Lukjanskis Egils

Cilvēks, kurš negribēja mirt

Egils Lukjanskis

CILVĒKS, KURŠ NEGRIBĒJA MIRT

PIRMĀ NODALA

Karstā 2002. gada 20. jūlija rītā Galvenās policijas pārvaldes dežūrtelpā spalgi ieskanējās kārtējais telefona zvans. Dežurante ierasti, bez īpašas steigas pacēla klausuli.

—Policija klausās!

—     Liela nelaime! — klausulē atskanēja satraukta sievietes balss. — Ir nogalināts mana dzīvokļa kaimiņš!

—     Lūdzu, nomierinieties! — dežurante aicināja un gluži automātiski paskatījās uz lielo sienas pulksteni. I as rādīja divas minūtes pāri desmitiem. -Kur tas noticis?

—Mūsu mājā! — sieviete joprojām kliedza.

—     Lūdzu, konkrētāk! — dežurante aicināja. - Ku r jusu rnaja atrodas?

—     Rīgā, Saules ielā piecdesmit viens! Nu, ziniet, tas ir rajons, kur kādreiz lielu partijnieku, dažādu priekšnieku un sabiedrībā pazīstamu cilvēku vajadzībām tika uzceltas vairākas m od ernas spec mājas!

Dežurante Šo rajonu zināja.

—         Dzīvokļa numurs? — viņa turpināja interesēties.

—     Septiņi! Viņš vienmēr teica, ka tas esot laimīgs skaitlis. Bet paskat tik…

—Kā cietušo sauc?

—     Vitolds Prancāns! — sieviete vai nu aiz pārlieka uztraukuma, vai aiz bailēm turpināja kliegt. — Vai tad jūs viņu nepazīstat? Prancāns taču bija prokurors! Man šķiet, viņš kādu laiku strādāja pat Ģenerālprokuratūrā! Kundzīt, vai jūs maz. apjēdzat, kas pašlaik pasaulē notiek? Pagājšgad uz ielas tika nošauts augsta ranga tiesnesis! Tagad viņi ķērušies klāt arī prokuroriem! Vai tiešām…

—      Lūdzu, ātri! Jūsu vārds, uzvārds, adrese? — dežurante arī nedaudz pacēla balsi.

—Mani sauc Riza Stepānova! - sieviete pēkšņi sāka runāt pavisam mierīgi. — Dzīvoju Saules ielā piecdesmit viens, dzīvoklis astoņi. Vai telefons arī vajadzīgs?

Dežurante, neko vairs nejautādama, nolika klausuli un tūlīt par notikušo paziņoja tajā rajonā kursējošas policijas patruļmašīnas ekipāžai. Vēl pēc divdesmit piecām minūtēm notikuma vietā ieradās viņu izsauktā operatīvā grupa — Slepkavību izmeklēšanas nodaļas vecākais izmeklētājs, eksperts, fotogrāfs un pilsētas dežurējošais prokurors.

Aina, kāda pavērās viņu dažādus drausmīgus noziegumus redzējušajām acīm, šoreiz, kā par brīnumu, ne ar ko ījjašu nepārsteidza. Pie liela, dažādu grāmatu un papīru nokrauta rakstāmgalda sēdēja astoņdesmitgadīgais dzīvokļa īpašnieks Vitolds Prancāns.

Viņš bija pakritis uz priekšu, sirmā galva atradās uz galda virsmas, bet tās labajā pusē deniņu rajonā bija skaidri saskatāma šāviena ra dīta b rūce. 1 urpat bija izveidojusies neliela asins peļķīte, bet nelaiķa labā roka joprojām turēja Makarova sistēmas pistoli.

Vecākais izmeklētājs Ivars Stū ris pārlaida vērīgu skatienu plašajam un ar labu gaumi iekārtotajam kabi rietam. Nekas neliecināja, ka te kāds būtu ko meklējis vai jaucis.

Ilgi šaubīties nevajadzēja — vai nu kāds bijušo prokuroru Šādu vai tādu iemeslu dēļ ir nogalinājis, imitēdams šā cilvēka pašnāvību, vai arī Vitolds Prancāns patiešām ir izdarījis pašnāvību.

Rūpīgāk apskatījis rakstāmgalda virsmu un tur esošos papīrus un grāmatas, izmeklētājs pirmsnāves vēstuli neatrada.

kas, protams, neizslēdza pašnāvības iespējamību. Cilvēki, kuri labprātīgi izvēlas aiziet no šīs pasaules, ne vienmēr tuviniekiem rakstiski izskaidro šā drūmā nodoma iemeslus un palicējiem sūta sirdi aizkustinošus atvadu sveicienus. Vai arī bargus lāstus kā viņiem, tā neveiksmīgajai dzīvei.

Pec pusstundas notikuma vieta ieradās nelaiķa meita Una Banga, ku ru bija sameklējusi policija. Vi ņa bija apmēram piecdesmitgadīga glīta, labi kopta un eleganti ģērbusies dāma, kurai sirmā tēva iespējami vardarbīgā nāve vismaz ārēji nekādas šādos gadījumos visai raksturīgas emocijas neizsauca.

Una Banga, ilgi vērojot pie rakstāmgalda malas sastingušo tēva augumu, tikai skumji pašūpoja galvu.

-Kā jusu tēvs jutas pēdēja laikā? — izmeklētājs jautaja. -Vai viņam tika atklāta kāda neārstējama slimība?

-Par vesel ību viņš neko daudz nesūdzējās, — Una atbildēja un jūtami nervozi aizsmēķēja cigareti. — Pēdējos gados mēs gan pārāk bieži netikāmies.

—Kāpēc?

— tas jums nav jāzina, - Una sacīja. — tas skar tikai mūs.

Izmeklētājs neapmierināti savilka uzacis, dažus brīžus klusēja, tad turpināja:

-Vai jūsu tēvam piederēja personīgais ierocis?

-Jā.

—Kāds?

-M an šķiet, Makarova pistole. I o, tēvam aizejot pensijā, pasniedza priekšniecība kā balvu par teicamu darbu.

—     Vai tēvs jums kādreiz ir stāstījis par agrāk vai pēdējā laikā viņam izteiktiem draudiem? — izmeklētājs turpināja interesēties.

—     Nē. — Una noraidoši pakratīja galvu. — Kādi draudi?! Viņš jau piecpadsmit gadus bija pensionārs!

—     Un tomēr tieši pēdējos desnnt gados viņš izrādīja apskaužamu aktivitāti…

—       I as tiesa, — apliecināja dežurējošais prokurors, kuram vienmēr vajadzēja būt klāt, kad pilsētā tika izdarīta slepkavība vai kāds cits smags noziegums. - Vitolds Prancāns muins daudz palīdzēja, būdams arī pelnītā atpūtā. Tā — neoficiāli. Ar padomiem. 1 aču Ģenerālprokuratūrā viņš nekad nav strādājis. Un arī par prokuroru… Kur tie gadi!

Eksperts, pagaidījis, kamēr fotogrāfs notikuma vietu vairākkārt nofotografē, no nelaiķa plaukstas uzmanīgi izņēma Makarova pistoli, noņēma pirkstu nospiedumus, tos vērīgi apskatīja, pec tam ieroci ielika speciālā polietilēna maisiņā. Tad turpināja meklēt un fiksēt pirkstu nospiedumus citur.

Una Banga, ar muguru atspiedusies pret istabas durvju stenderi, atkal aizsmēķēja cigareti un skumji noraudzījās, kā svesi cilvēki, savstarpēji klusi sarunājoties, rīkojas viņas tēva kabinetā.

— Cienītā Bangas kundze! — pie viņas atkal vērsās izmeklētājs. — Lūdzu, rūpīgi apskatiet, vai no dzīvokļa nav pazudušas kādas vērtīgas mantas! Vai arī nauda, dārglietas…

Una lēnām izstaigāja plašo trīsistabu dzīvokli, ieskatījās skapī, dažos plauktos un sekcijā, tad smagi apsēdās vienā 110 lielajiem kabineta klubkrēsliem un noraidoši pakratīja galvu.

— Izskatās, ka nekas nav pazudis. Mēbeles, televizors ir uz vietas, bet, vai tēvam bija kāda lielāka nauda 1111 dārglietas, to nezinu.

—      Vai jusu tevs bija šķirtenis vai atraitnis?

— Māte nomira pirms divdesmit gadiem. Vi ņa bija vel jauna — nepilni piecdesmit gadi.

— Divdesmit gadi… - izmeklētājs domīgi novilka. — Vai otrreiz neapprecējās?

—      Nē.

— Bangas kundze! — Izmeklētājs uz viņu cieši paskatījās. — Vai nezināt — jūsu tēvam bija vairāk vai mazāk zināmi ienaidnieki?

Brīdi padomājusi, Bangas kundze smagi pašūpoja galvu.

— Droši vien, — viņa klusi pateica. — Galu galā viņš tomēr kādreiz strādāja par izmeklētāju! Domāju, ka atradīsies cilvēki, kuriem bija pamats vinu neieredzēt.

— Viņš strādāja par prokuratūras izmeklētāju padomju laikā, - Ivars Stūris sacīja. — Kādās krimināllietās viņš galvenokārt uzturēja valsts apsūdzību?

— Tās bija dažādas lietas, — Una atbildēja. — Bet nekādas lielās vai sarežģītās tās nebija. 1 ēvs strādāja rajona prokuratūrā, un smagas lietas gadījās reti. 1 ās izmeklēja Iekšlietu ministrijas vai Galvenās prokuratūras darbinieki. Lai gan… Atceros, sešdesmito gadu vidū viņš kaut kādā veidā bija saistīts ar dažām politiskām paraugprāvām, par kurām toreiz rakstīja visas avīzes.

Visskaļākā laikam bija tā, kacl atkārtoti tiesāja cilvēkus, kas vācu okupācijas laikā bija piedalījušies Audriņu ciema civiliedzīvotāju nošaušanā Rēzeknes tirgus laukumā.

— 1 o mēs noskaidrosim, — izmeklētājs, kā iedrošinādams viņu, teica. — Vai jūsu dzimta nāk no tās puses?

—       Jā, — Una apstiprināja. — Tēvs ir dzimis Audriņu apkārtnē.

—Ko viņš darīja Atmodas laikā? — izmeklētājs turpināja interesēties.

—       Viņš jutās ļoti nobijies. Bet ne pārāk ilgi.

—Kas notika tālāk?

—Deviņdesmito gadu sākumā, varbūt to pašu baiļu pamudināts, viņš kā konsultants un palīgs sāka darboties Okupācijas laiku noziegumu izmeklēšanas prokuratūrā.

Izmeklētājs dažus brīžus drūmi klusēja. Varbūt viņš domāja par to, kā šis cilvēks — Vitolds Prancāns —, padomju laikā izmeklējis un apsūdzējis tos, kuri vācu laikā sadarbojās ar vāciešiem, tagad, brīvās Latvijas laikā, savukārt palīdzēja atmaskot tos, kuri bija sadarbojušies ar padomju represīvajiem orgāniem…

—Lūdzu, pamēģiniet atcerēties, - Ivars Stūris atkal vērsās pie nelaiķa meitas. -Vai viņš pēdējā laika nekādas profesionālas aktivitātes vairs neizrādīja?

—Kā nu ne! — Una iesaucās. — Viņš taču nespēja mierā nosēdēt ne dienu!

—       Ja iespējams, mazliet konkrētāk…

— Es neko daudz nezinu, — Una atkārtoja. — Pēc tam kad otrreiz apprecējos, mēs dzīvojām atsevišķi. I ad man radās dažādas problēmas. Vīrs darbojās celtniecībā, viņam neveicās, lielās un pazīstamās būvfirmas viņu noveda līdz bankrotam, un viņš sāka dzert. Pirms mēneša nomira. Bēres, kreditori… Galva griezās rinkī. Dzīvoju vienās bailēs. Bet kas attiecas uz tēvu… V. ņam bija kads noslēpums. Kaut kas viņa biogrāfijā bija tāds… Ne māku pateikt. Kaut kas baigs un traģisks. Man šķiet, viņš ļoti baidījās, ka kāds to varētu uzzināt. Atceros, pēdējo reizi viņš kā sabiedriskais apsūdzētājs piedalījās procesā, kad pirms gada tiesāja pazīstamo žurnālistu Leonu Navarski.

—     Kas tas bija par tiesas procesu? — izmeklētājs jautāja, lai gan par to bija lasījis vairākos laikrakstos.

—     Žurnālists Navarskis tika apsūdzēts par to, ka kādā no saviem rakstiem cilvēkus, kuri pēckara gados, slēpjoties mežos, aplaupīja un slepkavoja civiliedzīvotājus, bija nosaucis par bandītiem.

—     Bet vai tad tā nebija? — izmeklētājs jautāja. — Par to vien viņu tiesāt nevarēja.

—      1 o lietu attiecīgais prokurors milzīgi uzpūta un mēģināja pārvērst skaļā politiskā izrādē, — Una paskaidroja. — Tēvs nez kāpēc sparīgi palīdzēja, un tagad es sāku domāt, vai tieši ar šo lietu kaut kā nav saistīta tēva skumjā nāve — vai nu paša gribēta, vai vardarbīga.

Izmeklētājs Ivars Stūris domīgi pašūpoja galvu, it kā ari viņam būtu radušās lādas pašas aizdomas.

—          Lūdzu, turpiniet! — viņš atkal vērsās pie Unas.

—     Žurnālistu apsūdzēja par to, ka viņš, dažus toreizējos mežabrāļus nosaukdams bar bandītiem, it kā esot aizskāris un dziļi apvainojis visus nacionālos partizānus, lai gan daudzi, žurnālistu Navarski ieskaitot, nekādi nespēja un joprojām nespēj saprast, kā, pēc šo cilvēku apgalvojumiem, viņi miera laikā ar ieročiem rokās varēja cīnīties par Latvijas brīvi bu, nevienu nenogalinot.

—Kā tiesa beidzās? — Stūris vaicāja.

—     Navarski notiesāja, — Una atbildēja. — Cietumā neielika, lai gan daudz netrūka. Man šķiet, viņam iedeva dažus gadus nosacīta soda.

—          Jūs Leonu Navarski pazīstat personiski?

—          Mazliet.

—Kādā sakarā?

-Tas jums navjazina.

—     Labi! Varbūt tomēr, lūdzu, pastāstiet nedaudz sīkāk, kā Navarskis jutās pēc tiesas.

—     Viņš jutās slikti, — Una sacīja. — Navarskim ļoti ķērās pie sirds, ka tiesa varbūt tieši mana tēva emocionālās un ārkārtīgi pārspīlēti patriotiski ieturētās apsūdzības runas dēļ viņu tomēr atzina par vainīgu.

— Spriežot pcc Navarska publikācijām, viņš ir ass un dziļi emocionāls cilvēks, — izmeklētājs teica. — Viegli uzbudināms. Atri iekarst. Varbūt toreiz viņš bija naida pārņemts un jūsu tēvam tomēr draudēja?

— 1 as ir maz ticams, — Una minēja, — lai gan, protams, izslēgt to nevar.

—Bet tagad, Una, vēlreiz… - Izmeklētājs Stūris lūdzoši paskatījās uz sievieti, kura, nedaudz atlaidusies pret lielā klub- krēsla atzveltni, smēķēja jau kuro cigareti pēc kārtas. — Jūs pirmīt ieminējāties vai vismaz pieļāvāt, ka jūsu tēvs sevī glabājis kādu lielu, viņam ļoti svarīgu noslēpumu. Vai jūs tomēr par to nezināt ko vairāk?

— Nē, tikpat kā neko. - Una vairākkārt pakratīja galvu. - Vienīgi… Dažreiz, nedaudz iedzēris, tēvs izteicās, ka baidoties no kaut kādiem skaļiem atmaskojumiem. Baidījās, ka atklāsies tādi viņa pagātnes notikumi, kas šodienas vērtējumā var izrādīties ļoti apkaunojoši, varbūt pat krimināli sodāmi. 1 āpēc viņš arī tik aktīvi palīdzēja atmaskot bijušos čekistus, stukačus un citus, kas drošības komitejai savulaik bija palīdzējuši cīnīties pret neapmierinātajiem ar padomju varu. Bet kas šodien no cilvēku pagātnes var kaut ko izraķt? 1 le galvenokārt ir attiecīgās prokuratūras izmeklētāji un žurnālisti.

—  i ā ir, — Stūris piekrita. — Paldies jums, Bangas kundze! Jūs mums ļoti palīdzējāt. Ja radīsies nepieciešamība parunāt vēlreiz, mēs jūs izsauksim oficiāli.

No Unas Bangas skumjās sejas izteiksmes tūlīt varēja manīt, ka šāda perspektīva viņu īpaši nesajūsmina, taču, atkal aizsmēķējusi cigareti, sieviete samierinājās ar šādos gadījumos nejjie- ctcšamajām procedūrām.

—      Vai jūs tēvu vedīsiet prom? — viņa painteresējās.

Jā, — izmeklētājs apstiprināja. - Vietas apskate ir pabeigta, sākotnējie pierādījumi savākti, transports izsaukts.

—      Vai līķa sekcija tiesu medicīnas morgā… — Una nedaudz samulsa. — Kā tas tur notiek? 1 as velkas ilgi?

— Domāju, pēc divām dienām jūs viņu varēsiet saņemt, — Stūris atbildēja. Pēc tam viņš aizgāja uz virtuvi, kur starp gāzes

plīti un logu uz paaugsta ķeblīša nobijusies serleja nelaiķa Vitolda Prancāna tuvākā kainnnicne E1 za Stepānova. Vecā sieviete baismā notikuma iespaidā jutās acīmredzami satriekta.

—     Es atvainojos… — Stūris uzmanīgi sāka. — Vai tā bijāt jūs, kas policijai darīja zināmu…

-Jā, izmeklētāja kungs, - Elza apstiprināja. -Tā sanaca.

—Lūdzu, mazliet plašāk — kā sanāca?

—      Šodien no rīta, tas varēja būt ap pulksten deviņiem, izgāju no dzīvokļa, lai kā parasti dotos uz veikalu pec piena 1111 jogurta paciņas. Ziniet, tā ar zemeņu piejaukumu. Dikti garšīgs un nemaz nav dārgs. Es to varu atļauties. Jā! Slēdzot durvis, dzirdēju, kā man aiz muguras atveras Prancāna kunga dzīvokļa durvis. Es jau nopriecājos, ka ar Vitoldu uz bodi varēšu iet kopā. Būs īsāks ceļš un laiks. Taču tas diemžēl nebija Vitolds. Jutos vīlusies. No Prancāna dzīvokļa iznāca apmēram četrdesmitgadīgs vīrietis, ģērbies baltā kreklā, melnās džinsa biksēs, ļoti sportisks, un bez sevišķas steigas devās prom. Pārsteigta nejutos, vienīgi nodomāju, ko tas žurnālists lik agri 110 rīta ir nācis ar Vitoldu runāt.

Ivars Stūris pārsteigts paskatījās uz veco dāinu.

—                                                                                                                             Jūs viņu pazināt?! •

—     Bet kāpēc ne? — Elza iesaucās. — 1 as bija žurnālists Leons Navarskis!

—     Kā jūs viņu pazīstat? — Stūris ātri jautāja. — Vai viņš pie Prancāna nāca bieži?

—Nezinu. Es viņu redzēju pirmo reizi!

—     Kā jūs tādā gadījumā zināt, ka tas bija Leons Navarskis? - Stūris bargi prasīja.

—     Bet kā tad to nezināt?! - Elza izskatījās gandrīz vai ap vainojusies. - Vai jūs neesat ievērojis? 1 agad taču visās avīzēs pie katra raksta ir autora bilde!

—     Žurnālistu ir vesels bars, — Stūris sacīja, — tātad arī bilžu daudz. Kādā sakarā tieši Leona Navarska seja jums ir palikusi atmiņā?

—     Man loti patīk vīna raksli, — sirmā kundze atbildēja, tad, tā kā nedaudz nokaunējusies, piebilda: — Viņš ir arī smuks vīrietis.

—Labi! — Stūris nepacietīgi pārtrauca. - Kas notika tālāk?

—       Atgriezos no veikala. Starp citu, tur zemeņu jogurta nemaz nebija! Nācās ņemt ar avenēm. Bet es neko nesaku. Tas tāpat ir garšīgs un veselīgs.

—Stepānovas kundze! — Stūris pacēla balsi. — Lai jogurti pašlaik paliek gan veikala plauktos, gari jūsu ledusskapī! Ko jūs redzējāt, atgriezusies tnājās?

— Kā — ko? — Elza dusmīgi paskatījās uz nepacietīgo izm ek- lētāju. — 1 ūlīt pamanīju, ka Navarskis, aizejot no Prancāna dzīvokļa, aiz sevis līdz galam nav aizvēris durvis! 1 ūlīt iešāvās prātā, kāpēc tad Vitolds pats tās nav aiztaisījis ciet. Gāju iekšā. Vēl atcerējos, ka vakar biju aizmirsusi viņam palūgt izlasīšanai jauno žurnālu Mājas Viesis. Es jau ar savu pensiju nevaru atl auties to ne pirkt, ne abonēt! Nekādi nevaru saprast, par ko tā mūsu valdība galu galā domā. Žurnāls ir interesants, bet… Vai jūs zināt, cik man jāmaksā par dzīvokli?!

—Nezinu, — Stūris strupi atbildēja. — Ko jūs ieraudzījāt, ienākusi Prancāna dzīvoklī?

— I o, ko jūs tagad redzat pats! — Elza dusmīgi sacīja. — Es no pārbīļa gandrīz vai noģību! Sitās šausmas! Atklāti sakot, tas Prancāns gan nekāds labais cilvēks nebija, taču tomēr… Tik baiga nāve.

—       Vai jūs pirms tam, kad gatavojaties iet uz veikalu, šāviena troksni dzirdējāt?

— Troksni dzirdēju, — Elza atbildēja. — I ādu klusu. Sī jau ir bijusī specmāja, sienas ir biezas, tajās ielikti īpaši trokšņu slā- pētājmateriāli. Tomēr — izdzirdot vājo blīkšķi, vai man varēja ienākt prātā, ka tas smukais Navarskis šauj nost Prancāna kungu?!

—Kāpēc jūs domājat, ka to darīja tieši Navarskis?

—       A kas tad cits? — Elz.iis acīs atkal uz brīdi pazibēja bailes. — Viņš taču tur bija!

—Tas vēl nav nekāds pierādījums, — Stūris sacīja. — Pēc Na- varska aiziešanas, kamēr jūs ve ikalā meklējat tik ļoti iepatikušos zemeņu jogurtu, Prancāna dzīvoklī varēja ienākt arī cits. Jā, cik ilgu laiku aizņēma jūsu veikala apmeklējums?

—Kā lai es to zinu? — Elza prasīja. -Vai jūs, ejot uz bodi, skatāties pulkstenī?

— Labi, Stepānovas kundze, — Ivars Stūris beidza pierakstīt sievietes liecību, iedeva to parakstīt un viegli pamāja ar roku. — Varat būt brīva un atgriezties savā dzīvoklī. Es jums pateicos.

-Bet vai man pašai tagad nekādas briesmas nedraudēs? — Elza drebošā balsī jautāja.

—Nekādā gadījumā! — Stūris atbildēja. — Mēs Navarski uz aizdomu pamata aizturēsim jau šovakar, tā ka tagad mierīgi varat atgriezties mājās, lēnā garā uzvāriet baldriānu tēju, labi izgulieties, un šis smagais notikums jums vairs nešķitīs tik baigs.

El za Stepānova, grūti nopūtusies, smagnēji piecēlās un aizgāja.

Ivars Stūris atgriezās lielajā viesistabā un piegāja pie ek- sperta.

-Vai ir kas jauns?

—Uz pistoles spala, skaloties ar aci, ir tikai viena cilvēka pirkslu nospiedumi, un tie var piederēt kā nelaiķim, tā kādam citam. Bet uz galda virsmas, krēsla atzveltnes un durvju rokturiem nospiedumus atstājuši vairāki cilvēki. Nav izslēgts, ka tie pieder iespējamajam slepkavam vai arī tai tantiņai, kas te bija ienākusi pirmā.

—       Vai izskatās, ka Prancāns ir nogalināts?

—Pagaidām neko precīzi pateikt vēl nevaru, — eksperts atbildēja. — Viens gan ir skaidrs. Šāviens izdarīts, pistoles stobru cieši pieliekot pie deniņiem. Tagad, Ivar, tas būs arī tavs darbiņš — pēc iespējas ātrāk atklāt, kas to ir izdarījis — vai nu nelaiķis, vai kāds cits.

—       Viens aizdomās turamais man jau ir, - Ivars sacīja un piegāja pie atvērtā loga. Saule bija pakāpusies augstu, pūta neliels vējiņš, pie debesīm neredzēja neviena mākonīša, un Ivars nodomāja, ka šodien atkal būs ellīgi karsta diena.

OTRĀ NODAĻA

Saule spīdēja tieši sejā. Nedaudz piemiedzis acis, pagriezos sāņus, ar muguru atspiedos pret radiomājas pelēkā granīta sienu un dažus brīžus vēroju ļaužu pilno Doma laukumu. Gar acīm, kā jau ne pirmo reizi, pazibēja vīzija no astoņsimt gadu tālas pagātnes: līvu apdzīvots mazs ciematiņš, dažas koka būdiņas, vecas laivas, mazi bērni un, iespējams, laimīgi cilvēki.

I oreiz nekas no mūsdienīgā šeit vēl nepastāvēja. Nebija ne granītā cirstās Daugavmalas, ne Vanšu tilta, ne no tālajām aizjūras zemēm sabraukušu kuģu, ne svešā mēlē runājošu cilvēku, ne bruģakmeņu, ne baznīcu, ne soda vietu, ne sārtu, ne tiesu namu, ne cietumu, ne Bībeles, un nebija pat paša Dieva.

1 oreiz te bija tikai vienkāršu cilvēku īsi nodzīvoti mūži.

Vai mes — gadsimtu gaita dažadu tautību šīs vietas iekarotāju sajaukuma rezultātā radušies — tagad esam laimīgāki par nabadzīgajiem līvu zvejniekiem?

Ja daudz nedomājam… varbūt.

Ja tomēr domājam un sākam analizēt… tad ne sevišķi.

Bet lai nu paliek, nospriedu. Dzīve ir skaista! Spīd saule, ir karsta vasaras diena, 21. jūlijs, svētdiena, esmu vesels un stiprs. Doma laukumā ierīkotajā kafejnīcā gaišos koka krēslos pie gaišiem koka galdiem sēž dažādu tautību cilvēki, lēni sūc alu, kaut ko ieēd, sarunājas. Neliekas, ka kāds būtu pārlieku dzīves nogurdināts, nelaimīgs vai tik ļoti grēku pārpilns, ka tūlīt celtos kājās un, zemu noliecis galvu, dotos baznīcas virzienā…

Nē! Visi izskatās ja arī ne gluži laimīgi, tad vismaz apmierināti, nekādas bēdas negaida un nekādus grēkus sūdzēt netaisās.

Vajadzētu arī man izdzert kādu glāzi alus, nodomāju, laukuma labajā pusē pamanīdams dažus brīvus galdiņus.

Vēl līdz tiem neticis, izdzirdu skaļu vīrieša balsi:

—Hei! Leon, piebremzē!

Apstājos un paskatījos sauciena virzienā. Pie viena no galdiņiem sēdēja mans sens paziņa, Nacionālā teātra aktieris Raimonds Kalniņš un divas apmēram trīsdesmitgadīgas skaistas sievietes. Viņām tuvojoties, tūlīt ievēroju, ka abas ir blondīnes, apģērbušas pārspīlēti īsus svārciņus, baltas, dziļi dekoltētas blūzītes, bet kājās — nnesaskrāsas zeķbikses un augstpapēžu kurpītes.

Tieši tādas, kādas man patīk, nodomāju un apmierināts apstājos pie viņu galdiņa.

—Sveiks, Raimond! — es sveicināju.

—         Cau! — viņš atbildēja. — 1 u mums tīšām gāji garām?

—     Ja būtu vērīgāk skatījies apkārt, tad noteikti pamanītu vismaz šīs apburošās dāmas.

—     Apsēdies! — Raimonds uzaicināja. Tad ar roku pamāja vispirms uz blakussēdētājām, pēc tam uz mani. — Iepazīstieties! Sīs jaukās lēdijas ir manas draudzenes. Inga ir bijusī Operas balerīna, bet Arita — māksliniece un dzejniece. Bet šis kungs ir Leons Navarskis — populārs žurnālists. Strādā inēnešizdevumā Likumības Vārdā un par slepkavām un bandītiem vien raksta!

Kad apsēdos, pie manis pienāca viesmīle un es pasūtīju kausu Zelta alus un sāļos riekstiņus.

—     Kāpēc jūs savam darbam esat izvēlējies tik sliktu tēmu un ļaunus cilvēkus? - pēkšņi Anta jautāja un nopietni skatījās man tieši sejā. Arī es uz viņu vērtējoši paskatījos. Sievietei bija lielas, zilas acis, skaista, nedau dz iegarena seja, normāls, taisns deguns un biezas, spilgti uzkrāsotas lūpas.

—     Kāpēc jūs nerakstāt par mīlestību? — viņa maigā, ļoti patīkamā balsī turpināja.

Diez. vai tu pati vari daudz žēloties par mīlestības trukumu, nodomāju un viņai mīļi uzsmaidīju.

—     Vai tad mīlestība šai pasaulē vispār pastāv? — provocējoši vaicāju. — Kāpēc rakstīt par to, kā nav? Bet slepkavas, bandīti,

zagļi, izvarotāji, ubagi, prostitūtas, narkomāni, dzērāji, bomži, negodīgi muitnieki un morāli netīri politiķi — lūdzu! Uz katra soļa!

Arita skumji pasmaidīja.

—Vai jūs neko citu mūsu dzīvē nesaskatāt? — viņa jautāja.

—Esat dzīves un visa skaistā noliedzējs?

-Ko jūs, cienītā! — īesmejos. - Esmu dzīves bauditajs un visa skaistā, it sevišķi jaunu sieviešu skaistuma, liels pielūdzējs.

—      Kā jau teicu, Arita ir māksliniece un dzejniece, — Raimonds atgādināja. — Viņa vairāk dzīvo pašas izdomātā pasaulē, tā diezgan veiksmīgi aizbēgot no dzīves tumšajām pusēm.

—  Vai tas vispār iespējams? — nedaudz pārsteigts, jautāju.

—  Aizbēgt no dzīves?

—   Protams! — Raimonds sacīja. — Kāpēc ne? Alkohols, nar- J kotikas, sekss… Starp citu, arī māksla un literatūra. Tie ir

■Ttf līdzekļi, lai mēs šo pasauli tomēr ieraudzītu kaut nedaudz citādu. Varbūt gaišāku.

—     Man gan šķiet tieši pretēji, — es iebildu. — Izņemot seksu, mākslu un literatūru, pārējie tevis nosauktie pasaules gaišuma līdzekļi to lietotāja dzīvi padara simtkārt tumšāku, nekā tā viņam bijusi pirms tam! Bez tam bauda, ko cilvēki no tā gūst, ir ļoti īslaicīga.

—     Leon, viss šai dzīvē ir īslaicīgs! — Raimonds, smagi nopūties, secināja. — Sī brīnišķīgā vasaras diena, dzērieni mūsu glāzēs un pat šo mums blakus sēdošo sieviešu apbrīnojamais skaistums, un viss mūsu mūžs! Glāzes iztukšosim, sauli aizklās mākoņi, vakarā sāks līt, mūsu daiļās dāmas kādreiz kļūs par sagrabējušām vecenītēm, bet mēs ar tevi, Leon, no dzīves priekiem sen jau atpūtīsimies Beberbeķu kapos!

—      1 ā tas viss patiešām arī būs, — es domīgi piekritu. — Nu un tad?

—     Nē, nekas, — Raimonds atbildēja. - Svarīgi, kā mēs šai īslaicīgajā dzīves teātrī spēsim nospēlēt mums paredzētās lomas.

—     Starp citu, vai tu vairs nestrādā Nacionālajā teātrī? — es painteresējos. — Kaut kā tevi tur vairs nemanu. .. .

— 1 ā ir, — Raimonds piekrītoši pamāja. — I agad man pašam ir savs teātris!

—Patiešām? — iesaucos. — Varbūt esi nopircis Kabatu?

—Nē, nē! — Raimonds iesmējās. — Kabata mani neinteresē! Viņi tur mirst, dzimst, te atkal atjaunojas, te atkal bankrotē… Man ir kaut kas drošāks.

—Par to neko vēl neesmu dzirdējis.

—Drīz dzirdēsi! - Raimonds jutās visai pārliecinošs. - Par mums sāks runāt visa Latvija!

—Iestudēsi tikai Šekspīru vai Blaumani? — painteresējos.

—Mums būs satīriski politiskais teātris, — Raimonds skaidroja. — Kaut kas līdzīgs televīzijas Savādi gan.

—Ņirgāsieties par politiķiem?

—Nē, — Raimonds pakratīja galvu. — Tikai tā labsirdīgi pa- smiesimies!

—       Tādā gadījumā jums tur nebūs nekas no mākslas, — es iebildu.

Raimonds ātrā tempā, varbūt tā kā mazliet pat apskaities, iztukšoja savu alus kausu un nopietni paskatījās uz mani.

— Leon! Mīļais! Kam šodien vajadzīga māksla?! — viņš skaļi iesaucās. — Ir vajadzīgs lirgus! Andele! Peļņa! Vai tu neredzi, kas šodien notiek mūsu kultūrā? Nekad tik dziļš garīgais pagrimums vēl nav bijis! Pat padomju laika kultūra dažos tās izpausmes veidos bija nesalīdzināmi jēdzīgāka, saprotamāka un cilvēkiem vajadzīgāka! Tolaik vismaz nevienam neļāva rādīt vai rakstīt neko par perversijām, cilvēka miesas vai gara patoloģijām, par pretīgo un ļauno, tēlotājā mākslā atšķirībā no mūsdienām nevienam netika atļauts kāda muzeja zāles stūrī nosviest sūdčupu, novietot sarūsējušu vannu ar smirdošu ūdeni vai diedziņā sakārt tikko nokautas vistas! No mākslas tur nav ne smakas! Tā ir vistīrākā šizofrēnija! 1 u saproti? Vai esi ievērojis, ka, izņemot Poli, Anmani un Zemzari, gandrīz neviens cits no tā saucamajiem māksliniekiem neprot uzgleznot pat normālu cilvēka portretu?!

Un kas notiek teātros? Ja vienreiz aiziesi, pēc tam tur vairs negribēsi sjDcrt kāju simts gadus! Un kas darās ar ķinīti? Kas ar televīziju? Kas ar žurnālistiku? Gandrīz vai visi ir nopirkti! Un kāda izskatās mūsu dižā latviešu literatūra? Protams, spriežot pēc publicētajām recenzijām Dienā, ļoti slikta. Nelasāma! Nebaudāma! Bet īstenībā tas ir tikai tāpēc, ka viens ārkārtīgi pārgudrs kritiķis, saudzējot tikai savus draugus, pārējos latviešu rakstniekus ar neslēptu baudu iemet mēslu bedrē! Sī viņa darbība, bez šaubām, arī ir viena no spilgtākajām, ja ne pati spilgtākā, mūsdienu kultūras un garīgās pasaules totālā pagrimuma zīmēm!

Uz brīdi iestājās neveikls klusums. Ps tūlīt sapratu, ka Raimondam sirds ir pilna un to visu vajadzēja izkliegt. Kaut vai šādi uz mirkli atvieglojot dvēseli un prātu.

Pamatā tam visam gandrīz vai piekrītot, man tomēr radās daži iebildumi. I aču strīdēties negribējās. Pirmkārt, jau tāpēc, ka tas, kas notika kultūrā, mākslā un literatūrā, mani maz interesēja. 1 obrīd vairāk par visām mākslas un literatūras norisēm mani daudz spēcīgāk saistīja blakus sēdošā sieviete.

—       Vai jūs, Anta, arī nespējat vai negribat uzgleznot normālu cilvēka portretu? — es, vēl vair āk pagriezies pret viņu, jautaju.

Arita dažus brīžus domīgi skatījās uz mani, un viņas acīs mirdzēja skumju apdvests valdzinājums.

—       Jūs es uzgleznotu, — viņa beidzot pateica. - Jūs esat skaists vīrietis.

— Pateicos, kundze, — nedaudz apmulsis, palocīju galvu. — Sievietes šādu atzinumu izsaka ārkārtīgi retos gadījumos.

— 1 olies tas ir patiess, — viņa apgalvoja.

— Skaistums, tāpat kā d audzkas cits šai pasaulē, ir relatīvs jēdziens. Subjektīvu izjūtu rezultāts, — es teicu.

—Labi, ka to atgādināji! — Raimonds iesaucās. — Pa runāsim par nedaudz konkrētākām lietām!

— 1 ādā gadījumā, protams, vispirms ir jārunā par seksu! — kok eti smaidot, lika priekša Inga. — Neka realaka uz šis zemītes nav.

—       Jūs patiešām esat balerīna? — es jautāju, jo viņa pēc lādas tā kā neizskatījās. 1 aču, iespējams, varēju arī maldīties, iedomādamies, ka visam balerīnām jābūt ļoti tievam un vieglām.

—     Pagājšgad bija mana pēdējā sezona Operā, — Inga, manāmi skumīga, sacīja. — Tagad dejoju nelielā varietē trupā vienā no Rīgas naktsklubiem.

—  1 ur vairāk maksā?

—Nesalīd zmami!

—Darbs tikai pa naktīm… Vai tas nenogurdina?

—     Un kā vēl! — Inga atzinās. — Taču dzīve dažreiz mūs piespiež rīkoties tā, kā paši to ne vienmēr vēlamies.

—     Jūs pirmīt ieminējāties par seksu, — es atgādināju. — Tas, bez šaubām, ir temats, par ko var runāt vienmēr. Tādā sakarā arī vēršos pie jums. Es gan jaunībā, gan tagad šad tad aizeju uz Operu un nekad neesmu sapratis vienu lietu. Ko jūs, balerīnas, gan treniņos, gan izrādēs jūtat, kad vīrieši jūs ceļ gaisā, visādi loka, mētā un savas stiprās rokas nepārtraukti slidina pa jūsu kājām, bieži pat pieskaroties tai vietai… Jūs pati zināt. Ko jūs šais brīžos izjūtat? Vai jūs seksuāli uzbudināties?

Inga pārsteigta uz mani paskatījās.

—Nē, es neuzbudinos, — viņa teica.

—Esat auksta sieviete?

—     Nē, ne tāpēc, - Inga atbildēja. - Vienkārši man uz skatuves neviens vīrietis nepieskaras!

—     Ko tad viņš dara? — izbrīnījies prasīju. — Mēs taču to visu redzam!

—     Tas ir pavisam kas cits, — Inga paskaidroja. — Es nekad nevienu 110 viņiem neesmu spējusi uztvert kā vīrieti. Viņi visi ir tikai mani partneri. Dejas partneri.

—         Arī pēc izrādēm?

-Pēc izrādēm ir mazliet citādi, — Inga atbildēja, — bet ne pārak.

—       i ātad vīriešus jūs meklējat citur, — es secināju. -Vai esmu jūs pareizi sapratis?

Inga neko neatbildēja, bet lēnām pielika stikla alus kausu pie savām kairinošajām lūpām.

—      Kas ar jums notiek? — visus vērīgi noskatījis, painteresējos. — Vai jums šodien ir baigās paģiras?

—     Patiešām, — Raimonds apliecināja. — Vakar Ingai bija dzimšanas diena.

—     Kur tad ir viņas draugs? — diezgan nekaunīgi prasīju. -Vai tas esi tu?

—     Mēs esam tikai paziņas, — Raimonds paskaidroja. — Ingas intīmais jeb, kā tagad mēdz teikt, liriskais draugs… Tāda viņai vispār nav!

—     Atvainojos par ielaušanos jūsu privātajā dzīvē, — es smaidot teicu, - taču kāpēc nav?

—     Vai maz ir vientuļu sieviešu? — Inga man vēlreiz uzmeta vērtējošu, taču siltu skatienu. — Puspasaules!

—     Nezinu! — Paraustīju plecus. — Neesmu skaitījis. Bet visai iespējams.

—     Šāgada agrā pavasarī Ingas vīrs noslīka, - Raimonds pēkšņi pateica.

—     Neprata peldēt? -Jutos pārsteigts. - Agros pavasaros taču neviens vēl tīšu prātu ūd eni nelien!

—     Gunārs bija kaislīgs makšķernieks, — Raimonds paskaidroja. — Bļitkotājs. Un uz pēdējā Daugavas ledus…

—Lūdzu, Raimi, nevajag! — Inga mazliet drebošā balsī sacīja.

—     Piedod! — Raimonds klusi teica un ar roku viegli pieskārās Ingas plecam. — Biju pārliecināts, ka nu jau tev tas vairs tik ļoti nesāp.

—     Tas nevar nesāpēt, — Inga atgādināja. — Pēdējos gados esam pieraduši par daudzko smieties, ņirgt vai būt pilnīgi vienaldzīgi. Taču jebkura, vienalga, tuva vai sveša cilvēka nāve… 1 as tomēr kaut ko nozīmē. Varbūt nozīmē pat tik daudz, ka mēs to īstenībā nemaz nespējam apjēgt.

—     Ļoti iespējams, — Raimonds piekrita, tad nopietni pievērsās man: — Ko par to saki tu, Leon? 1 ev gandrīz vai katru dienu iznāk saskarties ar kāda cilvēka varmācīgi pārtrauktu dzīvi. Ko tu par visu to domā?

—     Neko īpašu, — atbildēju. - Kāpēc man vispār būtu jālauza galva par tik dabiskām norisēm?

Sievietes un Raimonds uz mani pārsteigti skatījās. Vislielākā neizpratne bija lasāma Antas sejā.

-Vai jus patiešam domājāt, ka cilvēka varmaciga nāve var būt normāla un dabiska? — viņa jautāja.

-    Dabiska tā, protams, jau pēc definīcijas nekādi nevar būt, — es teicu. - I aču normāla… Viss atkarīgs no mūsu uztveres, arī iio tā, ko esam lasījuši, kā esam audzināti, kāda ii' mūsu politiskā pārliecība un kā spējam saprast un vērtēt pasaulē notiekošo. Kad jjēc Otrā pasaules kara Nirnbergā saskaņā ar Starptautiskā kara tribunāla spriedumu kāra daļu no nacistiskās Vācijas vadoņiem, karā cietušie to uzskatīja par pilnīgi normālu notikumu. Un kad pasaules bīstamāko teroristu Osamu biri 1 -adenu kādreiz raus pie kāķa vai sēdinās uz elektriskā krēsla… I as taču arī būs tikai normāli, vai ne? Un kad čekisti šāva bijušos Viktora Arāja vīrus… Arī tas bija normāli. Un šodien, kad jau esam cietumos sasēdinājuši vairākus vecus, slimus un pagalam sagrabējušus bijušos Valsts drošības komitejas darbinie- kus, ta viņus nolemdami diezgan mokošai nāvei… Kā visu to vērtēt? Mokas pret mokām? Sods pret sodu? I aisnīga atriebība? Bet varbūt viss tomēr ir mazliet citādi? Varbūt tieši šāda cilvēku un sabiedrības rīcība atsevišķos gadījumos ir ļoti pareiza, saprotama, vajadzīga un pilnīgi normāla?

-Ar tevi ir grūti strīdēties, - Raimonds teica. - Tu uz to visu esi mazliet jucis un uz daudziem vēstures notikumiem raugies nedaudz atšķirīgi no šodien vispārpieņemtā viedokļa.

-   Pilnīgi pareizi! - es piekritu. - Man šķiet, ka gari mūsu valsts oficiālā ideoloģija, gan atsevišķu ļaužu grupas, gluži kā kādreiz padomju propaganda, mums mēģina iestāstīt un radīt jaunus mītus. Visspilgtākā ir pasaciņa, ka nacistu karaspēkā iesauktie latviešu leģionāri bijuši visīstākie cīnītāji par Latvijas valsts brīvību un neatkarību, lai gan īstenībā viss notika tieši pretēji ! Vi ņi, protams, ne sava apziņā, taču objektīvi, tīri fiziski piespiedu kārtā tomēr karoja, lai Latvija paliktu okupēta vēl ļoti ilgus gadus! Varbūt pat gadsimtus! Atceries kaut vai 1 Iitlera pasludināto tūkstošgadu reibu!

Otrs mīts, tiesa, nedaudz klusāks, ir tāds, ka šodien tiek slavēti, protams, arī kā diži brīvības cīnītāji, pēckara mežabrāļi, kuru lielumlielā daļa ar sirdi un dvēseli pirms tam bija kalpojuši vācu okupācijas režīmam un savā nespējā kaut cik nopietni kaitēt padomju varai visu naidu 1111 ļauno cietsirdību galvenokārt izgāza pret atsevišķiem padomju varas pārstāvjiem un latviešu zemniekiem…

Un kur nu vēl tik bieži pieminētais Baigais gads! Ar to domāts pirmais padomju okupācijas laiks no 1940. gada I 7. jūnija līdz 1941. gada 1. jūlijam. Nenoliedzami, tas patiešām bija baigs gads. Bet šodien neviens pat ar pušplēstu vārdiņu neieminas par vēl baigāku laika posmu — no 1941. gada 1. jūlija līdz 1945. gada 8. maijam —, kas latviešu tautai nesa nesalīdzināmi sāpīgākas ciešanas, skaitliski nesalīdzināmi daudz lielākus cilvēku upurus, nesalīdzināmi lielākus materiālos zaudējumus un, ja ne Sarkanās armijas un sabiedroto uzvara, mums visiem solīja vēl nesalīdzināmi baigāku nākotni!

Un vēl viens mākslīgi radīts mīts. Visi padomju valsts drošības iestādēs, galvenokārt čekā, strādājošie ir bijuši sadisti, mežoņi un ārkārtīgi cietsirdīgi cilvēki. Ne mirkli nešaubos, ka viņu lielākā daļa tāda arī bija, it sevišķi pēckara laikā. Bet šodien neviens pat čukstus jaunajai paaudzei neatgādina par tiem daudzajiem latviešu tautības izmeklētājiem, kuri lielā skaitā savukārt centīgi strādāja gan vācu SD, gan gestapo un kuru uzvēdī ba un cietsirdība pratināšanas laikā tālu pārsniedza tās necilvēcības robežas, kādas demonstrēja čekisti.

Gribi vēl vienu rūpīgi radītu mītu? Lūdzu! Daudzi šodienas politiķi, sabiedriskie un kultūras darbinieki pat nenosar kd ami apgalvo, ka visu padomju lai ku atradušies opozīcija un drosmīgi cīnījušies un pretojušies režīmam tik sirdīgi, ka nekad nav stājušies komjaunatnē, pat ne pionieros, par komunistisko partiju nemaz nerunājot! 1 ev tas patīk?

—Nepatīk, — Raimonds atbildēja. — 1 aču es atšķirībā no tevis par to ne rakstu, ne skaļi bļaustos! Tu par katru vārīti gribi būt tāds kā mūsdienu disidents?

—Nē, Raimond, — es sacīju. — Viss ir daudz vienkāršāk. Es gribu būt pats — tāds, kāds esmu! Un, ja man tas izdosies, ar to tikai lepošos!

Anta aizsmēķēja cigareti un man mīļi uzsmaidīja. 1 ā parasti smaida sievietes, kuras vēlas kļūt tuvas.

—      Jūs esat interesants cilvēks, — viņa teica. — Savdabīgs.

—Paklausies, Leon! — Raimonds atkal vērsās pie manis.

—         Viena lieta ir savus uzskatus klāstīt šauram draugu pulciņam, bet pavisam cits iespaids varētu būt…

—         Ja kļūtu Saeimas opozīcijas deputāts? — es iesmējos.

—     Varētu arī tā, - Raimonds piekrita, — taču vislabāk… Ņem un uzraksti romānu! Lai būtu interesantāk, sāc ar kādu kriminālnoziegumu, paķer klāt kaut ko arī no mūsu drūmās pagātnes, dažādi traktētās vēstures, tad vēl savas pārdomas un emocijas…

—Un noteikti kaut ko par mīlestību! - Arita atgādināja.

—Lūdzu! Ja esat labs žurnālists, jūs varat būt arī labs rakstnieks!

—     Stipri šaubos, — nedaudz apmulsis, teicu. — 1 ās tomēr ir visai atšķirīgas lietas.

—Ko zaudēsi, ja vismaz pamēģināsi? — Raimonds vaicāja.

—Zaudēt varbūt neko arī nezaudēšu, - domīgi novilku.

— Bet esmu pieradis savus uzskatus neslēpt. Esmu radis būt atklāts. Es vienmēr saku to, ko domāju. Tāpēc atkal varu iekulties nepatikšanās.

—  1 u domā tiesu?

-Tā ir, Raimond, — grūtsirdīgi apliecināju. — Otrreiz man vairs negribētos tur nokļūt.

Anta pārsteigta uz mani paskatījās.

—         Jūs esat tiesāts? - viņa nesapratnē jautāja.

—  1 ā ir iznācis, — es atbildēju.

—Kad?

-Pi rms gada. -Par ko?!

—     Es vienā no savām publikācijām aizskāru kāda bijušā mežabrāļa cieņu un godu.

—Kādā veidā jūs viņu aizskārāt?

—Es viņu nosaucu par bandītu.

—Un par to jūs tiesāja?! Mūsdienās?!

—     Par to vien ne, — es teicu. — Es viņu apsūdzēju kāda necilvēciska nozieguma izdarīšanā, kurā viņš, iespējams, tomēr nebija piedalījies. Vismaz es to tiesai pārliecinoši pierādīt nespēju.

Arila mani strauji satvēra aiz rokas un jutās acīmredzami satraukta.

—Un tagad jums jāiet cietumā?!

—Nu, ko jūs, cienītā! — es pasmaidīju. — Man piesprieda nosacītu sodu. I ā ka es joprojām varu būt brīvs mūsu demokrātiskās valsts pilsonis un, ja jums nav iebildumu, dienas atlikušo daļu labprāt pavadītu kopā ar jums.

—Arī man tas būtu patīkami, — Arita pateica un piecēlās. - Uz redzi, Inga! Raimi! Kaut kad jau atkal saskriesimies! Šoreiz negribu laist garām izdevību kādu garāku laika sprīdi pavadīt kopā ar šo kungu. Viņš tik bieži raksta par tiesām un dažādiem noziegumiem, tomēr, izrādās, arī pats ir klausījies tiesas spriedumu attiecībā uz sevi!

—Laimīgi! — Raimonds teica. — Lai jums izdodas, ko esat nodomājuši! Bet tu, Leon, neaizmirsti par romānu! Varbūt kaut kas tomēr sanāk!

— Ls pamēģināšu, — sacīju, arī piecēlos un, viegli paņēmis Aritu pie rokas, devos prom.

Sī sieviete ir brīnišķīga, nodomāju. Viņu droši varu vest pie sevis uz majam. Un viņa nāks. Manās rokās un gultā iekritīs ka negaidīta dzīves dāvana. Un arī ideja par romānu nav slikta. Varu pamēģināt. Vienīgi jāizšķiras — sižetu izdomāt vai rakstīt to, ko zinu?

TREŠA NODAĻA

1941. gada saulainā pavasara dienā astoņpadsmitgadīgais Latvijas Universitātes jurisprudences pirmā kursa students Vitolds Prancāns, nokāpis pa augstskolas malējām kāpnēm, nesteidzīgi pārgāja kanāla tiltiņam un Operas apstādījumos apsēdās uz viena no soliņiem iepretim skaistākajai Rīgas strūklakai.

Rū pīgi koptajas dobes jau bija uzziedējušas pirmās pavasara puķes, Romas viesnīca greznojās, gandrīz viscaur izraibināta sirpāmurainiem sarkaniem karogiem, pie Operas fasādes baltajām kolonnām stingri piesiets, rēgojās milzīgs darbaļaužu vadoņa Staļina portrets, bet varā kaltā apaļīgā latviešu Nāra, nez kāda iemesla dēļ nespēdama strādāt ar pilnu jaudu, no sevis spēja izspiest vienīgi sīku ūdens straumīti, tā radīdama iespaidu, ka viņa klusi raud. Varbūt par tobrīd Latvijā notiekošo. Varbūt par cilvēkiem. Varbūt vispār par visu pasauli.

Vitolds vērīgi paskatījās uz grantēto parka celiņu un, nedaudz vīlies, atkal pavērsa skatienu pret tikko elpojošo Nāru. Ņems vēl un nomirs, viņš, nedaudz satraukts, nodomāja. Un Valērija arī vēl nenāk.

Vitolds pievēra acis un ar smeldzīgām skumjām atcerējās vecāku lauku mājas Audriņu sādžas nomalē, upi, kur vasarās peldējās un makšķerēja, mežu, kur gāja sēņot un ar kaimiņu puikām spēlēja karu, nelielo kūtiņu, kur māte apkopa divas ne pārāk j)ienīgas govis un vairākas aitas, astoņus hektārus mālainu, maz- auglīgu Prancāniem piederošu zemes gabalu, kuru viņam kopā ar tēvu, no blakus mājā dzīvojošajiem Loginiem aizņemoties novājējušu zirgu, nācās, sviedriem līstot, smagi apstrādāt.

Prancāni bija vieni no nabadzīgākajām ģimenēm Audriņu pagastā.

Tēvs Kazimirs, māte Vai entīna, māsa Aldona un brāļi — Aloizs un Vitolds. Īsti latgalieši. Katoļticīgi. Strādīgi. Saticīgi un dievbijīgi.

Padomju varas atjaunošanu Latvijā tieši tādā veidā, kādā tas tika izdarīts, Prancāni apsveica un par to priecājās. Vi niem nebija ko zaudēt, bet ieguvumu juta uzreiz. Vitolds, nabadzīga latgaliešu zemnieka dēls, 1940. gada rudenī varēja iestāties universitātes Juridiskajā fakultātē, kur agrāk augstās mācību maksas dēļ to varēja atļauties tikai turīgu vecāku bērni.

Vitolds bija laimīgs. Pēc neilga laika vēl laimīgāku viņu darīja iepazīšanās ar Dabaszinātņu fakultātes studenti, tāpat no I.atgalēs uz Rīgu mācīties atbraukušo Valēriju Gabrāni. Viņa bija ne tikai glīta, sportiska un apskaužami enerģiska, bet arī gudra un pašpārliecināta meitene. Viņai gan piemita ļoti būtisks trūkums, skatoties 110 padomju varas dogmatiskajiem postulātiem un marksistiskā pasaules uzskata par ekspluatatoru sabiedrībā valdošo šķiru antagonismu. Valērija bija Rēzeknes pilsētas divu veikalu, frizētavas un divstāvu mājas īpašnieku Jev- gēņija un 1 eklas Gabrānu vienīgā meita.

1 aču tad, kad Vitolds Šo meiteni ieraudzīja, iepazinās ar viņu, sāka draudzēties un beidzot viņā iemīlējās, viņš par Va- lēnjas krasi atšķirīgo sociālo stāvokli pilnīgi aizmirsa. 1 as viņiem nekādi netraucēja bieži būt kopā, justies pacilātiem un cerīgi raudzīties nākotnē.

Pagāja apmēram vel piecpadsmit minūtes, kad beidzot Valērija steigšus pienāca pie Vitolda, sasveicinājās, apsēdās blakus, paņēma viņa roku savējā, nedaudz pievēra acis un, pagriezusi seju pret sauli, apmierināta nopūtās.

—      Cik labi, Vitold! Ls būtu gandrīz vai laimīga…

Vitolds uz viņu vērīgi paskatījās un arī tagad nejutās slikti.

—Kā tev vēl trūkst? — viņš klusi painteresējās.

—Daudzkā, - Valērija atbildēja. - Un ne tikai man vienai.

—Ko tu ar to domā?

—Mūsu pašreizējo stāvokli padomju Latvijā.

- Tavs stāvoklis ir slikts?

—     Pašlaik tas ir brīnišķīgs… Kad sēžu tev blakus un tuvumā nav neviena krievu zaldāta.

— I ev no viņiem bail?

—     Man viņi riebjas! — Valērija atklāti atbildēja. — 1 u to zini. Un riebjas visa šī ārkārtīgi stulbā, primitīvā, tikai uz ļaužu bailēm balstītā lautas vara. Bet tauta no varas ir tikpat tālu kā mēs, Vitold, no laimīgas nākotnes.

-Tā nevajag runāt, — Vitolds nopietni sacīja. — 1 as, kas pašlaik noliek Latvijā, tev nepatīk tikai tāpēc, ka padomju vara taviem vecākiem ir atņēmusi, tas ir, nacionalizējusi veikalus, frizētavu un māju. 1 u nevari būt objektīva, f evī runā šķiru naids.

—     Bet tu esi objektīvs, ja? — Valērijas balsī pazibēja tikko jaušams izsmiekls.

—     Varu apgalvot, ka jā, — Vitolds atbildēja. - Vismaz man padomju vara neko nav atsavinājusi, tāpēc uz visu notiekošo raugos, kā saka, pilnīgi neieinteresēts.

—      Tas, protams, ir labi, ka ne tu, ne tavi vecāki jaunās varas dēļ nav kļuvuši nabadzīgāki. Bet tūkstošiem citu?! Kas slikts, ja cilvēkam pieder māja, veikals, frizētava, fabrika vai kurpnieka darbnīca? Vai patiešām no tā — privātīpašuma — rodas visas šis pasaules lielākās nelaimes un sociālais ļaunums?

—      Domāju, ka ne no tā, — Vitolds lēnīgi atbildēja. — Iespējams, ka vairāk no cilvēkiem, kuriem šie privātīpašumi pieder.

—      Ps klausos, Vitold, ka tev tie boļševiki jau ir galīgi sagrozījuši galvu! - Vai erija smagi nopūtās. - Vai es esmu slikta? Vai maniem vecākiem piederošā manta mani ir darījusi ļaunu?

—     Nu ko tu runā! — Vitolds pārmetoši sacīja. — Tu esi visbrīnišķīgākais radījums pasaulē!

— 1 u to saki patiesi? — Valērija neticīgi vaicāja.

—         Patiesāk vairs nevar, — Vitolds apliecināja. — Nopietni.

Valērija lēnām pagriezās pret blakus sēdošo puisi, bez kura

viņai jau bija visai grūti iedomāties savu turpmāko dzīvi, un lūdzoši ieskatījās Vitolda atklātajā sejā.

— I u esi mans draugs? - viņa klusi vaicāja.

—     Protams! - Vitolds atbildēja. - Labi zini, ka nevienas citas meitenes man nav.

—Un negribi?

— Nē, Valērija, negribu.

—Pavisam noteikti? — meitene neatlaidās.

—Es taču teicu.

—  I ad, lūdzu, saki tālāk! - Valērija aicināja. - I u mani mīli?

—Domāju, ka jā. - Vitolds nedaudz samulsa.

—     Tikai domā vai patiesi tā ir? — Valērija kļuva neatlaidīgāka, un tas Vitoldu mazliet pārsteidza. Par mīlestību viņi tā atklāti nekad vēl nebija runājuši.

—     Patiesi, — viņš pēc ilgāka klusuma brīža pateica. - Ja vispār mīlestība ir, tad tā nekad nevar būt citāda kā vienīgi patiesa.

Valērija, nedaudz pārsteigta, atkal dziļi ieskatījās puiša acīs.

— 1 u to izlasīji kādā grāmatā vai izdomāji pats?

—Nē, Valērija, - Vitolds sacīja. - Es tā vienkārši jūtu.

Pēc tam abi klusēja. Gar Kolonādes paviljonu, skaļi rībēdams, aizbrauca tramvajs, kanālmalas zaļajā zālītē apsēdās divi krievu armijas virsnieki, bet no Oto Svarca kafejnīcas, kas arī tagad bija nacionalizēta, atskanēja tolaik ļoti populārā padomju dziesma — "Un es nezinu starp zemēm simtām, kur vēl citur cilvēks ir tik brīvs…"

—     Vitold… — meitene tramīgi paskatījās apkārt, tad vēl ciešāk saspieda puiša roku. — Vai proti glabāt noslēpumu?

—     Nezinu. — Vitolds paraustīja plecus. — Līdz šim man nekādi noslēpumi nav uzticēti.

—     Bet ja es tev uzticēšu? — Valērijai pat nedaudz iedrebējās balss. - Tu nevienam neteiksi?

—     Neteikšu, — Vitolds apsolīja. — Bet, ja tu baidies… tad labāk klusē!

—     Ja Lu man būtu svešāks, es neko neteiktu, — Valērija sacīja. — Taču tu inan esi kļuvis tuvs. Es tevi uzskatu par savu labāko draugu! Vēl vairāk! Arī es tevi mīlu un gribu vienmēr būt kopā ar tevi!

—      Tad tā arī darīsim! — Vitolds aicināja. — Vienmēr būsim kopā! Bet tagad, ja tev nekas nav iebilstams, aizbrauksim uz

Mežaparku, noslēpsimies no šis pasaules Ķīšezera biezajos kru- mos, izģērbsimies un sauļosimies, un…

Vitolds apravas.

Valērijas sejā atplauka smai ds.

—         Saki vien tālāk! - viņa aicināja. — Kas tev vēl ir padomā?

—       I u pati to zini, — Vitolds atbildēja. — Mums jau sen to vajadzēja izdarīt.

—     Gan jau… — Valērija mazliet sapņaini novilka. — Pašlaik mums jādara kas svarīgāks.

—     Varbūt es maldos, — Vitolds sacīja, — taču man šķiet, ka tas, ko mēs tur darītu… Diez vai kas svarīgāks uz šīs pasaules vēl ir.

Valērija dzidri iesmējās. Varbūt arī viņai uz brīdi tā šķita, taču tūlīt meitenes prātu atkal nomāca daudz nopietnākas domas.

—     Vitold… — viņa klusi sacīja. — Es ne velti pirmīt ieminējos par noslēpumu. Gribu, lai tu man palīdzi.

Šoreiz Valērijas noteiktajā balsī varēja saklausīt ne tikai mīļu lūgumu, bet arī stingru prasību.

—Labprāt, — Vitolds tūlīt piekrita. — Kas tev rūp?

Valērija krietnu laiciņu klusēja, it kā baidoties teikt patiesību,

tad tomēr sadūšojās, atkal cieši satvēra puiša roku.

—Man rūp 1 .atvijas nākotne, — meitene negaidīti pateica.

Vitolds pirmajā mirklī dzirdēto nemaz tā īsti nesaprata. Vismaz ne tā, kā to bija domājusi Valerija. Nevienam nebija noslēpums, ka toreiz jebkurš Latvijas iedzīvotājs, tiesa, katrs savā veidā un atbilstoši personīgajām interesēm, bija norūpējies ne tikai par savu un ģimenes likteni, bet arī par turpmāko Latvijas nākotni. Vieni to redzēja un izjuta kā neatkarīgās Latvijas Re- publikas totālu bojāeju un neatgriezenisku skaistās pagātnes pazušanu, savukārt citi uz nesen sagrautās valsts drupām saskatīja to veidojamies kā jaunu un stipru PSRS sastāvdaļu, kas tagad būs droši pasargāta no visai reālas iespējamības, ka to atkal varētu okupēt mūžsenā ienaidniece Vācija.

—     Es arī bieži domāju ne tikai par mums, — Vitolds piekrita.

— Tas ir labi, — Valērija apmierināta teica. — I aci mēs būsun ne tikai mīlētāji, bet arī cīnītāji.

Vitolds nelielā izbrīnā sarauca uzacis un nesapratnes pilns paskatījās uz blakus sēdošo meiteni. Viņa bija vidēja auguma, slaida, ģērbusies gaiši zilā pavasara mētelī, bet garos, ogļmelnos inatus daļēji noslēpusi zem tādas pašas zilas krāsas be retes.

—       Vai abi jau rīt stāsimies komjaunatnē un roku rokā cīnīsimies par sociālisma uzvaru visā pasaulē? — Vitolds mazliet ironiski vaicāja.

—Nē! — Valērija strauji papurināja galvu. - Es gribu, lai mes roku rokā, ar sirdi pie sirds kopā ar citiem sāktu cīnīties j)ar Latvijas brīvību. Par tādas Latvijas valsts atjaunošanu, kāda tā bija, pirms šeit ienāca krievi.

—Kāpēc? - Vitolds, kļuvis nopietns, dobjā balsī prasīja. — Vai tāpēc, lai tavi vecāki atkal atgūtu īpašumā abas bodes un frizētavu?

—Nē, ne tāpēc! — Valērija dusmīgi iesaucās. — Vai tev mūsu valsts nemaz nav žēl?

—Nē, — Vitolds atzinās. — 1 ā nebija laba valsts. Vismaz tā nebija laba visiem.

—Neviena valsts nevar būt laba visiem, — Valērija atgādināja. — Vienmēr būs neapmierinātie un būs slavas dziesmu dziedātāji. Bet ne par to ir runa. Ir tomēr milzīga atšķirība — vai valsts ir neatkarīga un tajā vara pieder pamatnācijai, vai arī tā ar svešas armijas palīdzību un represiju draudiem ir pievienota citai valstij, tas ir, patiesībā okupēta un te visu nosaka krievi un Maskava!

—Protams, atšķirība ir milzīga, — Vitolds piekrita. — 1 aču tas jau ir noticis fakts. Ko mēs un citi vairs te var mainīt?

—Nezinu, - Valērija godīgi atzinās. - 1 aču ir cilvēki, jaunieši… Es jau četras reizes esmu aizgājusi. Es jau tur esmu iekšā…

—Kur? — Vitolds pārsteigts iesaucās. — I u kaut ko dari slepus no manis?!

—       Tā iznāk, — Valērija pamāja ar galvu. — 1 āpēc tagad gribu, lai turpmāk mēs darbotos kopā.

—Kur? — Vitolds vēlreiz uztraucies jautāja, juzdams, ka viņu pamazām sāk pārņemt arvien pieaugošākas bailes.

— Ir radīta jauniešu apvienība… I ā saucas "Cīņas grupa Latvijas atbrīvošanai". I ās sastāvā ir gan studenti, strādnieki, skolēni, gan arī daži bijušie policisti un armijas virsnieki.

—Kas tālāk? — Vitolds ieinteresēts prasīja.

— Pēc stundas mums ir kārtējā pulcēšanās reize kāda cilvēka dzīvoklī. 1 as ir tepat netālu, Ģertrūdes ielā. Mums nepieciešami jauni dalībnieki. Jo vairāk, jo labāk! Būs lielāks spēks.

Vitolds uz meiteni paskatījās gandrīz vai ar nožēlu.

— Mīļā Valērija! — viņš klusi sacīja. — Vai nu tu esi bezgala naiva, vai arī galīgi apmuļķota! Vai tu maz esi padomājusi, kāds ārprātīgi milzīgs spēks būtu vajadzīgs, lai pašreizēja situācijā Latvija atkal atgrieztos bijušajā stāvoklī?! Kā jūs to domājat panākt? Vai tiešām tikai izplatot dažas proklamācijas un uzsau ku inus.J Ko jus vel varat, ja pirms gada neko nespēja izdarīt ne mūsu valdība, ne Ulmanis, ne tik ārkārtīgi pārslavētā Latvijas armija?! Valērija! Es tevi lūdzu — bēdz no viņiem! 1 as viss ir absolūti bezcerīgi! Naivi un muļķīgi! Jūs varat vienīgi stulbi aiziet bojā, bet iepriekšējās Latvijas labā izdarīt jau neko vairs nav iespējams! I as ir velti! Pati vēsture un čeka jūs samals sīksīkos putekļos! Vai tu to nesaproti? Neapjēdz? 1 u taču esi gudra meitene. I urklāt… Esmu pārliecināts, ka jūs visi tur esat tādi, kas savu maizīti nekad nav pelnījuši ar sviedriem klātu muguru! 1 o jums saldu vienmēr ir pienesuši turīgie vecāki! Tāpēc arī tik ļoti gribat, lai atkal pie varas nāktu buržuji un jūs no jauna kļūtu bagāti.

