusēdami.

Filips juta, ka starp viņiem nostājies kaut kas salts

un nevajadzīgs un tas arvien uzbāzīgāk piekļaujas krūtīm un kaklam, kļūst vēsi un nepatīkami, un gribas runāt, varbūt kliegt; šis klusums ir neizturams, un gribas piecelties, kaut kur iet vai aiziet, vai vismaz atraut vaļā vagona logu un ieelpot spirgto rīta gaisu, un neko nedomāt, nedomāt, nedomāt, bet nedomāt nevar, jo šis pretīgais klusums, šie vārdi, kurus neviens nesaka un nerunā, un viss izdarītais smagi uzsēdies uz pleciem un galvas, uz krūtīm, un elpot ļoti grūti, un jādomā — esi rīkojies pareizi vai nepareizi.

—   Paklausies, Inese, — Filips teica.

—   Liec mani mierā, — Inese pavirzījās sāņus.

Protams, to var, Filips nodomāja. Mēs taču katrs

dzīvojam savu dzīvi, un ne es tevi uzmeklēju, bet tu mani. Cilvēkam jānāk pie cilvēka uzzināt patiesību. Melus mēs varam izdomāt paši. Meliem reti kad vajadzīgi pierādījumi, bet patiesībai — vienmēr.

Kad vilciens iebrauca Rīgā, Filips un Inese izkāpa no vagona un lēni devās uz stacijas izeju.

Bija saulains svētdienas rīts.

—       Tu tagad brauksi uz mājām? — Filips painteresējās.

—       Nu protams, — Inese atbildēja. — Kur gan citur es varētu braukt?

—       To es nezinu, — Filips paraustīja plecus. — Bet zinu, ka ir ļoti slikti, ja braukt vai iet var tikai uz vienu vietu. Tāpat ļoti slikti, ja cilvēks spēj domāt tikai par vienu un to pašu.

—   Nesmejies, Filip, — Inese skarbi pateica.

—   Es nesmejos.

—       Filip, — Inese pakratīja galvu un apstājās. — Tu esi nežēlīgs.

—  To jau man teica.

—       Jā, jā, tu esi nežēlīgs, tu esi pat ļauns, jo tu no- siti visu, kas manī vēl bija palicis dzīvs. Vakar vakarā aukstasinīgi, ar'dīvainu mieru un man nesapro

tamu pienākuma apziņu tu nonāvēji visdārgāko, tuvāko un vienīgo, kas man vēl palīdzēja dzīvot. Tu nonāvēji cerības. Tas ir vissliktākais, ko cilvēks var izdarīt. Nebaidies, Filip. Es neesmu nenormāla, neesmu vēl jukusi. Es visu zinu un saprotu pilnīgi skaidri. Un jūtu, ka tagad esmu pilnīgi tukša, tukša kā izdzerta pudele, nevienam nevajadzīga un lieka un kuru tagad var aizmest prom un aizmetot saplēst. Protams, es visam ticēju, es noticēju Jankas nāvei jau tad, kad tu to pateici pirmo reizi, un tomēr … neticēju. Man bija tiesības, man bija vajadzība, man bija nepieciešami tai neticēt, un šī neticība palīdzēja dzīvot. Es domāju, ka ta palīdzēs vēl Joti ilgi, un tu varbūt to nesaprati un nekad nesapratīsi, ka es neticēju ne jau taviem vārdiem,bet nespēju ticēt tuva cilvēka nāvei. Tas ir visvienkāršākais — aizvest pie kapa un pateikt — «te viņš guļ». Bet simtreiz grūtāk ir nevis iznīcināt, bet palīdzēt un iedvest cerības, jo cilvēks var dzīvot tikai ar tām. Tu maldies, Filip, domādams, ka cilvēkiem vajadzīga tikai patiesība: Nē, Filip! Arī meli ir nepieciešami, un, lai tos pateiktu, vajadzīga ne mazāka drosme. Un tagad ir cauri. Tu savu patiesību pierādīji, tu iznīcināji visu, kas man piederēja. Tagad es zinu skaidri — man nav ko gaidīt, un viņš patiešām vairs nekad neatnāks. Un tādēļ es tevi neieredzu, Filip. Tā draugi nerīkojas. Tu mani varēji glābt, bet pazudināji. Vai tad tas tevi traucētu, ja es neticētu kāda cilvēka bojā ejai? Ko tagad ieguvi? Ko tu panāci? Tu tikai nogalināji manī visas labās jūtas, nogalināji mīlestību un cerības, un dzīves saturu, tās jēgu, jo es varēju dzīvot, vienīgi gaidot, bet tagad ir cauri, viss aizgājis un pagājis, un nekā vairs nav. Tikai izraktas un aizraktas bedres, kurās guļ nogalināti cilvēki un iznīcināti sapņi. Tu man esi kļuvis svešs, Filip. Pilnīgi svešs. Es vēl nezinu, ko ar sevi izdarīšu. Es dzīvošu nedzīvodama, un varbūt tā ir pat labāk. Es tevi nicinu,

Filip. Tev, acīm redzot, nekas nav svēts, un gribi, lai arī citiem tas nebūtu. Tev izdevās. Tu mani aplaupīji, pats sev neko neiegūstot. Tu esi uzvarējis! Patiesība taču vienmēr uzvar … Tikai man tā nebija vajadzīga! Dzirdi, Filip? Nebija vajadzīga, kā neesi vairs vajadzīgs tu un dzīve. Neseko man!

Un Inese aizskrēja, iejuka plūstošajā ļaužu straumē un pazuda. Un Filips viņu atkal satika tikai pēc ilgiem, ilgiem gadiem.

Kad Filips pārbrauca mājās, viņu sagaidīja auksts un nepatīkams klusums. Viņš izstaigāja dzīvokli, mirkli pastāvēja virtuvē, pavards nekurējās, un neviens negatavoja brokastis, un pēc tam viņš iegāja guļamistabā, apsēdās uz dīvāna, bet tas bija auksts, tas bija ļoti auksts, jo neviens uz tā pagājušo nakti nebija gulējis, un Filipam šķita, ka viņš šais istabās nav dzīvojis jau daudzus gadus, viss likās svešs un nepazīstams, un bija tāda sajūta, it kā viņš atgriezies no gara, grūta un nepatīkama ceļojuma, bet varbūt vēlreiz no kara, tikai tagad tas bija tāds dīvains un savāds karš, kur nešauj lodes, bet viens otru mēģina nogalināt ar vārdiem, un pie šādām kaujām būs jāpierod, jo tās vienmēr tiek izcīnītas par cilvēku sevī un citos un par dzīvi, tikai nekad neviens nespēs pierast pie drausmīgā klusuma, kad ievainots pārnāc mājas un tev vajadzīga palīdzība, un vajadzīgs draugs, kam varētu uzticēties, pie kā varētu atpūsties un uzkrāt spēkus, bet neviena nav, tikai biezs un lipīgs klusums, un tev šķiet, ka esi iemests un atstāts atklātā jūra, un, lai nokļūtu līdz krastam, lai tiktu pie cilvēkiem, jāuzvar savas bailes, šī žņaudzošā vientulības sajūta un no sevis jāizmet viss, kas var traucēt, jo jāpeld būs ilgi, un, ja līdz krastam nokļūsi, būsi ne tikai uzvarējis jūru — tu būsi uzvarējis dzīvi. Bet, ja pietrūks spēka, ja pārāk ilgi ļausies baiļu un pamestības sajūtai, nomirs griba, viļņu sitieni ātri apdullinās, un aiziesi bojā. Dzīve būs uzvarējusi tevi. Tu neko neiegūsi, jo nebūsi spējis pietiekoši ilgi cīnīties. Dzīve apmierināta smiesies, jo galu galā tā būs izdarījusi labu darbu. Ne dzīvei, ne cilvēkiem nav vajadzīgi vājie.

Filips dzirdēja, ka pēc kāda laika atveras durvis un koridorā noklaudz soļi. Istabā ienāca Velta.

—   Es biju pie Zigurda, — viņa uzreiz pateica.