Valērija cieši saknieba lūpas un dusmīgi paskatījās uz Vitoldu.

— Bet tu visu turpmāko dzīvi gribi dzīvot nabadzībā un apspiestībā?

-Ne es, ne mani vecāki diez. vai vel trūcīgāki kļūs, — Vitolds sacīja. — Bet tagad arī tādiem kā mēs vismaz ir radušās kaut kādas cerības.

Valērija strauji atlaida roku un piecēlās.

—Līdz šim biju domājusi, ka mēs tomēr esam draugi, — viņa skumīgi teica. — Mums vajadzētu domāt un šo pasauli izjust vienādi. Bet… Esmu tevī ļoti vīlusies.

—Bet es tevī vēl ne, - Vitolds sacīja, uzlēca kājās un ar abām rokām stingri satvēra meitenes plecus. — Es tevi lūdzu, Va- lērij… Pal iee kopa ar mani un ne uz kādām slepenām sapulcēm neej! Bet ja nepaklausīsi un tomēr iesi… Tas būs ne tikai muļķīgi un velti. 1 u taisnā ceļā dosies pretī savai bojāejai…

Valērija spītīgi vairākkārt paraustīja plecus, skaidri demonstrēdama, ka grib pēc iespējas ātrāk tikt vaļā no Vitolda roku tvēriena.

—       Laid! — viņa pavēlēja.

—Nē! — Vitolds noteikti noskaldīja. - Es tevi nekur nelaidīšu! 1 u dzirdi? Es negribu tevi zaudēt!

—Laid! — Valērijas balss kļuva vēl uzstājīgāka. — Atlaid, vai arī tūlīt sākšu skaļi kliegt un saukšu palīgā cilvēkus!

Vitolds paklausīja. Viņš lēnām atlaida rokas un jau pēc brīža redzēja, kā meitene, ar katru soli paātrinot gaitu, drīz pazūd aiz kanālmalas apstādījumu lielajiem krūmiem.

Vitolds, smagu skumju nomākts, vēl ilgi skatījās uz parka celiņa galu, kur tik negaidīti ātri bija pazudusi Valērija, un intuitīvi nojauta, ka meiteni, kas jau bija paspējusi viņa dvēselē atstāt paliekošu vietu, nekad vairs neredzēs. Nekad vairs…

Bet tā gluži nebija. Pienāks laiks, kad viņi atkal satiksies…

Apmēram pēc nedēļas, kad viņš Valēriju nekādi nespēja sastapt universitātē, Vitolds, nelāgu priekšnojautu pārņemts, nolēma vīnu me klēt mājās. Meitene Miera ielas galā netālu 110 Brasas stacijas pie kādas pavecākas bijušās piecstāvu nama īpašnieces īrēja mazu kalpones istabiņu un parasti pēc pulksten deviņiem vakarā, kā to bija stingri noteikusi saimniece, atradās mājās.

Kad Vitolds jau gāja laukā 110 istabas, kur viņš kopš studiju sākuma dzīvoja kāda Ciekurkalna dzelzceļnieka koka namelī, negaidīti atvērās ieejas durvis un mājā ienāca divi nepazīstami vīrieši. Nekādus dokumentus neuzrādījuši, viņi Vitoldu brutāli iegrūda atpakaļ istabā, ātri to apskatīja, tad viens no viņiem,

baiļu parņemtajam puisim ar dūri viegli iesilis pa krūtīm, painteresējās:

—         Vitolds P rancans.J

—         Jā, — viņš tikko dzirdami apliecināja.

—         Students?

Vitolds piekrītoši pamāja.

—Ko tu studē?

—Jurisprudenci.

—         Gribi būt advokāts, prokurors, tiesnesis?

—Es to vēl nezinu, — Vitolds atbildēja.

—     Bel ko tu zini par "Cīņas grupu Latvijas atbrīvošanai"? — vīrietis negaidīti jautāja. — Vai pazīsti tās dalībniekus, mērķus, uzdevumus, sakarus, cīņas metodes, tās pašreizējo darbību un atrašanās vietu?

Vitold s nobāla, viņa apziņu spēji ajjdedzināja ārprātīgās bailes. 1 ās ir beigas, viņš satriekts nodomāja. 1 ik vienkārši un ātri.

—     Es par tādu cīņas grupu dzirdu pirmo reizi, — viņš ar sausu muti atbildēja. — Un, dabiski, nezinu ne tās dalībniekus, ne atrašanās vietu.

—     Ļoti žēl, — vīrietis sacīja, un izklausījās, ka Vitolda patiesā vai tēlotā nezināšana viņā tiešām izraisa līdzjūtību. — Mēs gan par viņiem un tevi zinām pietiekami daudz. 1 aču visa lielā runasana mums vēl ir priekšā! Paņem kaut kadas drēbes, varbūt arī dvieli un ziepes, jo šeit tu jau nekad vairs neatgriezīsies. 1 ū- līt ieradīsies vēl daži mūsu cilvēki un veiks dzīvokļa kratīšanu. Bet mēs brauksim uz IckšI ietu tautas komisarialu Stabu iela.

Valērija! Vitoldam kā spēcīgs elektriskās strāvas siliens ātri izskrēja caur smadzenēm. Acīmredzot viņa un pārējie naivie vai kāda fanātiska nacionālista sakūdītie Latvijas atbrīvotāji pašlaik ir arestēti, un Valērija tur ir pateikusi, ka par grupas pastāvēšanu ir darījusi zināmu arī man… 1 ās ir beigas! Ja čekisti mani nespēs apsūdzēt kā šīs grupas līdzdalībnieku, tad bargi sodīs par neziņošanu…

Pēc pusstundas Vitolds jau atradās čekas pagrabos — nelielā kamerā, kur lielā saspiestībā bija ieslodzīti divpadsmit cilvēki.

1 ur bija šausmīgi karsts. Gaiss saspiests un smags. Grūti elpot. Ārkārtīgi slāpa. No rītiem iedeva tikai vienu bleķa krūzīti ar tējai līdzīgu šķidrumu. Katru nakti kādu izsauca uz pratināšanu, un tikai retais no tās atgriezās, (i/.iski neiespaidots.

Gāja dienas un naktis, bet Vitoldu neviens neaiztika. Šķita, viņš ir pilnīgi aizmirsts. Bet Vitolds pats ne mirkli nespēja aizmirst, kur un kāpēc atrodas. Un, jo ilgāk tur atradās, jo spēcīgāk viņu pārņēma stindzinošas bailes ne tikai par savu veselību, bet ari dzīvību. Katru dienu redzēdams nežēlīgi sasistus cilvēkus, dzirdot skaļus kliedzienus un žēlus vaidus, viņu pārņēma pat atklātas šausmas. Vitolds skaidri zināja, ka ari vīnam būs jāiziet tam visam cauri un labākajā gadījumā tas būs tikai pirmais solis viņa turpmākajā moku ceļā gan Šeit Latvijā, gan vēlāk kaut kur tālu aiz polārā loka vai kādā no Sibīrijas drausmīgajam soda nometnēm.

Bet par ko? Par ko?! Vitolds jau kuro reizi iekšēji kliedza, taču neviens uz šo vienkāršo jautājumu atbildi nesniedza.

Pēc desmit dienām apmēram divos naktī uz pratināšanu beidzot izsauca arī Vitoldu. Divi krieviski runājoši sargi viņu ar liftu uzveda sestajā stāvā. Pēc tam ieveda vienā no gara gaiteņa abās pusēs esošajiem kabinetiem, uz kura durvīm rēgojās lieliem cipariem uzzīmēts skaitlis 623. 1 ā bija samērā plaša telpa, taču vienkārši iekārtota. Rakstāmgalds, daži krēsli, galda lampa. Pie vienas sienas Staļina, pie otras — Benjas portrets. Aiz rakstāmgalda sēdēja pajauns, privātās drēbēs ģērbies vīrietis, bet pie durvīm palika stāvot viens no pavadošajiem sargiem.

—Sēdies! — Cilvēks aiz galda pamāja uz blakus rakstāmgaldam novietoto krēslu.

Vil olds apsēdas un, bailēs pat arēji manāmi drebot, nodomāja: es būtu laimīgs, ja tagad pēkšņi varētu nomirt…

—       Vai krieviski saproti? — vīrietis painteresējās.

—Ļoti vāji, — Vitolds klusi atbildēja.

—Nekas, mēs varam runāt arī latviski, — vīrietis teica. -M aru sauc Jakovs Surnskis. Esmu Iekšlietu tautas komisariāta Valsts drošības pārvaldes vecākais izmeklētājs, un man tevi jānopratina sakarā ar apsūdzību apzinātā pretvalstiskā darbībā. Uz maniem jautājumiem Iūd 7.u atbildēt skaidri un patiesi! Ja mēģināsi melot vai citādi slēpt patiesību, mēs to tāpat no tevis dabūsim laukā, taču tādā gadījumā nāksies tevi izlaist cauri gaļas maļamajai mašīnai…

Vitolds asi nodrebēja, zemu nolieca galvu un atkal nodomāja: kaut es vairs nebūtu dzīvs…

Vitolds bija liela, spēcīga auguma īpašnieks, jau no visagrākajām jaunības dienām fiziski norūdījies smagos lauku darbos un vēlāk nekādi nespēja ne saprast, ne pats sev izskaidrot, kāpēc viņu toreiz bija pārņēmušas tik baigas, gandrīz vai paralizējošas bailes. Pirmajā mirklī atbilde varētu šķist gauži vienkārša — vai pasaulē maz atrastos kaut viens cilvēks, kas neizjustu bailes no mežonīgas spīdzināšanas?! Bet te vēl jaucās klāt domas par Valēriju, vecākiem un māsu, par savu nevainīgumu, par pēkšņo atrašanos no ierastās, mierīgās un savā ziņā pat skaistās vides absolūti svešā un naidīgā pasaulē, par to, ka atrodies brutālu un ļoti cietsirdīgu cilvēku varā un tev nav ne mazāko izredžu šo situāciju mainīt. Iespējams, tu ar savām atbildēm un izturēšanos varēsi kaut nedaudz atvieglot vienīgi savu šābrīža stāvokli.

Kad izmeklētājs Jakovs Sumskis bija noskaidrojis Vitolda personību, dzīvesvietu, nodarbošanos un sociālo stāvokli, viņš taujāja tālāk:

-Vai pazīsti Valēriju Gabrani?

Vitolds, uzreiz saprazdams, ka to noliegt būtu muļķīgi, atbildēja:

—          Jā, es viņu pazīstu.

—Kādā sakarā tu viņu pazīsti?

—          Mēs iepazināmies pagājušā gada rudenī universitātē.

— 1 u zināji, ka viņa nāk no Rēzeknes buržuju ģimenes?

—          Nē. Es tikai zināju, ka viņa nāk no Dabaszinātņu fakultātes.

—Bet vēlāk?

-Es par viņas vecākiem neinteresējos.

—          Vajadzēja gan.

—          Varbūt. Taču mīlestība… I ā skāra tikai mūs.

— 1 u vīnu mīlēji?

-Jā.

—          Satikālics bieži?

—          Vispār — jā.

—          Vai naktis arī pavadījāt kopā?

-Nē.

—     Ko tev Valērija stāstīja par "Cīņas grupas Latvijas atbrīvošanai" mērķiem un darbību?

—Neko.

—     Vai viņa tev darīja zināmu, ka arī pati ir aktīva šīs pretval- stiskās organizācijas dalībniece?

—          Nē. "

—          1 u to nezināji?

-Nē.

—Patiešām?

—     Es jums saku taisnību. Valērija nav tā meitene, kura ļoti gribētu nodarboties ar kaut ko aizliegtu. Viņu interesēja galvenokārt bioloģija. Paču, ja viņa kādā veidā tomēr ir saistīta ar šo grupu, tad tas droši vien ir iznācis nejauši vai arī kāds viņu to ir piespiedis darīt.

Jakovs Sumskis lēnām piecēlās, apgāja apkārt rakstāmgaldam un draudīgi nostājās Vitolda priekšā.

—     Bet es tevi tūlīt piespiedīšu pateikt visu patiesību! — viņš izkliedza un no visa spēka trieca dūri Vitolda sejā. Sitiens bija tik spēcīgs, ka Vitolds ar visu krēslu tūlīt nokrita uz grīdas. Nākamajā mirklī pie viņa pienāca līdz tam pie durvīm mierīgi stāvošais sargs un sāka uz grīdas gulošo pratināmo nežēlīgi spār dīt kājām. Vitolds vairāk instinktīvi nekā ajjzināti mēģināja no smagajiem sitieniem kaut kā izvairīties. Viņš visādi locījās, sarāvās čokurā, ar rokām centās pasargāt galvu, taču tas maz līdzēja. Spērieni sāpīgi trāpīja gan muguru, gan kājas, krūtis, kaklu un seju. No deguna un pārsistās pieres plūda asinis, tās noklāja visu viņa seju, un Vitolds izskatījās gan stipri atbaidošs, gan tajā pašā laikā arī līdzcietību izraisošs. I aču diez vai tikai tāpēc izmeklētājs lika pārtraukt spārdīšanu, iedeva netīru lupatu, ai ko noslaucīt seju, un a tkal pavēlēja apsēsties uz krēsla.

—     Redzi, Prancān, tā bija tikai tāda neliela iesildīšanās, — Sumskis sacīja. — Ja arī tagad negribēsi teikt patiesību un visā atzīties, tūlīt brauksim lejā uz pagrabu, un speciālajā nopratināšanas kamerā tu raudādams nožēlosi, ka vispār esi piedzimis!

Savādā kārtā bailes bija pazudušas. I oties tagad visu Vi- tolda ķermeni un prātu piepildīja vienīgi milzīga, sveloša sāpe…

—     Nu tad sākam no jauna! — Sumskis uzaicināja. -Vai zināji, ka Valērija Gabrāne darbojas nelegālās "Cīņas grupas Latvijas atbrīvošanai" sastāvā?

—     Jā, zināju, — Vitolds apliecināja, labi saprazdams, ka līdz ar šo atzīšanos viņš paraksta nāves spriedumu gan sev, gan Valērijai. Taču viņš vairs nevēlējās, lai atkal tiktu spārdīts vai atrastos speciālajā spīdzināšanas kamerā, par kuru jau ne reizi vien bija dzirdējis visšausmīgākos stāstus…

Piedod, Valērija, viņš domās lūdza. Es tevi centos glābt, bet viņi ir stiprāki. Un galu galā es tagad šeit atrodos un sāpēs smilkstu tikai tevis dēl…

—Kā tu to zināji?

—         Valērija pateica.

—         Vai viņa nosauca arī citus grupas dalībniekus?

—         Nē, nevienu.

—         Vai vina tev darīja zināmu grupas pulcēšanās vietu?

—         Tikai aptuveni. Kaut kur Gertrūdes ielā.

—     Vai Vai ērija Gabrāne grupas darb ībā mēģināja iesaistīt ari tevi?

-Jā. Mēģināja…

— 1 u piekriti?

-Nē.

—Kāpēc?

—     īsti nezinu, — Vitolds tikko manāmi paraustīja sāpošos plecus un vēlreiz ar netīro lupatu, uz kuras bija labi saskatāmi iepriekšējo pratināmo asins traipi, noslaucīja no pieres 1111 deguna joprojām tekošo dzīvības sulu…

—     Bet tagad, Smurguli, atbildi vel patiesāk nekā pirmīt! — Sumskis uzsauca. — Ja tu zināji par šādas bīstamas pretval- stiskas organizācijas pastāvēšanu… Ja zināji, ka tajā darbojas arī Valērija Gabrāne, kāpēc to tūlīt nedarīji zināmu valsts drošības orgāniem?

Vitolds ilgi klusēja. Tātad tā arī notiks - mani tiesās un droši vien arī nošaus par neziņošanu… Bet kā es par Valēriju varēju ziņot, ja viņu mīlēju?!

—       Atbildi! — Sumskis uzsauca.

—       Jums to vajadzētu saprast… - Vitolds kl usi sacīja. - Va- Ierija galu galā bija mana meitene…

Sumskis indīgi iesmējās.

—Ak, tad mīlestība, ko? Kā divi nevainīgi balodīši parkā uz soliņa vai mīkstā gultiņā! Bet pašlaik, kad notiek tik krasi vēsturiski pagriezieni, kad katru dienu valstī risinās kard ināli revolucionāri pārkārtojumi, mīlestībai nav vietas! Mums visiem šodien ir jādzīvo ar naidu pret strādnieku un zemnieku apspiedējiem, pret mūsu šķiras nāvīgākajiem ienaidniekiem - buržujiem un kapitālistiem! Bet ko dari tu? I ā vietā, lai ar visu jaunības degsmi un revolucionārās pārliecības spēku cīnītos pret tautas ienaidniekiem, tu kaut kādai tur buržuju mamzelei spaidi pupus!

Nez kā šī pratināšana turpinātos un kā vispār izveidotos Vitolda Prancāna turpmākais liktenis, ja pēkšņi skaļi neatvērtos kabineta dun'is un tajās neparādītos pats varenais NKVD komisārs Alfons Noviks…

CETURTĀ NODALA

>

Mēs ar Aritu nesteidzoties šķērsojām Doma laukumu un pa šauro Šķūņu ielu devāmies Vecrīgas virzienā. Ik uz soļa kļuva redzami lieli greznu veikalu skatlogi, ar bieziem aizkariem aizklātas kazino stikla sienas, dārgu marku automašīnas un dažādās valodās runājoši raibi ģērbti ļaudis.

Diez vai ko tādu toreiz varēja paredzēt tie kvēlie revolucionāri, savām vājprātīgajām pasaules pārveidošanas idejām apmātie boļševiki, Maskavas varasvīri un to vietējie pielīdēji, kad 1940. gada vasarā uz mūžīgiem laidiem šeit nodibināja padomju varu. Un droši vien arī ne pat pirmie 1988. gada mūsu Atmodas aizsācēji. Diez vai…

-Vai jums patīk šodienas Rīga? — Anta painteresējās.

—Pat ļoti. Nezinu, vai tā atgādina Parīzi, bet šī vietiņa mūsu pasaules maliņā patiešām ir jauka.

—       Jūs esat rīdzinieks?

—       Jā, — es atbildēju. — Atšķirībā no citiem, kuri lepni apgalvo, ka viņu saknes, tāpat kā gandrīz vai katram latvietim, ir laukos, es nāku tepat no Pārdaugavas, no kādreizējā Iļģuciema smilšainajām ieliņām, kuras kā krāsainas bērnu bilžu grāmatas bija izraibinātas nelieliem vienstāva koka namiņiem, 110 tuvējā lidostā bieži dzirdamas lidmašīnu rūkoņas, no Spilves pļavu vēja smaržām, no Rātsupītes lēni plūstošā ūdens, no Kleistu meža, no vecās Baltās ielas skolas, no Nordeķu muižas lielā parka, no bijušā kinoteātra Dzinlarpils tuvākās apkārtnes un pirmo randiņu vietas Buļļu un Dzirciema ielas krustojumā. 1 ur blakus varenam ozolam, it kā paslēpies zem tā kuplajiem zariem, stāvēja vecs avīžu kiosks, ielas pretējā pusē līdz vēlai naktij

trokšņoja Iļģuciema slavenākais krogs Amcriķanķa, bet netālu no tā vasarās tika novietots saldējuma pārdošanas galds. Mēs, Iļģuciema puikas, tur pirmo reizi mūžā sarunājām satikties ar savām pirmajām mīlestībām…

—     Ļoti romantiski, — Arita teica. — Tagad jāsarunā satikšanās dārgos restorānos, vai ne?

—     Nē, kāpēc? — es iesmējos. -Tur visretāk. Man joprojām ar sievietēm tīk iepazīties draugu ballītēs un norunāt satikšanos uz kāda ielas stūra.

— I ā, kā šodien iepazināmies mēs? — Anta jautāja.

—        Apmēram. Vai tad nebija jauki?

—Protams, — Arita piekrita. — 1 ik negaidīti.

—     Viss sliktais, labais, traģiskais un skaistais mūsu dzīvē vienmēr atnāk negaidīti, — es prātoju. — Vienīgi nezinu, kāpēc tieši tā.

—     Vai no mūsu iepazīšanās lakta varētu izrietēt arī kas nepatīkams? — Anta nopietni prasīja.

—Nezinu. — Paraustīju plecus. — Visticamāk, ka ne.

—        Un tomēr kaut kādas šaubas jums paliek?

—     Es par to nedomāju, — sacīju. — Pašlaik jūtos labi. Spīd saule, ir jauka vasaras diena, un man blakus iet skaista sieviete! Ko viens nabaga vīrietis varētu vēl labāku vēlēties?

Arita dzidri iesmējās.

—     Es gan nedomāju, ka sieviete vīrietim vienmēr ir tas labākais, ko dzīve var piedāvāt! - viņa negaidīti sacīja.

—     Patiešām, ne vienmēr, — es piekritu. — Tur jums ir taisnība. Parasti viss saiet grīstē pēc tam, kad sieviete un vīrietis kļūst tuvi. Bet mēs pagaidām viens no otra vēl atrodamies ļoti tālu.

— 1 as jūs iepriecina?

—        Nē, Arita! Tas vairāk apbēdina.

—    Jebkuras attiecības vienā mirklī var kļūt gan sliktākas, gan labākas, — Arita atgādināja.

—Droši vien, — es piekritu. — Kādi ir jūsu šodienas plāni?

—        Nekas vēl nav izdomāts.

—        Varbūt aizlaižam uz Jūrmalu?

—      Ko mēs tur darīsim? Ja sagribēsim sauļoties vai peldēties… Jums peldbikses ir līdzi? — Arita jautāja. — Nu, redziet! Man

arī nav. 1 āpēc šo dienu mums acīmredzot tomēr nāksies pavadīt tik pierastajos Rīgas putekļos.

—      Mēs jau varētu nolīst kaut kur dziļāk kāļjās un sauļoties kaili, — es liku priekšā.

—      Nu nē! — Arita smaidot pakratīja galvu. — Es skalos, jūs esat labi īeskrējies, neko teikt! I aču šādam atpūtas variantam tas tomēr būtu tā kā nedaudz par agru.

—      Iespējams, — piekrītoši pamāju ar galvu. — Tad izdomāsim ko citu!

Pārgājuši pāri Līvu laukumam, mēs iegājām kafejnīcā Nostalģija un izdzērām divas glāzes sausā Mārtiņi. I ad, šķērsojuši Vai nu iel u un Aspazijas bulvāri, iegājām Kolonādes restorāna, kur viss bija ellīgi dārgs, ātri izdzērām pa glāzītei Camus konjaka un pa Brīvības ielu turpinājām iet uz priekšu.

Kurp mēs gājām, es nezinu. Vienkārši, gvelzdami visādus niekus, turpinājām iet uz priekšu, nedomādami, kurp mūs aizvedīs šis ceļš. I as nemaz nebija slikti. Kāpēc lieki lauzīt galvu par to, ko nezinām?

Kad nonācām līdz Brīvības un Stabu ielas krustojumam, es apstājos un paraudzījos uz bijušo stūra māju. 1 agad tā izskatījās noplukuši, netīra un vairāk līdzinājās pamestam bezsaimnieka namam, nevis ietekmīgai valsts drošības iestādei.

—      Savādi, — es domīgi sacīju. — Rīgas Centrālcietums, prefektūra, Reimersa ielas ēka un šī te… Lai kādas varas Latvijā ir pastāvējušas, visi šīs celtnes izmantojuši vieniem un tiem pašiem mērķiem… Cilvēku ieslodzīšanai, dažādu veidu pratināšanai, spīdzināšanai un sodīšanai.

—  I ikai daļēji, — Arita iebilda. — Piemēram, šī stūra māja divdesmitā gadsimta sākumā tika uzcelta un darbojās kā dārga viesnīca. Trīsdesmitajos gados tur ievācās Ulmaņa mīlulis Alfrēds Bērziņš ar savu Sabiedrisko lielu ministriju, kuru tikai nedaudz varētu pieskaitīt pie represīvajām iestādēm. I ad nāca krievi, Noviks un bēdīgi slavenais Baigais gads. Vācu laikā te atradās tāda kā skola, kā pusaudžu kopmītne. Bija arī dzīvokļi. Enkāvedešņiki kā savās vecajās, jau labi pazīstamajās mājās šeit alkal ievācās tūlīt pēc ienākšanas Rīgā 1944. gada rudenī.

—       Vai arī kāds no jūsu dzimtas šeit bijis ieslodzīts? — es painteresējos.

—       Jā, — Arita apstiprināja. — Vectēvs.

—Bet man — tēvs, — es teicu.

—       Un kā?

—Nē, nekas. Nekādi moku ceļi viņam šeit nebija jāiziet. Ļoti rets gadījums. Vācu laikā tēvs strādāja Iļģuciema alus fabrikā par grāmatvedi, un kāds no viņa kolēģiem tūlīt pēc krievu ienākšanas skrēja čekistiem paziņot, ka Navarskis uzticīgi kalpojis vācu okupācijas režīmam. I aču drīz fabrikas strādnieki uzrakstīja kolektīvu vēstuli, tolaik arī ļoti rets gadījums, ka viss noticis tieši otrādi — kad I 944. gada vasaras beigās vācieši turpat vai visu Rīgas rūpnīcu iekārtas demontēja un veda prom uz Vāciju, Iļģuciema alus fabrikas strādnieki to nepieļāva un ražošanas iekārtu lielāko daļu noslēpa vai citādi pasargāja no izlaupīšanas. Viens no šo darbu iniciatoriem un aktīvākajiem dalībniekiem bija tieši mans tēvs. Viņu atbrīvoja.

—Bet mans vectēvs te aizgāja bojā, — Anta sacīja.

—Ps zinu desmitiem dramatisku un ļoti traģisku notikumu, — es teicu. — Z.inu arī, kas tur kādreiz noticis ar bijušo Juridiskās fakultātes studentu Vitoldu Prancānu un viņa meiteni Valēriju.

I as ir skumjš un baigi drūms stāsts par kāda cilvēka nodevību, bailēm, neuzticību un beigu beigās arī pretīgu nelietību…

1 agad diemžēl nelietību notiek ne mazāk, — Anta atgādināja.

—  1 ā ir, — es piekritu. — Vienīgi šodien cilvēku nodevībai un nelietībai ne vienmēr ir tik traģiskas sekas kā agrāk. Ps bieži esmu domājis par to, kādēļ pēc neatkarības atgūšanas mūsu vai- rāku sasaukumu Saeimas strādā vaji, neproduktīvi, tik ārkārtīgi uzkrītoši par sliktu savai tautai… Un beigu beigās izdomāju, ka viens no iemesliem varētu būt ēkas ārkārtīgi sliktā aura. Tas taču kādreiz bija Bruņinieku nams, kur uz sapulcēm pulcējās reakcionārie vācu muižnieki un baroni. Vini tur pieņēma lēmumus latviešiem par ļaunu. 1919. gada ziemā tur iemitinājās Stučkas valdība, kas tāpat latviešu tautai darīja tikai sliktu. Pēc Otrā pasaules kara tur daudzko noteica LPSR Augstākā

Padome, kas arī rīkojās pret savas tautas patiesajām interesēm. I aču visbaigākais ir fakts, ko ne visu padomju laiku, ne arī pašreizējās atjaunotās Latvijas Republikas laikā neviens un nekur nav izpaudis pat ar pušplēstu vārdu! Bet šis fakts ir tāds, ka tur vācu okupācijas laikā atradās augstākā SS un policijas vadītāja Ostlandē un Ziemeļkrievijā, SS obergrupenfīrera, ieroču SS un vācu policijas ģenerāļa Prīdnha Jekelna galvenais štābs! Un tieši tur izstrādāti visi drausmīgie plāni un organizēta to izpilde gan 30 000 Latvijas ebreju pilsoņu noslepkavošanai 1941. gada 30. novembrī un 8. decembrī, gan visi pārējie noziegumi pret latviešu, krievu, ebreju un baltkrievu tautu, visas masveida represijas un tūkstošiem cilvēku iznīcināšana! Kā jūs domājat, Arita, vai no tā visa nama sienās, grīdā, mēbelēs un gaisā nekas nav palicis? Vai tas viss ir izgaisis un pazudis kā nebijis? Vai tomēr kaut kas ir palicis un tieši tāpēc mūsu Saeima ar savu slikto darbu visu valsts iestāžu un sabiedrisko organizāciju reitinga tabulās vienmēr atrodas pēdējā vietā?

—       Varbūt, — Anta domīgi sacīja. — Ps no šāda viedokļa ne- kad par to neesmu domājusi. Man pietiek ar savām problēmām.

1 urpinājām iet, joprojām viens otram nejautādami, uz kurieni. Acīmredzot tas mums arvien vēl bija vienalga.

Tikuši līdz Tallinas ielai, nogriezāmies pa labi, un pēc neilga laika Anta apstājās kāda liela piecstāvu nama priekšā.

— I e es dzīvoju, — viņa sacīja. — Sīs mājas piektajā stāvā ir mans dzīvoklis, bet bēniņos atrodas darbnīca.

—Ļoti jauki, — es teicu. - Vai šīs majas vēsturi zināt?

-Nē.

—       Ar mājām ir tāpat kā ar cilvēkiem, — es teicu. — Katrai sava biogrāfija, visdažādākie noslēpumi…

Anta dažus brīžus domīgi klusēja, tad pasmaidīja un viegli pamāja ar roku.

—Nāciet! — viņa aicināja. — Uzkāpsim augšā, pasēdēsim, papļāpāsim… Man gribas arī kaut ko vēl iedzert.

—       Tad vispirms vajadzēja ieiet veikalā.

—       Tas nav vajadzīgs, - Arita teica. - Man mājās ir viss, kas tādās reizēs nepieciešams.

Piegājis pie ieejas durvīm, es apstājos.

—Atvainojos, Arit, — mazliet neveikli sacīju, — bet savas rūgtās dzīves pieredzes dēļ… Vai mēs tur būsim vieni? Jūs neesat precējusies?

— Esmu, - Arita sacīja. - Taču jau divus gadus dzīvojam atsevišķi.

—Bērnu nav?

—       Ir. Pašlaik atrodas laukos pie vecākiem.

— 1 ur tagad varētu būt vienreizēji labi, — es teicu. — Ziedošas pļavas un smaržojošs siens…

— Nekas, Leon! — Arita iesmējās un atvēra smagās ieejas durvis. — Mums arī šeit nebūs slikti…

Droši vien, lēnām aiz viņas kāpdams uz piekto stāvu, nodomāju. Būt divatā ar tik valdzinošu un pikanti ģērbtu sievieti ir gandrīz vai katra vīrieša saldākais sapnis. Un es būtu pēdējais muļķis, ja šādu izdevību laistu garām.

Iegājis mākslinieces mājoklī, jutos nedaudz pārsteigts. 1 as bija liels, ar labu gaumi, dārgām mēbelēm un dažādiem mākslas priekšmetiem izdaiļots četristabu dzīvoklis, kur katra lieta atradās tieši tai vispiemērotākajā vietā un atgādināja nevis parastas gleznotājas mītni, bet gan tik bieži Privātajā Dzīvē un citos žurnālos redzēto latviešu jaunbagātnieku savrupmāju pārbagāto iekārtojumu.

— Nav slikti, — pēc Aritas uzaicinājuma apsēdies mīkstā atpūtas krēslā, es atklāti nopriecājos. Tad vērīgi noskatīju pašu dzīvokļa saimnieci. Arita pārsteidzoši ideāli atbilda tam sievietes tēlam (pagaidām vismaz izskata ziņā), kāds man vienmēr bija paticis, valdzinājis un seksuāli satraucis. Savas sievietes meklējumos būdams visai izvēlīgs, tādas kā Anta biju sastapis samērā reti. Ps vēlreiz apmierināti pasmaidīju un varbūt netaktiski painteresējos:

-Tu esi bagata?

— Nezinu, vai tā varētu apgalvot, — Anta atbildēja. — Taču noteikti zinu, ka nabaga neesmu.

—Kolosāla sajūta, vai ne?

-Ja, nav slikta, — Arita piekrita. — Lai gan studiju gados esmu dzīvojusi gan kopmītnē, gan īrējusi mazu istabiņu pie sko- pas saimnieces.

—         1 u nāc no laukiem?

—Mani vecāki tur dzīvo joprojām.

—Un pa vasaru bērni, vai ne?

—Ls jau teicu.

—         Tāl u no Rīgas?

—Nē. I ukuma rajonā.

—Ko viņi dara?

—     Nodarbojas ar graudkopību. Vismaz katru gadu ir kaut kādi reāli ienākumi.

—Un tu pati? Vai pārtiec tikai no glezniecības?

—     To var atjauties tikai nedaudzi. 1 abaka, Anmanis, Zem- zans… Vēl daži. Man palīdz vīrs. I -ai gan jau vairākus gadus esam šķīrušies… Nu tā, pagaidām vēl neoficiāli, taču joprojām uzturam diezgan draudzīgas attiecības. Bet šo dzīvokli un iekārtojumu man pirmajā Latvijas brīvības gadā nopirka un iekārtoja vectēva jaunākā māsa. Viņa dzīvo ASV, Čikāgā.

—Nav slikti, ja ir tik dāsna radiniece.

—     Viņa man jau Atmodas pirmajos gados, kad sākām daudz biežāk sarakstīties un pat sazvanīties, palūdza uzgleznot viņas brāļa, tā paša vectēva, kuru nomocīja čekisti, portretu. Pēc vecā albumā atrastas fotogrāfijas es viņu arī uzgleznoju. I antei ļoti patika, un par šo darbu vīna man labi samaksāja. Pats redzi, kā.

-Vi ņa to ir novērtējusi, kā šodien starptautiskajas izsolēs tiek vērtēti Pikaso, Dalī vai Rembranta darbi. Ne mazāk par miljonu, vai ne?

—     Apmēram. Bet ne jau nauda ir galvenais. Kādā naudā tu vari novērtēt cilvēka dvēseles labestību? Kādā — mīlestību? Kādā — sāpes, kāda — izmisumu par tuva cilvēka bojāeju? 1 u domā — tie vēl atlikušie daži tūkstoši veco ļaužu, kuri pašlaik mīt dažādās pasaules malās, šausmīgi pārdzīvoja, ka iebrukušie krievi toreiz viņiem atņēma namus, fabrikas, dzirnavas, veikalus un citus īpašumus? Nē! /.ēl jau, protams, bija, ko nu par to, taču tas vēl nekļuva par viņu dzīves lielāko traģēd iju. īstā traģēdija sākās pēc tam, kad viņi apzinājās, ka tā ir prasta laupīšana, vardarbība un liela netaisnība. Un normālam prātam pilnīgi neaptveramais: tikai tāpēc, ka kaut kas pieder, cilvēku var bargi sodīt un pat bez jebkādas tiesas fiziski iznīcināt! 1 ā- pēc arī šie vecie cilvēki tik ļoti cenšas mums palīdzēt — kā atsevišķām personām, tā valstij.

—          Nu jau vairs ne tik ļoti.

—     Man šķiet, arī viņi ir stipri vīlušies, ka Latvija attīstās ne gluži tā, kā mēs to bijām iedomājušies agrāk.

—          Par ko tavu vectēvu arestēja?

—     Kā jau teicu, mēs dzīvojām laukos. Par ko toreiz pēckara gados latviešu zemniekus visbiežāk arestēja un 1949. gadā izsūtīja uz Sibīriju? Galvenokārt par tā saucamo bandītu atbalstīšanu. Bet daudzos gadījumos zemniekam nebija vispār nekādas izvēles iespējas! Mājā ienāca bruņoti vīri un pieprasīja gan ēdienu un pajumti, gan nereti arī paslēpt kādu ievainoto.

—          Vai tavs vectēvs tikai kādu slēpa vai arī pats darbojās mežā?

—     I tā, i tā. I e mežā, te mājās. 1 ā toreiz rīkojās daudzi. Bet viņu kāds nodeva. Starp citu, čeka gandrīz vai visus nacionālos partizānus laika gaitā arestēja, pateicoties provokatoriem, slepenajiem aģentiem un nodevējiem. Bet mēs, piederīgie, zinām, tiesa, nepilnīgi, taču zinām, kas vectēvu un pārējos viņa grupas dalībniekus nodeva. 1 o izdarīja cilvēks, kas bija veiksmīgi iefil- trējies viņu vidū. Mēs zinām tikai šī nodevēja segvārdu — S/u- denls. 1 aču ceram kādreiz uzzināt visu patiesību.

1 u to vari uzzināt tūlīt, — es pateicu.

Ai "īta plati iepleta acis un ļoti pārsteigta nenovērsa skatu no manis.

-Ko tu, Leon, zini? — Vi ņai manāmi īedrebejas balss.

—     Ps zinu cilvēku, kas toreiz slēpās aiz segvārda Student:s, — atbildēju. — Bet tev to pateikšu vēlāk. Mazliet pagaidi. Kā sauca tavu vectēvu?

—          1 ālis Grīns.

—Kāds ir tavs uzvārds?

— 1 āds pats. Grīna.

—          Pēc apprecēšanās uzvārdu nemainīji?

-Nē.

—Kāpēc?

—      Arita Grīna tomēr skan labāk nekā Arita Ķirbis.

— Tik tiešām, — es piekritu. — Bet vēlreiz par tavu vectēvu. M an šķiet, čeka tapai visus mežus butu iztīrījusi arī bez jebkādās savu aģentu īefiltrēšanas partizānu vidū. Cik ilgi viņi vēl spētu noturēties?

— Nezinu. Bet nodot otru cilvēku tomēr ir ārkārtīgi zemiski, — Anta noteica, aizgāja uz citu istabu un drīz atgriezās ar Hcnnesy konjaka pudeli un žāvētu plūmju paciņu. Pēc tam sameklēja glāzes, plūmes izbēra uz neliela rozā šķīvīša, bet pati apsēdās man iepretim. Viņas jau tā pārāk īsie svārciņi strauji uzrāvās vēl augstāk, atsegdami sievietes slaido kāju erotisko valdzinājumu visā to pikantajā pievilcībā. Un ne tikai. Ps vēl ilgi nespēju atraut skatienu no šī sievišķīgā daiļuma izpausmes. I ā vien gribējās tūlīt traukties augšā, nokrist sievietes priekšā uz ceļiem un galvu atspiest viņas tik ārprātīgi pievilcīgajā klēpī…

—Aizmirsīsim uz brīdi vectēva likteni un atgriezīsimies pie tavas neveiksmīgās laulības. Kurš kuru nodeva? — es prasīju, tikai ar lielām grūtībām beidzot tomēr atraudams skatienu no sievietes tik krāšņi atsegto kāju augšdaļas, un paskatījos uz viņas ne mazāk pievilcīgo seju. - Es domāju tevi un tavu vīru.

—Mēs viens otru nenodevām, — Anta atbildēja. — Mēs vienkārši draudzīgi izšķīrāmies.

—Kaut kādam iemeslam taču vajadzēja būt.

Arita paskatījās uz mani un pasmaidīja.

— Kā mēs gluži nemanot, to pat neapliecinājuši ar tradicionālo skūpstu, esam pārgājuši uz tu, tā arī daudzās ģimenēs pamazām, it kā nemanāmi iestājas atsvešināšanās, skaidri jūtams atsalums un kvēla vēlēšanās otru savā tuvumā vairs neredzēt. Vismaz ne katru dienu.

—Tas tomēr ne vienmēr ir tik vienkārši, — es teicu. — Atsalumu un vēlēšanos otru neredzēt parasti rada kāds nopietns iemesls.

-Varbūt, - A rīta domīgi piekrita un ātri izdzēra savu glāzi. — Bet, dārgo ciemiņ, kā ir ar tevi? 1 u esi precējies un, kā

vīriešu lielākā daļa, negribi laist garām pagadījušos izdevību piekrāpt sievu?

—     Gandrīz vai uzminēji, — arī es, iztukšodams glāzīti, sacīju. — Es patiešām šādu izdevību laist garām negribētu. I aču bez jebkādas krāpšanas! Mana laulība droši vien ir izjukusi daudz agrāk par tavējo.

—        Patiešām?

-Vai tas kāds brīnums? Parasta ikdienas situācija.

—     Es gan tā neteiktu, - Arita iebilda. - Ja atļauts zināt, kā- pēc izšķīrāties?

—     Kas tur ko slēpt, — sacīju. — Viņa iemīlējās un aizgāja dzīvot pie cita.

— I ātacl tu viņai biji slikts?

—     Acīmredzot. Taču daudzas sievas nepārstāj mīlēt arī sl.k- tos. Pierod vai samierinās.

-Ja tā, tad tur no mīlestības vairs nav ne vēsts, - Arita pateica.

—     Un labi vien ir, - es sacīju. - Vai mīlestība daudzus ir darījusi laimīgus?

-Tu par to šaubies?

—        Nē, — atbildēju. — Es to zinu.

—Ko tu zini?

—     Visrūgtāko patiesību, — sacīju. — Mīlestība ir jebkura cilvēka dzīves lielākā nelaime.

—        Es skatos, Leon, tev sieva ir pamatīgi ieriebusi, — Anta teica.

—     Ne sevišķi, — noraidoši pakratīju galvu. — Ps to vienkārši nebiju pelnījis.

—     Mēs visi esam pelnījuši ko labāku, - Anta skumīgi sacīja. - Bērni ir pie viņas?

—Mums nebija bērnu, — es pateicu.

Arita nelielā izbrīnā iepleta jau tā lielās acis.

—Kā tad tā?

—        Es negribēju.

—     Kāpēc? — Arita, joprojām pārsteigta, iesaucās. - 1 u bērnus nevēlējies apzināti?

-Jā.

—Kādēļ?

—Ant… — es lēnīgi sacīju. — Kad tu paņem rokās molbertu, krāsas un pindzeles… Kad mālē gleznu vai radi citu mākslas darbu, tu vienmēr apzinies, kāpēc to dari? Varbūt ne katrreiz, taču bieži kaut siivas zemapziņas līmenī tu vēlies, lai radītais darbs būtu mūžīgs. Un nav izslēgts, ka tā tas var arī notikt. Bet kā ir ar mums? Kā ir ar mušu bērniem? M es tacu zinām, ka mūsu radītā dzīvība agrāk vai vēlāk aizies bojā. 1 ad kāpēc, Arit?

Vi ņa ilgi klusēja. Ps atkal piepildīju glāzes. Izdzeram. Uzkodām dažas žāvētas plūmes un nopietni viens uz otru paskatījāmies. Grūti pateikt, ko viņa par mani tobrīd domāja, taču cerēju, ka neko tik sliktu, lai mana vēlēšanās ar viņu pārgulēt izkūpētu kā tikko izsmēķētās cigaretes dūmi.

—Liekas, tu esi pārāk pragmatisks, — Anta bēdīgi secināja. — 1 aču bērns nerodas mūsu prāta darbības rezultātā, bet gan instinktu, jūtu, apzinātu vēlmju un mīlestības dēl!

-Nu ne! - es iesmējos. - Sādu secinājumu var izteikt vienīgi dzejniece. Varbūt arī jebkura cita vairāk vai mazāk romantiski noskaņota dāma.

—Nez vai visam, kas notiek ar mums, vienmēr vajadzētu meklēt kādu racionālu izskaidrojumu, — Arita sacīja. — Ļaužu lielākais vairums vienkārši dzīvo, par šīm problēmām ne reizi pat neiedomājoties.

— Bet dažreiz nemaz nebūtu slikti arī padomāt, — es teicu. — Zini, Ant, es pats sev dažreiz šķietu diezgan stulbs. Nē, pavisam nopietni! Ls daudzko nesaprotu. Nekad pilnībā neesmu spējis izprast sievietes. I aču tas galu galā varbūt ir pat labi. Kāpēc man viņas vajadzētu saprast un mēģināt izdibināt būtību, ja nekādi nevaru izprast Cilvēka dzīvei daudz svarīgākas norises. Piemēram, kāpēc cilvēks tik bieži nespēj apvaldīt naidu, dusmas, greizsirdību, seksuālo tieksmi? Kāpēc cilvēks bez īpašas vajadzības tik bieži ir vardarbīgs? Piemēram, bijušie pēckara mežavīri tagad sevi dēvē par Latvijas brīvības cīnītājiem, un viņiem tiek piedoti visi bijušie grēki. Ls nesaku, ka tas ir slikti. Ps saku, ka tas nav ne taisnīgi, ne godīgi. Vai esi ievērojusi, ka, i/.rādās, visa mūsu radošā inteliģence padomju laikā ir bijusi, gan it kā slēptā veidā, opozīcijā varai! Var jau būt. Vai mēs varam zināt, ko katrs toreiz īstenībā domājis, rakstot dižus, padomju iekārtu slavinošus romānus, gleznojot darba varoņus, dzejojot par brīvību Padomju Savienībā vai sacerot simfonijas un kantātes, veltītas boļševiku revolūcijas vadoņiem. M an tas viss tomēr atgādina lētu liekulības tirgu, kur, kā jau bazārā, cilvēki ar savu izdomāto varonīgo pagātni grib labi nopelnīt.

Apklusu, un man pēkšņi uznāca dusmas pašam uz sevi. Manā priekšā, augsti atsegusi garās kājas un bieži koķeti pasmaidot, sēž brīnišķīga sieviete, nemaz neslēpjot, nē, tieši otrādi — arvien atklātāk izrādot savu seksualitāti, bet es laikā, kad man viņu jau sen vajadzēja pavest, klāstu savus uzskatus, kas viņai var būt arī nepieņemami vai pat nepatīkami.

—Piedod, Arit, — es klusi teicu un atkal ātri piepildīju glāzes. — Ps par daudz aizrāvos. Droši vien nevajadzēja. Kāpēc gan tev zināt, ko es par šīm lietām domāju?

—Nē, Leon, bija ļoti interesanti, — Arita sacīja un nesteidzoties paņēma glāzi. — Vienīgi par tiem partizāniem… Ps, piemēram, nedomāju, ka visus vajadzētu saukt par vardarbīgiem, ja viņi patiešām kādu partorgu arī nošāva… Tā vienkārši toreiz vajadzēja.

—Protams, bija nelieši kā vienā, tā otrā pusē, — es teicu. — Daudzi varbūt arī bija pelnījuši nāvi. 1 aču… tas viss bija absolūti bezjēdzīgi. Pilnīgi veltīgi.

Arita ar redzamu baudu iztukšoja glāzi un nopietni paraudzījās uz. mani.

—Doma laukumā Raimonds teica… Un tu taču arī… Tevi pirms gada tiesāja tieši par uzskatiem, ka visi nacionālie partizāni bija…

—Ne tikai. Galvenais iemesls tiesas procesa ierosināšanai bija manis publicēta ziņa par kāda šodienas varoņa piedalīšanos masveida slepkavībā.

-Kad tas notika?

—Sen, Arit, ļoti sen! 1941. gada vasarā, kad krievi jau bija aizbēguši, bet vācieši vēl nebija atnākuši. 1 oreiz uz dažām dienām Valmierā visa vara pilnībā piederēja vietējai pašaizsardzības grupai. Daži tās dalībnieki joprojām ir dzīvi.

—Es toreiz par tavu prāvu lasīju presē, — Arita teica. — Man atmiņā vairāk gan palikuši pārmetumi, ka tu visus toreizējos mežabrāļus esi nosaucis par bandītiem. Teikšu atklāti — arī mani tas aizskāra. Kā nekā mans vectēvs taču arī bija nacionālais partizāns!

—Nē, Arit, ne visus! — strauji iebildu. — Es nekad neesmu apgalvojis, ka visi toreizejie incžabraļi dēvējami par bandītiem!

1 as ir absurds. Vajag rūpīgāk izlasīt, ko toreiz rakstīju. Man šo vainu tiesā centās piesiet gan prokurors, gan arī bijušo mežabrāļu nolīgtais pārcentīgais sabiedriskais apsūdzētājs Vitolds Prancāns.

-Vai tu tagad pret saviem apsūdzētajiem izjūti naidu?

-Ne pret visiem. It sevišķi jau tāpēc, ka cietumsodu man tomēr nepiesprieda. Es izjūtu dziļu riebumu vienīgi pret Vitoldu Prancānu.

—Kāpēc tieši pret viņu? Vai tad Prancāns skaitījās apsūdzības puses dalīb nieks?

—Protams! Bet nejau tāpēc! Arit! Sis vecais Prancāns vienkārši ir pēdējais nelietis! — es paskaidroju un strauji izdzēru glāzi. -Vi ņu vajadzēja nošaut vai publiski pakārt Doma laukumā! Varētu arī pie Brīvības pieminekļa! Mātes Latvijas priekšā.

Arita domīgi pašūpoja galvu, sameklēja cigareti un aizsmēķēja.

Ps atkal iedzēru un par šo lietu vairs negribēju runāt. Nožēloju, ka vispār tai biju pieskāries. Bet nu tā jāaizmirst. Jābauda šis mirklis. Jāizbauda šī sieviete. Jūtu, viņa jau sen gaida apklustam manus runas plūdus un nepacietībā tvīkst pēc manu roku pieskārieniem. Alkohols šo vēlmi pastiprinājis. Piekās, ka bez gleznošanas viņas galvenais vaļasprieks ir sekss.

Tā ari bija. Aritai ne prātā nenaca atteikt, kā dažreiz to nācies piedzīvot, kad sieviete, vadoties tikai pēc viņai vien saprotamas loģikas, pēc dažu stundu pazīšanās kautri nolaiž actiņas un tuvību tomēr atsaka: "Mīļais, ne jau uzreiz pirmajā vakarā… Atnāc rīt! I ad es vismaz nejutīšos kā ielasmeita…"

Arita neko tādu neteica. Viņa negribēja ne pašas, ne manās acīs izskatīties sliktāka vai labāka, nekā patiesībā bija. Viņa ļāva sevi lēnām izģērbt, jau šajā tik ļoti pierastajā procesā sajūtot zināmu baudu, tad nepacietīgi vēroja, kā no drēbēm atbrīvojos es, un, viegli iekliegdamās, atdevās man ar tik spēcīgu kaisles uzliesmojumu, it kā šo mirkli būtu gaidījusi tūkstoš gadus.

Kad beidzām mīlēties, mēs vēl ilgi neizkāpām no gultas. Pienāca vakars, un mēs nolēmām, ka tagad vispār nav vērts pārvietoties kaut kur citur. 1 epat kopīgi sagaidīsim arī rītu. Anta kaut kur sameklēja vēl vienu konjaka pudeli, ieslēdza televizoru, mēs iekārtojāmies ērtāk, paretam iedzērām un, īsi komentēdami redzēto, skatījāmies Panorāmu. Ziņu nobeigumā pēkšņi pāri visam ekrānam parādījās liels uzraksts

Policijas paziņojums,

tad sekoja diktores vārdi:

"Sakarā ar ļoti smagu noziegumu, kas šodien noticis Rīgā, policija uz aizdomu pamata par tā izdarīšanu meklē pazīstamo žurnālistu Leonu Navarski. Policija lūdz visus, kuriem kaut kas ir zināms par pašreizējo Peona Navarska atrašanās vietu vai ir cita informācija, nekavējoties par to ziņot policijai pa telefonu 7226343, 72 19390, 02 vai doties personīgi uz tuvāko policijas nodaļu. Anonimitāte garantēta."

Arita spēji satrūkās un ar plati ieplestām acīm skatījās uz mani.

—       Tas esi tu? — viņa jautāja.

Ps uz mirkli jutos galīgi apstulbis.

—       Vai vīni mekle tevi? — Arita nedaudz dreboša balsi atkārtoja.

—Rādās, ka mani, — es domīgi teicu. — Baigi ātri noreaģējuši.

—Leon… — Anta gandrīz vai čukstus vērsās pie manis, un es redzēju, ka viņa ir ne tikai pārsteigta, bet arī krietni nobijusies. — Ko tu esi izdarījis?

Dažus brīžus klusēju, tad apmierināti pasmaidīju.

—Neko īpašu, Ant. Nebaidies! Vienkārši kāds cilvēks ir saņēmis pelnīto sodu…

PIEKTĀ NODALA

j

Kad Alfons Noviks ienāca kabinetā, vecākais izmeklētājs Jakovs Sumskis ātri piecēlās un uz mirkli sastinga miera stājā.

Tā negadījās bieži, ka pats varenais NKVD komisārs nakts vidū staigātu pa kabinetiem uvi pārbaudītu padotos.

Arī Vitolds P rancāns lēnam pagrieza galvu uz durvju pusi, ieraudzīja ienācēju un tūlīt baismi nodomāja, ka ieradies vēl viens sitējs. Vitolds aplaizīja asiņojošās lūpas, atkal izjuta spēcīgas bailes un dziļu nožēlu, ka savā laikā bija saticis un sācis draudzēties ar Valēriju…

1 ā arī ir, kā to apgalvojuši daudzi gudri cilvēki, viņš rūgti nodomāja. Sievietes mums nes tikai nelaimi…

-Ka s tas par putnu? — Noviks, dažus brīžus pavērojis krietni sadauzīto Vitoldu, jautāja.

— Sīks smerdelis, - Sumskis paskaidroja. - Vitolds Prancāns. Zināja par "Cīņas grupiis Latvijas atbrīvošanai" pastāvēšanu, bet neko, maita, neziņoja.

Noviks pienāca pie rakstāmgalda un cieši paskatījās uz arestēto jaunekli.

— Kāpēc klusēji? — viņš prasīja. Balss bija mīksta un nekādas nāves bailes vēl neizraisīja.

—r.s nezināju, ka vīniem tas ir tik nopietni,*— Vitolds atbildēja.

— Zināt jau zināja gan! - Sumskis asi iebilda. - 1 ai grupā darbojās viņa meitene, un tāpēc viņš mīlestības vārdā nodeva dzimteni…

Noviks atkal cieši un ilgi skatījās uz arestantu, savukārt Vitolds pēkšņi atcerējās, ka šo cilvēku militārajā formas tērpā ir redzējis… kaut kad daudz agrāk un bez formas.

Iespējams, ka Noviks domāja gluži tāpat - diez kur es šo puisi esmu sastapis jau agrāk?

—Prancāns… — komisārs domīgi novilka. — Latgalietis?

-Jā.

—          No kuras puses?

—          No Makušānu sādžas. Tas ir netālu no Audriņiem.

—      1 āpēc domāju, kur es šo purnu esmu jau redzējis, — Noviks iesaucās. — 1 ēvs Kazimirs?

—          Jā, — Vitolds apstiprinoši pamāja ar galvu.

—          Māsa Aldona?

— Tā ir.

—          Vai tā pati, kas mācījās Ludzas vidusskolā?

—      1 ā pati, - Vitolds atkal apstiprināja. - Ludzā dzīvo mūsu tēvamāsa Marija, un Aldonai bija, kur mācību laikā apmesties.

Noviks pasmaidīja. Uzreiz uzplaiksnījās patīkamas un ļoti siltas atmiņas par bērnību Ludzas apriņķa Pušmucovas sādžā, kur viņš dzīvoja kopā ar diviem brāļiem; Ludzas valsts vidusskola, kur ar literatūras skolotāja palīdzību pirmo reizi iepazinās ne tikai ar marksisma un komunisma idejām, kas viņam taisnīguma dēļ šķita ļoti pieņemamas, bet sastapa arī visai pievilcīgo I 1. klases skolnieci Aldonu Prancāni. Radās pirmā mīlestība. 1 as bija neprātīgas kaislības laiks, ko abiem pilnībā tomēr ārēji izpaust liedza stingrā Romas Katoļu baznīcas dogmatiski reliģiskā audzināšana gan jauno cilvēku ģimenē, gan skolā. Un tomēr! Daba un jauniešu mīlestība darīja savu. Vi ņi jutas kā balti putni, kas trauksmaini lido pretim uzlecošai saulei…

Pēc vidusskolas beigšanas Aldona jauno un, kā toreiz viņai šķita, mūža draugu Alfonu uzaicināja arī pie sevis uz Prancānu majarn. V. nas vecāki Alfonu Noviku uzņēma ar latgaliešiem vien piemītošo viesmīlību un neliekuļotu sirsnību. Jaunais ci lvēks gan bija pamaza auguma, nedaudz drukns un latgaliešu vairā kurnam raksturīgu apaļu seju, taču atstāja pieklājīga, gudra un neparasti enerģiska cilvēka iespaidu, — tāds viņš tolaik arī bija.

Vakarā, kad Aldonas māte Valentīna ciemiņam klāja gultu gala istabā, meita diezgan demonstratīvi izgāja no mājas un kopā ar Alfonu devās gulēt tuvējā siena šķūnī…

Māte bija šokā. Viņa uzreiz griezās pēc palīdzības pie Dieva, meta krustus un dusmīgi domāja, ka tā arī ir, kā bija paredzējusi, — pilsēta un skola cilvēkus tikai samaitā…

Taču arī šī, tāpat kā gandrīz vai visas pirmās mīlestības, nevilkās, kā bija iecerēts, mūžības garumā, bet diezgan strauji aprāvās jau tā paša gada rudenī.

Alfons Noviks sāka aktīvu nelegālu darbību…

1926. gada 20. janvāra naktī viņš slepeni [jāriet Latvijas— PSRS robežu un strādnieku sapņu valstī uzturas līdz jūnijam. Sai laikā viņš Padomju Savienības OGPU (čekā) ir izteicis vēlmi būt par tās aģentu un Latvijā cīnīties pret netaisnīgo buržuāzisko valsts iekārtu…

Un Altons Noviks, tobrīd stāvot čekas 623. kabineta vidū un uzmanīgi vērojot Aldonas jaunākā brāļa Vitolda sadauzīto seju, vēl atcerējās, kā viņš 1928. gadā bija iestājies Latvijas Universitātes Vēstures fakultātē, taču nelegālas darbības dēļ 1932. gadā mācības [pārtraucis un latviešu strādnieku delegācijas sastāvā ieradies Padomju Savienībā. I ur tad viņš arī iestājās komunistiskajā partijā un atgriezies sāka vadīt Daugavpils apgabala komjaunatnes organizāciju.

Skatoties uz asiņaino un tik acīmredzami pārbijušos Vitoldu, Noviks vēl atcerējās arī paša biežos arestus, kad ne vienreiz vien Daugavpils policijā tāpat tika diezgan pamatīgi piekauts, un 1934. gada 23. aprīļa Daugavpils apgabaltiesas spriedumu, ar ko viņam par pretvalstisku darbību tika piespriesti 8 gadi spaidu darbos…

Tagad, I 94 1. gada jūnijā, par pretvalstisku darbību viņa vadītajā iestādē savukārt dauzīja citus… 1 as Novikā radīja patīkamu gandarījuma izjūtu, ko viņš sevī saglabāja līdz pat deviņdesmito gadu sākumam, kad atkal pēkšņi vēsturiskā situācija strauji mainījās un mainījās pati Latvijas valsts…

Vai cilvēkam vispār ir iespējams šādos negaidītos vēstures klu- pienos vienmēr palikt tādam, lai varas, kas periodiski nomaina cita citu, vīnu nekad nespētu apsūdzēt kādā politiskā noziegumā?

Bet, ja nu kāds ari spēj ar veselu ādu nemainīgs izsprukt cauri sabiedriski politisko iekārtu maiņu džungļiem, tad dažreiz varbūt vienīgi tie, kas ir mēmi, kurli, akli, paralizēti vai garīgi atpalikuši. 1 aču visbiežāk, lai cilvēks paliktu nesodīts un dzīvs, viņam par to nākas maksāt melnu nodevēja naudu.

—Es šo zelli paņemu pie sevis, — Noviks pateica Suinskim un ar roku pamāja Vitoldam. — Celies! M an ar tevi būs speciāla saruna!

Vitolds, sāpes apspiezdams, lēnām piecēlās un sekoja No- vikam uz trešo stāvu, kur atradās viņa kabinets. 1 as salīdzinājumā ar Sumska darbavietu bija daudz labāk iekārtots — grīdu sedza pat mīksts paklājs, pie liela rakstāmgalda atradās vēl viens galds ar divām krēslu ri nd am, bet nedau dz atstatus — divi ar melnu ādu pārvilkti klubkrēsli. Vienā no kabineta stūriem netālu no loga stāvēja pat neliels postaments, uz kura krāšņojās liels māla pods ar tur iedēstītu un tobrīd ziedošu puķi.

—Sēdies! — Noviks pavēlēja.

Vitolds, vairākas reizes klusi ievaidēdamies, apsēdās un atkal, izjuzdams spēcīgas bailes, satraukti skatījās uz kabineta saimnieku. 1 ik daudz Vitolds saprata, ka šis druknais, uzkrītoši jauneklīgā izskata cilvēks te ir liels priekšnieks. Un vēl Vitolds apjēdza, ka acīmredzot tas ir tas pats puisis, kas pirms desmit gadiem vasarā bija atbraucis ciemos pie Aldonas un taisījās vīnu it kā pat precēt…

—       Vai zini, kas es esmu? — Noviks negaidīti prasīja.

—Nē, - Vitolds kl usi atbildēja.

— Mani sauc Alfons Noviks, — svešais sacīja. — Esmu Latvijas Padomju Sociālistiskās Republikas iekšlietu tautas komisārs, LPSR Augstākās Padomes deputāts un Valdības loceklis! Par mani te Latvija neviena augstāka nav! Ne Lācis, ne Kirhenšteins un pat ne Kalnbērziņš! Ja gribētu, es ikvienu no viņiem jebkurā brīdī varu iesviest mūsu kantora pagrabā, nemaz nerunājot par tik sīkām utīm kā tu, Prancān, un pārējie pretpadomju elementi! Taču kādreiz es mīlēju tavu māsu, un tas toreiz bija ļoti nopietni. Psmu ciemojies arī jūsu mājā. Atceros, tavi vecāki bija labi un sirsnīgi ļaudis, tēvs un vecākais brālis Aloizs — revolucionāri noskaņoti, bet ko tu, maita, dari?!

—     Neko, - Vitolds, no pēkšņā uzbrēciena nobijies vel vairak, iekunkstējās. — 1 ieiet, es nekur neesmu bijis iesaistīts…

—Bet zināji?

-Tā nejausi iznaca…

—Meitenes dēļ?

Vitolds piekrītoši pamāja.

—Mīli viņu?

Vitolds vēlreiz klusējot palocīja galvu.

—         Viņas vārds, uzvārds, nodarbošanās?

—         Valērija Gabrāne, studente. Rēzekniete…

Noviks aizsmēķēja papirosu, mazliet nervozi vairākas reizes šķērsoja kabinetu, tad apsēdās pie rakstāmgalda un dažus brīžus nicīgi vēroja pretim sēdošo arestantu.

—     Abi jūs esat latgalieši… — Noviks kā nožēlodams sacīja. — Mēs visi tur no laika gala esam bijuši nabagu nabagi… Gan cara laikā, gan pie U1 maņa. Un tagad, kad padomju vara mums, visiem trūcīgajiem un mūžīgi apspiestajiem, ir devusi vienreizēji labu iespēju pēc gadsimtiem ilgušās apspiestības un pazemošanas beidzot lepni izslieties stāvus un sākt dzīvot cilvēka cienīgu dzīvi… Ko jūs, nelieši, darāt?! Jūs tam visam nostājaties pretim! Jūs gribat, lai Latvijā kungi atkal būtu izvirtušie buržuji, fabrikanti, tirgotāji un pērkamie politiķi?! Kāpēc, Vitold P. ancan? Kapec tu, agrak beztiesiska un nabadzīga latgalieša dēls, ar savu pretvalstisko darbību tagad gribi tiem cilvēkmīlestību jau sen zaudējušajiem naudas maisiem palīdzēt atgūt tik ilgi un netaisnīgi piederošo varu?! Atbildi!

Vitold s vairākkart aplaizīja nu jau nedaudz apkaltušas lūpas un lūdzoši paskatījās uz Noviku.

—      Ps nekad neko tādu neesmu gribējis, — viņš jau nedaudz skaļākā balsī teica. — Ticiet! Ps jūs lūdzu! Lsrnu pilnīgi bez vainas…

Noviks dusmīgi nozibsnīja ar acīm un tūlīt stijjri pārvērstā balsī uzkliedza:

—     Ja tu vēlreiz kaut Čukstus ieminēsies par savu nevainīgumu… Tūlīt atkal atradīsies Sumska rīcībā, un viņš no tevis piecu minūšu laikā iztaisīs jēlu kotleti! Saprati?

Vitolds vairākkārt piekrītoši pamāja ar galvu.

—       Vai tu vispār zini, ko mēs darām ar tādiem kā tu? — Noviks negaidīti jautāja. — 1 āpat ar tādām nacionālistisko ideju apsēstām, kāda ir tava Valērija?

— 1 agad apmēram zinu, — Vitolds atbildēja.

—Neko tu nezini! — Noviks, indīgi smīnot, novi Ika. - Tas, kas pagaidām ir ticis tev, nav pilnīgi nekas salīdzinājumā ar to, kas tevi tuvākajās dienās tikai vēl gaida.

Pēc Šiem atklātajiem draudiem Vitolds nodrebēja un, tomēr gaidīdams žēlastību, lūdzoši skatījās uz Noviku, kas laikam patiešām tolaik Latvijā jutās tikpat varens kā Dievs.

— Bet, biedri komisār… — Vitolds drebošā balsī čukstēja. -Es patiesām…

—Zinu! — Noviks spēji aprāva. — No astoņiem arestētajiem "Cīņas grupas Latvijas atbrīvošanai" dalībniekiem neviens tevi nav nosaucis kā līdzdarboni. I as tiesa. Sai gadījumā es ticu gan viņiem, gan tev. Bet tu klusēji! I u par viņiem zināji, tomēr turēji mēli aiz zobiem! 1 u tūlīt neatnāci pie mums kā godīgs, apzinīgs padomju jaunietis un neziņoji par šīs nelegālās, bruņotās pretpadomju grupas pastāvēšanu, bet mīlas ilgās tvīki pēc savas nacionālistisko ideju apsēstās Valērijas! Kauns un nožēlojami! Vai zini, kāds sods tev par to pienākas?

—Es jums apsolu, ka nekad vairs… — Vitolda balss trīcēja vēl uzkrītošāk un arī skats kļuva žēlabaināks.

— Par to draud nāvessods! — Noviks draudīgā balsī atgadi- nāja. — Mums te nav vajadzīga pat nekāda tiesa! Mēs paši esam gan likums, gan tiesneši! 1 urpmākajā pratināšanas laikā tiksi tā apstrādāts, ka tevi vairs nepazīs pat māte! Vai arī tūlīt pat varu tevi novest pagrabā, kur speciāli iekārtotā kamerā tiksi nošauts! Vitold Prancān, vai tu to apjēdz? 1 u patiesībā pašlaik dzīvo sava īsā mūža pēdējās minūtes!