Filips satrūkās un lēni pacēla galvu.

Kādēļ — viņš gribēja uzprasīt, bet tomēr neuzpra- sīja. Kļuva bail. Ja Velta arī atbildētu, labāk šo atbildi nedzirdēt. Ir drausmīgi uzzināt, ka esi kļuvis nevajadzīgs. It sevišķi, ja tas nāk pēkšņi un negaidīti. Filips nojauta — viņa var pateikt, ka šo Zigurdu mīl. Un tas būtu sitiens. Nokauts. Filips nebija sagatavojies šādai cīņai un tādēļ vēlējās, lai Velta labāk klusē. Lai nesaka nevienu vārdu.

—   Es viņu mīlu, — Velta pateica.

Mēs visi tomēr kaut kur esam nežēlīgi, Filips nodomāja, un atkal pacēla galvu. Sit, dzīve sit. Sit taisni sejā. Bet ne jau dzīve to dara. Sit cilvēks. Mīļš, tuvs un skaists. Cilvēks, ar kuru esi bijis atklāts līdz pēdējam.

—   Es no tevis aizeju, — Velta turpināja. — Piedod, bet es citādi nevaru.

Filips ātri paskatījās uz Veltu un pirmajā mirklī neko nesaprata. Kādēļ — viņš vēlreiz gribēja uzprasīt un atkal noklusēja. Vai tad ir vērts kaut ko prasīt, jautāt? Viss taču pateikts tieši un skaidri. Varbūt pat pārāk tieši. «Es aizeju!» Taisni jābrīnās, cik daudz var izteikt tikai daži vārdi!

—  Tu piedosi? — Velta apsēdās viņam blakus. — Nedomā, ka arī man tagad ir viegli.

—   Es neesmu tavs biktstēvs, kuram jāpiedod tavi grēki, — Filips atbildēja, — ja mīlestība vispār ir grēks. Un tā jau laikam ir iekārtots, ka tās vārdā vienmēr kāds tiek atstāts vai pamests. Un nekad neviens nepiedod un nepiedos, jo tas vienmēr ir pazemojums. Cilvēkiem grūti pieņemt un apzināties, ka kāds cits izrādījies labāks. Bet to jau vēl var. Daudz grūtāk samierināties tad, ja tiec atstāts kāda sliktāka dēļ. Labu cilvēku ir maz, un es droši vien neesmu starp tiem, bet tomēr — ar ko šis Zigurds ir labāks par mani? Es to prasu vienkārši ziņkāres pēc. Vari neatbildēt, jo ne tava atbilde, ne mani jautājumi jau laikam neko vairs nespēs izmainīt. To tu, acīm redzot, neizdomāji tikai pagājušajā naktī, jo par šādu dzīves pagriezienu nevar izšķirties vienā mirklī. Dažreiz tam vajadzīgi pat gadi. Protams, tikai tad, ja dzīvi un cilvēkus ņem nopietni.

—  Tu mani uzskati par vieglprātīgu? Varbūt — pat izlaidīgu? — Velta pavaicāja un cieši saknieba lūpas.

—   Nē. Un tas galu galā nemaz nav tik svarīgi.

—   Nē, tas ir ļoti svarīgi. Es to daru mīlestības dēļ.

—   To jau tu teici.

Velta strauji piecēlās.

—   Es paņemšu vienīgi drēbes un veļu.

—   Un viss?

—   Jā.

—   Bet ja es tevi nekur nelaidīšu?