Vitoldu pēkšņi sāka kratīt te auksti, te karsti drebuļi. Visu viņa apziņu pārņēma izmisums un baigas šausmas. Viņš nekad nebija spējis iedomāties, ka dzīve, vēl nemaz tā īsti nesākusies, var tik ātri un vienkārši beigties. Vitolds vēlreiz aplaizīja lūpas, no deguna atkal nez kāpēc sāka tecēt asinis, viņš joprojām trīcēja un bija ar mieru tūlīt piecelties, nokrist šī varenā, diev- veidīgā cilvēka priekšā uz ceļiem un raudot izlūgties žēlastību…

1 aču liktenis Vitoldam aiztaupīja šo pazemojošo rīcību. Noviks pats, redzot Vitolda nobālušajā sejā nāves bailes, piecēlās, apgāja apkārt rakstāmgaldam, apsēdās uz tā ārējās malas un ilgi nopietni skatījās uz puisi, kura māsu viņš vēl nesenā pagātnē bija tik kaislīgi mīlējis… Sīs Novika atmiņas patiesībā toreiz arī izglāba Vitolda Prancāna dzīvību, ja neskaita, protams, paša Vitolda turpmāko rīci bu…

—      Ps skatos, Prancān, mirt tev tā kā tomēr negribas, vai ta? — Noviks jautāja.

— Pieši tā, — Vitolds apstiprināja. — Man taču vēl nav pat deviņpadsmit gadu…

—Drīz būs?

—Pēc desmit dienām.

-Es tev dzimšanas dienā varu pasniegt brīnišķīgi skaistu da- vanu, ko nespēsi aizmirst visu turpmāko mūžu! — Noviks piedāvāja. — Ps tev uzdāvināšu kaut ko tādu, ko parasti cilvēkiem dāvina vienīgi Dievs! Gribi?

—Gribu… — Vitolds uztraucies čukstēja. — Pat ļoti…

—      Vai nevēlies zināt, kas tā ir par dāvanu?

—      Vēlos un ceru…

-Es tev uzdāvināšu dzīvību, — Noviks negaidīti noteica. — Taču jebkura dāvana ir jānopelna… Labi vai slikti, bet neviens neko tā vienkārši otram tomēr nedāvina. Vienmēr dāvinātājs no apdāvinātā grib sagaidīt kaut ko arī pretim. Nemaz nerunājot par situāciju, kad dzīvība tiek dāvināta simtprocentīgi nāvei nolemtajam… Bet, kā jau teicu, tas nekad nenotiek vienkārši tāpat — žēlastības vai plikas cilvēkmīlestības vārdā. Vienmēr par to ir jāmaksā. Jāmaksā ar savu dvēseli, kalpošanu idejai vai arī rīcību, kas gan daudziem var nest nāvi, toties pats savu sirdsapziņu vari atbrīvot 110 kapitālistiskās pasaules tik ļoti propagandētā abstraktā humānisma puvekļiem, to pārvēršot tēraudcietā pārliecībā, ka turpmāk savu dzīvi ziedosi nevis baznīcas sludinātajai vispārējai cilvēkmīlestībai, bet gan naidam pret visas pasaules darbaļaužu apspiedējiem! Saprati?

—Mazliet… - Vitolds atkal čukstēja, jo patiešām neko daudz no Novika sacītā nesaprata.

—Prancān, ja gribi dzīvot, tev pašlaik ir jāizvēlas — vai nu ar augsti paceltu galvu doties uz nošaušanas kameru, vai arī apsēsties pie šī rakstāmgalda un uz mana vārda uzrakstīt ziņojumu (apliecinājumu), ka Valērija Gabrāne bija aktīva teroristiskās organizācijas dalībniece un mēģināja šīs grupas darbībā iesaistīt arī tevi. Un vēl uz atsevišķas lapas, lūdzu, uzraksti solījumu, ka ar šodienu, neviena nepiespiests, labprātīgi un uz mūžīgiem laikiem kļūsti par LPSR Iekšlietu tautas komisariāta un manu, Alfona Novika, personīgo aģentu (slepeno ziņotāju) ar segvārdu Students, apsolot un zvērot, ka līdz pat mūža beigām apzinīgi un godīgi izpildīsi valsts drošības orgānu jebkuru uzdevumu un pavēli… Padomā!

Vitolds domāja. Viņam kļuva bezgala žēl pašam sevis, žēl Valērijas, žēl tēva, mātes, māsas un brāļa un žēl savas jaunības un studenta dzīves, un žēl skaistās Latgales dabas ainavas, vecāku māju, pļavu un tuvējā meža un upes, un baltā zirga un melnā suņa Čigāna, un visu savu sapņu, cerību un ilgu, un pirmā Valērijas skūpsta un savu roku pēdējā pieskāriena meitenes krūtīm, un sava joprojām dzeļoši sāpīgā ķermeņa un tik īsi, tik ārprātīgi īsi nodzīvotā mūža. Deviņpadsmit gadi… Kāpēc man neizmantot šo vienreizēji laimīgo iespēju tomēr palikt dzīvam? Kāpēc ne? Ja nepiekritīšu Novika priekšlikumam un kā nesalauzts cīnītājs par Latvijas valsts brīvību un neatkarību ļaušu sevi nogalināt, vai maz kāds par šo varoņdarbu kādreiz uzzinās ? Nekad! Neviens! Vai labāk tomēr nav palikt dzīvam, nevis būt vienam no tūkstoš nezināmajiem čekas upuriem? Un pat ja zināmiem! Vai es pats savu dzīvību nevaru vērtēt daudz augstāk par citu, man svešu cilvēku dzīvībām? Kas vispār ir nodevība? Kā daudzkas cits uz šīs pasaules — tikai abstrakts jēdziens. Vieni to var uzskatīt kā nekrietnu, droši vien pat ļoti nelietīgu rīcību, turpretī citu acīs un citos apstākļos šāda rīcība noteikti var tikt vērtēta kā godīga un apzinīga savas valsts pilsoņa pienākuma izpilde! Vērtējums vienmēr būs atkarīgs no tā, kuras puses labā un kā interesēs šī nodevība tiks izdarīta. Un viss! Bez jebkādas morāles, Dieva piesaukšanas un sirdsapziņas plosīšanas! Kā preču apmaiņa tirgū — tu man šito, es tev to! Pasaules vēsture un civilizācijas attīstība liecina, ka citi kritēriji nemaz nepastāv! Politika vienmēr ir bijusi, ir un būs viens vienīgs veikala darījums. Mainās tikai pārdevēji, pircēji un cenas. Bet jēdzieni un postulāti, kurus mēs apzīmējam ar vārdiem — godīgums, cēlums, pašaizliedzība, gara stiprums, idejiskā pārliecība, tīra sirdsapziņa, nacionālā pašapziņa, tautas un valsts intereses un pat tēvzemes mīlestība — nav nekas vairāk kā garā sīku, bet bravūrīgu inteliģentiņu izdomājums, lai paši, šos saukļus izkliedzot, kaut uz brīdi kļūtu lielāki!

Jā, es pašlaik padodos. Nu un tad? Vai tas obligāti nozīmē, ka es būšu arī zaudētājs? Nē! Es būšu uzvarētājs jau ar to vien, ka palikšu dzīvs. Un varēšu darīt gan sliktos, gan labos darbus tik ilgi, kamēr varbūt citas varas pārstāvis mani pieliks pie sienas, nedodot nekādu izvēli!

Noviks piecēlās un vairākas minūtes, kārtējo reizi aizsmēķēdams papirosu Bclomorķanal, staigāja pa kabinetu, līdz atkal nostājās iepretim tagad jau gan fiziski, gan garīgi salauztajam Vitoldam.

—Nu ko, izdomāji? — Noviks skarbi painteresējās.

-Jā, - Vitolds kl usi, ka kaunēdamies no atbildes, sacīja.

-   Esmu ar mieru. Vienīgi…

—Kas vēl?

— Kas notiks ar tiem… — Vitolds dzijāk ierāvu elpu, - nu, tiem "Cīņas grupas Latvijas atbrīvošanai" dalībniekiem? — Vitolds, ļoti satraukts, rijot siekalas, prasīja. — Viņus tiesās?

—Stipri šaubos, — Noviks atklāti atbildēja. — Visticamāk, it sevišķi ņemot vērā saspringto starptautisko stāvokli, viņi tiks no šauti. Nav slikti, Prancān, atcerēties, ka padomju vara pret saviem ienaidniekiem vienmēr ir bijusi un būs ārkārtīgi barga! Mēs nevienam neko nepiedodami

—Biedri komisār… — Vitolds atkal lūdzoši vērsās pie varenā gan viņa, gan simtiem citu cilvēku dzīvības un nāves izlēmēja.

— Ls jūs gribētu lūgt… ja vispār drīkst lūgt… Vai jūs Valēriju

)

Gabrāni tomēr nevarētu pažēlot? Viņa taču ir tik jauna un skaista! Un noteikti tur iesaistīta pret pašas gribu!

Noviks indīgi iesmējās un ar interesi paskatījās uz jauno puisi.

—Mīli viņu?

Vitolds apliecinoši pamāja.

—Kaut arī viņa pirmā mums nosauca visu šīs teroristiskās grupas dalībnieku vārdus un pateica, ka mēģinājusi tur iesaistīt arī tevi?! — Noviks izsmejoši jautāja.

Vitolds drūmi klusēja. Viņš pret Valēriju izjuta gan lielu žēlumu, ka arī viņai jāatrodas šai briesmīgajā iestādē, gan turpat vai naidu, ka toreiz meitene nebija paklausījusi un tikai viņas atzīšanās dēj tagad Vitoldam ir jāpārcieš tas, ko viņš pašlaik pārcieš.

—Pj pie rakstāmgalda un raksti visu, ko zināji par grupas pastāvēšanu un kāpēc par to neziņoji valsts drošības iestādēm! Pēc tam paņem otru papīra lapu, uz tās apliecini vēlēšanos apzinīgi kalpot padomju varai, būt par slepeno aģentu un līdz mūža galam izpildīt jebkuru priekšniecības uzdevumu! — Noviks pavēlēja. — Un man saki lielu lielo paldies, ka nelieku tev pašrocīgi nošaut to Valēriju Gabrāni, lai tu varētu patiesi apliecināt savu uzticību.

Vitolds drebēdams lēnām piecēlās un, apsēdies Novika krēslā, paņēma tur noliktās divas papīra lapas, spalvaskātu un ar manāmi trīcošu roku sāka rakstīt… Un trīcēja arī sirds. Un drebēja katra smadzeņu šūna un elpas vilciens. Vitolds skaidri apzinājās, ka, aprakstīdams šīs divas nieka papīra lapas un zem uzrakstītā vēl palikdams savu parakstu, viņš šai brīdī pilnīgi izmaina savu esošo un turpmāko dzīvi… 1 aču tikpat skaidri saprata: ja to nedarītu, vienalga, piespiests vai labprātīgi, tad viņam nekādas dzīves vairs nebūtu vispār …

Nav vērts spriedelēt, kā būtu labāk, pareizāk, taisnīgāk vai godīgāk. Par to, sēžot drošībā, var gudri filozofēt akadēmiski izglītoti ļaudis, kuri nekad pa īstam nav izjutuši ne drausmīgas fiziskas sāpes, ne izmisumu un bailes, ne arī to, kā aukstā nāves elpa skar tik satraukti pukstošo sirdi un visu tavu būtību…

Diez vai kāds var ļoti nosodīt to, kurš visiem iespējamiem līdzekļiem cīnās par savu turpmāko esību, — pat par citu cilvēku dzīvības cenu… Jā, tas ir pretīgi! Jā, no vispārpieņemtā ētikas un morāles viedokļa tas ir gļēvi, negodīgi un ļoti zemiski! Jā! 1 ā tas ir! Taču cēlos kristīgās morāles postulātus daudzi spēj atcerēties un skaļi sludināt tikai tad, kad pašiem nav jāstāv šādas drausmīgas izvēles priekšā! Būdams vesels un paēdis, nejūtot ne mazākās briesmas ne par sevi, ne saviem tuviniekiem, atrazdamies siltumā un pilnīgā drošībā, cilvēks dzīvi vispār un morālās vērtības atsevišķi vienmēr apzināsies atšķirīgi nekā tas, kas, izsalcis, slāpju mocīts, sasists, pazemots un mokošas nāves šausmināts, pēdējā brīdī tomēr mēģina satvert kaut vai to trauslo cerību salmiņu, kas varbūt vismaz tuvākajā laikā vēl neļaus viņu ieraut baismīgajā nebūtības atvarā…

Rūpīgi izlasījis Vitolda aprakstītās lapas, Noviks to, kur apcietinātais jauneklis bija darījis zināmu NKVD visu par Va- lēriju Gabrāni, ielika kādā mapē uz rakstāmgalda, bet otru, kur Vītolds Prancāns apsolās turpmāk kā slepenais NKVD aģents ar segvārdu Students sadarboties ar valsts drošības orgāniem, citiem par to nekad neizpaust un uzticīgi, nežēlojot pat dzīvību, kalpot padomju varai, tās vadoņiem un gaišajiem komunisma ideāliem, ieslēdza vienā no diviem seifiem, kas atradās turpat pie sienas aiz rakstāmgalda.

— Prātīgi darīji, Prancān! — Noviks uzslavēja. — Man prieks par tevi! Latgaliešiem jāturas kopā gan kā novadniekiem, gan kā katoļiem, gan kā cīnītājiem par padomju varas nostiprināšanu! M ums, nabadzīgu Latgales zemnieku dēliem, Rīgas un citu pilsētu satrunējušajai buržuāzijai, visiem tiem lielmanīgajiem lauku budžiem un pērkamajai inteliģencei jāparāda, kas tagad Latvijā ir īstie saimnieki! Tie esam mēs, Vitold Prancān! Pilsētu strādnieki un Latgales trūcīgākie zemnieki! Gadsimtiem apspiesti, pazemoti un mūžīgi bagātnieku kalpi! Bet nu viss! Dižās Preses balles un citi izvirtušās sabiedrības prieki ir beigušies! 1 agad līksmosim mēs! Un mūsu dzīres būs tik briesmīgas, ka tās atcerēsies vēl pēc tūkstoš gadiem!

Noviks acīmredzami pacilātā noskaņojumā pamāja Vitoldam ar roku un ātri devās uz durvju pusi.

-   Nāc!

Viņi iekāpa liftā, atkal atgriezās sestajā stāvā un rievās atpakaļ uz 623. kabinetu. Ejot pa garo gaiteni, Vitolds gandrīz aiz katrām durvīm dzirdēja vai nu skaļus pratināmo sāpju, vai naida pilnus izmeklētāju kliedzienus. Un juta sevī kaut ko līdzīgu laimei, jo tagad droši vien neviens viņu vairs nesitīs, nespārdīs kājām vai, piespiežot plaukstu pie durvju stenderes, no visa spēka necirtīs ciet durvis…

I as bija to vērts, Vitolds, atceroties savus tikko uzrakstītos tekstus, jutās apmierināts. Varoņu nāvē mirst tikai muļķi, un pret padomju varu cīnīties var uzdrošināties vai nu patiešām tikai fanātiski noskaņoti nacionālisti, vai arī pilnīgi idioti…

— Jakov! — Noviks, ar roku rādot uz Vitoldu, vērsās pie Sumska. — Viņš tagad ir mūsējais! Iepriekš uzrakstīto nopratināšanas protokolu pieliec klāt pārējo savervēto lietām! Viņa segvārds ir Students. Sāc jau domāt, kādu uzdevumu viņam vistuvākajā laikā uzticēt! Bet pirmo nervu un uzticības pārbaudi lai viņš iztur tūlīt! Piezvani, Jakov, lai nekavējoties uzved augšā Valēriju Gabrāni!

Vitolds nobāla, un viņu atkal pārņēma viegls baiļu un nezinās drudzis. Kādēļ viņi tagad sauc augša Vai erijur" Vitolds, ārkārtīgi satraukts, domāja. Ko viņi liks darīt? Varbūt viņi man pavēlēs Valēriju sist vai citādi ņirgāties un pazemot? Vai es to spesui Vai paša stindzinošās bailes atkal tikt sistam, spīdzinātam un varbūt jau rītausmā nošautam būs daudz spēcīgākas par tām jūtām, kādas vēl nesen izjutu pret šo meiteni, tik ļoti ilgojos vīnu nu lēt un būt kopa līdz mūža beigām…

Apmēram pēc desmit minūtēm atvērās kabineta durvis un kāda pusmūža vīrieša pavadībā telpā tika ievesta Valērija.

Vitolds spēji satrūkās.

Vai erijai mugurā bija tumšzaļa, vairakas vietās saplēsta vasaras kleita, basas kājas, neķemmēti, izspūruši mati, bet uz kailajām rokām un sejas bija skaidri saskatāmas agrāko sitienu pēdas. Vairākās vietās zilumi jau sāka kļūt violeti dzeltenīgi, meitene izskatījās ļoti novārgusi, bet agrāk tik dzirkstošais acu skatiens kļuvis pelēks un žēlabaini skumjš. I ik skumjš, ka Vitolda acīs uz brīdi pat parādījās asaras.

Mēs, kādreizējās brīvās Latvijas bērni, viņš rūgti domāja. Kas mēs esam tagad? Vergi vai tikai sīki, pašreizējā laika samalti puteklīši, ku rus šie vai citi jaunas valsts varas vīri var vienkārši, stiprāk uzpūšot, aizlidināt nebūtībā… Zēl, mūsu saulainā bērnība ir pagājusi. Pagājusi arī tik vienreizēji skaistā un ceri bu pilnā mīlestība. Valērijai varbūt ir jau pagājusi ari visa dzīve… Kas pie tā vainīgs? Krievu ienākšana, padomju vara vai mes pasi, Valērij?

—     Apsēdies! — Sumskis meitenei pavēlēja. Vīna lēnām, kaut kā stīvi un negribīgi apsēdās iepretim Vitoldam, uzmeta viņam ātru, baiļpilnu skatienu, tad nolieca galvu zemāk un skatījās grīdā.

—     Apsūdzētā Valērija Gabrāne! — Sumskis skali uzsauca un ar roku parādīja uz Vitold u. — Vai tu šo cilvēku pazīsti?

Valērija krietnu laiciņu klusēja, tad piekrītoši pamāja ar galvu.

-Jā…

-Vai tu velreiz vari apstiprināt jau iepriekš sniegto liecību, ka šo tev pazīstamo Vitoldu Prancānu, tāpat kā dažus citus, mēģināji iesaistīt jūsu teroristu organizācijā?

-Jā…

—         Viņš atteicas?

-jā.:.

—     Vai Vitolds Prancāns mēģinaja tevi atrunāt no iesaistīšanās bruņotā pretvalstiskā darbībā?

-jā.:.

—     Bet tagad tu, Vitold Prancan! — Sumskis pagriezās pret puisi. — Vai Valērija Gabrāne saka patiesību?

Vitolds kārtējo reizi aplaizīja lūpas un tikko dzirdami pateica:

— 1 ā viss bija. Viņa nemelo.

—     1 as ir labi, ka jaunkundze runā patiesību, — Sumskis sacīja. — Kādu sodu, pēc tavām domām, viņa par savu darbību ir pelnījusi?

Vitolds ilgi klusēja, nervozi rija siekalas un, kā palīdzību meklēdams, skatījās te uz Sumski, te uz Noviku.

—Viņa, tāpat kā pārējie šīs grupas dalībnieki, ir pelnījusi nāvi, — Noviks teica priekšā. — Bet tagad tu to viņai pasaki pats! Ja turpināsi klusēt, es varu pārdomāt, tūl it atgriezties kabineta un tavus uzrakstītos papīrus saplēst. Nu?!

Vitolds kārtējo reizi nosvīda aukstiem baiļu sviedriem, ilgi domāja, līdz atkal padevās gan apstākļiem, šo vareno vīru varai, gan pats savām bailēm un gļēvulībai. Bet tas tā tomēr īsti nebija. Vitolds to saprata daudz vēlāk. Ja viņš, tāpat kā tolaik daudzi citi, būtu izjutis naidu pret padomju varu un jauno valsts iekārtu, iespējams, viņš tik. bailīgs un mazdūšīgs nemaz nebūtu. ! aču viņš padomju varu pieņēma un pat apsveica kā daudz taisnīgāku pasaules kārtību. I āpēc viņam nemaz tik grūti nenācās nedaudz paliekties uz priekšu un, cieši skatoties meitenes skumju pielietajās acīs, diezgan skaļi pateikt:

—       Tu, Valērija Gabrāne, par savu pretvalstisko darbību un to, ka arī mani īcpim šai lietā, esi pelnījusi nāvessodu…

M eitene skumji pasmaidīja.

—1 ev to nevajadzēja teikt. — Viņa grūtsirdīgi pašūpoja galvu. — Lai jau šie pusknevu čekisti, bet tu, latviešu zēns… Man ir ļoti žēl, Vitold, ka viss tik nelāgi sanāca, taču mēs neko sliktu nedarījām. Mēs vēlējāmies vienīgi labu - lai Latvijā vairs nebūtu Sarkanās armijas, ļaunās padomju varas un dzīve atkal atgrieztos tāda, kāda tā bija agrāk. Jā, mēs bijām mazliet naivi, taču savās dvēselēs gaiši! Man žēl, ka arī tu, mans kādreizējais sapņu princis, par to man tagad novēli grūtu nāvi… I ev es to nenovēlu, taču nešaubos, ka ar šiem nupat pateiktajiem vārdiem tava dvēsele jau sāk kļūt melna un netīra…

Noviks piegāja pie Sumska, abi kaut ko klusi apsprieda, tad izmeklētājs ar roku pamāja joprojām pie durvīm stāvošajam cilvēkam .

-Ved to skuķi atpakaļ un ievieto B bloka ceturtaja kamerā!

Ko tas nozīmēja, ne Valērija, ne Vitolds nezināja.

Kad meiteni aizveda, aizgāja arī Noviks, bet Sumskis, parakstījis caurlaidi, to iedeva Vitoldam.

— Staigā vesels! — izmeklētājs sacīja. — Tu d riz mums būsi vajadzīgs!

Kad Vitolds beidzot tika uz ielas, ausa agrs rīls. Saule jau bija uzlēkusi, gar Brīvības bulvāra malu sastādītie koki izstaroja mazliet reibinošas smaržas, pirmie sētnieki šur tur slaucīja un mazgāja ielas, bet Vitolds, dziļi ievilcis elpu, pēkšņi jutās ļoti laimīgs.

Es taču varēju no šīs mājas nekad vairs aiī neiznīkt, viņš domāja un, ejot gar ēkas sienu, atcerējās, ka tieši zem viņa kājām, zem ietves asfalta un biezas betona kārtas, pašlaik kaut kur apakšā vienā no ieslodzīto kamerām nelaimīga, nāvei nolemta, raud nabaga Valērija…

SESTĀ NODALA

»

Aritas acīs joprojām vīdēja gan bailes, gan nesapratne. Viņa nervozi aizsmēķēja cigareti, tad, it kā vairīdamās no manis, āti i izlēca no gultas, uzmeta plecos zilu halātu un apsēdās turpat netālu uz krēsla.

—Kāpēc tevi meklē policija? — viņa jautāja.

—         Acīmredzot viņiem nav ko darīt, — es atteicu.

—     Neāksties! Ar televīzijas palīdzību meklē tikai bīstamus noziedzniekus!

—     Nebaidies! — es mierināju. - Ps neesmu bīstams. Vismazāk jau nu tev!

—     1 ad acīmredzot tu esi bīstams citiem. Varbūt pat visai sabiedrībai!

Ls skaļi iesmējos.

—     Arit! Vai tev ļoti rūp mūsu sabiedrības intereses? — jautāju.

—     Ne sevišķi, — vina atbildēja. — Man vienkārši pēkšņi kļuva bail.

—     No manis?! — es iesaucos. — Lūdzu, atjēdzies! Mēs nupat bijām laimīgākie cilvēki pasaulē! Mēs bijām tik tuvi un vienoti, cik tuvi un vienoti sieviete un vīrietis vispār var būt! Bet atliek tikai diktorīlei nolasīt kaut kādu tur policijas paziņojumu, un viss tūlīt pajūk vējos?! 1 u uzreiz lec laukā no gultas un bēdz no manis kā no spitālīgā?

—     Nē, Leon! - Anta strauji papurināja galvu. - Tās nav bailes no tevis. Es pēkšņi izjutu bailes atkal pazaudēt tikko atrastu vīrieti.

—Paldies, Ant! Un nomierinies! Es nekur nepazudīšu.

-Bet vmi taču tevi meklēs!

-Nu uii tad? Viru taču mani nemekles šeit!

—     Kas to var zināt? — Arita domīgi sacīja. — Raimonds un Inga redzēja, ka mēs aizejam kopā! Un var pilnīgi pieļaut…

—     Vai tu vienmēr, līdzko iepazīsties ar vīrieti, ved viņu pie sevis?

—Nē, Leon, ne vienmēr. I ikai tad, ja viņš man pa tīk.

—         Vēlreiz paldies, mīļā! Ls arī pie kuras katras neeju.

—     Raimonds un Inga noteikti zina, ka tu atrodies šeit, — Arita atgādināja.

—       1 u arī to zini, — es sacīju. — 1 ev ir pavērusies lieliska lespeja, kā, starp citu, daudziem, — vai nu klusēt, vai ari ka apzinīgai pilsonei nodot cilvēku, kuram pirms piecām minūtēm tavi sevi mi lēt.

Anta nodzēsa cigareti un, halātu nenovilkusi, atkal ierausās gultā un iekārtojās man blakus.

—      Pasaki, Leon, atklāti! Vai tu patiešām esi nogalinājis to Vitoldu Prancānu?

—Man žēl, Arit, bet nē, - drūmā balsī atbildēju.

—Ps tev neticu.

—      I ā ir tava darīšana, — diezgan vienaldzīgi pateicu. — Gluži tāpat kā izvele, ar ko kopā gulēt.

— I ās ir nesalīdzināmas lietas, — Anta sacīja.

—     Vistiešākās! Mēs katru dienu, katru brīdi izdarām kādu izvēli. Vairumā gadījumu tās ir mazsvarīgas un mūsu dzīvi nekā nopietni neietekmē. Bet dažreiz mēs nonākam tik nozīmīgas izvēles priekšā, kas izšķir gan mūsu, gan citu cilvēku likteni.

Anta atkal uzmeta man satrauktu skatu, un likās, ka viņai laikam patiešām būtu žēl mani zaudēt.

-Vai tu šodien izšķīri savu likteni? — viņa prasīja.

—     Ko tu ar to domā? — jautāju. — Mūsu iespējamās turpmākās attiecības vai arī to, kas saistās ar policijas paziņojumu?

—      Tas nav vienkāršs policijas paziņojums, — Arita vēlreiz atgādināja. — Aiz tā slēpjas kāda cilvēka vardarbīga nāve.

—     Neraudi, Ant! — es teicu. - Vitolds Prancāns bija slikts cilvēks.

— Tas nav būtiski - cilvēks ir labs vai slikts. Būtiski svarīga ir šā cilvēka nāve.

— I u, Arit, maldies! Tas nebūt nav svarīgi — kāda ir cilvēka nāve. Daudz svarīgāk — kāda ir bijusi viņa dzīve!

—       Vai tam nogalinātajam cilvēkam dzīve bija slikta?

•- Kā to ņem, — es sacīju. — Arēji brīnišķīga! Viņš bija cienījams un visādi godājams pilsonis un nodzīvoja līdz astoņdesmit gadiem. Katrā ziņā mēs ar tevi, Ari t, tik ilgi nenovilksim! Un tik labi nekad nedzīvosim. Un nebūsim arī ne īpaši godājami, ne cienījami. Bet tas nu tā. Vismaz šobrīd tas nav svarīgi. Svarīgi, ka Vitolda Prancāna vairs nav. Ļoti ticams, ka viņu aizvedīs uz dzimto Makušānu sādžu, tur sarīkos krāšņas bēres, katoļu priesteris teiks siltus atvadu vārdus un pateiksies Dievam, ka mūsu pasaulei radījis tādu cilvēku kā viņš! Radi un sādžas ļaudis gauži raudās, metīs krustus, dziedās pierastās gaudu dziesmas, un Vitolda Prancāna kapu pārklās milzīgs puķu un vainagu kal ns! Skaisti!

— Bet vai tad ne?

—Mēs, Arit, vienmēr redzam tikai cilvēka publisko dzīvi un reti kad ieraugām viņa patieso dvēseli. Piemēram, tagad. Ps redzu tavu brīnišķīgo sievietes ķermeni. 1 avus kolosālos matus, baudkārās lāpas, lavas izcili krāšņās krūtis un visu pārējo. Bet kāda sieviete, kāds cilvēks tu esi patiesībā? Es to nezinu un diez vai kādreiz arī uzzināšu. Pieļauju, ka man tas var būt arī ne īpaši nozīmīgi, taču kādam citam tas var izrādīties ļoti svarīgi.

— I as vienmēr ir svarīgi visiem, — Arita nopietni teica. — Protams, ja tūlīt celsies augšā, apģērbsies un muksi prom, tad patiešām gan tev, gan man būs pilnīgi vienalga, kas mēs abi īstenībā esam par cilvēkiem. Pamīlējāmies, darbiņš ir padarīts, un arivederči, Roma! Līdz nākamajai reizei!

—Nākamā reize var būt jau pēc piecām minūtēm, - es teicu. -Bet ne tas šobrīd ir svarigakais! Man pašlaik daudz būtiskāk zināt… Vai es varu tev uzticeties? Saprotu - prasīt vai vismaz cerēt uz uzticību no pasveša cilvēka… Piedod, bet man pašlaik nav pārāk plašas izvēles iespējas…

—     Tu vari uz inani paļauties, — Anta sacīja. — Pat tad, ja tu būtu nogalinājis kaut divus Prancānus!

Ps apņēmu Antas plecus un uzliku viņas galvu sev uz krūtīm. Jutos labi. Varētu pat teikt — jutos brīnišķīgi! Vitolds Prancāns bija miris, un, lai gan īpaši priecāties par kāda cilvēka (kaut pēdējā nelieša!) nāvi nav ētiski un labi , es tomēr biju apmierināts. Darbs patiešām padarīts. Katram par saviem sliktajiem darbiem ir jāsaņem sods. Un man kā balvu, ka Vitolds Prancāns vairs neelpo šīs pasaules dzidro gaisu, liktenis piespēlējis šo burvīgo sievieti! Paldies! Ps to pieņemu ar pateicību un pacentīšos viņu tik ātri no sevis prom nelaist. Un tomēr. Ko es zinu, kāda šī Arita patiesībā ir? Varbūt vienīgi sieviete, kas ilgu laiku nav gulējusi ar vīrieti un pašlaik tāpat jūtas vienreizēji labi un ir apmierināta? Taču kāda viņa būs rīt?

—     Ja negribi, patiesību vari arī neteikt, — Arita sacīja. — 7 aču galu galā tu pašlaik tomēr atrodies pie manis… Ja policija tevi jau tik ātri meklē, tātad uzskata par ļoti bīstamu noziedznieku. Iznāk, ka es tevi slēpju. Piedod, bet slēpju iespējamo slepkavu…

—         Ja tā arī būtu. Vai tas tev sagādā smagu morāles problēmu?

—      Ne tikai, — Anta grūtsirdīgi atbildēja. — Tā var kļūt arī juridiska problēma.

—Bail?

—Mazliet:

—     Nekas slikts, Ant, ar tevi nenotiks! — es apgalvoju. — Guli mierīgi! Rīt atnāks jauna diena un…

—Kas? — Anta ātri jautāja.

—Nekas, - es atbildēju. - Viss būs kārtībā.

—     Ja cilvēks ir nogalināts un aizdomas krīt uz tevi… Kas te var būt kārtībā?!

—         Viss! Ps taču pie tevis esmu drošībā?

—Ps tik pārliecināta neesmu. Ko vispār nozīmē — būt drošībā?

—     Tas nozīmē, ka tu dzīvo, būdama pārliecībā, ka neviens cilvēks tevi nenodos, — es atbildēju.

—     Ja tagad pieceltos, pieietu pie telefona un zvanītu policijai… - Anta negaidīti sacīja, — vai tā būtu nodevība vai tikai godīga cilvēka rīcība? Un ko es galu galā nodotu?!

—Lūdzu, netēlo muļķīti! — es teicu. — Tu nodotu mani!

—Bet ja tu patiešām esi slepkava?

—       Vienalga!

—Nav vis vienalga! — Arita strauji iebilda. — Neaizmirsti - es tev nekādu uzticības zvērestu neesmu devusi!

-Tas liesa, - es piekritu. - Bet tu taču to vēl vari izdarīt!

Tāpat vari piecelties, pieiet pie telefona un zvanīt policijai! Lūdzu! 1 as ir tikai tavas sirds izvēles jautājums.

—       Atceries! Arī tavas brīvības jautājums…

—Droši vien, — es atkal piekritu. — Bet vai tavā mazajā galviņā ne uz brīdi nav ienācis prātā: ja jau es patiešām esmu slepkava, tad varu nogalināt arī tevi?! Varbūt es neesmu nekāds žurnālists! Un mani nesauc Leons Navarskis, bet gan Džetļs Uzšķērdējs no /ļģuciema! Bet tu mani mierīgi uzaicini pie sevis, cienā ar labu konjaku, izrādi bagātīgi iekārtotu dzīvokli un, kaisles pārpilna, atdod man savu patiešām brīnišķīgo miesu, nemaz neiedomājoties, ka svešais vīrietis var izdarīt vēl kaut ko!

Aritas acis spēji satumsa, tajās tūlīt pazuda viss iepriekšējais prieka un baudas izraisītais mirdzums, un viņa acīmredzot tikai tagad baismā skaidrībā apjēdza, ka tā tas patiešām var arī būt, ka viņa, tik vieglprātīgi uzaicinot mani ciemos, iespējams, pašlaik guļ blakus savam slepkavam…

Arita ātri izslējās sēdus un grasījās izlēkt 110 gultas. Ls viņu strauji atrāvu atpakaļ.

—Nomierinies! — es pavēlēju. — Kurp tu vari aizskriet? Mēs abi pašlaik kā cietumnieki esam ieslodzīti tavā pārlieku greznajā mājoklī — zelta karcerī. Zini, es ne vienreiz vien esmu iedomājies, ka veca būda tālā pilsētas nomalē dažreiz var būt daudz drošāks patvērums nekā visas šodien uzceltās milzu savrupmājas vai tik lieli un bagātīgi iekārtoti dzīvokļi kā tavējais! Nenoliedzu, tas viss var labi noderēt, ja dzīvo viens un nevienu ne savai sirdij, ne miesai pārāk tuvu nepielaid. Bet, ja pielaid, ja iemīli, ja šis cilvēks tev kļūst dārgs un nepieciešams, tas var beigties ļoti traģiski. Ne tikai tāpēc, ka viņš tev kaut ko sliktu varētu nodarīt fiziski. Nē! Iespējams, ka tieši viņš atšķirībā no tevis nevienu negrib pielaist sev pārāk tuvu, viņš tevi nemīl, tu viņam

nekļūsti ne dārga, ne nepieciešama. Un tu kopā ar saviem gaišajiem sapņiem, kvēlajām ilgām un baltajām cerībām gāzies melnā izmisuma bedrē!

—     Kāpēc tu man to stāsti? — Arita mazliet drebošā balsī prasīja.

—       1 āpēc, lai tu beidzot nomierinātos, — es atbildēju, — un no manis nekur neskrietu prom. Nebaidies! Es neesmu nekāds Dzelts Uzšķērdējs no Iļģuciema! Mani tik tiešām sauc Leons Navarskis, esmu žurnālists un jūtos pateicīgs, ka uzaicināji mani pie sevis. Nebūtu ieslēguši televizoru, mēs pašlaik apspriestu pavisam ko citu! Mēs viens otram varbūt atzītos pat mīlestībā!

— I o jau vēl varam izdarīt… - Arita klusi pateica.

—      I avā mazajā galviņā pārāk bieži mainās gan dažādas vēlēšanās, gan notikumu vērtējumi.

—Leon! Esmu tikai sieviete…

—     Un šī sieviete pieļauj iespēju, ka varētu atzīties mīlestībā… slepkavam? — nedaudz izsmējīgi vaicāju.

-Nē, ne slepkavam! - Anta strauji papurināja galvu. - I ev!

—      1 as būtu nepatiesi, — es sacīju. —Ja tā notiktu, tu to darītu tikai aiz bailēm.

—     Nez vai. I u taču pirmīt apgalvoji, ka to cilvēku neesi nogalinājis!

—         Varbūt es tev sameloju.

—Kāpēc?

—  I īeši tāpēc, lai tu 110 manis nebaidītos un nemuktu prom!

—     Es nekur nemukšu. Patiešām, kurp gan es pašlaik varētu aizbēgt? Bet tu, Leon, to vari.

— Protams, — es teicu. — Taču labi jūtos tepat.

—     Peon… — Antas balss atkal nedaudz iedrebējās. — Kāpēc tu vīnu nogalināji?

-Es vīnu nenogalināju.

-Tev nav nekādās vajadzības melot.

—     Ls nemeloju. Tikai gribu atgādināt, ka dažreiz meli ir tikpat nepieciešami kā patiesība.

—     Policijas paziņojumā bija skaidri pateikts… Viņi tomēr tevi meklē! Kāpēc?

—Nezinu.

— I ā nevar būt.

—     Acīmredzot uz mani krīt aizdomas. Bet, ja pilnīgi atklāti, Arit, šā cilvēka nāvē kaut kādu manu vainu tomēr var atrast. Protams. 1 urklāt vēl lielu un galveno. Sā cilvēka nāves iemesls biju tieši es… un viņa pagātne.

—Kā to lai saprot?

—      1 as tev nav jāsaprot, — es teicu. — 1 ev tagad vienīgi jāizšķiras — vai nu tu mani kādu laiku turpini slēpt, vai arī man patvērums jāmeklē citur.

—     Nekur citur tev nav jāiet, — Anta sacīja. — Taču kapec tev vajadzētu slēpties, ja neesi viņu ne dūris, ne šāvis, ne citādi galinājis nost? I ātad tu tomēr melo? Par kādu vainu tu pirmīt runāji?

—     Ps acīmredzot būšu neprecīzi izteicies, — sacīju. — Runa patiesībā nav par vainu.

—Par ko tad? — Anta ātri jautāja.

—Par sodu, — es atbildēju. — Par taisnīgu un godīgu sodu.

—Lūdzu, pasaki… Kā sods kādam cilvēkam var būt godīgs?

—     Ja tas ir taisnīgs, tad tas vienmēr ir arī godīgs, — es teicu. -Tas ir tapat kā ar cilvekiem. 1 aisnīgais nekad nav negodīgs.

—       Tie, tāpat kā daudzi citi, ir ļoti stiepjami jēdzieni, — Anta domīgi sacīja, — un piemērojami jebkurai dzīves situācijai. Arī pēdējie nelieši savu rīcību bieži uzskata par taisnīgu, pareizu un ļoti godīgu.

Diemžēl tā ir, — es piekritu. — Bet Vitolds Prancāns tomēr sodu bija pelnījis.

Kā tu viņu sodīji? — Arita jautāja. — Vai tiešām nošāvi?

—         Tas tev nav jāzina, — es pateicu.

—Un tomēr.

-Nē.

—     Ja nav noslēpums… Ko tāds večuks tev varēja nodarīt, ja viņu vajadzēja tik bargi sodīt? — Arita tomēr neatlaidās.

—     Man personīgi neko sevišķu, - es atbildēju. — Viņš kādreiz baigos mēslus ir sagādājis citiem. Un ne tikai to! Viņš ir darījis arī daudz ļaunākus darbus. Starp citu, Ant, viņš savā laikā

čekai acīmredzot ir nodevis arī tavu vectēvu Tāli Grīnu. Stipri šaubos, vai starp čekas aģentiem vienlaikus darbojās divi vīri ar segvārdu Students.

Anta vēlreiz strauji uzlēca sēdus 1111 pārsteigta raudzījās manī.

—       Vai Vitolds Prancāns ir tas pats Students?

—Tas, ka viņš pēc kara mežabrāļu vidū darbojies kā Students, ir nenoliedzams fakts.

—Kā tu to zini? — Anta jautāja.

—Psmu žurnālists, — atbildēju. — Man patīk rakņāties cilvēku dzīvē un pagātnē. Patīk rakstīt par cilvēka vainu un sodu, lai gan tie patiešām daudzos gadījumos ir visai nosacīti jēdzieni.

Anta lēnām izkāpa no gultas, ielēja glāzē nedaudz konjaka un izdzēra. Ps joprojām tā arī nespēju saprast, ko viņa tobrīd domāja par mani un notikušo. I aču tik daudz tomēr apjēdzu, ka viņai vienlaikus ir bail no manis kā no iespējama slepkavas, gan droši vien arī apmierinājums, ka beidzot pēc piecdesmit gadiem uzzinājusi tā cilvēka vārdu, ko viņas ģimene droši vien visu šo laiku ir nolādējusi. ,

Gribēju jau Antu aicināt atpakaļ gultā, kad negaidīti skaļi iezvanījās telefons. Viņa gandrīz skriešus aizskrēja līdz mazam galdiņam, ātri paķēra klausuli un ilgi ar kādu sarunājās. Ls nemēģināju runātajā rūpīgi ieklausīties. Nesteidzoties ielēju sev konjaku, izdzēru un nopietni skatījos uz pretējo sienu, kur bija piestiprināta vidēja izmēra glezna. 1 ur attēlotais skats bija diezgan šaušalīgs. Kad dienā to ieraudzīju pirmo reizi, nodomāju — kāda velna pēc viņa tādu bildi tur guļamistabā, ja tā vispār bija guļamistaba, kur runājāmies, dzērām un mīlējāmies.

Bildes priekšplānā bija redzamas dzeloņdrātis, aiz tām liels sniega lauks, bet tajā, nospiests uz ceļiem, sakņupis kāds cilvēks, kuram pie galvas zilā armijas formā tērpies vīrs tur pistoli. Mazliet atstatus, ģērbusies garā, melnā kleitā un rokās turot mazu bērniņu, stāv skumju nomākta sieviete.

Gleznas apakšā varēju izlasīt nosaukumu — Pēdējais dzīvības mirklis.

Droši vien viņas bojāgājušais vectēvs, nodomāju. 1 aču kāpēc Arita, līdzko uzzināja, ka Vitolds Prancāns ir viņas vectēva nodevējs un līdz ar to tikpat kā tiešais tā bojāejas vaininieks, tūlīt nemetās man ap kaklu, neskūpstīja, nepriecājās un nepateicās par labi un taisnīgi padarītu darbu? Vai šis iemesls man vispār jāzina? Aizgājušais laiks kā labsirdīgs Ziemassvētku vecītis, mīļi glāstot bērnu galviņas, 110 tām ir noslaucījis arī dzīves sagādātos rūgtumus, sāpes, licis aizmirst visu, ko esam zaudējuši, bet iedvesis pārliecību, ka svarīgs ir tikai tas, kas notiek šai mirklī.

Un nav ko noliegt — tas patiešām ir svarīgi. 1 āpēc nav jābrīnās, ka Anta pašlaik ir tāda, kāda ir. Mazliet apmulsusi, mazliet nesakarīga un neveikla. Viņa vēl īsti nezina, kā pret mani izturēties. Vai joprojām uztvert tikai kā patīkamu vīrieti un negaidīti uzradušos mīļāko vai pilnīgi skaidri apjēgt, ka viņas dzīvoklī atrodas patiesībā svešs cilvēks, kuru aizdomās par smaga nozieguma izdarīšanu meklē policija. Ja šis cilvēks tiešām 11" slepkava, vai tādā gadījumā arī viņai nedraud dzīvības briesmas?

I ā tas viss varēja būt. Arita nenoliedzami bija jauka sieviete, taču kāpēc man viņai likt mocīties sirdsapziņas pārmetumos, ka viņa savās mājās un gultā slēpj slepkavu… Varbūt viņa ir tik pārspīlēti godīga, morāli tīra un ētiski nenormāli apzinīga, ka tomēr, kaut arī es bez savas personīgās motivācijas pie reizes būšu atriebies Prancānam arī Grīnu ģimenes vārdā, var piezvanīt policijai, ka tik nepacietīgi meklētais slepkava pašlaik atrodas viņas greznajos apartamentos…

Kamēr Anta runāja, ātri apģērbos un, izdzēris vēl vienu glāzīti, jau skatījos uz durvju pusi.

Arita, beidzot nolikusi klausuli, savukārt pārsteigta skatījās uz mani.

-   Kas notiek, Leon? — viņa prasīja.

-   Būs labāk, ja es iešu, — atbildēju.

-   Kam labāk?

-   Gan tev, gan man.

Arita pienāca klāt, uzlika abas rokas man uz pleciem 1111 skumji skatījās acīs.

-Vai tomēr baidies, ka es tevi varētu nodot?

-   Nezi nu, Arit.

—Nebaidies! — viņa teica — Ls taču tev apsolīju…

—       1 as ir labi, — sacīju. — Bet… Mēs tomēr viens otru nepazīstam. Un tas, ka esam pamīlējusies, vēl nenozīmē, ka arī dvēseliski mēs būtu kļuvuši tuvāki.

—Man žēl, — Anta teica.

—Kas?

—      Ka tu aizej, — viņa paskaidroja. — Zēl, ka mūsu pazīšanās ilga tik īsu brīdi. Zēl, ka tik bieži kaut kur miglājos pazūd mūsu skaistākie sapņi un cerības. Galu galā arī dzīve. Mums jau no dzimšanas ir dots tik maz laika, ka žēl kaira laimē nenodzīvota mirkļa mūsu īsajā mūžā. Un žēl, ka darījām to, ko mums droši vien vēl darīt nevajadzēja.

—     Kāpēc ne, Arit? i as jau arī bija tas īsais mūsu dzīves laimes mirklis…

—       I u man esi kļuvis tuvāks, — viņa atzinās. — Cilvēki vienmēr, viens otru mīlēdami…

—     Atjēdzies, Arit! — es iebildu. - Mēs viens otru nemīlējām. Mēs vienkārši sagrēkojām, mums tas patika, bet tas nevar turpināties mūžīgi. 1 urklāt… Vai tev nupat zvanīja Raimonds?

-Jā.

—Ko viņš gribēja?

—Uzzināt, vai esi pie manis.

—  I u pateici?

-Jā.

— Kāpēc viņš par to interesējās?

—Skatījies televīziju un dzirdējis policijas paziņojumu.

—Kas tālāk?

—Nezinu.

—     Bet es zinu! — skarbi sacīju. — Šodien nevienam nevar uzticēties! Pat draugam ne! Nav izslēgts, ka Raimonds jau ir piezvanījis policijai un tā pašlaik drāžas šurp! Un tu to zini, Arit! Zini, bet acīmredzot pēc Raimonda ieteikuma tagad ar savu daiļrunību un nedaudz uzspēlētajām jūtām mēģini mani tikai aizkavēt! Protams, taisnības vārdā… Taču nekas nesanāks, mīļā! Ps aizeju! Skūpstu tevi uz vaidziņa un saku paldies par viesmīlību! 1 u tomēr biji brīnišķīga!

Pagriezos un gāju prom.

—Pagaidi! — Anta spēji iesaucās. -Tu aizej pavisam:'

Paraustīju plecus.

-Tu mani gribētu vēl kādreiz sat ikt?

—    Jā, Leon, pat ļoti! — Arita sparīgi apgalvoja. — Vai nejuti? Mums abiem labi saderētu.

—     Iespējams, — es piekritu. — Redzēs, kā viss turpmāk pavēr- sīsies…

—     Ls tevi gaidīšu! — Arita teica, un viņas balsī bija skaidri saklausāmas tās sieviešu ilgas, kas vienmēr rodas, kad viņas ir iemīlējušās un cer uz šīs mīlestības piepildījumu. — Ps tevi gaidīšu pat tad, ja tevi notvers, ieliks cietumā un notiesās!

—     Ant! — es smaidot sacīju. — 1 u esi vienkārši burvīga! Pā- das sievietes kā tu nekad nedrīkstētu atstāt vienas! Bet, ja esi patiesa, patiešām gaidi mani! Kaut kad es atgriezīšos! Protams. Un tad varbūt mums beidzot izdosies no dzīves atgūt to, ko līdz šim abi esam tik nepelnīti zaudējuši…

Atri noskrēju pa kāpnēm, izgāju uz ielas un, ticis līdz 1 allinas un Brīvības ielas stūrim, ieraudzīju, kā, zibinādama zilsarkanas gaismas, man pretī drāžas policijas dežūrmašīna…

septītā nodaļa

Vitolds 1 Vancans, paskatījies pulksteni, atn izsteidzās no mājas. Viņš gandrīz vai skrēja. Pulkstenis rādīja ceturto rīta stundu, bet pirms pieciem viņam noteikti jau vajadzēja atrasties Rīgas centrā Blaumaņa ielā pie rajona komjaunatnes komitejas.

I ramvaji vēl nekursēja. Nekur nemanīja arī sētniekus. Tikko bija uzaususi gaisma, bet pilsēta joprojām šķita iegrimusi tumsā un pilnīgi izmirusi.

Vitolds vēl skaidri nezināja, ko viņam un citiem padomju aktīvistiem liks darīt Iekšlietu tautas komisariāta darbinieki, taču vakar, šīs iestādes telpās kopā ar citiem komjaunatnes un partijas aktīvistiem noklausījies pēdējās instrukcijas par piedalīšanos valstiski svarīga speciāla uzdevuma veikšanā, viņš jau apjēdza, ka tas būs saistīts ar sociāli bīstamo, pretpadomju un buržuāzisko nacionālistu un viņu ģimenes locekļu pārvietošanu uz tālākiem Padomju Savienības apgabaliem… Specakcija saucās Taisnības gaisma…

Virsnieks, kas viņus instruēja, skaļā balsī atgādināja: — 1 īe, kuri veiks akcijai pakļauto cilvēku aizturēšanu un arestus, būs Iekšlietu tautas komisariāta darbinieki un viņiem pakļautā karaspēka karavīri. Neviens no viņiem latviski nerunā. Jūsu galvenais uzdevums būs viņu pavēles pārtulkot vietējiem saprotamā valodā, bet, ja nepieciešams, tad arī īsos vārdos izskaidrot izsūtīšanas iemeslus un uzmanīt, lai tiktu stingri ievērots tālajam ceļam atvēlētais sagatavošanās laiks. Nekādas atlaides! Nekādu līdzjūtību! Jums jābūt stipriem kā Staļina ērgļiem! Lai buržuāzisko kundzīšu un jaunkundžu asaras jūsu skatījumā ir tikai pliks ūdens! Viņi nekad neraudāja, kad jūs, nabagi un badā novārguši, par nieka grašiem kalpojāt viņu fabrikās, veikalos vai milzīgajos divpadsmit istabu dzīvokļos! Viņi, kad gāja vai dārgās automašīnās brauca garām puspagrabu mitekļu logiem, nekad neredzēja jūsu bada un slimību izmocītās sejas! Nekad neredzēja izmisuma asaras uz jūsu vaigiem un nekad pret jums un jūsu vecākiem neizturējās kā pret cilvekiem! Jūs bijāt tikai nicināmi viņu darba lopi! 1 agad ir situsi taisnīgās atmaksas stunda! Un vēl! Atcerieties — viņi ir mūsu strādnieku šķiras un padomju valsts niknākie ienaidnieki! Tomēr iespēju robežās jums jāuzvedas savaldīgi un daudzmaz pieklājīgi. Jūs nekādā gadījumā no izsūtījumam pakļauto ģimeņu dzīvokļiem neko nedrīkstat ņemt savām personīgām vajadzībām. Neko! Pēc šo dzīvokļu atbrīvošanas no viņu līdzšinējiem iemītniekiem tur ieradīsies speciāli norīkoti mūsu darbinieki, kas visu tur atrodošos mantu, mēbeles un citas materiālās vērtības aprakstīs un konfiscēs valsts vajadzībām. Viss!

Pēc tam aktīvisti devās uz Iekšlietu tautas komisariātu Brīvības un Stabu ielas stūrī, kur viņiem pievienojās vēl dažas nelielas cilvēku grupas. Pēc dažām minūtēm Vitold s ar jaunu meiteni — pirms gada 110 Latgales iebraukušo daugavpilieti Domicellu Barkāni — tika pievienoti nelielai operatīvajai brigādei, kuras sastāvā ietilpa NKVD karaspēka virsnieks, divi karavīri, bruņojušies ar garām šautenēm, kuru galā draudīgi rēgojās piestiprināti it kā jau nedaudz aprūsējuši durkļi, un kravas automašīnas šoferis.

Izskatījās, ka lielākā daļa operatīvo grupu izpalīgu bija no Latgales novada komjaunatnes un partijas organizācijām nākušie biedri — varbūt vienīgie, kuri tolaik labi prata runāt kā krieviski, tā latviski.

Kad viņi jau bija savstarpēji iejiazinušies, virsnieks Igors Pet- rovičs Kuzkins Vitoldam un Domicellai pateica, ka darba būs daudz, jo šodien — 1941. gada 14. jūnijā — jāarestējot sešpadsmit ģimenes. Labi, ka iedalīts Staļina rajons pašā Rīgas centrā un nevajadzēšot joņot no pilsētas vienas malas uz citu. Dienas kārtība šāda — katrai sarakstā esošajai ģimenei sagatavošanās laiks paredzēts ne ilgāk par pusstundu, un tikai atsevišķos izņēmuma gadījumos to varot pagarināt līdz stundai. Bet ne minūti ilgāk! Pēc tam ar visām pekelēm automašīnā uz grīdas! Uz priekšējā sola sēž karavīrs ar kādu no aktīvistiem, uz aizmugurējā sola — atkal kāds karavīrs ar otru izpalīgu. 1 ad pilnā gaitā uz 1 orņkalna staciju, kravu nododam attiecīgajai atbildīgajai personai un dragājam uz nākamo adresi. Nekāda pusdienas pārtraukuma! Ēdienu atradīsim to nolādēto buržuju ankambaros vai citās vietās. Bet tagad, biedri, marš pie darba!

Pirmā pieturvieta bija pie kāda izskatīga piecstāvu nama Blaumaņa ielā. Lai gan lifts darbojās, uz ceturto stāvu kāpa kājām. Kāpņutelpas sienas apmēram pusotra metra augstumā bija noklātas ornamentētām flīzēm, bet starpkāpņu logos mirdzēja skaistas daudzkrāsainas vitrāžas.

Seit laikam patiešām neviens strādnieks nedzīvo, Vitolds nodomāja. Un jiat labi atalgots valsts ierēdnis ne! Šādās mājās sev lielus dzīvokļus varēja atļauties vienīgi ļoti bagāti cilvēki. Līdz šim viņi bija laimīgi, pārtikuši, pieraduši dzīvot greznībā un ērtībās, bet tūlīt, tieši pēc pusstundas, tas viss viņiem pazudīs, tiks atņemts, bet paši iesviesti vispirms smagās automašīnas netīrajā kravas kastē un pēc tam kādu preču vagonu šaurībā.

Vitolds, atcerēdamies savu grūto un loti nabadzīgo līdzšinējo dzīvi, sevī nejuta ne mazākās līdzcietības pret tiem, kurus viņam kopā ar diviem krievu zaldātiņiem un virsnieku tūlīt nāksies izsviest no to laimīgās dzīves un greznajiem apartamentiem. Vēl vairāk. Vitolds ar patiesu prieku un pat stipri jūtamu laimes apziņu droši kāpa apgšup, iedomādamies, ka tieši Šai brīdī viņš dodas pie citiem nelaimei nolemtajiem, taču neviens nenāk pēc viņa…

Ja gribi dzīvot un vispār palikt dzīvs, vienmēr jānostājas stiprāko pusē, Vitolds to bija nolēmis jau pirmajā pratināšanas reizē čekā. Ja izšķiras paša būt vai nebūt, kāda jēga atcerēties kaut kādu tur morāli, ētiku, cilvēcību, vai tas pareizi vai nepareizi, un izjust mokošus sirdsapziņas pārmetumus. Kāda velna pēc?

Lai citi par tevi domā un vērtē, kā grib, — paša esība jebkurā gadījumā būs simtreiz dārgāka nekā citu, un vispirms tu mēģināsi saglabāt savu dzīvību uu brīvību, tikai pēc tam varbūt ari kāda cita.

Virsnieks ilgi zvanīja pie astotā dzīvokļa ozolkoka dubultdur- vīm. Beidzot aiz tām bija dzirdams tikko saklausāms troksnis, taču atvērt neviens tomēr nenāca. 1 ikai pēc tam, kad virsnieks vairākas reizes pa durvīm spēcīgi iespēra ar kāju, tās beidzot 110 iekšpuses tika atslēgtas un tajās parādījās stalts iesirms kungs, uz kailajiem pleciem uzmetis gaiši pelēku žaketi.

-   Ko jūs vēlaties? — viņš jautāja, vēl īsti nepamodies un acīmredzami nobijies.

—       Vai tu esi Eduards Mūrnieks Jāņa dēls? — virsnieks krieviski noprasīja.

Sirmais kungs piekrītoši pamāja ar galvu.

Virsnieks, mutisku apstiprinājumu nesag; ud ījis, diezgan brutāli ar abām rokām iestūma dzīvokļa saimnieku atpakaļ gaitenī un aicināja pārējos līdzi.

Dzīvoklis patiešām bija milzīgs. Vitolds saskaitīja sešas istabas, nerēķinot mazo kalpones istabiņu blakus virtuvei un varbūt vēl kādu telpu.

Visi dzīvoklī esošie cilvēki tika piecelti no gultām un sapulcināti viesistabā. Pie griestiem iemirdzējās grezna, droši vien tā sauktā Venēcijas kristāla divpadsmit spuldžu lustra. Pie sienām daudzas acīmredzot pazīstamu latviešu mākslinieku gleznas. Klavieres. Dzeltenas krāsas sofa. Ar gaisu ād u apvi lkti klub krēsli. Galds. Mazāks galdiņš, uz. tā - pēdējā izlaiduma VEF rad loaparāts. Istabas stūros lielas grīdas vāzes, pilnas ar svaigiem ziediem. Bet uz grīdas loti skaists pūkains paklājs.

Vitold s nedaudz apmulsa. Viņš nekad vēl nebija redzējis tik greznu mājokli. Taču dažus brīžus vē lāk vina samulsums kļuva vēl lielāks, pazīstot dzīvokļa saimniekā slavenu Rīgas advokātu un universitātes Juridiskās fakultātes profesoru, kurš studentiem lasīja lekcijas.

Bez Ed uarda Mūrnieka viesistabā vēl bija iedzīta viņa sieva — pazīstama operas soliste un abu dēls, acīmredzot vēl vidusskolnieks. Lieki piebilst, ka visi bija nobijušies un ārkārtīgi satraukti.

— Padomju vara jūs kā sociāli naidīgus elementus… — virsnieks īsos vārdos paskaidroja ierašanās iemeslu.

— Ko viņš teica? — profesors, pagriezies pret Vitoldu, prasīja. I ad, ieskatījies jauneklī vērīgāk, taujāja tālāk: — Kur es jūs esmu jau redzējis?

— Esmu jūsu students, profesor, - Vitolds atbildēja. - Virsnieks teica, ka, pamatojoties uz valdības rīkojumu, jūsu ģimene kā sociāli naidīga tautas varai tiek izsūtīta uz attālākiem Padomju Savienības apgabaliem. Tieši nezinu, uz kurieni. Vai nu uz Sibīriju, vai galējiem Ziemeļiem. I āpēc, lūdzu, pēc iespējas ātrāk, tas ir, pusstundas laikā, sataisieties garajam ceļam! Lai gan pašlaik ir karsta vasara, ņemiet līdzi kažokus, ziemas mēteļus, apavus, pārtiku, dārglietas… Jā, arī naudu, protams. Tur viss noderēs.

Dzirdētais Mūrnieku ģimeni ārkārtīgi satrieca. Pat tik ļoti, ka viņi krietnu laiku nevarēja pateikt ne vārda. Nobāluši, baiļu pilnām acīm viņi skatījās uz svešajiem ļaudīm un laikam nekādi nespēja apjēgt, ka vispār var notikt kaut kas tik netaisnīgs un traģisks, kaut kas tāds, kas kardināli maina visu viņu līdzšinējo dzīvi. 1as bija neaptverami veselajam saprātam. I urklāt tik vienkārši un prasti. Jau ar rīta gaismiņu tavā dzīvoklī brutāli ielaužas jaunās varas pārstāvji un mierīgi pasaka — sakravā mantiņas, jo turpmāk dzīvosi kaut kādā utu apsēstā Krievijas sādžā, līdz lēnām nomirsi bada nāvē…

Pirmais attapās profesors. Atkal pagriezies pret Vitoldu, viņš painteresējās — kā jau cilvēks, kas pieradis pie likumības:

—Vai virsnieka kungs mums var parādīt kādu jūsu rīcību attaisnojošu dokumentu? 1 īesas lēmumu? Aresta orderi? Prokurora sankciju? Vai beigu beigās minēto valdības dekrētu, pavēli vai citu rakstisku pamatojumu mūsu izsūtīšanai uz Sibīriju?

Virsnieks pasmīnēja, tad asā tonī Vitoldam pavēlēja:

—Tu pasaki šim buržuāzijas pakalpiņam, lai viņš beidz pļāpāt, bet pēc iespējas ātrāk kravā mantas!

— Vai tas vispār var būt nopietni? — Mūrnieka kundze joprojām vēl nespēja noticēt notiekošajam. — Par ko?! Ko mēs tādu esam nodarījuši?! Un kam paliks mūsu dzīvoklis? Visas mēbeles, drēbes, klavieres, gleznas? Kaut kādam krievam?!

—       Austra, lūdzu, nevajag! - profesors mēģināja sievu nomierināt. — Tā ir absolūta patvaļa! Nekādi likumi! Nekādas morāles! Nekādas cilvēcības! Un to jūs dēvējat par humānismu? Par brīvas tautas gribas izpausmi?!

— Profesor… — Vitolds viņu pārtrauca. - Laiks rit! Jums ir palikušas vairs tikai divdesmit trīs minūtes! Lai nesanāk tā, ka jūs uz Sibīriju tiekat aizvesti naktskreklos! Darbojieties!

Mūrnieki ātri pazuda kādā no daudzajām istabām, abi zaldāti ieņēma vietu gaiteņa galā netālu no durvīm, virsnieks palika plašajā viesistabā, no kurienes labi varēja pārredzēt divas citas telpas, bet Vitolds ar meiteni aizgāja uz virtuvi, kas bija pārsteidzoši liela un ļoti gaiša.

—Pst gribi? - Vitolds jautāja, tūlīt ar acīm meklēdams pieliekamo kambari.

—       Vispār jā, — meitene atzinās. — No rīta neko nepaspēju…

—Rīts jau tikai vēl sākas, — Vitolds atgādināja, atvērdams ankambara durvis. Patiesībā tur nekā daudz nebija, taču jaunajiem cilvēkiem tā šķita neredzēta bagātība. Maizes kastē divi klaipi rudzu maizes, divi — baltmaizes, liels siera gabals, desas luņķis, olas, sviests, žāvēta gaļa, vairāki cepti karbonādes gabali un krāšņa pusapēsta šokolādes torte. Acīmredzot Mūrniekiem vakar bijusi kāda atzīmēšanas vērta diena.

—Nekautrējies, ēd! — Vitolds aicināja, visu pieliekamajā kambarī atrasto likdams uz virtuves galda. — Neatceros, kad mūsu ģimenē svētki būtu atzīmēti ar tortes ēšanu…

—Es jau tāpat, — meitene sacīja un, atlauzusi maizes klaipam galu, sāka kāri ēst, piekozdama klāt brūni apceptu karbonādes gabalu. — Pasakaini! Dzīvo taču cilvēki…

—       Vecais ir profesors, — Vitolds sacīja. - Ul mana laika slavens advokāts. Viņš mums lasīja lekciju kursu par romiešu tiesībām.

—Par kādām tiesībām? — meitenei no pārsteiguma ēdiena gabals gandrīz iesprūda kaklā.

—       Romiešu, — Vitolds atbildēja.

—        Kāpēc romiešu? — meitene, vē! vairāk izbrīnīta, jautāja.

-   Kāpēc viņš neko nelasīja par mūsu tiesībām?

—     Pirms d.vtūkstoš gadiem romieši pirmie savos likumos ielika visas jaunlaiku jurisprudences pamatus, — Vitolds skaidroja. — No tiem izriet arī tas, ko mēs darām šodien. R aiizējam tautas gribu.

— 1 u studē juristos? - meitene atkal jautāja.

— 1 u netici?

—        Nē, kāpēc? Ticu.

—Kāpēc tad jautāji?

— Tāpat vien.

—Ko pati dari?

—     Strādāju Stal ma rajona komjaunatnes komitejā. Atbildu par fabrikās strādājošo darba jaunatni.

—      1 ev ir skaists vārds — Dornicella, - Vitolds sacīja, gribēdams piebilst, ka arī pati vārda nēsātāja ir glīta meitene, taču savaldījās, to nepateicis. Gan jau varbūt citreiz, viņš nodomāja.

—        No kuras puses nāc?

—     No Daugavpils, — meitene atbildēja. — Mūsu nelegālo komjaunatnes organizāciju vadīja Allons Noviks.

—        1 u viņu pazīsti personīgi? — Vitolds painteresējās.

—     Protams! — meitene iesaucās. — Pat ļoti labi! Mēs esam draugi.

—Kas tevi aicināja braukt strādāt uz Rīgu? Viņš?

—    Jā, — meitene ajjliecināja. — Alfons teica, ja būšot tikjjat aktīva kā agrāk, man te pavēršoties labas perspektīvas.

-Di •oši vien ta arī būs, - Vitolds piekrita. - Vienīgi… Viņš domīgi apklusa.

—        Kas? — meitene ziņkāri jautāja.

—     Ps saprotu, ka tas, ko mēs šodien darām, ir taisnīgi, taču… Vīni izskatījās tik nelaimīgi…

—     Man gan viņu nav žēl, — Dornicella sacīja. — Vai manīji, cik bagāti viru dzīvo? Vai šie cilvēki jutās nelaimīgi, kad redzēja vai vismaz zināja, kādā nabadzībā dzīvo lielākā daļa Latvijas strādnieku un Latgales trūcīgo zemnieku? Vai vīni tad raudāja? Vai mēģinaja palīdzēt? Nē! Kāpēc pasaule valda tik liela

netaisnība, ka vieni, piemēram, šie Mūrnieki, dzīvo astoņu istabu dzīvoklī, bet kādai, visticamāk, nabadzīgai Latgales meitenei jāmīt šī paša milzīgā dzīvokļa mazajā meitas kambarītī un šie Mūrnieki jāapkalpo? Jāgatavo brokastis, jāmazgā grīda un veļa, jāuzkopj istabas, jālaista puķes un varbūt pat jāpalīdz kundzei apģērbties! Bet ar ko šī kundzīte ir labāka par savu kalponi vai mani?! Vai tikai ar to, ka prot dziedāt?! Absurds! Varbūt ar to, ka spējusi apprecēt bagātu vīru, kurš, advokāts būdams, diez vai savā ilgajā jurista praksē būs kaut reizi tiesā aizstāvējis bezdarbnieku, kādu nabadzīgu iedzīvotāju, ko namīpašnieks par nespēju laikus samaksāt īres naudu ir izmetis uz ielas, vai sievieti, kuru piesmējis sabiedrībā pazīstama cilvēka vienīgais dēls? Nē, Vitold, tas, kas notiek šodien, viss ir pareizi un taisnīgi!

Apmēram pēc divdesmit minūtēm virsnieks paskatījās pulkstenī, piecēlās un devās uz istabu, kur, vairākus čemodānus un somas piestūķējuši ar dažādām mantām, uz dīvāna un krēsla sēdēja izsūtīšanai paredzētā Mūrnieku ģimene.