—  Tas nav iespējams, Filip. Vienīgi vecāki savus bērnus var kaut kur nelaist un viņiem kaut ko aizliegt. Esmu pieaugusi sieviete un skaidri zinu, uz ko es eju. Kurp eju. Kādēļ eju. Un galvenais — pie kā es eju. Tu pats zini, ka to nav iespējams aizliegt. Es negribu stāvēt uz vietas, bet mēs abi to darām. Zigurds mani vedīs uz priekšu. Kaut kāda starpība taču ir, vai ne? Bet tas nav galvenais. Galvenais, ka Zigurds mani atgriezīs un atkal ievedīs vidē, kura bija tik pierasta un tuva un bez kuras es nevaru iztikt. Zigurds ir mākslinieks; es vēl nezinu — liels vai mazs, bet viņš joti daudz strādā, piedalās izstādēs, un par viņu raksta prese. Viņš neatlaidīgi cenšas izsisties uz augšu, kaut ko dzīvē sasniegt, un tādēļ es viņu apbrīnoju. Viņš dara to, kas jādara katram cilvēkam. Zigurds mēģina sasniegt dzīves virsotni, un viņš to arī sasniegs. Es nešaubos. Bet tu visu mūžu paliksi tur, kur esi. Tu paliksi apakšā. Es nevēlos visu laiku klausīties sarunas tikai par ķieģeļiem un javu. Es gribu pēc iespējas pilnīgāk izjust skaistumu un dzīvi. Tu nevari to sagādāt, un neviens mani nenosodīs, jo tā ir dabiska cilvēka vēlēšanās. Es gribu atrasties starp ļaudīm, kuri dzīvo citā — mākslas pasaulē. Pieliek, Filip! Es negribu vairs redzēt nevienu mūrnieku, krāsotāju vai ķieģeļu pienesēju. Bet tu taču vari būt rakstnieks. Vari, bet nekad par to nekļūsi. Tu neko nedari, lai kaut dažus soļus pakāptos augstāk un sabiedrībā ieņemtu drošu un atzīstamu stāvokli. Lai tevi cienītu. Lai kļūtu slavens un ievērojams. Lai tu visu laiku neatrastos kopā tikai ar z-emes racējiem, bet gan ar cilvēkiem, kurus ciena, mīl un apbrīno. Es tevī esmu ļoti vīlusies, Filip. Es neticu, ka tu kādreiz uzrakstīsi kaut vienu grāmatu. Tev to vajadzēja sākt darīt jau vakar, šodien. Tu manās acīs, Filip, esi zaudējis visu, ar ko kādreiz saistīji. Tu pats esi vainīgs, Filip. Tu neproti izvēlēties un no dzīves paņemt labāko. Es aizeju. Man ļoti žēl, Filip.

Velta atvēra skapi un sāka pārcilāt drēbes.

Filips piecēlās un klusēdams vairākas reizes pārstaigāja istabu. Viņam bija smagi. Sitiens pēc sitiena. Viņš jutās apdullis. Atvēra logu.

—   Redzi, Velta, — Filips lēni, it kā negribot un klusi ierunājās. — Man tas viss ir ļoti nepatīkami. Man patiesi žēl, ka esmu tev sagādājis vilšanos, katrā ziņā es vēlējos pavisam ko citu.

—   Ko tad, Filip?

Skapja labā puse, kurā atradās Veltas drēbes, jau bija tukša.

—  To pašu, ko visi, kas sastopas, lai paliktu kopā, — būt laimīgiem. Žēl, ka mums tas neizdevās.

—   Tu nezini, Filip, kur ir mana sarkanā kleita?

—   To tu aiznesi pie šuvējas pāršūt.

—  Ak, pareizi! Tā ir tur.

—   Būsim atklāti, Velta, — Filips turpināja, — un izšķirsimies ar cieņu. Es negribu scēnas. Ļoti bieži, kad beidzas mīlestība, sākas naids. Mēģināsim iztikt bez tā. Es nezinu, vai mēs vēl esam draugi, bet ceru, ka neesam viens otram kļuvuši jau pilnīgi sveši. Šaubos, vai viena nakts mūs tā spētu atsvešināt.

—   Nē, nē, Filip, ne jau pagājušā nakts. Viss pagājušais gads un laiks.