Sieviete histēriski raudāja. Ģimnāzists izskatījās bāls un tāpat tikko valdīja asaras. Bet sirmais profesors ar pilnīgai bezcerībai nolemta cilvēka sejas izteiksmi drūmi raudzījās uz savas līdzšinējās dzīves varmācīgajiem postītājiem, un ik pēc mirkļa viņa acīs iedegās skaidri saskatāmas naida dzirkstis.

— Laiks doties prom! — virsnieks sacīja un pamāja ar roku. — Ejam!

Visi trīs piecēlās un, rokās paņēmuši čemodānus un somas, devās uz dzīvokļa izeju.

—Ienāciet virtuvē! — Vitolds aicināja. — Paņemiet līdzi arī pārtiku! Jums te stāv dažas zeltera pudeles. Ceļā viss noderēs.

Mūrnieka kundze, iegājusi virtuvē un uz. galda ieraudzījusi ēdiena atliekas, spēji atrāvās atpakaļ un bezgala nicīgi paskatījās uz abiem latviešu jauniešiem.

—Kā suņi, — viņa skaļi pateica. — I urpiniet vien rīt mūsu labumus!

Vitold s atri paķēra no pakaramā baltu linu dvieli, iepakoja lajā visu, kas atradās gan uz galda, gan pieliekamajā, un iespieda sievietes rokās.

-   Ņemiet! - viņš teica. - Šobrīd, kundze, jūsu lepnums ir nevietā! Kas zina, varbūt jums tur Sibīrijā patiešām nāksies ēst kopā ar suņiem…

Tuvojoties Forņkalna stacijai, visu ceļu drūmi klusējošais profesors negaidīti vērsās pie Vitolda.

—       Jaunais cilvēk! — viņš skali sacīja. - hs jus, studentus, mācīju… I as viss, izrādās, ir bijis velti. Ļoti žēl. Ja valsts vara rīkojas nevis stingri noteiktos likumu rāmjos, bet gan patvaļīgi, balstoties tikai uz šauras cilvēku grupiņas vēlēšanos un atsevišķi izdotu slepenu dekrētu un instrukciju pamata… Sāda valsts ilgi pastāvēt nevar. To spilgti pierāda visas cilvēces vēsture. 1 āpēc, jaunais cilvēk, ja esat nolēmis kalpot valsts varai, tad, lūdzu, kalpojiet un palīdziet tikai tādai, kuras uzmanības centrā un rūpēs vispirms ir cilvēks un viņa pamattiesības, kur ietvertas arī ikviena cilvēka tiesības uz brīvību un dzīvību, nevis tādai varai, kuras rīcību nosaka galvenokārt dažu žīdu sarakstītas mācību grāmatas!

Vitolds neko neatbildēja, tikai nodomāja: pareizi jau ir, profesor, vienīgi… 1 ev šī jaunā un patiešām nežēlīgā vara nedeva ne mazāko izvēles iespēju! Bet ja atšķirībā no manis tā šo iespēju tev tomēr būtu devusi… Esmu gandrīz vai pārliecināts, ka tu tagad nekratītos netīrā automašīnas kravas kastē un tavas acis jau neskatītu garo lopu vagonu sastāvu, bet tu būtu izvēlējies stipri labāku gan savu, gan savas ģimenes dzīves turpinājumu. Un, lai tas tā notiktu, arī tu ar visu sirdi, dvēseli un pārliecību sāktu uzticīgi kalpot padomju varai… Tava nelaime ir… 1 ev vienkārši, Eduard Mūrniek, nav paveicies, jo tev nez kāda iemesla dēļ neviens šo kalpošanu valstij nepiedāvāja. Deviņi cilvēki no desmit, ja ne visi desmit, šādā situācijā vienmēr izvēlēsies labāko variantu. Un viņus par to morāli nopelt vai sodīt juridiski varēs vienīgi tie cilvēki, kuriem pašiem nekad tik smagas izvēles priekšā nav bijis jānonāk…

1 orņkalna stacijā Igors Petrovičs Kuzkins, atvestos cilvēkus pēc saraksta nodevis citam virsniekam, lika abiem zaldātiem, Vitold am un Domicellai atkal kapt automašīnā un braukt uz nākamo sarakstā minēto ad resi.

Dzīves nogalē Vitolds Prancāns jau vairs tikpat kā nevienu no šo izsūtīto ģimenēm skaidri atminēties nespēja, taču dažas epizodes no 194 1. gada 14. jūnija represiju dienas viņa atmiņā tomēr saglabājās visu mūžu. Vispirms jau šis Pduards Mūrnieks, tad vēl viena nelaimīga ģimene.

Sarakstā tā bija nākamā pēc Mūrniekiem. Saule jau bija uzlēkusi, diena solījās būt ļoti karsta, un, iebraucot kādā no Tēr- batas ielas lielo namu pagalmiem, Vitolds nekādu lielo satraukumu vairs nejuta. Ziņkāri gan. Pjot tāpat kā iepriekšējo reizi uz ceturto stāvu, Vitolds uzdrošinājās virsniekam pajautāt, kas tie ir par cilvēkiem, pie kuriem viņi pašlaik dodas.

—Pārāk daudz nezinu, — virsnieks atbildēja. — Papīros atzīmēts - Rūdolfs Saliņš, dzimis 1916. gadā, nikns padomju varas ienaidnieks. Tas arī viss.

Tātad divdesmit piecus gadus vecs, Vitolds gandrīz vai automātiski nodomāja. Jauns. Droši vien bijušais policists. Varbūt pat no bndrihsona politpārvaldes.

1 aču tā tomēr nebija. So profesiju ļaudis jau bija arestēti agrāk. Bet šī epizode Vitolda atmiņā saglabājās ne tik daudz tāpēc, ka viņš nebija uzminējis izsūtīšanai paredzētā Rūdolfa Saliņa agrāko nodarbošanos, bet gan tās diezgan nejjarastās situācijas dēļ, kāda atklājās ceturtā stāva lielajā piecistabu dzīvoklī. Lai gan patiesībā nekā neparasta tur nebija. Neparasta bija padomju varas uzticīgo kalpu brigādes negaidītā ierašanās…

Durvis atvēra vēl samiegojusies, gaišzilā rītakleitā tērpusies sieviete, bet, ieraudzījusi krievu virsnieku un abus zaldātus, nobijusies strauji rāvās atpakaļ. Virsni eks viņu zibenīgi saķēra aiz rokas, un jau pēc brīža visi iegāja vienā no labi iekārtotā dzīvokļa istabām.

—Mums ir vajadzīgs Rūdolfs Saliņš, — virsnieks sacīja un vērīgi skatījās apkārt. - Viņš ir majas?

Sieviete klusēja, un Vitolds redzēja, ka viņai stipri dreb lūpas un rokas.

—       Virsnieks jautāja, vai Rūdolfs Saliņš pašlaik atrodas mājās vai arī meklējams kur citur, — Vitold s atnācēju mērķus skaidroja latviski.

—       Viņš ir mājās, — sieviete beidzot atbildēja. - Jūs esat atnākuši viņu arestēt?

—Tā iznāk, kundze, - Vitolds sacīja. - Ar ko līdz šim nodarbojās Rūdolls Saliņš?

Sieviete ar labo roku pieskārās krūtīm kreisajā pusē, smagi elpoja, tad atnācējiem veltīja nicinājuma pilnu skatienu.

—       Jūs nākat arestēt cilvēku, pat nezinādami, ar ko viņš nodarbojas?! — viņa pēkšņi iekliedzās.

— 1 o zina citi, — Vitolds teica. — Mēs tikai izpildām pavēli.

— Rūdolfs Saliņš ir pazīstams žurnālists, — sieviete atklāja. — 1 o, ko viņš trīsdesmito gadu otrajā pusē rakstīja I ēvijas Sargā, tādi idioti kā jūs, protams, var uzskatīt par pretpadomju sacerējumiem, kā tas jau vairākkārt šodienas presē ar Andreja Upīša un Jāņa Niedras spalvu tika atgādināts, taču neaizmirstiet, ka toreiz te Latvijā nekādas padomju varas vēl nebija! Bija mūsu pašu, latviešu, teikšana…

—Tu, stulbā vecene, labāk daudz nemuldi! — Dornicella negaidīti dusmīgi viņu pārtrauca. — I oreiz pastāvēja reakcionārā Ulmaņa diktatūra un tos latviešus, kuriem bija kaut kāda teikšana, varēja saskaitīt uz vienas rokas pirkstiem! Labāk ātri ģērb mugurā kaut ko siltāku! I evi gaida neaizmirstams ceļojums uz Sibīrijas mūžamežiem!

Sieviete spēji sagrīļojās, un visiem šķita, ka viņu tūlīt ķers trieka. Dornicella aizskrēja uz virtuvi un drīz atgriezās ar glāzi ūdens. Rēc tam, painteresējusies, vai saimniecei nav kādas sirdszāles, atkal devās uz virtuvi pēc mājas aptieciņas, bet virsnieks ar Vītoldu, apskatījuši tuvākās blakusistabas, iegāja trešajā un tur nedaudz pārsteigti ieraudzīja platā gultā guļam jaunu pārīti.

Vitolds, lēnam pagriezis galvu sānus un apmulsis ieraudzījis, ka uz viena no kresliem mazliet nevērīgi nosviesta gara un ļoti grezna balta kāzu kleita, turpat uz grīdas — baltas augstpapēžu kurpītes, zīda zeķes, zeķturis un baltas biksītes, tūlīt saprata, ka tikai vakar abi jaunie cilvēki ir apprecējušies un šī ir viņu kāzu nakts… Vai, pareizāk sakot, sen jau iecerētā un tik ļoti ilgotā medusmēneša pirmais rīts…

1 aču tagad bija jāmostas, jāatver acis, jāredz sveši, bruņoti ļaudis pie savas laulības gultas un beidzot jāsaprot, ka padomju varas apstākļos nekādi krāšņi sapņi nav jāsapņo…

Virsniekam, brīdi vērojot jaunos cilvēkus, iespējams, dvēselē ielija cilvēcisks siltums un atmiņā atausa paša pirmā laulības nakts, bet tikpat iespējams, ka redzamais skats viņā radīja tieši pretēju efektu. Viņš izjuta spēcīgu naidu un varbūt pat riebumu, skatot dārgi iekārtoto guļamtelpu, grezno, neparasti plato laulības gultu, līdz tam nespējis pat iedomāties, ka arī tādas mēdz būt; balto līgavas kleitu, smalko veļu un baltās balles kurpītes, kādas viņa līgavai toreiz tālajā Krievijas sādžā nevarēja rādīties pat viskrāšņākajās nakts vīzijās…

Kaut ko līdzīgu pārdzīvoja arī Vitolds Prancāns. Viņš tāpat tikai otro reizi mūžā bija ienācis tik ārkārtīgi greznā bagātu cilvēku mītnes vietā un tūlīt izjuta dabisku skaudību — kāpēc tas viss ir viņiem, bet ne man?! Kāpēc pasaulē pastāv tik liela netaisnība? Un, ja es pirms mēneša būtu apprecējis Vai eriju Gabrāni, kādas mums būtu kāzu svinības? Nekādas! Aizietu uz dzimtsarakstu nodaļu, sarakstītos, pēc tain ieietu prastā ēd- nīcā, paēstu lētas vakariņas, Valērijai mugurā būtu nevis balts kāzu tērps, bet gan vienkārša katūna kleitiņa, un kāzu nakti viņi pavadītu Vitolda īrētajā mazajā istabiņā uz šauras, nejauki čīkstošas dzelzs gultas, pa sienām rāpotu lielas blaktis, pie griestiem vāju gaismu izstarotu maza, apkvēpusi spuldzīte, bet orķestra vietā kāzu maršu ar savu pussaplēsto akordeonu spēlētu saimnieka vienmēr piedzērušais dēls un pagalmā gaudotu pie ķēdes piesietais mūžīgi izsalkušais suns.

Un viņi abi — gan mazizglītotais krievu virsnieks, gan latviešu trūcīgais Latgales students —, vienlaikus nepiepildītu sapņu, skaudības un sociālās netaisnības radīta naida pārņemti, piegāja pie jaunlaulāto gultas un asi norāva uz. grīdas vieglo, kā no debesu pūkām taisīto segu…

Jaunie cilvēki gulēja kaili. Pēkšņu baiļu un kauna pārņemti, viru skaļi iekliedzās un izmisīgi centās ar palaga malām un spilveniem kaut kā aizsegt dažas sava ķermeņa daļas.

Virsnieks atklāti ņirdza. Arī Vitolds indīgi smīnēja, sajuzdams gan savu pārākumu, gan iedomājoties, cik labi tomēr ir sanācis, ka sveši, bruņoti cilvēki nestāv pie viņa un Valērijas laulības gultas, toties viņš stāv pie citu cilvēku drausmīgas nelaimes un dzīves posta…

—Pietiek mīlēties! — virsnieks Rūdolfam uzbrēca. — Slienies kājās, ātri saģērbies un sakrāmē, ko atrodi par vajadzīgu ņemt līdzi!

—Kas notiek? — Rūdolls sāka kliegt. — Ps prasu, kas šeit notiek?!

—       Ja tu vēl neko neesi sapratis… — Vitolds dusmīgi sacīja. — Celies augšā un sāc kravāt čemodānus! 1 u — Rūdolfs Saliņš un tava māte Mudīte Saliņa turpmākai dzīvei tiekat pārvietoti uz attālākajiem Padomju Savienības novadiem! Visticamāk — uz Sibīriju. Tā ka, kungi un kundzes! Svētki ir beigušies! Jūs pietiekami ilgi esat priecājušies un nepelnīti baudījuši dzīves labumus! I urpmāk jums nāksies dzīvot nedaudz pieticīgāk, un tas būs tikai taisnīgi. Divdesmit minūtes būs pieliekami ilgs laiks čemodānu sakravāšanai. Ja šai laikā, Saliņ, to nespēsi izdarīt, mēs tevi varam vest arī pliku. 1 ā ka skaties pats!

Bijušais žurnālists Rūdolfs Saliņš, kurš patiešām savā laikā Patvijas jjresē bija publicējis asus, bet patiesus rakstus par dzīvi Padomju Savienībā 1111 Staļina diktatūras nežēlīgi represīvajām darbībām gan pret saviem politiskajiem pretiniekiem, gan vienkāršiem ļaudīm, tagad to visu izjuta pals.

Vīņš ātri izlēca no gultas un sāka ģērbties.

—Rūdi! — sieviete izmisusi iesaucās. — Bet es?!

—Guli! — Rūdolfs viņai uzsauca. — Guli un nekusties! Citādi šie nožēlojamie švabraki vēl arī tevi…

—Neuztraucies! — Vitolds sievietei sacīja. — Izsūtāmo sarakstā ir reģistrēti vienīgi abi Saliņu Patiešām, tu vari palikt mierīgi gulām.

-Es arī tagad esmu Saliņa! - sieviete iesaucas, strauji nometa palaga stūri, izkāpa no gultas un lepna nostājās svešo ļaužu priekšā.

—      Varbūt biedri, ļaujot man apģērbties, tomēr būs tik laipni un beidzot atstās mūsu guļamistabu?

Virsnieks un Vitolds, vairs ne vārda neteikdami, patiešām tūlīt arī iegāja blakusistabā, apsēdās uz mīkstiem atpūtas krēsliem un, gaidīdami, kamēr deportācijai paredzētie gatavojas tālajam ceļam, sāka šķirstīt dažus žurnālus, ka s atradās turpat uz neliela tumši brūna ozolkoka galdiņa.

Apmēram pēc divdesmit minūtēm māte jau bija daudzmaz gatava. Pēc neilga laika arī Rūdolfs, sakravājis divus čemodānus, neslēpdams naidu, skatījās uz jaunās varas pārstāvjiem.

Kad visi jau tuvojās durvīm, pēkšņi, apģērbusi savu balto kāzu kleitu un kājās uzvilkusi greznās balles kurpītes, no istabas raudādama izskrēja Rūdolfa Saliņa jaunā sieva un pieķērās vīra rokai.

—Ps braucu tev līdzi! — viņa paziņoja. — Ps šeit nevaru palikt viena! Ps to negribu! Ps tevi mīlu, Rūdolf, un, lai arī kas mūs sagaida, tas mums jāpārdzīvo kopā!

Nelīdzēja ne virsnieka, ne Vitolda, ne Domicellas, ne Rūdolfa, ne Saliņas kundzes aizrautīgā atrunāšana. Jaunās sievietes izmisums bija stiprāks par viņu lūgsnām nedarīt tik apstulbinošu muļķību, viņa stingri pastāvēja uz savu, līdz virsnieks atmeta ar roku, un arī šī ģimene jau pēc nepilnām desmit minūtēm atradās Torņkalna stacijā.

1 as tad arī bija viens no retajiem gadījumiem, kas Vitolda Prancāna atmiņā tā arī nespēja izgaist visu mūžu. I as bija pārāk neparasts. Kā mazliet šausminoša, tajā pašā laika ari skaista un ļoti aizkustinoša dzīves uzzīmēta glezna.

Maza Rīgas nomales dzelzceļa stacija. Uz sliedēm stāv garš precu vagonu sastāvs ar maziem aizrestotiem lodziņiem. Lieli cilvēku pūļi. Somu un čemodānu kalni. Neko sliktu nenojaušot, draiskojas mazi bērni. Pieaugušie neziņas un satraukuma pilniem skatieniem vēro notiekošo. Daži virsnieki un ļoti daudz zaldātu ar šautenēm. 1 ad pēkšņi sākas neizsakāmi skaļš troksnis, kmida, kliedzieni un raudas. No savām ģimenēm tiek atda- līti visi pieaugušie vīrieši. Arī Rūdolfs Saliņš. Bailes, izmisums un bezgalīga vilšanās. Viņu kopā ar citiem aizved uz sastāva galu. Un perona inalā, absolūti neiederoties šajā cilvēku vaimanu, asaru un šausmu pilnajā vidē, mazliet vientuļa stāv jauna meitene krāšņā līgavas tērpā, skatās, kā pirmajā laulības rītā bruņoti krievu karavīri jau otro reizi no viņas ar varu atrauj mīļoto cilvēku, un šī baltā tērptā meitene pretstatā krievu virsnieku un zaldātu netīrajiem formas tērpiem izskatījās kā latviešu tautas labākās daļas tīrības, godīguma un pilnīgas nevainības simbols…

ASTOTĀ NODALA

j

Es vēl dažus mirkļus stāvēju uz Brīvības un I allinas ielas stūra, nedaudz pārsteigti vērodams, kā divi policisti ātri izlec no dežūrmašīnas un ieskrien mājā, no kurienes nupat biju iznācis.

Skumji, es nodomāju. Nekas šai pasaulē nemainās. Laiku pa laikam vara nomaina varu, taču cilvēka daba paliek iepriekšējā. Vienmēr kāds valsts represīvajiem orgāniem darīs zināmu, ka tas (varbūt pat viņa labākais draugs!) savā laikā ir darījis to un to, runājis šito, bet pašlaik slēpjas tur un tur… Vienalga, vai bija samērā mierīgie ulmaņlaiki, pirmais baigais padomju gads, vēl baigākais nacistu okupācijas sākums, nežēlību pārpilnais pēckara laiks, padomju attīstītā sociālisma periods vai mūsu pašu Atmodas un brīvības laiks…

Vienmēr daudzi apzinīgi pildīja un pilda savu svēto pilsoņa pienākumu attiecībā pret pastāvošo valsts iekārtu. Agrāk skrēja pie Fridrihsona uz politpārvaldi, pēc tam uz čeku, uz gestapo, tad atkal uz Drošības komiteju un beidzot gan presē, gan radio un televīzijā atklāti visas Latvijas priekšā stučīs vai vismaz atgādinās, ka, lūk, tas padomju laikā ir darījis to un šito, bet citi savukārt runājuši, rakstījuši, gleznojuši, komponējuši un dzejojuši padomju režīmam tīkamus darbus.

Mums vienmēr gribas sevi attaisnot. Šodienas stučīšana taču ir ļoti laba, pareiza un atbilstoša mūsu nacionālajām interesēm! Arī tie, kuri ulmaņlaika politpārvaldei ziņoja par kreisi noskaņotiem strādniekiem vai arodbiedrību aktīvistiem, tāpat bija apzinīgi savas valsts pilsoņi. Un pat tie, kuri par saviem līdzpilsoņiem tik iztapīgi skrēja vēstīt gestapo, dažu mūsu cilvēku acīs arī ir visādi cienījami ļaudis, jo viņi taču vācu drošības iestādēm nodeva tikai komunistiski domājošos! 1 as nekas, ka nodotie cilvēki pēc tam tika nošauti! Nekas! Vienīgie sliktie stukači šodien ir brežņevlaika čekas ziņotāji.

Kad es par to domāju, man kļūst gandrīz vai fiziski nelabi. Agrāk kaut kā līdz tam nebiju pat aizdomājies - kā dzīve un ļaužu vēlme šodien pasniegt sevi sabiedrībai kā kristāltīrus latviešu patriotus spēj totāli izkropļot priekšstatus par morāli, ētiku, taisnīgumu, cilvēkmīlestību un tā saucamo [.nenākuma apzinu.. . kas nav nekas cits ka apzinīga kalpošana (piemērošanās) jebkurai valstī pastāvošajai varai savtīgu un personisku interešu vārdā…

Katra cilvēka dvēselē un apziņā blakus labajam vienmēr slēpjas arī tas, ko pierasts apzīmēt kā nepārprotamu ļaunumu. 1 ā izpausmei ir vajadzīgi tikai piemēroti apstākļi un attiecīga dzīves situācija. Un tu pēkšņi no vislabākā cilvēka spēj pārvērsties ļoti sliktā. No līdzcietīga - cietsirdīgā. No mierīga - mežonī.

Protams, arī es neesmu nekāds izņēmums. Kādā no manas dvēseles un apziņas stūriem tāpat, dziļi noslēpies, sēž ļaunuma gars. Bet es par to nekaunos. Bez tā palīdzības es nekad nebutu spējis izdarīt to, ko šodien tomēr izdarīju un ko man noteikti arī vajadzēja izdarīt! Taču tas bija tā saucamais labais ļaunums. Stingri ņemot, jebkura cilvēka pat taisnīga sodīšana ir sava veida ļaunuma izpausme. Taču bez šīm izpausmēm, vai tas ir lab i vai slikti, gandrīz neviens cilvēks un sabiedrība kopuma nespēj pastāvēt…

Un tomēr riebīgi, ka arī mans senais draugs Raimonds nav nocieties un kā apzinīgs sabiedrības loceklis par mani tūlīt paziņojis policijai. I ikai visticamāk, ka arī aiz Raimonda, tāpat kā aiz. lielumlielās daļas godīgo pilsoņu rīcības motīviem slēpjas visiem tik ļoti pazīstamā personīgās atriebes vēlme…

Raimondam droši vien skauda, ka es tik vienkārši un viegli jau pirmajā cbenā dabūju Aritu gultā. Iespējams, viņam šā iemesla dēļ kādreiz ir nācies pielikt daudz lielākas pūles…

Pa Brīvības ielu nesteidzoties sāku iet centra virzienā. 1 ad pēkšņi pārdomāju, nogriezos Artilērijas ielā, aizgāju līdz Caka ielai, pagriezos uz stacijas pusi. Arvien biežāk, gandrīz vai uz katra soļa, pretim nāca viegli ģērbušās, skaistas un droši vien arī viegli pieejamas dažāda vecuma un izskata sievietes. Taču es savu kaislību spelti jau biju atdzesējis un tagad uz viņām varēju skatīties, kā parasti mākslas galerijās skatās uz pārdošanai izstādītām gleznām, — vērtējoši, bez lieka satraukuma, vēsi aprēķinot, vai piedāvātā prece atbilst mūsu gaumei un maka saturam.

1 ad, atcerējies Raimonda izteikumu, ka viņš pie izdevības apmeklējot naktsklubu Sapnis, un to negaidīti ieraudzījis uz tuvīnās ielas stūra, gāju iekšā. Lai gan krogi policijas meklētiem cilvēkiem nekad nav bijusi pali drošākā uzturēšanās vieta, tomēr nolēmu riskēt. It sevišķi tāpēc un droši vien tikai tāpēc, ka pēkšņi prātā ienāca doma - varbūt tieši šovakar tur atkal bus iegriezies Raimonds un varēšu vecajam zēnam kārtīgi sadot pa purnu…

Pie ieejas mani sagaidīja iespaidīga auguma apsardzes darbinieks, lika apstāties un tūlīt painteresējās:

—       Vai jūs šeit pirmo reizi?

—       Jā, — es atbildēju. — Vai tas jums rada problēmas?

—  I as problēmas var radīt jums, — apsargs sacīja. — Ja jums kabatā ir vismaz simts latu, tad, protams, viss ir vienkārši. To- mēr ir daži nosacījumi. Pirmkārt, ieejas karte maksā divdesmit latu. Dzērieni ir dārgi. Ēdieni tāpat. Sievietes, kuras jūs apkalpos, nedrīkstat aiztikt ne ar rokām, ne vārdiem! Šādiem nolūkiem mums ir meitenes, kas parasti uzturas pie bāra letes. Jūs viņām varat izmaksāt dzērienus un vieglas uzkodas par paaugstinātām cenām, uzlūgt uz deju vai vispār kādu no viņām, kā saka, savām personiskajām vajadzībām noīrēt arī uz Visu vakaru uri nakti. Meitene jums maksās no piecdesmit līdz astoņdesmit latiem, neskaitot tēriņu par dzērieniem. Piedzerties jūs nedrīkstat. Rīkot skandālus tāpat. Pie mums viss notiek klusi, solīdi, ar vienu vārdu sakot, pieklājības robežās. Seit ir arī laba mūzika. Neliels vieglās mūzikas orķestrītis. Jums tas noteikti patiks. I ad kā, kungs? Jūs to varat atļauties?

-Vai ieiet tāpat, pasēdēt un paklausīties muziķu nevaru?

—Diemžēl, kungs. Ne tikai klubam, bet arī meitenēm taču kaut kas ir jānopelna, vai ne tā?

— Protams, — es piekritu. — Viss ir pareizi. Simts lati man atradīsies.

Nopircis ieejas karti, iegāju puskrēslā grimstošā zālē. Uz galdiņiem dega sveces, bet no kaut kur griestos un sienās paslēptām spuldzēm plūda vienmērīga, mazliet satraucoša sarkana gaisma. Gar sienām atradās mīksti, ar gaišu ādu apvilkti dīvāni, acīmredzot vietas, kur ar noīrēto meiteni atpūsties pēc dejas, iedzert aukstu šampanieti, risināt sarežģītas intelektuālas sarunas par literatūru un mākslu vai arī vienkārši, nepārpūlot smadzenes, parunāt par seksu.

Apsēdos pie brīva galdiņa, kas bija paredzēts divām personām. Vis[>ār apmeklētāju bija maz. Iespējams, dārdzības dēļ.

I aču jutos labi un mājīgi, kā tain arī vajadzēja būt. Kāda jēga tērēt naudu, ja pretī nesaņem to, ko par šo naudu var dabūt?

1 ā kā es jau biju nedaudz, iereibis, pikanti apģērbtajai viesmīlei pasūtīju tikai pudeli sauso Mārtiņi un divas ikrmaizītes.

Orķestris patiešām bija labs. I rīs cilvēku sastāvā tas spēlēja tieši tādas melodijas, kādas man patika un bija piemērotas tieši šim vakaram, - mazliet smeldzīgas un ļoti skumjas. Un, kad viens no orķestra mūziķiem patīkamā baritonā nodziedāja pazīstamo dziesmu ar Aleksandra Caka vārdiem, man gandrīz vai acīs saskrēja asaras.

Tagad dziedāšu dziesmu par sevi, Ka ar sirdi es paklīdis sen. I ikai uzvalks, ko tēvs kādreiz devis, Dzīvot godīgi mani vēl dzen.

Sī būs mana pēdējā dziesma, Un pēc tam kas…? 1 ik sātans to zin. Vārdos sirds mana izdegs kā liesma, Kura kvēl, ja pat virsū tai min.

Kādēļ mācījos skūpstīt es lupas, Kad bij laiks tikai saldumus ēst? 1 agad nespēju kaislību šūpas Savā elpā ne apslēpt, ne dzēst.

Katras sievietes dēl d icnam varu Kaktā dzert es un trakot kā velns. Tad es nezinu vairs, ko es daru, Viss ap acīm man sagriežas melns.

Bet, kad pāriet šīs sāpes un alkas, Ne man gribas ko darīt, ne skriet. Viens tad sēžu kaut kur es uz malkas, Un man labi, ka garām viss iet.

Paldies, Aleksandr, es domās sacīju. Nebūtu slikti tagad sadzert kopā ar tevi. 1 ai brīdī, kad toreiz rakstīji šīs skumju pilnās rindas, tev acīmredzot ir bijis tikpat smeldzīgs noskaņojums kā šobrīd man. Ps nešaubos, mēs kļūtu labi draugi. 1 agad sēdētu šai dārgajā šeņķī un runātu par to, ka šodien jau vairs nav neviena tik laba dzejnieka, kāds biji tu un daudzi citi. Ziemeļnieks ir miris, Austra Skujiņa ielēkusi Daugavā, un nav vairs neviena, ar kuriem tev kādreiz, bija tik labi. Ne Sudrabkalna, ne Plauža, un nesen kaut kur Visuma bezgalībā tevi meklēt ir devusies arī tava uzticamā draudzene Milda Grīnlelde. Jūs bijāt labi un gaiši cilvēki. Un galu galā nemaz nav tik svarīgi, ko mēs katrs savā dzīvē izdarām. Svarīgi, lai tas kaut dažu cilvēku atmiņā paliktu kā kaut kas labs, vajadzīgs un skaists.

Viens tad sēžu kaut kur es uz malkas, Un man labi, ka garām viss iet.

1 aču nekas diemžēl mums garām tāpat vien neaiziet. Ne labais, ne sliktais. Ne skaistais, ne pretīgais. Tāda ir dzīve… Protams. Viss ļoti vienkārši. Bez jebkādas filozofijas. Bez gudras runāšanas. Bez sava intelektuālā pārākuma demonstrēšanas. 1 as vienmēr ir bijis smieklīgi. Un niecīgi. Kas ir tavi gudrie vārdi pret cilvēka ļaunuma izpausmēm? Kas ir Bībel e un milzīgie visas pasaules filozofu sacerējumu blāķi kaut vai pret viena nabaga cilvēka nāvi ? Vai kaut visspēcīgākais sprediķis kādreiz ir spējis ļaudis darīt labākus un aizkavēt kaut vienas dzīvības varmācīgu bojāeju? Nē! Viss vienmēr ir noticis tieši otrādi! Jo iespaidīgāks bijis sprediķis, jo spēcīgāk tas klausītājos raisījis naidu un neiecietību pret citādi domājošajiem!

Varbūt arī labi, Aleksandr, ka tevis šodien vairs nav. 1 u, mūsu netaisnīgās dzīves spiests, atkal vientuļš sēdētu kaut kur uz malkas, dzertu lētu degvīnu un būtu vēl nabadzīgāks nekā padomju pēckara laikā…

Domās lugrimis, nemanīju, ka pie mana galdiņa klusi pienāca kāda sieviete. Nedaudz pat satrūkos.

—         Vai drīkst? — sieviete patīkamā balsī jautāja.

—Protams! - es priecīgi atļāvu. - Lūdzu!

Sieviete apsēdās iepretim un mīļi uzsmaidīja. Pirmajā mirklī es viņu nepazinu. Uz viņas skaistās sejas bija pārāk daudz dažādu krāsu un arī matu sakārtojums bija cits. Kā to visu sauca? Šķiet, makc up. Jā. Bet mani neatstāja sajūta, ka esmu viņu saticis jau kaut kad agrāk.

—     Piedod, — es sacīju. — Esmu nedaudz iere ibis un nekādi nespēju atcerēties… Kur es tevi esmu jau redzējis? Un vai vispār esmu?

—     Leon Navarski… — sieviete mazliet skumīgi teica. — Vai esmu tik ļoti pārvērtusies?

—     Nezinu, — paraustīju plecus. — Ps neatceros, kāda tu esi izskatījusies agr āk.

—     Ps vienmēr izskatos labi, — sieviete sacīja. — 1 aču bieži dažāda. Galvenokārt ārēji. 1 ā ir nozīmīga sieviešu priekšrocība — vienmēr būt mainīgai.

—         Vīrieši nemainās?

—Maz.

—         Tas ir labi vai slikti?

— 1 as nav nekādi. Vienkārši jūs tādi esat.

—         Atvaino, bet nekādu pasaules gudrību tu nepateici.

—         Vai tad vajadzēja?

—     Dies' pasarg! Kurnu, kur, tikai ne krogā! Bez tam… Daudzi uzskata, ka visas pasaules gudrības esot pateiktas jau Bībelē, tapcc viss parējais, kod ivtūkstoš gadu laika cilvēki ir sarakstījuši, teikuši un sludinājuši, nav nekas cits kā vistīrākās blēņas!

—     Cilvēkiem vispār nekādas lielās gudrības nevajag zināt, — sieviete teica.

-1 lešām?

—     Protams! - sieviete apstiprināja. - Priekš kam? Ikdienas dzīvē tās taču praktiski neviens nevar izmantot!

—        Vispār jau jā, — es piekritu. — Kā tu zini manu vārdu?

— 1 u droši vien esi daudz vairāk iedzēris, nekā pats to jūti.

—     Droši vien, - es sacīju. - Bet tevi es redzu. Turklāt vēl ļoti skaistu. Un baigi iekārojamu.

—        Man tādai ir jābūt, - sieviete teica. - Varbūt uzcienāsi?

—     Protams! — iesaucos un, pielējis pilnu glāzi ar vīnu, pasniedzu viņai. — I u šeit esi ar savu kompāniju?

—        Nē.

—        Ar draugu?

—Būtu jau labi, — sieviete rūgti iesmējās. — Ps šeit strādāju.

Saprotoši pamāju.

—        Meitene no bāra?

—    Jā, — sieviete apstiprināja. - Mēs gan pašas pie galdiņiem nedrīkstam nākt, bet… Ps tevi pazīstu.

—        Piedod, bet es nekādi…

—     Mēs šodien jau esam sēdējuši pie viena galda, — sieviete atgādināja. — Atceries Doma laukumu, Aritu, Raimondu un…

—        Inga? — stipri pārsteigts, prasīju.

—     Vai tiešām es vienas dienas laikā būtu tik ļoti izmainījusies?

—      I u esi kļuvusi simtreiz skaistāka! - es teicu. - Varbūt tikai sava darba dēļ, taču vienalga!

—Paldies, Leon! Psmu priecīga, ka tev patīku!

—        Vai tas ir tīri profesionāli?

—        Nē! - Inga iesmējās. - Leon! 1 as ir tīri sievišķīgi!

—    Ja pareizi atceros… lu no rīta teici, ka strādājot kādā naktslokālā. 1 u dejo striptīzu?

—        Ne gluz.i, — Inga atbildēja. — Bet tālu no tā nav.

—        Tas ir šeit?

—     Nē. Seit es strādāju… — Inga nedaudz samulsa. — Vai tu to vēl neesi sapratis?

— I u esi bāra meitene, kuru var arī noīrēt? — es vaicāju.

—     Drīksti teikt arī atklātāk… Esmu viena no tām, kuru šeit var nopirkt.

—     Inga… — klusi vērsos pie viņas. — Kāpēc tu to dari? Atceroties mūsu šīrīta sarunu… Nekāds lielais trūkums tevi uz to nespiež.

—     Patiešām, — Inga domīgi piekrita. — Nekāds lielais… Un tomēr dzīvot vajag. Maizi es nopelnu Lotosa ziedā kā dejotāja. Vēl daži gadi, un man jau vajadzēs meklēt citu nodarbošanos. Varbūt arī es galu galā fiziski vēl varētu dejot līdz septiņdesmit gadiem kā Maija Pļisecka vai Vija Vētra, taču kurš 110 klubu īpašniekiem tādu veceni ņems? Bet šeit… šeit esmu katru otro vakaru, kad nedejoju Lotosā. Nopelnu pieklājīgi. Esmu šo to pat spējusi iekrāt. Bez tam… I as, ko es šeit daru, man ļoti patīk!

I u saproti? Ps to daru arī prieka un savu kolosālāko sajūtu dēl!

—     Viss pareizi, Inga, — es teicu. — 1 u esi malacis! Kad tevi izmeta no operas, tu negāji kanālā slīcināties! 1 u atradi sev citu nodarbošanos. Mēs jau tā savas dzīves lielāko daļu esam spiesti darīt to, ko no mums grib citi. 1 āpēc dažreiz nav slikti kaut ko darīt par prieku tikai sev!

—     Ielej man, lūdzu, vēl! — Inga palūdza. — Es ļoti priecājos, ka tevi satiku! Nemaz neslēpšu, tu man īepatikies jau no rīta! Klusi vēlējos, lai tu Aritas vietā izvēlētos mani. Bet nekā…

—          Piedod! 7 ā vienkārši sanāca.

— 1 u dienu pavadīji pie viņas?

—          Antai ir labs dzīvoklis.

—          Bet pati? Pati arī laba? - Inga nedaudz satraukti prasīja.

—Kādā nozīme tu to doma?

—     Ne jau nu kā ķēkša! — Inga iesaucās. — Vai viņa ir laba mīļākā?

—          Nezinu, — atbildēju. — Ps ar viņu negulēju.

Inga neticīgi uz mani paskatījās, dažus brīžus domīgi klusēja, tad atkal koķeti pasmaidīja.

—    Ja tu iedomātos to darīt ar mani… Nē, ne šeit un ne par naudu! Mēs aizbrauktu pie manis uz Pārdaugavu. Man tur ir māja. Bet tas nu tā. Divi iemīlējušies to var darīt jebkurā vietā un laikā! Kaut vai uz Brīvības pieminekļa kāpnītēm!

—      Inga… — es vēlreiz klusi vērsos pie viņas. — Tas viss ir jauki. Bet vai tad mēs esam iemīlējušies?

—     Varbūt vēl ne, - Inga atbildēja. - Bet es taču tev palīku?

—Un kā vēl! Par to nav ko runāt!

—     Un tu patīc man! - Inga apgalvoja. — Ja kaut vienu nakti pavadītu kopā, mēs viens otrā arī iemīlētos!

—     Par to es nešaubos, — sacīju. — Un tieši tāpēc, ka tas tā var notikt, mēs nevienu nakti kopā nepavadīsim!

—Kāpēc? - Inga vīlusies jautāja. - I u baidies iemīlēties?

—      1 ā ir, — es apstiprināju. — Pēdējos divus gadus guļu tikai ar tām sievietēm, kuras 110 manis neprasa nekādas jūtas.

—     Vai tiešām ir labāk, ja sieviete par to prasa tikai naudu? — Inga, tagad vēl vairāk pārsteigta, vaicāja.

—      Nē, Inga, ta noteikti nav labāk, — es atbildēju. — I aču ta ir vienkāršāk. Kāda velna pēc mums vajadzētu vēl vairāk sarežģīt jau tā grūto dzīvi?

-Ja ir liela mīlestība… - Inga atkal kļuva nopietna. -Tā vienmēr dzīvi padara vieglāku. Sai ziņā tu smagi kļūdies.

—     Iespējams, — es piekritu. — Kļūdīties taču esot tik cilvēciski…

Inga gribēja vēl kaut ko sacīt, taču pie viņas pienāca kāds no kluba darbiniekiem un noliecies kaut ko klusi iečukstēja ausī. Inga piecēlās.

—     Lūdzu, Leon, neaizej bez manis! — viņa teica. — Pagaidi! Man tagad ir jāstrādā, bet vēlāk… Ps būšu tavā rīcībā.

Saprotoši pamāju ar galvu un mazliet skumīgi noskatījos, kā Inga cēli, it kā būtu pati mīlestības dieviete, pieiet pie bāra letes un sāk sarunāties ar kād u eleganti ģērbtu pusmūža vīrieti.

Tu pareizi dari, es nodomāju. Tev no šiem bagātniekiem vajadzētu plēst naudu, nejūtot ne mazāko kaunu. Jo patiesībā sievietes miesa neko daudz nemaksā, lai gan tieši tās dēļ mēs jūkam prātā un esam gatavi par to atdot savu pēdējo grasi. Interesanti, ka neviens vīrietis nekad nav pat mēģinājis nopirkt sievietes dvēseli. īsti ne/inu, kāpēc tas tā, taču pieņemu, ka šai pasaulē neviens vīrietis nav tik bagāts…

Pēc neilga laika pie mana galdiņa pienāca pavecs vīrs un uz mani drūmi skatījās. Radās iespaids, ka viņš gatavs mani tūlīt vai nokaut.

—Ko tev vajag? — es prasīju ar atklātu nepatiku.

— 1 u esi Leons Navarskis? — svešais jautāja pretim.

—          Jā, — es atbildēju. — Kas ir?

—      1 as pats komunistiski noskaņotais žurnālists, kas savos rakstos tik nicīgi mēdz izteikties par latviešu patriotismu un nacionālajiem partizāniem? - Svešā vīrieša balss skanēja dobji kā tuvi lielgabala dārdi.

—     Tas pats, tas pats! — es iesmējos. — Ko tu gribi? Par velti iedzert vai diskutēt par to, kas būtu saucams par īstu latviešu patriotu?

—     Vai drīkstu apsēsties? — vīrietis vaicāja jau nedaudz klusāk.

—          Protams! Sēdi vien!

Vīrietis apsēdās un atkal uzmeta man pagalam drūmu skatienu.

Acīmredzot šis nu it īstais mūsu tēvzemes mīlētājs, es nodomāju. I ā, redz, tai dzīvītē iet. Vieni mīl sievietes, citi tikai kādu mazās zemeslodītes ģeogrāfisku vietu. Un abi zināmos apstākļos par saviem mīlas objektiem ir gatavi atdot dzīvību. Man vienmēr, šādus cilvēkus sastopot, viņu ir bijis bezgala žēl. Gluži tāpat, kā mēs žēlojam vēl neko nesaprotošus mazus bērnus vai neglābjami slimus cilvēkus.

—     Ps pats tev varu uzsaukt pāris polšu, — vīrietis teica. — Bet ne tāpēc pie tevis atnācu!

— I ātad vēlies spriedelēt par politiku? Seit — krogā?!

—     Ko tu jēdz 110 politikas! — vīrietis nicīgi atmeta ar roku, un es redzēju, ka viņš ir jau iereibis. Citādi arī nevarēja būt. Lai ar mani sāktu runāt par latviešu patriotismu vismaz tādā interpretācijā, kādā šo jēdzienu traktē mūsu šauri domājošie nacionāl- radikāji, vispirms patiešām ir kaut kas krietni jāiedzer.

—     Ps tev vienkārši gribēju pateikt, ka tu, Leon Navarski, esi viens netīrs komunistisks nelietis! - vīrietis skaļā balsī turpināja. — Tu vispār neesi latvietis!

Rūgli iesmējos, gribēju piecelties, sadot šim vīram pa zobiem un iet prom. 1 aču nepalika, pat riebums pret šādiem tipiem tomēr ņēma virsroku, un es paliku.

—Nu un tad, ja, tavuprāt, esmu ko munistiski noskanots? — asā balsī prasīju. — Nu un tad, ja neesmu latvietis? Kas tev par to? Sāk sāpēt zobi, vai?

—Nē, zobi gluži nesāp, - vīrietis atbildēja. - Dažreiz sāp dvēsele.

—Muļķības! — es teicu. — Ja tu ienīsti citādi domājošos vai citu tautību cilvēkus, tev nekādas dvēseles vispār nav! 1 ik truli smadzenes strādāja vienīgi mazattīstītiem čekistiem un savas ģermāņu rases augstprātības pārņemtiem vācu nacistiem, un tā cilvēkus dalīja vienīgi viņi! Tāpēc sēdi un padomā! Kāda vispār ir starpība starp tautībām? Kāpēc lād īem kā tu nekad neienāk prātā tik vienkārša doma, ka mēs visi esam tikai cilvēki? Un, ja atnāks šķirotājs, lai viņš vispirms visus sašķiro pēc labajiem un sliktajiem darbiem, nevis pēc tā, kādā valodā katrs runā!

Vīrietis drūmi klusēja. Es tā arī nesapratu, ko viņš 110 manis grib, taču nojautu, ka viņu personīgi ir ļoti aizskāris divos manos rakstos, kas bija veltīti pēckara mežabrāļu vardarbīgajām cīņas metodēm, paustie uzskati. 1 as ir — jebkura veida varmācības nosodījums neatkarīgi no tā, kas šīs vardarbības pastrādāja — krievu čekists, vācu nacistu SD un SS d ienesta esosais vai mūsu pašu latviešu pēckara mežabrālis, kas savā izmisumā un zaudētāja naidā galvenokārt slepkavoja latviešu civiliedzīvotājus - partijas darbiniekus, komjauniešus, ciemu izpildkomitejas priekšsēdētājus un citus padomju varas aktīvistus.

—       1 ev tik tuvu sirdij ir mūsu pēckara mežabrāļi, — cieši ieurbies pretim sēdošā vīrieša krunkainajā sejā, sacīju. — Varbūt pats arī toreiz dzīvoji pa mežu?

—Es nedzīvoju, — vīrietis atbildēja. — Mēs toreiz cīnījāmies pret padomju okupantiem!

— Kā šī cīņa izpaudās? — es jautāju. — 1 u vari pateikt? Vai jūs uzbrukāt Sarkanās armijas garnizoniem, karaspēka daļām, militāriem objektiem, spridzinājāt tiltus, munīcijas noliktavas, no sliedēm nolaidāt kara materiālu ešelonus, kaut mazākā veidā centāhes aizkavēt četrdesmit devītā gada deportācijas, uzbrukāt cietumiem vai sagūstījāt kaut vienu augstas dienesta pakāpes čekistu, armijas pulkvedi vai vismaz apriņķa līmeņa partijas darbinieku? Ja tu kaut uz vienu no šiem jautājumiem atbildēsi apstiprinoši, tu visu vakaru varēsi dzert uz mana rēķina, bet, ja ne, tad, lūdzu, piecelies 1111 tūlīt tinies prom! Es arī turpmāk j:>a- likšu pie savas pārliecības un dokumentu zināšanām, ka lielum- liclā pēckara mežabrāļu daļa vienkārši mežā slēpās no paredzamajām padomju represijām, jo bija vai nu Sarkanās armijas, vai leģiona dezertieri, vai arī tie, kuri vairāk vai mazāk bija sakompromitējušas, civili vai militāri kalpojot vācu okupācijas režīmam! Bet tie, kuri patiešām bija nacionāli noskaņoti un, kā varēja, tā cīnījās pret padomju varu, bija pavisam neliela daļiņa, kas neko citu nespēja izdarīt, kā vienīgi savu naidu un zaudējuma rūgtumu izgāzt, slepkavojot jeb, lietojot jūsu terminoloģiju, sodot vietējos padomju un partijas darbiniekus, kā arī vienkārši tos latviešu zemniekus, kuri dažreiz liedza pajumti vai pārtiku. 1 āpēc arī neredzu nekādu īpašu atšķirību starp čekistu un toreizējo mežabrāļu darbības metodēm. Abas puses bija vienādi nežēlīgas, atriebības kāras un maz cilvēciskas.

— 1 āds toreiz bija laiks, — vīrietis drūmi sacīja. — Nežēlīgs un maz cilvēcisks.

— Laiku, kurā mums nākas dzīvot, vienmēr rada paši cilvēki, — es teicu. — Un pat visdrausmīgākās varmācības gados cilvēkam vienmēr ir iespēja tomēr nebūt ne ļaunam, ne vardarbīgam.

Abi ilgi klusējām. Skanēja mūzika, pie apkārtējiem galdiņiem bija dzirdamas tur sēdošo ļaužu sarunas un glāžu šķindoņa. Kāda netālu esoša sieviete nez kāpēc pārspīlēti skaļi smējās, bet pie mūsu galdiņa pienākusī viesmīle jautāja, vai es nevēloties pasūtīt vēl kaut ko. Acīmredzot mans tēriņš viņai šķita pārāk inazs.

— Ls labprāt šim kungam, kas sēd man iepretim, izmaksātu visu, ko vien viņš vēlētos, taču viņš diemžēl neatbildēja ne uz vienu no manis uzdotajiem jautājumiem. 1 āpēc sev pasūtīšu vēl tikai vienu konjaka glāzīti un steigšos prom no jūsu viesmīlīgā nama.

—       Z.ini, Navarski, — vīrietis domīgi sacīja, — dzirdēju, ka šodien kāds nelietis esot nošāvis Vitoldu Prancānu. I āpēc arī ieklīdu šai mauku mājā un dzeru. Tev d rosi vien vīna žel nav nemaz, vai ne?

—       Tieši tā, — es apstiprināju. — Lai gan ne par viena cilvēka nāvi nedrīkst priecāties, taču… Jā, es arī dzirdēju par šo notikumu. Bet es neraudu. Ja tu šeit nejauši esi ieklīdis aiz bēdām, tad savukārt es tikpat nejauši šeit atrodos tāpēc… Nu tāpēc, ka nelieša Vitolda 1 rancana vairs nav!

—Ps atceros: kad tevi nesen tiesāja par nacionālo partizānu cieņas un goda aizskārumu, — vīrietis sacīja, — Vitolds Prancāns tev kārtīgi sadeva pa kaklu! Tāpēc tagad priecājies par viņa nāvi?

— Ps nepriecājos, — atbildēju. — Viņa nāve manī vienkārši rada apmierinājuma izjūtu, kā ikvienu normālu cilvēku gandarī jebkura nelieša taisnīga sodīšana. I as pirmkārt. Bet otrkārt… Mani netiesāja par nacionālo partizānu goda aizskaršanu, jo es neviena godu neaizskāru. Mani tiesāja tāpēc, ka nespeju pārliecinoši pierādīt kāda cilvēka vainu smaga nozieguma izdarīšanā.

Vīrietis smagnēji piecēlās un, tāpat kā pirmīt, drūmi uz. mani

paskatījās.

—Redzi, Navarski, — viņš nedaudz skumīgā balsī atkal vērsās pie manis. — Mums, latviešiem, ir dažas būtiski svarīgas un sāpīgas lietas… Krievu ienākšana četrdesmitajā gadā. Viņu sāktās represijas pret godīgi strādājošiem latviešiem. Pēc tam 14. jūnija izsūtīsanas. Tad otrreizējā krievu okupācija. Drausmīgie pēckara gadi. Jā, tu pareizi teici. Neviens toreizējais mežabrālis pret padomju režīmu necīnījās ar bail iem cimdiem rokās. 1 ās dažreiz nācās iemērkt arī asinīs. Bet to nevajag nosodīt! Nevajag, Navarski! Tā ir daļa no mūsu tautas lielās sāpes, daļa no mūsu naida pret svešajiem ienācējiem, daļa no toreizējo apspiesto un pazemoto latviešu cerībām…

—       Viss pareizi, — es viņam klusi piekritu. — 1 ā arī ir. Un ne par to es pirms kāda laika sāku strīdu ar sabiedrību un šovakar ar tevi. Pret nupat tevis sacīto es nevaru iebilst ne vārda. Domāju gluži tāpat. Vienīgi patiesības labad gribu atgādināt to, ko tu un tev līdzīgie nez kāpēc aizmirst vai tīšu prātu par to nevēlas runāt. Bet vajadzētu gan — tās pašas patiesības dēļ! Jūs negribat atcerēties, ka Latvijā taču pastāvēja vēl viena okupācijas vara! Un tā nebija mazāk baismīga par krievu varu! Jūs vienmēr pieminat 1940.-1941. gada padomju laiku, to nosaucot par Baigo gadu. Un pareizi! Bet kādēļ pat ne ar pušplēstu vārdiņu nekad nepieminat vācu nacistu pirmo okupācijas gadu, kas latviešu un citām tautām bija simtkārt baigāks?! Kādēļ neatceraties tās deportācijas, ko veica vācieši, smagam darbam Vācijā aizdzenot tūkstošiem latviešu? Kāpēc 16. martā vai 8. maijā, kad tiek oficiāli atzīmēta Ot rajā pasaules karā kritušo karavīru piemiņa, neviens pat čukstus neieminas, ka šī kara beigu posmā Kurzemes (rontē krita ne tikai vācu armijā iesauktie leģionāri, bet arī tūkstošiem latviešu zēnu un vīru, kuri, it sevišķi no Latgales, ar varu tika mobilizēti Sarkanajā armijā un tikpat kā militāri neapmācīti aiztriekti uz frontes pirmajiem grāvjiem? Kāpēc neviens pat nieka ziedu pušķīti neuzliek arī uz vīnu atdusas vietām? M es taisnīgi atceramies un nosodām tos ārkārtīgi nežēlīgos čekas izmeklētājus, kuri darbojās Staļina laikā, bet nekur un nekad neatceramies tos latviešu SD izmeklētājus, kuri centīgi strādāja par labu vācu okupantiem un savā nežēlastībā tālu pārspēja krievus! 1 ev vajadzētu zināt, ko latviešu "patrioti" ar saviem tautas brāļiem un žīdiem, piemēra pēc, darīja 1941. gada vasarā Rīgas prefektūras telpās, Centrālcietumā vai Pērkon- krusta mītnē Valdemāra ielā 19, nemaz nerunājot par vēlākajiem gadiem! Lai kā tev tas arī nepatiktu, tas viss, vecīt, tomēr bija! 1 ā notika! Nosodot tikai vienas puses vardarbību pret latviešu lautu un vairs pat nepieminot nacistu izdarīto, mēs savu vēsturi kropļojam tikpat lielā mērā, kā to pirms tam darīja padomju ideologi! Un vēl mazliet par naidu. Jau par klasiku ir kļuvis pieņēmums, ka padomju varas Baigajā gadā izdarītie noziegumi daudzos latviešos radīja tik spēcīgu naidu un atriebības kāri, ka vienīgi tāpēc viņi ar tik lielu degsmi un uzticību sāka kalpot vācu okupantiem. Taču nez kāpēc nevienam no mūsu urrāpalriotiem neienāk prātā, ka arī tas, ko šie naida pārņemtie latvieši kopā ar vāciešiem darīja gan mūsu tautai, gan žīdiem, tāpat savukārt citos radīja ārkārtīgi spēcīgu naidu un taisnīgu vēlēšanos šos cilvēkus sodīt! Juridiski lielumlielā daļa šos sodus ir jau saņēmusi, bet morāli šodien daudzi viņiem neko nepārmet! Nenosoda! Sak, labi vien ir, ka piedalījāties nežēlīgajās represijās pret mierīgajiem iedzīvotājiem un kopā ar vāciešiem viņus šāvāt gan Biķernieku mežā, gan Rumbulā, Salaspilī, Kel- derlejā, simts citās vietās Latvijā, kā arī vēl Ļeņingradas apga- balā, Baltkrievijā un Polijā! Ps tev to atgādinu ne tāpēc, ka būtu komunistiski noskaņots! I ieši otrādi! Domāju, ka esmu nesalīdzināmi īstāks savas dzimtenes patriots par tevi un citiem kaut vai ar to vien, ka es nevienam — ne atsevišķiem cilvēkiem, ne kādai politiskai varai — nekad neesmu kalpojis! Ps par to rakstu tikai tāpēc, ka ļoti vēlos, lai mēs savu vēsturi saglabātu lādu, kāda tā ir — patiesa — bez tās vai citas ideoloģiskās apstrādes, un lai tādi kā tu beidzot saprastu, ka, nosodot krievu vardarbību, mēs nedrīkstam attaisnot otras puses nežēlīgo rīcību tikai tāpēc, ka tur piedalījās arī latvieši! Aiz visiem šiem vardarbības aktiem taču stāv tūkstošiem nevainīgi nokautu cilvēku dzīvību! Un kaut būtu tikai viena! Ar to arī pietiktu.

Vecais vīrs it kā piekrizdams domīgi pašūpoja galvu.

—Zināma taisnība tev, protams, ir, — viņš sacīja. — I aču šodien slikti runāt par latviešiem, kas toreiz bija uz vienu roku ar vāciešiem, tomēr nevajadzētu. Katrā ziņā krievi mums ir nodarījuši daudz vairāk pāri nekā citi.

—Varbūt tomēr atkal apsēdīsies? — es draudzīgi piedāvāju. — Ja gribi, es tev kaut ko izmaksāšu.

—Nevajag! — vīrietis īgni atmeta ar roku. — I e viss ir šaušalīgi dārgs. Ko velti tērēsies? Bet man ar tevi bija interesanti. Protams, tu nekāds komunists neesi. 1 aču arī par īstu latviešu patriotu es tevi neuzskatu. Acīmredzot tu vienkārši esi godīgs cilvēks, kurš tomēr grib stāvēt kaut nedaudz augstāk virs dabiskas un jau ļoti senas komunistu un nacionālistu savstarpējas neiecietības. Ls nezinu, vai šāda pozīcija ir tā labākā. 1 ādus cilvēkus kā tu parasti sit abas puses.

— 1 as tiesa, — es piekritu. — 1 aču ir grūti atteikties no pārliecības. Agrāk cilvēkiem to izdarīt bija daudz vieglāk. Tos, kuri nevēlējās mainīt uzskatus, vai nu pielika pie sienas, vai ieslodzīja lēģerī. 1 oreiz tā vienmēr bija izšķiršanās par dzīvību vai nāvi. Šodien tas ir tikai katra sirdsapziņas jautājums. Kā mes katrs izjūtam savu dvēseli — tīru vai netīru.

—Es pie izdevības tevi gribētu satikt vēlreiz, — vīrietis teica. — 1 ikai citā vietā un laikā. Tu esi tāds savāds un varbūt arī pietiekami gudrs, taču… Ne tu simtprocentīgi pārliecināji mani, ne es tevi. Bet dažreiz pastrīdēties nemaz nav slikti. I as liek par šo to padomāt. Bet Vitolda Prancāna man patiešām žēl. Krietns cilvēks bija. Kad tiesās viņa slepkavu, noteikti iešu prāvu klausīties. Varbūt izdosies slepkavam pat iespļaut ģīmī!

Ps rūgti iesmējos un ar acīm jau meklēju Ingu.

—  1 ev tāda izdevība nekad neradīsies, — es pateicu. — I neceri!

—Kāpēc tad ne? Domā, policija to neģēli nenoķers?

—Nekad! - es atbildēju. - Un Vitolds Prancāns tev šķiet krietns tikai tāpēc, ka tu par viņu neko nezini. Starp citu, ne vienam vien šodienas brīvības cīnītājam pagātnē slēpjas tik slikti un nekrietni darbi, ka tā vien šķiet — šis ārišķīgais padomju varas pretinieka vairogs ir uzlikts vienīgi tāpēc, lai aiz tā kaut ko noslējutu no savas pagātnes.

Vīrietis vēl brīdi stāvēja, tad pagriezās un nesteidzoties atgriezās pie galdiņa, kur sēdēja divi pavecāki vīri. Arī es, samaksājis viesmīlei rēķinu, piecēlos, šķērsoju zāli un aizgāju līdz bāra letei. Inga nedaudz satraukti sarunājās ar vienu no apsardzes vīriem. Kad pienācu klāt, viņa sarunu pārtrauca un tūlīt pagriezās pret mani.

—Mazliet pagaidi! — viņa teica. - Ps vēl nevaru būt brīva.

—       Arī es nevaru, — sacīju. — Piedod! Jaunu satikšanos sarunāsim citreiz! I ad arī mēģināsim atgūt to, ko šovakar zaudējām.

Apsardzes vīrs aizgāja. Inga satraukti mani satvēra aiz rokas, un es viņas acīs redzēju patiesas bailes.

—Acīmredzot mēs šovakar zaudējam ne tikai iespēju pamīlēties, — viņa sacīja. — Ja tā ir patiesība, tad tu, Leon, zaudē daudzko vairāk!

-        Es šovakar zaudēju tikai tevi, - smaidot teicu. — Bet varbūt jau rīt…

-   Leon… Ko tu esi izdarījis?

-        Neko sliktu, - es atbildēju. - Vismaz neko tādu, no kā man vajadzētu kaunēties vai bailēs gaidīt bargu sodu.

-        Man pirmīt piezvanīja Arita, - Inga pateica. - Un izstāstīja…

-   Ka mēs tomēr kopā gulējām? - es prasīju.

-        Protams, arī to. Taču tas man nešķiet svarīgi. Laimīgie, kas to var un dara. Bet Anta man pateica… Vai tu, Leon, patiešām esi nogalinājis cilvēku un tagad bēguļo?

-        Apmēram, - es atbildēju. - Nogalinājis neesmu, bet sodījis gan. Bet tikai nosacīti. 1 as cilvēks beidzot sodīja pats sevi. Es viņam tikai mazliet palīdzēju.

-   Kāpēc tad tevi meklē jjolicija?

-   Nezinu. Viņi jau vienmēr kādu meklē.

-   Lūdzu, runā nopietni!

-        Nopietnāk vairs nevar, - es teicu. - Pienāks rīts, un es pats labprātīgi ar paceltām rokām padošos valsts varai. Bet šovakar. .. Šovakar vēl gribu būt brīvs.

-        Ps tevi varu aizvest pie sevis, — Inga sacīja. — 1 u tur būsi drošībā.

-        Cilvēks nekur nevar būt drošībā, — es pateicu. — Vismazāk viņš var būt drošībā blakus sievietei. Jo sieviete, gluži kā policists, vienmēr grib kādu paturēt savā varā. Bet, Inga, daudz neraudāsim! Un tici! Ja vien tu gribēsi… Mēs kādu dienu un nakti vēl būsim laimīgi! Bet tagad es eju. Pald ies tev par visu!

I u patiešām esi jauka, un es tevi neaizmirsīšu! Mēs noteikti vēl kādreiz satiksimies! 1 ādas sievietes kā tu… vīrieši vai nu neprātīgi mīl, vai tikpat neprātīgi ienīst.

Ps viņu noskūpstīju, pagriezos, šķērsoju zāli un izgāju uz ielas. Bija jau satumsis un kļuvis vēsāks. Noskurinājos un nesteidzoties devos pilsētas centra virzienā.

DEVITA NODAĻA

Kara sakums Vitoldu Prancānu, gluži kā pārējos padomju iestāžu darbiniekus, pārsteidza pilnīgi nesagatavotu. Līdz tam viss šķila tik drošs un nesatricināms kā partijas pārliecība par komunisma uzvaru visā pasaulē. Padomju vara un pati varenā valsts — PSRS — stāvēja kā nekad neuzveicama militāra un ideoloģiska klints nožēlojamo kapitālistisko valstu ielenkumā. Bet nu jau otrajā kara dienā vācu lidotāju mestās bumbas krita uz Liepājas kara bāzēm un pirmie meseršmiti gaudodami, atklāti demonstrējot savu tehnisko pārākumu, nekaunīgi riņķoja arī virs Rīgas.

Vitolds nobijies sēdēja savā mazajā īres istabiņā un, lai gan vēl īsti negribējās ticēt, ka vācu karaspēks jelkad spēs iekļūt tik tālu PSRS teritorija, bailes viņu neatstāja un pratu sāpīgi de- dzināja vismelnākās domas.

Kas notiks, ja vācieši tomēr tiks līdz Rīgai?

Palikt šeit vai bēgt? Un, ja bēgt, tad kurp?! Cik tālu vispār cilvēks spēj aizbēgt ne tikai no strauji uzbrūkoša ienaidnieka karaspēka, bet galu galā arī pats no sevis?

Kā tas vispār var tik dīvaini sanākt, ka es vēl vakar biju tikpat kā neaizskarama persona, varēju izbaudīt kaut nelielu, tomēr saldkaish izjūtamu varu pār daudziem cilvēkiem, bet šodien… Mani cienīja, pats Noviks slavēja, es skaitījos apzinīgs padomju jaunietis, kas ar visu jaunības degsmi iekļāvies vēsturiskajā padomju varas cīņā pret strādnieku šķiras niknākajiem ienaidniekiem, pret visiem vienmēr labi paēdušajiem un augstprātīgajiem buržujiem, bet jau rīt es varu būt…

Bail pat domāt. Latviešu tautas nodevējs? Čekas aģents? Nežēlīgā padomju režīma pakalpiņš?

Un tagad mani atkal jau kāds cits noviks arestēs, sauks uz baismīgajām nakts pratināšanām, bez žēlastības dauzīs, pazemos un draudēs nošaut, līdz varbūt tāpat kā padomju iekš- lietu tautas komisārs Alfons Noviks vēlreiz par dzīvības cenu piespiedīs kalpot jaunajai okupācijas varai. Un es droši vien bez lieliem sirdsapziņas pārmetumiem piekritīšu. Piekritīšu pavisam vienkārša iemesla dēļ — man ļoti nepatīk, ka mani badā un slapēs nedēļām ilgi tur neciešami karstā kamerā, diennaktīm ilgi vārdzina bez miega, zem nagiem dzen noasinātus sērkociņus vai pa kāju pēdām belž ar dzelzs stieni. LJn ir vēl viens, ne mazāk svarīgs iemesls pakļauties stiprākajam. Varbūt tas ir pat vissvarīgākais un vienīgais arguments, kāpēc cilvēki, piemērojoties jebkuriem apstākļiem, vispār apņemas darīt kaut ko tādu, ko citos apstākļos nekad nedarītu.

Cilvēks vienkārši grib dzīvot.

1 aču Vitoldam bija grūti noticēt, ka notikumi atkal risināsies tik traģiski, ka viņam vēlreiz nāksies slāvēt šīs patiesi drausmīgās izvēles priekšā — glābjot sevi, nodot citus vai, glābjot citus, pazudināt sevi…

Istabā bez klauvēšanas negaidīti ienāca mājas saimnieks — vecs Ciekurkalna dzelzceļa depo strādnieks Oļģerts Rutkis un smagnēji apsēdās pie galda iepretim Vitoldam.

—      Nupat dzirdēju… Pa radio vācieši lielījās, ka pēc dažām dienām būšot jau Rīgā, — saimnieks sacīja. — Kā tu domā, student, vai tā patiešām varētu notikt?

—      Nezinu, — Vitolds, paraustot plecus, nīgri atbildēja. — Sarkanā armija esot stipra, un, kā ziņo mūsu radio, vācieši drīz vien tikšot sakauti viņu pašu zemē.

—Ps mūsu radio diez ko neticu, — Rutkis sacīja.

—      Es savukārt neko daudz neticu ārzemju radio, -Vitold s teica.

—      Var jau būt, ka melo abi, — Rutkis domīgi norūca. — Bet ja nu viņi tomēr nāk šurp? Ko domā dari t? Vai iesi palīga krieviem, paliksi uz vietas un nedarīsi neko vai arī tūlīt nostāsies Inču pusē?

—Es labprāl nenostātos nevienā pusē, — Vitolds, galēji sa- drūmis, atbildēja. — I aču to, manuprāt, jebkuram cilvēkam ir daudz grūtāk izlemt nekā pieņemt vienas vai otras puses noteikumus. Bet tas jau vēl nekas! Man šķiet, ka vispār neviens cilvēks pats labprātīgi neizvēlas, ko viņam darīt un kā pusē nostāties. So izvēli gandrīz vienmēr liek izdarīt atbilstoši dzīves apstākļi un situācija, kādā viņš ir nokļuvis.

Vecais darbavīrs, kura fiziskā pasaule nekad nebija sniegu- sies tālāk par vienu no Rīgas nabadzīgākajām nomalēm Cie- kurkalnu, krietnu laiku klusēja, acīmredzami nervozi raustīdams dzelzceļnieka zilā frenča spožās pogas, vairākas reizes dobji ieklepojās, tad atkal jautājoši paskatījās uz īrnieku.

—       Ja nu vācieši tomēr vēlreiz tiek līdz Rīgai? Kāpēc viņiem to neizdarīt? I rīs reizes viņi te jau bez īpašām pūlēm ir nākuši. Vispirms bīskaps Alberts ar savu Zobenbrāļu ordeni, tad septiņpadsmitajā gadā ķeizars Vilhelms, pēc tam deviņpadsmitajā - fon der Golcs ar savu baigo dzelzs divīziju. J agad atkal Hitl era kungs ar saviem meseršmitiem un lielajiem tankiem. Esmu tā novērojis… 1 lem krieviņiem, izņemot vecās, vēl četrpadsmitā gada pasaules kara garās šautenes, nekā cita vispār nav! Kā gan viņi domā mūs aizstāvēt?

—Nezinu, — Vitolds atbildēja. — Vienīgi jācer, ka ar Dieva palīgu…

—Dievs te neko nelīdzēs, - vecais dzelzceļnieks drūmi pakratīja galvu. — Krievam Latvijā vispār nevajadzēja līst iekšā! Tad varbūt arī friči tagad kārtējo reizi nesoļotu pa mūsu zemi!

—       Gan jau soļotu tāpat, — Vitolds sacīja. — Kā gan citādi viņi tiktu krieviem klāt?

—Es nezinu, ko tu, Vitold, jjar to domā. Esi komjaunietis?

-Nē.-Vitold s sameloja.

— Kāpēc tu tās dažas dienas trīspadsmitajā un četrpadsmitajā jūnijā tik agri skrēji laukā 110 mājas un vēlu atgriezies?

Vitolds spēji apmulsa. I ātad vecais tomēr kaut ko ir nojautis, Vitolds atkal, stipru baiļu pārņemts, nodomāja. Un ja tā… Tad man par viņu steigšus jāpaziņo Novika departamentam vai ari, vāciešiem tuvojoties Rīgai, kopā ar padomju iestāžu darbiniekiem un armijas daļām jābēg uz Krieviju. Ja saimniekam ir radušās kaut mazākās aizdomas j)ar manu līdzdalību buržuju izsūtīšanā (bet šādas aizdomas viņam jau ir radušās!), tad Rulkis par tām noteikti pastāstīs jaunās varas drošības iestādēm! Jo tā taču nevar būt, tas vispār ir tikpat kā neiespējami, ka cilvēks pie pirmās izdevības nenodotu otru cilvēku neatkarīgi no tā, vai viņš par šo ziņojumu gūst kād u materiālu labumu vai ne. Cilvēkam vienkārši sagādā ļaunu prieku vai patiesu gandarījumu apziņa, ka kārtējo reizi viņš godīgi un apzinīgi ir izpildījis savu pilsoņa pienākumu… Un līdz ar to sagādājis sev valsts aizsardzību un zināmu drošības izjūtu! Es esmu ar jums, lai kas jūs arī būtu!

Nožēlojami, kad godīguma izpratne galvenokārt saistās ar cilvēka sliktajiem darbiem, bet pilsoņa pienākums — ar nodevību. Un nav svarīgi, kad tas ir noticis vai notiek — cara, I .atvijas brīvvalsts, komunistu vai nacistu laikā… Pretējās pozīcijās stāvošu cilvēku nodošanu otrai pusei pie varas esošie un viņiem līdzīgi domājošie vienmēr vērtēs kā patriotisma izpausmi un ļoti latvisku kalpošanu nacionālajām idejām! Gluži tāpat kā padomju laikā tavu ziņošanu par kāda cilvēka nepareiziem uzskatiem vai citādu, oficiāli neatļautu darbību vara arī vērtēja kā visādi uzteicamu rīcību. I ā bija pat goda lieta! Pārliecinošs pierādījums, ka tu uzticīgi kalpo kā varai, tā valstij!

—Mums tajās dienās notika studentu salidojums, — Vitolds paskaidroja. — 1 ādas kā nelielas militāras mācības.

Saimnieks aizdomīgi paskatījās uz Vitoldu.

-Paši ai k, kad visas macibas jau beigušās un studenti izklīduši kur kurais?

—       Visus jau nesavāca, — Vitolds sacīja. — Mēs bijām tikai neliela daļa.

—Kāpēc arī tu, tāpat kā citi, pēc mācību gada beigām nebrauci uz laukiem pie vecākiem? — saimnieks prasīja.

Vitolds, uzreiz nezinādams, ko atbildēt, klusēja.

—       Varbūt esi sācis strādāt?

—       Jā, saimniek, tā ir, — Vitolds sacīja. — Strādāju…

—Bet kāpēc tad dienas lielāko tiesu nīksti mājās, bet strādā tikai pa vakariem un naktīs? Kas tas vispār ir par darbu?

—To es nevaru teikt, — Vitolds atbildēja. — 1 o zina tikai daži cilvēki.

—Kāpēc?

—Sis darbs ir slepens.

—       Vai tas ir vērsts par sliktu vai par labu mūsu valstij? - saimnieks turpināja interesēties.

—Ko jūs domājat, sacīdams mūsu valsis? Vai to, kas bija, vai to, kas ir?

—Es domāju agrāko valsti, - Oļģerts Rutkis paskaidroja. - U1 maņa Latviju. Ceru, ka tā arī tev ir daudz tuvaka nekā tagadējā. Vai tad citādi čekisti būtu tevi arestējuši un, kā pats stāstīji, tik pamatīgi mocījuši!

—Pilnīgi pareizi, — Vitolds apliecināja. — 1 as, ko es tur pārdzīvoju, vārdos nav izstāstāms.

-Tad varbūt beidzot pasacīsi, kā tomēr no tas čekas tiki laukā? Neesmu dzirdējis, ka kāds no viņu nagiem būtu viegli izsprucis.

—Kas tev teica, ka man tas bija viegli? - Vitolds kļuva dusmīgs. — Tur vispār no paša arestanta nekas nav atkarīgs! Kā biedri nolemj, tā arī notiek! Vai nu tevi sit, vai pažēlo! Spīdzina vai tikai nopratina! Nošauj vai palaiž brīvībā! Mani atlaida. Es neko pretvalstisku nebiju darījis! Man vajadzēja tikai apsolīt, ka arī turpmāk neko aizliegtu nedarīšu, un te nu es esmu! Ko tu vēl gribi zināt?

—Nē, neko, — vecais mājas saimnieks tā kā apmulsis noņurdēja, piecēlās un gāja prom. - Ja vācieši Rīgu tomēr ieņems un pēc tam kaut kāda teikšana te būs arī latviešiem… Iespējams, būsi cienījams cilvēks. 1 u taču būsi varas arestēts, čekas mocīts, tikpat kā pārliecināts cīnītājs par Latvijas brīvību… Ja tā notiks, neaizmirsti mani! Galu galā es tev neko sliktu neesmu nodarījis.

Saimnieks aizgāja.

I aču es esmu nodarījis, Vitolds domaja. Veselu blāķi sliktuma. Lai gan tas, tāpat kā viss šai pasaulē, ir visai nosacīti. Cilvēki taču uz Sibīriju būtu izsūtīti neatkarīgi no tā, vai šajā akcijā personīgi piedalījos aries vai ne! Bez tam… Lielākā daļa no viņiem to arī bija pelnījuši! Ieņēma augstus amatus, dzīvoja bagātībā un mazāk vai vairāk slēpti nicināja pārējos! Nē, es nekādus smagus sirdsapziņas pārmetumus nejūtu. Un diez vai kādreiz arī jutīšu. Vienīgi Valērijas gan ir žēl. Nabaga meitene! Bet tu taču pati esi vainīga! 1 u pati, neviens cits! Vai atceries, kā es tevi mēģināju atrunāt neiet uz. tās nolādētās grupas sanāksmi? Neko aizliegtu nedarīt? Vajag tomēr domāt ar galvu! Kaut dažreiz! Vienīgi totāliem idiotiem vai prātā jukušiem na- cionālfanātiķiem varēja ienākt prātā kaut kas tik stulbs kā vākt kaut kādus tur ieročus, noturēt slepenas sanāksmes un kalt plānus gāzt padomju varu. Bet kā?! Kādā veidā?! Jūs par to ari domājāt? Ja padomju varu Krievijas pilsoņu kara laikā pat ne mazākā mērā nespēja iedragāt nuljonlielā un labi apbruņotā baltgvardu armija un gandrīz vai visas Eiropas lielvalstis! Bet te salasās neliels, protams, ļoti patriotiski noskaņotu jauniešu bariņš un spriež, kā Latvijā, sagraujot padomju varu, atjaunot Ulmaņa diktatūru! Jūs visus vajadzētu turēt nevis čekas pagrabos, bet gan uz mūžu ieslodzīt trakomājā! Jo, lai nu kas, bet normāli jūs neesat! Pazudinājāt sevi, gandrīz ari mani un brīnišķīgi jauko Valēriju! f agad pasakiet godīgi un atklāti — ko jums ir devusi jūsu nacionālā stāja, latviskā domāšana un jūsu iedomātais patriotisms?! 1 as nav devis neko, vienīgi jūsu pašu un citu cilvēku nāvi! 1 āpēc arī nesaprotu, kāpēc daži tik ļoti lepojas ar savu nacionālpalriotismu, ja tas cilvēkiem nes un arī turpmāk nesīs tikai drausmīgu nelaimi.

Vitolds piecēlās un dzirdēja, kā pilsētā pēkšņi sāk gaudot gaisa trauksmes griezīgās skaņas. 1 ātad atkal virs Rīgas riņķo vācu lidmašīnas un šoreiz jau uz pilsētas namu jumtiem gāž savu bagātīgo bumbu kravu.

Kaut kas bija jādara! Par kaut ko jaizšķiras! Ja es palieku šeit, man visu laiku būs jābaidās saimnieka nodevības, Vitolds domāja. Mūsu nacionālisti, skaidri zinot, ka aiz viņu mugurām stāv varenā Vācijas armija, savās dusmās un naidā cilvēkus daudz nešķiros. 1 o, uz kuru kritīs mazākās aizdomas kaut tikai par simpātijām pret padomju varu, tūlīt liks pie sienas un šaus nost tāpat kā čekisti! 1 aču varbūt es varētu justies arī diezgan drošs, jo galu galā esmu padomju režīma upuris, bijis čekas arestēts un spīdzināts. I omēr paliek iespēja, ka saimnieks vai cits mani varētu nodot vai nejauši atmaskot. Un tad, visticamāk, pat no paša izteiktās vēlēšanās uzticīgi kalpot arī jaunajai varai nekas var neiznākt. Viņu naids pret tādiem kā es būs daudz spēcīgāks, nekā tas bija čekistiem. Patiesībā mani taču izglāba nevis šīs dažādās naida nianses, bet gan laimīga sastapšanās ar Alfonu Noviku, kurš deva šo vienreizējo izvēles iespēju…

Pēc stundas Vitolds jau atradās Iekšlietu tautas komisariāta ēkā. Vi ņam bija izrakstīta pastavigā apmeklētāja caurlaide un nokļūt līdz Novika kabinetam nesagādāja nekādas grūtības.

Visā ēkā bija jūtams liels satraukums un drudžaina darbošanās. Čekas darbinieki gandrīz vai no visiem kabinetiem ātri nāca laukā ar dažāda biezuma papīru kaudzēm un pa j>latajām kāpnēm, pa kurām pirms tam dienu un nakti uz pratināšanu tika vesti arestētie, tagad paši skrēja lejā uz pagraba telpām acīmredzot dedzināt vai citādi iznīcināt sakrājušos dokumentu kaudzes.

Alfona Novika kabinetā cita pēc citas notika dažādas sanāksmes, darbinieki nāca un gāja, un tikai apmēram pēc divu stundu gaidīšanas Vitolds beidzot uz dažām minūtēm tika ielaists komisāra kabinetā. Un arī tikai tāpēc, ka oficiāli skaitījās paša iekšlietu komisāra personīgais aģents. I ādu nebija daudz. Tikai četri.

-Ko vajag? — Noviks, ieraudzījis Vitoldu ienakam kabinetā, uzkliedza. — Vai neredzi - esmu aizņemts līdz kaklam! Ar mani runā tikai gadījumā, ja tev ir kaut kas nozīmīgs ziņojams par Vili Lāci vai Kalnbērziņu!

—Ps viņiem netieku pat tuvumā, — Vitolds sacīja. — Un jūs to labi zināt.

—Ko tad tu gribi?

—      Atnācu uzzināt, kas vispār Rīgā un pie mums pašlaik notiek?

Noviks nervozi atplēsa papirosu paciņu un aizsmēķēja. Vitolds tūlīt pamanīja, ka dzelzs komisāram jūtami dreb labā roka. 1 ātac! lietas ir pavisam bēdīgas, viņš nodomāja. Un līdz ar to arī mani nekas spožs negaida.

—       Tu prasi, kas notiek, - Noviks dusmīgi pāijautāja. - Ir baigākie sūdi, Prancān! Lūk, kas notiek! Vācieši jau atrodas pie Rīgas! Visapkārt nodevēji! Armijas komandieri gļēvi un nemākulīgi! Bez jebkādām kaujām atdod ienaidniekam pilsētu pēc pilsētas! Daugavpils arī jau ieņemta! 1 as šķiet neticami. 1 as ir pat šausmīgi! Kas tagad tur notiks ar maniem vecākiem un brāļiem? Varbūt viņi ir jau nošauti!

1 ā tas notiek vienmēr, kad visas problēmas grib atrisināt ar ieroču spēku, Vitolds nodomāja. Kā Amerikas mežonīgajos Rietumos. Kas izšaus pirmais.

-Vai mums būs jāatkapjas? — Vitolds klusi jautaja.

—A ko citu darīsim? — Noviks iesaucās. — Visas iestādes un valdība evakuējas uz Krieviju! Arī mēs. Protams. Pai nu kam, bet mums viņi pirmajiem ķersies pie rīkles! Jāsteidzas! Nevienu arestantu dzīvu neatstāt! Tu, Prancān, visu laiku būsi manā rīcībā! Vispār labi, ka atnāci! Tev būs jāizpilda daži specuz- devumi! Bet pašlaik palīdzēsi man un Sumskim tikt vaļā no nevajadzīgiem dokumentiem. 1 os dedzina pagraba kurtuvē. Vēl Centrālcietumā obligāti jānošauj visi politieslodzītie! Karavīru nav. Tie vajadzīgi lrontē. 1 āpēc tas būs jādara mums pašiem. Pēc tam no ieslodzītajiem jāatbrīvo arī viss mūsu kantoris! Šovakar tie jāaizved uz Baltezeru. Tur atrodas liela mūsu iestādes vasarnīca. 1 ur tad mēs viņus arī noklapēsim.

Vitolds tūlīt sajuta sausumu mutē un tikai ar lielām grūtībām spēja norīt siekalas.

-Jūs teicāt mēs… Vai tas nozīmē…

—       Jā, jā, Prancān! — Noviks atkal iesaucās un pirmo reizi tikko jaušami pasmīnēja. — Arī tu! A kā tu domāji - strādāt čekā un būt tīram kā eņģelītim? Nekas nesanāks! Ja jau piekriti par savu dzīvību maksāt, tad jāmaksā tik daudz, cik par to prasa pārdevējs! Bet tavas dzīvības īpašnieks kopš tava aresta brīža esmu es! 1 āpēc daudz nerausties! Gatavojies nopietnam darbam!

Noviks piegāja pie viena no seifiem, no tā izņēma Nagan sistēmas revolveri un pasniedza Vitoldam.

— Es tev to uzticu, cerot, ka apzinīgi kalposi komunistiskās partijas ideāliem un pret mūsu ienaidniekiem vienmēr būsi neiecietīgi nežēlīgs! Tūlīt nokāp lejā uz otro stāvu! 1 ur 202. istabā sēž cilvēks, viņu sauc Nikolajs Rjazanovs. Viņš tev parādīs, kā rīkoties ar revolveri, to piereģistrēs uz tava vārda, un tu par to būsi atbildīgs, kamēr vien atradīsies mūsu dienestā! Bet tagad ej! Vakat a ap pulksten desmitiem piesakies pie Sumska! I ad kopā ar viņu aizvedīsiet uz. Baltezeru pagrabā palikušos arestantus un tur viņus likvidēsiet! Un tikai pēc tam, Vitold Prancān, tikai pēc tam, kad uz tavas sirdsapziņas būs kaut viena personīgi iznīcināta cilvēka dzīvība un uz rokām kaut viena mūsu ienaidnieka asins lāse, tu varēsi uzskatīt, ka par savu dzīvību būsi samaksājis pilnu cenu! 1 ikai tad! Mūsu nežēlīgajā cīņā ar tautas nodevējiem un tagad vēl ar vācu iebrucējiem par asinīm vienmēr jāmaksā ar asinīm! 1 ā ir mūsu nauda, mūsu vienīgais rēķinu kārtošanas līdzeklis!

Kad cl iena jau gāja uz vakara pusi, Vitoldam icnaca prata, ka pašlaik būtu vispiemērotākais laiks tikt vaļā no mājas saimnieka. Ja Oļģertam Rutkim bija radušās aizdomas par Vitolda piedalīšanos 14. jūnija izsūtīšanās un viņš Šīs aizdomas sāk klāstīt kaimiņiem, paziņām vai jaunajai okupācijas varai, tad gan man (ja es palieku Rīgā), gan manai ģimenei Rēzeknes apriņķa Makušānu sādžā draud simtprocentīgas nāves briesmas.

I aču beigu beigās Vitolds pārdomāja. Lai vecais dzīvo! Ja būs palaidis muti, gan ar viņu norēķināšos vēlāk! 1 ā nevar būt, ka šajā karā uzvarētu vācieši un viņš nekad vairs nespētu atgriezties ne Rīgā, ne vispār Latvijā.

Ap jjulksten desmitiem vakarā neliela grupa čekistu ar diviem ārštata darbiniekiem, no kuriem viens godbijīgi tika saukts par Meistaru, no kamerām sāka izvest arestētos cilvēkus un sēdināt stūra mājas šaurajā pagalmā stāvošos divos autobusos. Starp nāvei nolemtajiem bija daži no Cīņas grupas Latvijas atbrīvošanai vēl nenošautajiem dalībniekiem, vairāki sabiedrībā pazīstami cilvēki, to skaitā arī žurnālists un grāmatu tulkotājs latgalietis Belkovskis, kuru Vitolds pazina personīgi, un — viņam par milzīgu pārsteigumu - arī Valērija Gabrāne! Meitene izskatījās vairāk nekā nožēlojama. Ļoti novājējusi, bāla, ar tumšiem riņķiem zem senāk tik skaistajām acīm, kur agrāk mirdzošo dzīvesprieku bija nomainījusi pilnīga bezcerība.

Pēc nepilnas stundas brauciena viņi nonāca Baltezerā un apslājās pie lielas vasarnīcas ezera krastā. Vasarnīcas priekšpusē bija labi kopts pagalms, bet tās aizmugurē ezera pusē auga lieli koki un biezs akāciju un ceriņu krūmājs. Iespējams, izveidots speciāli, lai no ūdeņu puses neviens nespēļu saskatīt, kas notiek vasarnīcas iekšpusē.

Valērija atradās otrajā autobusā un Vitoldu nebija pamanījusi. 1 aču viņš, ārkārtīgi uztraucies, visu ceļu nepārtraukti domāja par meiteni. 1 ā bija drausmīga un reti pretīga jūtu un domu putra, kas Vitoldā vārījās arvien augstākā temperatūrā. Viņam Valērijas bija bezgala žēl, tāpat kā nepiepildītā sapņa būt ar viņu kopā līdz mūža galam, tomēr vienlaikus Vitolds pret viņu izjuta arī spēcīgu naidu. 1 ikai un vienīgi Vai e rijas dēl vīns nevainīgs bija nonācis čekas rokās. Un tagad vēl šī pārbaude ar asinīm…

Dievs, vai 1 u redzi, kas notiek? — viņam gribējās kliegt. Ko man tagad darīt? Visai ticams, ka Valēriju Gabrāni Sumskis vai pats Noviks speciāli līdz šim bija atstājuši dzīvu tikai tāpēc, lai tagad viņas līgavainis Vitolds r raneans pašrocīgi varētu nošaut savas dzīves skaistāko sapni…

Iznīcībai nolemtos no pirmā autobusa nelielās grupiņās pa trim vai pieciem iedzina vasarnīcā. No turienes jau pēc neilga laika atskanēja pieklusināti revolvera šāvieni. Galvenie šāvēji bija cilvēks, kuru sauca par Meistaru, un Sumskis. Viens čekists palika stāvam pie vārtiem, divi dzina cilvēkus no autobusa vasarnīcā, bet iekšpusē strādāja Meistars, Sumskis un vēl kāds drūma izskata vīrs. Kad vasarnīcā iedzina trešo grupu, Sumskis pavēlēja arī Vitoldam nākt iekšā. Kad viņš negribīgi pārkāpa mājas slieksni, priekšā pavērās visai šaušalīgs skats. Acīmredzot vasarnīcas lielākajā istabā, savilkti vienā stūrī, gulēja apmēram desmit nošauti cilvēki. Kad telpā ieveda trešo grupu, Vitolds ieraudzīja divus pusmūža vīriešus un vienu sievieti. Viņi saprata, kam tūlīt jānotiek, taču neviens nekliedza un nelūdza žēlastību. Vienīgi paskatījās uz saviem bendēm ar tik dedzinošu naidu un nicinājumu, ka Vitolds, šos skatienus neizturējis, nolieca galvu un raudzījās, kā no istabas stūra, kur gulēja nošauto cilvēku līķi, pāri visai telpai līdz viņa kājām lēnām tek divas palielas asins straumes…

Vitoldam kļuva tik slikti, ka nebija tālu no ģīboņa. I o redzēdams, Sumskis viņu strauji sapurināja un skaļi uzkliedza:

—Student, esi vīrs! Redzi — tavā priekšā stāv ienaidnieki!

I autas nodevēji! Viņi nevēlējās Latvijā taisnīgu sociālo iekārtu, neatzina darbaļaužu varu, bet mēģināja atjaunot Ulmaņa fašistiskā režīma pārvaldi! Bet mēs esam stiprāki, un viņiem pienākošais sods ir gan bargs, taču taisnīgs! Bliez!

Vitolds velak nekādi nespēja atcereties, kā viņš bez īpašas tēmēšanas bija izšāvis uz priekšā stāvošo cilvēku grupu. Taču viņš izšāva, un viņa raidītā lode trāpīja tuvāk esošā vīrieša sejā. Redzot, kā vīrietis sabrūk, Vitoldam uzreiz kļuva pat tā kā nedaudz vieglāk.

Viņš, pats to ne sevišķi vēlēdamies, bija pārkāpis to trauslo cilvēcības robežu, aiz kuras, nopietni runājot, paveras drausmīgs dvēseles tukšuma bezdibenis… I omēr, ja to tomēr neuztver pārāk nopietni un pie šādiem darbiem pierod, tad patiešām arī jāsāk domāt un būt svētā pārliecībā, ka tas nav nekas slikts vai nosodāms.

Pēc tam Vitolds izgāja laukā un kopā ar vēl kādu čekistu sāka dzīt vasarnīcā cilvēkus no otrā autobusa. Taču pirms pēdējās grupas, kurā atradās arī Valērija, uz mājas sliekšņa parādījās Sumskis un Vitoldam uzkliedza:

— 1 e vairs nepietiek rūmes! Atlikušos likvidējiet ārpus mājas ezera krastā! Naktī atbrauks speciāla racēju komanda un visus līķus apraks! Rīkojieties!

Vitolda pārinieks iekāpa autobusā un sāka no tā dzīt laukā pēdējos piecus nāvei nolemtos. Pirmā no autobusa izkāpa Valērija un, ieraudzījusi turpat stāvam Vitoldu ar revolveri rokā, skaļi iekliedzās:

— I u?! I as patiešām esi tu?!

—Nekliedz! - Vitolds pavēlēja. - Atri ejam uz ezermalu!

-   Ko tu šeit dari? — Valērija, joprojām ārkārtīgi pārsteigta, prasīja. — Viņi tevi ir savervējuši, un tu tagad šauj cilvēkus?! Vitold, vai tas vispār ir iespējams? Un tu nošausi ari mani? I u to spēsi?!

-   Nebļauj! — Vitolds atkal skarbi noteica, saķēra meiteni aiz rokas un strauji rāva uz ceriņu krūmiem, kas auga aiz vasarnīcas. — 1 evis dēļ es tagad esmu mēslos līdz ausīm! Ls tev toreiz teicu — tas viss ir velti! Utopija! Ne ar vienu pretpadomju cilvēku nesasienies! Kur nu vēl ar kaut kādu tur fanātiķu grupu! Bet kas attiecas uz mani… Es gribu dzīvot! Es negribu mirt nekādu ideālu vārdā! Vismazāk es to gribu šādas vai citādas Latvijas dēļ! Dzīvība man ir dota tikai vienreiz, un viss, ko es daru tās saglabāšanai, ir attaisnojami un pareizi!

Vitolds meiteni ierāva krūmājos un pameta skatu atpakaļ. No autobusa, nikni pretodamies, lēnām kāpa laukā cilvēki. Izcēlās kņada un skaļš troksnis. No mājas palīgā čekistam autobusā izsteidzās vēl kāds vīrs. 1 roksnis kļuva arvien skaļāks, un nāvei nolemto cilvēku pretestība — stiprāka. 1 o tad arī Vitolds izmantoja savās interesēs vai, pareizāk sakot, sava pēkšņā nodoma real izēšanai.

Viņš negribēja Valēriju nošaut. Ne tikai tāpēc, ka vīnam meitenes bija žēl, bet ari tāpēc, ka savādā kārtā viņš Valēriju joprojām mīlēja un iedomājās, ka, to nošaujot, viņš galīgi un neatgriezeniski garīgi nogalinās arī pats sevi… Savu dvēseli un cilvēcisko būtību. Pārējie viņam bija sveši, viņš par tiem neko nezināja un neko arī nevēlējās zināt, bet Valērija, kļūdama par viņa dzīves neatņemamu daļu, vēl tikai pirms mēneša bija labākais, kas šai pasaulē pastāvēja. Viņi jau bija tikpat kā viens veselums, bet tagad viņi stāv viens otram pretim, un jau pēc da- žiem mirkļiem šis agrākais veselums galīgi sadalīsies divās pilnīgi nesavienojamās daļās…

-   Valērij… - Vitolds čukstēja. - Varbūt, glābjot savu dzīvību, esmu kļuvis pēdējais nelietis, taču es nevaru… Ls joprojām tevi mīlu! I .ai kas arī turpmāk notiktu, atceries, es tevi mīlu un ienīstu, es tevi slavēju un nolādu, vēlos gan tavu nāvi, gan dzīvību… Bēdz, Valerij! Izspraucies cauri šiem ceriņkrūmiem, noskrien lejā un gar krastu joņo, kur acis rāda! Varbūt tev paveiksies, neviens tevi nenoķers un tu dzīvosi!

Valērija pārsteigta skatījās uz savu bijušo draugu, vēl joprojām īsti neapjēgdama, ka tieši viņš, Vitolds Prancāns, kuru tikai pirms dažām minūtēm viņa bija dziļi ienīduši kā Latvijas nodevēju, kā čekas ļaunuma iemiesojumu un cilvēku, kas, spēdams nogalināt citus, pats pārstājis būt cilvēks, tagad tik negaidīti un cilvēciski viņai dāvā dzīvību.

—Paldies, Vitold, — meitene čukstēja. — Ps to nekad neaizmirsīšu!

—Un es neaizmirsīšu tevi, — Vitolds sacīja. — Bet tagad bēdz! Ātri!

Valērija, zibenīgi izspraukusies cauri biezajam krūmājam, klupdama krizdama pa stāvo krastu noskrēja lejā un gar ūdens malu joņoja tālāk no vietas, kam pilnīgi droši vajadzēja kļūt viņai par kapa vietu…

1 ikko Valērija bija pazudusi krūmājos, Vitolds vairākas reizes izšāva zemē. 1 ūlīt tika atdzīta pēdējā iznīcībai nolemtā grupa, abi čekisti viņus nošāva, un naktī ieradusies racēju komanda nošautos cilvēkus nepārskaitījusi apraka vasarnīcas dārzā, nolīdzināja zemi un aizbrauca.

Jau agrāk no slepkavību vietas ar labi padarīta darba apziņu bija aizbraucis arī Sumskis un viņa komanda. Vitolds, atslējis galvu pret autobusa mīkstā sēdekļa atzveltni, pievēra acis un, juzdamies dziļi nomākts, saprata, ka tagad neatgriezeniski ir ierauts melnajā čekas darbības atvarā. Un tomēr uz brīdi izjuta arī tādu kā vieglu laimes smeldzi. Viņš Valēriju bija izglābis no drošas nāves, un tas varētu būt diezgan nopietns attaisnojums tam, ko viņš pēc aresta ir darījis un dara.

Neviens notikums — ne labais, ne sliktais — nav vērtējams vienpusīgi. Ja es nebūtu piekritis sadarbībai ar čeku, Vitolds domāja, Valē rija vairs nebūtu dzīva. Un ari es jau būtu nošauts. Mēs abi tagad gulētu Baltezera vasarnīcas dārzā zem biezas zemes kārtas un neko vairs ne justu, ne redzētu. Mēs būtu vieni no padomju režīma nezināmajiem upuriem. Vai tā būtu labāk? 1 ā būtu pareizāk? Cēlāk? Galu galā - izdevīgāk? Kam mūsu vardarbīgi izdzēstā dzīve būtu nākusi par labu? Vai latviešu tautai? Ulmaņlaika Latvijai? Romānos aprakstītam nelokāma brīvības cīnītāja tēlam? Nu un tad, ja es neesmu šāds idillisks brīvības cīnītājs, bet individuāli cīnos vienīgi pats par savu personīgo brīvību mi dzīvību?

Jūs par to mani sitīsiet krustā?

Nomētāsiet ar akmeņiem?

Piesiesiet pie kauna staba?

Sauksiet par tautas nodevēju tāpat kā čekisti tos, kas nav ar viņiem?

Vai tagad, kad Latviju okupēs Vācija un daudzi jo daudzi no jums kopā ar nacistu soda komandām šaus un bendēs citas tautības un citādi domājošus cilvēkus, tā būs apsveicama un visādi cildināma cīņa par brīvu un neatkarīgu Latviju?!

Kaut kāds absurds, un cilvēka dzīve pa lielākai daļai ir tikai baismīgi ļauns un nedabisks murgs.

Un tomēr labi, Valērij! I u esi dzīva, un vēl dzīvs esmu es.

I āpēc skrien, slēpies, nekādās brīvības cīņās vairs neiesaisties, bet mēģini savu dzīvi nodzīvot skaistu un mīlestības pilnu!

Vitolds pieliecās tuvāk logam un ieraudzīja, ka tumšajās debesīs mirdz miljons spožu zvaigžņu. 1 ātad rīt būs skaidra, saulaina diena, viņš nodomāja, un lai Dievs man palīdz to nodzīvot tā… Nekā. Vienkārši nodzīvot.

DESMITĀ NODALA

j

Kad tuvojos Rīgas Centrālajai stacijai, kas patiesībā nu jau vairs nekāda stacija nebija, bet gan diezgan prasta lupatbode, pretim nāca arvien vairāk cilvēku. Kā nekā bija jau pavēls vakars, un es diezgan pārsteigts konstatēju, ka pilsētā ir milzīgs skaits ļaužu, kuriem mietpilsoniskā idille - pēc vakariņām visa ģimenīte savācas televizora priekšā, vīrs mīļi apskauj sievas plecus, bet divi vai trīs bērneļi uz grīdas paklāja spēlējas ar klucīšiem — ir pilnīgi sveša. Un varbūt arī nevēlama.

Ka s cilvēkus vilina tik veļu vakarā atrasties uz ielas?

Varbūt viņiem televizora nemaz nav, nav arī māju, nav ģimenes, nav bērnu, nav pat sapņu un neviena tuva cilvēka, tāpēc viņi klimst spokaini apgaismotajās pilsētas ielās, tomēr cerēdami kādu sastapt?

Viens meklē otru vien tulo, cits atkal kārtējo narkotikas devu, vēl kāda — pircēju savai miesai, bomžiks — lētu alkohola pudeli, savukārt citi, ļaunuma pilni, — piemērotu vietu laupīšanai vai pat upuri slepkavībai.

Un tā, neņemot vērā nekādās jau pagājušas eras, laikmetus un gadsimtus, mijiedarbīgais labā un ļaunā perpelitum mobile turpina griezt cilvēku likteņus… Kāds gudrais pareizi ir teicis — nav sliktu laiku, ir tikai slikti cilvēki.

Bet Arita bija burvīga! Noilgojusies pēc stiprām vīrieša rokām, viņa klātbūtnes un vētraina seksa. 1 iesi tādas arī ir labākās sievietes, ja dažreiz kādu no tām trāpās sastapt. Viņas vienmēr tevi pratīs novērtēt un nereti jau pēc pirmās tuvības tevī iemīlēsies. Bet, mīlā Anta, ko gan es iesāktu ar tavu mīlestību?! Vai kā cāli paņemt saujā vai suni, [nesietu pie kēd es.-'

Un Inga ari bija laba. Neko teikt, skaista sieviete. Viņa pārliecinoši pierādīja jau sen zināmo patiesību — sieviete vakarā vienmēr izskatās daudz labāk nekā no rīta. Mazliet jau, protams, žēl, ka palaidu garām tik labu izdevību ar šādu sievieti pārgulēt, bet cik tādu izdevību jau esmu palaidis garām? Nu un kas? Nekas! No tā neviens nemirst. Mirst no mīlestības vai tikai no ilgām pēc tās. Taču es jau ne pēc kā vairs neilgojos. Vismaz ne pēc kā liela un svarīga. Būtībā viss šai dzīvē ir mazsvarīgs, varbūt vienīgi patiešām liela mīlestība un vispār iespēja dzīvot. Protams, kā pašam, tā vēl vairāk citiem ir ļoti svarīgi, k ā tu dzīvo, kādus darbus savā dzīvē dari un vai tev kaut ko nozīmē arī citu cilvēku dzīve. Bet, ja es jūtu, ka man kādreiz tik tuvie, patiesībā vistuvākie, pret mani kļūst arvien vienaldzīgāki, arī es pret citiem sāku izturēties gluži tāpat, līdz svarīgs un nozīmīgs kļūst vienīgi paša es. Uri mana vienīgā dzīve. Kāda galu galā man daļa par citiem?

1 as nenoliedzami būtu manas eksistences labākais variants, ja es tā varētu dzīvot. Ja spētu būt pret visu vienaldzīgs. Varbūt kādreiz tā arī notiks, uz to pusi jau velk, taču pagaidām manī joprojām vēl mīt naids pret vardarbību, meliem, liekulību, nodevību, gļēvumu un vieglu padošanos liktenim. Un vēl joprojām nenorimst sāpes par zaudēto mīlestību un smeldzīgas ilgas pēc jauna sapņa. Šoreiz varbūt mazliet reālāka un noturīgāka.

Ps zinu, kaut kur šajā milzīgajā pilsētā atrodas vismaz viena sieviete, kura jūt un ilgojas pēc tā paša, pēc kā es. Kura tāpat jūtas vientuļa un citu cilvēku apdraudēta. Kura alkst un gaida kādu atnākam pie sevis. Pagaidi, varbūt atnākšu es un tu mani pieņemsi tādu, kāds esmu. Gan labs, gan slikts. Gan skarbs, gan maigs. Vienlaikus dvēselē slēpdams kā naidu, tā arī spēju mīlēt.

Uz Marijas un Merķeļa ielas stūra, kad cilvēki biezā pūlī nāca no stacijas, domās iegrimis, nejauši uzskrēju virsū kādam cilvēkam. Atvainojos un gribēju jau iet tālāk, bet viņš negaidīti mani parāva aiz rokas un apturēja.

- Leon, pagaidi!

Apstājos un paskatījos vērīgāk uz vīrieti.

—Kas ir, spalvasbrāl? — viņš iesmējās. — Vairs nepazīsti?

Beidzot viņu pazinu. 1 as bija kādreiz populārs satīriķis,

smalks padomju dzīves negāciju izsmējējs, par ko vīnam drīz ari nācās dārgi samaksāt. Viņš tika atlaists no dar ba, deviņdesmito gadu sākumā Dadzis — vienīgais humora un satīras žurnāls Latvijā — līdz ar citiem tālaika preses izdevumiem bankrotēja, un Nils Namejs palika uz iel as. Aiz bēdām sāka dzert, mēģināja piepelnīties citos izdevumos, taču nekāda satīra lielo laikrakstu īpašniekiem vairs nebija vajadzīga. Bija taču sākusies jauna, skaista, brīva un bagāta dzīve, un Nils pamazām slīga arvien zemāk… I ad viņš kaut kur pazuda, un es biju pārliecināts, ka jau sen ir miris. Bet nē! Viņš stāvēja manā priekšā, platā smaidā spīdinādams zelta zobus, eleganti apģērbies, un gaiši mirdzēja kā cilvēks, kuram nekādas problēmas vairs nepastāv.

—Piedod, bet es tevi uzreiz nepazinu, — sacīju. - Kur tu biji pazudis?

—Vēlāk par to uzrakstīšu savos memuāros, — Nils atbildēja. - Gāja vēl bēdīgāk nekā padomju laikā. Visas durvis ciet, un tu vairs nevienam neesi vajadzīgs! Zini, Leon, tā ir diezgan sūnaina sajūta. I evi pārņem tik drausmīga cemme pret visu pasauli… I ad ir tikai divas izejas — ņemt rokās vai nu kalašņikovu, vai striķi, ko pakārties! Un tad, kad jau virtuvē stāvēju uz kebl īša un skatījos, vai lampas āķis izturēs manu svaru, pie durvīm pēkšņi kāds piezvanīja.

-Tu tās atvēri un sev priekšā ieraudzīji pasaules skaistāko sievieti…

-O, ne! Bija vel labāk! Amerikā, Čikāga, dzīvoja mana tēvabrāļa mazdēls. Baigais džeks! Beidzis Mičiganas Universitāti, gudrs kā Pinšteins, bagāts kā Geitss, lielākais speciālists datoru jomā! Kaut kāds programmētājs, mēģina radīt mākslīgo intelektu. Kāda velna pēc tas vajadzīgs, nezinu. Brīvības sākumā sākām sarakstīties. Ps viņam saku, lai drāž šurp, te varēs pamatīgi izvērsties. Bet viņš atbild, ka pie debilajiem latviešiem viņam nav ko darīt! I e nee,sot uzņēmīgu un gudru cilvēku. Visi tikai lamājot krievus un skaļi raudot par drūmo pagātni! Ka

vajadzētu padomāt arī par nākotni, nevienam kaut kā neien āk prātā! Bet te pēkšņi aiz durvīm stāv pastnieks un sniedz man ierakstītu vēstuli. Džons raksta, ka esot pārdomājis un pēc divām nedēļām būšot pie mums! Kādu laiku arī padzīvoja, tad Ikšķilē gada laikā uzcirta kolosālu māju, nodibināja savu firmu un ir baigi apmierināts.

- Un ko tu? — painteresējos.

—      Esmu viņam tāds kā palīgs, sekretārs, mājas pārvaldnieks. Ar vārdu sakot, dzīvoju forši! Man pašlaik tieši pie viņa jābrauc! Kurp tu ej?

—Nekurp, - es atbildēju. — I ā vienkārši klīstu pa šo zemīti.

-Vai sieva izdzina no mājas?

—Es dzīvoju viens.

—         Tātad tu padzini sievu?

—Nē. Pirms trim gadiem mēs draudzīgi izšķīrāmies.

—Un ko tagad?

—Es jau teicu. Baudu burvīgu vasaras vakaru…

—         1 u esi uz sēkļa?

—Nē, Nil, viss kārtībā! Nu, varbūt ne viss, bet iztikt var.

—     Paklausies, Leon, ja tev patiešām nav ko darīt, brauc līdzi! Džons šovakar atzīmē kaut kādu tur profesionālu panākumu! Iespējams, ka tiešām būs dabūjis gatavu to mākslīgo intelektu! Davai, laižam?

Dažus brīžus domīgs raustīju plecus.

—         Varētu jau, bet… P s tur nevienu nepazīstu.

—     Un kas par to? Es arī tur tikai dažus pazīstu. Zini, Leon, ar ko amerikāņi pamatīgi atšķiras no mums? Viņi nav klīrīgi!

Pēc dažām minūtēm, aizgājuši kvartālu atpakaļ, Alfrēda Kalniņa ielā iesēdāmies Nila atstātajā automašīnā Audi A4 un braucām uz Ikšķili. Kāpēc ļāvos sevi tik viegli pierunāt, grūti pateikt. 1 aču ko citu es būtu darījis? Kaut kā man šī nakts bija jāpavada. Par rītdienu vēl negribējās domāt. Skaidri zināju — rīt būs smaga diena. Mani aizturēs, vai arī es pie viņiem aiziešu pats, noteikti tikšu pratināts un varbūt pēc desmit dienām pat arestēts. Nekas patīkams tas nevar būt, tāpēc varbūt pēdējo brīvības nakti gribējās pavadīt bez miega un pēc iespējas jautrāk,

daudz nedomājot, kas mani sagaida rīt. Starp citu, nemaz nebūtu slikti, ja mēs tā varētu dzīvot visi. Kaut dažas dienas gadā vai vismaz vienu nakti dzīvē.

Amerikāņu latvietim no Čikāgas jaunuzceltā māja Ikšķilē patiešām bija kolosāla. Bet tādas es jau biju redzējis gan pašā Amerikā, Vācijā, gan mūsu pašu Baltezera maliņā. Mājas pirmā slāva kamīna zālē, kas platības ziņā gandrīz varēja mēroties ar Centrālās stacijas uzgaidāmo telpu, bija sapulcējušies apmēram desmit—divpadsmit cilvēku, kas, sadalījušies nelielās grupiņās, mielojās pie bagātīgi klāta zviedru galda, sarunājās, smējās un malkoja izsmalcinātus alkoholiskos dzērienus.

Jauki, es nopriecājos. Varbūt tieši tas, kas man vajadzīgs… pirms smirdošas cietuma kameras.

Dāmas izskatījās ļoti smalkas, ģērbušās garās, neparasti greznās vakarkleitās, papildus sevi izdaiļojušas ar dārgakmeņu rotām. Daži kungi frakās vai tumšos uzvalkos, un es tūlīt nodomāju, vai tikai Džons Krūmiņš no Čikāgas pašlaik šeit neatzīmē Nobela prēmijas saņemšanu par mākslīga intelekta radīšanu.

Izrādījās, viss tomēr bija daudz vienkāršāk. Džona vecvecmāmiņa trīsdesmitajos gados bija regulāri piedalījusies Benjamiņa kundzes rīkotajās Preses ballēs, divreiz pat izvēlēta par balles karalieni, šodien viņai bija dzimšanas diena — deviņdesmit gadi —, un mīļais mazmazdēliņš viņai par godu sarīkojis nelielu ballīti, lai sirmā kundzīte atcerētos savu skaisto jaunību…

Džons, kaut miljonārs 1111 pazīstamas datorprogrammu firmas prezidents, bija vienkāršs un draudzīgi noskaņots vīrs, kam nebija iebildumu, ka viņa radinieks nez kāpēc līdzi paķēris arī svešinieku.

Kā tas laikam šodien moderni pieklājas, Nils mani ar pārējiem neiepazīstināja.

—Pj pie galda, ņem, ko vēders kāro, dzer un, ja vēlies, ar visiem iepazīsties pats!

—Pakl au, Nil! - es sacīju. — Kas šī vispār ir par publiku?

—Ps visus nepazīstu, — Nils atbildēja. - Bet pārsvarā tie ir Džona draugi un darbabiedri, sev līdzi paķēruši arī sievas vai draugus.

Rūpīgi noskatīju galdu, tomēr neko no tā nevēlējos. Pielējis sev nepilnu glāzi ar Melax konjaku, pagāju sāņus un lēnām tuvojos apmēram trīsdesmitgadīgai sievietei, kura manu uzmanību vispirms piesaistīja ar spilgti sarkanu vakartērpu, diezgan dziļu krūšu atsegumu, melniem matiem un ļoti skaistu seju.

1 ieši lajā brīdī no viņas atgāja kāds vīrietis, ar kuru viņa pirms tam bija aizrautīgi tērzējusi. Viņa uz brīdi palika viena.

Ps piegāju klāt un nedaudz palocīju galvu.

—  Pabvakar! — es teicu. — Mani sauc Leons. Ja jums nav iebildumu…

—  Nu, ko jūs! - sieviete jauki pasmaidīja. - Ls pamanīju, ka jūs tikai nesen atnācāt.

— Ja būtu zinājis, ka Šeil satikšu tik burvīgu sievieti… Ls katrā ziņā ierastos agrāk.

—  Paldies, Leon, — viņa teica. — Šādus melus sievietes vienmēr piedod.

—Un kādus tad nepiedod?

— Visus pārējos, kas neattiecas uz sievietes skaistuma cildināšanu un mīlestību.

—      Atvainojiet, bet vai jums mīlestība saistās ar meliem?

—  Pagaidām vēl ne, lai gan… — Sieviete uz. brīch kļuva do- mīga. — Ja būšu pareizi sapratusi, tad jums gan to ir nācies piedzīvot?

—  Nē, — papurināju galvu. — 1 as bija pat pārsteidzoši. Mēs viens otram nemelojām. Pat tad, kad viss jau sāka iet dēlī, viņa bija nežēlīgi atklāta. "Ardievu, Leon! Ps aizeju! Un tu zini, kāpēc. Ps mīlu citu!" Un prom bija. Man tas zināmā mērā pat jjatika. Ļoti vienkārši un ātri. Ls gan viņu par tik atklātu nodevību būtu varējis arī nogalināt vai vismaz pamatīgi piekaut, bet… Pret mīlestību, gluži kā pret cilvēku muļķību, cīnīties ir neiespējami.

Sieviete mani vērīgi noskatīja, un nez kāpēc šķita, ka šajā mi rklī vīna vai nu mani iemīlas, vai ari sāk neieredzēt.

—  Pret mīlestību cīnīties patiešām ir veltīgi, — viņa domīgi piekrita. — I ikai žēl, ka tāda mīlestība pie mums atnāk reti vai neatnāk nekad.

—         Domāju, jums par to sūdzēties nevajadzētu.

—         Kāpēc r>e? Ps būtu izņēmums?

—    Jūs esat pārāk skaista. Pārāk pievilcīga. Redzat, arī es, tikko noklu -is iui mājā, tūlīt taisnā ceļā traucos pie jums.

—     Ps apbrīnoju jūsu drosmi vai nekaunību. J a<:i daudz biežāk nekā citas vientuļas ir tieši skaistās sievietes.

—Neslēpšu, es būtu priecīgs, ja ari jūs izrādītos tāda…

Viņa atkal apburoši pasmaidīja.

Nē, Leon, jums nav nekādu izredžu, - viņa atklāja. — Es neesmu vien Ulla.

—         Ļoti žēl, — es teicu.

—Kāpēc?

—    Jūs man esat iepatikusies, — atbildēju. — Nešaubos, ja mēs pazīšanos turpinātu, es jūsos noteikti iemīlētos!

Sieviete, jūtami pārsteigta, uz mani paskatījās, iedzēra dažus malkus dzēriena, kas bija iepildīts garā kristāla glāzē, tad atkal, kļuvusi domīga, klusi teica:

—     Ja jūs tā vēlaties… Domāju, mana nevientulība nekādā veidā mums netraucētu…

Tagad pasmaidīju es un neslēpti nojjriecājos.

Biju pareizi nojautis. Ja viņai būtu pat divi vīri un mīļākie, šī sieviete tik un tā nepārprotami ļutās vientuļa vai vismaz kā garīgi, tā arī miesiski neapmierināta ar to stāvokli, kādā atradās.

1 ikai tādas sievietes ar būtībā nepazīstamu vīrieti uzreiz var sākt runāt par mīlestības lietām un likt skaidri saprast, ka pirmajai tikšanās reizei var sekot arī turpinājums…

—    Ja tas nav noslēpums, — es minēju, skatīdamies viņai tieši acīs, — ar ko jūs nodarbojaties? Esat aktrise, modele vai vienkārši tikai bagāta vīra sieva?

Sieviete atkal kļuva nopietna, novērsās no manis un raudzījās tālāk uz pārējiem viesiem. Visai ticams, ka starp tiem atradās arī viņas vīrietis.

—Bagāta vīra sieva… — viņa domīgi sacīja. — Nav slikti, vai ne?

—     Slikti gan, — es teicu. — Nekādas lielās jēgas tur nav, ja cilvēkam ir pieejami visi šīs pasaules materiālie labumi. Katrā ziņā tas nav nekāds laimes vai mīlestības garants.

Sieviete man vēlreiz veltīja izbrīnās pilnn skatienu.

—       Jūs izliekaties vai patiešām tā arī domājat?

— Es neizliekos, - atbildēju. - Pat visnabadzīgākais cilvēks var būt īsteni laimīgs ar to vien, ja atrod savu mīlestību.

— 1 ās ir muļķības, ka viss šīs pasaules skaistums, laime un dzīves parnatjēga slēpjas vienīgi mīlestībā, — viņa diezgan negaidīti pateica.

—       Atvainojiet, kundze, — es iebildu, — taču jūtos pārsteigts, ka tā var domāt sieviete. Vai tādā gadījumā jūs dzīves jēgu saskatāt tikai darbā? Bērnos? Naudā? Mākslas darbu radīšanā? Materiāli nodrošinātā dzīvē? Cīņā par taisnīgāku pasauli? Bet varbūt… Piedodiet, bet varbūt tikai… seksā?

Sieviete atkal pasmaidīja, un tas radīja nelielas aizdomas. Arvien spēcīgāk mani pārņēma pārliecība, ka tieši viņa ar mani spēlējas, ne tuvu nesakot to, ko patiesībā domā, sevi vēl nevēloties atklāt pilnībā.

Par to nevajadzētu brīnīties. Kāpēc gan sevi atklāt svešam cilvēkam, kas tikai īslaicīgi un pilnīgi nejauši tev atrodas blakus? Un tomēr šai sievietē bija kaut kas tik neparasts un magnētiski pievilcīgs, ka es justos sarūgtināts, ja viņa pēkšņi pagrieztos un dotos pie pārējiem viesību dalībniekiem.

— Seksā, protams, var atrast ne tikai baudu, bet arī dziļu jēgu, — sieviete teica. — Dažreiz. 1 aču lai uz tā vien balstītu visu azivi… Vai īūs tādas sievietes esat saticis?

—Nē, — atbildēju. — Es vispār, izņemot jūs, nevienu citu sievieti vēl neesmu atradis. Jūs esat pirmā.

— Paklausieties! — viņa atkal mēģināja manī ieskatīties dziļāk. — Kas jūs tāds esat? Varbūt atklāsiet, ar ko nodarbojaties jūs? Esat tikai bagāts dīkdienis vai dzīvē darāt arī ko jēdzīgāku?

—Galu galā jēdzīgs var būt viss, ko cilvēks dara, — es sacīju. — Pat dīkdienīgi pavadīt laiku krogos vai jautrās kompānijās. Man nekas nebūtu iebilstams pret šādu dzīvesveidu, taču tik turīgs es toinēr neesmu. Man ir smagi jāstrādā.

—       Vai jūs, tāpat kā gandrīz visi šeit, arī esat datorspeciā- lists? — sieviete painteresējās.

—     Nedomāju, ka šī profesija būtu aizraujoša. Mani daudz vairāk ļiar elektronkasti interesē cilvēks.

-Vai tiešām esat rakstnieks? — sieviete jautaja, un es nojautu, ka tas viņai patiktu.

-Nē, — es atbildēju. — Esmu tikai žurnālists. Toties ļoti labs žurnālists.

—      Tā jau es domāju! — sieviete iesaucās. — I ikai žurnālisti un ārsti var uzreiz tik brīvi runāt ar jebkuru nepazīstamu cilvēku.

—      Tā gluži nav, — es iebildu. — Jūs man neesat sveša. Es jūs pazīstu jau sen.

-Kā?! Kur? — sieviete jutas patiesi pārsteigtā.

—     Jūs man bieži rādāties sapņos, — es paskaidroju. — Vienmēr esat ģērbusies tieši šādā spilgti sarkanā kleita, parasti ta gan ir daudz īsāka. Mēs sēžamies automašīnā, es jūs vedu pie jūras, mēs peldamies, sauļojamies, pasēžam kādā kafejnīcā, jūs pret mani esat mīļa un maiga, un nav bijusi tāda reize, kad pēc tik jauki pavadītas dienas mēs arī nepamīlētos.

Sieviete ilgi klusēja, tad, atklāti uz mani paskatījusies, jautāja: — Jūs esat vientuļš?

—      Ne vienmēr, kundze, bet dažreiz jā. It sevišķi vientuļš es jūtos šovakar.

— Kāpēc?

—     Es bēguļoju, — atklāti pateicu. — Man draud lielas briesmas.

—         Jūs meklē bandīti? Parāda piedzinēji?

—     Šoreiz mani meklē policija. Starpība nav liela. Kā vienā, tā otrā gadījumā es tiktu sodīts.

-Ko jūs esat izdarījis? — sieviete, manāmi satraukta, jautaja.

-Vai jūs pēc tam manu klātbūtni vēl pacietisiet? — prasīju.

—Es ceru.

—     Šodien nogalināju kādu cilvēku, — sacīju. — Viņš gan bija ļoti slikts cilvēks, bet tas neko daudz nemaina. Viņa vairs nav; bet mani meklē policija.

Sieviete dažus mirkļus stāvēja kā sastingusi, tad viegli ar roku pieskārās manam plecam.

-Jūs šeit gribat paslēpties?

—     Diez vai, — es atbildēju. — Te iekūlos nejauši un droši vien tikpat nejauši drīz pazudīšu. I ikai žēl, ka tā ari aiziešu, neuzzinājis pat jūsu vārdu.

—         Mani sauc Marija, - sieviete teica. - Marija Prancāne.

Es nedaudz satrūkos un pirmajā mirklī pat noliecu galvu, lai

nebūtu jāieskatās viņas acīs.

—     Ps lāgā nedzirdēju, — stipri apmulsis, noņurdēju. — Kā jūs teicāt?

—     Marija Prancāne, — viņa atkārtoja. - Pēc profesijas esmu ārste kardioloģe. Mani sev līdzi šurp uzaicināja kolēģis, kas savukārt ir Džona Krūmiņa personīgais ārsts.

—     Esmu smagi kļūdījies, — klusi sacīju. — Nekad nebiju iedomājies, ka ari ārstes var but tik pievilcīgas.

—    Ja ne šeit, tad kur gan citur jūs kād u laiku vēl varētu slep- ties? — viņa turpināja interesēties.

—      Patiešām, tikai īsu laiku, — es sacīju. — Ja viņiem kādu vajag noķert, tad parasti viņi to arī noķer.

—Kā jūs to zināt?

—     Psmu cieši saistīts ar kriminālo pasauli, — atbildēju. — Ne tādā nozīmē, kā jūs to nupat iedomājāties. Ps kā žurnālists parasti rakstu par kriminālām tēmām.

—     Tagad laikam pats būsiet nokļuvis sava raksta varoņa lomā, — Marija teica.

—     Tā gandrīz vai iznāk, — es piekritu. — Bet tas nu tā. Parunāsim par jums. Vai gadījumā jūs neesat radiniece bijušajam padomju laika prokuroram Vitoldam Prancānam?

—     Psmu gan, — Marija atbildēja. — Vitolds Prancāns ir mans vīratēvs.

—         Jūs ar viņu dzīvojat kopā? — es prasīju.

—     Nē, — Marija pakratīja galvu. — Vitolda dēlam Aleksim, tas ir, manam vīram, bija jau uzcelta Baltezerā laba māja. Vēl padomju laikā. Viņš bija sporta meistars autobraukšanā. Ral- lists. Kādās ziemas sacīkstēs, kā vēlāk izrādījās, stūrmanis nepaspēja īstajā brīdī nosaukt tuvāko pagriezienu un Aleksis aizgāja bojā. Man palika māja, dārzs un automašīna. Bet ar Vitoldu satiekamies reti. Arī vīrs ar tēvu nekādos lielos draugos nebija.

—     Kas bija Alekša māte? — es painteresējos. — Va. jus ar vīramāti arī nesatikāt?

—     Labprāt satiktu, — Marija atbildēja. — 1 aču es viņu nekad neesmu redzējusi.

—Kāds tam iemesls?

—Nekāds. Viņas vienkārši nebija.

— Kaut kur jau bija.

—     Protams, — Marija atbildēja. — Kā vīrs stāstīja… Vitoldam Prancānarn ar viņu ir bijušas sarežģītas attiecības. Nekāda ilgā kopā būšana tur nav bijusi.

—Bet vārdu tomēr zināt?

—     1 rotāms. Vārd u zinu. Manu vīramāti sauca Valerija Gabrāne. ..

Ls uz brīdi kļuvu gandrīz vai mēms.

—         Ak Jēzus! - skali novaidējos. - 1 as nu gan ir neticami!

—Kas?

—     Viss, kas ar cilvēkiem notiek, — es atbildēju. — Kāpēc jūs ar viņu nesalikāties?

—     Pirms dažiem gadiem Vitolds Prancāns reiz izteicās, ka viņa, iespējams, esot jau mirusi.

—     Viņa ir dzīva, - es teicu. - Vēl nesen ar Valēriju satikos, un viņa man pastāstīja tik baigas lielas…

Atgāju nedaudz sāņus, no pudeles sev ielēju glāzē konjaku, bet Marijai — šampanieti. Abi iedzērām un dažus brīžus domīgi klusējām.

—     Saki atklāti, Manj, - es atkal pagriezos pret viņu. - Kad pirms piecām minūtēm tev pateicu, ka esmu nogalinājis cilvēku un mani meklē policija… Kāpēc tu uz to nekādi nereaģēji? Kāpēc nesāki kliegt, neskrēji zvanīt policijai? Man šķiet, tu pat nenobijies. Kāpēc?

—Ls jūsu teiktajam neticu.

-Vai tāpēc, ka neizskatos pēc tipiska bandīta?

—     Nē, L .eon, ne lapēc, - Marija atbildēja. - Cits citu taču nogalina arī ļoti inteliģenti un skaisti cilvēki. Jūsu izskats, izturēšanās un runasveids… Nē, es tam neticu! Man šķiet, jūs esat pārāk labs.

— Paldies, Marij, — es pasmaidīju. - Lūdzu, uzrunā arī mani uz tu\ Ja ne uz ko citu es nevaru cerēt, tad vismaz lai šādi mēs viens otram kļūstam tuvi. Protams, ja tev joprojām nav nekādu morālu šķēršļu arī turpmāk kaut vai parunāties ar cilvēku, kurš vainojams cita cilvēka nāvē.

—Zini, Leon, kāpēc es no tevis nebēgu? - Marija jautāja. - 1 u man vienkārši patīc! 1 u esi glīts vīrietis. Bez tam tev ir izcili laba profesija un, iespējams, arī profesionāla spēja ar vārdiem un izturēšanos vien spēcīgi iedarboties uz sievietes jutekļiem. Bet ne tikai tas! Redzi, ārsti arī dažreiz ir vainojami cilvēku nāvē. 1 aču neviens viņus tāpēc par slepkavām nesauc. Ceru, tu taču to cilvēku nenogalināji laupīšanas nolūkā!

—Nē, Marij, - es teicu, - ne tāpēc! Viņš vienkārši bija slikts cilvēks.

—Gandrīz vai katrs attiecībā pret citiem savā ziņā ir slikts.

1 as nevar būt arguments.

—       Vispār jau jā, — domīgi piekritu. — Uz šā cilvēka sirdsapziņas bija daudzu citu cilvēku dzīvības un galēji sakropļoti mūži. I aču, pateicoties pēc neatkarības atgūšanas mūsu valstī uzplaukušajam nacionālismam, viņš uz tā rēķina, izvairoties no atbildības, centās noslēpt savu pagātni. Atklāti sakot, es nekāds lielais taisnības cīnītājs neesmu, varēju visam atmest ar roku, lai taču tādi cilvēki kā viņš ar savām problēmām tiek galā paši! 1 aču tas viss negaidīti skāra mani arī personīgi. Pirms gada tiku tiesāts. Un atzīts par vainīgu. 1 ā bija politiska prāva, un galvenais apsūdzētājs, ārkārtējs liekulis un melis, bija tieši šodien sodītais cilvēks.

— 1 ātad jūs viņam par to atriebāties? — Marija vaicāja.

—Tikai zināmā mērā. Patiesībā es viņam atriebos par visiem viņa ļaunajiem darbiem.

—Leon… — Marija nedaudz apmulsa. — Vai atriebība nav ļauns darbs?

—Nē, — es atbildēju. — Ja atriebība ir taisnīga.

Marija vēlreiz apmulsa.

—Kas to nosaka? Pēc kādiem kritērijiem tiek vērtēts, vai tā ir taisnīga vai netaisnīga?

—      1 ā ir katra cilvēka sirdsapziņa, — es sacīju. — Bet ne tikai. Taisnīga atriebība vienmēr izpaužas kā ļaunā nosodījums. Savukārt ļaunums, vismaz tā spilgtākā izpausme, ir kāda nevainīga cilvēka vardarbīga nāve.

—     Ja nav noslēpums… — Marija nopietni jautāja. — Kā tu viņu nogalināji? 1 u viņu nošāvi? Nodūri? Nožņaudzi?

—Kāpēc tev to vajadzētu zināt?

—     Tomēr interesanti, uz kādu rīcību ir spējīgs inteliģents vīrietis, turklāt nebūdams profesionāls noziedznieks, — Marija atbildēja. — Tā ir tīri psiholoģiska interese.

—     Ls tev kā ārstei to varu pateikt, — sacīju. — Ls viņu nogalināju… Ar to pašu, ar ko bieži tiek nogalināta mīlestība, draudzība, uzticība un daudzkas cits cilvē ku savstarpējās attiecībās. Ls to cilvēku nogalināju ar vārdiem! Un viņa paša bai- lēm. 1 ā ka vari nesatrūkties, ja es šovakar vai citreiz ar rokām pieskaršos tavām krūtīm vai citām ke rmena vietām. M anas rokas ir tīras. Uz tām nav nevienas asins lāsītes.

Marija atkal dažus brīžus domāja, tad nolika glāzi uz tuvējā galdiņa un pieskārās manai rokai.

—     Leon, ejam no šejienes prom! — viņa negaidīti aicināja. — Atri! Ls tevi paslēpšu daudz drošākā vietā!

—         Neviena vieta nav droša, — es mēģināju iebilst.

—Ls tevi paslēpšu pie sevis! — Marija pateica. — Savā mājā!

—Bet ko tad tavs draugs? — mazliet pārsteigts, jautāju.

-Viņš sapratīs, — Marija atbildēja. — Un, ja nesapratīs, jo

sliktāk viņam!

Mēs lēnām šķērsojām plašo zāli, Šķita, ka Nils tnam sauca vai mēģināja kaut ko pateikt; sāka spēlēt skaļa mūzika, daži pārīši dejoja, bet mēs gājām laukā, un Marija mani aizveda pie savas automašīnas. Tā bija deviņdesmito gadu vidus Audi 80.

Marija atslēdza signalizāciju, iekāpām salonā, viņa iedarbināja dzinēju un tad, pabraukuši dažus simtus metru uz priekšu, pēkšņi apstājās. Vieta bija vientuļa. Ceļa labajā pusē klusi šalca mežs, bet otrā jjusē pletās zaļš lauks.

Marija strauji pagriezās pret mani, un viņas acīs mirdzēja dīvains satraukums.

— Noskūpsti mani! - viņa negaidīti aicināja.

Nezinu, kāpēc viņa to vēlējās. Es vispār sievietes nekad neesmu spējis pilnībā saprast. Pirmajā mirklī man ienāca prātā savāda doma — varbūt viņa to vēlas darīt tikai tāpēc, lai vēlāk to varētu atcerēties kā slepkavas skūpstu… Varbūt tieši šī iespēja viņu ļoti satrauca un uzbudināja. Bet varbūt viss bija daudz pie- rastāk. Viņa vienkārši vēlējās seksu.

Man pret to nekas nebija iebilstams. Es viņu pieliecu sev tuvāk, piespiedu plecam, nedaudz atliecu galvu atpakaļ un pieplaku viņas kārdinošajām lūpām ilgstošā ļranču skūpstā, tajā pašā laikā ar kreiso roku spēcīgi glāstot viņas krūtis. 1 ad roku lēnām noslidināju zemāk, uzrāvu augšā sarkano kleitu, zem tās bija melnas zeķes ar ļoti greznu augšdaļu, un mana roka maigi pieskārās viņas vēdera lejasdaļai. Marija klusi ievaidējās un instinktīvi kājas pavēra nedaudz vaļīgāk, sāka ātri elsot un arvien spēcīgāk atdevās skūpstiem un visa ķermeņa uzbudinājumam.

Cik bieži tas tomēr notiek tik vienkārši, es nodomāju. Sievietes ir vājas. I as arī ir labākais, kas viņās vispār ir. Šādās reizēs man nav jādod nekādi mūžīgās mīlestības apliecinājumi, nekādi zvēresti vai solījumi, nav jāizcīna cīņas vai jāpārvar dabiska vai uzspēlēta pretošanās. Lūk, te es esmu, ņem mani! 1 īe ir skaistākie dzīves mirkļi, un tās ir labākās sievietes. Nekāds teātris! Viņas ir tādas, kādas tās radīja daba jau dažus miljonus gadu pirms stulbās sabiedriskās morāles izgudrošanas.

Bet tad pēkšņi atjēdzos. Es sapratu, ka vismaz pašlaik ar šo vieglo mīlas spēlīti iet līdz galam nedrīkstu. Varbūt, mīlējotics ar slepkavu, tas viņai patiešām sagādātu savādu papildu baudu, bet es viņu tomēr nevarēju paņemt. Man viņai beidzot bija jāpasaka patiesība. Ja es viņu iegūtu, neatklājis, ko šodien esmu izdarījis ar viņas rad inieku, es pats sev liktos diezgan riebīgs tips. Ja jau mēs šo spēlīti esam sākuši, to tomēr vajadzētu nospēlēt godīgi. Un ja viņa arī pēc tam vēl gribēs man atdoties… Ls viņas priekšā noliekšu galvu.

Beidzu skūpstīt, pārtraucu glāstīt, viegli atgrūdu viņu nedaudz tālāk un nopietni skatījos viņas nedaudz piesarkušajā sejā.

—     I .eon, kas noticis? — viņa klusi, kā nobijusies, vaicāja. — 1 ev kaut kas nepatika?

—     Patika viss, — es atbildēju. - I u esi pirmā sieviete manā mūžā, kuru varu iegūt tik ātri — tikai pusstundu pēc iepazīšanās.

—         Vai tas ir slikti?

—      I as, Marij, ir brīnišķīgi! — es iesaucos. - Un tu esi brīnišķīga, un arī es varētu būt brīnišķīgs, ja vien…

—     Kas, 1 „eon? — Marija vēlreiz prasīja. - Kāpēc šis brīnišķīgais 1111 rkl is nevar turpināties?

—     Var, kāpēc gan ne? — es teicu. — Bet pirms tam man noteikti tev kaut kas jāpasaka!

—     Saki, Peon! Ps klausos. Ceru, tu man nepaziņosi, ka esi inficēts ar…

Iesmējos.

—     Nē, Marij, esmu vesels, — sacīju. — Esmu inficēts ar kaut ko citu.