Un varbūt tikai tagad Filips skaidri saprata un apzinājās, ka patiešām viss ir cauri un viņa dzīvē beidzies kaut kas ļoti nozīmīgs, ko nekad vairs nespēs ne atgūt, ne pārdzīvot. Viņš tikai vēl nevarēja aptvert, cik liels ir šis zaudējums un vai vispār tas ir liels. Varbūt tagad ir tāpat kā ar dienām un gadiem, kurus nodzīvojot mēs pakāpeniski zaudējam dzīvi, un tomēr šis zaudējums pārvēršas vislielākajā ieguvumā? Man jau no agras bērnības, Filips, nostājies istabas vidū, atcerējās, ar sišanu, ar pamatīgiem kāvieniem mēģināja iedzīt galvā domu un vēlēšanos dzīvē izsisties uz augšu. Kļūt labākam par citiem. To es arī mēģinu, jo domāju — būt labākam nozīmē būt patiesākam. Un to daru ne tādēļ, lai kaut tikai sev pierādītu, ka sliktiem vecākiem var būt arī labs dēls. Nē! Un man nekad nebūtu pretim dzīvē sasniegt arī slavu un ievērību, tikai diemžēl man pašlaik nav sevišķi plaša līdzekļu izvēle, un es nevaru un negribu izmainīt savu pārliecību, uzskatus un principus, kuri izveidojušies ilgā laika posmā, dažādu pārdomu un pārdzīvojumu rezultātā. Es nevaru sevī izmainīt sevi. Lai tas

ir mans lāsts, mana nelaime vai laime, bet par to esmu tikai priecīgs. Jo arī tas, ka tu vari tik viegli un ātri aiziet, liecina tikai par cilvēku jūtu un uzskatu nepastāvību.

Velta ieskatījās Filipa sejā un pasmaidīja.

—       Tas nu būtu viss, — viņa teica un panāca soli tuvāk. — Drēbes un veļa ir sapakotas, bet neko citu man vairāk nevajag.

—   Tu esi aizmirsusi smaržas.

—   O, Filip! Labi, ka atcerējies.

—   Es atceros visu.

—   Nevajag, Filip, nevajag! Viss jāaizmirst.

—       Varbūt iedzersim, Velta? Mums bufetē vēl vajadzētu būt pudelei šartrēzes.

—   Labprāt, Filip.

Filips nesteidzoties sameklēja pudeli un glāzes.

—       Mēs taču paliksim draugi, vai ne?—Velta pajautāja.

—       Šaubos, — Filips atbildēja. — Kam tas vairs vajadzīgs? Bet domāju, ka nekļūsim arī ienaidnieki. Mēs būsim vienkārši sveši cilvēki, kādi ir miljoniem.

Viņi ātri klusēdami izdzēra glāzes, un Filips tās atkal piepildīja.

—   Zini, Velta, kā sauc tavu pagājušās nakts rīcību?

—       Jā, — Velta pacēla glāzi un pasmaidīja. — Jā, Filip. To sauc par mīlestību.

Filipam notrīcēja roka, un uz baltās galdsegas parādījās daži zaļgani traipi.

—       To sauc par sitienu zem jostas vietas, un tas ir aizliegts sitiens. So paņēmienu pielieto tikai vāji un negodīgi cīnītāji. Viņi par to, protams, tiek sodīti. Viņi vienmēr saņem sodu, Velta. Un vēl dažreiz to sauc par uzbrukumu no aizmugures. Bet visbiežāk — tā ir nodevība, Velta. Un tu zini, kādu sodu nodevēji saņem. Un nevar taču nepiekrist, ka sods katru reizi ir ļoti taisnīgs, vai ne, Veltiņ?

Velta pēkšņi k|uva bāla un nolika neizdzerto glāzi atpakaļ uz galda.

—       Ko tu tagad gribi darīt? — Veltas balss nedaudz drebēja.

Filips nesteidzoties izdzēra savu glāzi un sameklēja cigaretes.

—   Neko, Velta, — viņš atbildēja. — Itin neko.

—   Tu mani nesitīsi?

—        Nē, Velta, nē, lai gan to esi pelnījusi. Es vienmēr esmu nicinājis sievietes, kuras savu cenšanos pēc labām drēbēm, dārgām smaržām, vieglas un bezrūpīgas dzīves aizslāj ar vārdu «mīlestība». Un nicinu par to arī tevi un vēl — ka spēji vakar gulēt ar kādu citu, kad tev uz to vēl nebija tiesību. Tu to varēji darīt tikai šonakt. Un tagad vari iet.