—         Ar ko?

—     Ar naidu pret vardarbību. Pret liekulību. Pret meliem. Pret nodevību. Pret cilvēka spējām kalpot pat Sātanam, lai tikai pašam būtu labi!

—     Vai šis naids ir tik spēcīgs, ka tas tevī nomāc pat tieksmi pēc mīlestības? — viņa pārsteigta jautāja.

—     Nē, Marij, viss ir kārtībā, — es atbildēju. — Mani nomāc kas cits.

—Kas, Leon? Saki droši!

—     Ls tev pirmīt pateicu, ka esmu vainīgs kāda cilvēka nāvē, — sacīju. -Vai tas tevi neradīja bailes? Neiedvesa šausmas? Kā- pēc tu no manis tūlīt nebēgi prom, bet pašlaik atrodies blakus un esi pat gatava ar mani mīlēties?

Marija ilgi klusēja, tad domīgi paraustīja plecus.

—     Es to nevaru izskaidrot, — viņa atzinās. — No tevis plūst tik ilgi nesastapts vīrišķīgs spēks…

— 1 u ar Vitoldu Prancāriu nesazvanies?

—Sad tad, kad viņš sūdzas par savām sirdskaitēm.

—         Vai viņa meita Una Banga tev šodien nav zvanījusi?

—Nē. Man viņa nepatīk, un mēs satiekamies reti.

-Tātad tu nezini, kas šodien ir noticis Vitolda Prancāna dzīvoklī?

—Nē, - Marija atbildēja. - Vai tur kaut kas ir noticis?

—     Jā, Marij, ir noticis, — es teicu. — Jūsu ģimenei kaut kas slikts, bet sabiedrībai — labs.

—Piedod, bet es neko nesaprotu, — Marija sacīja.

—     Šodien tavs vīratēvs Vitolds Prancāns ir nomiris, — es pateicu. — Un viņu nogalināju es…

Marija spēji satrūkās un pārsteigta skatījās uz mani. Bailes viņas sejā neredzēju, taču lielu satraukumu gan.

— Kā… tu… — viņa mulsi prasīja.

—     Man to vajadzēja izdarīt, — es sacīju. — Nekādus iemeslus pašlaik neminēšu. Ja mani vēl kādreiz gribēsi satikt, tad arī visu izstāstīšu.

Marija domīgi klusēja. Ko viņa tai brīdī juta, ko domāja, varēja tikai nojaust. 1 aču ar to pietika. Ps sapratu, ka man tagad visprātīgāk būtu kāpt laukā un pazust naktī.

—     Piedod, Marija, — es nopietni sacīju. — Bet es nespēju izmantot labvēlīgo situāciju, pirms nebiju to tev atklājis.

Vi ņa neko neatbildēja.

—     Lūdzu, Marij, atbildi! — es klusi palūdzu. — Vienkārši tāpat, intereses pēc! Tu vēl gribi ar mani mīlēties? 1 u vēl gribi mani paslēpt savā lielajā Baltezera mājā?!

Marija joprojām klusēja. Viņa izskatījās diezgan satriekta.

—     Paldies tev, nejauši sastaptā sieviete, — es teicu. — Man bija ļoti patīkami būt tavā sabiedrībā, un tavs kaisles pilnais skūpsts un gatavība… Ls to nekad neaizmirsīšu.

Izkāpu laukā no mašīnas un nesteidzīgi devos dzelzceļa stacijas virzienā.

VIENPADSMITĀ NODALA

»

LPSR Valsts drošības ministrijas darbinieki ar ministru ģenerālmajoru AKonu Noviku priekšgalā no Rīgas bēga 1941. gada 28. jūnija rītā. Priekšdarbi tam jau bija veikti dažas dienas iepriekš. Sapratuši, ka diezgan haotiskā Sarkanās armijas atkāpšanās no Kurzemes nu nekādi nespēs noturēt ne Rīgu un pat ne visu Latviju, pēc valdības, centrālkomitejas lēmuma un Maskavas akcepta visām padomju iestādēm vajadzēja evakuēties uz citiem Padomju Savienības novadiem.

Kā viņiem toreiz, rūgti nodomāja sevišķo uzdevumu aģents Vitolds Prancāns. I ā ir likteņa ironija. Tagad mums pašiem — 1941. gada 14. jūnija izsūtītājiem - jāseko saviem bezvainas izsūtītajiem… Uz kurieni? Un kas mūs tur sagaida? Atšķirībā no pirmajiem padomju iestāžu darbinieki un it sevišķi jau Drošības ministrijā strādājošie diezgan noteikti zināja vismaz to, ka viņiem lopu vagonos jābrauc nebūs. Daļa dosies prom ar pasažieru vilcieniem, bet operatīvie darbinieki — ar automašīnām, pa ceļam uz Maskavu vēl iznīcinot visus jau apzinātos sociāli bīstamos elementus, sabotierus, vācu spiegus un tos, kas vienkārši trāpīsies pa rokai, ja vairāk vai mazāk atklāti izrādīs prieku par vācu karaspēka tuvošanos.

Drošības ministrijas oficiālā dokumentācija un slepeno aģentu saraksti jau bija aizsūtīti uz Maskavu, un 2.8. jūnija rītā Alfons Noviks, Jakovs Sumskis, vairāki citi virsnieki, Vitolds Prancāns un vēl daži aģenli mazliet grūtsirdīgā noskaņojumā izstaigāja stūra mājas daudzos stāvus un tukšos kabinetus, kur bija redzams, ka to iemītnieki savas darbavietas atstājuši lielā steigā un nekārtībā. Visur mētājās dažādi papīra gabali, izsvaidīti krēsli, rakstāmgaldu atvilktnes līdz pusei atrautas vai nosviestas uz grīdas, un no sienām noņemti Padomju Savienības vadoņu portreti.

Pēc tam viņi vēl nokāpa pagrabā un apstaigāja bijušo ieslodzīto kameras. I agad tās stāvēja atslēgtas un tukšas, un visapkārt valdīja tik smags un nospiedošs klusums, ka apmeklētājiem, kuri tikai pirms dažām dienām šeit bija jutušies stiprāki par pašu Dievu, kaut kā kļuva neomulīgi un auksti.

Neviens te vairs nekliedza. Neviens nelūdza žēlastību. Neviens neraudāja. Nevaidēja. Neviens, sāpju un izmisuma pārņemts, necentās sev padarīt galu. Un neviens izmeklētājs vai uzraugs rupji nelamājās.

Tagad šeit valdīja tāds klusums, kāds parasti iestājas baznīcā īsu brīdi pirms dievkalpojuma sākšanās.

Kaut kas noliks. Vai nu svētsvinīgi skaists, vai baismīgi nežēlīgs.

— Nekas, zēni! — Noviks diezgan mierīgi teica. — Mēs te vēl atgriezīsimies! I ieiet! Mēs atgriezīsimies kā uzvarētāji, un tad lai visi dievi ir žēlīgi tiem, kuri atkal piepildīs šīs kameras! Mēs būsim galēji nežēlīgi! Mēs noteikti atriebsimies visiem mūsu ienaidniekiem un tiem, kas tagad priecājas par mūsu piespiedu aiziešanu! Taču ilgi priecāties viņiem neiznāks! Mēs nāksim atpakaļ, un tad salīdzinājumā ar to, ko viņiem nāksies izciest pie mums, kādreiz krustā piesisto kristiešu mokas tiem šķitīs kā patīkami eņģeļu glāsti! Un tas viss būs darīts taisnīgi un pareizi! Pirms gada padomju karaspēks šeit ienāca ar Latvijas valdības oficiālu atļauju un tautas atbalstu. Padomju varu šeit nodibināja paši latvieši! Lūgt Latviju uzņemt Padomju Savienībā uz Maskavu aizbrauca tikai latvieši! Bet pašlaik Vācijas karaspēks šurp laužas ar kaujām, visapkārt sējot iznīcību un bailes. Biedri! Būsim drosmīgi! Atkāpties ne vienmēr nozīmē zaudēt. Dažreiz tā var būt pat liela gudrība…

Pēc tam visi atkal uzkāpa augšā, paņēma ieročus un munīciju, pagalmā viņus gaidīja vairākas automašīnas, un nelielā kolonna pa Vidzemes šoseju ātri devās prom.

Pēc dažām stundām drošībnieki jau atradās Valmierā un apmetās Viesturskolas telpās, kur pirms tam, atkāpjoties no Rīgas, bija uzturējies arī 1 autas komisāru padomes priekšsēdētājs Vil is Lācis un vairāki augsta ranga kompartijas vaditaji. Viņu šoferi nakti pārlaida Valmieras cietuma grāmatveža Sīmaņa mājā.

Pēcpusdienā pēc cietuma un tur ieslodzīto cilvēku apskates Noviks, atgriezies skolas direktora kabinetā, noturēja īsu apspriedi ar savu tuvāko līdzgaitnieku Sumski un pārējiem ministrijas atbildīgajiem darbiniekiem, klāt pieaicinot arī Valmieras cietuma priekšnieku.

Viņi nolēma vēlu vakarā sākt un naktī beigt speciālu operāciju visu arestēto cilvēku fiziskai iznīcināšanai. Bet viņi šos cilvēkus negribēja vien kā rši nošaut. Noviku un pārējos māca ārprātīgs naids par to, ka viņiem tagad ka vajātiem zvēriem jābēg no uzbrūkošā vācu karaspēka un, iespējams, Vācijas uzvaras gadījumā viņi nekad, savas neierobežotās varas apreibināti, vairs nevarēs lemt par cilvēku dzīvībām, bet tieši otrādi — notvertus pašus pieliks pie sienas. Sāda turpmākās dzīves perspektīva viņus arī padarīja vajātiem zvēriem līdzīgus…

Kā zināms, tieši šādā stāvoklī nonācis dzīvnieks vai cilvēks kļūst ārkārtīgi nikns, bīstams un nežēlīgs.

Pēc tam Noviks lika pasaukt Prancānu. Vitolds ienāca kabinetā, vēl pat neapjauzdams, kādi pārdzīvojumi tuvākajā laikā viņu sagaida un ko tas īstenībā nozīmē — atklāti vai slepeni kalpot varenajai Čekai…

Protams, pārdodams dvēseli, viņš savu dzīvību izglāba, taču pārdevis viņš to nekad vairs nespēja atpirkt atpakaļ. Bet kas gan ir cilvēks bez dvēseles? Bezjūtīgs, auksts un nežēlīgs vergs saimnieka rokās, viņš vēlāk visādiem līdzekļiem centīsies pats kļūt par noteicēju nākamajai vergu paaudzei…

— Kā jūties? — Noviks painteresējās, apsēdies aiz pamatīga ozolkoka rakstāmgalda, aiz kura pie sienas kādreiz bija piestiprināts liels prezidenta Ulmaņa portrets, bet pašlaik tur vēl joprojām karājās visas progresīvās cilvēces vadoņa Staļina bilde.

-   Diezgan slikti, - Vitolds negribīgi atbildēja.

— Kāpēc?

—         Zēl Rīgas, — Vitolds paskaidroja. — Zēl Latvijas.

—     Tu domā, Vācija karā uzvarēs? — Noviks, cieši paskatījies uz jauno puisi, jautāja. — V, ņi sakaus Padomju Savienību?!

—     Tam ir grūti noticēt, — Vitolds sacīja. — Ps skaidri zinu tikai vienu — mēs pašlaik bēgam! Un bēg Sarkanā armija!

—     Tā nerunā! — Noviks skarbi aizrādīja. — Armija, negaidītā uzbrukuma pārsteigta, nevis bēg, bet atkāpjas! Mēs arī. Tā jau vēsturē ir noticis ne vienreiz vien. Tā ka esi mierīgs! Mēs nāksim atpakaļ!

—Nebūtu jau slikti, - Vitolds noņurdēja. - Vienīgi…

Viņš spēji aprāvās.

—Kas? — Noviks tūlīt ātri prasīja.

—Biedri komisāri Vai var pavisam atklāti?

—     Citādi tu ar mani vispār nedrīksti runāt! — Noviks bargi atgādināja.

—     Varbūt esmu pārāk jauns un tāpēc vēl nesaprotu… Ps nespēju rast atbildi…

—Kam?

Vitolds krietnu laiciņu saspringti domāja, un varēja redzēt, ka viņu patiešām kaut kas smagi nomāc.

—     Kāpēc valsts drošības orgāni pret cilvēkiem ir tik nežēlīgi? Varbūt pareizāk vajadzētu teikt - tik nesaudzīgi pret tiem, ku ri kaut mazākā veidā izrāda neapmierinātību ar padomju varu? Vai sociālisma ideoloģija ir tik vāja, ka obligāti jāiznīcina visi, kuri tai nepiekrīt vai netic?

Noviks ilgi domīgi skatījās uz savu jauno darbinieku, it kā cenzdamies viņā ieurbties tik dziļi, lai ieraudzītu viņa dvēseli.

1 omēr vairāk ticams, ka Noviku tobrīd Vitolda Prancāna dvēsele interesēja vismazāk. Viņš jutās nedaudz pārsteigts, ka jaunais cilvēks vispār par šādu jautājumu varēja interesēties.

—     1 u saki, mēs esam pārlieku nežēlīgi? - Noviks lēnīgi pārjautāja un mazliet nervozi aizsmēķēja papirosu — to pašu veco Bclomorlļcinal. — Droši vien, Vitold, droši vien! A kā citādi rīkoties ar atklātiem revolūcijas ienaidniekiem? Ikviena revolūcija pasaules vēsturē vienmēr ir bijusi daudz asiņaināka nekā

parastie kari. Tāpēc, Vitold, ka revolūcijās cilvēki vienmēr cīnās kopīgu mērķu un ideju vārdā. Pārliecībai piemīt baismīgs spēks! 1 u domā, es jutos laimīgs, kad mani Latvijas buržuāziskā tiesa notiesāja uz astoņiem gadiem un gan Daugavpils cietumā, gan Rīgas Centrālcietumā gandrīz vai katru mēnesi pusbadā un puspliku slodzīja karcerī? Ko es tādu sevišķu biju izdarījis? Ne es kādu šāvu, ne rīkoju terora aktus, ne pārāk bieži lamāju Ulmani un ne reizi pat Daugavpils iedzīvotājus neaicināju vardarbīgi mainīt pastāvošo valsts iekārtu. 1 aču es šādam notikumam ticēju! Ls biju pārliecināts, ka satrunējusī un izvir- tusī buržuāziskā valsts pārvalde tādā veidā, kāda tā bija Latvijā, ilgi pastāvēt nevarēs. Agrāk vai vēlāk bija jānāk jaunam laikam, jauniem cilvēkiem, jaunām idejām un centieniem dzīvi veidot citādu nekā līdz šim. Bet tas nekad nav bijis viegli. Tāpēc arī esam tik nežēlīgi! I ik nepiekāpīgi! Atceries, kas notika Lielās franču revolūcijas laikā?! Aristokrātu, muižnieku, buržuju, mācītāju un visādu citu salašņu galvas ripoja katru dienu! Bez apstājas! Vairākus gadus pēc kārtas! I urklāt visas pazemotās tautas acu priekšā! Parīzes centrālajā laukumā! Bet mēs valdām tikai vienu gadu! Un kas notika tepat pie mums piektajā gadā? Kas — septiņpadsmitajā, kas - deviņpadsmitajā gadā? 1 īe, kuri grib iegūt un paturēt varu, vienmēr pret saviem pretiniekiem izturas nežēlīgi. 1 ā ir bijis un būs! Mēs neesam nekādi izņēmumi. 1 leši otrādi! Mums uz to ir vislielākās tiesības, jo cīnāmies ne tikai par savu varu, bet arī par visas pasaules darbaļaužu laimīgāku nākotni! Skaidrs?

Vitolds piekrītoši pamāja, lai gan nekas īpaši skaidraks nebija kļuvis. Ja viņš līdz šim daudzmaz samierinājās ar buržuāziskās inteliģences, armijas virsnieku, policistu, aizsargu un atklātu padomju varas pretinieku izsūtīšanu uz Sibīriju, tad Baltezerā notikusī masu slepkavība viņu tomēr bija stipri satriekusi un radījusi smagas šaubas par padomju varas humānismu un cēlajiem nākotnes mērķiem.

Un atkal jau kuro reizi kā ass naža dūriens prātā iesmeldzās doma — vai tiešām viss labais šai pasaulē sasniedzams tikai ar atklātu ļaunumu?

—       Vitold! - Noviks pie viņa vērsās vēlreiz. - Sumskis man stāstīja, ka lu Baltezera operācijā visumā esi turējies kā virs. Apsveicu! 1 aču bija arī daži vājuma mirkļi, vai tā?

—       Jā, — Vitolds gurdi apliecināja. — Pirmo reizi redzēju tik daudz asiņu…

—Tās nebija asinis! — Noviks nicīgi atmeta roku. — 1 o tu aizmirsti! Padomju varas ienaidniekiem nekā tāda vispār nav! Mirstot no šo cilvēku galvām un ķermeņiem iztek vienīgi viņu uzkrātais naids, visa žults un dusmas, ka viņi ar mums nevar izrīkoties gluži tāpat! Tā ka uz notiekošo vajag skatīties skaidrām acīm un uztvert to vienkārši kā ikdienas darbu. Galdnieks ēvelē dēli, kurpnieks labo kurpi, zemnieks pavasarī zemē met graudus, bet mēs iznīcinām savus pretiniekus… lai viņi savukārt neiznīcinātu mūs! I u to, lūdzu, neaizmirsti! Neaizmirsti nekad!

—Ps pacentīšos, — Vitolds klusi apsolīja.

—Kā juties, kad vajadzēja nošaut tautas nodevēju Valēriju Gabrāni? — Noviks pēkšņi painteresējās. — Vai roka nenodrebēja?

—Nē, — Vitolds, zemu noliecis galvu, meloja. — Viss iznāca labi.

— 1 uīpmāk ar tādām buržuju jaunkundzītēm vairs nesaejies! - Noviks deva padomu. — No nelaimes nelaimē vien nokļūsi!

1 urpmāk mīli kārtīgu komjaunieti, uzticīgu savai tautai, tad viņa būs uzticīga arī tev! Bet tagad gatavojies jaunam specuz- devumam!

—       Vai atkal būs jāšauj? — Vitolds mazliet drebošā balsī jautāja.

—Negribēsi, varēsi nešaut! — Noviks iesmējās. — Te Vai nue- ras cietumā atrodas apmēram divdesmit arestētu cilvēku. Publika raibu raibā! Gan bijušie aizsargi, daži bodnieki, vācu spiegi, atklāti padomju varas ienaidnieki, gan dažādi aizdomīgi tipi. Ir arī dažas sievietes. Visi tie šovakar ir jānošauj! Mēs viņus nedrīkstam atstāt vāciešiem! Ja atstāsim, viņi būs pirmie, kas pēc vāciešu ienākšanas tūlīt ķersies pie ieročiem un šaus visus, kurus tikai turēs aizdomās par kaut vismazākajām simpātijām

padomju vara/.I āpēc, Vitold, aizmirsti vārdu "žēlastība"! Aizmirsti vārdu "līdzjūtība"! Un beidzot — aizmirsti vārdu "mīlestība"! Ir tikai naids un cīņa!

Pēc dažām stundām Valmieras cietuma iekšējā pagalma kreisajā malā vairākiem ieslodzītajiem lika izrakt lielu bedri un, kad tā bija gatava, viņus pirmos turpat arī nošāva.

Pēc tam notika kaut kas stipri šaušalīgs. Ar arestētajiem cilvēkiem sāka ņemties kaut kādi drūmi tipi, kuri neapšaubāmi bija NKVD operatīvie darbinieki, taču Vitolda agrāk neredzēti. Ne Noviks, ne Sumskis personīgi šai akcijā nepiedalījās.

Nepazīstamajiem NKVD operatīvajiem pilnvarotajiem nez kāpēc ļoti gribējās par nāvei nolemtajiem vēl krietni paņirgāties pirms nošaušanas un sagādāt viņiem pēc iespējas lielākas ciešanas.

Kādam vīram, kas dienu iepriekš bija Gaujmalā makšķerējis, bieži vicinot makšķerkātu, un aizturēts par aizdomām, ka ar šīm darbībām devis kaut kādus signālus vāciešiem, Valmieras cietuma virtuvē par šo noziegumu verdoša ūdens katlā iemērca rokas un tikai pēc to pamatīgas applaucēšanas veda nošaut.

Cits pusmūža vīrs pirms nošaušanas ar varu tika nospiests uz ceļiem un nez kāpēc viņa galvā ietriektas vairākas naglas…

Kādu jaunu pāri — vīru un sievu — sasēja cieši kopā ar dzeloņdrātīm, un dūšīgs NKVD karavīrs abus, savienojot uz mūžu, caurdūra ar garu šautenes durkli…

Un tā apmēram divdesmit cilvēkus. 1 o visu redzot, Valmieras cietuma priekšnieks sajuka prātā un Vitolds, lai tā nenotiktu arī ar viņu, pēc astotā moku pilnā nāves sprieduma izpildes garīgi nomākts, ātri devās prom, domājot, cik gan dārgi arī turpmāk nāksies maksāt par savu dzīvību, ja jau tagad gandrīz vai katru dienu ir jāredz un dažreiz arī jāpiedalās tik šaušalīgās cilvēku mežonības orģijās? Un vai tā cena, ko maksāju, vispār ir manas dzīvības vērta?!

Un tomēr, Vitold, ņemot šo lietu nopietni, tu dari pareizi, viņš jau kuro reizi pats sevi uzmundrināja. Rēķini, kā gribi, domā, ko vēlies, mokies vai nemokies sirdsapziņas pārmetumos, bet prāts, kāds nu tas ir, saka vienu — ja jau reiz esmu nonācis šādā traģiskā izvēles situācijā, tad tomēr ir nesalīdzināmi labāk skatīties, kā nošauj citu, nevis tikt nošautam pašam; kaut nepatīkami un pat pretīgi, taču labāk tomēr ir tikai redzēt, kā grūtā nāvē nnrst cilvēks, nekā pašam sajust, kā tavā galvā kāds NKVD sadists ietriec vairākas naglas; un varbūt pat labāk ir apzināties, kā tu no cilvēka pamazām pārvērties necilvēkā, nekā vispār vairs nebūt. Ne cilvēkam, ne necilvēkam. I u esi iekritis visdziļākajā politiskās noziedzības bezdibenī, un tev jau vairs nekad no tā laukā netikt. 1 āpēc priecājies! Esi laimīgs! Lai šodien mirst citi! Es varu pagaidīt vēlāku lai ku.

Bija krietni pāri pusnaktij, kad Vitolds nejauši satika Noviku. Viņš bija krietni iereibis, un arī Vitoldam pirmo reizi mūžā gribējās piedzerties.

Noviks skolas gaitenī vaļīgi apsēdās uz loga palodzes, kā parasti aizsmēķēja papirosu un, galēji sadrūrins, raudzījās te uz kailajām gaiteņa sienām, te pie loga cieši pielipušajā tumsā.

— Brāli, latgalieti! — viņš nedaudz aizsmakušā balsī negaidīti vērsās pie novadnieka. No iepriekšējās bravūras vairs nebija ne vēsts.

-   Mēs esam sūdos līdz matu galiem! — Noviks skaļi iekliedzās, un viņa acīs uz brīdi iemirdzējās tik spilgtas naida dzirkstis, ka šķita - tās tūlīt aizdedzinās skolas ēku. - Rīt te jau būs friči! 1 as ir droši! Mēs braucam prom. Šoferi ir atpūtušies, tautas ienaidnieki — likvidēti, bet kas mūs pašus turpmāk sagaida… Nudien nezinu! Saku atklāti. Bet tu, Vitold, atkal vari izvēlēties! Es tev to atļauju! Vari braukt mums līdzi, vari palikt Latvijā. Ja paliec, dodies uz Latgali! Pie tēva Kazimira, mātes Valentīnas, māsas Aldonas un brāļa Aloiza! fu dzirdi, kas man ir par atminu?! fenomenāla! Ps atceros visu un visus… Bet tu, Vitold… Ja, tā būs labāk! Mēģini tikt pie vecākiem un visiem stāsti, bet varbūt viņi tāpat jau zina, ka esi padomju varas represēts, čekā mocīts, taču visu izturējis, neko neesi atklājis un beidzot ticis atbi ■ivots. Varbūt izdomā pasaciņu, ka, vedot uz nošaušanu, tev veiksmīgi izdevies aizšmaukt un tagad, bezgala noguris un naida pilns pret komunistiem, laimīgi esi atgriezies tēva mājās… Seit neviens bez manis un Sumska nezina tavu īsto vārdu. Students, un viss! 1 ad uzmanīgi pavērosi, kas vācu laikā notiks Latgalē, Rēzeknē un tavas sādžas apkārtnē. Kad atgriezīsimies, pastāstīsi!

Noviks, kā dēlu draudzīgi saņēmis Vitoldu aiz pleciem, sapurināja, atvadījās un, mazliet streipuļodams, devās laukā no skolas, kur viņu pagalmā jau gaidīja melnas krāsas vieglā automašīna emlļa.

Vitolds, trausla miega sagaidījis ritu, pa Valmieras šoseju lēnām devās atpakaļ uz Rīgu. Vakarā viņam pretim jau brauca pirmā vācu karaspēka motorizētā kolonna un daži ceļmalā stāvoši cilvēki viņus jūsmīgi sveica ar balto margrietiņu un zilo rudzupuķu jjušķiem…

1 c īsumā nepieciešams pastāstīt par traģiskajiem notikumiem, kas risinājās Vai mierā pēc tam, kad nakti Novika komanda un Sarkanās armijas pēdējās daļas no pilsētas aizbēga, bet tikai diennakti vēlāk Valmierā ienāca vācieši.

Tas ir ārkārtīgi svarīgi. Jo tieši sakarā ar šiem notikumiem piecdesmit gadus vēlāk (!) tiesas priekšā kā apsūdzētais nonāca pazīstamais žurnālists Leons Navarskis un tiesas zālē pirmo reizi satikās ar Vitoldu Prancānu.

Bet notikums Valmierā, kad pilsētā diennakts garumā iestājās varas vakuums un visu tur notiekošo noteica ātri noorganizēta tā saucamā latviešu pašaizsardzības grupa, bija ne mazāk traģisks un necilvēcisks par to, ko dienu agrāk Valmieras cietumā darīja čekisti…

No rīta vairaki krievu arestēto cilvēku piederīgie devās uz cietumu cerībā savus tuviniekus tomēr atrast dzīvus. 1 aču nekā! Visas kameras bija tukšas, cietuma virtuvē vēl kūpēja katls ar karstu ūdeni, bet pagalmā varēja skaidri saskatīt nesen aizbērtu bedri…

Pamazām cilvēki sapulcējās arvien kuplākā skaitā un drīz nolēma rakt vaļā bedri, kas varēja būt čekistu nošauto cilvēku kapa vieta. 1 ā arī bija. Drausmīgi sakropļotajos līķos, raudot un izmisumā kliedzot, tuvinieki pazina savus piederīgos…

Kas tādos brīžos notiek cilvēku prātā? Es to, protams, īsti nezinu, un vai vispār kāds to zina, taču, visticamāk, pastāv divi varianti. Varbūt ļaužu prātus nomāc tik smagas bēdas, ka tās gandrīz vai pilnībā paralizē viņu aktīvo darbību un viņi ar notikušo samierinās kā ar neizbēgamu šīs pasaules ļaunumu. Citiem savukārt viss notiek tieši pretēji. Redzot neparastu un pilnīgi neloģisku ļaunuma izpausmi, viņu psihe tiek traumēta tik dziļi un pamatīgi, ka viņi paši kļūst ārkārtīgi ļauni un atriebīgi. Un tad arī viņu rīcībā meklēt kādu loģiku ir pilnīgi veltīgi! Naids, dusmas un kāre atmaksāt par nodarīto kļūst tik spēcīga un neatvairāma, ka cilvēks top tikpat nežēlīgs un necilvēcisks kā iepriekšējie ļaundari…

Un , ja šaja notikuma pirmie Vai mieras cietuma pagalmā apmēram divdesmit cilvēku noslepkavoja svešie un naidīgie padomju drošības dienesta darbinieki, tad turpmākās ļoti vardarbīgās masu slepkavības Valmierā un tās apkārtnē veica jau paši valmierieši — civiliedzīvotāji pret civiliedzīvotājiem…

Čekistu nošauto ļaužu piederīgie, redzot atvērto kapu un sakropļotos tuviniekus, vīkstīja pirkstus dūrēs un naidā kliedza: "Atriebt! Atmaksāt! Dots pret dotu! Nāvi visiem komunistiem un viņu līdzskrējējiem!"

Valmierā neviena komunista, protams, vairs nebija, toties par līdzskrējējiem varēja uzskatīt jebkuru, kas padomju laikā kaut ar vienu vārdu bija atzinīgi izteicies par jauno varu, sociālisma priekšrocībām vai tikai apzinīgi strādājis kādā padomju iestādē.

Ļoti aktīvs ļaužu kūdīšanā uz tūlītēju vardarbību bija Valmieras gaļas kombinātā strādājošais Kārlis I reunanis. Starp čekistu nošautajiem cilvēkiem gan neviena viņa tuvinieka nebija, vienīgi daži draugi, taču naids pret komunistiem viņa sirdī kvēloja spilgtāk nekā pārējiem.

Vispirms viņš lika aizturēt kādu jaunu zēnu, kurš, tāpat kā daudzi citi, bija atnācis uz cietuma pagalmu paskatīties, kas tur īsti notiek. 1 reimanim tūlīt radās aizdomas, ka puisis ir komjaunietis, jo viņa kājas bija apautas sporta ku rpēs, kādas, treimaņprāt, tika dotas vienīgi padomju sporta nometņu dalībniekiem.

"Viņi nošāva divdesmit mūsējos, inēs nošausim divdesmit viņējos! rreimanis kliedza. " I ūllt un nekavējoties!"

Un tad sākās… Cilvēki tika tvarstīti gan tiz ielām, gan darbavietās un dzīvokļos. Nākamās dienas rītā divdesmit padomju varas atbalstītāji jau stāvēja bedres malā… Viņu vidū bija arī seši ebreju tautības cilvēki. Starp viņiem māsas Lipinskas — Sāra un Gita, kura turklāt bija astotajā grūtniecības mēnesī. Ļoti iespējams, ka viņa patiešām bijusi aktīva komjauniete un padomju varas atbalstītāja, taču, dabiski, nekāda sakara ar čekistu briesmu darbiem Valmieras cietumā viņai, tāpat kā pārējiem, nebija un nevarēja arī būt. Bet…

Pirms tam, neko labu negaidīdama no dažiem ļoti nacionāli un atklāti vardarbīgiem valmieriešiem, Gita Lipinska bēga. Rencēnos viņa pieklauvēja pie kādas mājas durvīm un lūdza patvērumu. Māsa nāca līdzi. I aču abas smagi kļūdījās. Mājas saimnieks izrādījās izcili labs latviešu patriots un tūlīt steidzīgi zvanīja uz Valmieru… lJ ēc nepilnas stundas klāt bija tādi paši patrioti, un Gita I .ipinska ar māsu tāpat tika nostādītas bedres malā…

Atriebības akts bija izdarīts. Divdesmit cilvēki nošauti, bet tas bija tikai pirmais posms no nepārtrauktās vardarbības ķēdes, kas vācu okupācijas laikā risinājās Valmierā un tās apkārtnē.

Lai cik tas skumji un nepatriotiski arī būtu. patiesības labad jāsaka, ka cilvēku šāvēji bija tikai pašmāju latvieši… I urklāt vēl tik cietsirdīgi un apbrīnojami ļaundabīgi, ka 1941. gada rudenī Vai mieras apgabala gebītskomisārs Hanzens bija spiests savai priekšniecībai Rīgā — Ostlandes reihskomisāram Heinriham Lozēm — paziņot:

"Vācu drošības policija pirmajā apšaušanu laikā turējās samērā nomaļus. Taču tagad, kad ir iekārtots īpašs vācu drošības policijas iecirknis (Dienststellc), šāds likvidēšanas veids man turpmāk šlļiel neciešams. Par visiem arestētajiem esot lietas, ko gan sastādījusi latviešu palīgpolicija vai vācu drošības policijas latviešu pārstāvji. Lielā darba apjoma dēļ Vācu drošības policijas pārstāvji vēl nav varējuši atsevišķus gadījumus pārbaudīt. Es pat šaubos, vai vācu pārstāvis katrā gadījumā ir iepazīstināts ar nošaujamo agrāko komunistu lielām. Cik man zināms, apsūdzēto nopratināšana vai konfrontācija ar lieciniekiem nav notikusi nevienā pašā gadījumā! I ādēļ, pēc manām domām, ir pilnīgi neiespējami, ka Par nošaušanu atbildīgajiem drošības policijas pārstāvjiem būtu precīza aina par apsūdzētajiem. 7 āpēc esmu pārliecināts, l(_a tiek nošauti daudzi cilvēki, no kuriem pēc ilgāka ieslodzījuma /^oncen/rāci/as nometnē un audzināšanas mūsu garā būtu izveidojušies lietojami cilvēki■ Pēdējā laikā notikušās apšaušanas iedzīvotāji noteikti uzskatīs par mūsu darbu, un līdz ar to mēs iedzīvotāju noskaņojuma ziņā cietīsim lielu zaudējumu."

Ja ari šodien, tāpat kā padomju laikā, patriotisma jēdziens balstās galvenokārt uz citu tautību un citas ideoloģijas piekritēju nīšanu, uz patiesības slēpšanu un klajiem meliem, tad vēlreiz piebildīšu, ka 1941. gada vasarā Valmieras cietumā tika nošauti aptuveni divi tūkstoši cilvēku, bet Ķelderlejā latviešu patriotu upuru skaits ir apmēram tāds pats, turklāt tur ir nobendēti arī 3 I 5 bērni…

Galvenie šāvēji - Valmierā pazīstami sportisti brāļi Arnolds un Vilis Runkas, Kārlis un Jānis Jēkabsoni, Jūlijs Martinovs, M artinš Caks, Ivars Baurnanis un daudzi, daudzi citi…

Neviens no viņiem nekad nav tiesāts. Pēc Otrā jiasaules kara daudzi mierīgi dzīvoja ASV, Kanādā un Austrālijā, bija uzspēlēti vai patiesi lepni par nacionālo piederību iatviešiem un nekad savus drausmīgos noziegumus nav nožēlojuši.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Ar elektrisko vilcienu no Ikšķiles atkal atgriezies Rīgā, nesteidzoties šķērsoju stacijas laukumu un, vēl īsti nezinādams, ko darīt tālāk, aizgāju līdz Vecrīgai. Līvu laukums bija pilns ar iereibušiem vai narkotiku apdullinātiem jauniešiem.

Skats nebija no patīkamajiem.

Meitenes, nevīžīgi ģērbušās, turēdamas rokās alus pudeles, smēķēja, pretīgi smējās, sēdēja uz puišu ceļgaliem, skūpstījās, dziedāja un gandrīz nepārtraukti nesakarīgi bļaustījās.

Mūsu laikā gan nekas tamlīdzīgs nenotika, tradicionāli nodomāju. Un patiešām arī nenotika! Mājās — jā. 1 aču publiskās vietās… Šodienas bērni bauda brīvību. Vienīgi jāšaubās, vai viņi tikpat līksmi varēs baudīt arī savas vecumdienas…

Man viņu kļuva pat žēl. Viņu lielākā daļa varbūt izvilks labi ja līdz divdesmit, trīsdesmit gadiem, un tad dzīve pašlaik tik bezrūpīgos un visā visumā vēl pagaidām veselos bērnus, slimus, garīgi un fiziski novecojušus, izmētās kur kuro — pa cietumiem, uz Caka un līdzīgām ielām, slimnīcām un krematoriju krāsnīm.

Nekādi kari vai iznīcinoši atriebības akti nebūs vajadzīgi. Zināma sabiedrības daļa vienmēr iznīcina pati sevi.

"Dzīvo ātri un mirsti jauns!"

Nenoliedzami šai sešdesmito gadu amerikāņu hipiju aicinājumā ir kaut kas vilinošs un skaists. Tur var saskatīt pat kādu visai racionālu domu… ja mēs dzīvē nesaskatām nekādu jēgu.

Un tomēr. Noteikti pastāv kaut kas tāds, kā dēļ tomēr ir vērts dzīvot. Vismaz ir vērts dzīvot daudz labāk! Kāda velna pēc man vajadzētu vārtīties ceļmalas grāvja dubļos, ja varu sēdēt ziedošā dārzā? Kādēļ man vajadzētu sevi apdullināt ar balta pulverīša palīdzību, ja varu pamatīgi noreibt 110 mīlestības?

Apstājos kādas kafejnīcas loga priekšā. Aiz stikla darbojās liels televizors, kura ekrānā jauns arābs pašnāvnieks pirms kārtējā terora akta no nelielas lapiņas lasīja priekšnāves vēstījumu un nolādējumu izraēļiem.

"IViēs neliksimies mierā, kamēr jūs visi netiksiet iznīcināti! Mēs atriebsim mūsu senčus un atņemsim jums mūsu zemi! Allāh akbar!"

Man kļuva skumji. Jo ilgāk klausījos šo fanātisko Allāba kalpu un savas dzimtenes patriotu, kas ar svētas misijas apziņu rīt Jeruzalemes tirgus laukumā sevi uzspridzinās, līdzi paraudams apmēram divdesmit citu cilvēku dzīvības, jo spēcīgāk manā apziņā sāka rasties aizdomas, ka varbūt patiesībā cilvēka varmācīga nāve nekas šaušalīgs nemaz nav. Cilvēces un civilizācijas attīstība jau no laika sākuma uz to vien ir balstījusies — atsevišķu cilvēku, grupu un tautu izkaušanu…

Sai ziņā cilvēce patiešām ir ļoti pacentusies, un nav ko vainu uzvelt atsevišķiem nežēlīgiem valdniekiem, Katoļu baznīcai, da- žādu kalibru diktatoriem vai nacionālradikāli noskaņotiem tautu vadoņiem. Vienalga, visos laikos ir bijis liels cilvēku daudzums, iespējams, pat vairākums, kas ir bezgala priecājušies, lepojušies un publiski apsveikuši savas valsts karaspēka uzvaru pār pretinieku vai miljoniem citu uzskatu un citas tautības ļaužu iznīcināšanu komunistiskās un nacionālsociālistiskās ideoloģijas vārdā.

Arī tam arābam, kas rīt, sevi saraustot sīksīkos gabaliņos, nogalinās daudzus ebrejus, sajūsmā uzgavilēs turpat vai visa palestīniešu tauta.

Atzīstos — es mulstu un neko nesaprotu.

Kas tad īsti ir kādas personas slepkavība — svēts darbs un varonība? Vai tomēr cilvēka morālā pagrimuma spilgtākā izpausme un pēdējā nelietība?

Nedaudz vēlāk aizgāju līdz Bastejkalnam, apsēdos uz soliņa, no kabatas izņēmu līdz tam atslēgto mobilo tālruni un piezvanīju mātei.

—Labvakar! — es teicu.

-Kur tu esi? — mātes balsī bija jūtams stiprs satraukums.

— I epat kaut kur Rīgā, — es atbildēju.

—1 ,eon, ko tu esi izdarījis? — mate gandrīz vai iekliedzās.

—Labu darbu, — es atteicu. — 1 ev nevajag uztraukties!

—     Kā es varu neuztraukties? — māte drebošā balsī jautāja. - Tēvam kļuva slikti ar sirdi! Divi infarkti jau bijuši, un tu gribi…

—     Nē, māt, es negribu, — sacīju. — Patiešām. Neuztraucies! Viss bus kārtībā!

—     Kādā kārtībā?! — Māte bija dusmīga. — 1 u patiešām esi to Vitoldu Prancānu nogalinājis, vai arī tevi tikai tur aizdomās?

—     Māt, — es klusi sacīju. — Jebkurš cilvēks, ko meklē vai pat arestē policija, vispirms vienmēr kād u laiciņu ir tikai aizdomas turama persona. Viss noskaidrojas vēlāk. Vai nu izmeklēšanā, vai tiesā.

— 1 u esi savā dzīvoklī? — māte painteresējās.

—     Domāju, ka man tur pagaidām vēl nevajadzētu atrasties, — es teicu. — Droši vien tur jau gaida policija.

-Vini divas reizes bija atnakuši arī pie mums! — māte paziņoja.

—         Vai pie jums ierīkots slēpnis?

—     Nē, te neviena nav, — māte atbildēja. — Bet nav izslēgts, ka vīni tevi gaida kaut kur tuvumā uz ielas.

-Kad viņi bija dzīvoklī, nemanīji, vai negrābstījās gar telefonu?

—Skiel, ka ne.

-Tas ari nav svarīgi. Ja viņi sagribēs, tad mūsu sarunu noklausīsies tāpat. Pirms gada taču par vairākiem miljoniem nopirka speciālu aparatūru, lai varētu noklausīties mobilņilļii sarunas!

—      I u domā, viņi pašlaik klausās, ko mēs runājam?! — mātes balsī bija jaušamas gandrīz vai šausmas.

—         Visai iespējams, - es atbildēju.

—         1 āpēc tu negribi teikt, kur atrodies?

—     Ls jau pateicu. Esmu Rīgā, un ar mani pagaidām nekas slikts nav noticis.

—          Bet rīt?! - māte iekliedzās. - Leon, kas ar tevi notiks rīt?!

—      1 o par sevi neviens cilvēks uz šīs pasaules nekad nevar zināt, — es atgādināju. — Tieši šai mirklī seši miljardi cilvēku visās zemeslodes malās gaida, kas ar viņiem notiks jau nākamajā mirklī! Rītdiena, māt, dažreiz var būt ļoti tāla nākotne.

— 1 u vēl vari smieties?!

—      1 as, ko es pateicu, ir ļoti nopietni, — atgādināju. — Atceries, kādreiz krieviem bija laba filma Nodzīvot līdz pirmdienai. Es arī pacentīšos. It sevišķi vēl tāpēc, ka rīt patiešām ir pirmdiena.

-Tu esi nelabojams, — māte nogurusi sacīja.

—     Es tev esmu labs dēls, — teicu. — Tā ka patiešām neuztraucies! 1 u taču zini — ja es kaut ko daru, tad to daru pareizi un labi.

—     Nez vai, — māte iebilda. — Es jau tevi toreiz brīdināju — dēls, neraksti neko sliktu par mūsu nacionālajiem partizāniem! Pats zini, kādi tagad laiki. Visi tie dobcli, tabūni un citi tru ba- dūri! Bet nē, nepaklausīji! Un kas iznāca? Bija tiesa, un tagad vēl tas sparīgākais tavs apsūdzētājs Vitolds Prancāns…

—     Māt, vai tad tu to vēl joprojām nesaproti? — es jautāju. — I u taču esi simtreiz gudrāka par visiem tiem dobeļiem, labū- niem un sķalbergicml Es taču nevienu sliktu vārdu par mūsu nacionālajiem partizāniem nekad neesmu uzrakstījis! Es rakstīju un nosodīju vienīgi tos, kas šodien par tādiem uzdodas! Kas šodien tēlo cīnītājus par Latvijas brīvību, lai gan viņu rokas un dvēseles biezā kārtā ir nosmērētas ar daudzu cilvēku asinīm!

Māte, iespējams, nedaudz apjukusi, ilgi neko neteica, tad klusi jautāja:

—          Ko esi nolēmis darīt?

—     Nezinu. — Paraustīju plecus. - Nakts ir silta. Līdz rītam pasēdēšu kādā krogā vai tāpat vien paklīdīšu pa ielām.

—          Kas notiks rīt?

—      I ad jau redzēs, — es atbildēju. — Nav izslēgts, ka pats aiziešu uz policiju.

—          Tu tiksi arestēts?

—          Nez vai.

—     Tatad lu esi vai neesi to Vitold u Prancānu nogalinājis? — mātei atkal iedrebējās balss. — Bez jebkāda iemesla policija taču tevi nemeklētu!

—     Protams, — es piekritu. — Kaut kāds iemesls jau ir. Bet kā tu pati domā — vai es spētu nogalināt cilvēku — pat tad, ja viņš būtu pēdējais nelietis?

—      Leon, es ticu, ka tu uz tik šaušalīgu rīcību tomēr neesi spējīgs, - māte atbildēja.

—      1 u maldies! — es sacīju. — Pie vajadzības es gluži kā jebkurš cits tomēr to varētu! 1 aču negribu līdzināties ne parastam mūsdienu bandītam, ne bijušajiem čekistiem vai toreiz mežos sabēgušajiem Latvijas brīvības cīnītājiem. Ls esmu Leons Navarskis — godīgs savas valsts pilsonis, kas kārtīgi maksā nodokļus, ievēro likumus un dziļi nīst jebkuras markas slepkavas.

Māte vēlreiz dažus brīžus klusēja, tad jautāja:

—         Tātad mēs ar tēvu varam būt mierīgi?

—Pilnīgi! Liecieties gulēt, un lai jums jauki sapņi!

—         Ja tevi policija neaizturēs… 1 u rīt pie mums atnāksi?

—Noteikti!

—     Pald ies, dēls! Ja! Pirmīt nez kapec mums pēkšņi piezvanīja Inese!

-Ko viņa gribēja?

—      1 ā arī nesapratu. Interesējās par tevi. Laikam arī bija padzirdējusi, ka tiec meklēts, un prasīja, vai esi mājās. Varbūt piezvani viņai, ka tu…

—     Māt! - es pārtraucu. - Ls Inesei varu pateikt vienīgi kaut ko sliktu! Taču labi, ka pateici! Arlabunakti!

Atslēdzu telefonu un paskatījos apkārt. Arī šeit uz soliņiem Bastejkalna augšā un kanālmalā sēdēja jauniešu bariņi, dzēra alu, bļaustījās un visādi draiskojās. Man tas nepatika.

Jāmeklē daudz labāka vietiņa, nodomāju, piecēlos un devos garām Brīvības piemineklim. Uz mirkli apstājos un grūtsirdīgi pasmaidīju.

Sveika, ļaužu mūžīgi kārotā un mums visiem tik nepieciešamā Brīvība! Kādi gan apbrīnas vērti, cēli un atdarīšanas cienīgi varoņdarbi ir veikti, lai tu mums būtu! Bet tavā vārdā ir pastrādātas arī vispretīgākās nelietības, mežonības un šausminoši necilvēcības paraugi! Cik daudz upuru ir nolikts pie tavām sastingušajām akmens kājām! Vai tu vispār maz reāli pastāvi? Metālā un akmenī sastingusi, jā! 1 aču kā ir patiesībā? Kas tā par Brīvību, ja šodien (un diemžēl vienmēr!) turpat vai katram cilvēkam diendienā jābaidās gan par savu personīgo brīvī bu, gan dzīvību?!

Aizgājis līdz Vērmanītim, pēkšņi atcerējos, ka uz Tērbatas un Dzirnavu ielas stūra esošajā mājā dzīvo mana bijusī sieva Inese. Ir zvanījusi mātei. Tātad kaut kāda interese par mani vēl joprojām palikusi. Lai gan šķiroties mēs nekļuvām ienaidnieki, mūsu turpmākās attiecības j>ar ļoti draudzīgām arī nevarēja saukt.

Nu ko, nodomāju. Uzkāpšu augšā, pateikšu, ka nekāds slep- kavnieks tomēr neesmu, un viņa varbūt mani pacienās vismaz ar glāzi karstas tējas.

Uzkāpis līdz ceturtajam stāvam, brīdi stāvēju, tad nospiedu biezo durvju labajā pusē redzamo zvana pogu. Pēc neilga laika aiz durvīm atskanēja soļi un dobja vīrieša balss jautāja:

—Kas tur ir?

Acīmredzot tas bija Ineses jaunais vīrs Askolds, bet man ar viņu runāt nu nekādi negribējās. I aču citas izejas nebija.

—         Vai Inese mājās? — es jautāju.

Brīdi valdīja klusums, tad Askolds nikni atcirta:

—      Kur tad viņai vajadzēja atrasties, ja ne mājās? Uz ielas, vai?

—     To es nezinu, - atbildēju. - Ielaid! Man ar viņu jāaprunājas!

—Leons?

-Jā.

— I li zini, cik pašlaik ir pulkstenis?

—         Zinu. Piecpadsmit minūtes pāri vienpadsmitiem.

-Godīgi cilvēki šai laikā jau guļ! - Askolds atgādināja.

— Acīmredzot tu to nezini.

—     Patiešām, — es piekritu. — Pēc mana dienas režīma tas ir vēl ļoti agrs vakars.

—      Pēc tava! — Askolds nicīgi iesaucās. — Protams! Kā gan citādi! Iu taču esi…

—      Askold… - es brīdinoši teicu. — Lūdzu, aizver muti, bet tūlīt atver durvis! Ja to neizdarīsi, tas var beigties ļoti slikti!

— 1 cv, Leon! I ev tas var beigties slikti! 1 u laikam esi aiz mirsis, ka ne mani, ne Inesi, ne kādu citu, bet tieši tevi pašlaik meklē policija!

1 o viņam nevajadzēja atgādināt. Man uznāca tik spēcīgas dusmas, ka es durvis būtu izsitis un viņam kārtīgi sadotu pa purnu, ja mani patiešām nemeklētu policija. Bet pēc dažiem mirkļiem dzirdēju, ka pie Askolda ir pienākusi Inese, abi diezgan skaļi strīdas, tad beidzot noskrapstēja atslēga un durvis atvērās. Aiz tām patiešām, jau sataisījusies uz gulētiešanu, stāvēja Inese — sieviete, ku ru kādreiz biju mīlējis, kura ilgus gadus bija mana sieva, mana dzīve, bet tad kādu dienu pat neatvadījusies pēkšņi aizgāja pie šī te Askolda. Nezinu, vai viņš tolaik bija ļoti bagāts, taču tagad viņš bija vairāku veikalu, restorānu īpašnieks un viens no pelēkajiem kardināliem pazīstamā varas partijā, attiecīgi ieņemdams vairākus naudīgus (bet diez vai arī atbildīgus!) amatus dažās ar valsts īpašuma daļu saistīto uzņēmumu padomēs, un divreiz nesekmīgi centās iekļūt Saeimā kā šīs partijas deputāts.

Es pret viņu jutu tik lielu naidu nevis kā pret savas bijušās sievas tagadējo vīru, bet gan kā pret štrunta politiķi, savtīgu lišķi un valsts līdzekļu izšķērdētāju.

Un, protams, nekādas gaišas jūtas vairs nejutu arī pret Inesi. Taču aizmirst es viņu nespēju, un šodien viņa, vai nu labu, vai sliktu nodomu vadīta, bija zvanījusi mātei un par mani iritere- sejusies. M ans vīrieša gods un varbūt pat pienākums bija šovakar atnākt šurp un pārmīt ar viņu kaut dažus vārdus.

Inese no savas glītās sejas jau bija novākusi visu dienišķo make up, ke rmeni ietērpusi maigi roza mājas hal āta un izskatījās kā mazliet pavītis rozes zieds.

—      Labvakar! — es viņu klusi sveicināju. — Piedod, ka tik vēlu, un vispār… Bet man šovakar nav īsti kur palikt, un es iedomājos…

Ko?! — Askolds gandrīz vai šausmās iekliedzās. — Tu domā slēpties pie mums?!

— Aizveries! - es viņam tūlīt asi atkliedzu pretim. - Man ne no viena nav jāslēpjas! Un ja arī tā! Vai tu, divkosīgais cīnītājs par latviešu tautas laimi un pārticību, mani nevarētu arī paslēpt? Vienkārši tāpat! Aiz līdzjūtības. Līdzcietības. Cilvēciskuma. Vai arī tu gribi rīkoties tāpat, kā daudzi darīja okupācijas laikā? Kad pie durvīm pieklauvēja kāds vajāts ebrejs un dzīvokļa saimniekam lūdza viņu paslēpt, tad viens latvietis tā arī darīja, turpretī desmit citi tūlīt skrēja uz tuvāko policijas iecirkni nelaimīgo nodot! Un tas skaitījās labi un pareizi! īsti patriotiski! Un, kad pēckara gados pie zemnieka mājdurvīm pieklauvēja kāds Sarkanās armijas dezertieris, kāds patiešām īsts nacionālais partizāns vai bēguļojošs padomju varas pretinieks, daudzi, gluži tāpat kā iepriekšējā piemērā, šo nelaimīgo arī paslēpa, bet ne mazāks skaits ļaužu tūlīt steidzās par to ziņot pagasta partorgam vai vietējam NKVD pilnvarotajam. Un arī šī darbība skaitījās pareiza un izcili patriotiska! Vai tev nekad nav ienācis prātā, Askold, kāpēc nodevība vienmēr ļaužu acīs skaitījusies ārkārtīgi nicināma rīcība, bet tajā pašā laikā varasvīru un viņu līdzskrējēju skatījumā — laba, pareiza un patriotiska? Nezini? Tad es tev pateikšu. I āpēc, Askold, ka patriotisms, it sevišķi, ja kāds to īpaši uzsver un ar to publiski lepojas, ir kā amerikāņu košļājamā gumija! I u to ieliec mutē, tā patīkami atsvaidzina, ir garšīga, bet galvenais — visi tūlīt redz, ka tu to gremo! I aču pie izdevības to vienmēr vari izspļaut un sākt košļāt ko citu! Piemēram, 110 padomju ideoloģijas propagandēšanas viegli pāriet uz visa nacionālā un latviskā sludināšanu! Un kā toreiz, tā tagad tu esi īsts savas dzimtenes patriots! Bravo! Bet es ne tevi, ne citus par to pārāk nenosodu. Ls zinu, cik cilvēks ir vājš un savtīgs. Jūs man vienkārši riebjaties!

Askolds kaut ko gribēja iebilst, bet Inese mani paņēma pie rokas un ieveda virtuvē. 1 ā bija tik liela kā cilvēku vairumam divistabu dzīvoklis. Inese man jau agrāk bija teikusi, ka viņi nopirkuši arī kaimiņu dzīvokli, to salaiduši kopā ar jau esošo, veikuši Eiropas līmenim atbilstošu remontu un šeit jūtoties kā pilntiesīgi Eiropas cilvēci.

-Vai jums šeit ir arī parastais telefons? - es tūlīt painteresējos.

—Nē, — Inese pakratīja galvu. — Mums katram ir savs mobilais.

—Pagaidi! — es teicu un ātri gāju uz tālākajām dzīvokļa istabām. Vienkārši uz dullo. Un man paveicās. Pirms tam ieskatījies divās citās, beidzot atrāvu vēl vienas istabas durvis. Askolds stāvēja netālu un jau spaidīja mobilā telefona taustiņus. Ps aparātu zibenīgi izsitu viņam no rokām, pēc tam to pacēlu, iebāzu bikšu kabatā un cieši satvēru Askold u aiz krekla.

—  1 u, pretīgais smer dēli! — es viņam kliedzu seja. — 1 adus kā tu vajadzētu iesēdināt sūdu mucā, uzlikt uz ratiem un vadāt pa pilsētas ielām laužu baidīšanai! "Cilvēki mīļie, skatieties! Lūk. te ir viens no tiem, kas padomju laika, strādadains televīzijā, Oktobra svētku, Pirmā Maija, Uzvaras dienas un komunistiskās partijas kongresu laikā ar izkaltušu rīkli slavēja šīs partijas grandiozos sasniegumus tautsaimniecībā, dzimtenes aizsardzībā un ideoloģiskajā pārākumā pār kapitālistisko valstu nicināmo naudas varul" Bet ko tu tagad sludini? Un ko nupat gribēji darīt? Zvanīt policijai? Mani nodot? I aču tev vajadzētu zināt, ko taisnīgi cilvēki parasti dara ar tādiem kā tu — vismaigākajā variantā vienkārši sadod pa zobiem!

Es triecu dūri viņa treknajā sejā — rie gluži ar visu spēku. Viņš dažus soļus atstreipuļoja atpakaļ, atsitās pret dīvāna malu un nokrita.

—Saki vēl paldies, Askold, ka es tevi kārtīgi nesadauzu arī par to, ka jau vairākus gadus guli ar sievieti, kuru es mīlēju! Esmu gandrīz vai pārliecināts, ka tu to dari bez kādām dziļākām jūtām.

Atgriezos virtuvē un nosviedu uz galda Askolda tālruni. Ineses acīs vīdēja bailes.

—Ko tu ar viņu izdarīji?

—Neko, — es atbildēju. — Neuztraucies! Dzīvs paliks.

— 1 cv to nevajadzēja darīt, — Inese teica.

—Vajadzēja! Un kā vēl vajadzēja! Zini, tieši šādu cilvēku dēļ, kuri jebkurā laikā un jebkuriem līdzekļiem ir gatavi kalpot jebkurai varai, visi mēsli arī notiek! Un lūst tik daudzu cilvēku likteņi…

Inese, domās iegrimusi, lēni apsēdās pie virtuves loga un mazliet skumīgi raudzījās uz mani.

—Bet tādu taisnību un patiesību meklējošu cilvēku dēļ, kāds esi tu, pasaulē valda miers, kārtība un neviena cilvēka liktenis nesalūst, vai tā?

—Ne gluži tā, — es atbildēju un apsēdos viņai iepretim. Ineses neaizpogātā halāta apakšējā daļa bija pavērusies un atsedza viņas slaidās kājas līdz pat biksītēm. 1 agad šķita pat neticami, ka tikai pirms dažiem gad iem es šis kājas tik bieži biju glāstījis un skūpstījis… — I ādu cilvēku dēļ, kāds esmu es, nekāda lielā kārtība, protams, nerodas un diemžēl arī taisnība reti kad uzvar. Bet dažreiz tomēr gadās. Tā gadījās arī šodien.

—Leon… — Inesei jūtami iedrebējās balss. — Vai tu patiesām to Vitoldu Prancānu nogalināji?

—Vai baidies, ka tas kaut kādā veida varētu traucēt tavu tik veiksmīgi iesākto karjeru?

—Nē, Leon, ne par to ir runa. I as vienkārši būtu šausmīgi.

—Kas būtu šausmīgi?! — es iekliedzos. — Vai tevī nekādas šausmas neizraisa fakts, ka agr ākl etvijā kā krievu, tā vācu laika un vairākus gadus pēc kara latvieši slepkavoja tūkstošiem absolūti nevainīgu cilvēku? Un mūsu laikā? Kas notika pagājušā gada I 1. septembrī Ņujorkā? Kiis pašlaik notiek Izraēlā, Pales- tīnā, Ziemeļīrijā, Pakistānā, Indijā, Spānijā un Cečenijā? Tiek nokauti miljoni! Bet tu esi gatava raudāt par viena visai pretīga nelieša nāvi!

—Nezinu, vai Prancāns bija labs vai slikts cilvēks, — Inese teica. — Bet tagad skaidri zinu, ka tu to esi izdarījis nevis kādas taisnības vai patiesības vārdā, bet gan tikai savas personīgās atriebības dēļ! Un tieši tas, Leon, arī mani šausmina!

—Kāpēc, Inesīt? — es klusi jautāju. — Es taču jau sen tev esmu kļuvis svešs cilvēks! Kāpēc tev manis dēļ pašlaik tā vajadzētu pārdzīvot?

—     Acīmredzot gluži svešs tu man tomēr vēl neesi, — viņa atbildēja. — Es tev zvanīju, tavs telefons klusēja, zvanīju tavai mātei, viņa arī ir izmisusi… Esmu tevi gandrīz vai nakts vidū ielaidusi savā dzīvoklī…

—     Pald ies, mīļa! — es teicu, pasmaidīju un uzliku savu plaukstu uz viņas kājas augstu virs ceļgala. Inese roku neatstūma. — Man sāk rasties aizdomas, ka tu ar savu Askoldu nemaz tik laimīga neesi…

Inese grūtsirdīgi pamāja ar galvai.

—        Visa nelaime ir tā, ka mums ar tevi, Leon, nebija bērnu…

—     Bet tagad tev ir, ja? — manā balsī skanēja neliels izsmiekls.

—      1 agacl arī nav, - Inese piekrita. — 1 u bērnu negribēji. Askolds grib. Bet pagaidām nekas nesanāk.

—        Ko saka ārsts?

—     Vaina esot manī. 1 aču nekas vēl nav zaudēts. Cerība pastāv.

— 1 u domā, tev tās ķibeles ir sākušās pēc aborta?

—Droši vien, — Inese skumīgi sacīja. — Kā citādi?

—        Ja vari, piedod…

—     Nu ko tu, Leon! — Inese viegli atmeta ar roku. — Mēs tur vainīgi bijām abi.

—Es tomēr uzstāju…

—     Labāk par to nerunāsim! — Inese palūdza. — Kā tu dzīvo? Vai esi jau atradis citu sievieti?

—     Nē, Ines, — atbildēju. — īpaši arī nemeklēju. Viena otra jau gadās, bet nekā nopietna nav.

-Vai ta arī dzīvosi viens?

—        Nezinu, - paraustīju plecus. - Varbūt iegādāšos suni.

—     Labāk jau tomēr atrodi draudzeni! Citādi apkārt ienaidnieki vien!

—     Nebūtu jau slikti, — es domīgi piekritu, — bet reti kura sieviete vīrietim spēj būt labs draugs.

—        Ar mani tev bija slikti?

-Ar tevi, Ines, man bija brīnišķīgi! — es atbildēju. — Neko labāku nevarēju vēlēties. Bet kā redzi… Ne draudzība un pat

ne ļoti spēcīga mīlestība ne vienmēr spēj divus cilvēkus saturēt kopā. Vienmēr atrodas kāds, kas visu izjauc.

—Lūdzu, atkal lieku reizi ncccmmčjies, bet Askolds neatnāca pie manis. Es aizgāju pie viņa, — Inese atgādināja.

—  1 agad, lūdzu, necemmējies arī tu, — es drūmi atsaucos, — bet, maigi sakot, tas 110 tavas puses tomēr bija reti riebīgi. Nodevība tīrā veidā.

Inese krietnu laiciņu klusēja, raudzīdamās uz ielas pretējā pusē spoži apgaismotajām veikalu reklāmām, tad atkal lēni pagriezās pret mani. Viņas seja joprojām bija skaista, taču tagad tajā vairs nemanīju to svaigumu un noslēpumaino pievilcību, ko katru dienu redzēju agrāk. I agad šī seja bija mazliet padzīvojušas, ne vienmēr laimīgas sievietes ārējais atspulgs.

—Leon… — viņa klusi ierunājās. — Vai tev mana aiziešana vēl joprojām sāp?

—Nē, — noraidoši pakratīju galvu. — Sāpes — tas nav īstais vārds. Domāju, ka nevienam tuva cilvēka garīgā vai fiziskā attālināšanās vispār nekādas lielās sāpes nesagādā. Tas ir pavisam kas cits. Apmēram tā, it kā siltajā dvēseles kamoliņā aizejošais cilvēks iesviestu smagu ledus gabalu. Un tas nekūst. 1 tis tur paliek līdz mūža beigām, vienmēr atgādinādams…

Es pēkšņi pasmaidīju un, izjuzdams spēcīgu satraukumu, plaukstu pavirzīju vēl nedaudz augstāk. Ineses ķermenis viegli notrīcēja, un es jau vairs nešaubījos — ja nepastāvētu reāla iespējamība, ka jebkurā brīdī šeit varētu ienākt viņas vīrs Askolds, si sieviete ne mirkli nepretotos, ja vīnu tagad ierautu klēpī 1111 iegūtu. Kā agra k. Kā vienmēr, la bija ļoti patīkama sajuta, taču…

—Ak, Ines! — es smagi nopūtos. — Kas mums viens otram vairs būtu atgād mams? Nekas! Pašlaik tas nav pārāk svarīgi, vai musu dvēseles salst vai karsti kvēlo! Mēs tagad dzīvojam katrs savā pasaulē, dažādi domājam, atšķirīgi uztveram notikumus, mīlam vai nīstam citus cilvēkus, un pat mūsu pagātnes skaistākie brīži garīgi tuvākus mūs vairs nedarīs nekad. Dažreiz fiziski. Varbūt.

—Zini, Leon, - Inese ļoti satraukti teica. —Ja mēs viens otru vēl gribam… Tas jau ir ļoti daudz. 1 ādā gadījumā nekas vēl nav zaudēts.

Stipri pārsteigts, paskatījos uz Inesi un jau kuro reizi konstatēju, ka sievietes patiešam ir noslēpumainas un nekad līdz galam neizdibināmas būtnes.

-    1 u mani gribi? - es neticīgi prasīju. — Tu gribi pašlaik un varbūt arī vēlāk ne tikai reizi pa reizei pamīlēties, bet tu varētu arī atstāt šo supermoderno pili un atgriezties mūsu vecajā būd ina.J ! Un tu pat bulu ar mieru, ja mani arestētu un notiesalu par Prancāna slepkavību, sūtīt man paciņas, reizi divos mēne- sos n; īkt uz satikšanos cietumā, ilgus gadus klausīties ļaužu runas — "viņas vīrs ir slepkava!" — un mani gaidīt?! 1 u to varētu?! Tu to vēlētos? Ja tā notiktu, es varbūt beidzot arī spētu piedot tavu toreizējo nodevību. Vienīgi gribu tev vēlreiz atgādināt, ka tās tomēr ir visai atšķirīgas lietas… Pēkšņa gribēšana, kuru dažreiz var apmierināt arī ar sev ne sevišķi tīkamu cilvēku, un pavisam cita lieta ir spēja un vēlēšanās diviem cilvēkiem dzīvot kopā.

Inese ilgi klusēja, atkal pagrieza galvu pret tumšo loga rūti, un es'sapratu, ka viņa nekad uz mūsu veco būdu atpakaļ nenāks. Karjera un lieliskais materiālais stāvoklis kārtējo reizi guva pārliecinošu pārsvaru pār jūtām, kādas (nebija nekādu šaubu) viņa pret mani joprojām vēl juta.

Ps piecēlos, piegāju pie Ineses, nedaudz noliecos un viņu maigi noskūpstīju uz pieres. I o negaidījusi, viņa mazliet apmulsa.

-   T evī jauki saderas kopā divas pilnīgi pretējas spējas, — es sacīju. - Spēja mīlēt un spēja nodot… kad tas ir izdevīgi. Bet es tev neko nepārmetu. Cilvēku vairākums tā arī dzīvo - pēc izdevīguma principa. Un tas nav ne slikti, ne labi. Mēs tādi vienkārši esam.

Jau pagriezos un gāju uz. durvju pusi, kad mani apstādināja Ineses satrauktā balss.

-   Tu ej prom?

-Jā.

-   Uz kurieni?

-   Nezinu. Galu galā - vai nav vienalga? Pasaule ir liela, un cilvēki - pārsvarā labi. 1 u šovakar arī biji laba. Zvanīji manai mātei, nedaudz uztraucies par manu turpmāko likteni, un, kad es atnācu pie tevis, tu mani nepadzini, bet bez ilgas domāšanas atvēri savas mājas dūms. Pald ies tev, Ines! Varbūt īstenībā tu tomēr esi daudz labāka, nekā es par tevi līdz šim domāju.

Atkal pagriezos, izgāju no virtuves un pa garu gaiteni nonācu pie lielā dzīvokļa ārdurvīm. Tās bija pamatīgi biezas un aizslēgtas ar trim atslēgām. Priekšā vēl rēgojās smaga tērauda ķēde.

Inese pienāca klāt un, pirms atdarīja durvis, mani ātri noskūpstīja uz. vaiga.

—       Ja tev viss beigsies labi, — viņa čukstēja, — lūdzu, piezvani man! Es gribu tevi satikt.

Bet es to jau vairs negribēju. Brīnišķīgi skaistais, taču loti trauslais mīlestības trauks bija saplēsts. Un to mēs saplēsām abi. Kāpēc censties to atkal salīmēt? Varbūt tas arī izdotos, taču līmēts paliek līmēts. I rauks būs kļuvis vēl trauslāks, nekā tas bija pirms tam — vesels būdams. Un, lai atraidījums viņu pārāk nesāpinātu (ja tas patiešām viņu sāpinātu!), es pateicu:

— Diez vai, Ines. Mani nekas labs negaida. Būs arests, izmeklēšana un tiesa. Un pēc tam droši vien cietums. I ā ka… Dzīvo laimīga ar savu Askoldu un pie pirmās izdevības krāp viņu ar kādu citu!

Kad pēc brīža atrados uz ielas, nemaz nešķita, ka ir jau pusnakts. Visur dega spilgtas reklāmu ugunis, brauca automašīnas, un ielas bija pilnas ar cilvēkiem…

Varbūt daudzi no viņiem šonakt ir tikpat vientuļi kā es, nodomāju. Bet vai tāpēc mēs esam nelaimīgi? Pēc dažām stundām jau atkal ausīs gaisma, uzlēks saule, atnāks jauna diena, un varbūt tā mums būs veiksmīgāka nekā aizgājusī.

trīspadsmitā nodala

j

I 94 I. gada decembris bija nežēlīgi auksts. Vecie cilvēki nespēja atcerēties, kad vēl Latvijā būtu bijusi tik barga ziema. It sevišķi Latgalē. Termometra stabiņš, tikai retu reizi nokritis zemāk, pastāvīgi rādīja ap mīnus četrdesmit grādiem.

Nosala putni. Izsala dārzi. Un, izņemot atsevišķus gadījumus, arī cilvēku sirdis neko siltākas nekļuva.

Sala visi. Gan ļaudis, gan dzīvnieki, daba un pat Laiks, kurā gari ļaudīm, gan dzīvniekiem un dabai nācās pastāvēt.

Bet pirms tam kādā lietainā rudens vakarā sava tēva mājās beidzot pārradās arī pazudušais dēls Vitolds P raneans.

Mājinieku prieki bija neaprakstāmi, lai gan Vitold s izskatījās patiesi nožēlojams — netīrs, noplīsis, izbadējies un loti noguris.

Vitolds, ar mājiniekiem neko daudz nerunājis, vispirms pirti nomazgājās, pārģērbās, vairākas stundas atpūtās, un tikai tad, kad visa saime apsēdas pie vakariņu galda un viņu sāka ziņkāri izprašņāt, Vitolds beidzot par sevi [pastāstīja arī ko sīkāk.

—Kā tas, dēls, varēja gadīties, ka arī tu kļuvi par čekas upuri? — tēvs Kazimirs nelielā izbrīnā jautāja. — 1 u taču biji nabaga students, pret jauno iekārtu neko naidīgu nedarīji. Vai varbūt tomēr?

—      Nē, tēvs, — Vitolds noraidoši pakratīja galvu. - Es gribēju palikt neitrāls, taču, šķiet, tas šādu krasu pārmaiņu laikā ir tikpat kā neiespējami un reti kam izdodas. Varbūt galu galā to arī būtu panācis, taču mani pamatīgi iegāza Valērija Gabrāne.

—      Kā? — māte pārsteigta iesaucās. — Tu mums rakstīji, ka esi viņā iemīlējies, viņa mīlot arī tevi un Valērija esot labākā meitene pasaulē. Turklāt vēl no Latgales!

— lā ari bija, - Vitolds apliecināja. - Mēs viens otru patiešām mīlējām, taču, kad cilvēks nokļūst čekas nagos… Mīlestība pret lielām fiziskām sāpēm un nāves draudiem kaut kā pēkšņi izzūd, kļūst nevajadzīga un lieka, un katrs cenšas vispirms glābt savu dzīvību, nevis jūtas.

—Kā izpaudās viņas vaina? — tēvs bargi jautāja.

—       Valērija bija iesaistījusies kādā jauniešu pretošanās grupā un to darīja zināmu arī man. Aicināja piedalīties. Kā saka, ne tikai viens otru mīlēsim, bet kopīgi cīnīsimies arī par I ēvijas brīvību. Ls biju ar mieru. Mums vispār bija lieli plāni, taču… Pēkšņi tikām arestēti, spīdzināti un turpat vai visi arī nošauti. I aču šāvēju komandā atradās viens lāga latgalietis, vārdā Broņislavs, un viņš mums ar Valēriju ļāva aizbēgt.

— Ls vienmēr esmu teicis, ka latgalieši ir labākie latvieši! — brālis Aloizs iesaucās un, glāzēs ielējis paštecināto degvīnu, aicināja iedzert uz visu latgaliešu veselību. — M es tiem bol se- vikicm vēl parādīsim! Mēs viņus nīcināsim laukā kā žurkas un citus kaitīgus grauzējus!

—Kas pašlaik notiek pagastā? — Vitolds, iztukšojis glāzi, painteresējās.

—Pagasts no žīdiem un boļševikiem ir pilnīgi tīrs! — AI oizs lepni iesaucās. — LJn tur ir arī mans nopelns!

Vitolds jau pašā sākumā bija ievērojis, ka Aloiza istaba pie sienas pa tvērienam karājas vācu (latviešu) palīgpolicista formastērps un šautene. Viņam uz. brīdi kļuva pat tā savādi skumji — es pie krievu, Aloizs — pie vācu drošībniekiem… Brālis pret brāli. Viena pārliecība pret otra uzskatiem. 1 aču vai tā patiesībā arī bija? Vai tad es pie čekistiem aizgāju pārliecības dēl? Un šaubos, vai tā ir rīkojies arī Aloizs.

-Kā tu nokļuvi policija? — Vitolds prasīja. — Vai tas bija izdzīvošanas jautājums? Vai ari pieteicies labprātīgi?

—Saku godīgi — labprātīgi nebūtu gājis, — Aloizs atbildēja. — Pats zini, lielākā Latgales daļa tomēr bija padomju varas pusē. Visi nabaga ļaudis, paaudžu paaudzēs apspiesti… Pēc vācu ienākšanas daudzi šeit slēpa žīdus un no savām karaspēka daļām atpalikušos Sarkanās armijas karavīrus. Viens bija ieklīdis ari pie mums. 1 u jau zini — mūsu mātei laba sirds, un viņa nabaga kneviņu pažēloja. Bet jau nākamajā dienā friči ar dažiem mūsu izpalīgiem bija klāt un mani paņēma pie dziesmas.

—Kāpēc tieši tevi? — Vitolds jautāja. - Kāpēc avī ne tēvu, māti un Aldonu?

—       Viņus taču arī paņēma! — Aloizs iesaucās. — Un tūlīt visus draudēja nošaut! Bet otrā policijas iecirkņa (tā teritorijā ietilpst mūsu pagasts un Audriņi) priekšnieks ir Boļeslavs Maikovskis! Viņa tēvs ir senos draugos ar mūsu tēvu. Pats jau zini - latgalieši savā ziņā ir kā žīdi — nelaimē cits citu cenšas pestīt laukā. Un tā — vārds pa vārdam, līdz Maikovskis piedāvāja zibenīgi iestāties policijā, pats došot galvojumu, bet man, apliecinot uzticību jaunajai varai, vajadzēšot aktīvi piedalīties žīdu un boļševiku arestēšanā. Ko man bija darīt? Kā tu pats būtu rīkojies?

Vitolds ilgi klusēja, rūgti domājot, ka abas Latvijai svešās varas ir līdzīgas viena otrai kā divas ūdens lāses. Tā pati cilvēku beztiesas fiziskā i/nīcināšana, tie paši draudi un tās pašas nekrietnās metodes savu aģentu un izpalīgu vervēšanā. Un tās nav nekādas muļķu spēlītes! Abas varas labi pazīst cilvēku vājības — bailes, skaudību, atriebības tieksmi, varaskāri un grūti nokaujamo trumpja dūzi — cilvēka dzīvotgribu.

—Aloiz, vai tev nācies piedalīties arī… asinsdarbos? — Vitolds klusi jautāja.

Aloizs piekrītoši pamāja ar galvu.

-   A kur tu spruksi?

Vitolds, galīgi sadrūmis, neko neatbildēja. Krietnu brītiņu klusēja arī pārējie. Beidzot Aldona, pagriezusies pret brāli, nedaudz satraukti painteresējās:

-   Vai tev, Vitold, tur čekā kādreiz negadījās sastapties arī ar Alfon u Noviku?

Vitolds, spēji pārsteigts, mulsi skatījās uz masu un pirmajos brīžos ne kādi nespēja saprast, kāpēc viņa par to jautā. I ad, beidzot atcerējies kādreizējo abu jauniešu romānu, pasmaidīja.

-   Ls biju pārāk sīka vienība, lai pats Drošības komisariāta priekšnieks noņemtos ar manis pratināšanu. Taču divreiz man viņu tomēr gadījās redzēt.

—Kāds viņš tagad izskatās? - Aldona ātri jautāja.

-Tā nekas, - Vitolds atbildēja. - Tīri brašs vīrs. Vēl pajauns un smuks.

—Visi runā, un avīzes raksta… — Aldona domīgi sacīja. — Viņš esot bijis Latvijas lielākais bende. Žēlastību nepazīstošs cilvēks.

-Varbūt, - Vitolds lēnīgi teica. - Ls tik smalki to nezinu. Tu domā, tev toreizējās pazīšanās dēļ tagad var iznākt nepatikšanas?

—Kur tas laiks, kad mēs pazināmies! — Aldona iesaucās, tad spēji sadrūma. - Ko var zināt, kas ar katru no mums var notikt?

Patiešām. Barga bija ne tikai ziema. Bargs bija ari Laiks, kurā cilvēki dzīvoja vai vismaz mēģināja izdzīvot.

1941. gada 18. decembra dienā Audriņos vācu (latviešu) palīgpolicijas patruļa, kuras sastāvā ietilpa arī Aloizs, uz kāda anonīma, acīmredzot pabailīga latviešu patriota ziņojuma pamata, ka kādas mājas iedzīvotāji šķūnī slēpj sarkanarmiešus, to aplenca un durvis uzlauza. Šķūnis līdz pusei bija piepildīts ar sienu. Kad policisti iegāja dziļāk, pēkšņi no siena gubas izlēca pieci bruņoti sarkanarmieši un atklāja uguni. Viens no policistiem, Alfons Ludboržs, kas bija pienācis tuvāk, tika nošauts. Aloizs Prancāns ar otru policistu atklāja pretuguni, taču jau pēc dažiem mirkļiem viņa pāriniekam Uļjanovarn iestrēga šautenes mehānisms, bet Aloizs, sapratis, ka nospiedošs pārsvars ir sarkano pusē, kopā ar Uļjanovu atkāpās un, izkļuvuši 110 šķūņa, metās bēgt.

Sarkanarmieši šaudami sekoja. Vispār tas bija diezgan traks notikums. Audriņu iedzīvotāji jutās pārsteigti. Līdz tam rad 10 un avīzes katru dienu ziņoja par satriecošu Sarkanās armijas sagrāvi pie Maskavas, Vācijas uzvaru karā, bet še tev! Kaut kādā sīkā Latgales sādžā tālu no grandiozajām Lielvācijas uzvarām gaišā dienas laikā pieci nosaluši sarkanarmieši, daudziem redzot, apbruņoti vajā 1111 šauj uz tik centīgajiem vācu drošības spēku jjalīgiem — vietējiem policistiem!

Daudzu šodienas īsteno latviešu patriotu tik ļoti mīlētie un apbrīnotie vācu okupanti arī šoreiz pret tiem, kas bija uzdrošinājušies kaut mazākā mērā viņiem pretoties, tūlīt izrādīja ārkārtīgi lielu nežēlību — īstenībā prātam neaptveramu necilvē- ciskumu…

Starp citu, kaut kas līdzīgs jau bija noticis arī nedaudz agrāk. 1941. gada 17. decembrī Rēzeknes Ziņās pilsētas komandants Nitsens vēsta:

"Pamatojoties uz civilpārvaldes plaši zināmu rīkojumu par ieroču nodošanu, trīs latvieši, piederīgi pie Rugāju pag., par rīkojuma pārkāpšanu un patvarīgu ieroču turēšanu ir notiesāti uz nāvi. Spriedums izpildīts nošaujot."

1941. gada 19. decembrī Ludzas cietuma priekšnieks sniedz plašu paskaidrojumu cietumu pārvaldes priekšniekam, ka "izbēguši pavisam 27 gabali gūstekņu".

"Pēdējās naktīs atkārtoti raidīti šāvieni uz vācu posteņiem. Atbildei par to nošauti 30 boļševisliski un žīdiski ķīlnieki.

Ilgi nebija jāgaida vācu reakcija arī uz Audriņos notikušo. Pievakarē Aņisjas Glušņovas mājā, kur tika slēpti bruņoti sarkanarmieši, ierodas liela šucmaņu grupa Rēzeknes apriņķa 2. policijas īeci rkna priekšnieka Boļeslava Maikovska vadībā. Mājas saimnieci pamatīgi sasit un arestē, pārmeklē visas telpas un šķūni, tuvākajā mežā un ciemā meklē izbēgušos krievu armijas zaldātus, taču nesekmīgi. I as vietējos varasvīrus tik ļoti nokaitina, ka Rēzeknes apriņķa priekšnieks Alberts Eihelis un Boļeslavs Maikovskis lūdz Latgales apgabala komisāram atļauju ciema iedzīvotājus iznīcināt un Audriņus nodedzināt. Atļauja tiek saņemta jau tās pašas dienas vakarā.

Pēc tam seko bēdīgi slavenā vācu drošības policijas komandiera Latvijā SS oberšturmfīrera Strauha necilvēciskā pavēle:

"Rēzeknes apriņķa Audriņu iedzīvotāji vairāk nekā gada ceturksni slēpa sarkanarmiešus, apgādāja viņus ar pārtiku, ieročiem un visādi centās viņus atbalstīt pretvalstiskā darbībā. 1 āpēc es pavēlēju kā paraugsodu: Audriņu sādžu nolīdzināt ar zemi, Audriņu sādžas iedzīvotājus apcietināt un 30 Audriņu sādžas vīriešus kārtas iedzīvotājus 4. I 1942. g. atklāti nošaut Rēzeknes tirgus laukumā.

1942. gada I. janvāra vakarā Vitolda istabā, galēji sadrūmis, ienāca Aloizs un smagnēji iekrita krēslā. Viņa seja bija pelēka un kļuvusi pat it kā vecāka.

—Kas noticis? — Vitolds tūlīt prasīja. — Vai kādas nepatikšanas?

—Baigākie sūdi, — Aloizs atbildēja. — I ūlīt pret kaimiņiem tiks vērstas nežēlīgas represijas. Dedzinās un šaus.

Vitolds cieši paskatījās uz brāli, un viņam Aloiza kl uva zel. Gluži tāpat kā pirms pusgada, stāvot Novika kabinetā un pieņemot liktenīgo lēmumu kalpot čekai, viņam bija žēl pašam sevis.

—       Vai arī tev šai akcijā jāpiedalās? — Vitolds jautāja.

—Obligāti!

—Pamēģini izvairīties, — Vitolds ieteica. — Tas ir drausmīgi, kad jāšauj uz cilvēku, kurš nespēj pretoties un neko sliktu nav nodarījis…

—Ps to saprotu, - Aloizs sacīja. - Bet mūs, dažus šaubīgos, Maikovskis nopietni brīdināja — ja atteiksimies, pašus pieliks pie sienas! I u, Vitold, gribi tik jauns mirt?

—Nē, — Vitolds atbildēja. — Domāju, ka arī sirmā vecumā man to vēl ne sevišķi gribēsies.

—Man gluži tāpat, — Aloizs drūmā balsī sacīja. — Un tiem, kurus mums pēc vāciešu pavēles nāksies nošaut, tāpat negribēsies no šīs pasaules šķirties. 1 ad pasaki, brāl, kas vispār šai pasaulē notiek? Un kāpēc tam visam tā jānotiek?

Vitolds klusēja. Viņš atbildi nezināja. Mirkli vēlāk, piegājis pie aizsalušā loga, kur leduspuķes dīvainā kārtā bija izveidojušas kaut ko līdzīgu krustam, vienīgi nodomāja - kā 1 ai sacla laikā, kurā mums ir nepaveicies dzīvot, varētu kļūt siltas cilvēku dvēseles un prāti, ja visapkārt ir tik šausminoši auksts?

Viss sasalst. Gan cilvēku sirdis, gan prāti, gan sirdsapziņa. Ja negribam nosalt, mums, latviešiem, ir jākalpo. Septiņsimt gadus vāciešiem. Tad — krieviem, atkal vāciešiem, tad — saviem pašu kungiem. Ps nezinu, es ļoti šaubos, vai mana un Aloiza izvēle labāk mirt pašiem nekā piespiedu kārtā nogalināt citus, kaut mazākā mērā spētu ietekmēt šo okupāciju varu nežēlīgās represijas pret mierīgajiem iedzīvotājiem. Viss taču notiktu tāpat, varbūt vienīgi mums vēlāk nevajadzētu mocīties sirdsapziņas pārmetumos. Mums nevajadzētu nicināt pašiem sevi, ka vienā vai otrā gadījumā esam bijuši tikai nožēlojami varas kalpi. Vergi, kuri, glābjot savu dzīvību, spēja iznīcināt citu dzīves.

Varbūt kā attaisnojums mūsu rīcībai (varbūt!) mums kādreiz varētu noderēt vienīgi apziņa, ka arī mēs, tāpat kā musu iznicinātie cilvēki, esam bijuši šī drausmīgā laikmeta nelaimīgi ujjuri…

1942. gada 2. janvārī pēc tam, kad arestēti visi ciema iedzīvotāji, Audriņi tiek nodedzināti.

1942. gada 3. janvārī daļa no arestētajiem Ančupānu kalnos tiek nošauti.

1942. gada 4. janvārī (tā ir svētdiena) Rēzeknes baznīcas zvani aicina ļaudis uz dievkalpojumu, bet tieši iepretim baznīcai jau čakli rosās šāvēju komanda. Sarkanu ķieģeļu siena ir apsista ar biezu dēļu kārtu. I īek atvesti 30 Audriņu ciema vīrieši. I ur ir gan jauni, gan veci. Kāds raud, cits rupji lamājas, vēl kāds

skali lūdz Dievu, bet lielākā dala drūmi klusē.

i 7 »

Airi aizrit viņu dzīves pēdējie mirkļi.

Visus uzreiz nešauj. Publiskā iznīcināšanas akcija sadalīta trīs tūrēs — pa desmit katrā. Viena šāvēju grupa stāv kājās, otra tiem priekšā notupusies uz ceļgala. 1 lem jāšauj mugurā, sirds apvidū, stāvētājiem — galvā.

Tirgus laukums tr pilns ar baiļu pārņemtiem cilvēkiem. Visi met krustus un lūdz Dievu.

No sākuma līdz beigām nevainīgo cilvēku publisko nošaušanas procedūru organizē, komandē un izpilda latviešu policisti .

Daži vācu drošības dienesta virsnieki notiekošo tikai vero.

Starp šāvējiem ir arī Makušānu sādžas iedzīvotājs — šuc- manis Aloizs Prancāns.

Starp daudzajiem soda izpildes vērotājiem ir arī viņa brālis Vitolds Prancāns.

Kad pirmie desmit ir nošauti un līķi aizvākti, pie sienas tiek pielikti nākamie upuri.

Ak Dievs! Vitolds, dīvainu izjutu pārņemts, domas iesaucās. Vai tu, Visvarenais, neredzi, kas notiek? Kāpēc tu klusē un ļauj tam tā būt? Kāpēc tu nekādi neiejaucies arī tad, kad man kopā ar krievu čekistiem nācās šaut tikpat nevainīgus cilvēkus Baltezerā un skatīties, kā viņi ar arestētajiem izdarās Vai miera t Kā- pēc tu klusē arī tagad un ļauj pēc jjaša gribas radītajam cilvēkam pārvērsties mežonīgā zvērā? Vai varbūt tieši tāds arī ir tavs mērķis — ļaut cilvēkiem pašiem izdarīt izvēli starp labo un ļauno? Bet vai tad tu nezini, ka liela laužu dala vienmer izve- lēsies ļauno, labdabīgi domādami, ka dara labo. Un bieži, darīdami labo, patiesībā citiem cilvēkiem sagādās neaprakstāmu ļaunumu.

Dievs, kāpēc tā vispār noliek? Un, ja tā notiek, tad kaut kas tomēr nav kārtībā vai nu ar taviem cēlajiem n od omiem, vai cilvēku prātiem!

Un tā no cilvēces sākuma. Vīcniem jāguļas uz koka krusta, bet citi viņu roku plaukstās un kājās iedzen sešcollīgas naglas. Vieni par kaut kādiem izdomātiem grēkiem tiek piesieti pie sārta staba, citi savukārt aizdedzina ap viņiem aplikto žagaru kaudzi. Vieniem kaujas laukā Nāves salā ir jārij indīgas gāzes, citi Jūrmalas kūrmājās elpo svaigu gaisu, dzer šampanieti un izklaidējas ar draiskām sievietēm. Citi ar lielu patiku un sadistisku baudu strādā kā krievu čekā, tā vācu gestapo, un kā vieni, tā otri sevi uzskata par īstiem latviešu patriotiem, bet citi-patrioti kliedz sāpēs viņu veikto pratināšanu laikā.

Vai patiešām Laiks, kurā mums nākas dzīvot, tik spēcīgi ietekmē mūsu psihi un rīcību, vai ari mēs paši ar savu izvēli un rīcību ietekmējam Laiku, kas mums atvēlēts smieklīgi mazam eksistences brīdim?

Kas mēs galu galā esam — savas dzīves valdnieki vai vergi? Un vai liešām tā ir, ka pamatā mūsu dzīve un viss, kas tajā noliek, galvenokārt ir atkarīgs no citiem un ļoli maz no mums pašiem?

Un, ja tā, kas beigu beigās tā ir par dzīvi? Vai tāda vispār ir jādzīvo?

četrpadsmitā nodaļa

Rīga naktī dvakoja pēc asām automašīnu izplūdes gāzēm, skvēros iestādīto puķu smaržām, piečurāto kāpņu telpu izgarojumiem, alus, ceptas maizes, vārītas šokolādes, cigarešu dūmiem, lētu meiteņu miesām un kaut kur no Visuma līdz ar tālo zvaigžņu gaismu atnākuša Lielā Noslēpuma, kas gandrīz vai katrā cilvēkā spēja gan izraisīt cerības, gan radīt bailes.

Milzīgā pilsēta kā līdz miegam nogurusi ielasmeita naktī smagi elpoja un ik pēc brīža debesīs izspļāva mirdzošas reklāmu ugunis, ielu laternu blāvo gaismu, noziegumu baisumu, smeldzīgu vientulību, reto gājēju ēnas, sakarsuša asfalta izgarojumus, vilinošo naktsklubu skaļumu, piedzērušu jauniešu bariņus, iel u kautiņus, cietušo vaimanas, neremdināmas alkas pec izpriecām, naudas, narkotikām, mūzikas, cilvēku miesām un klusuma.

Rīga naktī dzīvoja tikpat intensīvi kā dienā. 7 ikai ielās varēja redzēt nedaudz īsākas automašīnu rindas, arī ļaužu burzma nebija tik bieza un pērkamo sieviešu apģērbi kļuva daudz uzkrītošāki — svārki apdullinoši īsi, bet lūpas - sarkanākas par asinīm.

Klusēja vienīgi māju jumti, baznīcu zvani un kapsētu krusti. Nekur vairs neredzēja arī ubagus. Šķita, pierasto dienas un vakara eleganto patriciešu publiku nakts savā alkatībā bija pēkšņi aprijusi un pilsētas ielās atļāvusi iziet arī plebejiem.

Tā notiek arī dzīvē. Karu, revolūciju un citu vēsturisku notikumu laikā sabiedrība 110 sava vidus izvemj nožēlojamus cilvēciņus, kuri ne/ kādu primitīvu instinktu, varas, turības un popularitātes dēļ īslaicīgi uzrāpjas uz dzīves skatuves, nospēlē savas necilās neliešu lomas un atkal pazūd — vai nu mūžībā, vai ļaužu lāstos.

Es nesteidzoties iegāju Esplanādes parkā un apsēdos netālu no Raiņa pieminekļa. Mūsu dižais vīrs (nacionālais lepnums!), galēji sadrūmis, raudzījās sev zem kājām un, iespējams, pārsteigts domāja, kā tas tā savādi varēja sanākt, ka viņš bija labs un vajadzīgs visām Latvijā esošajām varām - gan demokrātiski parlamentārajai republikai, gan Ulmaņa autoritārajam režīmam, gan komunistiem, gan nacistiem, gan atkal brīvajai Latvijai!

Vai tas ir labi vai slikti? Un vai Rainis patiešām ir bijis tik liels mūsu gara milzis, ja viņa darbi un domas der gan labajiem demokrātiem, gan asiņainajiem nacistiem un dogmatiskajiem komunistiem?

Pēc neilga laika pie manis pienāca manāmi iereibis, jau krietni pavecs vīrietis un, dažus brīžus uzmanīgi skatījies, apsēdās blakus.

—          Sitīsi? — viņš dobjā balsī painteresējās.

—Kāpēc? — izbrīnījies atjautāju.

—          Nezinu, - vīrietis atteica. — Mani ir situši vienmēr un visur.

—          Sēdi un esi mierīgs! — es teicu. — Vietas te diezgan.

Vīrietis neizskatījās gluži kā pēdējais bomzis, bet tālu no tā

arī nebija.

—          Kas ir? — es jautāju. — Nenāk miegs?

—      Tā ir, — vīrietis apliecināja. — Lai gan… Nebūtu jau ne vainas tagad atlaisties mīkstos pēļos, dūnu spilvenos, uz baltiem palagiem pie mīļas sievas sāniem… Bet kā tev? 1 u sapņo par to pašu?

—     Ne, — es atbildēju. — Vai ir vērts sapņot par to, ko tu nekad nespēj ne iegūt, ne izdarīt?

—     Laba sieva, gulta un mīksts spilvens nav tik lieli pasaules brīnumi, lai neviens tos nespētu iegūt, — vīrietis teica. — Lai gan esmu pēdējais nabags, pat man no tā kaut kas tomēr ir!

—Kā tad trūkst? — painteresējos.

—     Trūkst sievas, — vīrietis atbildēja*— Zini, tādas maigas sievietes dvēselītes. Un viņas roku, kas vienmēr laikus pasni edz ēdamo un pie vajadzības spēj arī noglāstīt.

-Jā, vecais, — es piekritu. — 1 as patiešām nav slikti. Kur tad viņa palika?

—     Nezinu, — vīrietis paraustīja plecus. — Kārlu dienu vienkārši pazuda. No rīta piecēlās, apģērbās un aizgāja.

—      I u kaut ko nebūsi sapratis, — es sacīju. — i ā nemēdz notikt. Pat vissliktākās sievas aizejot vienmēr tomēr pasaka, kurp viņas aiziet. Un kāj)ēc aiziet.

Vīrietis dažus brīžus klusēja un lēnām, kaut ko centīgi meklēdams, rakņājās pa sava krietni nonēsātā uzvalka kabatām.

—     Laikam gan, — viņš klusi piekrita. — Visa dzīve sajaukusies tādā kā biezā skābputrā. Ls nemaz vairs labi neatceros, kura sieva no manis aizgāja, kuru padzinu pats, bet kura… Es sen atpakaļ tiku smagi pievilts. Viņa bija manas tālās jaunības pirmā meitene. Dzīves pēdējais skaistais sapnis. Tas izgaisa, un nekā vairs nav.

Vīrietis nolieca galvu un turpināja rakņāties pa uzvalka kabatām.

—Ko tu tur meklē? - es prasīju. — Cigaretes? Naudu?

—     Naudas man nav, — vīrietis atbildēja. — I o es zinu droši. 1 aču cigaretēm tā kā vajadzēja būt.

—        Ņem! - es piedāvāju un pasniedzu viņam Marlhoro paciņu.

Vīrietis ar nedaudz drebošām rokām kāri aizsmēķēja, tad

atkal nopietni paskatījās uz mani.

—        Labi klājas? — viņš vaicāja. — Esi laimīgs?

—        Jā, — es atbildēju. — Viss kārtībā.

—     Nemuldi! - viņš nikni iebilda. - Laimīgi cilvēki pusnaktī vieni nesēž parkā uz soliņa! Vai ir baigās problēmas?

—Pamatīgas, — es atzinos. — Mani meklē policija.

—        Ko izdarīji? Aptīrīji kādu dzīvokli?

—     Nebūtu jau slikti vienam otram bagātniekam kaut ko arī nospert, — es teicu. — Man tomēr ir lielāki mēsli.

—Laupīšana?

—        Slepkavība. Vismaz mani par to tur aizdomās.

—        Nomušīji sievas mīļāko?

-Nē.

—        Vai tad pašu sievu?

—     Nē, nē! — Es viegli atmetu ar roku. — Man nemaz nav sievas! Dzīvoju viens. Vienkārši u/. viņpasauli aizraidīju cilvēku,

kuram nebija tiesību… Kuram jau sen vairs nebija nekādu tiesību šai pasaulē atrasties!

Vīrietis ilgi klusēja, beidza smēķēt un cigaretes izsmēķi aizsvieda prom — netālu no Raiņa pieminekļa pamatnes. Mazliet neskaidrajā spuldžu gaismā šķita, ka tūlīt vecais Pliekšāns nolieksies, pacels izsmēķi un sviedīs atpakaļ.

—Vai tu sevi iedomājies tik varenu, ka pats lem, kam ir un kam nav tiesību šai pasaulē atrasties? — vecais vīrs pārsteigts jautāja.

Nicīgi iesmējos.

—T.kko esi nokritis no Meness, vai? Es nezinu, ka sabiedriskā dzīve ir organizēta pie bitēm, skudrām vai utīm, bet cilvēces vēsturē jau no pirmo valstu izveidošanās ir bijis tā, ka vienmēr pārējo sabiedrības locekļu dzīve un dzīvība ir bijusi atkarīga tikai no viena vai arī nelielas grupas pie varas esošu cilvēku gribas. Nav vērts rakņāties Senās Ēģiptes, Grieķijas vai Romas vēsturē, ja mūsu atmiņa vēl ļoti labi glabā pavisam nesenus divdesmitā gadsimta notikumus. Kas notika Latvijā, kad te valdīja nacisti un boļševiki? 1 ev to vajadzētu zināt, un neatkarīgi no tā, vai esi komunists vai pārliecināts nacionālists, jāatzīst, ka jebkura cilvēka brīvība un dzīvība bija atkarīga tikai no viena vai dažu cilvēku gribas. Un visbaigāk ir tas, ka ne katram ļaužu pazudinātājam akurāt vajadzēja atrasties pie lielākas vai mazākas varas un nēsāt ieroci. Cilvēki viegli tika pakļauti iznīcībai, ja kaimiņš, darbabiedrs vai pat draugs varas jjār- stāvjiem tevi patiesa vai izdomāta iemesla dēļ vienkārši nostu- čīja. 1 ālad — ko mēs no tā varam secināt? Diezgan bēdīgas lietas, vai ne? Un galvenais — cilvēkam, lemjot par cita cilvēka dzīvi un dzīvību, ne vienmēr ir jābūt lielam un varenam. 1 īeši sīkās niecības šai pasaulē izdara vissliktākos darbus.

Vecais vīrs, mani uzmanīgi uzklausījis, ilgi klusēja un ar sadrūmušu skatienu pavadīja kādu iemīlējušos pārīti, kas mums lēni nodefilēja garām.

—Šaubos, vai tu sevi uzskati par niecību, - beidzot viņš klusi teica. — Tātad tas, ko esi izdarījis, tavuprāt, ir labs darbs?

—Un kā vēl! — es iesaucos. — Labāku nemaz nevar vēlēties!

—Man grūti pielec, - viņš atzinās, — ka cilvēka nogalināšana varētu būt kaut kas tāds, par ko vajadzētu priecāties.

—Nav jau arī, — es teicu, — taču dažreiz… Dažreiz, vecais, tas tomēr ir labākais, ko vispār var izdarīt. Ja jau kādreiz varēja ar nāvi sodīt un pie krusta piesist Jēzu Kristu, tad aizraidīt uz viņpasauli nevainīgu cilvēku slepkavu… Esmu mierīgs. Dievs man piedos! Un visi man piedos!

Vecais vīrs, dziļi iegrimis sevī, atkal krietnu laiciņu klusēja, tad pēkšņi strauji atdzīvojās un sāka stāstīt.

—Atceries, es pirmīt ieminējos par mīlestību un savu pirmo meiteni. Ja es tai skukī nebulu iemīlējies, šodien mana dzīve būtu pavisam citāda. Es dzīvotu Amerikā un būtu miljonārs! Nē, nopietni! Es būtu buvuzņēmejs un bagats cilvēks. Man blondā vai Ņujorkā piederētu liela māja, milzīgs rēķins bankā un vispār… Un ja arī ne tā! Katrā ziņā es tur nabags nebūtu.

1 as ir droši. Bet sākās ar to, ka friči mani parāva leģionā. Dienēju 1 5. divīzijā. Izgāju Opočkas elli, pēc tam Vācijā. Piedzīvoju Drēzdenes bombardēšanu. Amerikāņi un angļi… Lieli cilvēkmīļi, demokrāti un humānisti… Domājot par viņiem, nāk nelabums. Zini, toreiz bija tāda sajūta, it kā viena mir klī lielā pilsēta paceltos augšup, brīdi sastingusi stāvētu, lai pēc tam ar neiedomājami skaļu troksni gāztos lejup un jau nākamajā mirklī to aprītu milzīgs uguns okeāns… 1 agad runā, ka tur bojā esot aizgājuši simttūkstoš mierīgo iedzīvotāju! Var jau būt. Kas tur viņus saskaitīja? Varbūt bija pat miljons! Un arī tad, ja tur būtu nogalināts kaut viens bērns vai sieviete. I evi tagad policija tramda par viena nelieša aizraidīšanu uz viņpasauli, bet ko saņēma tie amerikāņu un angļu lidotāji? Visaugstākos ordeņus! Atzinības krustus un varoņu nosaukumus! Vai tev nešķiet, ka mūsu pasaule ir tāda stipri jocīga vietiņa Visumā? Bet es jau pats arī nebiju labāks par tiem jeņķiem un angļiem. Mēs toreiz kara beigās stāvējām aizsardzības pozīcijās pie Oderas. Skaista, plata upe. Neko teikt. Mēs bijām it kā drošībā. Sēdējām dziļos dzelzsbetona bunkuros, un nekādi artilērijas šāviņi vai smagās fugasenes mums neko jūtamu nespēja izdarīt. Bet nabaga krie- viņi… Zini, man Šķiet, ka tas bija visbaismīgākais cilvēku slaktiņš visā Otrā pasaules kara laikā. Droši vien esi lasījis, ka Oderas forsēšanas operācija Sarkanajai armijai bija viena no slavenākajām tā kara kaujām un uzvarām. 1 aču cik viņu tur krita? Droši vien tāpat kāds miljons! Mēs sēdējām betona bunkuros un divas diennaktis to vien darījām, kā nepārtraukti šāvām. Ložmetēju stobri pārkarsa balti, un puiši tiem mīza virsū. Ls raudāju, šausmu un žēlabu pārņemts. Man nav kauns atzīties. Ko nozīmē tavs šodienas darbiņš salīdzinājumā ar manējo? Neko! Es tur viens nošāvu vismaz tūkstoti! 1 u to vari apjēgt?! Vismaz tūkstoti! Bet vai tie krievu zaldātiņi bija pie kādas vainas? Eh, negribas par to nemaz domāt. 1 aču tas ir grūti. Un tad tu vēl ar savu prieka vēsti par kāda cilvēka nogalināšanu… Bet lai paliek! Gan jau kaut kāda tiesa reiz ķersies klāt arī mums. Varbūt tā jau ir notikusi un tieši tāpēc, visas pasau Ies atraidīti, mēs te nakts vidū arī sēžam vieni…

Vīrietis apklusa. Ari es neko neteicu, vienīgi jau kuro reizi sapratu, ka cilvēku rīcība šai pasaulē daudzkārt patiešām ir pilnīgi nesaprotama, ārkārtīgi nežēlīga un kā morālais, tā juridiskais vērtējums par to var būt tik krasi atšķirīgs, cik atšķirīgi esam mēs paši.

—Kas notika tālāk? — es painteresējos.

—Kas tad tālāk varēja notikt? — vecais atjautāja. — Kam laimējās palikt dzīvam, nokļuva gūstā. Man laimējās dubulti. Nokļuvu nevis pie krieviem, bet gan pie amerikāņiem. Sākumā mūs gandrīz vai trīs nedēļas turēja pilnīgā badā. Atkal mira tūkstošiem. 1 aču vēlāk jau kļuva labāk. Pēc tam vēl labāk. 1 ad pienāca laiks, kad visus laida vaļā. Kas gribēja, varēja palikt amerikāņu okupācijas zonā un pēc tam pārcelties uz dzīvi ASV. Kas vēlējās atgriezties I .atvijā — lūdzu! Ls biju viens no tiem, kas gribēja atgriezties. Vēl šodien spilgti atceros, kā viens milzīga auguma amerikāņu virsnieks uz mani bļāva — dullais! Ko tu tur pie tiem krieviem un komunistiem darīsi? Paliec šeit! Pēc tam varēsi doties uz visu iespēju zemi Ameriku un dzīvot zaļi. Bet es taču braucu atpakaļ nevis pie krieviem un komunistiem! Es biju apsolījies mātei un savai meitenei no kara atgriezties dzīvs un vesels… Un atgriezos arī! Divi gadi krievu gūstā tepat Mežaparka iepretim Mangaļu stacijai, ku r pirms tam inci bija ierīkojuši žīdiem koncentrācijas nometni, nebija nekas salīdzinājumā ar to sāpi, ko man sagādāja… lu jau droši vien saprati. Meitene mani vairs negaidīja. Viņa jau bija sameklējusi citu draugu un ar mani nevēlējās pat runāt!

Vīrietis trekni nospļāvās un atkal palūdza cigareti. Es iedevu.

—     Sievietes ir pēdējās maitas, vai ne? — viņš, nedaudz pagriezies pret mani, jautāja un gaidīja atbildi, it kā no tās būtu atkarīga viņa uzskatu maiņa.

—     Es gan tā nedomāju, — teicu. — Kas viņām vainas? Tas, ka sievietes dažreiz mēdz būt neuzticīgas, liecina vienīgi par to, ka viņas vīrietī nav atradušas to, ko gaidījušas vai ko mēs viņām nespējam dot…

—     Var jau būt, — vīrietis lēnīgi piekrita. — Ja lu pašlaik esi bez mājām un sievas… Kas vainīgs?

—Neviens, — es atbildēju.

—     Tā nemēdz būt, — vīrietis strauji pakratīja galvu. — Vienmēr kādam ir jābūt vainīgam!

—     Ne vienmēr, — es nepieknlu. — 1 as ir viens no mūsu dzīves lielākajiem paradoksiem, ka bieži smagus sodus saņem tieši vismazāk vainīgie.

—     1 u jau ilgi dzīvo bez sievietes? — vecais negaidīti jautāja.

—Ilgi, — es atbildēju. — Jau tūkstoš gadus.

—          Tas patiešām ir ilgi, — vecais piekrita. — Bet gribas?

—Kā kuro reizi, — es teicu.

—     Ja tev nav kur palikt un ko īsti darīt… Es tevi varu aizvest pie vienas kolosālas dāmas, — vecais piedāvāja. - 1 as ir tepat netālu. I u man par šo pakalpojumu samaksāsi piecīti, bet viņai… Kā nu abi vienosieties.

Mirkli domāju. Visa ši diena un vakars man bija pagājis saistībā ar dažādām sievietēm. Vispirms māksliniece Arita, pēc tam naktslokāla dejotāja Inga, tad Vilolda Prancāna radiniece Marija, un kāpēc beigu beigās nevarētu būt arī kāda profesionāla ielasmeita? Kaut kā tas laiks līdz rītam bija jāpavada.

— Tu esi suteners? — es vaicāju.

—     Ne, — viņš atbildēja. — 1 as butu tā ka par prastu, Psmu viņas biznesa menedžeris. Tāds kā šis sievietes aizbildnis, vai.

-Vai vīna ir nepilngadīga?

-Nē.

—Kāpēc pati nemeklē klientus uz ielas?

-Vi na to nevar.

—Kāpēc? Ir bez kājām?

—         Viņai ir cita vaina.

—Kropla?

—  1 ā es neteiktu.

—Drausmīgi neglīta?

—     Viņa ir skaistule, tikai… — Vīrietis strauji aprāvās un nikni uz mani paskatījās. — 1 u esi bez naudas?

—Nauda man ir.

—     Ko tad žņaudzies? Ejam! Labāk tomēr būt zem jumta kaislīgas sievietes skāvienos nekā te aukstumā dirnēt uz soliņa! Skat, kāds vēl atnāks un mūs aplaupīs!

Pēc desmit minūšu gājiena mēs jau atradāmies Ģertrūdes ielā nelielu gabaliņu aiz. Caka ielas.

Tā bija veca divstāvu koka māja, kur pirmajā stāvā apgaismots bija tikai viens logs. Jutos nedaudz satraukts. Mana mūža lielākā daļa sastāvēja no vairāk vai mazāk vētrainiem piedzīvojumiem, un kāpēc gan laist garām vēl vienu satraucošu epizodi?

I urklāt vēl ņemot vērā to, ka rītdiena rādījās tikpat nezināma kā Andromedas miglāja tuvākais melnais caurums…

Iegājis iekšā, uzreiz konstatēju, ka tas ir diezgan paliels vienistabas dzīvoklis. Tas nebija netīrs ūķis, kā to biju iedomājies, bet nemanīju arī lieku greznību. Normāla, parasta izskata dzīvesvieta, kur varēja mitināties gan labi paēdusi, gan gauži izsalkusi ģimene. I omēr rādījās, ka dzīvoklis ir maz apdzīvots. Vir- tuvē smaržoja pēc kafijas. No istabas nāca klusas mūzikas skanas. Vecais man lika apsēsties pie neliela virtuves galda, bet pats iegāja istabā. Pēc dažām minūtēm atgriezās un prasīja samaksāt piecus latus. Ps samaksāju.

—     Dāma tevi gaida istabā, — viņš sacīja. — Par cenu vienosieties. Ps nevienu citu šonakt vairs nemeklēšu, tā ka vari palikt līdz rītam. Šeit tevi droši vien nemekles arī policija. Ja tev tuva- kajā lai kā draud cietums… Atlaid bremzes un lielā atruma dragā uz priekšu! Galu galā mēs visi kādreiz tā vai citādi nosi- tīsimies - bremzē vai nebremzē! I ad jau tomēr labāk… Ej iekšā un lieku reizi pārliecinies, ka dzīve ir skaista! Un sieviete vienmēr ir tā vērta, lai mēs viņai maksātu tik, cik viņa no mums prasa. 1 ā nu šai pasaulē ir iekārtots, ka sieviete un nauda ir tās divas lietas, bez kurām mums ir ellīgi grūti iztikt.

Vecais aizgāja. Es paliku sēžam, nedaudz satraukti skatīdamies te uz virtuves sienām, te uz loga rūtīm, aiz kurām kā melna papīra lapa bija pielipusi tumsa, izraisīdama nelielas bailes un vēlēšanos pēc iespējas ātrāk ieraudzīt gaismu.

Piecēlos un lēnām pa šauru gaiteni aizgāju līdz durvīm, aiz kurām joprojām skanēja klusa mūzika. Atvēru tās un iegāju istabā. 1 ā bija diezgan liela telpa, iekārtota pārsvarā ar vecmodīgām mēbelēm un dažādām gleznām un fotogrāfijām izdaiļotām sienām. I elpa bija izgaismota ar sārtu gaismu izstarojošu stāvlampu, tai blakus jjie pretējās sienas atradās sarkans dīvāns, bet uz tā, ģērbusies balti pūkainā īsā halātiņā, sēdēja pirmajā mirklī nenosakāma vecuma sieviete. Viņas acis nez kāj)ēc sedza melnas brilles, labā roka turēja kūpošu cigareti, un izskatījās, ka viņai zem baltā halātiņa nekā cita nav, vienīgi slaida ķermeņa saulē iedegusi brūngana āda. Dažus brīžus sievieti pavērojis, diezgan nešaubīgi konstatēju, ka viņai vairāk par trīsdesmit gadiem diez vai ir.

— Labvakar! — joprojām stāvēdams netālu no durvīm, es viņu sveicināju.

— Labvakar, — sieviete maigā balsī atņēma sveicienu un pasmaidīja. — Lai gan patiesībā mums otram vajadzētu novēlēt labu nakti.

— I ā ir, — es piekntu. — Bet varbūt ši nakts mums būs laba tāpat.

—Iespējams, - sieviete neiebilda. - Kāpēc tik ilgi nenāci… Kad jau biji atnācis? Vai esi vēl jauns un nepieredzējis zens?

— Nē, - mazliet izbrīnījies, atbildēju. - Man ir četrdesmit divi gadi, un esmu pieredzējis visu ko.

—      I ad beidzot nac pie manis! — sieviete aicinaja. — Apscdies blakus!

Kad to biju izdarījis, viņa uz naktsgaldiņa stāvošajā pelnu traukā nospieda cigareti un ar abām rokām sāka lēni glāstīt manus matus, seju, kaklu un plecus. Pirmajā brīdī tas šķita pat ļoti patīkami, bet tad pēkšņi mani pārņēma nelāgas aizdomas… Ps pat nodrebēju.

— 1 u esi skaists? — vīna jautāja.

—        Kāda tam nozīme, — es teicu, — ja tu tik un tā mani neredzi?

—     Liela nozīme tam, protams, nav, — sieviete piekrita, — taču tomēr patīkamāk…

— I u esi akla? - atklāti prasīju. — Neredzīga?

-Jā, — sieviete klusā balsī atzinās. — Nobijies?

—     Lūdzu, noņem brilles! — es pavēlēju. — Ja jau es to zinu, kāda jēga vairs slēpties?

Sieviete brilles noņēma, un viņas seja uzreiz kļuva tāda kā gaišāka, daudz patīkamāka. Patiesībā tā bija skaista sievietes seja, vienīgi lielās acis izskatījās blāvas un laikam patiešām nedzīvas.

-Vai tāpēc pati neej uz ielas? — es jautāju.

—     Tā ir, — sieviete skumjā balsī apliecināja. — Z.oriks man izlīdz…

—        Tas vecis?

-Jā. Georgs Lēvalds. Viņš ir labs cilvēks, taču savā ziņā tik- pat nelaimīgs kā es.

— Fu neko citu strādāt nespēj? — jautāju.

—     Varbūt arī spētu, — sieviete atbildēja. — 1 aču neviens mani tādu darbā neņem. Invaliditātes pensija man ir trīsdesmit četri lati. Daudz, vai ne?

—    Jā, — es sacīju. — Gandrīz vai miljonāre. Vai tāda esi jau kopš dzimšanas?

—     Nē. — Sieviete asi pakratīja galvu. — Kad tā nelaime notika, mācījos universitātes Juridiskās fakultātes trešajā kursā.

—        Gribēji būt tiesnese?

—      Kāpēc tieši tiesnese? — sieviete, nedaudz izbrīnījusies, jautāja. — Jurista iespējas strādāt ir visai plašas.

— 1 apec, ka mums visapkārt ir pārāk daudz cilvēku, kurus vajadzētu bargi tiesāt, — es sacīju. — Vispirms jau tos, kas savā laikā kalpoja gan padomju, gan nacistu represīvajos orgānos, nemaz nerunājot par šodienas valsts apzadzējiem un kontrabandistiem. Bet neviena tiesa viņiem tā pa īstam pie rīkles vēl nav ķērusies.

— Kā tad nu ne! — sieviete teica. — Noviku taču notiesāja un vēl dažus bijušos kegebešņikus! 1 u gribi vairāk?

—Es personīgi vairs negribu neko, — atbildēju. — Vienīgi elementāra taisnības izjūta prasītu šodien tiesāt arī tos daudzos latviešu patriotus, kuri savā laikā ar sirdi un ieroci kalpoja nacistiem. Un, ja viņus savā laikā ir jau tiesājusi padomju vara, tad mums šodien par viņu bijušajiem nāves grēkiem vajadzētu atgādināt vismaz no morāles un cilvēcības viedokļa.

Sieviete piecēlās, pagāja dažus soļus sānis, brīdi stāvēja, tad, kaut ko pārdomājusi, atkal atgriezās iepriekšējā vietā man blakus un ilgi ar savām mirušajām acīm raudzījās man sejā.

—       Ja tu esi pie manis atnācis tādā nolūkā, kādā pie manis parasti vīrieši nāk, — viņa teica, — tad mums ir jārunā nevis par politiku, bet gan par seksu.

—Sekss savā ziņā arī ir politika, — es atgādināju. — Vismaz vienmēr tas ir bijis cieši saistīts. Bet ja atklāti… Vai šī nodarbe tev tagad ir vienīgais iztikas avots?

—Ar savu invaliditātes pensiju es sj)ēju apmaksāt vienīgi dzīvokļa īri, — sieviete atbildēja. — Naudu apkures, ūdens, gāzes, ēdiena, apģērba un citām vajadzībām man nākas pelnīt ar savu miesu. 1 āpēc, tāpat kā, šķiet, arī tu, es nekāda lielā Latvijas valsts patriote nespēju būt.

— Un nevajag arī, — es sacīju. — Īstie patrioti ir klusi. Bļaustās vienīgi tie, ku riem tas ir materiali un politiski izdevīgi.

Sieviete dažus brīžus klusēja, tad ar roku pamāja uz durvju pusi.

—Lūdzu, aizej uz virtuvi! Ledusskajiī ir pudele šampanieša un degvīns. Man joprojām pirms mīlēšanās ir nedaudz jāiedzer. Kā tev? 1 u vari tūlīt?

-Kā kuro reizi, - es atbildēju. - I aču gandrīz vienmēr tomēr ir labāk, ja pirms tam… Dažas glāzītes alkohola nekad neskādē.

Kad pēc dažām minūtēm atgriezos ar pudelēm un virtuves trauku skapītī sameklētām glāzēm, sieviete beidza kājās vi Ikt smalkas, ar ļoti greznu augšdaļu izdaiļotas melnas zeķes.

—      1 ev patiks? — viņa prasīja. — Daudzi grib, lai es izskatītos tieši tāda - kājās tikai dārgas zeķes un mazs zelta krustiņš starp krūtīm.

—     Lai zeķes paliek! — es teicu. — Man tāpat ne sevišķi patīk pilnīgi kailas sievietes.

Nesteidzoties piepildīju glāzes ar šampanieti, bet, raugoties, kā sieviete, atpogājusi halātu, demonstrē savu kailo ķermeni, man pēkšņi kļuva ļoti skumji. Neko teikt, sieviete izskatījās gandrīz vai kā daiļuma pērle un pat apdullinoši kārdinoša, taču viņas nedzīvās acis… Es novērsos un viņas rokā īel iku šampanieša glāzi.

—     Cilvēki parasti šo dievišķo dziru dzer lielās svētku reizēs, — es teicu. — Mums diemžēl tā šoreiz jālieto cita iemesla dēļ.

—     Vai tad mūsu nakts nevarētu būt arī mazi svētki? — sieviete jautāja. — Es to dēļ vien dzīvoju. Un droši vien arī tu. Ja jau reiz esi atnācis pie manis, tad, rādās, arī tev nekāda saldā dzīve nav.

— I as tiesa, — es piekritu. — Dažreiz iet pavisam draņķīgi.

—Dzīvo viens?

-Jā.

—Esi bez darba?

—Darbs man ir, - es atbildēju. - Turklāt vēl labs.

—     Vai tev arī ir kāda fiziska kaite? — sieviete līdzjūtīgi painteresējās.

—     Nē, — es pakratīju galvu. — 1 ad jau drīzāk kāda prāta vaina.

—Kā to lai saprot?

—       I ev to nevajag saprast, — es teicu. — Rakstot patiesību, es vienmēr iekūlos lielās nepatikšanās.

Sieviete, nedaudz apmulsusi, dažus brīžus klusēja, tad prasīja: — Kā tevi sauc?

—Leons Navarskis, - es atbildēju.

Redzēju, ka viņa manāmi satrūkās un ilgi skatījās manas balss virzienā.

—Kā tu teici?

—Leons Navarskis, — es atkārtoju. — Esmu žurnālists.

Sieviete pasmaidīja un nez kāpēc līdz tam atsegto ķermeni

ātri atkal paslēpa zem pūkainā Halāta.

-Tu esi mani sadzirdējis, — viņa negaidīti pateica.

— I u mani sauci?

—         Un kā vēl!

—     Ko tu no manis gribēji? — prasīju un ieinteresēts saspringu uzmanībā.

—      Kad pirms gada tevi tik netaisnīgi notiesaja, — vīna teica. - Kad liesas laika tev tik nikni bruka virsu Vitolds Prancāns… Es tevi gribēju satikt un šo to par viņu pastāstīt.

—Kāpēc nesatiki?

—     Z.vanīju uz redakciju un lūdzu tavu adresi vai vismaz telefona numuru, taču tur man diezgan strupi atbildēja, ka viņi nepazīstamiem savu darbinieku adreses un telefonus nedodot.

— 1 u man gribēji pateikt ko svarīgu? — turpināju interesēties.

—     Jā, — sieviete teica. — Kad šovakar televīzijā dzirdēju, ka Vitolds Prancāns ir nogalināts un par šā nozieguma izdarīšanu tiek meklēts žurnālists Navarskis… Es ļoti nopriecājos. Protams, ne jau par to, ka tevi vajā jjolicija! Nopriecājos par Pran- cāna nāvi. Saprotu, tas ir liels grēks. Ne par viena cilvēka nāvi nedrīkst priecāties, taču… Vitolds Prancāns ir vainīgs… Viņš ir ļoti vainīgs…

Sievietei negaidīti aizlūza balss, un bija diezgan šausmīgi skatīties, kā no viņas nedzīvajām acīm lēnām sāka birt asaras…

Es viņai pasniedzu vēl vienu piepildītu šampanieša glāzi.

—     Iedzer! — es mudināju. — Pēc tam mierīgi pastāsti, ko man toreiz gribēji teikt. Un beidzot pasaki savu vārdu!

Aklā sieviete lēnām iztukšoja glāzi, atdeva to man, pēc tam ilgi raudzījās melnas tumsas pielietajā logā, iespējams, tur jau kuro reizi ieraudzīdama kādu traģis ku savas dzīves mirkli.

- Mani sauc Guna, - beidzot viņa klusi sāka stāstīt. - Tas no tēva vārda Gunārs. Bet es viņu tikpat kā nepazīstu. Viņš no mums aizgāja, kad man bija nepilns gads. Aizgāja pie citas. Kā jau parasts. 1 aču ne par to es gribu vēstīt. Vēlos atcerēties un kārtējo reizi nolādēt Vitoldu Prancānu. Viņš pie manas mātes pirmo reizi ieradās Atmodas sākumā. 1 ad atnāca vēl vairākas reizes. Ps tev precīzi nevaru pateikt, par ko viņi runāja, es tur nebiju klāt, taču māte vēlāk teica, ka viņš esot draudējis un mātei par kaut ko licis klusēt. Mana vecmāmiņa Milda, tas ir, mammas māte, kara beigās esot bijusi nacionālo partizānu atbalstītāja un kā medmāsa viņiem palīdzējusi. 1 ad visi četrdesmit sestajā gadā vai nu nošauti, vai arestēti. 1 as esot bijis kāda nodevēja darbs. Vecmāmiņa vienīgā esot zinājusi nodevēja vārdu. Partizānu grupā viņu visi pazinuši kā Studentu, bet aiz šī segvārda slēpies speciālais čekas aģents Vitolds Prancāns. Kad pēc soda izciešanas atgriezās mājās, vecmāmiņa to pateica manai mātei. Bet viņa savukārt — man. Padomju laikā mums vajadzēja klusēt vai arī Vitoldu Prancānu un viņam līdzīgos tikai slavēt kā varoni un lielu latviešu tautas patriotu. Vecmāmiņa, lēģeros izmocīta, nomira sešdesmito gadu sākumā. 1 ail sākās Atmoda un Prancāns, juzdams, ka varētu tikt atmaskots vai pat sodīts, ātri uzdevās par lielu Latvijas brīvības cīnītāju, bezbailīgu nacionālo partizānu cīņu dalībnieku un, pareizi iedomādamies, ka vecmāmiņa būtu varējusi izstāstīt par viņa tumšo pagātni, sāka māti terorizēt un visādi baidīt. Bet tad, it kā vēlēdamies salīgt mieru un jau kuro reizi apgalvodams, ka zem Studenta segvārda esot slēpies cits, kādu vakaru atkal atnāca pie mums, līdzi atnesdams degvīna un skābvīna pudeli. Pasēdējām un iedzērām. Prancāns dzēra ti kai vīnu. Pec dažām glāzītēm mums ar māti kļuva slikti un rriēs zaudējām samaņu. Atmodos slimnīcā. Māte nākamajā dienā nomira, bet es… Pats redzi. Ps kļuvu akla. Izrādās, Prancāns mums bija devis dzert tā saucamo koka spirtu. Vēlāk es pieradīt neko nespēju. Izmeklētāji uz pudeļu sienām un glāzēm atrada tikai mūsu pirkstu nospiedumus. Iznāca, ka mēs ar māti esam dzērušas vienas. Vitolds Prancāns, uzzinājis par manu iesniegumu prokuratūrā, sacēla skaļu traci un, kā jau tas pie mums pierasts, tūlīt paziņoja, ka tas esot Latvijas neatkarības pretinieku tīšs izdomājums un boļševiku politisks pasūtījums… Ar to arī viss beidzās. Prancāns laimīgi nodzīvoja vēl desmit gadus, līdz vakar… Tu, Leon Navarski, tam nelietim esi atriebies ne tikai par sevi, bet arī par mani, manu māti, vecmāmiņu un droši vien vēl par desmit un varbūt pat simt citu cilvēku sabeigtām dzīvēm…

Guna apklusa. Ls ātri izdzēru glāzi degvīna, aizsmēķēju cigareti un jiaskatījos uz fotogrāfiju vienā no sekcijas plauktiem. Tur bija redzama smaidīga un vēl vesela Guna — acīmredzot kopā ar māti.

—Zēl, ka vakar, aizejot pie Prancāna, viņam nevarēju atgādināt arī šo noziegumu, — klusi sacīju. — 1 oties viņam bija daudz citu pastrādātu neģēlību. Beidzot par visu nācās samaksāt.

Paskatījos pulkstenī. Tas rādīja tieši trīs. Miegs nenāca. Nejutu arī nekādu nogurumu, taču dzert vairs negribējās. 1 āpat negribējās paņemt šo nelaimīgo sievieti, lai gan tieši tas kā viņai, tā arī man varbūt būtu bijis vajadzīgākais un prātīgākais, ko mēs tobrīd būtu varējuši darīt.

-Tas ir loti savādi, ka šonakt esi atnacis tieši pie manis, — Guna sacīja. -Tā tas notiek bieži — cilvēks, kuru ļoti gaidi, agrāk vai vēlāk tomēr pie tavām durvīm jjieklauvēs…

Mazliet rūgti pasmaidīju.

—       Ja vakar nebūtu aizgājis pie Prancāna, ja mani nesāktu meklēt policija, ja nakts vidū nebūtu apsēdies uz parka soliņa, ja pēc tam blakus neapsēstos tavs menedžeris, ja nebūtu sākuši sarunāties, ja tieši tobrīd nejustos tik vientuļš un visas pasaules atstāts, es droši vien būtu pieklauvējis pie citām durvīm. 1 aču vienmēr mūsu dzīvi caurvij tik savādu sagadīšanos ķēde, ka gribot negribot jāsāk domāt — kāds augstāks spēks to visu mums tā prātīgi izkārto.

—Esmu laimīga, ka šovakar pie manis esi tieši tu, — Guna sacīja. — Un laimīga, ka šo pasauli vairs nebradā Prancāna netīrās kājas.

—       Viņam bija šausmīgi netīra dvēsele, — es teicu. — Bet tev, Guna… Ar ko es tev varu palīdzēt?

—     Ne ar ko, — Guna grūtsirdīgi atbildēja. — Redzi atgūt vairs nav iespējams, un mana dzīve labākajā gadījumā var būt vienīgi tāda, kāda tā ir pašlaik.

—Diezgan sūnaini, — es sacīju un aizsmēķēju cigareti.

-Kā to lai ņem, — Guna domīgi pašūpoja galvu. — Man

toreiz atlika izdzert dažas glāzītes vairāk, un es, tāpat kā māte, sen jau vairs nebūtu šaisaulē. Varbūt tā, kā ir pašlaik, galu galā tomēr ir nedaudz labāk nekā vispār vairs neko nejust un nedomāt?

—     Ļoti iespējams, — es piekritu un viegli piekļāvu viņu savam plecam. Pēc tam pavēru plašāk baltā halātiņa priekšu un vairākas reizes maigi noglāstīju viņas apaļās krūtis. — 1 u esi skaista un jauka sieviete, taču es, Guna, nevaru… 1 ev mani jāsaprot. Ps to vienkārši nevaru un varbūt pat nedrīkstu. Rīt tavs aizbildnis tev atkal atvedīs kārtējo klientu, bet es… Es nezinu, kas ar mani notiks rīt.

—     Bet es par sevi zinu visu, — Cauna sacīja. — Kas ar mani notiks rit, pēc gada un vēlāk, kad Georgs Lēvalds no šīs pasaules aizies. Visticamāk, es viņam došos līdzi.

Man kļuva tik skumji, ka nenocietos un ātri izd zeru vēl vienu glāzi. Pēc tam piecēlos.

—          Varbūt tomēr pārdomāsi? — Guna cerīgi jautāja.

—Nē, — es atbildēju. — Cik tu parasti ņem par vienu reizi?

—     Man nav noteiktas takses, — Guna sacīja. — Bet vidēji… Divdesmit latus.

Ps izvilku kabatas portfeli.

— 1 e būs piecdesmit.

—          Man tik daudz nevajag, — viņa teica.

—     Ņem vien, — teicu es. — Nauda noder vienmēr. Pat tad, kad esam laimīgi un mums visa kā ir diezgan.

Izgāju uz ielas, un mani kā melnā segā atkal cieši ietina nakts. 1 aču nakts bija silta, un mazliet siltāk kļuva arī dvēselei.

Tātad viss ir darīts pareizi, nodomāju, atcerēdamies savu rīta vizīti pie Vitolda Prancāna. Vai tieši tāpēc pasaule kļūst labāka, es stipri šaubījos, taču skaidri zināju, ka tagad tajā ir vismaz, par vienu nelieti mazāk…

PIECPADSMITĀ NODAĻA

194l>. gada 1 7. septembra rītā Vitolds Prancāns labā, varētu pat teikt, gaiši pacilātā noskaņojumā kopā ar vēl dažiem NKVD štata darbiniekiem iegāja kabinetā, kur viņus sagaidīja pats šīs darba telpas saimnieks Alfons Noviks un. vēl divi augsta ranga iekšlietu dienesta virsnieki. Viens no tiem bija j)al speciāli atbraucis no Maskavas.

Svinīgā un neparasti sirsnīgā atmosfērā notik i atnākušo cilvēku apbalvošana. Goda raksti, pulkst eņi un personīgie ieroci. Noviks it sevišķi uzteica Vitolda Prancāna vīrišķīgo un apķērīgo rīcību, izpildot uzdoto kaujas uzdevumu, tādējādi veiksmīgi palīdzot iekšlietu ministrijai pakļautajām karaspēka daļām pilnīgi sagraut un iznīcināt kāda Vladislava Pudāna vadīto nacionālo partizānu grupu.

— Mēs ar jums lepojamies! — Alfons Noviks pacilāti sacīja. — Jūs kā izcili un apzinīgi savas tautas patrioti esat paveikuši ārkārtīgi svarīgu varoņdarbu sociālisma normālas, mierīgas celtniecības, visas mūsu dārgās padomju Latvijas mierīgas pēckara dzīves labā. 1 ieiet, latviešu tauta to nekad neaizmirsīs! Vēl viena bruņota nacionālistu un fašistu pakalpiņu banda ir iznīcināta! Tagad daudzi cilvēki kārtējo reizi varēs atviegloti uzelpot un jau bez jebkādām bailēm turpināt strādāt un apzinīgi pildīt partijas un valsts uzliktos svarīgos jauncelsmes uzdevumus. Paldies jums, biedri! Pašlaik diemžēl mēs par jūsu kaujas nopelniem un speciālā uzdevuma veiksmīgu izpildīšanu ar patiesu lepnumu vēl nevaram paziņot plašākai mūsu valsts sabiedrībai. Paši zināt un saprotat, ka šie uzdevumi pagaidām ir slepeni, bet ticiet — jūs un jūsu darbi ar zelta burtiem uz mūžīgiem laikiem tiks ierakstīti latviešu tautas vēsturē un nekad netiks aizmirsti!

Tā arī notiks. Patiešām, nekas netiks aizmirsts un piedots.

Pēc svinīgās apbalvošanas ceremonijas Noviks palūdza Vitoldu vēl brīdi uzkavēties. Apsēdinājis viņu vienā 110 lielajiem, ar melnu ādu pārvilktajiem atpūtas krēsliem, Noviks skapī sameklēja degvīna pudeli, glāzes un apsēdās iepretim.

— Nu, kā jaunais cilvēks jūtas? - Noviks, lejot glāzēs degvīnu, jautāja.

—Paldies, — Vitolds atbildēja. - Jūtos labi.

—Atceries, ko es teicu 1941. gada jūnija beigās? Ps teicu — mēs atgriezīsimies! Un atgriezāmies! Mēs, Vitold, esam uzvarējuši! Uzvarējusi ir visa padomju tauta un mūsu dižais karavadonis biedrs Staļins! Iedzersim par viņu! Par mūsu jjanā ku- miem! Un tagad, atriebību gaidot, lai nāves bailēs dreb visi mūsu vēl dzīvi palikušie ienaidnieki! Visi, kas tā vai citādi pre tojās tautas varai un sadarbojās ar fašistiem! Nekādas žēlastības nebūs! Lai i negaida! Būs tikai mūsu dzelzs dūre un taisnīga tiesa! Visiem!

Pēc tam Noviks vēlreiz painteresējās, ko Vitolds bija redzējis un dzirdējis, kara laiku pavadīdams Latgalē. Noviku sevišķi interesēja 1942. gada 4. janvārī notikusī cilvēku publiskā sodīšana ar nāvi Rēzeknes tirgus laukumā un Audriņu iedzīvotāju nošaušana Ančupānu kalnos.

Vitolds, mazliet mulsi skatīdamies uz Novika spoži zeltītajiem ģenerālmajora uzplečiem, stāstīja visu, ko zināja. 1 aču Novikam, kura rīcībā jau bija daudz, plašāka informācija, tomēr radās aizdomas, ka Vitolds Prancāns kaut ko slēpj.

—Kas bija šāvēji? — Noviks jautāja. — V ietējie šucmaņi, Viktora Arāja vīri vai kāda speciāli atbraukusi vācu zonderko- manda?

-Vācieši pavēlēja, - Vitolds atbildēja. - 1 ā bija viņu iniciatīva. Bet šāvēji… Jā, diemžēl tie bija vietējie. Mūsu pašu latgalieši. ..