Velta klusēdama paņēma čemodānu un somu un nostājās pie durvīm.

—   Uz redzēšanos, Filip, — viņa pateica.

Filips neatbildēja.

Kad durvis aizvērās un soļi apklusa, Filips piegāja pie loga un redzēja, kā Velta, galvu nodūrusi, nesteidzoties šķērsoja ielu.

Dažreiz apbrīnojami viegli un vienkārši cilvēki paši sagrauj to, ko tik rūpīgi un ar lielu mīlestību cēluši gadiem ilgi, Filips nodomāja un atgriezās pie galda.

Filips jūt — kāds liels un neredzams smagums viņu -^arvien neatlaidīgāk rauj lejup, un nav vairs spēka cīnīties, un viņš tūlīt, tūlīt noslīks, un jūra, kā to darījusi jau miljoniem gadu, mierīga turpinās velt viļņus uz krastu, kur tie pirms savas bojā ejas uzziedēs koši baltiem ziediem, sašķīdīs un saplīsīs.

Un viss sāksies no jauna. Atkal kaut kur okeāna malā jūra ar vēju dzemdēs vilni, un vētra to atkal pacels un metīs lejup un dzenās pa bezgalīgajiem ūdens

plašumiem, kamēr aizdzīs līdz kaut kādiem krastiem, pie melnām klintīm vai baltām smiltīm, un tās būs tālā ceļa beigas. Citas varbūtības vai iespējas nav.

Filips jau kuro reizi augstu izceļ galvu virs ūdens un pirmajā brīdī pat netic — taisni priekšā, kaut vēl ļoti tālu, saredzams balts, smilšains krasts. Filips dziļi ievelk elpu un jūt — nogurusī sirds pēkšņi krūtīs sāk mētāties kā būrī iesprostots putns, un Filips, baidīdamies, ka tā būs bijusi tikai mirāža vai ilgu un sapņu izraisīta halucinācija, vēlreiz paceļ galvu. Nē. Krasts nekur nav pazudis. Tas mirdz, kur beidzas jūra, un neatlaidīgi aicina pie sevis. Ne jau krastam jāmeklē cilvēki, bet gan cilvēkiem krasts. Laimīgie, kam tas izdodas. Pareizāk sakot, ne laimīgie, bet spēcīgie …

Sirds iztrakojusies pamazām norimst, bet katrs nopeldētais, katrs pieveiktais metrs ir paņēmis visu, kas cilvēkam bija un piederēja. Un tagad, kad mērķis ir tuvu, kad to jau var redzēt, nekas vairs nav palicis pāri. Cilvēks ir izsūkts un izspiests līdz pēdējai iespējai. Viļņi no viņa ir izsituši visu.

Tas būtu drausmīgi, Filips nodomā. Nē, nē! Tieši tagad, kad ir vissmagāk un grūtāk, man jāiztur. Jāiztur par katru cenu, jo citādi vispār nebija nekādas nozīmes peldēt un cīnīties.

Bet vai pietiks spēka, cilvēk?

SATURS

Dzīve vēlreiz . Atbildība . . . Tev atvēlētais laiks

Egils Zigfrīda dēls Lukjanskls

BEZ ŽĒLASTĪBAS

I^Jirtore L. Bībere. Māksi, redaktors A. Galeviuss. Tehn. redaktore L. Engere. Korektore K- Rumbēna.

Nodota salikšanai 1972. g. 16. novembri. Parakstīta iespiešanai 1973. g. 26. martā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 70x100/32. 9 fiz. iespiedi.; 11,71 uzskaites iespiedi.; 12,58 izdevn. i. Metiens 31)000 cks. JT 06083. Maksā -19 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 25087-Do783. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Sovetskaja Latvija» Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pašūt. Nr. 3481.

Content

Lukjanskis Egils Bez želastības - Stāsti - Dzīve vēlreiz . Atbildība . Tev atvēlētais laiks

DZĪVE VĒLREIZ

ATBILDĪBA

TEV ATVĒLĒTAIS LAIKS

SATURS