—       Ko darīja tavs tēvs Kazimirs?

—Neko. Kara beigās viņš no vāciešiem slēpās.

—Ko māsa Aldona? Apprecējās?

—Nu jau ir atraitne. Četrdesmit ceturtā gada rudenī viņas vīru iesauca Sarkanajā armijā, neko daudz neapmācītu, aizsūtīja uz Kurzemes fronti, un tur jau pirmajā kaujā viņš krita.

— Ko brālis AI oizs? — Noviks bargi turpināja izvaicāt. — Tikai atbildi atklāti! Visi, kas piedalījās Audriņu traģēdijas realizēšanā, pašlaik ir arestēti. Nē, ne jau nu, protams, visi. Runā, ka Maikovskis un Eihelis esot aizlaidušies uz Vāciju un tur nokļuvuši amerikāņu zonā. I aču varbūt jeņķi mums viņus izdos. Redzēsim! Starp arestētajiem šucmaņiem ir arī tavs brā- līs Aloizs. Vi ņš kategoriski noliedz, ka Ančupānu kalnos vai Rēzeknē būtu šāvis. Esot tikai stāvējis sardzē. Ja tas ir tā, viņš dabūs divdesmit piecus gadus. Ja būs šāvis, pats saņems lodi pierē! 1 ad kā tur, Vitold, īsti bija? Ko Aloizs toreiz darīja?

Vitolds cieši saknieba lūpas un jutās apmēram tāpat ka pirms sešiem gadiem, kad plašajā Alfona Novika kabinetā stāvēja pirmo reizi un viņam vajadzēja izvēlēties - nodot mīļoto meiteni Valēriju Gabrāni vai pašam… Vai pastāvēja vēl cita izvēle? Jā, tāda bija! Tā pati vecā un muļķīgā — godīgi nomirt. I aču toreiz īstenībā neviens godīgi nomirt nemaz nevarēja! Nācās vai nu kalpot jaunajai varai, vai arī vienkārši tikt nokautam! Lopkautuves konveijers darbojās pilnā sparā.

Bet es joprojām alkstu dzīvot, Vitolds, gauži satraucies, domāja. Šoreiz mana izvēle tomēr būtu tā kā nedaudz vieglāka. Man tiešas nāves briesmas vairs nedraud. Ja es tagad mēģināšu apgalvot un vēlāk tiesai liecināt, ka Aloizs toreiz stāvējis tikai sardzē, varbūt es viņam dzīvību arī izglābtu, taču, atklājoties patiesībai, man nekāda gaišā nākotne vairs nespīdēs. Jau tagad tā var nespīdēt tikai tāpēc, ka mans brāl is ka policists kalpojis fašistu režīmam… Tāpēc kļūšu varai neuzticams cilvēks, tāpat kā daudzi citi, varbūt pat nodevējs, un savu turpmāko dzīvi labākajā gadījumā varēšu pavadīt vienīgi kā prasts fabrikas strādnieks. Ne uz ko vairāk cerēt nevarēšu. Bet es to negribu! Es vēlos turpināt studēt jurisprudenci un kļūt par prokuroru vai tiesnesi! Ieņemt augstu valsts amatu! Es negribu būt neizglītots un nabags! Es vairs nevēlos atgriezties tēva mājās un vēlāk vergot kolhozā! Ja jau man ir radusies iespēja būt dzīvam, tad es šo iespēju vēlos izmantot līdz galam! Es negribu nnrt jauns! Es gribu savu dzīvi baudīt, nevis visu mūžu sisties ar trūkumu un drebēt bailēs par dzīvību!

—       Jā, ģenerāl, — Vitolds apliecinoši pamāja ar galvu. — Mans brālis Aloizs piedalījās cilvēku nošaušanas operācijās gan Ančupānos, gan Rēzeknes tirgus placī.

—       Vai nemēģināji viņu atrunāt?

—Mēģināju. Taču diemžēl…

—Nu nekas! — Noviks atmeta ar roku. — Puiša, protams, žēl, taču pats vien sev bargo sodu ir sagādājis!

Pēkšņi Vitolds Prancāns nodrebēja. Viņa prātā kā sakarsēta lode dzēlīgi asi uzplaiksnīja doma — bet vai mēs, biedri Novik, arī kādreiz nesaņemsim tikpat bargu sodu par cilvēku beztiesas nošaušanu Centrālcietumā, Baltezera vasarnīcā, Vai mieras cietumā un citās vietās? Vai inūs pašus arī nesitīs krustā, netiesās un par sodu nenošaus?

Vitolds, protams, to Novikam jautāt neuzdrošinājās, taču visu turpmāko dzīvi šī doma no viņa neatkāpās un vajāja kā izsalcis pēdu dzinējs suns…

Abi izdzēra kārtējo glāzi, Noviks piecēlās un ātri ielika pudeli un glāzes atpakaļ skapī. Pēc tam, kaut kā dīvaini smīnot, cieši paskatījās uz Vitolda sadrūmuŠo seju.

—Mēs tevi vairs kā aģentu neizmantosim, — Noviks negaidīti paziņoja. — Tu esi jauns, un tev vēl visa dzīve priekšā. Tu mums noderēsi citādi. Jau nākamnedēļ aizej uz universitāti, es rektoram piezvanīšu, un tu varēsi turpināt studijas Juridiskajā fakultātē. Citādi, tevi atkal aizsūtot uz mežu, vēl kāds ņems un tevi nožmiegs! Bet mums turpmāk būs vajadzīgi jauni, izglītoti un ļoti spējīgi cilvēki.

Tā arī notika. Vitolds Prancāns 1951. gada pavasarī beidza Latvijas Valsts universitātes Juridisko fakultāti un vispirms sāka strādāt kādā rajona prokuratūrā, bet 1958. gadā, pārcēlies uz dzīvi galvaspilsētā, turpināja jurista darbu pilsētas prokuratūrā kā sevišķi smagu noziegumu izmeklētājs. Un bija pateicīgs Alfonam Novikam, ka tas viņam vispār bija devis iespēju palikt dzīvam un vēlāk, kaut arī viņa ģimenē bija liels kauna Iraips — 1947. gadā ar augstāko soda mēru sodītais brālis Aloizs, atļāva studēt un strādāt par prokuroru.

Tā paša 1958. gada vasarā Vitolds, kādu dienu ejot cauri Operas skvēram, pēkšņi ieraudzīja uz viena no soliņiem sēžam vientuļu sievieti. M irkli vēlāk viņam ta šķita pazīstama. Vitolds apstājās, ieskatījās vērīgāk un juta, ka negaidīti nosvīst te karstiem, te aukstiem satraukuma sviedriem.

Uz soliņa sēdēja Valērija Gabrāne…

Vitolds lēnām jjiegāja klāt, apstājās iepretim un dažus mirkļus uzmanīgi skatījās. Valērija bija kļuvusi jūtami vecāka par saviem trīsdesmit pieciem gadiem. Dažas matu šķipsnas bija jau sirmas, sejā skaidri samanāmas dažādu pārdzīvojumu un kādreizējo ciešanu radītas grumbas un nogurums. Ģērbusies viņa bija vienkārši — plāna gaišzila vasaras kleitiņa, ap kaklu nelielu dzintara gabaliņu krelles, bet kājās — lētas vasaras kurpes.

— Sveika, Valēriji — Vitolds viņu sveicināja un, it kā vēl joprojām nespēdams noticēt, ka priekšā sēdošā sieviete patiešām ir viņa kādreiz mīļotā meitene, klusi jautāja: — I ā esi tu, Valērij?

Valērija, dīvainā kārtā nemaz nebūdama pārsteigta vai arī to labi prazdama noslēpt, savukārt tikpat nopietni skatījās uz Vitoldu, līdz viņas sejā pavīdēja tikko samanāms smaids.

—Sveiks, Vitold! — viņa sveicienu laipni atņēma. — Savādi, bet šobrīd es domāju tieši par tevi!

—Droši vien kaut ko sliktu, vai ne?

—Nē, Vitold, kāpēc? — Valērija vaicāja. — Es ar dziļām skumjām atcerējos, ka šis ir tas pats soliņš, uz kura ines pēdējo reizi sēdējām kādā 110 1941. gada jūnija vakariem. Pagājuši jau septiņpadsmit gadi, bet šķiet, it kā nekas nebūtu mainījies. Redzi, Opera tā pati, ūdens strūklaka arī, kolonādes kiosks, kā toreiz kanālā joprojām lēni tek ūdens un dobēs zied tās pašas puķes. Liekas, laiks ir apstājies un nekas slikts nav noticis. Tu man kā agrāk atkal apsēdīsies blakus, atzīsies mīlestībā un kārtējo reizi aicināsi uz savu Ciekurkalna istabiņu…

Vitolds klusēdams apsēdās blakus Valērijai, un viņam pēkšņi kļuva ļoti žēl gan šīs sievietes, gan visa, kas ar viņiem kādreiz bija noticis. Viņš vēlējās, lai pagātne pazustu, laiks patiešām būtu apstājies un viņus vairs nemocītu nekādas atmiņas…

— Es to vakaru atceros, — Vitolds sacīja. — Un atceros, kā tu pēc mūsu sarunas sadusmojusies piecēlies un aizskrēji pie saviem stulbajiem Latvijas brīvības cīnītājiem… Kāpēc tu mani toreiz nepaklausīji?

—  1 as tik un tā būtu jau par vēlu, - Valērija smagi nopūtās. — Ls jau tur biju iekšā.

—       Vai tagad nožēlo, ka toreiz sasējies ar tiem fanātiķiem?

—       Jā, Vitold, nožēloju, — Valērija atzinās. — 1 aču sapnis bija skaists…

—Visi mūsu sapņi ir skaisti, — Vitolds atgādināja. — 1 aču dzīvē uz visu jāskatās reāli un pragmatiski. Ilūziju laiks jau sen ir beidzies, un inums jāspēj atzīt, ka īstenībā mēs paši neko daudz nevaram ne izšķirt, ne ietekmēt. Visu vienmēr nosaka tie, kuri atrodas pie varas. I āpēc jau tik daudzi pēc tās arī tiecas. Ir taču jauki, un tu pats sev liecies ārkārtīgi stiprs un varens, ja vari tā vai citādi ietekmēt notikumu gaitu vai izšķirt kāda cilvē ka likteni…

-Ko tu tagad dari? — Valērija painteresējās. — Vai tev joprojām pieder tik liela vara, ka vari noteikt — cilvēkam būt brīvam vai atrasties cietumā, dzīvot vai mirt?

—       Apmēram, — Vitolds atbildēja. — Bet pirms tam bija citi cilvēki, kuri izlēma manu likteni. Arī to, vai man dzīvot vai mirt.

—       Atzīsties godīgi — vai tu šādas izvēles priekšā pats biji ab- solūti bezspēcīgs? No tavas gribas nekas nebija atkarīgs?

—Bija, — Vitolds atzinās. — Klusējot, pratinātājiem neatbildot ne uz vienu jautājumu… Jā, man bija iespēja, ja tā varētu teikt, atļaut sevi nogalināt. 1 ur, kopā ar tevi Baltezera vasarnīcas dārzā… Bet es gribēju dzīvot! 1 as ir tik vienkārši un pašsaprotami, ka par to vispār nav vērts runāt. Varbūt vienīgi ir vērts atcerēties, kādu cenu mums dažreiz nākas samaksāt par savu vēlēšanos dzīvot… Es samaksāju dārgi. Pārpārēm.

—       Vitold, — Valērijai manāmi iedrebējās balss. — Vai tas bija tā vērts?

—Nezinu. — Vitolds paraustīja plecus. — Es domāju, ka pozitīvu vai negatīvu vērtējumu manai rīcībai nevar dot pat Dievs, kur nu vēl dažādu uzskatu cilvēki. Taču jūtos apmierināts. Es neko nenožēloju. Kaut vai tāpēc, Vai eri, ka toreiz, izvēloties dzīvot, es spēju izglābt arī tavu dzīvību…

—Paldies, - Valērija klusi sacīja. - Es to nekad neaizmirsīšu. It sevišķi vēl tāpēc, ka toreiz tevi nodevu pirmā. Kad vi ni sāka mani sist un draudēja izvarot… Es nosaucu visus, ku ri kaut ko zināja par mūsu grupas pastāvēšanu. I ā ka, Vitold, piedod…

— Es jau tev piedevu agrāk — Baltezera dārzā, — Vitolds sacīja. — Piedevu tādēļ… Es tevi, Valerij, patiešām ļoti mīlēju. Mēs abi toreiz bijām vāji. 1 aču, šķiet, man vēlāk ir paveicies vairāk nekā tev. Kā tev ir gājis pa šo laiku?

Valērija krietnu laiciņu klusēja, tad, smagi nopūtusies, grūtsirdīgi ieskatījās bijušā drauga sejā.

—Man, Vitold, ir gājis diezgan slikti, — Valērija sāka stāstīt. — Es toreiz no Baltezera aizbēgu vispirms uz Rīgu, pēc tam uz Rēzekni. Vecāki 14. jūnijā bija izsūtīti uz Sibīriju. Apmelos pie mātesmāsas. Neviens mani nemeklēja. Mierā lika kā krievi, tā vācieši. Pati arī vairs necīnījos ne par brīvu, ne par nebrīvu Latviju. Strādāju Rēzeknes piena kombinātā, bet tad iepazinos ar kādu cilvēku un viņš ieteica braukt uz Rīgu turpināt studijas. 1 ā arī izdarīju. I agad strādāju par bioloģijas skolotāju Rīgas 41. vidusskolā. Nesen kā jaunajai speciālistei valsts beidzot Iļģuciemā piešķīra vienistabas dzīvokli. Ja tev kādreiz radīsies interese, varēsi atbraukt apskatīties.

— Tas viss? — Vitolds prasīja.

—Ko vēl?

— 1 u par savu personīgo dzīvi neko nepateici, — Vitolds atgādināja. — Esi precējusies?

—         Vai tevi tas vēl var interesēt?

-Jā, Valēnj, pat ļoti! - Vitolds nedaudz pacēla b; dsi. - Neaizmirsti, ka es tevi mīlēju un tieši šīs mīlestības dēļ, ārkārtīgi riskēdams ar savu dzīvību, izglābu tavējo…

Valērija atkal ilgi klusēja. Varbūt viņa kārtējo reizi atcerējās savu drūmo pagātni un tagad iedomājās par nedaudz gaišāku nākotni?

—     Es biju precējusies, — Valērija atzinās. — 1 ā neoficiāli…

—     Vai ar to cilvēku, kurš tev ieteica atgriezties Rīgā un atsākt studijas?

-Jā, Vitold, ar to pašu. Viņš bija labs.

Mīlestības dēļ?

—     Diez vai. Vairāk gan aprēķina. Rīgā dzīvoja vīna māsa. M an studiju laikā bija kur apmesties.

—Kas notika tālāk?

-V ins nomira.

—Bija vecs?

—     Viņš bija gadu jaunāks par mani. i aču karā smagi ievainots, un ārsti brīnījās, ka viņš izvilka tik ilgi.

—         Atvaino, — Vitolds klusi pateica. - Tagad esi viena?

—    Jā, — Valērija apliecinoši pamāja ar galvu. — Bet tu? Kā tev ir gājis?

—     Vairāk nekā raibi, - Vitolds atbildēja. - Pēc kara ari es atsaku studijas un tagad strādāju par prokuroru.

— 1 ātad atkal kādu apsūdzi?

—Es apsūdzu tikai noziedzniekus, — Vitolds atgādināja.

—     Vai tu uz mani vairs neturi ļaunu prātu, ka es ari tevi toreiz ievi lku tajā pretošanās kustībā?

—     Tu mani nekur nevilki, — Vitolds atgādināja. — Es padomju varai nepretojos. Vie nīgi zināju, ko dari tu. Ari vācu varai nepretojos. 1 ikai pirmo pēckara gadu… Es biju mežā un cīnījos pret nacionāli noskaņotajiem bandītiem.

Valērija, nedaudz pārsteigta, vēlreiz ieskatījās blakus sēdošā cilvēka sejā. Viņa pret Vitoldu vairs nejuta ne naidu, ne

mīlestību. Varbūt vierugi to, ka vīns ir vīrietis, ku ram tieši Valērijas dēļ krasi mainījās dzīve un turpmāk nācās darīt ko tādu, ko, iespējams, viņš pats nemaz nevēlējās.

-Tu pret mežabraļiem cīnījies valsts uzdevumā? — Valerija painteresējās.

— I ā iznāca, — Vitolds neslēpa. — Bet es to varēju darīt arī bez jebkāda uzdevuma. Brīvprātīgi. Tie ļaudis, kuri toreiz dzīvoja mežā un dažādi mēģināja kaitēt padomju varai, nebija labi cilvēki. Negribu apgalvot, ka viņi visi bija bandīti, taču kā viņus citādi nosaukt? Laupīšanas, padomju varas atbalstītāju pazemošana, draudi, daudzu zemnieku ģimeņu iznīcināšana, komsorgu un partijas darbinieku slepkavošana… Es nenožēloju, ka esmu palīdzējis viņus iznīcināt.

Valērija baidījās kaut ko iebilst vai uzsākt diskusiju par politiskiem jautājumiem. V. ņai pilnīgi pietika ar to, ko kādreiz jau bija pārdzīvojusi čekas pagrabā un Baltezera vasarnīcas dārzā.

Vienīgi, vēl vairāk pagriezusies pret Vitoldu, viņa klusi pateica: — Sai pasaulē nekas nav mūžīgs. Viss mainās, un cilvēki mainās līdz ar laiku. 1 as, kas šodien šķiet ļoti vērtīgs, rīt jau var nemaksāt neko. Nezinu, vai tas ir labi vai slikti, bet es neizslēdzu iespēju, ka tos, kas šodien padomju varas vārdā apsūdz citus, savukārt kādreiz apsūdzēs šie citi…

Vitolds drūmi klusēja. Viņš vienlaikus gan ienīda blakus sēdošo sievieti, gan joprojām izjuta pret viņu kaut ko līdzīgu agrākai mīlestībai. Un tad, lai kaut cik atbrīvotos no neparastā stāvokļa, viņš satvēra Valērijas roku, dziļi ieskatījās viņas rudzupuķu krāsas acīs un gandrīz čukstus sacīja:

-Valēriji Lai pasaule mainās! Kāda mums gar to daļa? Mēs atkal esam liktenīgi satikušies. I o vajadzētu vērst par labu mums abiem. Es saprotu, atgriezties pagātnē nav iespējams, un tomēr… Mēs toreiz, pirms septiņpadsmit gadiem, sēžot uz šī paša soliņa un atzīstoties viens otram mīlestībā… Mēs kaut ko ārkārtīgi svarīgu nepaspējām izdarīt. Iejaucās vēsture, politika, sveši cilvēki… Vai mēs toreiz garām palaisto iespēju nevaram pamēģināt realizēt šochen? Aizmirsīsim visu, kas kādreiz ir noticis! Labāk domāsim, ko varam izdarīt tagad!

Valērija saprata. Arī viņu mocīja apmēram līdzīgas jūtas pret Vitoldu - gan dusmas, gan patīkamas atmiņas par abu tik romantisko pirmskara mīlestību, gan siltas pateicības jūtas par izglābto dzīvību.

I obrīd abiem šķita, ka tas, ko viņi vēlējās darīt un vēlāk arī izdarīja, varbūt ir vienīgā iespēja 1111 vienīgais līdzeklis, kā pagātnei pārvilkt kaut plānu krustu un viens otram piedot, ja piedot vispār bija iespējams.

sešpadsmitā nodala

i

Kari atgriezos uz ielas, mani kā izsalkusi vilcene atkal aprija nakts. Apmēram stundu bez noteikta mērķa staigādams pa tukšajām Rīgas ielām, jau kuro reizi atcerējos aklās sievietes stāstījumu par vēl vienu Vitolda Prancāna noziegumu. Rūgti iedomājos, ka visa mūsu tautas un valsts vēsture un gandrīz vai katra cilvēka individuālā dzīve būtībā ir melna nakts. 1 unisa un migla. Un tikai jūtami panākumi izvēlētajā profesijā, apmierinoša veselība, stipra ģimene un veiksme mīlestībā ir kā spoži prožektora stari, kas šo biezo tumsu pāršķeļ 1111 mūsu dzīvi dažreiz kaut īslaicīgi dara gaišu un laimīgu.

Ps biju pateicīgs liktenim, ka tas mani tonakt aizveda pie neredzīgās Gunas, ļaujot uzzināt par vēl vienu Prancāna nelietību. Varbūt vispretīgāko no viņa noziegumiem.

Kopš vakar 110 rīta ai/ sevis aizvēru kādreizējā NKVD speciālā aģenta, bijušā padomju jurista Vitolda P raneana dzīvokļa durvis, mani visu laiku mocīja diezgan pamatīgi sirdsapziņas pārmetumi. Galu galā es par viņa pagātni tomēr zināju diezgan maz. i aču tagad vismaz skaidri sapratu, ka mana rīcība nekādā ziņā nebija personīga atriebība. Par šā cilvēka pagātni un viņa toreizējiem rīcības motīviem neviens ne ko vairāk nekad vairs neuzzinās. Bet ar to, ko es zinu, pilnīgi pietiek, lai par viņa nāvi neraudātu un mana sirdsapziņa kļūtu mierīga.

Nesteidzoties aizgāju līdz Centrālajai dzelzceļa stacijai un apsēdos uz platajām granīta kāpnēm. Ausa saule, un tās vēl vārgie stari kā nogurušas sievietes rokas maigi pieskārās pilsētas augstāko māju jumtiem. No stacijas atgaja pirmie elektriskie vilcieni. 1 ukši. Netālu no manis, acīmredzot izsviesti no stacijas, gulšņaja divi ārkarlīgi netīri bomži. Pie lielā pulksteņa no grūta nakts darba atgriezās dažas nožēlojama izskata prostitūtas. Bet mazliet pa kreisi, vairākus simtus metru no manis, kā varens un nesatricināms valsts varas cietoksnis stāvēja gaiši dzeltenā Rīgas Galvenās policijas pārvaldes ēka, kur pulksten astoņos labprā- tīgi pieteikšos uz pieņemšanu pie Slepkavību izmeklēšanas nodaļas priekšnieka…

Ko es viņam teikšu, ko stāstīšu?

Droši vien būs jāsāk ar diezgan tālu pagātni, ar to, ko jau agrā bērnībā dzirdēju no sarkanarmiešiem, radiniekiem, pazīstamu un nepazīstamu cilvēku mutēm par viņu baigu notikumu pilno dzīvi un to, ko daudziem 110 viņiem pēckara gados laukos nācies pārciest no tolaik mežos esošajiem latviešu partizāniem.

Bet Dievs ar viņiem! 1 as viss joprojām varēja palikt manī. Kā padomju laikā partijas veterāni lielījās ar savu cīņu par cilvēces labāku nākotni un revolucionāro pagātni, tā lai taču arī mūsu bijušie šucmaņi, vācu okupācijas režīma policisti, SD darbinieki un citi viņu līdzskrējēji šodien sevi slavina un dēvē par varonīgiem Latvijas brīvības cīnītājiem! Lai! Taču toreiz es strādāju vienā no lielātajiem Latvijas laikrakstiem un kādu dienu saņēmu redakcijas uzdevumu uzrakstīt rakstu par tiem cilvēkiem, kuri padomju laikā bija sodīti par noziegumiem pret cilvēci, bet tagad attiecīgām valsts varas struktūrām tomēr lūdz viņus reabilitēt un atzīt par padomju varas netaisnīgi represētām personām.

Daudziem tas pamatoti tika atteikts. Par Šiein atteikuma iemesliem toreiz rakstīja gandrīz vai visi žurnāli un avīzes. Noziegumi jjret cilvēci nevienam netiek piedoti.

Arī es uzrakstīju rakstu, kā piemērus šo ļaužu vardarbības izpausmēm minot vairākus ar dokumentiem un konkrētu cilvēku apliecinājumiem reāli notikušus necilvēcības aktus, kas pēckara gados (miera laikā!) bija pastrādāti pret Latvijas civiliedzīvotājiem.

1 ieši tai laikā iznāca arī kāda bijušā mežabrāļa memuāru grāmata "Ar mīlestību sirdī", kur viņš pieminēja 1941. gada jūnija beigās čekistu nošautos cilvēkus Valmieras cietumā un pēc tam stastija, kā, nai da un atriebības jūtu pārņemti, nomocīto cilvēku draugi un paziņas turpat Valmieras cietuma pagalmā savukārt nošāvuši daudzus padomju varas līdzjutējus vai vienkārši tos, kas tobrīd trāpījās pa rokai. Man šie abi necilvēcīgie noziegumi šķita līdzvērtīgi, un es tos savā rakstā asi nosodīju, kā vienmēr un visur esmu nosodījis jebkura veida vardarbību.

I omēr pret mani tika ierosināta krimināllieta par visu nacionālo partizānu un latviešu patriotu nomelnošanu, kā arī par memuāru autora cieņas un goda aizskārumu, jo 110 atmiņu rakstījuma varēju saprast, ka arī viņš pats pēc krievu aizbēgšanas no Vai mieras bija piedalījies nevainīgo padomju cilvēku nošaušanā. Vai vismaz tur bijis klāt.

Kad sākās tiesas prāva, tad arī pirmoreiz iepazinos ar kaismīgu nacionālo partizānu aizstāvi Vitoldu Prancānu. Viņš mani apsūdzēja daudz dedzīgāk 1111 rupjāk nekā oficiālās apsūdzības uzturētājs valsts prokurors.

Pēc tiesas, kas mani atzina par vainīgu tikai memuāru autora goda un cieņas aizskārumā, es attiecībā pret Vitoldu Prancānu pamazām sāku veikt žurnālista izmeklēšanu. Man viņa skaļais un acīmredzami uzspēlētais patriotisms šķita ļoti aizdomīgs un, balstoties uz mūsu šodienas rūgtās politiskās dzīves piere dzi, radīja pamatotas šaubas par vīna patieso būtību un pārliecību. To jau mēs esam pieredzējuši — ja kads parak skaļi un uzbāzīgi bazūnē par savu patriotismu, latviskumu un nacionālo pārliecību, tad, parakņājoties viņa pagātnē, jūs gandrīz droši tur atradīsiet kādu viņa biogrāfijas melno plan ku mu — tādu rīcību, kas stāv ļoti tālu no paliesām nacionālām interesēm un latviskām jūtām.

Kādas dienas pēc tiesas, par kurn rakstīja daži dienas un vakara laikraksti un tika ziņots arī pa radio, manā dzīvoklī atskanēja kārtējais telefona zvans.

Atkal rupji lamas, rūgti nodomāju un negribīgi paceļu klausuli.

-Vai es runāju ar žurnālistu Leonu Navarski? - jautāja nedaudz dreboša sievietes balss.

—Es jūs klausos, kundze.

—      Pašlaik jūtos ne sevišķi labi, — kundze sāka stāstīt. — Man jau ir astoņdesmit gadi, esmu slima, un Dievs vien zina, cik vēl ilgi… I āpēc es lūgtu… Protams, ja jūs varat un gribat… Lasīju par jūsu notiesāšanu. Manuprāt, tas bija netaisnīgi. Un vēl tas Vitolds Prancāns… Es jums gribu paziņot kaut ko ārkārtīgi svarīgu! Lūdzu, atbrauciet pie manis! Mani sauc Valērija Gab- rāne, es dzīvoju…

Neko par šo sievieti vēl nezinādams, pēc pusstundas jau atrados vienā 110 Iļģuciema daudzstāvu mājām un, nedaudz satraucies, piezvanīju pie ! 5. dzīvokļa durvīm.

I ās atvēra iesirms labsirdīga izskata vīrietis un laipni aicināja ienākt.

—     Mani sauc Osvalds Kalnačs, — viņš patīkamā balsī stādījās priekšā. — Esmu Valērijas Gabrāncs jaunākais dēls, un māte ļoti vēlas… Viņa ir ilgi klusējusi, bet tagad grib jums paziņot kaut ko svarīgu.

—Kāpēc tieši man? — painteresējos.

—     Jūsu nesenā tiesas prāva un raksti avīzē par tik dažādiem mūsu valsts un cilvēku likteņiem… Mēs jums uzticamies.

—      Pald ies, — klusi pateicu un sekoju Osvaldam uz vienu no trīsistabu dzīvokļa istabām. Tur, ap pleciem apmetuši siltu villaini, dziļā atpūtas krēslā sēdēja sīka, gandrīz vai izkaltusi sieviete gluži baltiem matiem, klēpī turēdama diezgan biezu papīru, fotogrāfiju un dažādu dokumentu kaudzīti.

—Labvakar! — es viņu nedaudz bijīgi sveicināju.

—     Labvakar! — viņa atbildēja. — Labi, ka atbraucāt! Apsēdieties! Osvalds tūlīt pagatavos kafiju. Jūs taču kafiju dzerat?

—         Nē, kundze, - es atbildēju. — Dzeru tikai lēju.

—     Nu nekas! - Viņa mīļi smaidīja. - I ad būs vēl vienkāršāk. Es jūs biju ied omajusies mazliet citādu.

—Jaunāku,vecāku?

—     Grūti pateikt. Biju iedomājusies, ka esat daudz skarbāks un neglītāks.

—     Skarbs esmu tikai savos rakstos, — sacīju. — Bet kas attiecas uz vecumu un izskatu… 1 as viss stiprā mērā ir nosacīti.

—     Protams, — Valērija piekrita. — Izņemot vecumu. Atklāti sakot, nekad nebiju cerējusi nodzīvot tik ilgi. Ziniet, es jau varēju nomirt, būdama vēl tikai deviņpadsmit gadus MV-.*

—     Cilvēka dzīve vispār ir tāda kā loterija, — es sacīju. — Vlem negaidīti kaut ko laimē, citi savukārt tikpat negaidīti zaudē.

—          Jūs ticat Dievam? — Valērija painteresējās.

—     Nē, - es atbildēju. - Ps ticu šai dīvainajai dzīves loterijai, vienmēr cerot kaut ko laimēt.

—          Un kā?

—Pagaidām vēl nekas labs nav kritis. Nepatikšanas vien.

—          Jūs domājat savu notiesāšanu?

—          Ari to.

—     Vai jūs Vitoldu Prancānu pazināt jau agrāk? — Valērija jautāja. — Ps biju pārsteigta, cik dedzīgi viņš jums bruka virsū un aizstāvēja visus nacionālos partizānus, lai gan toreiz tā bija ārkārtīgi raiba kompānija un šodien aizstāvēt varbūt ir vērts tikai dažus no viņiem.

—      1 as ir saprotams, — es domīgi sacīju. — Prancāns tiesai vēstīja, ka pats veselu gadu esot bijis kopā ar viņiem un drosmīgi cīnījies pret padomju varu.

-Va i jums, godājamais žurnālist, tobrīd neienāca prātā kāds neparasts fakts? Kā viņš drausmīgajā Staļina laikā varēja tikt uzņemts universitātes Juridiskajā fakultātē un pēc tam visu mūžu strādāt prokuratūrā, ja patiesi kopā ar nacionālajiem partizāniem būtu cīnījies pret padomju varu? Vai jums nešķiet, ka tas ir totāls absurds? Ka tas ir pilnīgi neiespējami? Un patiešām. Cilvēkam to atļāva darīt tikai vienā gadījumā…

—          Jūs domājat, ka toreiz aiz viņa stāvēja čeka?

—          Kungs! Ne tikai domāju, bet noteikti zinu!

Valērija lēnām, nesteidzīgi, brīžiem apmulsusi un iegrimusi pārdomās, man izstāstīja savu dzīvi…

—     Saprotiet, Leon, — viņa turpināja, — es skaidri apzinos, ka toreiz, 1941. gada jūnijā, kad mūsu pretošanās grupa tika arestēta un es nokļuvu drūmajā čekas pazemē… Tas bija baismīgi. Man bija tikai deviņpadsmit gadu. Un kad kamerā ienāca četri krievu tēvaiņi ar gumijas rungām rokās… To tikai padomju laikā inums stāstīja par drošsirdīgajiem pagrīdniekiem, kuri pratināšanas laikā pārcietuši visdrausmīgākās spīdzināšanas, varonīgi klusējuši un neviens nekad nav nodevis savus cīņas biedrus. Tas viss, protams, ir muļķības! Varbūt kāds arī atradās, bet vispār… Es jau pēc pāris sitieniem sāku runāt. Šodien man par to ir mazliet kauns, jā, taču toreiz es biju jauna, nepieredzējusi un vienkārši neizturēju. Starp citu, neviens no mūsu grupas nepār- cieta čekas spīdzināšanu. Es apzinos, ka toreiz Vitoldu Pran- cānu nodevu, čekistiem pastāstīdama, ka arī viņš zināja par mūsu grupas pastāvēšanu, līdz ar to salauzu viņa dzīvi. Viņš, tāpat kā mēs, tika arestēts, un tas viņu kā cilvēku pazudināja. Varbūt es viņu par to pārāk nenosodītu, jo arī viņš galu galā bija vēl jauns puika un, tāpat kā visi, ļoti gribēja dzīvot. Nedomāju, ka vispār par to kādam vajadzētu pārmest. I aču Vitolds čekai sāka kalpot pārāk aizrautīgi, dedzīgi, varbūt pat ar īstu pārliecību. Uz viņa rokām un sirdsapziņas ir daudzu nevainīgu cilvēku asinis. Viņš piedalījās 14. jūnija cilvēku izsūtīšanā uz Sibīriju, kā čekas speciālais aģents ar segvārdu Students nodeva Pudāna nacionālo partizānu grupu un personīgi piedalījās cilvēku nošaušanā… Man par to ir pierādījumi, un es jums tos iedošu. Arī mans stāstījums jums var kalpot kā Vitolda Prancāna vainas apliecinājums. Lai gan es viņu jaunībā mīlēju un arī daudzus gadus vēlāk man ar viņu ir bijušas vistuvākās attiecības, šodien es viņu neieredzu un viņš manī izsauc tikai dziļu riebumu. Vēl arī tāpēc, ka viņš Atmodas sākumā veikli pārmetās mūsu pusē un pēkšņi kļuva tik liels nacionālists, ka visi mūsu tēvzemieši, kopā ņemti, viņa priekšā nobāl. 1 as ir riebīgi. Atkal glābdams savu ādu un varbūt pat dzīvību, jau ierasti turpināja nodot cilvēkus, tikai tagad jau savus kādreizējos maizes devējus. Vienīgais, ko viņš varbūt labu savā dzīvē izdarījis, ir tas, ka man izglāba dzīvību…

Bija pagājušas vairākas stundas. Osvalds kārtējo reizi atnesa jaunu tējas kannu, mēs turpinājām dzert un sarunāties, kad Va lērija negaidīti pateica to, par ko arī es ne vienu reizi vien biju domājis.

—Cilvēks vispār ir savdabīga būlne. Un ļoti dīvaini ir viņa sadomātie likumi un tā sauktās morāles normas. Vai jus, Leon Navarski, vai jelkāds cits uz šīs pasaules spējat precīzi un neapstrīdami pateikt, kas galu galā ir tas, ko mēs parasti saucam par cilvēka sirdsapziņu? Un kas ir cilvēka vaina) Kas ir grēks? Vai tiešām tikai tas, par ko tiek rakstīts Bībelē? Un kas īsti ir ļaunums? Kas — labums? Kas ir taisnīgi? Kas — patiesība? Un kas beigu beigās ir nodevība? Vai tagad, atdodot jums dokumentus, kas nepārprotami apliecina Vitolda Prancāna patieso būtību un vainu daudzu cilvēku nāvē, manu rīcību var dēvēt par labu un taisnīgu, vai arī tā tāpat ir otra cilvēka… nekrietna nodevība?

Nedaudz apmulsis, paraustīju plecus. Es līdz šai dienai ne uz vienu no šiem jautājumiem atbildi nezinu. Vismaz tādu, ko tūlīt nevarētu apstrīdēt.

Ar pateicību pieņēmis dokumentu kaudzīti, es Valērijai pajautāju: - Kur un kā jūs tos dabūjāt?

Atbilde pirmajā mirklī šķita pārsteidzoša, lai gan nekā īpaša tur nebija. Biju dzirdējis desmitiem citu vēl neticamāku dzīves situāciju atstāstījumu.

—Osvalds ir mans dēls no otrās laulības, — Valērija paskaidroja. — Pirms daudziem gadiem viņš apprecēja Vitolda P ran- cāna meitu Unu Bangu. Un tad, kad viņi savu laulību šķīra, Osvalds, kaut ko meklēdams, Vitolda kabinetā pēkšņi uzgāja slēptuvi, kur viņš šos dokumentus glabāja. Acīmredzot viņam bija žēl no tiem šķirties. Arī es tos nevienam nevēlējos rādīt un šo Vitolda Prancāna noslēpumu gribēju aiznest sev līdzi kapā. Taču, ja viņš, Navarska kungs, jums nebūtu tik liekulīgi uzbrucis, jūs apsūdzot nacionālo partizānu nomelnošanā, ja pats savā laikā nebūtu zemiski nodevis un nāvē aizraidījis veselu nacionālo partizānu grupu… Galu galā katrai liekulībai, nelietībai un ļaunumam ir sava robeža…

-Es jums pateicos, kundze, — klusi sacīju, pieceļos un gāju prom. — Ps vēl nezinu, ko ar šiem dokumentiem iesākšu. Varbūt, tāpat kā jūs, ilgi šaubīšos, vai to publicēšana vai paziņošana sabiedrībai kādā citā veidā atkal kādu nepamudinās manu rīcību uzskatīt par tiešu ļaunuma izpausmi…

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

1 eikšu atklāti - saņemot Vitolda Prancāna noziedzīgās darbības atmaskojošus dokumentus, es pēkšņi biju nonācis smagā, no vispārpieņemtās morāles viedokļa ļoti sarežģītā konflikta situācijā pats ar sevi.

Ko man darīt?! domās kliedzu. Joprojām turēties pie savas dzelžainās pārliecības nevienam nedarīt neko ļaunu vai tomēr darīt visu, lai šo liekuli, šo glumo konfornustu un prasto slepkavu Vitoldu Prancānu beidzot atmaskotu un nodotu tiesai. Vai arī gluži tāpat kā Prancānam vai Valērijai Gabrānei atmaskojošos dokumentus kaut kur dziļi noslēpt un nevienam nerādīt? Varbūt lai viss paliek tā, kā ir? Gan Valērija, gan Vitolds ir jau veci cilvēki, savu mūžu nodzīvojuši, un ko tur vairs rakņāties šo cilvēku tālajā pagātnē? Ko slavēt, ko nosodīt? 1 ā bija viņu vienreizīgā dzīve, un, vēsturisko apstākļu spiesti, viņi to centās nodzīvot tā, lai pēc iespējas mazāk justu sāpes un paliktu dzīvi. Viss it kā vienkārši un saprotami. Un tomēr te noteikti būtu jāsauc palīgā kaut kāda izpratne par morāles un varbūt pat reliģiskām vērtībām. Gribot negribot visu laiku galvā jaucas un dedzina smadzenes viens it kā ļoti vienkāršs, taču patiesībā mūsu morāles, ētikas, reliģiskās un politiskās pārliecības un galu galā arī jebkura indivīda esības pamatjautājums - vai cilvēks savu dzīvību drīkst glābt uz citu cilvēku dzīvības rēķina? Vai viņš drīkst glābt savu dzīvi, apzināti izpostot citu cilvēku dzīvi ? Vai cilvēks drīkst bez barga soda savas dzīvības atsvaram likt citu cilvēku dzīvību? Savas dzīves laikā iznīcināt citu cilvēku dzīvi?

Lūk, vēl viens mūsu šodienas pašķidrās morāles pamatjautājums — SODS! Un kam ir tiesības spriest tiesu cilvēkam, kas nav vēlējies mirt varmācīgā nāvē, bet ar viņam tobrīd vien pieejamiem līdzekļiem centies savu dzīvību saglabāt? Un vai vienmēr Šāda aesa var būt absolūti taisnīga? Un beigu beigās — kādam tad vajadzētu būt šim it kā taisnīgajam sodam? Vai atkal cilvēka dzīvības cenā?!

Es negribēju būt Vitolda Prancāna tiesnesis. Lai gan tādi cilvēki man kā fiziski, tā morāli riebās, es viņu gribēju likt mierā. Centos nedomāt par to, kas tādā gadījumā notiks ar manu līdzšinējo izpratni par taisnīgumu. Par nepiedošanu — vai cilvēks man ir svešs vai draugs. Par atriebību kā Dieva un cilvēka morālās pārliecības ieroci ļaunuma iznīcināšanai.

Ps par to visu tobrīd vēl negribēju lauzīt galvu. Negribēju neko darīt. Dokumentus iel iku grāmatplaukta un turpināju strādāt savu ikdienas darbu. Taču tad kādu dienu man piezvanīja Osvalds un paziņoja, ka negaidīti viņus uzmekl ējis Vitolds Prancāns. Acīmredzot tikai tagad atklājis, ka dokumenti pazuduši, un uzreiz nodomājis vai pat sapratis, ka tos varēja izzagt vienīgi vai nu viņš (Osvalds), vai paša meita Una Banga. Lūdzies un draudējis, līdz pārskaities pateicis, ka varot Osvaldu un Valēriju pat nogalināt. Un, ja ne viņš, tad to pēc viņa lūguma izdarīšot citi.

—      Vai jūs, Leon Navarski, šai lietā tomēr nevarētu kaut ko darīt un mūs pasargāt no viņa iespējamās atriebības?

Es to varēju. Protams. Kāpēc gan ne? Manī atkal ar dedzinošu sāpi spēji uzliesmoja pierastā taisnīguma izjūta un pastāvīgā vēlēšanās nosodīt ļaunumu - kā es to pratu un spēju.

1 āpēc vakar, paņēmis līdzi manā rīcībā esošos dokumentus, aizbraucu līdz Saules ielai un piezvanīju pie Vitolda Prancāna dzīvokļa durvīm. Pēc neilga laika aiz tām apklusa šļūcoši soļi.

—Kas tur ir? — jautāja nedaudz šļupstoša vīrieša balss.

—      Seit no pasta, — sacīju. — Jums atnākusi ierakstīta vēstule un ir jāparakstās.

Pēc neliela pārdomu brīža vispirms tika pagriezta viena atslēga, tad - otra, vēl skaļi nožvadzēja ķēde, un durvis atvērās. Manā priekšā stāvēja vidēja auguma plikgalvains, acīmredzami vecs vīrietis un ziņkāri skatījās uz mani.

-   Kas lā par vēstuli? - viņš painteresējās.

-        Vai jūs esat Vitolds Prancāns? - savukārt painteresējos es.

-   Protams, - viņš atbildēja.

-        Atļaujiet leiišJž., - es teicu. - Man nekādas vēstules nav. Vienkārši jāaprunājas.

Vitolds apmulsis tā kā grasījās durvis atkal aizvērt, bet es viņu atgrūdu sāņus, iegāju, aizslēdzu durvis, aizliku priekšā ķēdi un satvēru viņu aiz rokas.

-   Vai bez jums mājās atrodas vēl kāds? - prasīju.

Vitolds nobijies neatbildēja.

Tātad neviena cita dzīvoklī nav, apmierināts nodomāju un pa diezgan garu gaiteni droši gāju uz. tā galā redzamo istabu. Durvis stāvēja vaļā, un es uzreiz pieļāvu, ka tur, iespējams, atrodas viņa kabinets. Tā arī bija.

-        Nāciet, nāciet! — es pavēlošā balsī aicināju. - Saruna būs nopietna un gara!

Vitolds tūlīt aiz manis ienāca kabinetā un smagnēji apsēdās pie rakstāmgalda. Uz tā stāvēja vairākas grāmatas, daži papīri, avīze, vecmodīga koka tintnīca ar iemontētu pulksteni un neliela vāzīte ar puķēm.

-        Kas jūs tāds esat? - Vitolds nu jau bijušā prokurora balsī jautāja. - Šķiet, es jūs kaut kur jau esmu redzējis.

-Tā ir, Prancāna kungs, - es sacīju. — Jūsu vecumā tas īr raksturīgi. Bieži aizmirstas neseni notikumi, taču, jo tālāk atmiņa iesniedzas pagātnē, jo skaidrāk tie kļūst saredzami. I as mums abiem nāks j>ar labu. Tieši par jūsu pagātni mums arī iznāks vairāk runāt.

-        A! - Vitolds atkal lā kā sabijies iesaucās un ar labo roku vairākas reizes noglāstīja kailo galvvirsu. — Jūs esat tas žurnālists… Paga, paga… Leons Navarskis, ja?

-         I ieši tā, - es apliecinoši pamāju ar galvu. - Mēs pirms gada tikāmies tiesā, kur jūs mani ar pārspīlētu patosu apsūdzējāt nacionālo partizānu nomelnošanā.

-        Vai tagad jūs esat ieradies, lai man to pārmestu? — Vitolds pārsteigts jautāja.

—Nē, Prancāna kungs, — atbildēju. — Es neko jums pārmest netaisos. Esmu atnācis jūs apsūdzēt!

— Par ko?! — Vitolds iesaucās. — Vai man nebija taisnība? Vai mani pārmetumi bija nepatiesi?

— Par to šoreiz nerunāsim, — es teicu. — Ir daudz smagākas lietas. Lai gan mazliet varam pieskarties arī šai tēmai. Gan jūs, gan bijušie mežabrāļi visāda veida publikācijās mūsu presē runā līkai par saviem "varoņdarbiem", taču neviens vēsturnieks, ieskaitot pat Henriju Strodu, ko personīgi augsti vērtēju un cienu, nav pateicis ne pušplēsta vārda par to, kādas neaprakstāmas ciešanas, daudzu jo daudzu nevainīgu cilvēku nāvi, simtiem izpostītu ģimeņu dzīvi un galu galā arī 1949. gada izsūtīšanu stiprā mērā veicināja tieši šo pēckara partizānu varmācīgā darbība. Nedomāju, ka visi viņu vadoņi bija tik stulbi, lai neapjēgtu šī partizānu kara absolūto bezjēdzīgumu. Neviena partizānu karadarbība, varbūt izņemot vienīgi Kubu, nekad un nekur nav spējusi uzvarēt valsti un mainīt tas sabiedriski politisko iekārtu. Kur nu vēl toreiz tik vareno PSRS! I āpēc es pret to iebilstu. Es neaplaudēju un par mūsu toreizējo partizānu darbību ne mazākā mērā nesajūsminos. Arī jūs, Prancāna kungs, taču neesat galīgi aprobežots! Jūs visu saprotat. Es zinu, patiesība nevienam nepatīk. Ne bijušajiem komunistiem, ne šodienas nacionālistiem. Tad kādēļ jūs man tik sparīgi brukāt virsū, apsūdzot nacionālo partizānu darbības nomelnošanā, ja skaidri zinājāt, ka taisnība tomēr ir manā jjusē?

Vitolds Prancāns uzreiz neatbild ēja. Vi ņš drūmi klusēja. Pieļāvu — viņš pat nenojauš, ka es par viņu zinu daudz vairāk, nekā viņš spēj iedomāties.

—Man tā vajadzēja darīt, - beidzot Vitolds klusi, bet apņēmīgi pateica.

— Droši vien, — es teicu. — Vajadzēja! I aču tā nebija jūsu pārliecība! Jums vienkārši vajadzēja, pielāgojoties šodien sabiedrībā valdošajam noskaņojumam un ideoloģiskajai atmosfērai, kārtējo reizi nodemonstrēt savu liekulīgo nacionālās pārliecības masku! Un ne tikai! Jūs, Prancāna kungs, 110 kaut kā ļoti baidāties!

Ar ļoti aukstu, ciešu skatienu mani dažus brīžus uzmanīgi vērojis, Vitolds sacīja: — Man nav no kā baidīties. 1 as, ka es padomju laikā strādāju par prokuratūras izmeklētāju… I as nav nekas nosodāms. No tā man nav jābaidās! Šodien mūsu valsts varas virsotnē ir daudzi cilvēki, kuri padomju laikā ieņēma nesalīdzināmi nozīmīgākus amatus!

— Patiešām, — es piekritu. — Jūsu bijušais amats der visām varām, bet ne par to es gribu runāt. Ps vēlreiz gribu atgādināt par jūsu bailēm! 1ās nav radījušas pēdējā laika pārmaiņas mūsu valstī. Bailes, varbūt tās ir pat patoloģiskas, tika radītas un kā asas naglas iedzītas jūsu smadzenēs jau daudz agrāk! 1 ad, kad jūs vēl bijāt jauneklis, — 1941. gada jūnijā tikāt arestēts un pirmo reizi nonācāt čekas izmeklētāju rokās…

—Pie viņiem nonāca daudzi, - Vitolds apmulsis nomurmināja.

—1 oreizējā nonākšana čekas nagos jums ne vienreiz vien ir bijusi laba kārts. Gandrīz vai trumpja dūzis! Jūs ar to duramu spēlē pārliecinoši vinnējāt vācu laikā, sevi iztēlodams par padomju varas mocekli. Ar to jūs cenšaties spēlēt arī šodien. Bet, par lielu sarūgtinājumu, Prancāna kungs, šoreiz jums nāksies zaudēt. Nevar bezgalīgi ilgi spēlēt ar falšām kārtīm.

—Kāpēc falšām? — Vitolds pacēla balsi. — Vai tad mani 194 I. gada jūnijā čeka nearestēja? Nespīdzināja? Nepazemoja un nedraudēja nošaut?

- Neviens to neapstrīd, — es teicu. — 1 ā viss patiešām arī bija. Taču es nezinu… Vai jums šodien neviens nav pajautājis, kā jūs dzīvs un vesels no čekas atkal izkļuvāt brīvībā?

—Kāpēc ne? Jautāja! Interesējās gan vācu laikā, gan šodien!

—Kād us skaidrojumus sniedzāt?

Vitolds vēlreiz mani apveltīja ar ledusaukstu skatienu, tad dusmīgi uzbrēca: — Kas tev par dalu? Ko lien inanā pagātnē? Ko tu gribi panākt?

—       Ja atklāti, Prancān, tad man dziļi riebjas tādi cilvēki kā tu, — es atbildēju. — Un gribu panākt… Neko daudz. 1 ikai patiesību. Šodien kā utis savairojies tik daudz liekuļu, tik daudz cīnītāju pret padomju varu, tik daudz pārliecinātu nacionālistu, lai gan vēl pirms divpadsmit gadiem tie paši pilnā rīklē sludināja un aizstāvēja komunistiskās partijas ideoloģiju! Es viņus pārāk nenosodu. Man viņi vienkārši nepatīk. Bet kas attiecas uz tevi, Prancān… Ar tevi ir daudz bēdīgāk. Daudz riebīgāki I u esi ne tikai liekulis, konformists, kurš kā lunkans zutis pielāgojas visām varām, bet uz tavas sirdsapziņas ir daudz smagāki grēki!

—Kādi grēki?! — Vitolds iekliedzās.

— I u pats par tiem zini labāk nekā es!

— 1 ad saki atklāti — ko tu zini?

—Daudz, — es atbildēju. — Varētu pat teikt — gandrīz visu.

—Kā tu to esi uzzinājis?

—Esmu žurnālists, — paskaidroju. — Tā ir tāda profesija…

—       Cilvēkiem sagādāt tikai nepatikšanas! — Vitolds mani pārtrauca. — Visur bāzt savu degunu un rakņāties cilvēku dzīves mēslos…

—  1 ā ir, Prancān! - es piekritu. - I u to pareizi pateici! Dažreiz mums nākas rakņāties tādos sūdos… Arī tavs mūžs, Vitold, ir tikai viena pamatīga mēslu čupa! Un tā nejauki smird! No tās kaut kā ir jātiek vaļā. Bet kā? Io mēs tūlīt apspriedīsim.

— Neko es ar tevi negribu apspriest! — Vitolds iesaucās. — Piecelies un lasies prom! Neko tu nevari pierādīt! Nekādu grēku man nav! Un neviens neko nepierādīs! Esmu tīrs! Es savā laikā kādā nacionālo partizānu grupā vairākus gadus ar ieroci rokās esmu cīnījies pret Latvijas okupantiem! Mani tūlīt pat izvirzīs apbalvošanai ar Triju Zvaigžņu ordeni! Es gandrīz vai katru dienu masu medijos uzstājos ar aicinājumu mūsu sabiedrībai kļūt pašapzinīgākai, nacionāli domājošākai, nesalīdzināmi patriotiskākai… Bet te atnāk viens noplucis žurnālistiņš un grib mani nomelnot! Šantažēt! Bet tas, Navarski, neies cauri! Vienreiz tu jau norāvies! Vai gribi vēlreiz nonākt tiesas priekšā par latviešu patriota goda un cieņas aizskārumu? 1 ur- klāt vēl par apvainošanu smagos noziegumos, kurus nekad neesmu izdarījis!

—       Aizveries! — es viņam asi uzkliedzu. — Un ar mani, lūdzu, pacenties runāt mazliet laipnāk! 1 u laikam nemaz tā īsti vēl neapjēdz, cik dziļā bedrē esi iekritis. Stipri šaubos, vai tu no tās jelkad spēsi izrāpties.

—      1 u mani nebaidi! — Vitolds bargā balsī brīdināja. — Esmu ticis laukā no vēl lielākiem sūdiem! Vienmēr esmu bijis uzvarētājs un uzvarēšu arī šoreiz!

—     Diez vai, Vitold, — es lēnīgi pakratīju galvu un, neprasot atļauju, aizsmēķēju cigareti. - Man rokās ir daudz spēcīgāki trumpji.

—          Kādi? — Vitolds tūlīt ziņkāri vaicāja.

-Tu nupat pats sevi iegāzi! — es teicu. - Par kād lem smagiem noziegumiem, mani atkal baidīdams ar tiesu, tu pirmīt runāji? Ps nekādus konkrētus tavus noziegumus vēl neesmu minējis!

Vitolds spēji samulsa, atvēra rakstāmgalda atvilktni, ar trīcošu roku no tās izņēma zāļu paciņu un iemeta mutē rozā tab- letīti.

—          Vai mokies ar paaugstinātu asinsspiedienu?

—     Tā ir, — Vitolds apliecināja. — Zemāk par simt astoņdesmit nekritas.

—          Vai ar savu sirdsapziņu nemokies? — es prasīju.

Vitolds, zemu noliecis galvu, ilgi klusēja. 1 ad to pacēla un

vēlreiz man cieši ieskatījās acīs. Tikai šoreiz skatiens vairs nebija auksts. Uz mani skatījās acīmredzami nobijies cilvēks.

—     Leon Navarski, — viņš nogurušā balsī sacīja. — Ps zinu — tāda tipa žurnālisti kā tu visi ir nelieši! Klāj vaļā — kādas kārtis tev ir? Un spēlēsim atkl ātu spēli!

—     Lai notiek! - es piekritu. - Atkārtoju vēlreiz — es par tavu pagātni zinu ja ne gluži visu, tad ļoti daudz. Visus tavus noziegumus.

Vitolds, brīdi klusējis, indīgi pasmīnēja.

—      Kas vispār ir noziegums? — viņš kā mazs bērns jautāja. — Tu to zini?

—     Prancān! — es asi teicu. — Lūdzu, nesāksim filozofisku disputu par tēmu, par ku ru var strīdēties gadsimtiem ilgi! Runāsim konkrēti! Vai vēl atceries, kāda tev bija saruna ar Vai sls drošības ministru Alfonu Noviku 1941. gada 7. jūnijā?

Vitolds Prancāns pēkšņi spēji saguma, pievēra acis, ar abām rokām satvēra galvu, pēc tam sāka lēni masēt deniņus un izskatījās nelaimīgs.

—Kā tu zini, ka šāda saruna ir notikusi? — viņš prasīja. — Vai tiešām būsi sameklējis Valēriju Gabrāni un viņa tev visu izstāstījusi?

—Ne es, — atbildēju. — Viņa sameklēja mani.

—Kāpēc?

—Nemāku pateikt. 1 aču acīmredzot viņas sirdī tu neko gaišu neesi atstājis, lurklāt… Iu jau pats zini. Ir noziegumi, kurus cilvēki atceras un nekad nepiedod. I avas rokas mirkst asinīs! 1 ava dvēsele ir aptraipīta ar daudziem nodotiem cilvēkiem! 1 avs prāts ir bezcerīgi samaitāts ar cenšanos savu dzīvi piemērot jebkurai varai! Nav noliedzams — tas tev ir veiksmīgi izdevies. 1 aču par citu cilvē ku dzīvības cenu kalpot tik baismīgai iestādei, kāda bija Staļina laika čeka… Atvaino, Prancān, tas ir zemiski. 1 as vispār nav cilvēka cienīgi.

Vitolds beidza masēt deniņus, varbūt iedarbojās arī zāles, bet viņš pēkšņi kļuva mierīgs, pat tāds kā apmierināts.

—  Tev tagad ir viegli runāt, — viņš teica. — I cv nekādas briesmas nedraud. Neviens tevi netaisās spīdzināt. Negatavojas nogalināt. Bet diez ko tu pats darītu, ja tai laikā stāvētu Sumska vai Novika kabinetā un viņš tev pateiktu, ka rīt tiksi nošauts?

—Nezinu, ko es tad domātu vai darītu, — godīgi atzinos. — Nemaz nav izslēgts, ka bailēs no nāves arī es būtu rīkojies gluži kā tu. I aču es tur nestāvēju. Man nebija jāizdara šī izvēle. To vajadzēja darīt tev! Un jāatzīst — tu izvēlējies ne labāko variantu.

—Muļķības! - Vitolds atmeta ar roku. - Citu variantu nemaz nebija! Vai nu nāve, vai kalpošana čekai! Vai cilvēkiem no tā būtu kāds labums, ja es toreiz atteiktos un tiktu nošauts?

—Prancān… — es lēnīgi sacīju. — Kāds cilvēkiem labums no tā, ka saglabāji dzīvību un dzīvo joprojām?

—       Ja tu tagad līdz ar citiem raudi par bojā aizgājušajiem… Jā, raudāt ir vērts, es neko nesaku. 1 aču vai mana dzīvība un dzīve tobrīd neko nebija vērta?! It sevišķi, ja vērtējumu noteica…

Noviks un es pats. Viņa acīs, protams, mana dzīvība nebija ne kapeikas vērta. Bet es savu dzīvību tomēr tik lēti nevērtēju! 1 o- reiz man vispār nekā dārgāka nebija! Arī Valērijai! i āpēc jau viņa visus nodeva, to skaitā arī mani. Bet es tomēr nekļuvu par necilvēku. Es viņai izglābu dzīvību un mīlēju. Viss toreiz bija sarežģīti un ārkārtīgi vienkārši. Šodien tādiem brašuļiem kā tu ir viegli runāt uri bez jebkādām pārdomām raut mani pie karātavām! 1 āpēc ka paši nekad neesat drebējuši nāves bailēs un apjēguši, cik dzīvība dažreiz var būt lēta un nenovērtējami dārga…

Vitolds apklusa. Arī es neko vairāk viņam nevēlējos pārmest. Izzuda naids un pretīgums. Manā priekšā sēdēja vecs, dzīves salauzts cilvēks, kurš tieši šai mir klī loti nožēlo, ka toreiz čekā nav spējis nesalauzts, ar paceltu galvu nostāties pie nošaušanas kameras sienas… Un ja viņš, tāpat kā daudzi citi, kopš Atmodas sākuma būtu dzīvojis klusi un mierīgi, nebūtu atkal mēģinājis pielāgoties jaunajiem apstākļiem… Ja nebūtu draudējis Valērijai… Ja toreiz nebūtu Baltezera vasarnīcas dārzā šāvis cilvēkus… Ja nebūtu nogalinājis Gunas māti, bet jauno meiteni padarījis aklu… Ja nebūtu nodevis nacionālo partizānu grupu, kurā bija arī mākslinieces Aritas vectēvs lālis Grīns… Ja tagad nebūtu tēlojis baigo nacionālistu un pirms gada mani apsūdzējis nodarījumā, ko nebiju veicis…

Viss varēja būt citādi. Vispār — vienmēr viss var būt citādi — labāk vai sliktāk. Tas atkarīgs vienīgi no cenas, kādu mēs esam ar mieru maksāt par tādu vai citādu savu rīcību.

— Bet… — Vitolds pēkšņi tā kā pamodās un gandrīz vai laimīgi pasmaidīja. — Ja tev kabatā nav diktofona, mūsu saruna nav neko vērta! kas, ko es tev nupat pateicu, nav nekāds pierādījums! Vēl nevērtīgāks var būt tas, ko tev ir stāstījusi Valērija! Pupu mizas! tukša pļāpāšana! Ja tu gribi mani saukt pie valsts vai sabiedrības tiesas… Ir jābūt neapstrīdamiem pierādījumiem! tev tādi ir?

— Ir, Prancān, ir! — es atbildēju. - Ps skaidri nezinu, taču pieļauju, ka 1991. gada 21. augusta rītā, kad jau Valsts drošības komitejā kļuva skaidrs, ka Maskavas pučs ir izgāzies, tev piezvanīja kāds draugs un pateica — ātri drāz šurp un paņem savu dosjē! tu tā arī izdarīji. Paņēmi un atnesi mājās. Es ilgi domāju — kāpēc tu visus tos papīrus —'ar savu parakstu apstiprināto zvērestu uzticīgi kalpot čekai, savu segvārdu Students, savu atskaiti par Pudāna bandas iznīcināšanu, visus Valsts drošības komitejas tev izsniegtos Goda rakstus un citus apbalvojumus… Kāpēc tu to visu neiznīcināji? Nesadedzināji, bet noslēpi un tik ilgus gadus glabāji?

-Vai tie papīri tagad ir pie tevis? — Vitolds ar sausu muti jautāja.

Piekrītoši pamāju un pasniedzu viņa dosjē.

Vitolds ar drebošām rokām to paņēma un atkal, kā man šķita, laimīgi pasmaidīja.

-Tu prasi, kāpēc es tos glabaju? — viņš vaicaja. — Kāpēc, gan ne? tā taču ir mana jaunība… Liela daļa no manas dzīves. Tu no tās spētu atsacīties?

—Nezinu, — paraustīju plecus. — Kāda nu kuram tā dzīve…

—     Droši vien no visiem šiem papīriem esi noņēmis kopijas? — viņš painteresējās.

-Tā ir, - es apliecinaju. - Kopijas ir tev. Oriģināli ir pie manis.

—     Ko ar tiem domā darīt? — Vitolds prasīja. — Jau rīt nesīsi uz totalitāro režīmu noziegumu izmeklēšanas prokuratūru?

- Es vēl neko neesmu izlēmis, — sacīju. — Varbūt jā, varbūt ne.

-Kas tev varētu kalpot par iemeslu… ja ne?

—      Nezinu, — atkal paraustīju plecus. — Varbūt iespējamie sirdsapziņas pārmetumi. Kā nekā tu šodien esi sabiedrībā pazīstams cilvēks. Jau vecs. Es tavu vēršanos tiesā pret mani, kā saka, daudz neņemu galvā. Bet ko mēs teiksim tām nokauto cilvēku dvēselēm, kuras tavas vainas dēļ pašlaik klīst starp dzīvajiem un kliedz pēc atmaksas un taisnīga soda?

Vitolds, zemu noliecis galvu, ilgi klusēja. Tad, par kaut ko beidzot izšķīries, strauji piecēlās.

—     Es viņiem lūgšu piedošanu, — viņš klusi sacīja, paņēma apkaunojošo dosjē, atbīdīja grāmatplauktu un nolika to

acīmredzot iepriekšējā slēptuvē. 1 ad atgriezās pie rakstāmgalda, atvilka vienu no daudzajām atvilktnēm, un pēkšņi vecā vīra rokā atradās viņa personīgais ierocis — Makarova pistole. Nolaidis drošinātāju, viņš to pavērsa pret mani.

—Es tevi tūlīt nošaušu, — viņš teica, un es ievēroju, ka šoreiz viņa roka netrīc.

Dīvaini, bet nekādas lielās bailes nejutu, lai gan zināju, ka Vitolds Prancāns patiešām to var arī izdarīt. 1 as, ko es izjutu, drīzāk bija sāpīgas skumjas.

Redz, veco zēn, kā vienmēr iznāk, es rūgti domāju, ja tik sparīgi cīnies par taisnību, par katru vārīti centies noskaidrot patiesību vai kādu nodot valsts vai morālai tiesai. Neviens no mums nav balts. Tīrs. Un absolūti nevainīgs. Vienmēr par saviem sliktajiem darbiem agrāk vai vēlāk saņemsim sodu. Ps nekādā gadījumā negribēju atkal filozofiski prātot, vai to, ko es izdarīju, atnākdams šurp un atmaskodams Vitolda Prancāna patieso būtību un viņa ļaunuma pilno pagātni, var vērtēt kā labu vai sliktu darbu. Vai man un mums visiem ir tiesības nosodīt cilvēku, kurš gribēja tik vien kā palikt dzīvs? Protams, tiesības ir, ja atceramies to cenu, kāda viņam par to tika piedāvāta. Bet cena bija augsta — citu cilvēku dzīvība, citu cilvēku sadragāti mūži. Ja vispār uz šīs pasaules kaut kāda taisnība pastāv, tad Vitolds Prancāns neapšaubāmi ir pelnījis sodu. Un varbūt arī es — bez vainas vainīgais. Kāda velna pēc man visu to vajadzēja darīt? Vai tagad mierīgs nevarēju sēdēt krogā, dzert labu alkoholu un laiku pavadīt kopā ar jauku sievieti? Bet nē, es atrodos sveša cilvēka dzīvoklī un skatos pret sevi pavērstā pistoles stobrā.

-Vai tu izjuti bail es? — Vitolds vaicaja.

Apliecinoši pamāju ar galvu.

—Nē, ne vienkārši bailes! - Vitolds uzkliedza. — Vai tu izjūti nāves bailes?

-Jā, Prancān, - es klusi atbildēju. - Man ir bail.

—Dzīvot gribi?

—Protams, gribu.

—Redzi, Navarski, arī es toreiz gribēju dzīvot un nevēlējos, lai mani nežēlīgi sakropļo un bez kādas vainas nokauj, kā

lopkautuvē nokauj lopus! Es biju cilvēks. Jauns un vesels. Tu mani saproti?

-   Jā, Vitold, - es atbildēju. — Es tevi saprotu.

-Tu vari man piedot?

-Es varu, - sacīju, - bet ka bus ar tiem, kuri sen jau ir debesīs?

—     Varbūt arī viņi man piedos, — Vitolds teica un negaidīti pielika pistoles stobru pie saviem deniņiem. - Tūlīt aiziešu pie viniem, nokritīšu uz ceļiem un lūgšu piedošanu. Varbūt…

Vitolds apsēdās, smagi un kaut kā gari nopūtās, un jau nākamajā mirklī atskanēja šāviens…

Es viņam netuvojos. Vēl dažas minūtes, redzēta satriekts, stāvēju kā sastindzis, tad pagriezos un nesteidzoties devos uz dzīvokļa izeju.

Beigas

Rīga, 2002. g.

janvāris—oktobris

Content

Lukjanskis Egils Cilvēks, kurš negribēja mirt

PIRMĀ NODALA

OTRĀ NODAĻA

TREŠA NODAĻA

CETURTĀ NODALA

PIEKTĀ NODALA

SESTĀ NODALA

septītā nodaļa

ASTOTĀ NODALA

DEVITA NODAĻA

DESMITĀ NODALA

VIENPADSMITĀ NODALA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

trīspadsmitā nodala

četrpadsmitā nodaļa

PIECPADSMITĀ NODAĻA

sešpadsmitā nodala

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA