Lukjanskis Egils

Cilvēks naktī

Egils Lukjanskis

CILVĒKS NAKTĪ

ROMĀNA NOTIESĀTAIS TURPINĀJUMS

1. nodala

Rīga pamazām ietinās smagā tumsas segā.

Lielajai pilsētai acīmredzot sala gluži kā man, lai gan es varēju apsegties ar gaismu. Rīgas centrā tās netrūka. Varēju stāvēt zem spožajām reklāmu ugunīm vai ieiet tuvākajā bārā un savu miesu sasildīt. Tā nebija problēma. Man sala dvēsele.

Varbūt tāpēc, ka tik ātri aizskrien laiks? Vai tāpēc, ka ir jau atnākusi ziema un jau trešo dienu nepārtraukti snieg? Varbūt tāpēc, ka vēl nesen atrados Rīgas Centrālcietuma nāvinieku kamerā? Varbūt tāpēc, ka, lai gan tiesa mani nesodīja, es tomēr esmu un līdz pat sava mūža galam palikšu trīs cilvēku slepkava? Bet varbūt skumjš jūtos vienkārši tāpat?

Nesteigdamies aizgāju līdz pelēkam piecstāvu namam Ģertrūdes ielā netālu no krustojuma ar Tērbatas ielu. Māja nesen bija izremontēta, fasāde spīdēja un laistījās, un pie galvenās ieejas bija piestiprinātas vairākas dzeltenas metāla plāksnes ar dažādu firmu nosaukumiem. Kaut kur vidū atradās neliela plāksnīte ar uzrakstu - Dr. hab. psihiatre Ilze Veidmane. Privātprakse.

Lēnām uzkāpu trešajā stāvā un piezvanīju pie sestā dzīvokļa divviru tumši brūnām ozolkoka durvīm. Pēc neilga brīža tās atvēra maza auguma sirma sieviete.

-   Ko jūs vēlaties?

-   Mani sauc Krists Kristsons un…

-  Vai daktere jūs gaida?

-  Jācer. Pirms divām dienām mēs sazvanījāmies un norunājām, ka šovakar šai laikā…

-   Lūdzu, ienāciet! Es jūs aizvedīšu uz kabinetu. Vispirms gan noģērbiet mēteli un pakariet tepat gaitenī. Un, lūdzu, rūpīgi noslaukiet kājas!

Tā arī izdarīju.

Vecā dakteres palīdze vai mājkalpotāja mani caur garu gaiteni cēli ieveda lielā istabā, kas nemaz neatgādināja ārsta kabinetu. Tā bija eleganti un, jāteic, ļoti dārgi iekārtota telpa, kas tūlīt radīja patīkama mājīguma sajūtu. Istabas kreisajā pusē kurējās kamīns, visu grīdu sedza biezs persiešu paklājs, bet gar sienām stāvēja lieli grāmatplaukti. Telpā vēl atradās daži galdi, dīvāns, moderna sofa un vairāki lieli atpūtas krēsli.

-   Lūdzu, sēdieties! - vecā kundze uzaicināja, ar roku parādīdama uz vienu no kamīna priekšā noliktajiem atpūtas krēsliem. - Daktere tūlīt nāks.

Apsēdos un ar baudu paskatījos uz uguni. Man mājās arī bija liels kamīns un vienmēr, raugoties dzīvajā ugunī, es sajutu dīvainu satraukumu. Uguns man atgādināja ne tikai to, ka pirms četrsimt gadiem es Spānijā karaļa Filipa Otrā laikā Seviljas tirgus laukumā par ķecerību tiku sadedzināts sārtā, bet arī, ka mēs visi patiesībā esam radušies no uguns un galu galā arī pazudīsim ugunī.

Pēc dažām minūtēm istabā klusiem soļiem ienāca ārste. Nedaudz pārsteigts paskatījos. Viņa varēja būt apmēram četrdesmit gadus veca, lai gan izskatījās stipri jaunāka.

Blondi, līdz pleciem brīvi izlaisti mati, iegarena seja, lielas, zilas acis un slaids augums. Viņa bija ģērbusies cieši piegulošā rozā krāsas kleitā, bet ap kaklu mirdzēja baltu pērļu krelles.

Ārste izskatījās tik jauna un skaista, ka es pirmajā mirklī nenoticēju, ka viņa ir daktere, turklāt vēl habilitēta psihiatrijas doktore.

-   Labvakar! - viņa patīkami samtainā balsī mani sveicināja.

Es piecēlos kājās.

-  Labvakar! - mazliet samulsis palocīju galvu. - Vai jūs esat..?

-Jā, - daktere jauki pasmaidīja un kamīna priekšā apsēdās blakus krēslā. - Mani sauc Ilze Veidmane. Vai jūs samulsināja tas, ka jūs nepieņemu tradicionālajā ārsta apģērbā? Bet mēs jau neatrodamies slimnīcā. Uzskatiet, ka esat mans viesis. Zālītes kundze mums tūlīt atnesīs kafiju. Man jūs nav jāizmeklē. Ja būšu pareizi sapratusi, jūs vienkārši gribat, lai es jūs uzklausu.

-   Ne tikai, - klusi iebildu. - Nebūtu slikti…

-   Es, protams, mēģināšu jums palīdzēt, - daktere teica. - Ja būs vajadzīgs, gan ar zālēm, gan padomu. Vai jūs atnesāt savas slimības vēsturi?

-   Ne visu. Bet kaut kas man ir. Lūdzu!

Es dakterei pasniedzu nelielu kaudzīti dažādu slimnīcu izsniegtās medicīniskās izziņas, kur sīki bija aprakstīti visi mani galvas ievainojumi, gan vispārējais, gan psihiskais stāvoklis.

Daktere to visu ātri izšķirstīja.

-   Kabulas kara hospitālis, Maskavas Burdenko, Rīgas psihoneiroloģiskā slimnīca… Labi! Es sīkāk izlasīšu vēlāk. Bet tagad…

Istabā nedzirdamiem soļiem ienāca mājkalpotāja un mūsu priekšā uz neliela galdiņa nolika sudraba paplāti ar divām kūpošām melnas kafijas tasītēm un nelielu trauciņu ar cepumiem. Tikpat klusi kā atnākusi, vecā dāma atkal aizgāja.

-   Es jūs uzmanīgi klausos, - daktere teica. - Esmu pārliecināta, ka šādos apstākļos saruna starp ārstu un pacientu notiek daudz brīvāk un patīkamāk nekā slimnīcā vai poliklīnikā.

-   Protams, - es tūlīt piekritu. - Pie jums ir ļoti jauki. Izskatās, ka jūs nekāda trūkumcietēja neesat.

Daktere pasmaidīja.

-   Nē. Esmu tikai laba ārste. Pie manis pēc palīdzības griežas galvenokārt turīgi ļaudis. Ja atļausiet… Kad jūs esat dzimis?

-   1961. gada 6. janvārī.

-   Tātad…

-   Esmu trīsdesmit astoņus gadus vecs.

-   Kāds ir jūsu ģimenes stāvoklis?

-   Dzīvoju kopā ar māti.

-   Vai attiecības ir labas?

-   Jā. Viņa gan nav tā sieviete, kura mani dzemdēja…

-   Vai esat pieņemts bērns?

-        Jā. Mana māte Anna Kristsone pēc profesijas ir ārste. Ginekoloģe. Mūža lielāko daļu strādāja Dzemdību namā. Bija nodaļas vadītāja. 1961. gada 6. janvāra naktī viņa bija klāt, kad es piedzimu.

-   Vai īstā māte no jums atsacījās?

-   Jā, tūlīt. Viņa man pat nepieskārās.

-   Vai iemeslu zināt? -Jā.

-   īsto māti arī zināt?

-   Es viņu pazīstu.

-   Vai viņa bija… palaistuve?

-        Nē. Viņa bija juridiskās fakultātes studente. Taču viņu toreiz šantažēja kāds Valsts drošības komitejas izmeklētājs vārdā Boļeslavs Mareckis. Mātei vajadzējis izvēlēties - vai nu ar šo Marecki likties gultā, vai arī… Viņai draudēja apsūdzība un cietums par pretvalstisku darbību. Viņa, protams, labāk izvēlējās būt par šā cilvēka mīļāko, nevis Mordovijas darba nometnes ieslodzīto.

-   Kāds tam sakars ar jums?

-        Es esmu viņas izvarošanas auglis. Nevēlams. Negribēts. Neplānots. īstajai mātei garīgi un fiziski pretīgs. Vismaz tobrīd, kad viņa mani dzemdēja.

-        Pat fiziski pretīgs? - daktere, nedaudz pārsteigta, pārjautāja.

-       Jā. Man uz krūtīm ir liela dzimumzīme - tā saucamā ugunszīme. Dīvainā kārtā - sarkana krusta formā.

-        Vai tā kaut kādā veidā ir ietekmējusi jūsu uzvedību, domāšanu, psihisko stāvokli?

-   Nezinu. Domāju, ka ne.

-   Vai jūs savu īsto māti labi pazīstat?

-        Līdz pagājušā gada vasarai man par viņas eksistenci nebija ne mazākās jausmas. Es, kā jebkurš bērns, biju absolūti pārliecināts, ka mana māte ir tā sieviete, kurai es veltīju savu pirmo izrunāto vārdu - mamma. Kuru atceros no visagrākās bērnības. Kura par mani gādāja, rūpējās un audzināja. Viņu sauc Anna Kristsone.

-         Vai jums patēva nebija? Anna Kristsone nebija precējusies?

-Nē.

-   Kādā vecumā viņa jūs adoptēja?

-  Viņai bija trīsdesmit četri gadi, bet man četri mēneši.

-        Tātad tagad viņai ir jau septiņdesmit viens. Kāpēc viņa neprecējās?

-        Pirms manis viņa ar kādu vīrieti bija dzīvojusi, taču izdarījusi abortu, kaut kas tur sagājis dēlī un viņai bērnu vairs nevarējis būt. Tas laikam arī bijis galvenais iemesls, kāpēc viņa nav precējusies un pēc tā vīrieša aiziešanas mani adoptēja.

-        Kad jūs uzzinājāt, ka Anna Kristsone nav jūsu īstā māte?

-   Es jau teicu. Pagājšvasar.

-        Kādā veidā tas notika? Vai vina jums to pati pastāsti- ja?

-        Nē. Viņa, atceredamas vai, pareizāk sakot, visu laiku zinādama, kā sauc sievieti, kura mani toreiz dzemdēja… Anna Kristsone kādu dienu aizgāja pie viņas un pateica, ka Krists Kristsons ir viņas dēls.

-        Kāpēc viņa to pateica? Kas tas bija par tik nopietnu iemeslu, ka Annai Kristsonei pēc trīsdesmit astoņiem gadiem vajadzēja iet pie sievietes, kura faktiski ir jūsu īstā māte? Vai jūs sanaidojāties?

-   Tieši otrādi. Anna gribēja mani glābt.

-   No kā?

-   No nāves.

-   Jūs atradāties nāves briesmās?

-   Pie tam vēl pamatīgās.

-   Lūdzu, pastāstiet sīkāk!

-         Sievieti, kas mani dzemdēja, sauc Ērika Lejiņa- Zunde. Viņa visus šos gadus par mani neinteresējās. Ja viņa arī būtu gribējusi to darīt, diez vai izdotos - viņa nespētu ne uzzināt manu likteni, ne noskaidrot, kādā ģimenē no pamesto zīdaiņu patversmes esmu nonācis, un vispār - vai esmu dzīvs vai jau miris. Ērika Lejiņa savā laikā sekmīgi pabeidza juridisko fakultāti un jau ilgus gadus strādā par tiesnesi. Pašlaik par Rīgas apgabaltiesas tiesnesi. Tā liktenīgi un ļoti savādi sagadījās, ka pagājš- gad viņa mani tiesāja, protams, pat nenojaušot, ka tiesā savu dēlu.

-   Vai viņa jūs sodīja? Attaisnoja?

-   Viņa mani sodīja. Piesprieda nāves sodu.

Daktere Ilze Veidmane, nedaudz piemiegusi acis, cieši

uz mani paskatījās. Iespējams, viņa nenoticēja. Es taču biju psihiski slims cilvēks! Taču daktere mīļi pasmaidīja, uz sudraba paplātes uzmanīgi nolika vēl neizdzerto kafijas tasīti, iekārtodamās krēslā ērtāk, pārlika vienu kāju otrai un, atkal kļuvusi nopietna, pateica:

-        Lūdzu, turpiniet! Par kāda nozieguma izdarīšanu jūs tikāt apsūdzēts?

-        Par trīs cilvēku nogalināšanu ar iepriekšēju nodomu, - es atbildēju.

-   Vai apsūdzība atbilda īstenībai?

-   Protams. Es patiešām šos cilvēkus nogalināju.

-   Tātad jūs esat… trīskāršs slepkava?

Pamanīju, ka dakteres lielajās acīs uz brīdi pazib bailes.

-        Tā iznāk, - es apstiprināju. - Taču apelācijas kārtībā spriedumu pārsūdzot, šopavasar Augstākā tiesa mani attaisnoja.

-   Vai psihiskās nepieskaitāmības dēļ?

-Jā.

-        Kā jūs jutāties nāvinieku kamerā? Vai tas uz jūsu psihi atstāja ļoti nospiedošu iespaidu? Vai jūs mocīja depresija? Bailes? Nedabisks satraukums?

-        Jums taisnība, dakter. Jau pati atrašanās nāvinieku kamerā ir kaut kas ļoti nedabisks. Bet visā visumā es biju mierīgs. Bieži arī vienaldzīgs.

-   Runa tomēr bija par jūsu dzīvību, - ārste atgādināja.

-        Tā bija, jā, - es piekritu, - taču bieži atrados tik nomāktā garastāvoklī…

-   Vai jūs izdarīto nožēlojat?

-        Tas, ko es izdarīju, bija vendeta vai, runājot latviski, tā bija asinsatriebība. Goda lieta.

-   Par ko jūs viņiem atriebāties?

-         Četri piedzērušies bandīti nogalināja manu sešpadsmitgadīgo meitu Kristīni.

-   Jūs esat precējies?

-   Esmu atraitnis.

-   Vai sievas nāve jūs satrieca?

-        Bet kā citādi? Viņai tolaik, tāpat kā man, bija tikai divdesmit divi gadi.

-   Otrreiz neapprecējāties?

-Nē.

-   Kāpēc?

-   Nezinu.

-   Vai jūs vispār iztiekat bez seksa kontaktiem?

-   Tā gluži nevarētu teikt.

-   Vai jums ir bail no ģimenes dzīves?

-        Neteikšu, ka bail, bet… Es nezinu. Dzīvē jau esmu tik daudz zaudējis, ka vēl kaut ko zaudēt vairs negribas.

-       Vai jums priekšstats par ģimenes dzīvi saistās tikai ar tās zaudējuma iespējamību?

-        Ne tikai. Taču grūti noliegt, ka tieši ģimene vai vistuvākais cilvēks ir tieši tas, ko mēs varam pazaudēt visātrāk un ko zaudējam visbiežāk.

-        Vai jūs esat galējs pesimists? - daktere painteresējās. - Fatālists?

-   Esmu pārliecināts - kas nolemts, tas arī notiks.

-   Kas to lemj? Vai Dievs?

-   Visticamāk.

-       Vai šai pasaulē pastāv kaut kas tāds, kam jūs ticat nešaubīgi?

-        Es ļoti gribēju un vēl tagad gribu ticēt mīlestībai, taču…

-   Vai jūs mīlestības dēļ kādreiz esat bijis nelaimīgs?

-        Tādā nozīmē, kājās to domājat, nē. Man visas sievietes, visas manas mīlestības tradicionālajā izpratnē ir bijušas laimīgas, lai gan neviena mani laimīgu nav darījusi. Paradoksāli, bet tā ir. Visīstākā, visstiprākā mīlestība bija ar Sandru, manu sievu. Bet šī mīlestība ilga tikai dažus mēnešus. Astoņdesmitajā gadā mani iesauca armijā, aiztrieca karot uz Afganistānu, bet, kad atgriezos, Sandra pēkšņi nomira. Aknu vēzis. Tas bija ļoti savādi un neparasti. Pēc tam bija dažādas sievietes - modeles, aktrises, jaunās mākslinieces. Tad nāca Vanda Rubinska - modele un dejotāja. Bet Vandai pirms manis bija sakars ar kādu bandītu Igoru Kaļiņičenko, iesauka Klims. Iznācis no cietuma, viņš kādu dienu ar saviem bandas locekļiem

Vandu, mani un manu meitu Kristīni nolaupīja un mūs visus nogalināja.

Daktere mani atkal cieši noskatīja.

-   Arī jūs?

-   Jā, - es apliecināju. - Man vienkārši paveicās, un es fantastiskā kārtā tomēr izdzīvoju.

-  Vai tieši pēc tam jūs pārņēma neprātīgs naids? Vēlme atriebties?

-  Jā, dakter. Šī vēlme bija neatvairāma. Es par to vien domāju. Dienu un nakti. Naids bija drausmīgs. Kā redzat, mīlestība man beigu beigās ir nesusi tikai zaudējuma rūgtumu.

-   Piedodiet, bet nejau mīlestība…

-   Protams, dakter. Zaudējuma sāpes man sagādāja citu cilvēku ļaunums. Un tomēr. Es nekad neesmu varējis būt laimīgs.

-   Kā jūtaties pašlaik? Vai jūs dzīvojat dziļā vientulībā, mokoties ar pastāvīgu depresiju, vai arī jums ir kāds draugs? Šai gadījumā es domāju - vai jums ir kāda tuva sieviete?

-   Grūti pateikt. Kad sasists un sadurts gulēju slimnīcā un ārsti cīnījās par manu dzīvību, es iepazinos ar mūsu nodaļas medmāsu Ievu Saulīti. Viņa mani kopa un visādi palīdzēja. Ieva mani it kā arī gaidīja, kamēr atrados cietumā un psihoneiroloģiskajā slimnīcā. Bet pašlaik… Es viņā iemīlējos. Šī mīlestība un apziņa, ka tevi, neskatoties ne uz ko, mājās vai vismaz savā dvēselē gaida mīļotā sieviete, man ļoti palīdzēja izturēt nāvinieku kameras šausmas. Taču nesen viņa negaidīti no manis aizgāja.

-   Kāpēc?

-  Neko tuvāk nepaskaidroja. Tikai pateica: "Krist, piedod! Bet es ar tevi nevaru būt kopā!"

-   Varbūt pa to laiku, kamēr bijāt šķirti, viņa iemīlējās citā?

-   Iespējams. Citu izskaidrojumu grūti atrast.

-   Vai jūs arī viņas aiziešanu smagi pārdzīvojat?

-   Neteikšu, ka smagi… Es jau esmu pieradis, ka neviena sieviete man laimi nenes, tomēr tas bija negaidīti. Beidzot atkal atgriezies brīvībā, ticis prom no drausmīgās cietuma elles, es ļoti vēlējos mieru. Gribēju, lai mani kāds mīl un gribēju mīlēt pats.

-   Vai naids jūs vairs nemoka?

-   Naids nē.

-   Vai ir kas cits?

-       Es vairs negribu dzīvot. Atklāti sakot, es jau vairs negribēju dzīvot pēc meitas nāves. Taču mani no izšķirošā soļa atturēja nepārvaramā vēlme atriebties Kristīnes slepkavām.

-  Vai jūs joprojām strādājat savā profesijā?

-   Cenšos.

-        Esmu skatījusi jūsu gleznas, - daktere teica. - Tās ir ļoti neparastas. Bet man patīk. Gribu apgalvot, ka lielākajai daļai no tām noteikti piemīt kaut kas no misticisma un sirreālisma.

-   Paldies. Tā patiešām arī ir.

-   Vai varat iztikt? Kādi ir jūsu materiālie apstākļi?

-        Vairāk nekā spīdoši, - es atbildēju. - Esmu ļoti bagāts.

-   Vai šodien ar glezniecību tik daudz var nopelnīt?

-        Nē, dakter. Šodien tikai retais mākslinieks spēj sev nodrošināt daudzmaz pieklājīgu dzīves līmeni.

-   Vai saņēmāt lielu mantojumu?

-        Es to vienkārši atradu. Lai gan patiesībā tā man ir samaksa par kādas ebreju meitenes Esteres un viņas tēva Zālamana slēpšanu un mēģinājumu glābt viņu dzīvības.

-        Kad tas notika? - daktere ātri prasīja. - Vai tiešām tagad?

-       Nē, - noraidoši pakratīju galvu. - Tas bija pirms piecdesmit pieciem gadiem vācu okupācijas laikā.

Daktere ilgi klusēja un mani atkal cieši vēroja. Nešaubījos, ka tagad ārste patiešām ir pārliecināta, ka viņas priekšā sēd smagi slims cilvēks.

-         Esmu nedaudz apmulsusi, - viņa atklāti pateica. - Vai jūs varat parādīt tiesu psihiatriskās ekspertīzes slēdzienu, uz kura pamata jūs tikāt atbrīvots no ieslodzījuma un atbildības par izdarīto noziegumu?

-        Vienīgi daļēji, - es atbildēju. - Pilns šīs ekspertīzes slēdziena teksts atrodas manā krimināllietā.

-   Esiet tik laipns!

Nedaudz paliecos uz priekšu un dakterei pasniedzu tiesas spriedumu. Viņa to paņēma un ātri izlasīja tiesu

psihiatriskās ekspertīzes gala slēdzienu, pēc tam atdeva, atkal domīgi iedzēra vairākus malkus rūgtās kafijas un jau kuro reizi ar skatienu hipnotizējoši ieurbās manās acīs.

-   Jūs esat epileptiķis?

-   Lēkmes sākās tikai pēc pēdējā smagā galvas ievainojuma, - es atbildēju.

Labu laiciņu klusējām. Varēju dzirdēt kādā no tālākajām istabām skanam klusu mūziku. Nez kāpēc paskatījos uz dakteres slaidajiem roku pirkstiem. Tos greznoja vairāki skaisti zelta un sudraba gredzeni, taču laulības gredzena starp tiem nebija. Tobrīd nekādus secinājumus neizdarīju. Šis fakts man tikpat kā nemanāms ātri paslīdēja garām un tikai vēlāk, atceroties mūsu tā vakara sarunu, atmiņa kā spilgtu gleznu acu priekšā nostādīja dakteres skaisto seju, slaido augumu, viņas apgredzeno- tos pirkstus un sievišķīgo valdzinājumu.

-   Vai jūs esat Rīgas psihiskās aprūpes centra uzskaitē? - daktere klusā balsī painteresējās.

Piekrītoši pamāju.

-  Ar mani ņemas dakteris Kuplāks.

-   Vai jūs viņam neuzticaties?

-   Nu tā… - Paraustīju plecus. - Es, dakterīt, pie jums atnācu ne īsti pēc medicīniskas palīdzības. Man kāds pazīstams cilvēks jūs ieteica arī kā cilvēku, kas nopietni nodarbojas ar cilvēku psihes un parapsiholoģijas vēl īsti neizskaidrojamiem fenomeniem. Kad atradu vecā Zālamana čemodānu ar miljons dolāriem un dārglietām, turklāt vēl" uz Neimaņu mājas pagraba akmens sienas kādreiz pašrocīgi toreiz - 1943. gadā! - iegravēto vārdu Estere, ko tur var izlasīt vēl šodien, es, kā jau teicu iepriekš, pēkšņi pārliecinājos, ka runas un ticība mūsu dvēseļu nemirstībai var būt arī pareiza! Taču šaubas palika. Varbūt es tomēr murgoju? Varbūt tad, kad atceros kādu savas it kā iepriekšējās dzīves epizodi, tas nenozīmē neko citu, kā vienīgi manu ievainoto smadzeņu slimības izpausmi? Tāpēc nācu, varbūt stulbi un lieki, jums pajautāt… Vai jūs, dakter, ticat dvēseļu reinkarnācijai? Vai jūs ticat, ka dvēseles ceļo, pilnveidojas un vienmēr atgriežas, lai atkal iemiesotos kāda cita cilvēka ķermenī?

Daktere, galvu nedaudz pagriezusi sāņus, ilgi klusēja. Es redzēju klasiska skaistuma izpausmi, ko izstaroja ideāli veidots sievietes ķermenis un viņas apgarotā seja.

-    Redzat, Kristsona kungs, - daktere Veidmane klusi teica. - Ir lietas, notikumi un parādības, par kurām vismaz pašreiz pat cilvēces gaišākajiem prātiem ir ļoti grūti sniegt pārliecinošas atbildes. Uz ikvienu notikumu varam skatīties gan no mūžības viedokļa (sub specie aerter- nitatis), vai arī vienkārši, ņemot vērā katra cilvēka sadzīves saprašanas līmeni. Jautājumam kā dzīvot vienmēr jābalstās uz jautājumu kāpēc jādzīvo? Jau senais grieķis Platons zināja, ka viss, ko mēs šodien atceramies, savdabīgā veidā ir tas, kas jau kādreiz ar mums ir noticis ļoti tālā pagātnē. Tātad var pieņemt, ka no cilvēces rašanās brīža no paaudzes paaudzē dažādu mītu un reliģisko priekšstatu veidā tiek pārmantota cilvēces kolektīvā atmiņa, bet atsevišķos gadījumos arī daži cilvēki atminas daudz ko tādu, kas pirmajā brīdī var šķist kā slima cilvēka murgi vai sapņi, taču patiesībā tās ir atmiņas par kādreiz paša redzēto un piedzīvoto. īsāk sakot, tā diagnoze, ko jums ir uzstādījusi tiesu psihiatriskās ekspertīzes komisija, acīmredzot atbilst jūsu patiesajam veselības stāvoklim, bet, ka redzat vīzijas vai skaidri saskatāmas ainas it kā no savām iepriekšējām dzīvēm, par to jums nevajadzētu uztraukties. Tāpēc, ka tas tā arī varētu būt. Taču, ja šīs atmiņas ir neizturami sāpīgas vai ilgstoši izraisa šausmas vai spēcīgas bailes, derētu padzert zāles. Un viss aizmirsīsies.

Tikko manāmi pasmaidīju.

-    Paldies, dakter. Pagaidām iztikšu ar tām, kas man jau ir. Es neko vēl aizmirst negribu. Kad pēc Pirmā pasaules kara daudzi jaunie amerikāņi, radošo profesiju pārstāvji, pulcējās Parīzē, Ģertrūde Staina Ernestam He- mingvejam teica: Jūs esat zudusi paaudze. Man šķiet, ka šodien arī mēs - trīsdesmit, četrdesmit gadus vecie - esam šā laika zudusi paaudze. Mēs esam tie, kurus garīgi un fiziski samala Afganistānas karš, kuri Atmodas laikā sapņoja par pavisam citu, daudz labāku un taisnīgāku Latviju. Taču izrādās… Valsts kā dārga kurtizāne apkalpo tikai bagātus klientus. Mēs jūtamies pievilti un pazemoti. Valsts kā milzīga kuģa kapteinis mūs Visus uzaicināja doties patīkamā brīvības un pārticības braucienā uz daudz taisnīgāku sabiedrību par iepriekšējo, taču, aizkuģojot līdz jūras vidum, mūs kā bezbiļetniekus pēkšņi pārmeta pāri bortam. Tagad peldam - kā nu katrs spēj un var. Negribu diskutēt - vai tas ir taisnīgi vai netaisnīgi. Varbūt viss ir pareizi. Ja tev nav naudas, tad nav ko kāpt uz dārga kuģa! Ja neproti peldēt, vaino pats sevi! Ja pietrūkst uzņēmības, izveicības, enerģijas, pazīšanās, nekaunības un izglītības - vai vainīga ir valsts? Bet apmēram miljons Latvijas iedzīvotāju savukārt skumjā nesapratnē jautā valstij - kur ir mūsu vaina?

Beidzot apklusu un, krietni sanervozējies, atkal aizsmēķēju cigareti.

-   Ceru, jūs piedosiet?

-   Lūdzu, lūdzu! - daktere pasmaidīja. - Priecājos. Jūsos verd liela enerģija!

-   Iespējams. Bet šī enerģija ir ar mīnus zīmi. Es gribētu domāt un justies pavisam citādi.

-   Bez darba jums noteikti vajadzīga sieviete, - daktere atkal atkārtoja. - Viņa jūsu negatīvo enerģiju vērtīs pozitīvajā. Jūs sevi uzreiz sajutīsiet pavisam citā kvalitātē. Domas kļūs gaišas, jūs pats mierīgāks, jo zināsiet, ka esat kādam vajadzīgs. Tieši riebīgā sajūta, ka esi lieks un nevienam nevajadzīgs, rada neapmierinātību ar dzīvi.

-   Es ar dzīvi esmu apmierināts, - teicu. - Mani neapmierina cilvēki.

-Šeit nu medicīna ir bezspēcīga, - daktere sacīja. - Un arī es. Jūsu domāšanu, uzskatus un dzīves izjūtu, kā jau teicu, var kardināli mainīt vienīgi mīlestība. Ceru, jums vēl paveiksies.

-   Pateicos, - es palocīju galvu un piecēlos. - Bija ļoti patīkami ar jums parunāties. Jūs, dakter, mani nomierinājāt. Kaut nedaudz, un tomēr. Paldies. Cik esmu parādā?

Daktere Ilze Veidmane arī piecēlās un nesteigdamās kopā ar mani gāja uz durvīm.

-   Jūs man neesat parādā neko, - viņa smaidot teica. - Mani pakalpojumi gan parasti maksā ļoti dārgi, taču… Ja jums radīsies nepieciešamība pie manis atnākt vēlreiz, tad arī norēķināsimies. Bet pagaidām ejiet, strādājiet, domājiet tikai gaišas domas, lietojiet jūsu ārsta nozīmētās pretepilepsijas zāles, mīliet sievieti un mēģiniet aizmirst pagātni. Nekas slikts ar jums nenotiks.

Es rūgti pasmaidīju.

- Paldies, dakter. Tā tas arī varētu būt. Viss sliktais, kas vien varēja notikt, ar mani ir jau noticis…

2. nodala

*

Mēs sēdējām pie koka galdiņa Doma laukuma malā iekārtotajā vasaras kafejnīcā, no lielām stikla glāzēm lēnām sūcām Aldara tumšo alu un nevērīgi skatījāmies, kā pa seno Rīgas bruģi staigā ārzemnieku tūristu grupas un tuvāko iestāžu darbinieki.

Kas starp mums pēkšņi bija nostājies? Domāju, raudzīdamies uz Ievu. īso laiku pēc manas atgriešanās brīvībā mēs nepavadījām slikti. Lai gan pamanīju diezgan krasās pārvērtības Ievas uzvedībā, nebiju tām pievērsis uzmanību. Es viņu ļoti gribēju. Divus gadus nevienai sievietei nebiju pat pieskāries. Arī Ieva bija kā izslāpusi pēc glāstiem. Mēs varējām mīlēties piecreiz dienā jebkurā vietā un laikā. Bet tad pēkšņi…

-   Krist, es no tevis aizeju, - viņa negaidīti pateica.

-   Kur? Kāpēc? - Gribējās gandrīz vai kliegt.

-        Lai tev būtu labāk, - Ieva paskaidroja. - Es tevi mīlu un vēlos, lai tev nekas vairs nesāpētu.

-   Kas man varētu sāpēt?

-   Es, - Ieva atbildēja.

-        Nerunā muļķības! - asi teicu. - Tavā atbildē nav loģikas.

-   Vai dzīvē vienmēr viss notiek pareizi un loģiski?

-        Tomēr kaut kādam iemeslam ir jābūt! - es neatlai- dos. - Vai tev nepatīk, ka patiesībā esmu slepkava? Tu jūties apkaunota, ka esmu bijušais zeks? Vai tevi šausmina, ka esmu epileptiķis un varbūt pat šizofrēniķis?!

-        Ja atklāti, Krist, - Ieva, nedaudz apmulsusi, teica, - tad arī tas. Protams. Taču tas nav galvenais.

Ieva apklusa, domīga dziļi ieskatījās acīs un turpināja smēķēt.

-   Kas ir galvenais? - es prasīju.

-   Ne tu, Krist.

-   Tu esi iemīlējusies citā?

-   Nē, - Ieva pasmaidīja. - Es pēkšņi iemīlējos dzīvē.

-  Vai līdz šim tu dzīvi nicināji?

-   Nekādā ziņā! Taču pirms neilga laika uzzināju…

Ieva atkal apklusa. Es viegli saņēmu viņas roku savējā

un to cieši saspiedu.

-   Ko tu uzzināji?

-       Man, Krist, ir atlicis maz laika, - Ieva tikko sadzirdami pateica.

-   Nesaprotu. Kam tev ir atlicis maz laika?

-   Es jau teicu - dzīvei.

-  Vai tu gadījumā neesi jau piedzērusies?

-   Esmu skaidra kā asara.

-   Kas tev ir uznācis?

-   Tu par mani neko nezini.

-   Tāpēc jau arī jautāju.

-   Ir lietas, ko neviens prāts nespēj izskaidrot.

-   Es zinu. Bet vai vispār vajag izskaidrot?

-  Ja tas neskartu mani… Varbūt.

-   Kas tev ir neskaidrs? - prasīju.

-   Mans liktenis.

-   Kas vainas tavam liktenim? Līdz šim tu nesūdzējies.

-       Izrādās, Krist, es esmu ļoti slima, - Ieva negaidīti pateica. - Tas visām mūsu ģimenes sievietēm no paaudzes paaudzē.

Mulsi paraustīju plecus.

-        Vai jūs ģenētiski mantojat kādu neārstējamu slimību?

-        Nē, - Ieva pakratīja galvu. - Mēs gandrīz visas mirstam vardarbīgā nāvē.

Rūgti pasmaidīju.

-  Tu baidies, ka es tevi varētu nogalināt?

Ieva paraustīja plecus un domīga mazā keramikas pelnu traukā nodzēsa izsmēķēto cigareti.

-       Es nezinu, vai tu to varētu izdarīt ar mani, - viņa teica. - Līdz šim es par to neesmu domājusi, bet tas nav īstais iemesls.

-   Tātad tomēr cits vīrietis?

-        Nezinu, - Ieva kā nobijusies atbildēja. - Uzzinot, ka man, iespējams, ir atlicis dzīvot ne vairāk par gadu, nu, varbūt vēl divus vai trīs, es pēkšņi sajutu nepārvaramu vēlēšanos vēl atvēlēto laiku nodzīvot vienīgi sev! Tikai savam priekam un baudai! Atklāti sakot, šo vētraino tieksmi es sevī sajutu jau pusaudzes gados, taču ar lielām grūtībām, saucot palīgā gan Dievu, gan vispārpieņemto (kaut liekulīgo!) sabiedrības uzvedības morāli, to kaut kā tomēr ierobežoju, neļaujot pilnīgi izpausties. Taču tagad, kad zinu un jau pat redzu savas dzīves galu…

-        Beidz muldēt! - es asi pateicu. - Ar ko tu esi tik neārstējami slima?

-   Ar sevi, - Ieva klusi atbildēja

Dažus brīžus domīgs klusēju, tad atkal cieši saspiedu Ievas roku.

-       Neapvainojies, - es teicu, - bet man ir stipras aizdomas, ka arī tev nenāktu par sliktu aiziet uz konsultāciju pie psihiatra. Kaut vai pie tās, pie kuras nesen biju es - Ilzes Veidmanes. Visādā ziņā patīkama, gudra un mazliet noslēpumaina dāma. Jūs labi saprastos.

-       Es jau nupat biju aizgājusi pie vienas noslēpumainas dāmas, - Ieva pateica, - un…

-   Tu biji pie zīlnieces?

-  Viņa ir arī gaišreģe.

-   Nu, un tad? Viņa tev pareģoja, ka tu pēc gada mirsi?!

-  Viņa nobrīnījās, ka es vēl esmu dzīva…

-       Vai tu to vari pateikt skaidrāk? - es prasīju. - Vai tevi moka kāda neārstējama slimība, vai esi noticējusi kaut kādas pesteļotājas pareģojumam? Tu - izglītota sieviete, turklāt vēl mediķe!

-        Tas nav tik vienkārši, - Ieva iebilda. - Patiesībā pareģe apstiprināja vienīgi to, ko mēs ar māti jau zinājām sen.

-   Ko jūs zinājāt?

-   Mūsu ģimenes vēsturi.

-   Kas tur ir tik slikts?

-   Tur nav nekā laba, - Ieva atbildēja.

-        Ar to sastopas ikviena ģimene, - es teicu. - Un ikviens cilvēks. Nāve ir mūsu dzīves neatņemama sastāvdaļa, varbūt pati svarīgākā daļa, vienīgi katrs cilvēks pret to izturas savādāk.

Ieva ilgi klusēja. Es lēnām noliecu galvu, paskatījos sev zem kājām uz Doma laukuma bruģi un pēkšņi atcerējos, ka mēs sēžam uz sen mirušu cilvēku kauliem! Te taču pirms septiņsimt, sešsimt, piecsimt gadiem ir bijusi kapsēta!

Cik sapņu te ir aprakts? Cik cilvēku? Cik naida un mīlestības? Cik daudz cerību un izmisuma? Cik sirmgalvju un bērnu? Cik melu un patiesību? Cik cilvēku dzīves?!

Bet tur tālāk Doma baznīcas sienā aiz biezām betona plāksnēm iemūrēti guļ vairāki Rīgas pilsētas dižciltīgie - Peter Hegešmit (1643. - 1698. g.), Her Povhet (1511. - 1583. g.), Tobias Farendorf (1701. - 1779. g.) un citi, kuru vārdus uz laika klātajām plāksnēm nav vairs iespējams izlasīt.

Nezinu, varbūt tur gulēt ir labāk nekā zem zemes. Un, lai gan nāve neapstrīdami visus cilvēkus beigu beigās padara vienlīdzīgus, daudzi, pat aizejot nebūtībā, tomēr kā agrāk cenšas sevi nostādīt augstāk par citiem - sākot jau ar superdārgiem zārkiem, labākām apbedījuma vietām, lielākiem pieminekļiem un pat kapenēm.

-   Par ko tu aizdomājies? - Ieva painteresējās.

-   Par mūsu dzīves un katra cilvēka niecību, - es atbildēju un vēlreiz cieši paskatījos uz Ievu. - Lai mēs par to mazāk uztrauktos un pārāk ilgi nemocītos ar mazvērtības kompleksiem, cilvēki jau tālā pagātnē izdomāja augstus valsts amatus, privileģētas šķiras, ordeņus, titulus un naudu. Bet patiesībā mēs visi esam vai nu Dieva izredzētie, tātad svētie, vai arī dīvaini radījumi, kuriem kādas liktenīgas kļūdas rezultātā ir izveidojusies apziņa, domāšanas spējas un emocionāla apkārtējās vides uztvere.

Brīdi klusēju. Arī Ieva, noliekusi galvu, vairs nebilda ne vārda. Viņa atcerējās…

3. nodala

»

Kādā siltā 1998. gada pavasara dienā divdesmit astoņus gadus vecā Ieva Saulīte ļoti uztraukusies trīs reizes piezvanīja pie kāda noplukuša koka nama durvīm. Māja atradās Torņakalnā netālu no Arkādijas parka un atstāja visai drūmu iespaidu. Varēja redzēt, ka mājai amatnieka roka nav pieskārusies vismaz pusgadsimtu, un nams pie stiprākas vēja brāzmas gluži vienkārši var sabrukt.

Pie durvīm nez no kurienes tūlīt pieskrēja divi melni kaķi, nedaudz atstatu apstājās noplucis suns un, piešķiebis galvu, ar interesi vēroja eleganti apģērbto dāmu. Sunim jau sen gan vajadzēja būt pieradušam pie tik smalku cilvēku apmeklējumiem, jo minētajā koka namelē dzīvoja visā Rīgā un tās apkārtnē plaši pazīstama zīlniece, gaišreģe un arī ekstrasense Marija Kuduša.

Viņa bija veca, parasti nevīžīgi un netīri ģērbusies, vienmēr uz pleciem kā savas firmas zīmi uzmetusi spilgti sarkanu šalli, kas asi kontrastēja ar viņas ogļu melnajiem, allaž izspūrušajiem matiem un uzkrītoši lielām, vienmēr ikvienu atnācēju cieši vērojošām tumšbrūnām acīm. Atklāti sakot, viņas izskats vien varēja atbaidīt cilvēku ar mazliet vājāku nervu sistēmu, taču gribētāju iekļūt šīs vecās dāmas tikpat atbaidošajos apartamentos netrūka, un pie viņas vizīti pa telefonu vajadzēja pieteikt turpat vai divus mēnešus iepriekš.

Ievai durvis atvēra jauns skuķis un pajautāja, ko kundze vēloties.

-   Man bija sarunāts… - Ieva nedaudz apmulsa. - Marijas tante pierakstīja… Šodien, sestajā maijā pulksten četrpadsmitos.

-   Vai esat Ieva?

-Jā.

-    Lūdzu, ienāciet! - meitene aicināja. - Saimniece jūs jau gaida.

Pa šauru un tumšu gaiteni, kas bija pieblīvēts ar vecām grabažām un asi smirdēja pēc kaķu mēsliem, Ieva diezgan ātri nonāca līdz lielai istabai, kas tāpat bija noslēpusies biezā krēslā, vienīgi telpas labajā stūrī dega trīs dažādu krāsu sveces. Logs bija aizklāts ar biezu aizkaru un caur to istabā neiespīdēja neviens gaismas stariņš. Turpat atradās liels, ar sarkanu drānu apklāts apaļš galds, bet uz tā stāvēja caurspīdīgs, bļodai līdzīgs stikla trauks. Blakus bija redzams neliels tumša koka kubs, viss aprakstīts ar dīvainām zīmēm. Netālu stāvēja bieza kāršu kaudze un gaiša metāla lodīšu krelles, uz kurām tāpat bija saskatāmi dažādi sīki zīmējumi.

Pati Marija savā tradicionālajā melnajā kleitā ar spilgti sarkano šalli uz pleciem drūma un sabozusies sēdēja aiz galda un hipnotizējoši skatījās uz ienācēju.

-   Sēdies! - viņa, pamanīdama Ievas spējo apmulsumu, dobjā balsī pavēlēja. - Tev no manis nav jābaidās! Mums jābaidās tikai no Dieva soda un pašu likteņiem! Vieniem tas ir balts un tīrs kā uz baltmaizes uzsmērēta sviesta kārta. Bet citiem… sausa un sakaltusi rupjmaize vien. Bet tev… Ar tevi ir slikti. Es redzu. Tu taču negribi, lai es tev melotu?

-   Nē, - Ieva klusi un nobijusies atbildēja

-   Gandrīz droši varu apgalvot, ka tavs darbs saistās ar medicīnu. Esi vai nu māsiņa vai daktere. Var vēl iznākt, ka man pēc palīdzības kādreiz būs jāiet pie tevis. Tu labi pazīsti cilvēka organismu, bet nenieka nepazīsti spēkus, kas šo organismu rada, sargā un posta. Bet es zinu visu, lai gan nevienu dienu skolā neesmu gājusi. Ko cilvēkiem dod tās augstās skolas un milzīgais zināšanu apjoms, ja viņi ir apbrīnojami dumji un bezspēcīgi savu nelaimīgo likteņu priekšā? Tāpat arī tu. Vēl neesi precējusies, tavs iepriekšējais vīrietis par kāda briesmīga nozieguma izdarīšanu vairākus gadus ir pavadījis cietumā. Tu viņu gaidīji, bet tajā pašā laikā arī negaidīji. Tu viņam nebiji uzticīga. Jau no agras jaunības esi ielaidusies ar dažāda vecuma vīriešiem. Redzu, kā deg tava miesa. Tu par to priecājies, tu no šiem sakariem gūsti lielu baudu, taču tai pašā laikā arī baidies. Tavu dvēseli šobrīd nomāc bailes. Es vēl īsti nezinu šo baiļu iemeslu, bet šķiet, pirms dažiem gadiem esi pārdzīvojusi kādu lielu traģēdiju. Tā bija sieviete. Tuvs cilvēks. Izskatās, tu baidies, ka tikai agrāk vai vēlāk arī ar tevi nenotiek kaut kas tamlīdzīgs. Vai tā ir?

Ieva jutās ārkārtīgi pārsteigta. Galda otrā pusē sēdošā vecene patiešām visu bija pateikusi pareizi! Kā viņa to varēja zināt?! Vai man uz pieres ir uzrakstīts, ka esmu mediķe? Vai manās acīs vēl ir saglabājušās asaras, ko pirms trim gadiem tieši mūsu paredzētajā kāzu dienā gauži raudāju, stāvēdama pie smagā auto avārijā bojā aizgājušā puiša zārka? Varbūt tās ir asaras no manas jaunākās māsas bērēm, kura pirms gada manu acu priekšā Brīvības un Stabu ielas krustojumā pakļuva zem trolejbusa?

Vai šī vecene tur stāvēja un visu redzēja? Es viņai neesmu pateikusi pat savu uzvārdu! Tikai - Ieva. Ne dzimšanas gadu, ne adresi. Kur viņa visu to saskatīja? Vai patiešām manās acīs?! Manā sejā? Dvēselē?

- Tev no manis nav jābaidās! Mums jābaidās tikai no Dieva soda un pašu likteņiem!

-   Redzat, Marijas kundze… - Ieva klusi teica. - Mani pie jums ir atvedusi liela neziņa. Varbūt varēsiet palīdzēt. Tas, ko jūs pateicāt, patiešām atbilst patiesībai. Bet tas attiecas uz pagātni un šodienu. Mani interesē nākotne.

-   Tūlīt paskatīsimies, - Marija sacīja, paņēma rokās smagās metāla krelles, tās lēnām iemērca ūdenī, tad nesteidzoties tērauda lodītes sāka ripināt caur strupajiem pirkstiem. - Nekas labs nerādās, - viņa mazliet aizsmakušā balsī sacīja. - Darbā tev viss ir kārtībā. Iesi uz augšu. Cietumnieks ir atgriezies. Attiecības vēsas. Viņš ir slims. Bet ar tevi arī notiks kaut kas nelāgs. Precīzi pateikt nevaru. Kaut kāda melna slimība. Daudz draugu. Daudz vīriešu. Tava miesa deg. Bet apmierinājumu tu negūsi. Tava miesa ir nepiesātināma. Tava dvēsele arī deg un vēl pagaidām neredzu, kas šīs liesmas tevī varētu apdzēst. Tev būs ļoti grūti. Pār tevi neatvairāmi sāk veidoties kāds tumšs spēks, kuram tu jau šodien diez ko nespēj pretoties.

Ieva nobālusi piekrītoši pamāja.

-   Tā ir, - viņa drebošā balsī apliecināja. - Tieši tāpēc esmu atnākusi! Es pastāstīšu, kādas nelaimes ir piemeklējušas manus radiniekus, un arī šodien… Tas viss ir gauži neticami un pilnīgi nesaprotami. Tāpēc…

-   Stāsti, meit, stāsti visu, ko gribi man pateikt! - Marija uzmundrināja. - Pēc tam es pateikšu, kā tev rīkoties tālāk.

-   Patiesībā stāsts ir ļoti garš, - Ieva sacīja. - Tur ir sajaukušies desmitiem cilvēku vissarežģītākie likteņi, daudz kas ir neizskaidrojams un pagalam nesaprotams.

-   Es jau uzreiz redzēju, ka tu pie manis neesi atnākusi nelaimīgas mīlestības dēļ, - Marija sacīja, aizdedzināja kādu smaržīgu kvēpekli, nolika krelles sāņus un rokās paņēma ar nesaprotamām zīmēm aprakstīto koka kubu. Viņa kaut ko tur rūpīgi lasīja, tad atkal cieši paskatījās uz pretim sēdošo sievieti. - Es jau visu zinu, bet drošs paliek drošs, tu man tomēr īsumā pastāsti savas ģimenes vai, pareizāk sakot, savas dzimtas traģisko vēsturi! Līdz ar to kļūs daudz labāk saskatāma arī tava nākotne! Jo, grozies kā gribi, gandrīz vienmēr jebkura cilvēka nākotne stiprā mērā atkarīga no viņa pagātnes!

-   Tā ir, - Ieva lēnīgi piekrita. - Nesen uzzināju, ka esmu smagi slima. Iespējams, pat neārstējama. Un tad māte pateica, ka ar to slimību mirušas gandrīz vai visas mūsu iepriekšējo paaudžu sievietes. Pirms gada manu jaunāko māsu notrieca trolejbuss. Esmu palikusi pēdējā. Tāpēc tagad gribu zināt - vai man ir kādas izredzes, vai viss patiešām ir pilnīgi bezcerīgi?

Ieva apklusa. Arī vecā zīlniece neteica nevienu vārdu. Pēc ilgstoša klusuma viņa atkal paņēma dīvainām rakstu zīmēm aprakstīto koka kubu un uzmanīgi iegremdēja ar dzidru ūdeni piepildītajā stikla traukā. Kubs negrima, bet nez kāpēc sāka lēnām rotēt. Zīlniece uz to ilgi skatījās, līdz kubs pārstāja griezties. Tad zīlniece atrāva skatienu, rokās vēlreiz paņēma krelles, sāka tās virpināt caur pirkstiem un kaut ko klusi pie sevis bubināt. Pēc tam sacīja:

-   Teikšu, kā ir, jaunkundz. Neko iepriecinošu neredzu. Ļoti bēdīgi, bet visas zīmes rāda… Tas notiks visai drīz. Patiesībā es nekad saviem klientiem to nesaku, taču tev neko neslēpšu. Tu pati to gribi. Vai varbūt esi pārdomājusi?

-   Nē! - Ieva nobālusi pakratīja galvu. - Sakiet visu, ko varat pateikt!

-    Labi, - Marija Kuduša piekrita, aizdedzināja vēl vienu dīvainas formas sveci un to nez kāpēc tuvināja Ievas sejai. - Man ļoti žēl… - Marija dobji čukstēja, - bet tev lēnām tuvojas gals. Nē, tu nemirsi traģiskā nelaimes gadījumā. Tu netiksi sakropļota. Tevi patiešām pamazām saēdīs neārstējama slimība. Tev Dievs ir atvēlējis vēl tikai divus, nu, iespējams, trīs gadus. Bet tu, meit, no šī likteņa varbūt vari izbēgt. Tas gan nav simtprocentīgi droši, taču cerības dzīvot daudz ilgāk par likteņa nolemto tev tomēr pastāv.

-   Vai tas ir atkarīgs tikai no manis? - Ieva ar sausu muti prasīja.

-   Stiprā mērā, - Marija atbildēja.

-   Kas man ir jādara?

-   Jāmaina dzīvesveids, - zīlniece nekavējoties pateica.

-   Turklāt šerpi! Tu esi pārlieku baudkāra! Tu bez vīriešiem nevari dzīvot! No tā ir jāatsakās! Tu nedrīksti vairs smēķēt, nedrīksti lietot ne grama alkohola un nekādā ziņā vairs nedrīksti gulēt ne ar vienu vīrieti! Pilnīgi izslēgts! Iestājies klosterī, atsakies no visiem pasaulīgajiem priekiem, un visu dzīvi veltī Dievam un lūgšanām!

-   Un es nodzīvošu līdz simt gadiem? - Ieva, nedaudz pārsteigta, jautāja.

-   To es nezinu, - Marija sacīja. - Zinu tikai, ka tu tādā gadījumā vismaz nemirsi pēc diviem vai trim gadiem.

-   Piedodiet, kundze, - Ieva joprojām satraukta teica.

-   Es tam negribu ticēt. Ņemot vērā straujo medicīnas attīstību, pēc diviem trim gadiem būs palicis ļoti maz neārstējamu slimību. Pat vēzis vairs nebūs bīstams!

-   Lai jau Dievs dod, - Marija smagi nopūtās. - Es nebūt negribu apgalvot, ka visi mani pareģojumi simtprocentīgi piepildās. Būšu priecīga, ja šai gadījumā kļūdīšos. Tu esi tik jauna un smuka… Bet pati sevi sadedzināsi.

-   Tātad, kā tagad mēdz teikt, mana vienīgā alternatīva ir… klosteris? Tas ir - pilnīga atteikšanās no pilnvērtīgas un dabiskas dzīves?

Marija lēnām pamāja ar galvu.

-   Tu sēdi man pretī, es redzu tavas acis un jūtu tava ķermeņa karsto starojumu. Paredzēt tavu likteni nav grūti. Tev būs ļoti grūti dzīvot dubultu dzīvi. Tev jāizvēlas tikai viens ceļš, kā, starp citu, jebkuram citam cilvēkam.

-   Vai, iestājoties klosterī, es kļūšu vesela?

-   Simtprocentīgas garantijas nav, taču gandrīz droši varu apgalvot, ka tad tu nodzīvosi daudz ilgāk.

-  Ja atteikšos no visiem dzīves priekiem, kāda būs jēga manai ilgdzīvošanai?

-   Nezinu, - Marijas tante paraustīja plecus un nedaudz sakārtoja savu sarkano lakatu. - Kāda jēga vispār ir cilvēka dzīvei? Izdomāt jau var visu ko. Sākot ar Dievu, ģimeni, bērniem, dabu, dzimteni un beidzot ar mīlestību. Bet tik un tā, guļot nāves gultā, tu, vienalga, nezināsi, kāpēc šai pasaulē esi dzīvojis.

-   Vai jūs arī nezināt? - Ieva prasīja.

-   Es zinu, - Marija pasmaidīja.

-   Kāpēc?

-   Tā paša iemesla dēļ, kāpēc dzīvo tu un visi uz šīs zemes esošie cilvēki. Lai nomirtu…

Ieva skumji pasmaidīja, piecēlās un Marijas tantes priekšā uz galda nolika desmit latus. Pēc tam neatvadījusies izgāja uz ielas.

Joprojām spīdēja spilgta saule, garām dārdēdams pabrauca pustukšs desmitā maršruta tramvajs, atkal turpat netālu stāvēja noplukušais bezsugas suns un, kā pirmīt, galvu pašķiebis, skatījās uz stipri apmulsušo sievieti.

4. nodala

*

Ieva apklusa.

Lēnām novērsu skatu un atkal paraudzījos uz Doma laukumu. Tā centrā bija apstājusies neliela japāņu tūristu grupa, visi svešzemnieki uzmanīgi klausījās gida skaļo stāstījumu par kādu senu lībiešu ciemu un vācu bruņiniekiem, kuri ne saukti, ne lūgti šeit atbraukuši ar lieliem kuģiem un, Dieva vārdā kaujot un dedzinot pagānus, mēģinājuši izpirkt arī savus grēkus; un gids pārsteigtajiem japāņiem turpināja stāstīt par Zobenbrāļu ordeņa pils un Rīgas bīskapa rezidences - Doma baznīcas - celšanu, un par to, ka trīsdesmito gadu otrajā pusē šeit vispār nekāda laukuma vēl neesot bijis…

Dažus simtus gadu droši vien vēl stāvēs varenā Doma baznīca. Zem nākotnes cilvēku kājām paliks sen mirušo kauli no iepriekšējiem gadsimtiem. Paliks tumši pelēkie bruģakmeņi. Paliks Latvijas zeme un varbūt arī kāds latvietis.

-   Ļoti savādi, - es teicu un atkal pagriezos pret Ievu. - Kā tu uzzināji savas dzimtas vēsturi?

-   Man to izstāstīja māte, - Ieva atbildēja.

-   Kad?

-   Pavisam nesen.

-   Kāpēc viņa pēkšņi tev sāka to stāstīt?

-   Māte redzējusi sapni. Kaut ko ļoti sliktu. Viņa gribēja mani brīdināt. Māsa jau aizgāja bojā. Tagad ir pienākusi mana kārta. Māte grib, lai kļūstu uzmanīga. Lai izvairos no visa, kas varētu radīt briesmas manai dzīvībai. Bet vai tas vispār iespējams?

-   Nē, - es pateicu. - Tas nav iespējams.

-   Tāpēc arī gāju pie zīlnieces, - Ieva turpināja. - Viņa visu apstiprināja. Es patiešām ilgi vairs nedzīvošu. Atceries, Krist, kad mēs sākām un turpinājām draudzēties… Es ļoti gribēju tuvību ar tevi, es gribēju mīlēties, bet tu vienmēr kaut kā vairījies… Tas bija nesaprotami. Bet tu zināji, tu biji pārliecināts, ka pēc atriebības akta izdarīšanas, aresta un tiesas piespriestā soda, mēs nekad vairs neredzēsimies, mēs nekad nespēsim būt kopā. Tu, mani saudzējot, negribēji, lai es tevī iemīlētos vēl stiprāk. Gribēji starp sevi un mani ieturēt distanci, lai šķiršanās reizē man mazāk sāpētu. Tieši to pašu tagad vēlos arī es.

Negribu tevi sāpināt, lai cik tas muļķīgi izklausītos. Es aizeju, lai tu mani pēc iespējas ātrāk varētu aizmirst. Un tad, kad varbūt mani redzēsi mirušu, tu uz mani spēsi paskatīties kā uz svešu cilvēku. Mierīgi man uz krūtīm uzliksi mazu maijpuķīšu pušķi un bez sevišķām emocijām varēsi nodomāt: Redz, kur guļ vēl viens dzīves upuris!

-   Vai tu apjēdz, ko runā? - es prasīju un ar roku pamāju viesmīlei. - Vai te bez alus var dabūt arī ko stiprāku?

-   Ko kungs vēlas? - jaunā viesmīle tūlīt painteresējās.

-   Ja iespējams, dāmai glāzi šampanieša, bet man skotu viskiju. Ja ir, tad The Balvenie.

-   Labi, kungs, tūlīt, - viesmīle pateica un aizgāja.

-   Es apjēdzu visu, - Ieva sacīja. - Sava rakstura un dabas dēļ es, diemžēl vai par laimi, nespēju paklausīt ne savas mātes, ne zīlnieces varbūt patiešām vērtīgajam padomam. Nevaru sevi noslēpt cietoksnī vai iestāties klosterī. Kāpēc?! Ja jau man tik tiešām (un rādās, ka tā būs) ir atlicis dzīvot tikai dažus gadus, kādēļ mani sevi vajadzētu žēlot un sargāt? Kādas vajadzības pēc?! Kāda mērķa vārdā? Vēl vairāk! Galu galā kā man, tā tev un vispār jebkuram, šī var izrādīties dzīves pēdējā diena… Un ja tā, tad kāpēc man vēl kaut ko vajadzētu būvēt, celt, radīt, glābt, iegūt, sargāt un par kaut ko sapņot?

Tikko manāmi pasmaidīju un līdzjūtīgi paskatījos uz Ievu. Dvēselē kaut kas asi iesmeldzās. Vismaz tai brīdī Ieva man šķita izaicinoši skaista. Un ļoti jauna.

-  Ja tā domātu visi, - es klusi teicu, - tad cilvēki nekad neko nebūtu radījuši. Mēs joprojām dzīvotu mežu biezokņos vai kalnos.

Ieva iesmējās. Bet tie bija rūgti smiekli - kā lētu cigarešu dūmi.

-    Krist, vai tev nekad nav iešāvies prātā, ka tā varbūt būtu bijis labāk? - Ieva jautāja un skatījās man tieši acīs. - Ko cilvēkiem dod viņu uzceltās milzu pilsētas? Kam vajadzīgas valstis, kam mūsu Rīga? Vai tepat vēl joprojām nevarēja atrasties mazs lībiešu ciems? Kas slikts būtu noticis? Kāpēc toreiz cilvēki iedomājās, ka jālūdz tikai viens Dievs un jāceļ tikai šādas Doma baznīcas? Kāpēc bija jāizdomā krusts un ieroči, kāpēc vajadzēja nokaut cilvēkus, būvēt cietokšņus un pilis, bet vēlāk - tramvaja un dzelzceļa sliedes, stacijas, bankas, debesskrāpjus, televīzijas torņus, lidmašīnas, prezervatīvu ražotnes, automašīnas, ķīmiskās rūpnīcas, modes namus, naftas vadus, tipogrāfijas, restorānus, kinostudijas, starpkontinentālās raķetes, stadionus, atomspēkstacijas un mākslīgās apsēklošanas stacijas? Vai cilvēki ir kļuvuši laimīgāki? Civilizācijas radītās lietas un tehnoloģija ir vairojusi mūsu nelaimes, garīgo deģenerāciju un sabiedrībā pastāvošo ļaunumu! Tāpēc, Krist, es atvēlēto laiku gribu ziedot tikai sev! Gribu būt dabiska un brīva - bez morāles važām, bez kultūras, reliģijas un tā saucamo ētisko normu dogmām, bez visiem sabiedrībā pieņemtajiem liekulīgajiem uzvedības noteikumiem. Pie velna, Krist! Mana miesa un dvēsele pieder man pašai un kāda kuram daļa, ko es ar tām daru?

-  Arī man vairs nav nekādas daļas? - es vaicāju.

-    Arī tev, - Ieva nekavējoties atbildēja. - Es gribu būt pilnīgi brīva.

-    Vai es tevi kaut kā esmu ierobežojis? Vai esmu nodarījis kaut ko sliktu?

-     Nē, Krist, - Ieva strauji pakratīja galvu. - Tu man neesi darījis neko sliktu, lai gan domāju, ka būtībā tu tomēr esi ļauns cilvēks. Bet kā jau sacīju - ne tāpēc es aizeju no tevis. Es vienkārši tagad gribu būt pati par sevi.

-    Tu man nespēj piedot, ka atriebos savas meitas slepkavām? - dobjā balsī prasīju un gandrīz vienā malkā izdzēru viesmīles atnesto viskija glāzi.

-    Es tev piedodu, - Ieva pateica. - Bet kā būs ar sabiedrību un mums pazīstamiem cilvēkiem? Nezinu. Domāju, ka to viņi tev nepiedos.

Es nicīgi pasmīnēju.

Ieva izstiepa roku un viegli pieskārās manai plaukstai.

-   Tu tagad mani ienīdīsi?

-Nē.

-  Joprojām mīlēsi?

-Nē.

-   Ko tad tu darīsi?

-   Tev vajadzēja prasīt, ko jutīšu.

-    Labi! Ko tu, Krist, pret mani jutīsi… kad es tev vairs nebūšu?

-    Nezinu, - paraustīju plecus. - īstā jušana nāks vēlāk. Bet pašlaik… Diez vai par tavu aiziešanu priecāšos.

Drīzāk izjutīšu smagas skumjas. Nē, varbūt ne skumjas! Kaut kādu pretīgu rūgtumu.

-   Nevajag! - Ieva palūdza. - Sāp jau arī man.

-   Vai tevi ir kāds atstājis? - es uzprasīju.

-   Nē, - Ieva atbildēja.

-        Esmu zaudējis daudzas sievietes, bet pirmā, kura mani pamet dzīva, esi tu.

Ieva ar mazliet sastingušu seju paskatījās uz mani, atvilka roku un aizsmēķēja cigareti.

-   Jā, Krist, es vēl esmu dzīva…

-       Tu, lūdzu, neapvainojies, bet es patiešām domāju, ka arī tev nenāktu par sliktu aiziet pie psihiatra.

-   Vai tev šie apmeklējumi palīdz?

-        Grūti pateikt. Man šķiet, ka palīdz viņu izrakstītās zāles.

-   Kādu efektu tās rada? Vai nomāc agresivitāti?

-   Es nekad neesmu bijis agresīvs.

-        Krist, nemāni pats sevi! Tu stāstīji, ka jau ceturtajā klasē esi sācis apmeklēt džudo nodarbības, pēc tam trenējies Austrumu cīņu veidos, karatē ieskaitot. Vai šo cīņu apguve tevī vairoja maiguma jūtas? Un dienests armijā? Specnazs un karš Afganistānā… To kluss un maigas dabas cilvēks vispār nemaz nav spējīgs ne izturēt, ne izdarīt! Un tad vēl tā baigā atriebība…

-       Vai tu mani gribēji sajust sev blakus kā maigu bērnu vai kā spēcīgu vīrieti?

-   Protams, kā vīrieti, bet… ne tādu.

-        Kāpēc man šajā cietsirdības pilnajā pasaulē vajadzētu būt maigam? - es jautāju un atkal ar acīm meklēju viesmīli. - Man šķiet, Ieva, tu šai brīdī spēlē negodīgu spēli. Tu izmisīgi meklē un mēģini atrast kādu ieganstu, kas attaisnotu tavu lēmumu. Bet tu šo lēmumu jau esi pieņēmusi! Nezinu, vakar, pirms nedēļas vai mēneša, bet tev jau sen viss ir pilnīgi skaidrs! Tad kāpēc tev jātēlo? Tu mani vairs negribi. Gribi būt brīva. Lūdzu! Esi brīva! Bet kāda velna pēc tev manī jāmeklē kaut kāda agresivitāte un ļaunums? Jā, es savā laikā fiziski un morāli biju tik labi sagatavots, ka mani droši varēja uzskatīt par visaugstākās klases supermeni. Nu un tad? Vai es kādu aiztiku?

-   Tu karoji Afganistānā.

-   Tas ir pavisam kas cits! Un jau sen! Bet tas, kas ar mani notika pirms diviem gadiem… Tā nebija ļaunuma izpausme. Lai nu kam, bet vismaz tev to vajadzēja saprast! Tad jau par tiesnešiem ari var domāt, ka viņi ir ļauni un cietsirdīgi cilvēki! Tāpat katru dienu kādu bargi soda! Bet es to esmu darījis tikai vienreiz mūžā.

-   Vai tu, Krist, esi pārliecināts, ka tas nekad vairs neatkārtosies?

Bridi domāju.

-   Nē, - es atklāti pateicu, - tādas pārliecības man nav. Taču tam nav nekāda sakara ar mūsu attiecībām. Tu vienkārši esi ieņēmusi galvā, ka pēc gada vai diviem mirsi, un savas dzīves galu negribi sagaidīt, dziļā pazemībā lūdzot Dievu un nožēlojot grēkus. Es tā arī nesapratu, ko īsti esi nodomājusi darīt, taču izklausījās, ka gribi rīkoties tieši otrādi - pēc iespējas biežāk grēkot! Var arī tā. Vīriešiem nepatīk svētās. Jau no laika gala. Viņiem patīk grēcinieces. Un, jo lielāka, jo augstāk tiek vērtēta. Viņām šādu likmi nav noteikusi mūsdienu samaitātā sabiedrība. Tas tika izdarīts jau senajā Grieķijā - pirms trīstūkstoš gadiem. Nekas jauns šai pasaulē nepastāv. Viss jau ir bijis - gan mīlestība dzīvības vērtē, gan nodevība nāves cenā.

Ieva nedaudz nobāla.

-   Tu mani uzskati par nodevēju?

-   Nē, - papurināju galvu. - Kāpēc gan? Vismaz mani tu nenodod. Visticamāk, tu nodod pati sevi un to, kas mums abiem varēja būt.

Ieva sanervozējusies atkal sameklēja cigaretes un ilgi skatījās uz Doma laukuma vidu, kur stāvēja divi jaunieši un skūpstījās.

-  Ja man pēc gada vai diviem jāmirst, tad mums abiem nekas kopīgs vairs nevar būt, - Ieva pateica. - Ja nu vienīgi ilūzijas.

-   Arī tas nav slikti.

No blakus esošās kafejnīcas atskanēja pazīstama melodija. Kādu no savām populārajām dziesmām dziedāja jau sen mirušais franču dziedātājs Džo Dasēns. Es nesapratu nevienu vārdu. Varbūt viņš dziedāja par Elizejas laukiem, Luksemburgas dārzu, Buloņas mežu vai par mazu kafejnīcu Parīzes centrā; vai par kādu nabadzību mākslinieku

Monmartras kalna pakājē; vai par kādu noskumušu meiteni telefona būdā - uz viņas zvanu neviens neatbild.

Tūlīt arī es varēšu zvanīt uz visām pasaules malām - man tāpat neviens neatbildēs. Man vairs nav neviena drauga, ne draudzenes. Viss lēnām ir pazudis un izgaisis, kā pēc lietus karstajos saules staros no ielām iztvaiko ūdens peļķes.

Un tomēr. Paies tikai daži gadi, laiks mani būs pārvērtis vēl vairāk, un es šo dienu, šo skumjo šķiršanās mirkli no Ievas Doma laukuma vidū varbūt atcerēšos kā skaistāko, kas manā dzīvē noticis.

-   Tu mani nicini? - Ieva negaidīti uzprasīja.

Brīdi domāju.

-        Ja vienā kausā var ieliet mīlestību un nicinājumu, tad jā, - es atbildēju. - Taču es dzērienus nekad nejaucu.

-   Es varu būt izņēmums, - Ieva teica.

-        Tu arī esi izņēmums. Tāpēc vari bez jebkādām dzīvības briesmām sēdēt man blakus, skaļi pateikt, ka no manis aizej un turpmāk dzīvosi… Kādu dzīvi tu dzīvosi, Ieva? Prostitūtas dzīvi?

-        Tu neko neesi sapratis, - Ieva sacīja un piecēlās kājās.

-   Man savukārt šķiet, ka tieši tu neko neesi sapratusi.

Ieva iesmējās.

-        Tad lai tā arī paliek! - viņa teica. - Divi muļķīši Rīgas centrā. Še buča, Krist, un nepiemini ar ļaunu! Gan jau varbūt atkal kaut kad saskriesimies!

Ieva mani ātri noskūpstīja uz vaiga, pamāja ar roku, nesteidzoties šķērsoja Doma laukumu un pazuda Smilšu ielas sākumā.

Es vēl brīdi sēdēju, tad arī cēlos kājās, aizgāju līdz 21. trolejbusa pieturai un braucu uz mājām.

Ja tu vari izturēt, tad tev to arī vajag, es rūgti nodomāju.

5. nodaļa

Bijušais Valsts drošības komitejas pretizlūkošanas daļas izmeklētājs, atvaļinātais pulkvedis Boļeslavs Marec- kis, no rīta noskuvies un iesmaržinājies, jau kuro reizi sevi vērīgi noskatīja vannas istabas spogulī.

Tā nekas, viņš apmierināts secināja. Man jau ir sešdesmit astoņi gadi, taču joprojām izskatos stalts un nebūt ne vecs. Sejas āda gluda, acis skaidras, muskulatūra spēcīga un vingra. Protams, tik skaists, kāds biju jaunībā, vairs neesmu, taču sievietēm patīku joprojām. Mani grib gan dzīvokļa vientuļā kaimiņiene Ņina, gan tuvākā veikala pārdevēja Ludmila, gan poliklīnikas ārste Veronika.

Šo sieviešu uzmanību un ne reizi vien izteiktā vēlme nākt dzīvot pie Boleslava jūtami cēla viņa pašapziņu,

Mani grib gan dzīvokļa vientuļā kaimiņiene Ņina, gan tuvākā veikala pārdevēja Ludmila, gan poliklīnikas ārste Veronika.

palīdzot radīt zināmu drošības sajūtu un ticību, ka varbūt dziļā un vārgā vecumā viņš tomēr nebūs viens.

Tas bija visai iespējams. Boļeslavam astoņdesmito gadu sākumā Purvciemā, kādā no Ilūkstes ielas jaunajiem namiem, valsts bija piešķīrusi lielu četristabu dzīvokli. Tagad bez Latvijas vecuma pensijas viņš no Krievijas vēl saņēma valsts drošības darbinieka izdienas pensiju, kas bija pilnīgi pietiekama, lai mierīgi varētu samaksāt gan dzīvokļa īri, gan par komunālajiem pakalpojumiem. Atlikušo naudu viņš tērēja uzturam un dažām sīkām ikdienas izpriecām.

Par dzīvi Boļeslavs nežēlojās. Viņš pat nebēdājās, ka padomju valsts iekārta bija tik pēkšņi sabrukusi un tagad Latvijā valda buržuāziskie nacionālisti, pret kuriem viņa iestāde ilgus gadus bija tik nikni cīnījusies.

Pats Boļeslavs un viņa pretizlūkošanas nodaļa no tā stāvēja visai tālu, jo viņu pamatuzdevums bija ķert ārvalstu spiegus vai tos, kurus par tādiem varēja uzskatīt. Un tomēr daudziem šodienas cilvēkiem bijušie Valsts drošības komitejas darbinieki (arī smagu kriminālnoziegumu atklājēji) nekādas simpātijas neizraisīja. Galvenokārt čekas smagās un ļoti asiņainās trīsdesmito, četrdesmito un piecdesmito gadu pagātnes dēļ.

Boļeslavs par savu darbu bijušajā Valsts drošības komitejā nekaunējās un to nevienam arī neslēpa. Viņš nekādās represijās nebija piedalījies. Boļeslavs bija augstas klases pretizlūkošanas profesionālis. No jaunākā leitnanta uzdienēja līdz pulkvedim. Tomēr bija kāda lieta, ko viņš visus šos garos gadus nespēja aizmirst. Un, jo vecāks kļuva, jo spēcīgāk un spilgtāk šis senais notikums plosīja viņa atmiņu.

Tas notika sešdesmitā gada pavasarī, un tā bija viena no viņa pirmajām lietām. Nesen no viņa bija aizbēgusi sieva, līdzi paņemdama trīsgadīgo meitu. Boļeslavs bija pārskaities uz visu pasauli, vakaros bieži dzēra un alka neuzticīgajai sievai atriebties. Tā kā viņš vēlējās arī turpmāk palikt darbā Valsts drošības komitejā, bijušo sievu lika mierā. Drīz gadījums piespēlēja lietu, kurā par dažu svarīgu ziņu nodošanu Helsinku viesnīcā kādam Rietum- vācijas izlūkošanas aģentam, tika turēts aizdomās viens no rūpnīcas VEF vadošajiem speciālistiem Rūdolfs

Lejiņš. Viņš Somijas galvaspilsētā tobrīd uzturējās kā starptautiskās zinātniskās konferences dalībnieks.

Izmeklējot šo lietu, Boļeslavs atklāja, ka aizdomās turamajam VEF inženierim ir deviņpadsmitgadīga meita Ērika Lejiņa - universitātes juridiskās fakultātes otrā kursa studente. Viņa Maskavas starptautiskajā jaunatnes un studentu festivāla laikā bija iepazinusies ar latviešu emigrācijas jaunākās paaudzes pārstāvi, Stokholmas universitātes studentu Askoldu Tīrumu. Abi samīlējās un pēc festivāla sākās sarakstīšanās, kurai čeka uzmanīgi sekoja.

Tādā sakarā kādā jaukā pavasara dienā pēc viņa izsaukuma, galīgi nobijusies, kabinetā ienāca Ērika Lejiņa. Meitene atradās uz izmisuma robežas. Viņu māca nepārvaramas bailes un neziņa. Boļeslavs viņai uzreiz atklāti pateica:

"Biedre Lejiņa! Par dzimtenes nodevību, pretpadomju propagandu un palīdzību ārvalsts spiegam tevi gaida tiesa un piecpadsmit gadi speciālā režīma darba nometnē! Bet labākajā gadījumā tu vienkārši tiksi izsviesta no universitātes!"

Ērika raudāja. Viņa bija glīta un gudra meitene. Un tad Boļeslavs nolēma… Kāpēc viņu pūdēt cietumā, ja… Viņš Ērikai piedāvāja ne sliktu izvēles iespēju - kļūsti mana mīļākā, un arī turpmāk varēsi gulēt savās mājās uz mīkstiem pēļiem, vai pretējā gadījumā tev nāksies aukstā barakā vārtīties uz kailiem dēļiem!

Iedzīta stūrī, Ērika izvēlējās mīkstos mājas pēļus. Boļeslavs vārdu turēja. Viņš lietu pret Ēriku Lejiņu izbeidza, bet viņas tēva likteni iespaidot nespēja. Pēc pusgada Rūdolfu Lejiņu par spiegošanu Rietumvācijas labā notiesāja, un viņš Sibīrijā etapa laikā aizgāja bojā.

Bet Ērika palika. Cenzdamās glābt gan sevi, gan tēvu, viņa ar Boļeslavu apmeklēja Operas pirmizrādi, koncertus un dažreiz arī restorānus. Kad Boļeslavs beidzot sajuta, ka Ērika pie viņa jau ir nedaudz pieradusi, meiteni aizveda uz Valsts drošības komitejas vasarnīcu Lielupē, cienāja ar šampanieti un izmeklētiem ēdieniem, līdz vakarā ilgi lolotais mērķis tika sasniegts.

Ar to viņš arī apmierinājās. Baidīdamies no sarežģījumiem darbā, Boļeslavs attiecības vairs nevēlējās turpināt.

Un ari neturpināja. Viņš Ēriku aizmirsa. Tā bija tikai sīka viņa dzīves epizode. Drīz iepazinās ar citu sievieti, iemīlējās un pēc gada apprecējās. Vēlāk piedzima divi bērni - dēls Andžejs un meita Dagnija.

Sieva pirms pieciem gadiem nomira.

Andžejs strādāja vienā no Rīgas lielākajām slimnīcām par ķirurgu, Dagnija - par literatūras skolotāju. Taču deviņdesmito gadu sākumā viņa darbu pēkšņi pameta, aizbrauca uz laukiem, tur apprecējās ar kādu šoferi, un Bo- ļeslavam sakari ar meitu pārtrūka.

Viņš ar katru gadu jutās arvien vientuļāks un pamests. Bērni dzīvoja atsevišķi, katrs par sevi, un paveco spiegu ķērāju ar katru dienu vairāk nomāca gandrīz neciešama grūtsirdība.

Varoņu laiks bija pagājis. Tagad pie varas apbrīnojami viegli bija tikuši bijušie oficianti, basketbolisti, jauno laiku lielbodnieki un nacionālisma apreibinātie vaimanātā- ji par latviešu tautas neizbēgamo bojā eju. Bet aiz viņiem stāvēja baņķieri, naftas karaļi un, smīnot bārdā, klusi komandēja.

Boļeslavam tas viss, kā tautas lielākajai daļai, stipri riebās, tāpēc viņš centās par politiku vispār vairs nedomāt, bet arvien biežāk sāka atcerēties trīsdesmit astoņus gadus vecus notikumus.

Viņš atcerējās Ēriku Lejiņu - glītu un vienmēr labi apģērbušos studentlti.

Atcerējās viņas patiesās asaras.

Atcerējās, kā viņš šo meiteni bija piespiedis atdoties. Arēji tas maz atgādināja klasisku izvarošanas aktu, kas īstenībā bija, tikai noslēpts aiz skaisti noformētas, taču skarbi reālas draudu maskas.

Viņš atcerējās, kā vēlāk Ērika negaidīti bija atnākusi uz komiteju un bezpalīdzīgā izmisumā pateikusi - man būs bērns…

Kas pa šiem gadiem ir noticis? Boļeslavs satraukts domāja. Vai Ērika toreiz izdarīja abortu vai tomēr dzemdēja? Un, ja dzemdēja, tad ko? Meitu vai dēlu?

Kā notikumi risinājušies tālāk?

Vai šis bērns ir dzīvs? Un, ja ir dzīvs, ko pašlaik dara?

Kāds viņam vārds un uzvārds? Kādu profesiju ieguvis? Kādu amatu ieņem? Kā viņam klājas?

Ko šodien dara pati Ērika? Vai viņa ir dzīva?

Šie jautājumi Boļeslavu stipri nomocīja un ar katru dienu vairāk ieinteresēja.

Viņš beidzot gribēja uzzināt patiesību. Bet vēl nezināja, ko ar šo patiesību iesāks.

Varbūt neiesāks neko. Bet varbūt tā kādā veidā dzīves nogali tomēr vērtīs labāku? Vismaz ne tik vientuļu? Lai gan daudz ticamāks bija cits variants - šī patiesība viņa dzīvē ienesīs tikai naidu, rūgtas atmiņas, nežēlīgus pārmetumus un varbūt pat atriebību…

Bet Boļeslavs jau vairs nebija atturams. Viņš visu mūžu bija dzīvojis uz riska robežas. Dzīvoja arī tagad. Nekur vēl nebija teikts, ka supernacionāļi viņu nesāk vajāt un kā bijušo Valsts drošības komitejas štata darbinieku nesāk vazāt pa tiesām!

Vajadzēja steigties. Viņš negribēja nomirt, neuzzinājis toreiz tik pievilcīgās meitenes Ērikas Lejiņas un viņa bērna likteni… ja bērns vispār piedzima.

Vispirms viņš apstaigāja Rīgas centra slimnīcas, līdz beidzot nonāca Pārdaugavas Stradiņos. Viņš miglaini atcerējās, ka Ērika toreiz dzīvoja Iļģuciemā, tātad visticamāk toreiz vesta vai nu uz 6. slimnīcu Dzirciema ielā, vai arī uz 2. slimnīcu Pilsoņu ielā - tagadējo P Stradiņa vārdā nosaukto ārstniecības iestādi.

Boļeslavs pieklauvēja pie nedaudz applukušām, pelēkām slimnīcas arhīva durvīm.

-   Lūdzu, ienāciet! - aiz tām tūlīt atskanēja kādas sievietes balss.

Boļeslavs atvēra durvis un iegāja nelielā, dokumentu pakām piekrautā istabā. Aiz neliela galda, tērpusies baltā halātā, sēdēja sirma sieviete. - Ko kungs vēlas?

-   Ja jūs būtu tik laipna… - Boļeslavs jutās mazliet neveikli. - Es gribētu uzzināt, vai jūsu slimnīcā 1961. gada sākumā dzemdību nodaļā nav bijusi ievietota kāda jauna meitene vārdā Ērika Lejiņa. Un, ja viņa šeit bijusi, vai ir dzemdējusi bērnu?

-   Kādam nolūkam šī izziņa jums vajadzīga? - arhīva darbiniece painteresējās.

-   Tas mani skar personīgi, - Boļeslavs pēc neliela klusuma brīža atbildēja.

-   Lūdzu, uzgaidiet, - sieviete teica. - Es tūlīt apskatīšos. Kādu gadu jūs minējāt?

-   1961.

Sieviete nesteigdamās sāka rakņāties dokumentu blāķos un rūpīgi ieskatīties atsevišķās papīra lapās.

Boļeslavs apsēdās uz vienīgā brīvā krēsla, uzmanīgi raudzījās apkārt un saprata, ka aiz katra šeit esošā papīra gabaliņa slēpjas daudzu cilvēku pārciestās sāpes, izmisums, nepiepildījušās cerības, neizsakāmi laimes mirkļi un baismīgas traģēdijas.

-   Ērika Lejiņa, trīsdesmit divus gadus veca, otrā janvārī dzemdējusi trešo bērnu - meitu, - slimnīcas arhīva darbiniece, turot rokā pelēku kartona kartiņu, lasīja.

-    Nē, - Boļeslavs pakratīja galvu. - Tā nav viņa. Tai meitenei toreiz bija tikai deviņpadsmit gadu un viņai vajadzēja dzemdēt pirmo reizi.

Arhivāre centīgi turpināja šķirstīt 1961. gada pacientu kartotēku, bet Boļeslavs, pagriezies pret telpas vienīgo logu, domīgs raudzījās uz nesen sazaļojušām bērzu lapām. Dabā atkal sākas kārtējais atdzimšanas aplis, Boļeslavs apmierināts secināja. Auksto pavasari tūlīt nomainīs silta vasara. Bet es savukārt tagadnes vietā vēlos atgriezties pagātnē. Trīsdesmit astoņi gadi tikai pirmajā mirklī šķiet ilgs laika posms, lai gan patiesībā tas viss tepat vien ir. Es - toreiz trīsdesmitgadīgs Valsts drošības komitejas izmeklētājs, bet Ērika - jauna deviņpadsmitgadīga meitene. Kas notika tālāk? Boļeslavu atkal pārņēma satraukums, un viņš spēji pagriezās pret sirmo arhivāri. Boļeslavs vēl nebija ticis skaidrībā, ko īstenībā gaida un kā justos labāk - ja Ērika būtu bērnu dzemdējusi, vai arī viņa, paklausot toreizējam Boļeslava padomam, būtu tomēr izdarījusi abortu?

-   Te es kaut ko atradu, - arhivāre pārtrauca viņa pārdomas, rokā turot plānu, iedzeltējušu kartona gabaliņu. - 1961. gada piektajā janvārī P Stradiņa slimnīcas dzemdību nodaļā iestājusies grūtniece Ērika Lejiņa, dzīvojoša Rīgā, Dzirciema ielā 115, dzimusi 1942. gada 30. jūnijā, tātad deviņpadsmit gadus veca, neprecējusies. Bērna tēva vārdu nav minējusi. Dzemdības notika 1961. gada 6. janvārī pulksten 4 un trīsdesmit vienā minūtē bez patoloģijas. Grūtniecei piedzimis vīriešu dzimuma bērns, 4 kilogramus četrsimt gramus smags un 52 centimetrus garš. Māte, parakstot attiecīgus dokumentus, no bērna atteikusies.

Boļeslavs juta, kā viņam strauji paātrinās sirdsdarbība. Tātad noticis tieši tas, ko viņš pēdējā laikā bija gaidījis un no kā arī baidījies… Viņam ir dēls, par kuru neko nezina!

Dzīvs, miris? Bagāts, nabags? Gudrs, dumjš? Cienījams, nicināms?

-   Vairāk man te sešdesmit pirmā gada sākumā nevienas citas Lejiņas nav, - arhivāre sacīja un atrasto kartīti nolika iepriekšējā vietā skapja atvilktnē.

-   Paldies, - Boļeslavs pateica un piecēlās. - Jūs man izdarījāt vērtīgu pakalpojumu. Varbūt vēl tikai viens jautājums. Vai tur nav atzīmēts arī iemesls, kāpēc māte no bērna atteikusies un kur šis bērns vēlāk nokļuvis?

-   Nē, - vecā kundze pakratīja galvu. - Atsacīšanās iemesls nav minēts. Bet bērni, no kuriem tādi jauni, neprecējušies un vieglprātīgi skuķi atsacījās, vienmēr nonāca Kapseļu ielas bāreņu patversmē, bet no turienes, ja paveicās, nokļuva audžuvecāku ģimenēs.

-   Vai arī šodien vēl joprojām pastāv likums, kas šīs patversmes administrācijai aizliedz izpaust ziņas, pie kādiem audžuvecākiem bērns ir nonācis?

-  Jā, kungs. Šīs ziņas vēl joprojām aizliedz izpaust bērnu adoptācijas likums.

-   Es jums vēlreiz pateicos, - Boļeslavs pateica, cienīgi palocīja galvu un gāja prom.

Viņš bija ļoti uztraucies, bet jau zināja, kas tagad ir jādara. Noteikti jāatrod Ērika Lejiņa! Droši vien viņa ir precējusies un, iespējams, pat ne vienu reizi vien, tā ka šodien viņai uzvārds noteikti ir cits. Taču viņas atrašanai tas diez vai būs pārāk liels šķērslis.

Tai pašā dienā Boļeslavs aizgāja uz Informācijas servisu, kur, samaksājis pusotra lata, palūdza noskaidrot, vai Dzirciema ielas 115. numura 1. dzīvoklī joprojām dzīvo sieviete vārdā Ērika, pirmslaulības uzvārdā Lejiņa.

Pēc nepilnām desmit minūtēm viņš saņēma oficiālu izziņu, kas vēstīja, ka pašlaik Rīgā, Dzirciema ielas 115. nama 1. dzīvoklī ir pierakstīti un dzīvo Andrejs Zunda, Ērika Lejiņa-Zunde un Ināra Zunde… Klāt vēl bija pielikts viņu telefona numurs.

Vairākas reizes pārlasot tekstu, Boļeslavam viegli trīcēja rokas. Viņš pilnīgi fiziski sajuta, ka nupat atkal ir pieskāries savai jaunībai, trīsdesmit astoņus gadus senai pagātnei un savam morālajam noziegumam.

Tagad mēs satiksimies atkal, Boļeslavs domāja. Man no šīs satikšanās nav jābaidās. Tu, Ērika, esi izdarījusi daudz smagāku noziegumu par mani! Tu savu… Nē, tu mūsu bērnu vienaldzīgi paņēmi un iesviedi pagultē! Labi, ja viņu pievāca normāli cilvēki, bet ja ne… Ja viņš tavas vainas dēļ būs palicis bez izglītības, nonācis cietumā vai nomiris, tev par to būs jāatbild!

Un kā vēl jāatbild!

6. nodala

Ieva Saulīte, ģērbusies zilā medicīnas māsas kleitā, kuras apakšējā mala sniedzās vismaz divus sprīžus virs ceļgaliem, slimnīcas ķirurģiskajā nodaļā aizvadīja savu pēdējo nakts dežūru.

Nodaļā dienas trokšņi jau bija norimuši, vakara procedūras izdarītas, atpūtas telpā televizors izslēgts, un staigājošie pacienti aizgājuši katrs uz savu palātu. Ieva sēdēja uz dīvāna, un viņu arvien vairāk sāka mocīt asi izjūtama grūtsirdība.

Šeit bija pagājuši četri dramatiskiem notikumiem un pamatīga darba slodzes pilni gadi. Ieva atradās nelielā, māsām domātā telpā, kuru no garā nodaļas gaiteņa šķīra nevis siena un durvis, bet apmēram pusotra metra augsta koka baijera un plats galds, kur stāvēja vairāki telefoni un moderna sakaru vadības pults. Aiz galda pie sienas vēl lepojās dīvāns, kur māsas naktī varēja nosnausties, un vairāki krēsli.

Ieva joprojām nespēja aizmirst, kā tikai pirms dažām dienām bija nomirusi kāda auto avārijā cietusi astoņpa- dsmitgadīga meitene, kas nodaļā ievesta ar lauztu galvaskausa pamatni un daudziem iekšējo orgānu sasitumiem. Šķita, ka nodaļā un gaitenī vēl joprojām skanēja viņas mātes drausmīgie kliedzieni. Bet pati meitene nomira klusi, nenākot pie samaņas.

Ievai klusie, mēmie mirēji iedvesa vislielākās bailes. Viņa bija pārliecināta, ja smagi ievainotie cilvēki spētu runāt, raudāt un kliegt, viņi nekad nenomirtu. Viņi sevi pārvarētu, balsis saklausītu Dievs un tos pažēlotu.

Es arī nomiršu klusi, Ieva, atcerēdamās gan neseno zīlnieces pareģojumu, gan savas slimības diagnozi, skumji pasmaidīja. Nomiršu gluži tāpat kā tā sieviete, kura pirms dažām dienām, nespēdama pārdzīvot Velnezerā noslīkušās trīsgadīgās meitiņas nāvi, izlēca pa piektā stāva dzīvokļa logu.

Un piecdesmitgadīgais bijušais cietumnieks, sašauts trīs vietās, kurš izskatījās pēc astoņdesmitgadīga veča un kuram uz krūtīm bija redzams liels tetovējums - kailas sievietes attēls, bet zem tā nedaudz filozofisks teksts - Dzīve ir tikai viens lēciens no mātes miesām līdz kapam.

Tie nav dumji cilvēki, kuri katru dienu mēģina nodzīvot kā pēdējo, Ieva nodomāja, piecēlās un paskatījās uz sakaru pulti. Spilgti mirgoja piecpadsmitās palātas sarkanā izsaukuma spuldzīte.

Šai palātā gulēja jauna meitene, kuru pirms dažām dienām diezgan nežēlīgi bija piekāvuši divi puiši, kurus viņa policijas izmeklētājam teicās nepazīstam.

Ieva atvēra durvis un iegāja palātā. Tas bija luksa numurs, un meitene, vārdā Marina, tur gulēja viena. Viņai virs galvas dega maza nakts spuldzīte, bet blakus uz galdiņa lielā vāzē stāvēja septiņas sarkanas rozes. Tās viņai nebija atnesis pielūdzējs. Šodien no rīta tās vāzē bija ielikusi kāda no viņas daudzajām draudzenēm. Nodaļas māsiņas zināja teikt, ka Marina esot ļoti dārga prostitūta, tā saucamā izsaukuma jeb telefona meitene, kas no saviem bagātajiem klientiem plēšot bargu naudu.

-   Vai kļuva sliktāk? - Ieva, piesteigusies pie gultas, prasīja.

-   Nē, - Marina klusi atbildēja. - Tu esi ļoti aizņemta?

-   Pulkstenis rāda jau pāri divpadsmitiem. Viss ir mierīgi. Es nupat taisījos kādu brītiņu nosnaust.

-  Ja no pārguruma gluži nekrīti no kājām, - Marina sacīja, - tad paliec kādu laiciņu pie manis.

-   Labi, - Ieva tūlīt piekrita, paņēma krēslu un apsēdās blakus gultai. - Gribi parunāties?

Marinai zem lielajām, tumšbrūnajām acīm rēgojās zili riņķi, deguns uztūcis, bet biezā augšlūpa bija tik stipri pārsista, ka ķirurgam to nācās sašūt. Meitene spēja runāt tikai ar grūtībām - nedaudz šļupstot.

-   Tu esi precējusies? - Marina nez kāpēc tūlīt painteresējās.

-Nē.

-   Cik tev ir gadu?

-   Divdesmit astoņi.

-   Kāpēc neprecies?

-        Vienreiz gandrīz to izdarīju, - Ieva atbildēja. - Viss jau bija sagatavots, kāzu kleita uzšūta un gredzeni nopirkti… Atlika tikai no laukiem atvest vecākus…

-   Tu esi no laukiem?

-Jā.

-         Nekādu laucinieci vis neatgādini, - Marina teica. - Izskaties kā visīstākā pilsētniece. Es pat nodomāju… Nu, nav svarīgi! Kāpēc kāzas izjuka?

-         Mans puisis… Viņš ar automašīnu brauca pēc maniem vecākiem. Bet pie Smiltenes pagrieziena nenovaldī- ja mašīnu, noskrēja no ceļa un nositās. Tā man kāzu vietā iznāca bēres.

-   Diez kas nav, - Marina drūmā balsī rezumēja.

-       Acīmredzot tāds ir mans liktenis, - Ieva tāpat bēdīgā balsī sacīja. - Vienmēr būt nelaimīgai.

-        Nestāsti niekus! - Marina atmeta ar roku un skapītī sameklēja cigarešu paciņu. - Neiebildīsi?

-   Nē, - Ieva atļāva. - Iedod man arī.

-   Vai mēsli nesanāks?

-        Līdz rītam dūmi izgaisīs, - Ieva teica. - Bez tam… Nekādi mēsli man vairs nevar sanākt. Šī ir mana pēdējā dežūra.

-        Tu no rītdienas vairs nestrādāsi? - Marina jutās nedaudz pārsteigta.

-   Jā. No rītdienas es būšu brīvs cilvēks.

-   Vai atradi turīgu mīļāko?

-   Man tāds jau bija.

-   Un kas? Viņš tevi pameta?

-   Es pati aizgāju.

-   Darīja tev pāri?

-   Viņš bija labs, - Ieva sacīja. - Un es viņu mīlēju.

-   Kāpēc tad skrēji prom?

-       Tāpēc jau arī skrēju, ka mīlēju. Negribu viņam nodarīt sāpes.

-   Ar ko tu vīrieti vari sāpināt?

-   Vai tad tu nezini? - Ieva jutās pārsteigta.

-        Man šķiet, ne ar ko, - Marina atbildēja. - Viņi visi ir truli un nejūtīgi dzīvnieki. Vai tavējais bija gļēvs un sievišķīgs?

-   Ko tu! - Ieva iesaucās. - Viņš ir dzelzs vecis! Bijušais afgānis. Turklāt vēl sēdējis cietumā.

-   Tu gāji prom tāpēc?

-   Es viņam nespēju būt uzticīga, - Ieva pateica.

-   Kāpēc? - Marina prasīja. - Viņš tevi nespēja apmierināt?

-    Es pati nezinu, kas ar mani notiek, - Ieva sacīja. - Kaut kā man pietrūkst. Tieši kā - nezinu un nesaprotu, bet… Es jūtos kā badā. Pastāvīgi esmu izsalkusi pēc vīrieša. Varbūt tā ir patoloģiska novirze, taču man visu laiku gribas.

-   Vai ar diviem vienlaikus nekad neesi mēģinājusi? - Marina painteresējās.

-Nē.

-   Kad tu vispār pirmo reizi sāki? - Marina turpināja iztaujāt.

-   Kad mācījos sestajā klasē, - Ieva atcerējās. - Man toreiz bija trīspadsmit gadu.

-   Un kā?

-   Nekas sevišķs, - Ieva atbildēja. - Tas notika turpat skolas pagalma krūmiņos. Bet man patika. Ar katru gadu šī patikšana auga, līdz kādu dienu atskārtu, ka bez tā vairs nespēju dzīvot. Domāju, kad apprecēšos un tas notiks regulāri, šis trakums pāries. Iespējams, ja ne tas nelaimes gadījums, tā arī būtu noticis, lai gan, kas zina? Man bijis daudz vīriešu, līdz beidzot uzradās Krists. Skaists, stiprs un godīgs.

-   Neviens vīrietis nav godīgs! - Marina tūlīt asi iebilda.

-   Tavā vietā pašlaik runā naids un apvainojums.

-   Mēs visi viens otru krāpjam, - Marina apgalvoja, - un neviens cilvēks pret otru nevar būt pilnīgi godīgs! Neviens! Un tas nemaz nav arī vajadzīgs! Kāda velna pēc? Ko tas mums dod? Mānīgu mierinājumu? Īslaicīgu drošības sajūtu? Stipri šaubos. Mums nepārtraukti katram par sevi ir jābaidās un pat vistuvākais, vismīļākais un dārgākais cilvēks tevi nekad nepasargās ne no nelaimes, ne slimības, ne vecuma! Tas, ko mums pa īstam spēj sniegt mīļotais cilvēks, ir tikai nauda un sekss. Turklāt vēl īslaicīgi! Bet mans mūžs arī ir īslaicīgs, un pieder vienīgi man!

Marina uz brīdi apklusa, beidza smēķēt un piecēlās pussēdus.

-        Vai tev bija bail, ka viņš tevi varētu nogalināt, ja būtu atzinusies neuzticībā? - meitene prasīja.

-        Diez vai, - Ieva pakratīja galvu. - Mēs neesam precējušies. Turklāt Krists bija pārliecināts, ka viņš nekad vairs brīvībā neiznāks. Tā kā man tika dota pilnīga rīcības brīvība - bez kādiem noteikumiem.

Marina atkal paņēma cigareti un aizsmēķēja.

-        Galvenais dzīvē ir nekad nepazaudēt pašai sevi, - viņa teica. - Un nekad nepakļauties sabiedrībā valdošajai morālei! Tā ir drausmīga liekulība! Cilvēks drīkst darīt visu, varbūt izņemot vienīgi… sāpes otram cilvēkam.

-   Tu to spēj?

-        Ne vienmēr, - Marina atzinās. - Tāpēc dažreiz nākas ciest.

-   Kāpēc viņi tevi tā…? Tu kaut ko izdarīji sliktu?

-       Jā, - Marina apstiprināja. - Patiesībā es biju neliete, un sods man pienācās. Varbūt pat bargāks, nekā saņēmu. Un zini, kāpēc?

-   Nezinu gan.

-   Tās pašas nolādētās mīlestības dēļ, - Marina sacīja.

-   Tās pašas atriebības dēļ! Nezinu, kāpēc cilvēki tik bieži grib viens otram ļauni atmaksāt, labi zinādami, ka agrāk vai vēlāk viņus gaida sods?

-   Vai tagad esi palikusi ļoti gudra?

-   Jā, mīļā, tagad esmu baigi gudrā, - Marina atbildēja,

-   un nekad nevienam vairs necentīšos atriebties. Atriebība - tā tomēr ir stipri slikta lieta. Kā saka, tā ir runga ar diviem galiem, no kuriem viens obligāti trāpīs tev tieši pa galvu!

-        Ko tu izdarīji? - Ieva vaicāja. - Gribēji kādam atriebties un tieši tāpēc tagad atrodies šeit?

-   Diemžēl.

-   Vai tevi pievīla mīļākais?

-       Grūti pateikt, - Marina paraustīja plecus. - Tu vispār zini, kas es esmu? Ar ko nodarbojos?

-        Nē, - Ieva atbildēja, - lai gan kaut ko esmu dzirdējusi…

-   Tieši ko? - Marina ātri prasīja.

-   Ka tu… - Ieva nedaudz apmulsa.

-        Droši! - Marina uzmundrināja. - Dzirdēji, ka esmu prostitūta?

-  Mēs visi viens otru krāpjam, - Marina apgalvoja, - un

neviens cilvēks pret otru nevar būt pilnīgi godīgs!

-Jā.

-   Un noticēji?

-   Ne visai.

-        Pareizi darīji! - Marina teica. - Es nestāvu uz Čaka ielas. Esmu augstas klases kurtizāne! Jā, es par mīlēša- nos ņemu naudu. Un kas par to? Kāpēc tas būtu nosodāms?

-        Es nenosodu, - Ieva pateica. - Principā arī visas precētās sievas to dara par naudu.

-   Pareizi! - Marina iesaucās. - Tieši šajā jautājumā ari spilgti izpaužas mūsu sabiedrības liekulīgā morāle! Katra sieva no vīra prasa naudu, gādību un rūpes, atbalstu ģimenei un labas dzīves nodrošināšanu. Bet es esmu pieticīga. Es prasu tikai naudu!

-   Vai tu strādā kādā intīmklubā? - Ieva prasīja un juta, ka viņa ir patīkami satraukusies. Ievu parasti uzbudināja pat sarunas par seksu.

-   Es strādāju kādā ļoti labā ārzemju celtniecības firmā, - Marina paskaidroja. - Esmu māksliniece dizainere. Mūsu firma nodarbojas gan ar pilnīgi jaunu objektu celtniecību, gan arī ar restaurāciju un remontdarbiem. No manis tur daudz kas atkarīgs. Es nosaku telpu dizainu, tas ir, iekārtojumu, krāsu toņus, izvēlos piemērotas mēbeles un māksliniecisko noformējumu. Man labi maksā. Bet pirms diviem gadiem, kad firma dibinājās un es tiku pieņemta darbā, man iznāca un arī tagad katru dienu iznāk darīšana ar ārzemju biznesmeņiem - zviedriem, somiem, dāņiem, vāciešiem un velns sazina, ar ko vēl! Esmu pievilcīga. Arī augums ideāls, un mani nemoka mazvērtības komplekss. Mani vispār nemoka nekādi kompleksi! Un tā man gadījās vispirms viens anglis, pēc tam zviedrs, norvēģis, pa starpu arī kāds krievs un latvietis, bet pamatā galvenokārt skandināvi. Nekādi seksa karaļi viņi nav, taču maksā ļoti labi. Ja runājam atklāti, tad vecumdienas jau esmu nodrošinājusi. Bet daudzi ražīga darba gadi vēl priekšā! Tā kā nav par ko sūdzēties, vienīgi… Ja nu atkal neatgadīsies kas slikts.

-  Ja viņi tev tik labi maksā… - Ieva prasīja, - vai tu viņiem ar sevi ļauj darīt visu, kas vien ienāk prātā?

-   Jā, - Marina apstiprināja. - Visu! Bet tas nav nekas briesmīgs. Man pašai tas arī gandrīz vienmēr sagādā baudu. Ārzemnieki labi maksā ne jau tikai tāpēc. Viņi šķiežas ar naudu tādēļ, ka ir bagāti. Starp citu, tā arī ir savdabīga bauda.

-   Kāpēc tevi piekāva? - Ieva atkal prasīja. - Kaut ko neizdarīji tā, kā viņi gribēja?

-   Mani piekāva nabagie, - Marina rūgtā balsī atbildēja. - Principā pati biju vainīga. Kāda veikala telpās, kur mūsu firma pēc mana projekta taisīja pārbūvi, darbus veica arī vairāki amatnieki, kas bija pieaicināti no malas - betonētājs, flīzīšu licējs un divi krāsotāji. Tas notika pirms gada. Kādu pēcpusdienu aizgāju apskatīties, kā viņiem veicas. Puiši bija iedzēruši. Uz koka kastēm stāvēja atvērtas konservu bundžas, maize, desas gabali, siers un vairākas pudeles krutkas. Viņi aicināja arī mani.

Tu saproti, Ieva, ar mani toreiz notika kaut kas ļoti neparasts. Es to pat nespēju izskaidrot. Esmu pieradusi grozīties, kā saka, tikai sabiedrības augstākajās aprindās. Smalki kungi, labas manieres, bagātīgi galdi, dārgi dzērieni un smaržas, pasakainas vannas istabas un greznas gultas. Bet te pēkšņi koka kastes, primitīvas uzkodas, prasts dzēriens, kaut kāda žļurga, un puiši jau iereibuši, rupji, netīrās darba drēbēs… Bet mani tas pēkšņi aizrāva! Es gribēju to visu izbaudīt! Mani tas pat seksuāli uzbudināja! Tu saproti, Ieva? Tas bija aizraujoši un savdabīgi skaisti! Un kad apmēram pēc stundas mani uz pagrabstāvu, kur atradās tualete, pasauca Viktors - gara auguma spēcīgs puisis, kas visu laiku grābstījās gar manām kājām, es labprāt viņam sekoju! Es zināju, ko viņš grib. Bet pati gribēju vēl vairāk!

Viktors uz putekļainās betona glūdas nometa divus vatniekus, mani apguldīja, parāva uz augšu svārkus, norāva bikšeles un gāzās virsū. Viņš mani drāza ilgi un pamatīgi. Līdz tam vēl nekad nebiju izjutusi tik ārprātīgu baudu. Es gandrīz nepārtraukti kliedzu, vaidēju un lūdzos - tikai vēl nebeidz! Lūdzu, Viktor! Turpini vēl ilgi ilgi…

Tad pie mums lejā nonāca Oļegs, un pēc tam viņi mani ņēma priekšā divatā… Viss būtu beidzies labi, varbūt pat pārāk labi, taču pēc Merfija likuma… tam bija jābeidzas slikti. Veikalā, lai apskatītos, kā sokas pārbūves darbi, pēkšņi iegriezās mūsu firmas viceprezidents, uzskrēja mums virsū un man nekas cits neatlika, kā viņam tūlīt paziņot, ka Viktors ar Oļegu mani izvaro. Bernsona kungs tūlīt izsauca policiju, un puiši tika arestēti. Viņiem draudēja baigi smagais pants - kā nekā grupveida izvarošana… Bet es vairs nevarēju atkāpties. Lai gan… Protams. Kāpēc gan ne? Mani nemocītu sirdsapziņas pārmetumi, varbūt pat būtu paturējuši darbā, un puišiem bez vainas nevajadzētu turpat vai gadu pavadīt drausmīgajā Centrālcietumā.

Pirms divām nedēļām notika tiesa. Es pastāvēju uz savu, puiši savukārt vardarbību noliedza. Vispār tās izvarošanas lietas vienmēr ir ļoti sarežģītas. Vismaz tās, kuras notiek dažādos sadzīves apstākļos. Tur gandrīz neiespējami noteikt, vai sieviete kādam ir atdevusies labprātīgi vai piespiedu kārtā.

Tiesnese tomēr nenostājās manā pusē. Viņa vispār bija baigā! Eksperti tāpat. Uz puišu rokām, krūtīm un sejas viņi nebija atraduši ne mazāko skrāpējumu pēdas, kas varētu liecināt, ka esmu viņiem pretojusies! Un atrada vēl desmitiem citu sīkumu. Tiesa nosprieda, ka nekāda izvarošana nav notikusi, viss noticis uz abpusējas vienošanās pamata un puišus attaisnoja! No vienas puses tas bija taisnīgi, ko tur runāt, bet no otras… Ciest tagad dabūju es - tiku apkaunota un pieķerta melos. Varbūt mani tagad atlaidīs no darba, lai gan diez vai. Visi priekšnieki ar mani ir gulējuši, tā ka… Es arī viņus varu sakompromitēt, tāpēc ceru, viss paliks, kā bijis. Bet tie puiši, tiesas attaisnoti un no apcietinājuma atbrīvoti tiesas zālē, tūlīt piedraudēja atriebties! Un pirms trim dienām mani piekāva. Nelieši tādi! Atliek vienīgi cerēt, ka ar to apmierināsies un turpmāk mani liks mierā. Neko briesmīgu jau viņi neizdarīja. Mazliet sabojāja manu smuko ģīmīti. Bet tas taču drīz pāries, vai ne?

-   Jā, Marina, - Ieva apstiprināja. - Pēc nedēļas tu atkal būsi skaista kā princese. Bet tagad man jāiet. Kā nekā tomēr dežūra. Ar labu nakti!

Ieva izgāja no palātas, nesteidzoties aizgāja līdz dežūr- telpai, smagnēji atkrita uz dīvāna, pievēra acis un, sajutusi spēcīgu satraukumu, viegli trīcēja.

Marinas stāsts viņu bija neparasti uzbudinājis. Aizvērto acu priekšā ātri zibēja dažādas vīzijas - netīras pagrabtelpas, cementa maisi, stikli un ķieģeļi, viņa guļ uz netīras grīdas, apkārt mētājas dažādas lupatas, saplēsti papīri un izsmēķu gali, un tad jauni vīrieši eļļainos darba kombinezonos spēcīgi satver viņas ķermeni, izģērbj, sāk skūpstīt, glāstīt un mīlēt…

Ieva sāka kunkstēt un, seksuālo vīziju pilnīgi pārņemta, juta, ka tūlīt tūlīt iestāsies orgasms.

-   Ieva! - viņa pēkšņi tuvu izdzirda skaļu vīrieša balsi. - Kas ar tevi notiek?

Ieva spēji satrūkās un atvēra acis. Viņas priekšā stāvēja nodaļas dežurējošais ķirurgs Andžejs Mareckis.

-      Nekas, - Ieva samulsusi pateica un kārām acīm skatījās uz jauno dakteri. Viņš bija gara auguma, melniem matiem un ļoti atgādināja Kristu Kristsonu. Pat balsis bija līdzīgas! - Andžej! Vai gadījumā tev nav dvīņu brālis?

-     Nē, - Andžejs atbildēja. - Man laukos dzīvo māsa, bet mēs neesam dvīņi.

-   Žēl, - Ieva nez kāpēc pateica.

-   Kāpēc?

-     Tu man atgādini kādu mīļu cilvēku. Agrāk nebiju ievērojusi.

-     Vai es nevaru būt mīļš? - Andžejs prasīja un tāpat iekāres pilnām acīm skatījās uz neparasti satraukto meiteni.

-   Vari, - Ieva atbildēja. - Es to pat ļoti gribu!

Andžejs apsēdās Ievai blakus un uzlika roku augstu

virs meitenes ceļgala.

-   Varbūt gribi vēl kaut ko? - viņš saspringts prasīja.

-   Jā, - Ieva tikko sadzirdami izdvesa. - Gribu!

-     Ko? - Andžejs jautāja, lai gan nojauta, ko meitene var atbildēt.

-     Andžej… - Ieva čukstēja. - Ja vari… paņem mani! Es tevi lūdzu! Izdari to! Ja ne, tad es tūlīt…

Andžejs iesmējās.

-   Nomirsi?

Ieva pamāja ar galvu.

-   Iespējams.

Andžeju tas nepārsteidza. Viņš jau sen bija ievērojis, ka Ieva vienmēr ir seksuāli uzlādēta un, ja gribētu, ne viņam, ne kādam citam nevajadzētu daudz nopūlēties, lai jauno medmāsiņu ierautu gultā.

-     Ejam no šejienes prom, - Andžejs teica un piecēlās. - Divdesmit pirmā palāta stāv tukša. Tur būs drošāk.

Viņi uz turieni gāja tik ātri, it kā šī būtu viņu dzīves pēdējā nakts, ko abi jaunie cilvēki baidītos palaist garām tukšu un vientuļu.

Bet varbūt tieši to viņi arī juta?

Kas var droši apgalvot, ka jau rīt mūsu mazā zemeslode neuzsprāgst gaisā un nepārvēršas mikroskopiski sīkā kosmosa puteklī?

Ko mēs vēl gaidām?

7. nodala

*

Lēnām pagāju garām Brīvības piemineklim. Netālu no tā apstājos, paskatījos augšup un klusi iesmējos. Uz katras no zvaigznēm tupēja pa balodim. Izskatījās jocīgi. Zaļā metāla sieviete šķita netīra un ļoti noskumusi.

Mēs visi vēl esam pagāni, grūtsirdīgi secināju. Nekādas akadēmiskās zināšanas ne par mata tiesu mūsu prātus nav darījušas gaišākus. Joprojām, kā pirms tūkstoš gadiem, trīcēdami un drebēdami pielūdzam koka un metāla figūriņas, fetišējam lietas un baidāmies skaļāka pērkona dārda.

Pēc dažām minūtēm nonācu Vecrīgā. Tur pavasarī kādas četrsimt gadus vecas mājas pagrabā, vispirms nokārtojis daudzās ļoti sarežģītās nomas un pirkšanas-pārdo- šanas lietas, biju izveidojis vienu no skaistākajiem un nenoliedzami savdabīgākajiem restorāniem Rīgā. Ilgi domāju, ko lai daru ar atrastajiem Zālamana miljoniem, līdz izdomāju, ka nedarīšu tikpat kā neko. Gandrīz visu naudu trīs drošākajās Latvijas komercbankās noguldīju uz procentiem. Par atlikušo Vecrīgā nopirku vecu māju, kapitāli izremontēju, lielāko daļu dzīvokļu izīrēju, dažus par labu samaksu atstādams kā īslaicīgus viesnīcas numurus turīgu restorāna apmeklētāju vajadzībām, bet pagrabstāvā, kā jau teicu, iekārtoju lepnu un ļoti savdabīgu restorānu. Tas saucās Cietums, un es biju šā restorāna vienīgais īpašnieks. Reti gan kāds to zināja, un arī pats tur ne visai bieži iegriezos.

Vakaros šeit savu alta saksofonu virtuozi spēlēja manas Iļģuciema mājas kaimiņš Ričards Ozols - bijušais ķīmijas students, kurš ļoti neveiksmīga ķīmiska eksperimenta rezultātā bija kļuvis akls. Sprādziena dēļ viņam bija drausmīgi sakropļota seja, bet acu vietā rēgojās divi lieli izdeguši caurumi. Kad es viņam piedāvāju labi apmaksātu muzikanta vietu savā krogā, viņš aiz pateicības raudāja.

Atklāti sakot, tas bija ārkārtīgi savāds un diezgan baismīgs skats.

Raudāja cilvēks, kuram trūka acu…

Viņš raudāja bez asarām, un tieši tas arī bija tas baismais un neparastais, ko man nācās redzēt pirmo reizi mūžā.

Man šķita, šis klusās un neredzamās pateicības asaras Ričardam sūcas no pieres, sejas, lūpām un pat no roku pirkstiem.

-  Paldies, Krist, - Ričards teica. - Es to nekad neaizmirsīšu. Pats zini, kāda man iztikšana ar invalida pensiju…

-    Tagad tu saņemsi desmit reizes vairāk, - es pateicu. - Mēs mazliet atspēlēsimies tavam liktenim. Vienīgi… Tu tikai neapvainojies, Rič, bet es domāju, ka nebūtu slikti, ja tu savu seju tomēr noslēptu aiz sarkanas vai melnas samta maskas. Neviens neredzētu, kāds tu īstenībā izskaties, tai pašā laikā visi uz tevi vien skatītos. Un domātu - kas gan ir šis noslēpumainais vīrietis, kurš savu seju noslēpis? Varbūt tev uztaisīt masku no zelta?

-   Priekš kam? - Ričards sacīja. - Pēc tā nolādētā sprādziena es savu seju nekad vairs neesmu redzējis. Vai tā, Krist, patiešām izskatās briesmīga?

-   Nē, - es meloju. - Tā izskatās tīri pieklājīga, taču nebūtu slikti, ja tomēr noslēptu aiz greznas maskas. Vienīgi komerciālos nolūkos. Cilvēkus interesē citu noslēpumi. Mums bieži patīk klusi atvērt durvis un kaut vai pa šauru šķirbiņu paskatīties, kas notiek kaimiņa guļamistabā un virtuvē. Patiesībā visa zinātne, visi cilvēces lielie atklājumi un izgudrojumi ir radušies, pateicoties cilvēka ziņkārei un varbūt vēl nevaldāmākai tieksmei uzzināt dabas un citu cilvēku noslēpumus. Tas pats notiek mākslā. Visi žanri pamatā balstās uz vienu un to pašu cilvēcisko vājību - sākot ar mākslinieku un beidzot ar vecu tirgus tantiņu, mēs visi gribam uzzināt svešu vai sabiedrībā pazīstamu cilvēku dzīves noslēpumus. Un zini, Rič, kāpēc? Atbilde ir pārsteidzoši vienkārša. Tāpēc, ka šai pasaulē un, iespējams, arī Visumā nav nekā noslēpumaināka par pašu cilvēku.

Pa šauru, bet pietiekami apgaismotu ieliņu aizgāju līdz savam restorānam, apstājos, pacēlu acis uz spožo, spilgti sarkanā gaismā mirgojošo nosaukumu Cietums un pasmaidīju.

Daudzi man jautāja: "Krist! Vai tu gadījumā neesi jucis? Kas nāks uz restorānu ar tādu nosaukumu? Tu bankrotēsi pēc dažām nedēļām!"

Taču izrādījās, ka nekāds bankrots nedraud. Restorānam apmeklētāju netrūka, un tas man ienesa krietnu peļņu. Bet uz sen apnikušo jautājumu, kāpēc šis īpatnēji jaukais krodziņš saucas tieši Cietums, es parasti atbildēju ar pretjautājumu: kāpēc citus restorānus sauc par Metropoli, Hotel de Rome vai Lido? Turklāt - vai tu patiešām jūties brīvs? Mēs taču visi jau kopš piedzimšanas brīža atrodamies cietumā, kas saucas Dzīve. īstenībā ir vēl trakāk! Mēs visi esam notiesāti, un jau no pirmā dzīvības brīža liktenis mūs ir ieslodzījis nāvinieku kamerās! Tieši nāvinieku! Baigi, bet fakts. Cilvēkus no vājprāta un izmisuma glābj vienīgi tas, ka parasti neviens par to nedomā. Šķiet, visi cer dzīvot līdz tūkstoš gadu vecumam vai vispār nemirt. Bet bende, klusi pie sevis dungodams populārās dziesmiņas vārdus - mūžs ir garš, bet dzīve īsa - jau asina cirvi…

Cietums stipri atgādināja sešdesmitajos, septiņdesmitajos gados pazīstamāko Rīgas krogu Skapis. Nē, ne ar interjeru, bet publiku! Šeit tāpat vakaros paklausīties mūziku, pavērot skaistu meiteņu erotiskos priekšnesumus un iedzert labu alkoholu salasījās galvenokārt radošo profesiju pārstāvji - mākslinieki, aktieri, rakstnieki, dzejnieki un mūziķi. Visi zināja - šeit dzērieni ir lētāki nekā citur, bet, ja aptrūka nauda, te vienmēr kādu glāzīti varēja dabūt pat par baltu velti. Tas ir, uz mana personīgā rēķina.

Pie galvenās zāles sienām, kur telpas labajā malā atradās arī kamīns un neliela skatuve, bija piestiprinātas daudzas gleznas. Apmēram puse bija mani paša darbi, bet pārējās bildes te bija nodzēruši daudzi jaunie un vecie mākslinieki, kuri vai nu sava talanta vai izveicības trūkuma dēļ nespēja piemēroties mūsdienu kultūras dzīvē valdošajam mākslas tirgum, eksistēja uz izdzīvošanas robežas un bija laimīgi, ja vismaz šeit par itin pieklājīgu cenu viņi kādu no saviem darbiem varēja pārdot un dažas dienas, sēdot mājīgajā krogā, turpināt sevi uzskatīt par ģēnijiem, nedomājot, kas var notikt rīt.

Par restorāna Cietums menedžeri (pārvaldnieku) biju pieņēmis Viktoru Pūci - savu kādreizējo dienesta un Afganistānas kara biedru no slavenās 213. desanta divīzijas 4. pulka 1. specnaza bataljona. Līdz tam, kā daudziem bijušajiem afgāņiem, viņam nebija klājies sevišķi labi, lai neteiktu vēl skarbāk - viņš dzīvoja ļoti slikti. Tāpēc Viktors par manu piedāvājumu jutās laimīgs un dedzīgi ķērās pie darba. No bijušajiem afgāņiem nokomplektēja tik spēcīgu četru cilvēku apsardzes dienestu, ka pirmie reketieru mēģinājumi uzspiest savu jumtu un likt maksāt 10 procentu peļņas nodokli beidzās ar visu reketieru nežēlīgu piekaušanu un viņu atrašanos slimnīcā. Pēc tam sekoja divi restorāna uzspridzināšanas mēģinājumi, taču, tā kā apsardzes dienests patiešām sastāvēja no visaugstākās klases profesionāļiem, šie mēģinājumi spridzinātājiem beidzās visai bēdīgi. Tad satikos ar Vecrīgas bandītiskā grupējuma Centrs barvedi Vladimiru Smirnovu, sauktu Granīts, un salīgām mieru. Vladimirs, četrreiz sodīts recidīvists, galu galā izrādījās prātīgs virs un saprata, ka karš ar mums var izrādīties liktenīgs un beigties ar daudzu viņa cilvēku zaudēšanu. Tas neatsvēra ienākumus, ko Vladimirs un banda varēja iegūt no mana restorāna. Tāpēc, izdzēruši pudeli degvīna, paspiedām viens otram roku un vienojāmies, ka arī turpmāk dzīvosim katrs par sevi un viens otru vairs netraucēsim.

Būs labi jums, būs labi mums. Bez asinīm.

Pie tā arī palikām.

Restorāns Cietums iekārtojuma ziņā tomēr nemaz neatgādināja īsto cietumu, lai gan tāda ideja pazibēja. Restorāna nosaukumā bija ietverts tīri filozofisks jēdziens - mēs visi esam dzīves un sava likteņa gūstekņi, visi nosacīti atrodamies nāvinieku kamerās un gaidām bargā Visuma tiesneša pasludinātā sprieduma izpildi…

Neviens no šā cietuma nekad nespēj izbēgt. Tāpat neviens nespēj izbēgt no viņam piespriestā augstākā soda mēra - nāves - vienalga, esi vainīgs vai ne. Mēs visi tiekam sodīti tikai tāpēc vien, ka dzīvojam.

Restorāna garderobē nodevu mēteli un cepuri, pie spoguļa sasukāju matus, iegāju lielajā zālē un apsēdos pie brīva, vienīgi man rezervēta galdiņa, ko nekad nedrīkstēja aizņemt neviens no kroga apmeklētājiem.

Galdiņš ar vienmēr degošu sarkanu sveci atradās zāles stūrī blakus kamīnam un nelielai skatuvei.

Pēc dažiem mirkļiem pie manis piesteidzās viesu apkalpotāja baltā, īsā kleitiņā, kuru papildināja neliels spilgti sarkans priekšauts.

- Labvakar, Kristsona kungs, - viesmīle bijīgi sveicināja un māksloti pasmaidīja.

-        Labvakar, Vita, - arī es pasmaidīju. - Kā iet šai bēdu ielejā?

-   Viss kārtībā, - Vita atbildēja. - Kaut ko ēdīsiet?

-        Jā, - piekrītoši pamāju. - Kā parasti - karbonādi ar šampinjonu mērci, ceptus kartupeļus un nedaudz salātu. Jā, un vēl pudeli franču vīna Satro Margo. Neko stiprāku negribu.

-   Labi, kungs.

-   Vai Viktors ir šeit?

-   Kā parasti, kungs.

-   Savā kabinetā?

-   Jā, kungs.

-        Ejot uz virtuvi, lūdzu, pasaki, lai viņš atnāk pie manis!

-   Labi, kungs. Pateikšu.

Vita aizgāja.

Zālē aizņemti bija tikai daži galdiņi. Parasti vairāk viesu sanāca sestdienās, svētdienās vai vēlākās vakara stundās. Taču aklais saksofonists Ričards Ozols, piepalīdzot bundziniekam un ģitāristam, atskaņoja pazīstamas aizgājušo gadu melodijas, un viņam bija pilnīgi vienalga, vai zālē atrodas viens vai simt cilvēku.

Ričards vienkārši darīja savu darbu, un šis darbs bija viņa dzīve.

Biju pārliecināts, ka spēlējot viņš mūzikā aizmirst, kas ar viņu noticis.

Arī es gleznojot parasti aizmirsu, kas ir noticis ar mani.

Un vai visi cilvēki, kas šeit atnākuši, dzer, klausās mūziku un skatās gandrīz kailas dejotājas erotisko priekšnesumu, tāpat necenšas aizmirst reālo dzīvi un visu, kas ar viņiem noticis un var notikt?

Dzīve - tas ir gan mūsu cietums, gan skaistu ilūziju dārzs.

Pēc dažām minūtēm man blakus apsēdās Viktors Pūce.

-        Sveiks, Krist! - viņš mani sveicināja un pasniedza roku. Es to cieši saspiedu.

-   Sveiks! Viss mierīgi?

-   Jā. Nekādu problēmu.

-   Vai iedzersi? Es Vitai pasūtīju pudeli Šatro Margo.

-   Vai kas noticis?

-   Nē, - lēni pašūpoju galvu. - Kas vēl var notikt?

-   Nezinu, - Viktors atteica. - Varbūt sākas karš.

-   Ar Krieviju?

-   Ar ko vēl?

-   Tu tam tici?

-   Nē. Taču izslēgt to nevar.

-        Tikai ne karš, - es sacīju. - Varbūt pēc pusgadsimta, kad mēs jau sen būsim sadedzināti krematorijas krāsnī…

-        Es sevi neļaušu dedzināt, - Viktors paziņoja. - Tikšu apglabāts Lāčupes kapos blakus tēvam. Bet kas attiecas uz karu… Trīsdesmit trešajā gadā Vācijā cilvēki domāja tieši tāpat - sāksies brīnišķīga dzīve un nekāda kara nebūs. Un ko mēs paši domājām septiņdesmit devītajā gadā? Vai mums varēja ienākt prātā, ka krievi iebruks Afganistānā un sev līdzi paraus arī mūs?

Brīdi klusējis, painteresējos:

-   Kā tu naktīs guli?

-   Slikti, - Viktors atbildēja. - Joprojām rādās šausmas.

-        Visbaigāk bija, kad mūs toreiz saņēma gūstā, vai ne? - es atgādināju. - Kad nāve bija tikai dunča dūriena attālumā, bet mūsu dzīvības… Kā mēs, Viktor, toreiz palikām dzīvi? Es par to brīnos vēl šodien.

Pie mūsu galdiņa pienāca Vita un veikli uzklāja galdu.

-        Labu ēstgribu, kungi! - viņa pateica un, nedaudz šūpodamās gurnos, daiļi aizgāja.

-        Jauka meitene, vai ne? - Es viņu ilgi pavadīju ar siltu skatienu.

-   Jā, - Viktors piekrita. - Nav nekādas vainas.

-   Godīga?

Viktors iesmējās.

-        Ko tavā izpratnē nozīmē godīga sievietei Vai tā, kas ne ar vienu neguļ?

-        Nē, - es atbildēju. - Godīga ir tā, kas ir uzticīga tam, ar ko viņa šodien guļ. Tā, kura nespēj šo cilvēku nodot.

-        Muļķības! - Viktors sacīja un pielēja glāzes. - Tu vienkārši esi kļuvis vecmodīgs.

-        Nē, vecīt, - es nepiekritu. - Šie jēdzieni nemainās. Tie ir tikpat veci un nesatricināmi kā Everesta klintis. Mīlestība, uzticība, draudzība, godīgums… Šodienas cilvēki tos saprot un uztver tieši tāpat, kā pirms desmit tūkstoš gadiem - civilizācijas rītausmā.

-  Varbūt, - Viktors domīgs piekrita. - Nestrīdos. Tomēr vārds mīlestība man jau sen uzdzen aukstus drebuļus.

-   Man tāpat, - es pateicu. - Un vēl uzticība, draudzība, godīgums… Viss vējā, Viktor! Nekā vairs nav! Dzīve kā vecs žīds to visu ir sabēris smirdošā mantu maisā un pamazām mums tik dārgās mantiņas iztirgo citiem! Kāpēc dzīve neko vairs nedāvina mums, es nezinu. Varbūt tas ir sods par Afganistānu?

Viktors domīgs pašūpoja galvu.

-   Varbūt, - viņš klusi teica. - Zini, Krist, man tagad nešķiet, ka visbaigākais mirklis mūsu kara gaitās bija toreizējā nokļūšana modžahedīnu gūstā. Jā, mūs gaidīja drausmīgi mokoša nāve un visu izšķīra dažas sekundes. Taču vismaz es šādu nāvi biju pelnījis. Tu labi zini, kāpēc. Mājās, kad tur atrodos viens, es bieži domāju - kāpēc man toreiz tajā un tajā uzbrukumā afgāņu ciemiem vajadzēja nogalināt iedzīvotājus? Viss it kā vienkārši. Es biju zaldāts, bet vecākais leitnants Zurabs Katabajevs - mans komandieris. Šauj! - viņš pavēlēja. Dedzini! Spridzini! Dur! Un šitos gūstā saņemtos dušmaņus met dzīvus laukā no augsti lidojoša helikoptera! Un es to darīju! Un tu darīji! Mēs visi darījām! Es nezinu, Krist, kāds sods mums par to pienākas. Varbūt nekāds? Varbūt tas pienākas tikai tam Zurabam Katabajevam? Un tomēr, veco zēn. Kā lai mēs izpērkam savus grēkus?

-   Vari necensties, - es atbildēju. - Tie nav izpērkami. Bet es nejūtos vainīgs. Un tev nevajag justies vainīgam. Lai elles ugunīs deg tie, kas mūs tur aizsūtīja un pavēlēja to darīt! Daži gudrinieki jau var teikt - jūs varējāt šīs pavēles nepildīt. Jā, varējām! Bet kāds jums no tā būtu labums, ja es par pavēles nepildīšanu jau sen būtu nošauts?

Abi krietnu laiciņu klusējām. Pagriezos nedaudz sāņus un ar lielu baudu skatījos uz jaunu dejotāju. Viņai bija kolosāli vingrs augums, kailas krūtis, bet vēdera lejasdaļu sedza tikai mazs, zeltīts trīsstūra veida auduma gabaliņš.

Šīs sievietes dejā bija kaut kas fascinējošs. Es nespēju atraut skatienu. Tā nebija vienkārši deja vai standartizēta auguma locīšana vīriešu uzbudināšanai. Tur bija kaut kas ļoti tāls un pazīstams; kaut kas no tūkstoš gadu tālas pagātnes un izraisīja gandrīz vai sāpīgas ilgas pēc miera, maiguma un dzīves bez sāpēm.

-        Kas viņa ir? - es Viktoram uzprasīju. - Kāda no jauniņām?

-  Jā, - Viktors apliecināja. - Anna Kozlova.

-   Krieviete?

-        Nē, latviete. Iespējams, bija precējusies ar krievu. Kādreizējā Operetes dejotāja. Vispār diezgan bēdīgs stāsts. Kad teātri aizklapēja ciet, palikusi bez darba. Viņu un bērnu uzturējis vīrs. Bet pirms gada viņš nosities ar automašīnu, un Anna palikusi uz pamatīga sēkļa. Pusgadu nav maksājusi īri, un saimnieks viņu tūlīt izmetīšot uz ielas. Lai gan meitenes mums jau ir pietiekamā skaitā, es viņu tomēr pieņēmu. Pagaidām gan līgumu vēl neesmu noslēdzis. Norunājām tādu kā izmēģinājuma laiku.

-   Uz dažām dienām?

-   Uz vienu mēnesi.

-   Cik tu viņai maksā?

-        Piecdesmit latus iedevu avansā, otrus piecdesmit iedošu mēneša beigās.

-   Pieņemsi?

-   Es vēl padomāšu, - Viktors teica. - Tev nepatīk?

-        Tev viņa ir jāpieņem obligāti! - es skarbā balsī pavēlēju. - Un ne tikai tāpēc, ka šī Anna dejo brīnišķīgi, bet galvenokārt tāpēc…

Pēkšņi atcerējos savu bijušo mīļāko Vandu Rubinsku, kura tāpat savā laikā bija dejojusi Operetes teātra baleta trupā, palikusi bez darba un maizes un kādu dienu, vēlēdamās nopelnīt kaut piecus latus, man kā gleznotājam piedāvājās par modeli.

-       Kāpēc tu viņai liec dejot kailai? - es vaicāju un lēnām izdzēru kārtējo lieliskā franču vīna glāzi. - Vai tas ir nepieciešams?

-        Nē, var jau arī savādāk, - Viktors sacīja. - Tu gribi, lai viņa te dejotu tautastērpā?

-       Es gribētu, lai tu viņai to ļautu izvēlēties pašai. Ja viņa vēlas, lai dejo kaila vai kažokā, man vienalga, bet lai savu repertuāru un apģērba gabalus izvēlas pati!

-       Tas var stipri iedragāt mūsu izklaides programmu un sagraut visu tavas iestādes koncepciju…

-   Pārāk smalki un gudri, - es teicu.

-   Tu nesaprati?

-        Nē, viss kārtībā, es sapratu. Tomēr, ja šī Anna Kozlo- va negrib, tu viņu, lūdzu, vairs kailu uz skatuves nedzen, norunāts?

-   Kā kungs vēlas, - Viktors negribīgi piekrita.

-        Rīt pat ar viņu noslēdz līgumu! - es turpināju. - Cik pašlaik mūsu skatuves meitenes saņem?

-        Simt latus mēnesī, - Viktors atbildēja. - Tīrā naudā. Tikai neaizmirsti, ka viņām visām bez dejošanas pēc darba vēl ir iespēja krietnu naudiņu nopelnīt ar cita veida nodarbošanos mūsu atsevišķajos apartamentos… Klientu netrūkst.

-   Vai to dara visas?

-   Gandrīz visas.

-  Arī Anna Kozlova? - nedaudz izbrīnījies, prasīju.

-        Cik man zināms, viņa vēl ne, - Viktors teica. - Bet, iespējams, drīz aizies pa to pašu taciņu. Pārāk liels kārdinājums.

-   Tu domā naudu?

-   Protams.

-        Slēdzot līgumu, viņai nosaki algu divsimt latus mēnesī. Varbūt tas atturēs.

-        Kas ar tevi, Krist, notiek? - Viktors jutās pārsteigts. - Tu esi momentā ieķēries?

-       Nē, - pakratīju galvu. - Es vienīgi vēlos, lai uz šīs pasaules būtu par vienu mauku mazāk.

Viktors iesmējās.

-   Kāpēc???

Dažus brīžus domīgs neteicu ne vārdu.

-        Nezinu, - beidzot klusi atbildēju. - Es tā vienkārši gribu.

Anna jau pirms laba laiciņa bija beigusi priekšnesumu, un tagad uz skatuves dejoja citas.

Piecēlos un aizgāju uz savu kabinetu. Tas atradās netālu no skatuves un mākslinieku telpām. Izņemot tumšo ozolkoka rakstāmgaldu, viss kabinets bija iekārtots sārtos vai spilgti sarkanos toņos. Tapetes, gaismas ķermeņi, grīdas paklājs, divi lieli atpūtas krēsli, gleznas un dīvāns - cilvēkam ar spilgtāku iztēli atgādinātu lielu ugunskuru, kur malkas vietā tiek dedzināta vai nu mīlestība vai naids.

Piegāju pie vienas gleznas un ilgi skatījos. Bildē spilgtām krāsām uz balta fona biju attēlojis kādu noasiņojošu, kaujā kritušu karavīru, kuru savā klēpī, maigi apskāvusi, turēja viņa māte. Sievietes seja neatspoguļoja ne šausmas, ne sāpes. Tā staroja līdzjūtībā un bezgalīgā maigumā.

Glezna saucās Sūpļadziesma.

Pēc tam, apsēdies pie rakstāmgalda, pa mobilo telefonu piezvanīju Viktoram.

-        Lūdzu, pasaki, lai Anna Kozlova ienāk pie manis! - es teicu. - Tūlīt!

-       Labi, Krist. Es jau eju, - Viktors atbildēja un atslēdza telefonu.

Pēc dažām minūtēm pie durvīm pieklauvēja. Pēc mana sauciena - ienāciet! - tās atvērās, un kabinetā tāda kā nobijusies ienāca Anna. Viņa savu slaido ķermeni bija noslēpusi aiz viegla, rozā krāsas halātiņa, jo acīmredzot drīz atkal vajadzēs atgriezties uz skatuves.

-       Labvakar, - es laipni sveicināju. - Jūs sauc Anna Kozlova?

-  Jā, - sieviete pamāja ar galvu.

-   Priecājos iepazīties! Lūdzu, sēdieties!

Anna apsēdās, nedaudz sakārtoja halātiņu un satraukta skatījās manī.

-        Mani sauc Krists Kristsons, - es sacīju. - Esmu šā restorāna īpašnieks.

-       Ļoti patīkami, - Anna klusi teica, un varēja manīt, ka viņa sāk stipri uztraukties.

-   Cik ilgi jūs šeit strādājat?

-   Divas nedēļas.

-  Vai patīk?

-   Jā, - Anna ātri atbildēja. - Esmu ļoti pateicīga…

-  Vai ilgi bijāt bez darba?

-   Trīs gadus.

-   Dzirdēju, jūsu ģimenē noticis traģisks gadījums.

-   Jā, tā ir, - Anna apstiprināja. - Mans vīrs…

-  Vai tagad dzīvojat viena?

-   Man ir meita. Četrus gadus veca.

-   Ar iztikšanu grūti?

Anna skumji pasmaidīja.

-   Tagad būs vieglāk. Ja nu vienīgi…

-Kas?

-   Redzēju, kā jūs no zāles uz mani skatījāties, - Anna atbildēja. - Vai jums mana uzstāšanās nepatika?

-   Vai neesat vēl pieradusi, ka uzstāšanās laikā uz jums ar sevišķu patiku vai pat iekāri skatās vīrieši? - es prasīju. - Un varbūt pat sievietes.

-   Es pie tā pieradu jau teātrī, - Anna teica, - bet pašlaik mans darbs diemžēl ir atkarīgs vienīgi no jūsu vai jūsu vietnieka Viktora patīk vai nepatīk, der vai neder vērtējuma.

-   Vai teātrī bija citādi? Tur jūsu darbu neviens nevērtēja?

-   Vērtēja, - Anna atbildēja. - Bet tur vērtējums nebija atkarīgs no viena cilvēka.

-   Vai šis darbs jums ir ļoti nepieciešams? - es turpināju prašņāt.

-   Protams, - Anna, vēl vairāk satraukusies, atbildēja.

-   Tas pašlaik ir mans vienīgais iztikas avots.

Vēlreiz cieši noskatīju sev priekšā sēdošo sievieti. Anna nenoliedzami bija skaista un atgādināja miniatūru, spilgti krāsainu lellīti. Nez kāpēc nodomāju - interesanti, kā viņa spējusi iznēsāt un dzemdēt bērnu? Annai, šķiet, bija dabiski melni, īsi apgriezti mati, lielas, tikai austrumu sievietēm raksturīgas, viena no otras attālinātas tumšas acis, un ļoti trausls, it kā no krāsaina stikla veidots slaids ķermenis. Nezinu, kas mani tai mirklī īsti pārņēma, bet apziņā un dvēselē pēkšņi sajaucās kopā gan cilvēcisks žēlums, spilgtas atmiņās par kādu citu sen zaudētu sievieti, gan spēcīgs juteklisks satraukums, kas pēc dažiem mirkļiem jau pārvērtās iekārē.

-   Vai jums pašlaik vēl ir brīvs laiks? - es uzprasīju.

-   Vai tūlīt atkal jāiet dejot?

-   Nē, laika vēl ir gana, - Anna sacīja. - Šeit jau nav ka teātrī.

-   Vai jūs, Anna, ļoti apvainotos, ja es tagad aizslēgtu durvis un jums piedāvātu… ar mani tepat uz šī spilgti sarkanā Itālijā ražotā dīvāna nodarboties ar seksu?

Anna pārāk pārsteigta neizskatījās. Iespējams, viņa šādu piedāvājumu jau bija gaidījusi, vai arī tādu cits, varbūt arī Viktors bija jau izteicis ne reizi vien.

-   Nē, Kristsona kungs, - Anna klusi atbildēja un nervozi sāka plūkāt plānā halātiņa pogas. - Es neapvainotos, taču labprāt to nedarītu.

-   Kāpēc? Es jums nepatiku?

-   Grūti pateikt. Jūs man vēl esat pilnīgi svešs cilvēks.

-   Vai ar seksu var nodarboties tikai pazīstami?

-   Es, jā, - Anna atbildēja. - Vismaz pašreiz noteikti.

-        Un nekas jūs no šīs apņemšanās nespētu atturēt? - es ziņkāri vaicāju.

-        Domāju, ka ne, - Anna, noliekusi galvu, sacīja. - To es izjustu kā lielu pazemojumu.

Domīgs pašūpoju galvu, piegāju pie sienas, kur bija iemontēts tērauda seifs, no tā izņēmu bandrolē iesaiņotu naudas paciņu un to Annas priekšā noliku uz rakstāmgalda malas.

-        Tur ir tūkstoš latu, - es teicu. - Tie var būt jūsu, ja manu priekšlikumu pieņemsiet.

Anna cieši uz mani paskatījās, un es uzreiz nespēju pateikt, vai viņas acīs mirdz nicinājums vai pateicība.

Pagāja krietns laika brīdis, līdz Annas acu skatiens lēnām izmainījās un tagad tur jau varēja redzēt gan nelielas bailes, gan tikko samanāmu izmisumu.

-         Kristsona kungs, - viņa tikko dzirdami sacīja. - Es jūs lūdzu… Nelieciet man darīt to, ko es ļoti negribu.

No kabatas izvilku cigarešu paciņu, aizsmēķēju un joprojām ar savādu interesi vēroju netālu sēdošo sievieti. Ar katru mirkli viņa man patika arvien vairāk. Es jutu - manā jau pamatīgi saplēstajā dvēselē atkal atgriežas kaut kas tāds, ko es jau biju iedomājies pazaudējis uz visiem laikiem.

-        Bet ja jūs, Anna, ļoti riskētu jau rīt zaudēt šo tik grūti atrasto darbu? Arī tad jūs turpinātu atteikties?

Annas acīs atkal pazibēja bailes.

-   Vai jūs to nopietni?

-   Lūdzu, atbildiet uz jautājumu! - es skarbi pavēlēju.

Anna atkal ilgi klusēja, tad negaidīti sāka raudāt.

-        Nē, Kristsona kungs, - viņa samocīti atbildēja. - Tad man nebūtu citas izejas un es darītu visu, ko jūs no manis prasītu.

Nodzēsu cigareti, nesteidzoties šķērsoju kabinetu, paņēmu krēslu, apsēdos viņai iepretim, nedaudz paliecos uz priekšu un labās rokas plaukstu uzliku uz viņas ceļgala.

-        Lūdzu, Anna, piedod! - klusi palūdzu. - Es to nebiju domājis nopietni. Es saprotu - parasti ar tādām lietām

nespēlējas. Sievietei vai nu tas ir ļoti nopietni, vai arī nenozīmē neko. Es pārliecinājos, ka tu tomēr atšķiries no citām vai, pareizāk sakot, esi tāda, kādas ir vairums sieviešu. Viņām sekss nav atraujams no mīlestības un varbūt tikai galēja izņēmuma gadījumos… Vēlreiz atvainojos. Ja tas būs atkarīgs no manis, tev nekad dzīvē vairs nebūs jādara tas, ko negribēsi. Bet neslēpšu - tu man patiešām ļoti iepatikies. Pirmajā mirklī pat atgādināji kādu citu sievieti, kuru noteikti pazini - Vandu Rubinsku. Viņa tika nogalināta reizē ar manu meitu. Kārtējo reizi Vandas kļuva žēl un tāpēc tagad man žēl ir arī tevis. Nekaunies! Lūdzu, paņem šo naudu! Es no tevis neko neprasu un nekad arī neprasīšu. Tu varēsi nokārtot visus parādus un vismaz kādu laiku justies neatkarīga. Par darbu nebaidies. Rīt Viktors ar tevi noslēgs darba līgumu. Tev alga būs divsimt latu mēnesī, un līgumu varēsi lauzt vienīgi tu.

Anna pacēla galvu un pārsteigta skatījās uz mani.

-   Kas jums uznācis? - viņa čukstēja.

-   Es jau teicu - tu man iepatikies. Kāpēc, es nezinu.

-   Tāpēc jau nav jāšķiežas ar tik lielu naudu.

-   Patiešām, - piekritu. - Bet es nešķiežos. Es tev to vienkārši dāvinu. Tu labi dejoji.

-   Paldies, Kristsona kungs, - viņa sacīja un pēkšņi gaiši pasmaidīja. - Naudu es tomēr neņemšu. Ja jūs nemelojat, man pilnīgi pietiks ar apsolīto algu.

-   Esi gudra un paņem vien, - es teicu, piecēlos un naudas paciņu iebāzu Annas halāta kabatā. - Salīdzinot ar daudzām lietām uz šīs pasaules, nauda nav nekas. Un tomēr gandrīz vienmēr ir labi, ja tās mums netrūkst. Bet tagad ej! Kad šeit atnākšu nākamreiz, iedzersim šampanieti un galīgi salīgsim mieru. Norunāts?

Anna joprojām bija samulsusi. Viņa neveikli pasmaidīja, pagriezās un gāja prom. Tad pie durvīm apstājās, pagriezās pret mani un klusi pateica:

-   Liels paldies, Kristsona kungs!

-   Turpmāk tu mani, lūdzu, vairs nesauc par Kristsona kungu! - es teicu. - Mans vārds ir Krists.

Anna aizgāja. Nesteidzoties šķērsoju kabinetu, aizgāju līdz gala sienai un apstājos pie vēl vienas paša radītas gleznas.

Kas tevi tur sagaida ? Silta ala, mīļa vilcene vai atkal mednieks ar šaušanai gatavu ieroci rokās?

Liela, spilgti balta sniega lauka vidū, galvu pacēlis pret tumšajām negaisa debesim, gulēja pelēks, smagi ievainots vilks. Mednieka lode viņa sānos bija izrāvusi pamatīgu robu, un sniegs bija izraibināts lieliem asins traipiem.

- Turies, veco zēn! - es čukstēju. - Ievelc dziļāk elpu, vēlreiz aplaizi savas dziļās rētas, piecelies un lēnām ej tālāk! Neviens nezina, kas atrodas aiz apvāršņa malas. Kas tevi tur sagaida? Silta ala, mīļa vilcene vai atkal mednieks ar šaušanai gatavu ieroci rokās?

Palikšanai uz vietas nav nekādas jēgas. Neviens pie mums neatnāks, ja paši kādu nemeklēsim. Un ne mūsu vaina, ja drauga vietā atradīsim ienaidnieku. Iespējams, arī tas mūsu dzīvi darīs bagātāku un varbūt pat jēdzīgāku.

Ceru, ka visa mana pagātne ir vēl tikai priekšā…

8. nodala

Nedaudz noguris, rupja audekla dvielī noslaucīju rokas, atgāju dažus soļus, apsēdos šūpuļkrēslā, aizsmēķēju cigareti un, mazliet sasprindzinājis acis, paskatījos uz tikko pabeigtu gleznu.

Nekā īpaša tur nebija, taču glezna šķita skaista, varbūt pat ar nelielu noslēpumainības pieskaņu.

Gaišā, tikko manāmi zilganā miglā pa smilšainu lauku ceļu, man un skatītājiem pagriezusi muguru, aiziet kāda slaida, baltā kleitā ģērbusies sieviete. Viņas garie, blondie mati, stipra vēja purināti, izskatās kā skumjš atvadu mājiens.

Kas viņa tāda ir? es sāku domāt. Ko mana zemapziņa atkal ir izrakuši dziļajos atmiņu pagrabos?

Vai tā ir sieviete (Ērika Lejiņa), kas man deva dzīvību?

Vai tā ir sieviete (Anna Kristsone), kas mani adoptēja, izaudzināja un izskoloja?

Vai tā ir sieviete (Sandra Valeiko), kas kļuva mana sieva un tik ātri un jauna aizgāja no šīs dzīves?

Vai tā ir Kristīne, kura arī jauna tika no šīs dzīves varmācīgi pazudināta?

Vai tā ir sieviete (Gunita Kozlovska), kura man, jaunam zēniņam, pirmo reizi mūžā parādīja, kas ir sekss?

Vai tā ir sieviete (Vanda Rubinska), kurā cilvēciska žēluma pēc es gandrīz iemīlējos?

Bet varbūt tā ir sieviete (Ieva Saulīte), kura nesen no manis aizgāja dzīvot īstu dzīvi?

Un beidzot, vai tā nav pēdējā sastaptā sieviete (dejotāja Anna Kozlova), kura manī spēja tik pēkšņi un negaidīti izraisīt tādas dvēseles vibrācijas, kuras jau biju paspējis aizmirst un sen atmetis cerības ko tamlīdzīgu piedzīvot vēlreiz?

Kur tu - mana pazīstamā un nepazīstamā - aizej?

Pēc tam, domājot jtar savu ierašanos šajā pasaulē, jau kuro reizi atcerējos Ēriku Lejiņu un Boļeslavu Marecki.

Interesanti, vai viņš vēl ir dzīvs? Un, ja dzīvs, ko pašlaik dara? Bijušais Valsts drošības komitejas virsnieks… Iespējams, nemaz nedzīvo slikti. No Krievijas saņem lielu pensiju, ir labs dzīvoklis, sieva un mazbērni…

Stop! es gandrīz iekliedzos un nosvīdu karstiem pārsteiguma sviedriem. Kādi mazbērni?! Ja ir mazbērni, vispirms taču jābūt bērniem! Bet, ja viņam ir bērni, tad tie visi ir mani pusbrāļi un pusmāsas!

Kā tas agrāk nebija ienācis prātā?!

Pagāja tikai dažas dienas, kad liktenis kārtējo reizi negaidīti izstrādāja kaut ko tik neticamu un pat mistisku, ka apskaustu pat ar izcilu iztēli apveltīts rakstnieks. To kā parasti spēja izdomāt vienīgi dzīve.

Kāda pazīstama izdevniecība, ne bez paša finansiāla atbalsta, augstā mākslinieciskā un poligrāfiskā līmenī bija izdevusi manu labāko gleznu reprodukciju albumu, par ko es, protams, priecājos un zināmā mērā pat lepojos.

Gandrīz vai kā dzīvam klasiķim, mazliet ironiski nodomāju, lai gan patiesībā man bija diezgan vienaldzīgs skatītāju, preses un mākslas kritiķu vērtējums.

Es pastāvēju pats par sevi.

Kādu dienu negaidīti atskanēja tāls telefona zvans no kādas Latvijas mazpilsētas. Vietējās bibliotēkas vadītāja laipnā balsī apvaicājās, vai es būtu tik pretimnākošs un sakarā ar mana mākslas albuma iznākšanu varētu atbraukt pie viņiem ciemos. Viņi rīkojot tādas kā kultūras un mākslas dienas, un es pilsētiņas ļaudīm varētu pastāstīt par savu darbu, par jaunākajām tendencēm latviešu mākslā.

Nez kāpēc braukt negribēju un mēģināju atteikt.

-   Diemžēl, kundze, laikam nekas nesanāks, - domīgs ņurdēju.

-  Vai esat ļoti aizņemts?

-   Arī tas. Man pašlaik ir salūzusi automašīna! Tā atrodas servisā, bet viņi to gatavu sola tikai uz nākamo nedēļu!

-   Tā nav problēma! - sieviete priecīga iesaucās. - Pēc jums aizbrauks un atvedīs arī atpakaļ mūsu veikala īpašnieks Visvaris Zaļais. Viņam tieši parīt Rīgā ir darīšanas!

-   Labi, - negribīgi piekritu. - Cikos viņš pie manis piebrauks?

-   Parīt pulksten trijos dienā, - sieviete atbildēja. - Sarīkojums mūsu bibliotēkā sāksies piecos. Visvarim pieder sudraba krāsas Audi automašīna. Kāda ir jūsu mājas adrese?

Es pateicu.

-   Liels paldies! Mēs jutīsimies pagodināti…

Nākamās dienas pēcpusdienā bibliotēkas lasītāju zālē mani redzēt un klausīties bija atnākuši divpadsmit cilvēki…

Pēc tam notika mazas vakariņas, ritēja saistošas sarunas un tika uzdoti daži jautājumi, par kuriem cilvēki varbūt kautrējās runāt publikas klātbūtnē.

Vakars ieilga. Nekur vairs neredzēdams savu vedēju Visvari Zaļo, sāku pamazām uztraukties. Bieži skatījos pulkstenī, sākdams jau rēķināt, ka atgriezties Rīgā varbūt nāksies ar autobusu. Bibliotēkas vadītāja mierināja, lai neraizējoties, mani mājās aizgādāšot kā cienījamam viesim pienākoties. Ar visām ērtībām. Ar citu automašīnu un citu šoferi.

Apmēram pēc stundas viņi sameklēja kādu padrūmu vīru, kas mani solīja aizvest tieši līdz mājas durvīm. Sirsnīgi pateicos par pūlēm un atvadījos. Šoreiz iesēdos nevis lepnā limuzīnā, bet gan stipri apbružātā žigulī, kas rādījās savā mūžā daudz ko pieredzējis un ne vienu reizi vien cietis. Tāds pats izskatījās arī mašīnas īpašnieks. Viņš bija pasvītroti nevīžīgi ģērbies, netīrām rokām, skarbu, mazliet uzblīdušu seju. Tumšās acis nepārtraukti šaudījās, bet asie lūpu kaktiņi ik pa brīdim nez kāpēc savilkās nicīgā smīniņā. No sākuma neko daudz nerunāja. Smēķēja vienā gabalā. Arī šim ieraudzīju pamatīgu rētu - uz kreisā vaiga līdz pat zoda galam. Pamazām mani pārņēma ļoti nepatīkama sajūta. Sāka jau krēslot. Debesīs ātri savilkās melni negaisa mākoņi. Gaiss kļuva smags. Un mani neatvairāmi pārņēma savāda nelaimes priekšnojauta.

Vedējs pēkšņi apstādināja automašīnu.

-   Kas noticis? - klusi jautāju un saspringts ieskatījos viņa sejā.

-   Piedodiet, - viņš pēc ilgāka klusuma brīža ierunājās. - Ja jums nekas nebūtu pretī, es labprāt iegrieztos sānceļā. Astoņus kilometrus no šejienes dzīvo cilvēks, kuram man kaut kas svarīgs jāpasaka. Atklāti sakot, tādēļ tikai apņēmos jūs aizvest, ka sanāk pa ceļam.

Piekrītoši pamāju.

-   Tas neaizņems daudz laika, - vedējs turpināja, novirzīdams mašīnu šaurā meža ceļā. - Apmēram pusstundu. Pēc tam zaudēto iedzīsim.

-   Labi, - es piekritu.

Viņš aizsmēķēja kārtējo cigareti, pa radio atskaņotais koncerts bija beidzies, un tagad diktors lasīja pēdējās ziņas.

-   Vai jums tam cilvēkam ir jāpasaka kaut kas slikts? - es aiz gara laika painteresējos.

Vīrietis neko neatbildēja.

Sāka stipri līt. Turpat mašīnas priekšā no slapjās tumsas izlēca un nozibēja divi spilgti zibeņi un tai pašā mirklī nogranda tik apdullinošs pērkona grāviens, it kā blakus būtu uzsprāgusi milzīga munīcijas noliktava. Vadītājs salēcās, un automašīna nez kādēļ apstājās.

-  Vai kas salūza? - tūlīt painteresējos.

Vīrietis atkal klusēja. Viņš vēl dažus brīžus nekustīgs sēdēja, tad nodrebinājās, izkāpa ārā, atvēra motora pārvalku un ilgi kaut ko tur meklēja. Pēc tam, galīgi sadrū- mis, atgriezās salonā. Taču pēc dažiem mirkļiem viņa seju pārņēma drūms, atklāti ļauns smīns.

-   Cienījamo mākslinieki - viņš izsmējīgi teica. - Es vienmēr esmu dziļi nicinājis tādus kā tevi - visus šos balt- rocīšus māksliniekus, rakstniekus, dzejniekus, žurnālistus un deputātus! Jūs visi maizi ēdat velti! Kam šodien vajadzīgs jūsu darbs? Nevienam! Bet gleznojot, rakstot un runājot visādas muļķības, jūs vēl esat lepni un iedomīgi! Īstenībā jūs esat pelnījuši…

-   Aizveries! - es skaļi pavēlēju. - Vēl daži vārdi, un es tev salauzīšu kaulus! Tad varēsi pārliecināties, kāds esmu baltrocītis! Bet tagad laid uz priekšu!

Vedējs tā savādi uz mani paskatījās, varbūt nobijās un gari noplātīja rokas.

-   Mēs tālāk netiekam.

Dažus brīžus domīgs klusēju.

-   Ko domā darīt?

-   Nezinu, - viņš vienaldzīgs paraustīja plecus un atkal sāka grābstīties gar cigaretēm. - Mēģināšu mašīnu salabot, taču tas var vilkties ilgi.

-   Ko darīt man? - es vaicāju un neviļus nodrebēju, iedomājoties gājienu vai palikšanu mežā šādā tumsā un negaisā.

-   Tepat blakus ir ceļš un netālu atrodas mājas, - šoferis sacīja. - Ej uz turieni! Pēc stundas nāc atpakaļ, varbūt līdz tam laikam būšu salabojis. Ja ne, tad jau manīs. Es pats arī tepat tuvumā dzīvoju.

-   Vai nevaru pagaidīt mašīnā? - vaicāju.

-   Nē, - vadītājs strikti pakratīja galvu.

-   Labi, - piekritu un rausos laukā. - Ceru, tu mani neaizmirsīsi.

-   Kas norunāts, norunāts, - viņš strupi atteica. - Lai gan pret tādiem kā tu man ir lieli iebildumi, pēc stundas nāc vien atpakaļ.

Atradu ceļu, iegāju mežā, un mani tūlīt cieši apņēma pēc sūnām smaržojoša tumsa un sen neizjusts satraukums. Viss notiekošais šķita absurds, kaut kas pilnīgi nereāls. Kāpēc tik negaidīti skaidrā, saulainā vakarā uznāca spēcīgs negaiss un lietus? Kādēļ mēs vispār iegriezāmies mežā? Kāpēc salūza mašīna un vai vispār tai kas salūza? Kādēļ vedējs man neļāva palikt žigulī? Kāpēc es šai mirklī neatrodos savā siltajā darbnīcā pie degoša kamīna vai man piederošajā restorānā, nesēdu ierastajā vietā blakus skatuvei un nevēroju skaistās Annas Kozlovas priekšnesumu, bet gan biezā tumsā un negaisā klīstu pa nepazīstamu mežu, cerībā agrāk vai vēlāk tomēr ieraudzīt kaut vāju gaismas punktu?

To drīz arī pamanīju. Pēc dažām minūtēm nonācu kādas lauku mājas pagalmā. Tūlīt no kaut kurienes parādījās suns, vairākas reizes ierējās, tad, asti luncinādams, pienāca klāt un smilkstēdams mēģināja nolaizīt roku.

Piegāju pie durvīm un vairākas reizes pieklauvēju. Neviens atvērt nenāca. Pieklauvēju vēlreiz. Šoreiz jau daudz stiprāk. Mājas logā redzamā gaisma pēkšņi nodzisa. Saspringts gaidīju. Velti. Iespējams, ka mājā dzīvoja tikai kāda vientuļa veca sieviete, un viņai no svešiniekiem bija bail.

…man blakus, klusi smilkstēdams, apgūlās suns, un tā mēs abi tur pavadījām apmēram divas stundas.

"Klauvē, un tev tiks atvērts…"

Bet nekā! Cilvēkus bija paralizējušas bailes. Mājas kļuvušas par cietumiem. Bet paši - neviesmīlīgi un aizdomu pilni. Es nedusmojos uz cilvēku, kas man tovakar durvis neatvēra. Varbūt viņš darīja pareizi un… liktenīgi. Ja ielaidis, iespējams, es nekad nebūtu piedzīvojis tā vakara mistisko turpinājumu…

Apsēdos uz lieveņa, man blakus, klusi smilkstēdams, apgūlās suns, un tā mēs abi tur pavadījām apmēram divas stundas.

Lietus bija mazliet pierimis, piecēlos, atvadījos no suņa un pa šauro meža ceļu nokļuvu līdz vietai, kur vajadzēja atrasties mašīnai. Bet to nekur nemanīju. Pagāju uz vienu, uz otru pusi, tad drīz vien nācās konstatēt, ka mašīna ir aizbraukusi. Jutos sarūgtināts un stipri vīlies. Biju apmānīts. Lietus atkal sāka gāzt kā ar spaiņiem. Visapkārt drūmi šalca biezs mežs, un ik pa brīdim uzliesmoja spilgti zibeņi.

Kļuva nedaudz baismi, un tūlīt atcerējos dažas kara epizodes Afganistānas kalnos… Tas nomierināja. Tur situācijas tomēr bija simtkārt baigākas. Gribēju pa mobilo telefonu piezvanīt Viktoram, lai viņš atbrauc man pakaļ, taču tūlīt atcerējos, ka atrodos mobilā telefona neuztver- šanas zonā…

Nezinādams, ko darīt, lamādamies devos atpakaļ, cerot, ka varbūt šoreiz mājas saimnieks būs kļuvis kaut nedaudz drosmīgāks.

Atpakaļceļš šķita nesalīdzināmi tālāks, un man šķita, ka esmu nomaldījies un eju pilnīgi pretējā virzienā. Tā arī bija. Kad iegāju mājas pagalmā, suns vairs neskrēja pretim. Bet logā gaisma dega. Pieklauvēju. Kā pirmīt, atkal neviens nenāca atvērt. Nepacietīgi pieklauvēju vēlreiz. Pagāja vairākas garas minūtes, kad beidzot durvis atvērās, un es savā priekšā ieraudzīju sievieti. Viņa bija jauna, ap trīsdesmit gadiem, patīkama izskata un ģērbusies kā pilsētniece. Tumšajās acīs mirdzēja asaras, un, mani ieraugot, viņa satrūkās un samulsa.

-   Piedodiet, ka traucēju, - klusi sacīju, - taču esmu nomaldījies un tagad pilnīgi nezinu… Varbūt jūs mani varētu ielaist pārnakšņot? Redzat, esmu galīgi salijis un nezinu, kur tuvumā būtu vēl kādas mājas.

Sieviete uz mani tā savādi paskatījās, it kā vēlēdamies uzticēties, tai pašā laikā acīmredzot sajūtot arī bailes.

-  Ja jums tas svarīgi, es, protams, varu samaksāt, - neveikli teicu un noskurinājos. Biju jau izmircis līdz pēdējai vīlītei.

-   Ko jūs! - sieviete strauji atmeta ar roku un durvis atvēra platāk. - Nāciet vien iekšā! Jūs patiesi esat galīgi slapjš!

Viņa mani ieveda lielā virtuvē, kur vēl silti kurējās plīts, bet pie galda snauduļoja piedzēries vīrietis. Uzmanīgi ieskatījies, tajā pārsteigts atpazinu savu pazudušo šoferi! Viņa rūtainais krekls bija atpogājies līdz vēderam un uz krūtīm varēja saskatīt lielu tetovējumu - dunci, ap kuru apvijusies čūska ar sievietes galvu.

-   Atvainojiet, - klusi sacīju, - bet pa kuru laiku viņš tā paspēja?

-   Tas viņam parasti notiek ātri, - sieviete skumji atbildēja. - Pirms stundas, tūlīt kā pārbrauca mājās… Priecājās, ka esot atriebies kaut kādam tur mīkstpēdiņam māksliniekam… Atstājis meža vidū. - Sieviete uzmanīgi uz mani paskatījās. - Vai tikai tas neesat jūs?

-   Tas pats, - piekrītoši pamāju un pasmaidīju.

Viņa paņēma manu žaketi un kurpes, pakāra virs plīts, pēc tam iedeva čības, pacienāja ar karstu tēju un nogurušā balsī pastāstīja, ka savā laikā aizbēgusi no Rīgas, strādājot vietējā skolā par literatūras skolotāju, bet šis cilvēks esot viņas vīrs. Braucot par šoferi, neilgi pēc apprecēšanās izraisījis avāriju ar cilvēku upuriem un notiesāts. Pēc atbrīvošanas ņēmusi pretī, jo šķitis, ka vīrs nemaz tik vainīgs neesot bijis. Viņa šo cilvēku mīlējusi, ticējusi, bet tad vīrs arvien biežāk sācis pārrasties mājās, lūk, šādā drausmīgā izskatā, un sievieti arvien vairāk un vairāk pārņēmis izmisums, jo sākumā viss bijis tik apbrīnojami skaisti un daudzsološi, un šis cilvēks tur pie galda tāpat bijis skaists un daudzsološs, bet tagad viņai esot liels kauns, dzīvi izjūtot kā vienu vienīgu pazemojumu un katru dienu gaidot kādu brīnumu, bet nekādi brīnumi diemžēl nenotiekot, mājās viens un tas pats, viens un tas pats - šī nevēlamā, negribētā dzīves ikdiena…

Vēlāk viņa man uzklāja gultu vienā no mājas daudzajām istabām, es palīdu zem segas, ilgi nespēju aizmigt, atcerējos, ko sieviete bija stāstījusi par savu neizdevušos dzīvi, tad mēģināju domāt par Ievu un pēkšņi Ievu it kā sapratu. Vai viņu nebija pārņēmis dabisks aicinājums savu dzīvi dzīvot tieši tā, kā to pati vēlas un atrod par labu esam? Un kāda ir mana paša dzīve? Izdevusies? Neizdevusies?

Protams, izdevusies! Vienīgi nelaimīga. Man nav ne īstas mātes, ne tēva, ne sievas, ne bērnu… Esmu kā vientuļš, smagi ievainots vilks milzīga sniega lauka vidū un tagad nezinu, uz kuru pusi vajadzētu bēgt, lai mani vairs nekad neķertu neviena mednieka lode.

Bet gan jau ķers, to es zināju diezgan droši. Dzīve bez nelaimēm un ievainojumiem droši vien nemaz nav īsta dzīve. Mūsu dvēselēm sāpes, vilšanās un vientulība dažreiz tomēr nāk par labu - mēs skaidri sajūtam, ko dzīvē varam ne tikai iegūt, bet arī zaudēt. Bet tas, ko varam zaudēt, vienmēr kļūst ļoti tuvs un vajadzīgs.

Lēnām piecēlos sēdus, ilgi raudzījos tumsā un klausījos, kā ar diezgan lielu troksni tiek nolikts gulēt piedzērušais saimnieces vīrs, vēl kādu laiku kaut kur skanēja radio vai televizors, tad beidzot mājā iestājās pilnīgs klusums, un es klausījos, kā laukā vējš ar neprātīgu spēku loga rūtīs triec lietu, un mani arvien spēcīgāk, arvien ne- valdāmāk pārņēma nemiers. Tas bija īpatnējs, satraucošs apziņas stāvoklis, kāds varbūt pārņem daudzus, kad viņi pēkšņi sevī atklāj kaut ko līdz šim vēl nezināmu, nepazītu, tādu, ko līdz tam tikai nojautuši.

Es nezinu, kas ar mani tonakt īsti notika, ko es nojautu un no kā baidījos; nezinu, ātri vai lēni ritēja laiks, taču es nez kādēļ jau iepriekš zināju, kā dažreiz zinām savu likteni, ka šie soļi agrāk vai vēlāk atskanēs. Un tā arī bija. Pēc kāda laika durvis patiešām atvērās, un man kā balts vai melns sapnis lēni tuvojās jaunā mājas saimniece…

9. nodaļa

Istabas logs bija neaizklāts, un es blāvajā mēness gaismā redzēju, kā sieviete nesteidzoties pienāk pie gultas, mirkli stāv, tad lēnām novelk plānu rīta kleitu un apguļas man blakus.

-   Vai esat aizmidzis? - viņa klusi un, kā varēju manīt, arī stipri satraukta, vaicāja.

-   Nē, - atbildēju. - Es zināju, ka jūs atnāksiet.

-   Vai tik labi pazīstat sievietes?

-   Es labi pazīstu dzīvi, - sacīju. - Lai sieviete to spētu izdarīt, ir vajadzīgs pamatīgs iemesls.

-   Ja jūs manu atnākšanu jau nojautāt… Vai es patiešām izskatījos tik nelaimīga?

-   Vismaz man tā šķita. Domāju, ka tas nemaz nav tik viegli - no vīra gultas tūlīt ielēkt cita gultā…

-   Tik tiešām, - sieviete piekrita. - Vai jūs pats tā nekad neesat darījis?

-   Nē, - es atbildēju. - Man viss ir bijis savādāk.

-   Normālāk?

-        Nedomāju, ka mūsu pašreizējā situācija būtu kaut kas ļoti nenormāls, - es teicu. - Un tomēr. Vai jūs savam vīram gribat atriebties?

-   Jā, - sieviete stingrā balsi apliecināja.

-        Tad jums tas viņam rīt no rīta jādara zināms. Ja paliks tikai starp mums… Kāda tur atriebība?

-        Man pietiks ar apziņu… Tas paliks manā dvēselē. - Sievietei nedaudz trīcēja balss. - Vai jums nekad nav bijusi vēlēšanās kādam atriebties?

Dažus brīžus klusēju.

-   Ir bijusi, - es beidzot sacīju. - Esmu arī atriebies.

-   Pēc tam jutāties apmierināts?

-   Jā. Tā bija taisnīga rīcība.

-        Vai mana pašreizējā rīcība… Tā varētu būt netaisnīga?

-   Nezinu.

-   Jūs arī bijāt neuzticīgs?

-   Nē. Es atriebos daudz nežēlīgāk.

-        Kas var būt vēl nežēlīgāk par atklātu neuzticību? - sieviete prasīja un man cieši pieglaudās.

Es viņu sapratu. Viņas vietā varbūt rīkotos gluži tāpat. Taču pagāja viena, divas, piecas minūtes, bet es viņai vēl nebiju pat pieskāries. Sieviete gulēja uz sāniem, ar seju pagriezusies pret mani, viņas krūtis karsēja un rokas lēnām glāstīja manu vēderu un gurnus.

Nepagāja ilgs laiks, kad jau biju tik uzbudināts, ka pēc visiem rakstītajiem un nerakstītajiem dabas un fizioloģijas likumiem man jau sen vajadzēja sākt mīlēties, taču pilnīgi neizskaidrojama iemesla dēļ es to pagaidām vēl nedarīju.

Atkal notika kaut kas tāds, ko es nesapratu tad un nesaprotu vēl šodien.

Kādi zemapziņas spēki man pēkšņi pateica, ka es šai sievietei nedrīkstu pieskarties?

Kas mani tik spēcīgi atturēja, kad atturēties bija tik ļoti grūti?

Nezinu.

Tāpat kā mani atmiņu uzplaiksnījumi par iepriekšējām dzīvēm, arī šie dīvainie brīdinājuma signāli par tuvības neiespējamību tieši ar šo sievieti, man droši vien paliks neatminams noslēpums līdz mūža galam.

Sieviete pārtrauca glāstus un caur blāvo istabas gaismu lielā izbrīnā skatījās mani.

-        Vai tu esi augstas morāles cilvēks? - viņa klusi jautāja.

-       Nē, - es atbildēju. - Tad jau drīzāk otrādi. Esmu ļoti zemas morāles cilvēks.

-   Tad ko tu vēl gaidi? - sieviete nepārstāja brīnīties.

-        Vai tas, ko tu pašlaik vēlies tev ir daudz nozīmīgāks par to, ar ko tu gribi…

-        Jā, - sieviete apstiprināja. - Šajā brīdī mani neinteresē, kas tu esi. Man pietiek ar to, ka esi vīrietis. Un jūtu, ka esi gatavs mani iegūt.

-   Tas ir ļoti savādi, - es teicu.

-   Kas? - sieviete ātri prasīja.

-       Mani izbrīna, ka tev ir vienalga, kāda vīrieša gultā tu atrodies.

-   Vai tas patiešām ir tik svarīgi?

-        Principā nē, - es sacīju, - ja tev vēlme atriebties ir stiprāka par kaut kādu tur morāli vai kādreiz vīram doto solījumu būt uzticīgai. Es šīs jūtas pazīstu.

Sieviete krietnu laiciņu klusēja, tad nedaudz atvirzījās no manis tālāk.

-   Kas tu tāds esi? - viņa jautāja.

-   Ar to tad mums arī vajadzēja sākt, - es teicu.

-   Ar ko?!

-  Ar iepazīšanos.

-  Vai tad mēs jau neiepazināmies vakarā?

-  Ar to ir par maz.

-        Varbūt, - sieviete lēnīgi piekrita. - Vai tu gadījumā neesi angļu lords?

-   Nē, - rūgti iesmējos. - Esmu smagi ievainots vilks.

-        Stipri šaubos, - sieviete sacīja. - Tad tev vajadzēja būt daudz niknākam. Tev vajadzētu sajust tuvojošos nāvi un no dzīves mēģināt vēl pakampt visu, ko pakampt ir iespējams.

-Ko?

-        Kaut vēl vienu gaismas pilienu! - sieviete iesaucās. - Pēdējo prieka mirkli! Pēdējās sievietes ķermeņa smaržas! Pēdējo baudas kliedzienu! Bet tu guli un neesi mani pat noskūpstījis.

-        Līdz rītam vēl tālu, - es mierīgi teicu. - Kur mums jāsteidzas? Turklāt man ļoti nepatīk naktis.

-   Varbūt tev nepatīk arī sievietes? Es?

-   Nē, kāpēc? Tu esi tīri jauka.

-   Tad kāpēc tu mani negribi… ja vari?

-        Vai tev nav bail, ka tūlīt atvērsies durvis un ar cirvi vai bisi rokā pie mums ienāks tavs piedzērušais vīrs?

-   Tu baidies?

-        Ne sevišķi. Daudz stiprāk vajadzētu baidīties tieši tev.

-        Es zinu, - sieviete teica. - Tieši tāpēc es arī gribu darīt to, kādēļ pie tevis atnācu. Es viņu neieredzu! Tu to vari saprast? Viņš man ir pretīgs! Es viņu spēju uztvert vienīgi kā dzīvnieku.

-       Es tevi saprotu. Bet ja nu esmu vēl lielāks nelietis par tavu vīru? Vai tas tev nav ienācis prātā?

-        Nē, - sieviete atbildēja. - Pašlaik tas nav būtiski. Varbūt svarīgs varētu kļūt vēlāk, bet šobrīd… Nē.

-        Bet es tev tomēr pateikšu. Ticu, ka tavs vīrs ir slikts cilvēks. Cietums diemžēl vēl nevienu nav darījis labāku. Viņš tevi sit?

-   Dažreiz.

-   Kad viņš bija ieslodzījumā, tu viņam biji uzticīga?

-Nē.

-   Viņš to, protams, uzzināja, vai ne?

-   Tā ir.

-   Par ko tad tu brīnies?

-        Nē, ne par to! Es joprojām brīnos par tevi. Tu esi precējies? Tev ir bērni? Tu tici Dievam? Stingri ievēro visus baušļus?

-        Es ticu kādam lielam Visuma spēkam, - domīgs atbildēju. - Varbūt tas ir Dievs, varbūt kas cits. Principā nav svarīgi. Es vienkārši ticu, ka kāds tomēr nosaka mūsu likteņus. Bet ne jau tas mani attur. Zinot tavu mērķi sagrēkot, pieļauju, ka pašlaik par mani domā ne pašas labākās domas.

-   Tā ir, - sieviete atzinās. - Patiešām.

-        Ļoti žēl. Mani neattur ne laulības saites, nekādi morāli apsvērumi. Esmu atraitnis. Man vairs nav arī bērna. Taču… Es nezinu. Man to ir grūti izskaidrot. Protams, tam pašlaik nav nekādas nozīmes, bet es esmu… slepkava.

Pat trīskāršs slepkava! Esmu sēdējis cietumā. Vēl vairāk! Esmu bijis notiesāts uz nāvi! Pēc tam pusgadu ārstējies psihiatriskajā slimnīcā! Nezinu, cienījamā kundze, vai tava vēlme atriebties vīram, tavs naids vai vienkārši dabiskas ilgas pēc fiziskas mīlestības varētu atsvērt risku, ko esi uzņēmusies, kaila apguldamās man blakus? Varbūt es tevi nogalinu? Pēc tam nogalinu tavu vīru, izlaupu māju un mierīgs aizeju? Kas te mani redzējis? Varbūt tieši tāds bijis mans mērķis? Bet tu uzreiz savā mājā ielaid svešu cilvēku, sasildi, paēdini un uzklāj viņam gultu. Paldies! Tas bija ļoti cilvēciski. Mūsdienās reti sastopami. Es jutos pat nedaudz pārsteigts un aizkustināts. Taču tas, ka tu, atriebības alku pārņemta, atnāci pie manis, mani jau vairs nepārsteidza. Es to gaidīju. Es pazīstu sievietes. Un, atklāti sakot, neko labu par viņām nedomāju. Sievietei vīrieša gultā ir jānāk ar mīlestību, ar domu vīrieti darīt laimīgu, nevis kādu citu darīt nelaimīgu…

Sieviete ilgi klusēja, atrāvās vēl tālāk no manis un viegli drebēja. Nešaubījos, ka viņa šajā brīdī izjūt spēcīgas bailes. Bet mani tas nesatrauca. Mani joprojām mocīja sāpīga neziņa, kāpēc es te kaut ko muldu, neliekos šai sievietei virsū un nedaru to, ko man gandrīz vai noteikti šādā situācijā vajag darīt? Bet nē! Joprojām kāds dīvains un nesaprotams spēks mani no šādas rīcības atturēja.

-   Vai tā ir taisnība, - ko tu man pateici? - sieviete trīcošā balsī prasīja.

-   Jā, - es apstiprināju. - Nobijies?

-   Protams. Piedod, bet es tūlīt eju prom!

-   Nu jau ir par vēlu! - es stingrā balsī pateicu, viņu cieši satverdams aiz pleca. - Tu esi nokavējusi! Tev vajadzēja attapties daudz agrāk!

-   Tu patiešām vari mani nogalināt? - sievietes balsī bija jaušamas bailes.

-   Jā, - es apliecināju. - Varu. Ja jau reiz esi to darījis, tad vēlāk tas ir viegli. Bet es to negribu.

-   Ko tad tu gribi?

-   Es gribēju mierīgi gulēt. Atpūsties. Bet tu atnāci un visu izjauci.

-   Piedod! Es biju iedomājusies, ka esi normāls vīrietis.

-   Vai tas, ka es tevi vēl neesmu paņēmis, tavuprāt nozīmē novirzi?

-   Nē, tā gluži nedomāju, - sieviete teica. - Bet mans vīrs…

-   Kā viņu sauc?

-   Ignats. Tieši šovakar viņš man šķita sevišķi pretīgs. Tad ieradies tu, un - neslēpšu - man tūlīt iepatikies. Kaut kas vilka pie tevis. Tagad šaubos, vai īstais stimuls bija vēlēšanās Ignatam atriebties. Varbūt tas bija pavisam kas cits. Kāds nepiepildījies sapnis un ilgas pēc kā labāka šajā dzīvē. Varbūt novirze no normas ir tieši šī vēlme?

-  Iespējams, - domīgs piekritu. - Vēlēšanās dzīvot labāku dzīvi… Sapņot par mīlestību un harmonisku ģimeni… Gandrīz vai gribas raudāt.

-   Vai tas patiešām ir tik neiespējami?

-  Absolūti, - es sacīju. - Daudz biežāk ir iespējamas šādas attiecības, kādās pašlaik esam nonākuši mēs. Cik či- rik, un pēc tam viegls atvadu skūpsts uz vaiga, vai uz naktsgaldiņa nevērīgi nosviesta nauda. Nekāda skaistuma tur, protams, nav, toties nav arī nekādu problēmu!

-   Tu esi neparasts, - sieviete teica.

-   Mēs visi savā ziņā esam neparasti, - es sacīju. - Mēs vienmēr kaut ko nokavējam. Zaudējam. Alkstam mīlestības, bet tā arī paliekam ar tukšām dvēselēm.

īsu brītiņu klusēju, tad piecēlos sēdus.

-   Tev nekas nebūs pretī, ja es uzsmēķēšu? -Nē.

Aizsmēķēju cigareti, atkal atgūlos uz muguras un raudzījos gaišas tumsas apņemtā logā. Vējš bija pierimis un lietus pārstājis. Varēja vienīgi dzirdēt, kā dārzā klusi šalc koku zari.

Es nesāku skaitīt, kura pēc skaita man šī sieviete varētu būt. Visu laiku domāju, kāpēc es tomēr ar viņu nesāku mīlēties? Viss it kā bija kārtībā - gan ar mani, gan viņu. Pirms nākšanas pie manis viņa bija nomazgājusies un tagad smaržoja pēc medus un jasmīniem. Viņai bija brīnišķīgs slaids ķermenis un patīkama seja. Gari, tumšbrūni mati un lielas acis. Kaut kas ļoti pazīstams.

Varbūt traucēja tas, ka viņa bija nelaimīga, bet man nez kāpēc neradās ne mazākā vēlēšanās viņu pažēlot?

Varbūt traucēja zemapziņā saklausāmie nezināma spēka raidītie brīdinājuma signāli, ka es nedrīkstu, nekādā

ziņā nedrīkstu šai sieviete pieskarties? Kāpēc - es nespēju izskaidrot. Ir lietas, ko mums nav lemts uzzināt. Ir notikumi, varbūt pat ļoti vienkārši, un tomēr kurus mēs nekādi nespējam saprast.

-   Tu esi literatūras skolotāja? - es painteresējos.

-  Jā. Vidusskolā. Desmitā, divpadsmitā klase.

-   Patīk?

-   Protams.

-   Kurš ir tavs tuvākais rakstnieks?

-   No latviešiem?

-   Vienalga.

-        Remarks, - sieviete atbildēja. - Bet no latviešiem Vilis Lācis, Kārlis Skalbe un Regīna Ezera.

-   Kaut kā neklapē kopā, - es teicu. - Viņi ir tik atšķirīgi.

-   Varbūt tieši tāpēc.

-  Vai kādu mākslinieku arī pazīsti?

-        Jaunie man nepatīk. Man šķiet, viņi visi, gluži kā mūsu rokmūziķi, ir ar psihiskām novirzēm. Smirdoši, netīri, noplīsuši, nepārtraukti ķēmojas un droši vien arī alkoholiķi un narkomāni. Atceros, kad vēl dzīvoju Rīgā, biju aizgājusi uz kāda mākslinieka izstādi. Viņš tāpat noteikti bija stipri nenormāls, taču viņa darbi bija tik neparasti un krāsaini, ka neaizmirsīšu līdz mūža galam. Melnas rozes, pie krusta ačgārni piesists cilvēks, tuksnesī kritis karavīrs, jūrā grimstošs kuģis, melnā ezerā nosaluši balti gulbji, puķu dārzā sakrauti nošautu cilvēku galvaskausi, daži skaisti sieviešu akti un kāds balts kvadrāts, ko mākslinieks nez kāpēc bija nosaucis Mīlestība.

Es nodrebēju.

-   Vai mākslinieka vārdu atceries?

-   Protams. Viņu sauca Krists Kristsons.

Lēnām pagriezos uz sāniem un cieši ieskatījos sievietes sejā.

-       Man šķiet, mēs abi arī esam stipri nenormāli, - es teicu. - Jau veselu stundu guļam viens otram blakus, taisāmies pat mīlēties, bet neesam vēl pajautājuši viens otra vārdus! Kā tevi sauc?

-   Dagnija, - sieviete atbildēja.

-   Tu agrāk dzīvoji Rīgā?

-   Purvciemā, netālu no kādreizējā veikala "Minska".

-   Dzīvoji kopā ar vecākiem?

-   Kopā ar tēvu.

-   Dzīvoklis bija liels?

-   Kolosāls! Četras istabas, ceturtais stāvs.

-   Tēvs ir liels priekšnieks?

-        Bija! Un kāds vēl! - Dagnija sacīja. - Valsts drošības komitejas pārvaldes priekšnieks. Pulkvedis.

Es tūlīt manāmi saspringu.

-   Kāpēc tu no Rīgas pārvācies uz šejieni?

-        Tas notika tūlīt pēc Latvijas neatkarības atgūšanas. Visi drošībnieki tika atlaisti no darba, visi viņus lamāja, nicināja un draudēja sodīt. Man šķiet, es vienkārši nobijos. Biju pārliecināta, ka man neatļaus strādāt skolā - visi zināja, ka mans tēvs ir Valsts drošības komitejas pulkvedis. Atbraucu uz šejieni un sāku dzīvot pie saimnieces. Drīz viņa nomira, un māja it kā palika man. Tad nāca Ignats, bet tālāko tu jau zini.

Atkal lēnām atlaidos uz muguras, pievēru acis un jutu, ka mani pārņem arvien spēcīgāks satraukums un pat bailes. Es vēl nespēju šo negaidīto baiļu parādīšanos izskaidrot, taču intuīcija vai kaut kas vēl noslēpumaināks man lika atrauties tālāk no sievietes ķermeņa un neparastā satraukumā gaidīt, kas notiks tālāk.

-   Bet kā sauc tevi? - Dagnija vaicāja.

-        Krists, - es atbildēju. - Krists Kristsons. Esmu tas mākslinieks, kura gleznas tev palikušas atmiņā.

-       Patiešām! - Dagnija patiesā pārsteigumā iesaucās un strauji pagriezās pret mani. - Tu nemelo?

-   Kāpēc? - es atjautāju.

-        Tas ir ļoti savādi, - Dagnija teica. - Es bieži par tevi esmu domājusi. Tavas gleznas uz mani atstāja ļoti spēcīgu iespaidu.

-   Negatīvu?

-        Tās lika domāt. Taču domas nāca diezgan drūmas. Tu esi galējs pesimists? Tu pasauli redzi tikai melnu?

-        Un tu? Tev tā rādās patīkama? Manos darbos ir arī kas gaišs. Kaut vai tas pats Baltais kvadrāts.

-   Tu toreiz biji iemīlējies?

-       Jā. Mūsu pēdējā naktī pirms aiziešanas dienestā es šo gleznu uzdāvināju sievai.

-        Es tevi gandrīz apskaužu. Man viss ir bijis diezgan pretīgi.

-   Kāpēc?

-   Nezinu. Acīmredzot vienkārši nepaveicās.

-  Varbūt tas ir sakarā ar tavu tēvu? Vai viņš ir vēl dzīvs?

-Jā.

-  Viņš ir ļauns cilvēks?

-        Domāju, ka nē. Viņš ir gudrs. Tu esi pārliecināts, ka visi, kuri toreiz strādāja Valsts drošības komitejā, bija slikti cilvēki?

-        Nē, tā es nedomāju. Taču vienu cilvēku no kādreizējās čekas es gan labprāt gribētu satikt.

-  Viņš tev vai tavai ģimenei ir nodarījis ļaunu?

-        Vispār, jā, - es domīgi sacīju. - Man gan it kā neko, taču viņš savā laikā, piecdesmito gadu beigās, diezgan nekaunīgi ar atklātu draudu palīdzību paveda kādu jaunu juridiskās fakultātes otrā kursa studenti. Pēc deviņiem mēnešiem… Tu jau zini, kas notiek. Viņai piedzima dēls. Taču viņa no šā bērna turpat slimnīcā atteicās, un mazliet vēlāk puiku adoptēja ārste Anna Kristsone. Kā saproti, šis puika esmu es.

-   Kas notika tālāk? - Dagnija jautāja.

-   Tālāk sākās dzīve.

-   Pamāte bija laba?

-   Labākas nemēdz būt.

-   Ko īstā māte?

-   Neko.

-   Esat satikušies?

-  Jā. Viņa strādā par tiesnesi.

-       Vai viņa šodien nožēlo, ka toreiz no tevis atteicās? Kā nekā tu esi slavens mākslinieks.

-   Tam nav nekādas nozīmes. Nē, viņa neko nenožēlo.

-   Vai tas tev nešķiet dīvaini?

-       Es viņu saprotu. Mans tēvs… Tas toreizējais čekas izmeklētājs savā ziņā tomēr ir bijis liels nelietis. Vismaz pret šo jauno studentīti - manu īsto māti.

-       Vai tagad tu gribi šo bijušo Valsts drošības komitejas darbinieku - savu tēvu - satikt?

-  Jā, Dagnija, man nekas nebūtu pretim.

-  Vai tas tev rada problēmas?

-  Gan jau es viņu atradīšu. Viņš ir atvaļināts pulkvedis.

-        Es varu piezvanīt, - Dagnija teica. - Tēvs noteikti šo cilvēku pazīst un palīdzēs atrast. Vārdu, uzvārdu zini?

-   Jā, - es atbildēju. - Viņu sauc Boļeslavs Mareckis.

-   Ko?! - Dagnija negaidīti skaļi iekliedzās un strauji uzlēca sēdus. - Kā tu teici?

-   Boļeslavs Mareckis, - es atkārtoju. - Tā sauc manu tēvu, kurš mani savā mūžā nekad nav redzējis un kuru arī es nekad neesmu saticis.

-  Vai tu patiešām par to esi pārliecināts? - Dagnija prasīja un viņai viegli drebēja balss.

-   Par visiem simt procentiem. Mātei nebija nekādas jēgas man melot.

Dagnija ātri izkāpa no gultas, atkal uzvilka halātu, aizgāja līdz logam, apstājās un ilgi klusēdama raudzījās tumsā. Ko viņa tobrīd domāja, nezinu. Varbūt atcerējās savu vīru, varbūt tēvu, varbūt mani, varbūt visu savu dzīvi un, gluži kā es, nenieka nesaprata, kas šai dzīvē notiek? Un kāpēc notiek tieši tā, un ne citādi?

-   Vai negaiss ir pārstājis? - es painteresējos.

-  Jā, - Dagnija klusi atbildēja. - Laukā viss ir mierīgi. Rīt droši vien būs skaista diena. Kā jau parasti pēc vētras.

-   Kas, Dagnij, notika? Kāpēc tu aizgāji?

Dagnija pagriezās, lēnām atnāca atpakaļ, apsēdās uz gultas malas un savas rokas plaukstu uzlika uz manām krūtīm.

-   Liels paldies, Krist, ka tu mani nepaņēmi, - viņa nedaudz pārvērstā balsī sacīja. - Tu kaut ko nojauti?

-   Mani kaut kas atturēja. Patiešām. Kaut kas ļoti spēcīgs. Tu apvainojies?

-   Tas bija Dievs, - Dagnija negaidīti pateica. - Tas bija mūsu liktenis. Ja mēs vēlāk par to kādam stāstīsim, neviens neticēs… tik neticami tas ir.

-   Par ko tu runā? - es prasīju.

-   Es runāju par to… Dagnijai aizlūza balss. - manu tēvu, tāpat kā tavējo, sauc Boļeslavs Mareckis. Nejauša sakritība atkrīt. Divi Boļeslavi Marecki, turklāt abi pulkveža dienesta pakāpē, vienlaicīgi nevarēja būt Valsts drošības komitejas darbinieki. Tātad mums abiem ir viens tēvs un mēs esam māsa un brālis vai, pareizāk sakot, pusmāsa un pusbrālis.

Atkal nodrebēju un gandrīz vai laimīgs pasmaidīju. Tātad patiešām mūžīgi uzticamais sargeņģelis mani kārtējo reizi bija laikus brīdinājis.

Izkāpu no gultas, aizgāju līdz durvīm un ieslēdzu gaismu. Tumsā biju pareizi noteicis pat Dagnijas halāta krāsu. Tā patiešām bija gaiši zila.

-        Es pieļāvu, ka man varētu būt kāda pusmāsa vai pusbrālis. Tu saviem vecākiem esi vienīgais bērns?

-        Man ir vēl brālis Andžejs Mareckis. Strādā par ķirurgu.

-       Viņš mani ārstēja, - es sacīju. - Tikai toreiz vēl nezināju, ka Boļeslavs Mareckis ir mans tēvs. Ko viņš tagad dara?

-   Tēvs ir pensijā un dzīvo viens.

-   Mātes nav?

-   Pirms pieciem gadiem viņa nomira.

-         Vai Boļeslavs jums nekad nestāstīja, ka viņam bez jums ir vēl kāds bērns?

-   Nē, nekad. Vai viņš to vispār zināja?

-   Nevaru apgalvot. Visai ticams, ka ne.

-   Es tev iedošu viņa adresi, - Dagnija teica.

-   Paldies. Noteikti aiziešu ciemos.

-   Bet ko mēs? Kaut kā baigi stulbi sanāca.

-        Nē, nemaz tik stulbi nebija, - es nepiekritu. - Viss loģiski un pareizi. Varēja būt slikti, ja mēs patiešām būtu sagrēkojuši. Bet tagad… Es, Dagnij, priecājos, ka tik neparastā veidā esam satikušies. Tas ir ļoti jauki. Kā debess dāvana - man tagad ir māsa!

-        Es arī priecājos, - Dagnija atzinās. - Šai pasaulē jutīšos daudz drošāka.

Pēc dažiem mirkļiem mēs izdzirdām smagus, šļūcošus soļus, durvis ar spēcīgu kājas spērienu tika atsistas vaļā, un istabā streipuļodams ienāca Dagnijas vīrs Ignats. Viņa acis zvēroja naidā.

-        Es jau tā domāju! - viņš skaļi iekliedzās. - Sterva tāda! Tiklīdz ieraugi svešu vīrieti, tā tūlīt ar viņu jāliekas gultā? Bet nu šie gājieni beigsies! Viss! Es tevi sadauzīšu zili melnu, bet šito papīra smērētāju… Ar tevi ir cauri! Es tevi atstāju mežā, bet nē, tu ņēmi un tomēr atvilkies uz manu māju, pie manas sievas! Tagad arī es kļūšu mākslinieks un tevi kā puņķa traipu izslaucīšu pa grīdu! Vēlāk šitā palaistuve Dagnija tevi bimbodama varēs ar grīdas lupatu savākt kopā!

Viņš man nāca virsū kā tanks, bet es mierīgs stāvēju, un kad viņš bija pienācis sitiena attālumā, no visa spēka

- Tagad ari es kļūšu mākslinieks un tevi kā puņka traipu izslaucīšu pa grīdu!

pa taisno triecu dūri saniknotā vīrieša sejā. Viņš momentā nogāzās zemē un sāka skaļi vaidēt. No deguna un lūpām tecēja asinis.

Piegāju viņam klāt, aiz padusēm piecēlu stāvus, ar muguru atspiedu pret sienu un pārskaities kliedzu sejā:

- Tu, lupatu varoni! Tevi zonā laikam pataisīja par āzi, ja liels vīrs vari būt tikai pret sievietēm! Bet tagad paklausies, ko es tev teikšu! Un klausies ļoti uzmanīgi, jo no tā, kā sapratīsi, turpmāk būs atkarīga gan tava veselība, gan dzīvība! Tātad pirmais noteikums - tu nekad vairs pret šo sievieti nepacelsi ne balsi, ne roku! Saprati? Dagnija ir ne tikai tava sieva, bet arī mana māsa! Apjēdz? Atbildi - tu to apjēdz? Dagnija ir mana māsa un tu viņai vairs nedrīksti pieskarties pat ar mazo pirkstiņu! Un otrs noteikums. Ja tu viņai kaut reizi vēl nodarīsi pāri, es atnākšu un tev salauzīšu visus kaulus! Esmu speciāli tam trenēts, esmu no specnaza, no afgāņiem, un tevi uz debesīm vai elli varu aiztriekt ar vienu rokas cirtienu. Tā ka tagad, kamēr vēl esmu labā garastāvoklī, pēc iespējas ātrāk tinies prom!

Ignats klunkurodams aizgāja. Es apģērbos, istabā nodzēsu gaismu un nostājos netālu no durvīm. Pieļāvu, ka viņš pēc kāda laika tomēr var atgriezties, šoreiz gan paņemot līdzi cirvi vai bisi.

Bet nē. Mājā viss bija klusi un mierīgi.

Dagnija joprojām sēdēja uz gultas malas, un es nevarēju redzēt, vai viņa ir laimīga vai nelaimīga. Manī tomēr mājoja prieks. Pēc trīsdesmit astoņiem nodzīvotiem gadiem tik pēkšņi un negaidīti biju sastapis savu asinsradi- nieci, par kuru līdz šim nebija ne mazākās jausmas. Tad atcerējos, ka šo vietu sauc Mīle. Vienīgi nevarēju saprast, kāpēc Mīlestības ciemā ir tik daudz naida.

10. nodaļa

Nelielas depresijas pārņemts, atlasīju piecpadsmit gleznas, novietoju gar visām darbnīcas sienām, iekūru kamīnu, paņēmu pudeli spāņu vīna, apsēdos dziļā atpūtas krēslā un domīgs raudzījos uz saviem jau agrāk un nesen pabeigtajiem darbiem.

Rīgas galerija bija apsolījusi pēc nedēļas sarīkot manu otro personālizstādi.

Šķiet, biju atlasījis labāko.

Mani neinteresēja, vai kāda no tām tiks arī pārdota. Es vienkārši vēlējos sabiedrībai atgādināt, ka esmu vēl dzīvs.

Padomju laikā nevienu no šīm gleznām neļautu izstādīt. Iespējams, daudzi neaizies uz šo izstādi, kuru nosaucu Krēslas stunda. Tāpēc īsi aprakstīšu dažas no izstādē redzamām gleznām.

Kritušais biedrs.

Tuksnesis. Nežēlīgi karsē saule. Četri karavīri, sviedriem nolijušām sejām, pēdējiem spēkiem nes vaļēju zārku ar kādu kritušu karavīru. Viņam trūkst galvas. Pie zaļā frenča priekšas piestiprinātas vairākas medaļas un ordeņi. Starp tiem arī Padomju Savienības Varoņa Zelta zvaigzne.

Uzvarētāju dzīres.

Atkal tuksnesis. Tā pati karstā saule. Kleķa būda. Tās priekšā vairāki nošauti afgāņu modžahedīni. Priekšplānā ar kailu ķermeņa apakšdaļu un paplestām kājām guļ afgāņu sieviete. Viņas seju joprojām sedz melna čadra. Sievietei iepretim tādā kā rindā ar iekārē degošām acīm stāv padomju armijas karavīri.

Brāli.

Melns dzeloņstiepļu žogs. Gleznas malās redzami sarkani sargtorņi. Priekšplānā, sejas gandrīz vai pieskāruši melnajām dzeloņstieplēm, stāv divi vīrieši. Viņu iekritušās sejas ir skarbas un skaistas. Pa labi esošais vīrietis ietērpts vācu armijas latviešu leģionāra, bet otrs - Sarkanās armijas formas tērpā. Šaipus žogam stāv galds, kur nolikta plāna maizes šķēle, revolveris un Bībele.

Sāpes.

Kapsēta. Tuvplānā kaps ar balta eņģeļa pieminekli. Blakus kapam uz soliņa melnā sēru tērpā sēd pusmūža sieviete. Viņa ar izstieptu roku viegli skar kapa malu.

Dzērājs.

Kroga telpa. Vairāki galdi, iereibuši apmeklētāji. Tuvplānā pie bāra letes sēd pusmūža vīrietis, viņam mutē ir kūpoša cigarete, priekšā pusizdzerta degvīna glāze, bet klēpī, augsti uzrāvusi svārkus un atklāti demonstrēdama melnās tīkliņzeķēs ietērptās kājas, sēd kāda ielasmeita. Mazliet sāņus, aiz bāra letes, pie sienas stāv balta papīra lapa ar uzrakstu: Ak, cilvēk, mums pieder viss, izņemot Laiku…

Bēres.

Liela telpa. Tās vidū grezns zārks. Uz vāka baltu rožu pušķis. Pie vienas sienas klavieres. Pie tām sēd baltā frakā tērpies vīrietis un aizrautīgi spēlē kādu melodiju. Netālu no zārka dejo trīs pāri. Viņu sejas ir gaišas un laimīgas. Kas atrodas zārkā, nav zināms. Varbūt ir nomiris un tūlīt tiks apglabāts pasaulē valdošais Ļaunums?

Sapnis.

Ar degošu sveci rokā no jūras viļņiem uz baltu smilšu krastmalu nāk kaila sieviete. Viņai tālu aiz muguras starp mākoņiem un apvārsni redzama neskaidra vīrieša seja.

Vai tas esmu es, sāku domāt. Vai šis ir mans sapnis? Vai sieviete vispār var būt objekts, par ko ir vērts sapņot?

Kur tagad ir Sandra? Kur Kristīne? Kur Ieva?

Patiess ir tikai šis manas eksistences mirklis.

Patiess ir vīna reibums un sieviete, kura no baltiem jūras viļņiem nesteigdamās nāk pie manis.

Un nāc, es gribēju kliegt. Un atnāc! Apsēdies man blakus, es sveci nolikšu sāņus, sameklēšu vēl vienu glāzi, uz taviem pleciem uzmetīšu siltu, kaut kur augstu Gvate- malas kalnos austu pledu, mēs dzersim pasakaini garšīgu spāņu vīnu, mazliet skumji raudzīsimies uguns liesmās un atcerēsimies ļoti senu pagātni - to laiku, kad vēl nebija dievu, kad kā pielūgsmes un baiļu objekts vēl nebija izgudrots krusts, kad cilvēks vēl nebija iekūris pirmo ugunskuru, kad vēl nebija uzcēlis nevienu baznīcu un cietumu, kad vecie jūdu priesteri vēl tikai sāka rakstīt Bībeles pirmās lappuses, kad vēl nebija ne elles, ne paradīzes, kad vēl nebija uzbūvēta neviena pilsēta, un Baltijas jūras krastos lēnām kusa milzīgi ledus blāķi; kad nevienai ciltij vēl nebija armijas, kad cilvēkiem vēl nebija ienācis prātā citus nogalināt viņu atšķirīgās domāšanas dēļ, kad visi ļaudis vēl jutās kā viena ģimene, kad vēl nepastāvēja ne reliģija, ne ideoloģija, ne filosofija, kad viss cilvēkiem bija saprotams un viņi baidījās vienīgi no pērkona, vēja un jūras paisuma; tas bija laiks, kad cilvēku prātus un dvēseles vēl nebija pārņēmušas jūtas, ko šodien saucam par mīlestību; nebija noziegumu, nebija izgudroti ne prezervatīvi, ne pretapaugļošanās tabletes; tas bija laiks, kad cilvēki dzīvoja dabisku dzīvi, un viņu prātus vēl nejauca ne kino, ne televīzija, ne grāmatas, ne partiju programmas; tas bija laiks, kad visi bija laimīgi.

Bet tagad, lūdzu, nedaudz pagriez galvu sāņus un paskaties uz gleznu, kas saucas Kritušais biedrs! Tā mēs viņu toreiz nesām. Divdesmitgadīgu zēnu no Taškentas. Viņa vārdu vairs neatceros, bet viņš patiešām bija Padomju Savienības Varonis. Viņam gandrīz vai blakus sprāga mīna, un mēs pēc tam nekādi nespējām atrast viņa galvu. Tā arī aiznesām līdz aerodromam, aizlodējām cinka zārku, un komandieris vēl piekodināja, lai Tašken- tā bēru laikā piederīgie neiedomājas vāku atkausēt! Vecāki noģībs un varbūt pat šaubīsies, vai tas patiešām ir viņu dēls. Bet bezgalvji tomēr gadījās reti. Daudz biežāk mēs zārkos sametām dažus atrastos kaulus vai tās ķermeņa daļas, kas no kritušā karavīra bija palikušas pāri. Daudzi vecāki un līgavas gan Vidusāzijas kalnos un Krievijas sādžās, gan Latvijas pilsētās tā arī nekad neuzzināja, kas atsūtītajos zārkos īsti atrodas - Jāņa, Ivana vai kāda Muslima mirstīgās atliekas.

Tas vīrietis krogā ar ieleni klēpī esmu es. Mani toreiz māca dziļa grūtsirdība. No manis tikko bija aizgājusi Ieva, viss pēkšņi satumsa, es gribēju piedzerties un notikušo aizmirst. Bet tad atnāca viņa, iesēdās klēpī, nekautrēdamās uzrāva svārkus un prasīja, vai es patiešām viņu negribot.

Nē, es atbildēju, negribu, gluži tāpat kā toreiz negribēju to jauno afgānieti, kura redzama gleznā Uzvarētāju dzīres. Bet īstenībā mēs nebijām tā kara uzvarētāji. Mēs uzvarējām tikai atsevišķas kaujas. Arī toreiz. Dienu iepriekš dušmaņi Salangas kalnu pārejas aizā bija ielenkuši un iznīcinājuši mūsu pulka automašīnu kolonnu. Atriebjoties mēs sagrāvām nelielu afgāņu ciemu, kur slēpās viņu partizāni. Beigās puiši no kādas mājas atstiepa pusdzīvu jaunu afgānieti un laida pa apli. No sākuma arī es nostājos rindas galā, vairāk gan pakļaujoties tā mirkļa naidam un bara instinktam, līdz beidzot tomēr atjēdzos.

Vispirms kārtējo reizi atcerējos māti, atcerējos sievu Sandru, atcerējos meitu Kristīni, atcerējos sievietes, kuras visos pasaules karos šādā veidā bija kritušas par upuri uzvarētāju naidam un priekam, un beidzot atcerējos, ka joprojām vēl esmu cilvēks, lai gan bija izdarīts gandrīz vai viss, lai tāds pārstātu būt.

Pēc kāda laika durvis atvērās un darbnīcā ienāca māte. Viņa izskatījās veca, taču acis, seja un rokas joprojām vēl bija siltas.

-  Ko tu dari? - viņa klusi prasīja un apsēdās man blakus

-   Dzeru melnu vīnu, - es atbildēju, - un domāju melnas domas.

-   Visas tavas gleznas arī ir melnas, - māte pārmetoši teica. - Vai nekas gaišāks tev nekad smadzenēs nerodas?

-    Kāpēc ne? Paskaties! Vai šitā bilde, Sapnis, nav skaista?

-   Kādēļ sieviete no jūras nāk ar degošu sveci rokās? - māte jautāja, vērīgi pētīdama gleznu. - Kur tu kaut ko tādu esi redzējis?

-   Sapnī, - es atbildēju. - Viņa nes gaismu. Līdz šim visas sievietes man ir nesušas vienīgi sāpes.

-   Ne jau nu viņas, - māte iebilda. - Sāpes tev ir sagādājis liktenis.

-   Zini, kāpēc man vispār ar cilvēkiem tik ļoti neveicas? - es ātri prasīju. - Vai visai ticams nevarētu būt pieņēmums, ka tas notiek tāpēc, ka man šai pasaulē nemaz nevajadzēja būt? Manas nejaušās rašanās pamatā ir slikta cilvēka slikts nodoms. Viņš par mani nav licies ne zinis. Sievieti, kura mani dzemdēja, es vēl kaut kā spēju saprast, lai gan… Tomēr savādi. Viņi abi mani ir nodevuši. Bet es viņus bargi nenosodu, vienīgi esmu nedaudz izbrīnīts. Vēl vairāk biju pārsteigts, kad uzzināju, ka mans tēvs joprojām ir dzīvs un man, izrādās, ir pusmāsa. Laba, pievilcīga un gudra sieviete, tikai, tāpat kā es, ne visai laimīga.

Māte paliecās uz priekšu un vairākas reizes, kā kādreiz puišelim, noglāstīja galvu.

-   Tev tomēr vajadzētu apprecēties, - māte sacīja. - Tu nedrīksti visu laiku domāt par pagātni! Nekas nav atgriežams! Atceries banālo patiesību - šī ir tavas vēl atlikušās dzīves pirmā diena! Esi priecīgs! Iemīlies! Radi bērnu! Un tavai dzīvei pēkšņi radīsies jēga! Būs mērķis un uzdevums. Nebaidies! Tu ar visu tiksi galā. Cik man būs vēl spēka, es tev palīdzēšu.

-   Paldies! - es pateicu. - Bet tu man nevari palīdzēt ne mīlestībā, ne arī atgūt ticību cilvēkiem. Man pārāk bieži uznāk melnie, un es domāju par pašnāvību. Varbūt mīlestība man arī palīdzētu, nezinu, taču es neko vairs negribu savā dzīvē ne iegūt, ne zaudēt. Lai paliek, kā ir! Varbūt vienīgi… Es vēl gribētu satikt savu tēvu. Māsa iedeva adresi. Kādu vakaru aizbraukšu, atvēršu viņa dzīvokļa durvis, pasmaidīšu un pateikšu: "Sveiks, vecais! Es esmu tavs dēls." Kā tu domā, viņš nobīsies, varbūt priecāsies?

-   Nezinu, - māte paraustīja plecus. - Iespējams, tas viņam būs pārāk liels trieciens. Varbūt tomēr nevajag?

-   Es vēl padomāšu, - sacīju. - Taču nebūtu slikti, ja tu kaut īsumā man beidzot pastāstītu arī par savu tēvu! Es neko nezinu. Kad kādreiz bieži vaicāju par savējo, tu parasti klusēji. Tāpat neko neesi stāstījusi par savu māti! Kas bija tavi vecāki? Ko darīja? Kāpēc tu visu mūžu dzīvoji viena?

-    Es viena nekad neesmu dzīvojusi, - māte iebilda. - Man vienmēr esi bijis tu.

-   Tas nav tas, - es sacīju. - Tu augi bez tēva?

-   Gandrīz, - māte apliecināja. - Mans tēvs… Viņi bija divi brāļi - Jānis un Alberts. Dzīvoja tepat Iļguciemā un trīsdesmito gadu beigās kopā ar savu tēvu, tas ir, manu vectēvu, uzcēla šo māju. Alberts studēja Latvijas Universitātes juridiskajā fakultātē, bet Jānis, mans nākamais tēvs, bija augstas kvalifikācijas strādnieks. Strādāja Ilģu- ciema stikla fabrikā par stikla pūtēju un bija kreisi noskaņots. Četrdesmitajā gadā, kad Latvijā ienāca krievi, viņš iestājās komjaunatnē, aktīvi atbalstīja padomju varu, bet kara sākumā pieteicās strādnieku gvardē, apsargāja rūpnīcu un mazliet vēlāk Daugavas tiltus. Beidzot kopā ar krieviem un daudziem citiem tā laika padomju varas atbalstītājiem pa Vidzemes šoseju atkāpās līdz Valkai. Tālāk viņš negāja. Pēc nedēļas, kad Rīgu jau bija ieņēmuši vācieši, atgriezās mājās. Pēc dažiem mēnešiem jau rudenī viņu uz ielas nejauši satika kāds bijušais darbabiedrs, turpat netālu garām gājusi policijas patruļa, un kādreizējais draugs viņu nodevis. Rīgas prefektūrā, pēc tam Centrālcietumā tēvs ticis nežēlīgi spīdzināts. Gan izmeklētājs, gan sitēji bijuši latvieši - kādreizējie sportisti. Par katru cenu gribējuši uzzināt, kur tēvs pēdējos trīs mēnešus slēpies. Bet viņš to nespējis pateikt. Šodien man loti grūti iedomāties, kādas necilvēcīgas mokas viņam nācās izciest, jo neko tā arī nepateica. Pateikt - nozīmēja gan mātes, gan manu nāvi. Cilvēks mīlestības vārdā dažreiz spēj izturēt neticami daudz. Iznāk, ka mana dzīvība ir bijusi atkarīga no tēva spējām klusēt un nenodot.

Vēlāk tēvs tika izslodzīts Salaspilī, pēc tam pārvests uz Vāciju, kur padomju armija viņu atbrīvoja. Bet uz mājām nav laists. Iespējams, to šodien zina tikai retais vai vispār nezina neviens, taču 1945. gadā Krievijas pilsētā Orlā krievi cietumā turējuši gūstā saņemtos vācu karaspēka augstākos virsniekus - sākot no pulkvežiem un beidzot ar dažādu pakāpju ģenerāliem. Lai viņus apsargātu, padomju armijas pavēlniecība, acīmredzot baidoties, ka krievu apsargi vācu ģenerāļus savā naidā varētu pazemot vai pat iznīcināt, saformēja divus apsardzes vadus, kas sastāvēja galvenokārt no Vācijas koncentrācijas nometnēs atbrīvotajiem latviešiem. Vēlāk māte viņam jautājusi, ko izjutis pēc šaušalīgo moku ceļu, cietumiem un trīs koncentrācijas nometnēm pēkšņi no ieslodzītā kļūstot par cietuma sargu.

Tēva atbilde bijusi visai pārsteidzoša - viņš pret Orlas cietumā ieslodzītajiem vācu virsniekiem neesot izjutis ne mazāko naidu…

"Bet ja tur trāpītos kāds no tiem latviešiem, kuri man Centrālcietuma izmeklēšanas kamerā ar dzelzs stieņiem sita pa kailu kāju pēdām, es nezinu. Droši vien atriebdamies nogalinātu."

Pēc gada tēvs atgriezās mājās, satika sievu un pirmoreiz ieraudzīja arī mani. Es viņu atceros. Gara auguma, ļoti kalsns, ar dziļi iekritušām acīm un galīgi sirmiem matiem. Tēvs izskatījās vecs, lai gan viņam tolaik bija tikai trīsdesmit četri gadi. Pēc neilga laika čeka viņu it kā par pretpadomju izteicieniem un ilgstošiem kontaktiem ar hitleriskās Vācijas augstākajiem virsniekiem arestēja un notiesāja ar brīvības atņemšanu uz desmit gadiem. Sodu izcieta vienā no Vorkutas darba nometnēm. Bet tas vēl nav viss. Savukārt viņa brālis Alberts kara sākumā tūlīt pēc krievu atkāpšanās no Rīgas kā Universitātes jurisprudences students bija iesaistījies latviešu pašaizsardzības spēkos un rudenī sāka dienestu sava kursa biedra Viktora Arāja komandā… Kā viņš vēlāk apgalvoja, nevienu nošāvis neesot, bet šajā briesmoņu bandā pildījis tādus kā jurista pienākumus, juridiski pareizi noformējot dažādas pavēles, rīkojumus un instrukcijas.

Aizbēgt nepaspēja. Bija ievainots un palika Rīgā. Sadabūjis viltotus dokumentus, bet 1947. gadā, tāpat kā brāli Jāni, kāds bijušais draugs, viņu nejauši sastapis uz ielas, tūlīt nodeva čekai… Protams, Albertu tiesāja, un viņš dabūja divdesmit piecus gadus. Tur tad Vorkutā abi brāļi arī satikās. Viens, vismaz sākumā, pārliecināts komunists, otrs vēl vairāk pārliecināts nacionālists.

Vēlāk Alberts stāstīja, ka pirmajā brīdī Jāni nemaz neesot pazinis - tik ļoti viņš bija mainījies. Pēc tam apsēdušies uz dzelzceļa sliedēm, bijis 1953. gada auksts pavasaris, tikko kā visa nometne uzzinājusi par Staļina nāvi un pavīdējusi cerība, ka nokļūšana brīvībā varbūt nemaz nav tik neiespējams sapnis.

Māte apklusa. Pasniedzos pēc vīna pudeles, piepildīju glāzi un pasniedzu mātei. Viņa glāzi lēnām iztukšoja.

-   Paldies. Vīns ir ļoti garšīgs.

-   Saucas Granada. Varbūt ņemsim un kādu dienu aizlidosim uz Spāniju? - es piedāvāju. - Izstaigāsim Madridi un Sevilju, apmeklēsim Pikaso un Dalī muzejus, paskatīsimies vēršu cīņas un Pomplonā pavērosim, kā andalūzie- ši priecājas ražas svētkos!

-   Nebūtu slikti, - māte domīga piekrita. - Patiešām. Varbūt izņemot vienīgi vēršu cīņas. Es vairs nevaru un arī negribu redzēt nekādas asinis. Taisni vai jābrīnās - ja cilvēks vairs nevar brīvi un nesodīti slepkavot citus cilvēkus, viņš tūlīt ņem un nogalina dzīvniekus. Ne pārtikai, vienīgi savai izpriecai!

-    Kā tad beidzās tava tēva un viņa brāļa ieslodzījums? - es atkal painteresējos.

-    Tā arī beidzās, - māte atbildēja. - Tēvu nošāva. 1953. gada pavasarī neilgi pēc Staļina nāves gandrīz visās Vorkutas ieslodzīto nometnēs sākās sacelšanās. Tēvs bēga, bet viņu jau aiz nometnes vārtiem milzīga sniega lauka vidū sargi noķēra ar suņiem un turpat nošāva. Alberts izdzīvoja. Piecdesmit septītajā gadā atgriezās mājās, bet Rīgā viņam neatļāva dzīvot. Aizbrauca uz laukiem pie kāda mūsu radinieka, sāka dzert un drīz nomira. Tas viss uz mani atstāja lielu iespaidu. Tieši tāpēc arī izvēlējos medicīnu, ginekoloģiju un akušēriju, lai nāves vietā katru dienu varētu redzēt un sagaidīt atnākam jaunu dzīvību. Tāpēc toreiz, nekādi nespējot pierunāt jauno studen- tīti Ēriku Lejiņu neatteikties no tikko piedzimušā bērna, šo bērnu par savu pieņēmu es. Un tā mēs abi kopā jau trīsdesmit astoņus gadus.

-   Paldies, - es klusi teicu. - Tavs stāsts arī nav nekāds gaišais. Taču tajā nav nekā neparasta. Vēstures rullis, jau

kuro reizi pārbraucot pāri Latvijai, šādus stāstus radīja turpat vai katrā trešajā latviešu ģimenē, kur viens bija sarkanais, bet cits baltais vai pelēkais. Paskaties uz šo gleznu! Tā saucas Brāļi. Neko vēl nezinādams par tavu tēvu, viņu esmu uzgleznojis kopā ar Albertu, stāvot pie Vorkutas nometnes dzeloņstiepļu žoga. Viņi nav ienaidnieki. Vēsturiskie apstākļi viņus vispirms nolika pretējos ierakumos, bet pēc tam kopā saveda nepelnīta soda vietā.

Māte piecēlās, nesteigdamās piegāja pie gleznas un to rūpīgi apskatīja.

-        Tas ir pārsteidzoši, - viņa sacīja. - Tu viņus esi uzgleznojis ļoti līdzīgus. Kā tev izdevās? No kurienes pie tevis atnākuši viņu tēli?

-        Nezinu, - paraustīju plecus. - Acīmredzot, kā parasti, no zemapziņas.

-        Tas ir ļoti savādi, - māte domīgi pateica un gāja prom.

-        Viss, kas ar mani notiek, ir ļoti savāds, - es klusi pateicu, atkal piepildīju glāzi un lēnām to izdzēru. Pēc tam pagriezos pret kamīnu un ilgi skatījos uguns liesmās. Nez kāpēc atcerējos Omāra Haijama pirms tūkstoš gadiem uzrakstītu dzejas rindu:

"…un pienāks diena, kad kieģeļnieks manus pelnus sajauks ar taviem…"

Rūgti iesmējos. Ar kāda cilvēka pelniem gribētu sajaukties es?

Vai ar tā drauga, kas tika nošauts Afganistānā?

Vai ar tā cilvēka, kas man deva dzīvību?

Vai ar tās sievietes, kura mani uzaudzināja?

Vai ar tās, kuru mīlēju?

Vai ar Kristīnes?

Bet visticamāk, ka es melnajā krematorijas krāsnī sadegšu viens.

Kā dzīvē.

11. nodaļa

Uz šīs pasaules nav nekā tāda, kā dēļ būtu vērts mirt. Bet uz šīs pasaules nav arī nekā tāda, kā dēļ būtu vērts dzīvot.

Ieva, pēkšņi atcerēdamās šos kaut kur lasītos vārdus, rūgti pasmaidīja un uz mirkli iegrima pārdomās.

Varbūt tā arī ir? Viņa jutās apmulsusi. Patiešām - kāpēc es dzīvoju? Vai ir kaut kas tik svarīgs, vai man pieder kaut kas tik dārgs un nepieciešams, kā dēļ būtu vērts šo dzīvi paciest?

Nē, nekā tāda diemžēl man nav!

Cilvēki bieži saka - es dzīvoju bērniem. Es dzīvoju ģimenei. Es dzīvoju mīļotajam cilvēkam. Es dzīvoju darbam. Es dzīvoju kādai idejai. Es dzīvoju mīlestībai.

Tikai kāds tam sakars ar patieso dzīves jēgu? Bet, ja dzīves jēga slēpjas vienīgi bērnos, ģimenē, darbā, mīļotajā cilvēkā, kalpošanā valstij, tad tas tomēr ir diezgan nožēlojami vai vismaz nepietiekami, lai Dievs tāpēc vien būtu radījis Visumu, mūsu zemi, cilvēka prātu un dvēseli.

Kad savas pēdējās nakts dežūras laikā slimnīcas palātā izrunājos ar piekauto Marinu un viņa man iedeva ne tikai savu, bet arī dažu savu pastāvīgo klientu telefona numurus, es sapratu, kā nodzīvošu atlikušo mūža daļu.

Nē, es nekad uz Čaka ielas nestāvēšu! Es savu miesu pārdošu tikai bagātu vīriešu darba kabinetos, viņu lepnajās savrupmājās vai dārgajos limuzīnos!

Izlēmu, ka nodarbošanās ar prostitūciju vai, to pasakot nedaudz maigāk, ar tik specifisku dzīvesveidu, būs patīkamākais un pats labākais pašiznīcināšanās veids…

Man veicās. Pirmais klients par manu seksuālo pakalpojumu daudzpusību tūlīt pateica citam, tas savukārt to darīja zināmu nākamajam, tas vēl kādam, un jau pēc mēneša mana piezīmju grāmatiņa bija pilna ar iespējamo klientu māju adresēm vai telefonu numuriem. Un desmitiem vīriešu piezīmju blociņos, datoros vai mobiļņikos bija ierakstīts arī mana mobilā telefona numurs.

Lielākā daļa pastāvīgo klientu bija vīrieši bez īpašām novirzēm, kuriem dažreiz sagribējās izbaudīt to, ko viņi vai nu kautrējās darīt ar sievām, vai ko sievas tiem neļāva. Man ir radusies diezgan stingra pārliecība, ka tieši tas arī ir galvenais iemesls, kāpēc vīrieši meklē un iet pie tādām sievietēm kā es.

Jau drīz spēju nopirkt Audi markas automašīnu, Čie- kurkalnā īrēt divistabu dzīvokli un ģērbties kā eleganta Parīzes modes dāma.

Es ne par ko nesūdzos. Kā paģiru mocīts cilvēks agri no rīta bauda glāzi silta alus, tā es baudu dzīvi. Ja pavisam atklāti - es labāk gribu nomirt ar spēcīga orgasma izraisītu baudas kliedzienu uz lūpām, nevis smagas slimības vai nelaimes gadījuma izraisīto sāpju dēļ.

Esmu atbraukusi.

Apturējusi automašīnu kādas diezgan noplukušas divstāvu koka mājas priekšā, Ieva, nepatīkami pārsteigta, vēlreiz iemeta acis piezīmju grāmatiņā un sāka spaidīt mobilā telefona krāsainos cipariņus. Pēc dažiem brīžiem atskanēja dobja vīrieša balss.

-   Klausos.

-        Šeit runā Ieva - izsaukuma meitene. Esmu atbraukusi. Kāds bija jūsu dzīvokļa numurs?

-   Divi, - vīrietis atbildēja. - Pirmajā stāvā.

-   Vai jūs dzīvoklī atrodaties viens?

-   Nebaidieties! Es dzīvoju viens.

Ieva mirkli domāja.

-        Atvainojiet par atklātību, bet es skatos, ka māja ir gaužām veca un… Parasti es tādās nesperu kāju.

-   Kāpēc? - vīrietis jutās pārsteigts.

-        Tāpēc, ka esmu ļoti dārga, - Ieva pateica. - Šaubos, vai cilvēks, kas dzīvo šādā graustā, būs maksātspējīgs…

-         Es pacentīšos, - vīrieša balss nedaudz iedrebējās. - Lūdzu, neatsakiet! Nauda man ir. Es varu samaksāt desmit latus…

Ieva nicīgi iesmējās un jau gribēja sarunu pārtraukt, kad vīrietim vēlreiz ietrīsējās balss. - Es jūs lūdzu…

-       Par desmit latiem jums būtu grūti dabūt meiteni pat uz ielas, - Ieva sacīja. - Par tādu naudu jūs uz mani varat tikai paskatīties.

Vīrietis ilgi klusēja.

-        Cik jūs prasāt? - pēc krietna laika viņš tikko dzirdami jautāja.

-        Mana minimālā takse ir no piecdesmit līdz simt latiem. Toties mūsu kontakts var ilgt vairākas stundas vai pat visu dienu… ja jūs to spējat.

Vīrietis atkal labu laiciņu neteica ne vārda, tad klusi atzinās: - Diemžēl, es vairs nespēju neko…

Ieva izslēdza telefonu, ielika to rokassomiņā, kur bez parastajām sieviešu somiņās sameklējamām lietām atradās arī Valter sistēmas gāzes pistole. To gan Ievai vēl ne reizi nebija nācies laist darbā, taču pistoles klātesamība viņai iedvesa daudz lielāku pašpaļāvību un drosmi.

Ieva vēlreiz rūpīgi apskatīja apkārtni. Viņa šo vietu atpazina. Tas bija gandrīz vai Iļģuciema ģeogrāfiskais centrs, tieši blakus Dzegužkalnam - Dzegužu ielā. Šķērsojot Buļļu ielu, tā nez kāpēc pēkšņi pārvērtās par Embūtes ielu, kuras galā, netālu no Daugavgrīvas ielas, slējās lepna nesen atjaunota Svētā Jēkaba katoļu draudzes baznīca. Vēl tālāk, nepilnu kilometru uz priekšu Baltajā ielā atradās Kristsonu lielā māja. Ieva tur bija nodzīvojusi divarpus gadus, visu Krista aresta laiku un vēl mazliet arī pēc tam, kad viņš jau bija attaisnots un atkal atguvis brīvību.

Tas savā ziņā bija skaists laiks, Ieva ar patiku atcerējās. Varbūt pat skaistākais laiks mūžā. Krists bija labs, un laba bija viņa audžumāte Anna - mīļa un jauka dak- terīte. Viņa mani pieņēma un izturējās kā pret meitu, un es arī centos. Es Kristu gaidīju. Jā, šad tad tomēr sagrēkoju, taču Kristu mīlēju, gaidīju un beigu beigās arī sagaidīju. Bet, uzzinājusi par savu slimību… Es salūzu. Bet varbūt tieši otrādi - kļuvu ļoti stipra? Es neraudu. Nežēlojos. Nejūku prātā. Negribēju Kristam sagādāt sāpes. No šīs dzīves gribu aiziet dziedādama, lai pēc tam kaut kur tālu aiz vistālākajām Visuma zvaigznēm varbūt raudātu miljons gadus pēc kārtas…

Ko darīt tagad? Vai tomēr ieiet pie tā nabadzīgā vīrieša vai arī braukt tālāk, zemu noliektu galvu, bijīgi ieiet Svētā Jēkaba baznīcā, Dievmātes priekšā nokrist uz ceļiem un mēģināt izlūgties grēku piedošanu?

Tomēr nē! Paldies! Mēs visi esam vai nu grēku pilni, vai arī absolūti nevainīgi. Un es visnevainīgākā. Tāpēc baznīca lai mani vēl pagaida! Es labāk atveru bordeļa durvis. Pirmā šīs pasaules pazīstamākā ielasmeita Magdalēna arī bija liela grēciniece, bet vēlāk kļuva par svētu jaunavu! Vai mani nevar gaidīt tāds pats liktenis un pārvērtība, ja ne šajā, tad vismaz nākamajā dzīvē?

Ieva izkāpa no automašīnas, aizslēdza durvis un nesteidzoties pārgāja ielas pretējā pusē. Viņa nezināja, kāpēc to dara, taču ausīs joprojām skanēja vīrieša savdabīgā balss, kas Ievai nez kāpēc atgādināja kaut ko tuvu un pazīstamu.

Mājas kāpņu telpa bija noplukuši un netīra. Asi smirdēja pēc kaķu mīzaliem un pelējumiem. Otrā dzīvokļa durvis izskatījās tikpat atbaidošas un ilgi nekrāsotas, kā visa diezgan šaurā kāpņu telpa.

Ieva vairākas reizes pieklauvēja, tā arī joprojām nesaprazdama, kāda velna pēc to dara. Bet, kā bieži mēdz notikt, cilvēku pēkšņi sāk vadīt nevis skaidrs saprāts un loģiska domāšana, bet neizskaidrojami zemapziņas dzinuļi.

Šajā gadījumā īpaši brīnīties gan nevajadzēja, jo galu galā Ieva tomēr bija augstas klases profesionāle un, ja jau izsaukums bija saņemts, vienkārši gāja pildīt sava aroda pienākumus. Viņu nedaudz mulsināja vienīgi tas, ka pirmo reizi tik vieglprātīgi spēj pārkāpt līdz šim nelokāmi ievēroto savas darbības pamatprincipu - nekad neielaisties ar nabagiem! Lai ar seksuālo labdarību humānās palīdzības veidā nodarbojas trešās šķiras ielenes! Bet es, Ieva Saulīte, esmu paredzēta sabiedrības augstākajiem slāņiem!

Un tomēr, dažus brīžus pagaidījusi, Ieva pie noplukušajām durvīm pieklauvēja vēlreiz.

-   Lūdzu, ienāciet! - viņa sadzirdēja tālu vīrieša balsi.

Durvis nebija aizslēgtas. Ieva tās atvēra un tūlīt nonāca mazā priekštelpā. Vadoties pēc vīrieša balss skaņām, šķērsoja nelielu istabu, tad iegāja nākamajā.

Otras istabas vidū stāvēja apaļš galds, vienā no stūriem rēgojās vecs melnbaltais televizors, daži izļodzīti krēsli, neliels grāmatplaukts, bet pie loga uz zema, ļoti netīra un stipri smirdoša dīvāna gulēja kāds vecs, sirmiem bārdas rugājiem apaudzis vīrietis. Viņa kalsnajā sejā melnēja nedabiski dziļi iekritušas acis un zilganas lūpas.

Šis cilvēks sirgst ar spēcīgi izteiktu sirds nepietiekamību, Ieva gandrīz automātiski nodomāja.

Vīrietis neslēpa pārsteigumu.

-   Nebiju iedomājies, ka tu esi tik skaista, - viņš klusi teica. - Tieši to man vajadzēja. Turklāt vēl esi jauna un labi apģērbusies.

-   Mana profesija uzliek zināmus pienākumus…

-       Paldies, meit! - vīrietis nopriecājās. - Es tevi ļoti gaidīju.

Vēlreiz noskatījusi nabadzīgo istabas iekārtojumu un savārgušo vecīti, Ieva pajautāja:

-   Kāpēc?

Pirmajā mirklī šis jautājums varēja šķist ļoti muļķīgs, taču jauno sievieti patiešām pārsteidza visapkārt redzamā drūmā aina.

-        Paņem kādu no krēsliem un, lūdzu, apsēdies man blakus! - vīrietis aicināja. - Nebaidies! Pati redzi, kāds izskatos! Es vairs nespēju no sejas aizdzīt pat mušu, kur nu vēl…

Ieva apsēdās un vēlreiz nopētīja vīrieša zilganpelēko seju.

-  Jūs esat slims?

Vīrietis piekrītoši pamāja.

-       Es mirstu, - viņš klusi pateica. - Man ir kuņģa vēzis pēdējā stadijā. Divreiz dienā pie manis nāk medmāsa špricēt zāles. Bet viņa vienmēr ir īgna, nerunīga un pārlieku nevaļīga. Iešpricē, un tūlīt skrien prom. Varbūt tāpēc, ka es viņai neko nespēju samaksāt?

-   Iespējams.

-   Tu man piedod, meit. Kā tevi sauc?

-   Ieva.

-        Skaists vārds. Mani sauc Arnolds. Arnolds Krūze. Septiņdesmit sešus gadus vecs. Tu mani, lūdzu, atvaino, bet es tevi pasaucu tikai tādēļ, lai pirms mokošās nāves… vēlreiz sev blakus varētu redzēt… Varētu sajust skaistu meiteni… Tādu, kāda man toreiz bija Gita Lipinska. Zini, mazliet dīvaini, taču šī vēlēšanās, kā redzi, neizzūd līdz pēdējam mūža mirklim… Bet nejau tikai tas! Es tev gribu kaut ko pastāstīt. Diemžēl tas būs diezgan drūms stāsts, bet mācītāju, kam izsūdzēt grēkus, es dabūt nevarēju, tāpēc…

-       Pasaucāt mauku? - Ieva rūgti iesmējās, pārlika vienu kāju otrai un aizsmēķēja cigareti. - Starp citu, kas jums iedeva manu telefona numuru?

-   Vai dusmojies?

-   Nemaz! Prasu vienkārši intereses pēc.

-        Tavu telefonu man iedeva mazdēls, - vīrietis paskaidroja. - Vidvuds Māliņš. Atceries? Viņš pirms kādas nedēļas ar tevi kopā esot pavadījis nakti.

-         Savādi, - Ieva, nedaudz izbrīnījusies, paraustīja plecus. - Kāpēc viņš deva telefona numuru, ja labi zināja, ka jums mani pakalpojumi nav vajadzīgi? Jums ir nepieciešama sanitāre, slimnieka kopēja. Ko cerat sagaidīt no manis?

-        Neko, Ieviņ, pilnīgi neko! - Arnolds atbildēja. - Vienkārši gribu, lai tu kādu brīsniņu pabūtu kopā ar mani. Ja to negribi darīt gluži par velti, es tev iedošu solītos desmit latus! Man jau tie vairs nebūs vajadzīgi.

-        Liecies mierā ar savu sīknaudu! - Ieva nevērīgi atmeta ar roku. - Patiesībā esmu medmāsa, tā ka tavs mazdēls varbūt tiešām ir ieteicis īsto blakussēdētāju.

-        Kāpēc tu tādā gadījumā esi pievērsusies..? Medmāsām maz maksā? Smagi jāstrādā?

-        I tas, i tas, - Ieva atbildēja. - Šodien labi maksā tikai pērkamām sievietēm. Starp citu, arī vīriešiem. Bet nejau tas ir galvenais iemesls! Es arī drīz miršu. Man nāve tāpat jau ir ieslēgusi skaitītāju…

Vīrietis spēji satrūkās un pārsteigts skatījās uz blakus sēdošo jauno un eleganto sievieti.

-   Kāpēc?! - viņš skaļi iesaucās.

Ieva atkal rūgti iesmējās.

-   Vai tu zini kaut vienu cilvēku, kurš spēj nenomirt?

-   Nē, nē, tas nav tas! Tu taču esi tik jauna…

-   Kāpēc mirst pat bērni? Tu zini?

-   Tā acīmredzot Dievs ir nolēmis, - vīrietis pateica.

-        Muļķības! - Ieva asi iebilda. - Protams, arī tas, taču daudz biežāk viņiem ātrāk aiziet palīdzam mēs paši - cilvēki.

-        Tā ir, - Arnolds pēc ilgāka klusuma brīža piekrita. - Mums šajā pasaulē nevajadzēja būt.

-   Kam tad vajadzēja būt?

-        Vienīgi klusumam, - vīrietis nopietns atbildēja. - Ilgam un siltam klusumam.

-        Drīz jau to arī jutīsim, - Ieva sacīja. - Mēs pazudīsim klusumā, tikai man šķiet, tas tomēr būs ļoti auksts.

-       Visai iespējams, - Arnolds domīgs piekrita. - Tu zini, kas ir nāve? Tu to saproti?

-        Nē, - Ieva atzinās un mazliet nervozi nodzēsa izsmēķētās cigaretes galu. - Lai varētu saprast nāvi, laikam vispirms vajadzētu saprast dzīvi. Bet nesaprotu ne vienu, ne otru.

Vīrietis lēni izstiepa roku un ar pirkstu galiem viegli pieskārās Ievas ceļgalam.

-   Zini, kad jāmirst, laikam cilvēku lielākā daļa uz savu pagājušo dzīvi paskatās vai vismaz mēģina paskatīties vērtējoši un paškritiski. Kas izdarīts labs, kas slikts? Vai esam rīkojušies pareizi, nepareizi? Pa lielākajai daļai droši vien nepareizi… Lai gan mums pašiem vienmēr šķiet, ka rīkojamies pareizi, ka citādi rīkoties nemaz nav iespējams! Bet paiet laiks… Varbūt pat paiet viss mūžs, kad beidzot sākam atskārst… Bet labot neko vairs nevar.

Ieva nedaudz paliecās uz vīrieša pusi.

-  Vai tu kaut ko nožēlo? - viņa prasīja. - Vai kaut ko savā dzīvē gribētu labot?

-   Tas vairs nav iespējams, - Arnolds strauji pakratīja galvu. - Bet nožēlot? Jā, varbūt. Lai gan vairāk es vienkārši gribētu saprast.

-Ko?

-    Cilvēkus, - vīrietis bez ilgas domāšanas atbildēja. - Un sevi.

Pēc tam viņš ilgi klusēja. Pievēra acis un smagi elpoja. Arī Ieva sēdēja klusēdama, saspringta skatīdamās, kā pa noplukušajām sienas tapetēm rāpo divas blaktis.

Beidzot vīrietis atvēra acis un nopietns paraudzījās uz Ievu.

-   Vai tu savā mūžā esi kādam darījusi ļaunu? - viņš beidzot negaidīti prasīja.

-   Nē, - Ieva atbildēja. - Nevienam.

-   Bet pie gadījuma to spētu?

-   Diez vai. Vismaz pagaidām mani vēl neviens nav tik dziļi aizskāris.

-   Bet mani aizskāra, - vīrietis sacīja. - Nē, ne fiziski! Garīgi. Morāli. Psiholoģiski. Psihiski. Sauc kā gribi! Es aiz dusmām un naida kļuvu traks.

-   Tas bija nesen?

-   Nē, tas bija ļoti sen! Četrdesmit pirmā gada vasaras sākumā. Tad tu nemaz vēl nebiji piedzimusi. Varbūt pat tavi vecāki vēl nebija dzimuši. Taču es jau biju. Un bija mani vecāki. Mēs toreiz dzīvojām Liepājā - ne bagāti, ne nabagi. Tēvam piederēja neliels, kā toreiz sauca, koloniālo preču veikals, māte strādāja pilsētas valdē. Taču četrdesmit pirmā gada 14. jūnija rītā… Tu jau zini, kas toreiz notika. Tēvs bija no streikiem, Lāčplēša kara ordeņa kavalieris. Mājās atradās bise un revolveris. Notikušais bija viens no retajiem gadījumiem, kad kāds vismaz mēģināja aizvešanai pretoties. Bet nekas labs neiznāca. Apšaudes laikā es pa istaba logu aizbēgu, bet čekisti māti un tēvu nošāva. Atnācējiem līdzi bija vēl divi privātās drēbēs ģērbušies vīrieši. Laikam partijnieki. Es viņu purnus atceros visu mūžu. Un visu mūžu meklēju. Viņi bija uzrādītāji. Vai krievu čekisti bez pašu vietējo latviešu palīdzības par kādu no mums būtu kaut ko zinājuši?

Kad naktī slepus atgriezos dzīvoklī, māte ar tēvu joprojām turpat vēl gulēja savu asiņu peļķēs un dzīvoklis bija pamatīgi izlaupīts… Es sajuku prātā. Jā. Droši vien. Mani pārņēma drausmīgs naids un nevaldāma, nekādi ar prātu neapturama atriebības kāre…

Kad sākās karš, viena daļa liepājnieku mūsu pilsētu aizstāvēja, bet es vāciešiem palīdzēju. Daudzi palīdzēja. Šodien uz to var skatīties visādi, bet… Toreiz bija cits laiks, un cilvēkiem pavisam cita jušana. Arī saprašana.

Pēc vāciešu ienākšanas es tūlīt pieteicos palīgpolicijā, pēc tam iestājos mūsu bēdīgi slavenajā liepājnieku policijas bataljonā…

Jā, es šāvu. To nemaz neslēpju. Šāvu daudz un bieži, turklāt vēl ar baudu! Es šāvu neapbruņotus, tāpat atkal ar vietējo latviešu palīdzību, tikai šoreiz jau vāciešu arestētos cilvēkus. Liepājniekus - krievus, latviešus un žīdus. Bez jebkāda žēluma! Es nezinu, bet visi teica, ka viņi ir komunisti, viņi ir ļauni cilvēki un nodevuši gan mūsu brīvo Latviju, gan visus uz Sibīriju aizvestos…

Pirmo reizi man žēlums radās vienīgi pēc tam, kad jau rudens pusē Šķēdes kāpās nošaušanai atveda kārtējo ebreju grupu. Tur bija sievietes, vīrieši un pat bērni. Viņiem visiem lika izģērbties kailiem… Jā, jau pirms tam es nošaušanai atvesto cilvēku barā ieraudzīju savu bijušo klases biedreni Gitu Lipinsku. Mēs viens otru mīlējām. Četrdesmit pirmā gada pavasarī tieši turpat Šķēdes kāpās pirmo reizi arī sagrēkojām… Tā bija skaista, neaizmirstama diena. Spīdēja saule, jūra slinki vēla viļņus, bet aiz kāpām augošās priedes izelpoja tik spēcīgu sveķu aromātu, ka šķita - mēs esam iegrimuši putojošā un ļoti smaržojošā dabas vannā un tūlīt aiz laimes noreibsim un… nomirsim.

Tā sagadījās, ka arī toreiz atkal spilgti spīdēja rēna rudens saule, jūra tikpat negribīgi vēla savus saplakušos viļņus, un ari priedes smaržoja kā agrāk.

Dabā nekas nebija mainījies. Katastrofāli bija mainījušies cilvēki.

Es saprotu - atriebība, turklāt vēl akla, nekad nevar kalpot par attaisnojumu nekāda veida vardarbībai! Nekad! Naids tikai nedaudz spēj izskaidrot cilvēka rīcības motīvus, bet nekad nespēj kļūt par nozieguma aizsegu vai attaisnojumu.

Arī Gita mani pamanīja. Kad visi jau bija izģērbušies un piedzīti pie bedres, Gita pēkšņi pagriezās un, krūtis nedaudz piesegusi ar rokām, lēnām pienāca pie manis.

-        Arnold, - viņa klusi un ļoti izbrīnījusies sacīja. - Par ko?!

-        Es nezinu, - nedroši, un pagalam apmulsis, atbildēju-

-        Arnold, - Gita atkal klusi sacīja. - Tu mani vari izglābt?

-   Nē, - papurināju galvu.

-   Un manu māti, tēvu, mazo māšeli? Arī nē?

Es klusēju un jutu, ka manas rokas, kuras cieši turēja automātu, nosvīst un sāk stipri drebēt.

-   Arnold, - Gita turpināja. - Mēs visi ļoti gribam dzīvot.

Es to sapratu, bet, nespēdams palīdzēt, turpināju klusēt.

-        Arnold, - Gita sacīja, un es redzēju, kā viņas ķermenis trīc. - Kur palikusi mūsu pagātne? Mūsu vārdi? Solījumi? Kur, Arnold, ir palikusi mīlestība?

Zemu noliecu galvu un joprojām nespēju pateikt ne vārda.

-   Arnold…

Lēnām pacēlu galvu un redzēju, kā no Gitas lielajām acīm sīkā straumītē tek asaras.

-   Arnold…

Piegāju Gitai klāt un viegli ar roku pieskāros viņas plecam. Pēc tam noliecos un pieskāros viņas baltajām krūtīm.

-   Arnold… Kāpēc tas viss tā notiek?

-       Gita, - es tikko sadzirdami čukstēju. - Lūdzu, piedod! Es neko nespēju mainīt.

-  Tev mani būs jānošauj, - Gita teica. - Interesanti, vai Dievs to redz?

-   Es nešaušu, - apsolīju.

-   Tas neko nemaina, - Gita iebilda. - Tu tik un tā esi kopā ar viņiem.

-   Es pašlaik esmu kopā ar tevi.

-   Tu jau esi tālu prom pavisam citā pasaulē. Jūs visi agrāk vai vēlāk tāpat pazudīsiet aukstā tumsā. Bet es palikšu tepat. Kopā ar māti, tēvu un mazo māšeli. Es palikšu savas dzimtenes baltajā krastā. Atceries, pavasarī tu man tepat salasīji gandrīz vai pilnu sauju ar dzintara gabaliņiem. Tie vēl ir saglabājušies manas kleitas krūšu kabatiņā. Skaties, lai manu apģērbu nepakampj kāds cits! Ja tevī kaut kas vēl ir palicis no cilvēka, paņem… Varbūt, kad kādreiz uznāks skumjas… Visticamāk, kad tevi pašu kādreiz jau citas varas cilvēki tāpat nostādīs svaigi izraktas bedres priekšā… Atceries mani! Atceries savu pirmo meiteni, atceries mīlestību… Atceries, Arnold, savu nožēlojamo vājumu! Tu ļāvi naidam sevi uzvarēt. Bet es, Arnold? Ko es šajā pasaulē biju sliktu izdarījusi? Kāpēc jūs sodāt nevainīgos?

Pēc dažiem mirkļiem pie mums pienāca Žanis un Gitu rupji aizdzina pie pārējiem.

Aizejot viņa mani nenolādēja. Nelamāja. Neiespļāva sejā. Viņa kopā ar pārējiem nostājās ar muguru pret bedres malu un raudāja.

Es nešāvu. Nokritu uz ceļiem, automāts iekrita smiltīs un pēc brīža sāku nevaldāmi kliegt.

Man toreiz bija nepilni divdesmit gadi.

Vīrietis apklusa. Ieva atkal sameklēja cigarešu paciņu, aizsmēķēja un drūmi paskatījās uz noplukušajām tapetēm. Blaktis bija pazudušas.

-   Lūdzu, piecelies un aizej līdz kumodei, - Arnolds palūdza. - Tā atrodas otrā istabā. Augšējās atvilktnes labajā stūrī stāv neliels baltas drēbes maisiņš. Atnes to.

Ieva paklausīja.

Maisiņā atradās vairāki spilgti dzelteni dzintara gabaliņi.

-   Tie ir tie paši, - Arnolds klusi sacīja. - Izņemot lēģera gadus, tie vienmēr ir atradušies pie manis. Skaisti, vai ne?

-   Jā, - Ieva piekrita. - Tās ir Dieva asaras.

Vīrieša krunkainā seja savilkās drūmā smīnā.

-   Diez vai. Vairāk sliecos domāt, ka tās tomēr būs Gitas asaras. Un varbūt arī manas.

Arnolds trīcošām rokām maisiņu aizsēja ciet un jau kuro reizi lūdzoši paskatījās uz Ievu.

-   Vai tu kādreiz Liepājā esi bijusi? - viņš painteresējās.

-   Nē, - Ieva atbildēja. - Nav gadījies.

-   Es tevi lūdzu, meit, kādreiz aizbrauc! Un kad tur būsi… Aizej uz Šķēdes kāpām un tur kaut kur šo maisiņu ie- roc smiltīs! Atdod to Gitai! Atdod to atpakaļ zemei! Es biju toreizējā laika gūsteknis, tu varbūt esi pašreizējā laika savaņģota… Bet vienalga! Acīmredzot kādreiz katram no mums pienāk gaišs apgaismības mirklis. Izdarīto kļūdu nožēlas laiks. Esmu gan lasījis, ka tas esot visstulbākais, ko vien cilvēks varot darīt - nožēlot… Es gan tā nedomāju. Varbūt tieši otrādi. Jā, neko mainīt patiešām vairs nav iespējams, taču nožēlas brīdī cilvēks noteikti kļūst gan tīrāks, gan godīgāks. Tas ir dvēseles un, iespējams, psihes pārdzimšanas akts. Mēs it kā atdzimstam, un nav svarīgi, ka dažreiz tuvās nāves priekšā… Varbūt tieši tam ir kāda milzīga nozīme. Ko mēs zinām?

Pēc dažām minūtēm Ieva iznāca no mājas, iekāpa automašīnā, maisiņu ar dzintara gabaliņiem uzmanīgi ielika rokassomiņā un grūtsirdīgi paskatījās uz Dzegužkal- nu, kur lēnām gāja kāda jauna sieviete, pie katras rokas turēdama baltās kleitiņās tērptas piecgadīgas meitenītes.

Uz šīs pasaules nav nekā tāda, kā dēļ būtu vērts mirt. Bet uz šīs pasaules nav arī nekā tāda, kā dēļ būtu vērts dzīvot. Ieva atkal atcerējās kādreiz lasītos vārdus un domīga sarauca pieri.

Tas vairāk izklausās pēc kāda gudrinieka kārtējām muļķībām, viņa nosprieda. Varbūt tomēr kaut kas tāds pastāv, kā dēļ ir vērts dzīvot? Un kā dēļ ir arī vērts nomirt?

12. nodala

*

Negaidīti ātri iestājās rudens. Bastejkalnā koku lapas bija kļuvušas tik spilgti dzeltenas, ka šķita - tās daba savā labestībā aplējusi ar tīru zeltu. Bet sarkanīgās kļavu lapas, cilvēku atmiņu uzlabošanai, iemērkusi visos karos kritušo kareivju asinīs…

Katru rudeni šis skaistais, taču visai skumjais skats, kad daba tik nežēlīgi ziemas salam kokus atstāj kailus, man diezgan sāpīgi atgādināja bieži sastopamo dzīves situāciju - kādreiz viens otru neprātīgi mīloši cilvēki pēkšņi šķiras, vismaz vienu no viņiem atstājot dvēseles aukstumā. Tikai tie, kuri patiešām viens otru mīl, ir ar mieru salt arī divatā…

Nesteidzoties kāpjot lejā no Bastejkalna, domīgs apstājos pie soliņa, kur pirms deviņpadsmit gadiem biju ieraudzījis sēdam kādu noskumušu meiteni.

Tā bija Sandra - mana nākamā sieva.

Vienīgā, kuru esmu tā pa īstam mīlējis.

Sveika, Sandra! Es domās viņu sveicināju, atkal pie- skardamies gan savai jaunībai, gan kādam brīnišķīgam dzīves mirklim. Viss kārtībā, mīļā! Zemeslode joprojām griežas, saule lec un riet, cilvēki mirst un dzimst. Trešais pasaules karš vēl nav sācies, mūsu politiķi varas dēļ kļūst nepanesami smieklīgi, es turpinu gleznot un dzīvot, bet nekādu lielo prieku no šīs dzīvošanas tomēr negūstu. Tu jau to droši vien jūti, kad aizeju pie tevis un Kristīnes. Vienmēr uz jūsu kapa nolieku divpadsmit sarkanas rozes, klusēdams raugos uz jūsu atdusas vietu, un tad mani pārņem liels naids gan pret šo pasauli, gan cilvēkiem. Bet, izejot no kapsētas, braucot savā dārgajā limuzīnā, klausoties mūziku vai gleznojot, naids pamazām noplok, un es atkal varu sajust kaut ko no tā, ko cilvēki dēvē par ilgām pēc skaistā, sapņiem, labestību un vēlēšanos sastapt sava mūža lielo mīlestību.

Pēc tam pagriezos, aizgāju līdz Laimas pulkstenim un, šķērsojis Aspazijas bulvāri, pagāju garām Hotel de Rome un vairākām kafejnīcām, iegriezos Kalēju ielā, aizgāju līdz Audēju ielai un turpināju iet uz Daugavas pusi. Tad nogriezos pa kreisi nelielā šķērsielā un nonācu līdz savam tagad jau visā Rīgā pazīstamajam restorānam Cietums. Nelielajā priekštelpā, kur atradās garderobe un

…aklais muzikants Ričards Ozols spēlēja vienu no savām labākajām kompozīcijām.

tualetes, neuzkrītošs stāvēja atlētiska auguma apsardzes darbinieks.

-   Sveiks, Valdi! - es viņu sveicināju. - Viss mierīgi?

-   Jā, saimniek, - viņš atbildēja. - Kā vienmēr.

Savā kabinetā noģērbu ādas mēteli, nedaudz sasukāju matus, tad nokāpu pagrabā, iegāju plašajā restorāna zālē un kā parasti apsēdos pie man vienmēr rezervētā galdiņa netālu no nelielās skatuves. Uz tās pašlaik stāvēja aklais muzikants Ričards Ozols un spēlēja vienu no savām labākajām kompozīcijām, kas saucās Gaišā tumsa. Es

pievēru acis un tūlīt sajutu tik smeldzīgas skumjas par dzīvē nesasniegto un nekad vairs nepiepildāmo, ka galva kļuva neciešami smaga un uz dvēseles, šķiet, kāds nežēlīgi uzmet dzelzsbetona bluķi.

Nez kāpēc kā negaidīts šāviens vai melnajās nakts debesīs pēkšņi uzliesmojošs zibens vienā mirklī pazibēja:

Sudraba pelnutraukā kūpoša cigarete.

Līdz pusei izdzerta gara kristāla vīna glāze.

Augstu paceltas kājas melnās tīkliņzeķēs.

Uz grīdas nosviestas sarkanas biksītes un krūšturis.

Salangas kalnu pārejā sadegusi padomju armijas kara transporta automašīna, bet tai pie stūres mans draugs un dienesta biedrs Arvils Sietiņš no kādas Latvijas mazpilsētas.

Atvērta Bībele ādas vākos.

Augstākās tiesas zālē esošais apsūdzēto sols.

Mana vismuļķīgākā un ģeniālākā glezna Mīlestība.

Balts kvadrāts. Nekā lieka un nevajadzīga. Vienīgi tava baltā dvēsele.

Balts sniega lauks.

Sandra baltā kāzu kleitā.

Kristīne baltā zārkā.

Ieva, no manis aizejot, Doma laukumā nevērīgi pamāj ar roku.

Dzīvo laimīgs!

Es pacentīšos, atbildu.

Vācu okupācijas laiks. Dzegužkalns.

Tumsā grimst neapgaismotā Rīga.

Savdabīgi skaistā ebreju meitene Estere maigi apvij rokas ap manu kaklu un raud: "Ja vari, Krist, izdari tā, lai es līdz kara beigām paliktu dzīva!"

Esteres un viņas tēva Zālamana arests.

Skaists, saulains rīts. Estere spēji pagriežas pret mani un negaidīti pasmaida.

"Tas, kas ar mums notika, Krist, bija šīs nāves pļavas skaistākie ziedi…"

Es atvēru acis un paskatījos apkārt. Ričards joprojām spēlēja, un zāle bija gandrīz vai pilna ar apmeklētājiem.

Visa dzīve ir viena milzīga nāves pļava, es rūgti nodomāju, un cilvēki… Kā nu kuro reizi - gan patiešām kā krāšņākie ziedi, gan dažreiz nekas vairāk kā tikai šīs pļavas vienīgais mēslojums…

Pie galdiņa ātri piesteidzās viesmīle Vita un profesionāli pasmaidīja.

-   Labvakar, Kristsona kungs! Ko jūs vēlaties?

-        Glāzi apelsīnu sulas! Es skatos, šodien daudz apmeklētāju.

-        Jā, kungs, - Vita piekrita. - Jūs šeit labu laiciņu neesat bijis. Kopš tika atvērtas abas jaunās Nāvinieku kameras, atsevišķie kabineti, apmeklētāju skaits ir strauji pieaudzis.

-   Tas viss pateicoties labai reklāmai, - es teicu.

-        Droši vien, kungs, - Vita piekrita un turpināja padevīgi smaidīt. - Cilvēkiem patīk asas izjūtas.

-        Vai esi ievērojusi, kāda publika visbiežāk šīs Nāvinieku kameras izvēlas? - es painteresējos.

-        Visdažādākā, taču labprātāk tajās dzīro, ja esmu pareizi uzminējusi, augstākā ranga kriminālisti.

-   Kā viņi uzvedas?

-   Šiem cilvēkiem raksturīgi.

-        Vai viņi nāk ar savām sievietēm, vai izmanto mūsu meitenes?

Viesmīle klusēja.

-        Saki droši! Es taču viņām to neaizliedzu! Ja var, lai piepelnās!

-   Dažreiz, kungs, - Vita atzinās.

-        Vai Anna Kozlova arī tur ir bijusi? - es vaicāju, nez kāpēc pēkšņi sajuzdams spēcīgu satraukumu.

-        Nē, - Vita nopietni atbildēja. - Anna vispār ir tāda savāda. Ne ar vienu īpaši nedraudzējas, nedzer… Neko nestāsta, tā mēs arī nezinām - viņai ir kāds mīļākais, vai ne. Taču dejot gan viņa dejo labāk par pārējām. Kas nu ir, tas ir. Bet domāju, Anna ilgi kā svētā diez vai noturēsies. Viņu ārkārtīgi neatlaidīgi lenc divi vīrieši.

-   Tie ir pastāvīgie apmeklētāji? - es saspringu.

-        Jā. Nāk tikai vakaros. Viens no viņiem noteikti ir bagātnieks, kādas lielas kopfirmas prezidents, bet otrs nenoliedzami ir bandītu karalis.

-   Viņu vārdus zini?

-        Bagātnieku sauc Valfrīds, bet bandītu visi bijīgi dēvē par cienījamo Sergo.

-   Viņš ir gruzīns?

-   Pēc tāda izskatās.

-  Vai Viktors pašlaik atrodas darbā?

-Nē.

-   Kāpēc?

-   Nezinu.

-   Nu labi! Atnes man glāzi sulas un paciņu Camel.

-  Varbūt tomēr paēdlsiet vakariņas? - Vita piedāvāja.

-   Es ieskrēju tikai uz dažām minūtēm.

Viesmīle aizgāja. Atkal paskatījos uz skatuvi. Ričards bija beidzis spēlēt Gaišo tumsu un tagad atskaņoja citu, tikpat smeldzīgi skumju melodiju kā iepriekšējo.

Pēkšņi nodzisa gandrīz visas spuldzes. Uz galdiņiem iedegās sveces. Divi prožektoru stari spilgti apgaismoja vienīgi malā stāvošo Ričardu un uz skatuves uzvirpuļojo- šo dejotāju Annu Kozlovu. Viņa bija tērpusies augumam cieši piegulošā sarkanas krāsas triko, bet rokās turēja lielu, taču ļoti vieglu tikpat spilgti sarkanu plīvuru.

Kā deja saucās, es nezinu, un tas arī nebija svarīgi. Anna dejoja tik temperamentīgi, profesionāli un kaislīgi, ka šķita - uz skatuves trako, skumst, mirst un atdzīvojas pati Mīlestība - cilvēkam vistuvākais un droši vien arī vienīgais garīgais spēks, kas spēj gan radīt šīs pasaules lielāko skaistumu, gan šo skaisto brīnumu vispretīgākā veidā iznīcināt.

Biju savaldzināts. Neskatoties uz to, ka šis ārkārtīgi satraucošais priekšnesums notika krogā, nešaubījos, ka tas, ko darīja Anna, ir liela māksla. Ne jau vieta nosaka mākslas vērtību. Laba glezna var atrasties kā Luvrā, tā arī kādas pamestas mājas bēniņos. No tā mākslas darbs savu vērtību nezaudē. Tas pats ir ar skulptūru, kinofilmu, kādas lugas izrādi vai deju. Var ļoti slikti nodejot gan uz mūsu Baltā nama, gan Milānas La Skalas vai Ņujorkas Melropoliten operas skatuvēm, tai pašā laikā izcils mākslinieks kaut ko pilnīgi ģeniālu var radīt arī meža pļaviņā pie ugunskura vai restorāna zālē.

Kad Anna beidza savu neparasti emocionālo priekšnesumu, atskanēja vētraini aplausi. Tūlīt pie skatuves pienāca kāds eleganti ģērbies pusmūža vīrietis un pie Annas kājām nosvieda milzīgu sarkanu rožu buķeti. Anna paklanījās, pēc tam noliecās, pacēla ziedus un aizgāja.

Uz skatuves tūlīt uzskrēja četras jaunas dejotājas, ieskanējās citas mūzikas skaņas, starmeši mainīja krāsas,

bet es, nedaudz piemiedzis acis un lūpu kaktiņus savilcis nicīgā smīnā, uzmanīgi noskatīju vīrieti, kas Annai bija izrādījis tik aizkustinošu uzmanību.

Pēc gruzīna viņš neizskatījās.

Redzēju, kā viņš apsēdās zāles kreisajā malā pie otrā galdiņa, kur atradās spoguļsiena. Bez viņa tur sēdēja vēl viens vīrietis un diezgan korpulenta dāma.

Atnāca Vita un pasniedza man sulas glāzi un cigarešu paciņu.

-   Lūdzu, kungs.

-        Paldies! - es pateicos un ar galvu pamāju uz zāles kreiso pusi. - Paskaties, Vita! Tur, pie otrā galdiņa! Vai tas ir tas firmas prezidents, kas sit kanti Annai ?

Vita paskatījās, tad nedaudz pieliecās tuvāk.

-        Tas pats, - viņa sacīja. - Valfrīds Broks. Firma ir Latvijas-Vācijas kopuzņēmums. Galvenā ražotne atrodas Rīgā, Vecmīlgrāvi, bet filiāles Tukumā, Talsos un Liepājā.

-   Ko viņi ražo?

-        Pārstrādā vai apstrādā kokmateriālus. Laikam ražo arī finieri. Valfrīds pārstāv Latvijas pusi.

-   Kas ir otrs?

-         Tas ir Valfrīda miesassargs, kaut kāds kikboksa čempions, - Vita paskaidroja. - Valfrīds bez viņa nesper ne soli.

-   Vai arī uz tualeti viņi iet kopā?

-        Jā, - Vita apliecināja un smagi nopūtās. - Kas tā par dzīvi? Un tomēr. Es bagātniekus apskaužu.

-        Tu varētu būt laba konkurente pasaules slavenajai spiedzei Matai Hari, - es teicu. - Visu zini.

-         Tāda profesija… - Vita kautrīgi pasmaidīja. - Vai kungs pasūtīs vēl kaut ko?

-        Nē, Vita, paldies! Tikai dažreiz atceries - arī trūcīgajiem var būt skaista dzīve. Viss atkarīgs no tā, ko mēs šajā dzīvē uzskatām par vērtībām un kā protam uz dzīvi raudzīties. Vai ar smaidu? Ar dusmām? Ar prieku? Ar mīlestību? Kā pati jūties?

-        Paldies, kungs, - Vita atbildēja. - Es jūtos labi. Man ir darbs.

Vita, vaļīgi šūpodama gurnus, aizgāja.

Meitenes turpināja dejot.

Uz visiem galdiņiem joprojām dega sveces.

Kā kapličā, nez kāpēc nodomāju, ātri izdzēru sulu, piecēlos un, nesteidzoties šķērsodams zāli, aizgāju līdz galdiņam, kur sēdēja Valfrīds ar savu būdīgo miesassargu.

Mirkli uz viņu paskatījies, klusēdams apsēdos brīvajā vietā.

-   Šī vieta ir aizņemta! - kikboksa čempions dobjā balsī brīdināja un strauji savu vareno ķermeni palieca uz manu pusi. - Tūlīt piecelies un pazūdi!

-   Tu vari komandēt savu sievu, - es mierīgā balsi teicu, - bet šeit visu nosaku es! Lai arī turpmāk tu varētu dzīvot pie pilnas veselības, nebūtu slikti, ja tu to rūpīgi iegaumētu! Bet kas attiecas uz šo kungu…

Nedaudz pagriezos pret Valfrīdu un viņu cieši nopētīju. Apaļa seja, gurķveidīgs deguns, zem acīm stipri pietūkuši maisiņi, bet virslūpu krāšņoja nelielas ūsas. Viņš izskatījās pēc cilvēka, kas, loterijā negaidīti vinnējis lielu laimestu, tagad to steidzīgi notriec.

-   Atvainojos par traucējumu, - es laipni vērsos pie viņa, - bet pirmīt redzēju, kā jūs uz skatuves uzsviedāt puķu pušķi. Kam tas bija domāts?

Valfrīds dažus mirkļus sasprindzis uz mani skatījās, tad viņa vaigi un lūpas savilkās dusmīgā grimasē.

-   Kas tev par daļu? - viņš nošņāca. - Piecelies, un tūlīt tinies prom!

-  Tas ir velti, - es teicu. - Ja kāds no šejienes aizies, tad tas būsi tieši tu!

Valfrīds nevērīgi pameta ar roku savam miesassargam.

-   Saša, lūdzu, nokārto šo jautājumu, bet es pa to laiku ar Ingu padejošu.

Līdzko Valfrīds mēģināja piecelties, es viņu ātri apturēju.

-   Sēdi! - asi pavēlēju. - Esi rāms un nespirinies! Ja gribi sevi no manis pasargāt, tad nākamreiz paņem līdzi vismaz desmit čempionus! Tāpēc esiet prātīgi un mēģiniet uzvesties tā, kā šeit pieņemts! Visi, kas šo noteikumu neievēro, pēc neliela izskaidrošanas darba tiek aizvesti vai nu uz slimnīcu vai morgu.

Visi trīs atkal uz mani vērīgi paskatījās.

-   Kas tu tāds esi? - Valfrīds jautāja un nervozi aizsmēķēja cigareti.

-   Būs daudz labāk, ja tu to nekad neuzzināsi, - es atbildēju. - Vienīgi pateikšu… Turpmāk tu ar tiem ziediem tā nesvaidies, labi? Un vispār, šeit labāk nekad vairs nerādies! Tas tavai veselībai nāks tikai par labu. Bet tagad - jauki pavadiet vakaru, kungi un dāmas! Ja tev ir vajadzīga sieviete, parunā ar apkalpojošo viesmīli! Viņa tev pateiks, kurai meitenei tu turpmāk varēsi pirkt ziedus un par labu samaksu ar viņu dažas stundas pavadīt atsevišķā numurā, bet dejotāju sarkanajā tērpā aizmirsti! Viņa ir mana!

Piecēlos, atkal šķērsoju restorāna zāli un aizgāju uz istabu, kur uzturējās dejotājas. Kad atvēru durvis, vairākas meitenes tieši tobrīd pārģērbās, citas, lokot vingros ķermeņus, iesildījās, bet Anna Kozlova sēdēja pie neliela galdiņa spoguļa priekšā un rūpīgi krāsoja uzacis.

-   Labvakar! - es sveicināju. - Vai viss kārtībā, meitenes?

-   Jā! - gandrīz vai visas vienā balsī atbildēja. - Nav ne vainas!

-   Patīkami to dzirdēt, - es sacīju. - Jūs dejojat brīnišķīgi! Ja arī turpmāk savu sniegumu uzlabosiet, no jaunā gada es paaugstināšu algas! Tā ka, mīļās, centieties! Šodien katrs grasis ir jānopelna sūriem sviedriem! Un retāk ar noķertajiem klientiem dragājiet uz atsevišķajiem kabinetiem! Es jums to neaizliedzu, taču neaizmirstiet, ka jūsu primārais uzdevums tomēr ir mūsu restorāna viesiem sniegt dejas mākslas priekšnesumu! Lai tie veči sajūk prātā! Un lai viņi šurp nāktu atkal un atkal…

-  Mēs sapratām, - viena no dejotājām apliecināja. - Vai drīz aiziesim līdz pilnīgam striptīzam?

-    Kā jums pašām tas patiks vai nepatiks, - es atbildēju. - No rītdienas jums būs patstāvīga vadītāja Ingūna Zassa. Savā laikā beigusi Konservatoriju un strādājusi ar vairākām rēviju grupām. Man teica, esot laba profesionāle.

-   Es viņu pazīstu, - teica viena no meitenēm. - Viņa nav laba.

-   Kāpēc tu tā domā?

-   Baigi iedomīga! Viņa mūs dresēs kā cirka suņus!

-   Tad jau laba vien būs, - es pateicu un piegāju pie Annas. - Vai varu tevi palūgt ienākt pie manis?

-   Tūlīt?

-Jā.

-        Labi, - Anna piekrita, noslaucīja seju un nāca man līdzi.

Kad iegājām kabinetā, es ar roku parādīju uz dīvāna.

-   Apsēdies!

Anna tāda kā nobijusies apsēdās un saspringta skatījās uz mani. Viņa bija ģērbusies gaiši zilā, ļoti gaisīgā garā kleitā ar uzkrītoši dziļu krūšu izgriezumu. Gari, gandrīz melni mati un spilgti sarkanas lūpas. Labajā rokā viņa turēja zilu lakatiņu.

-   Vai tūlīt atkal jāiet dejot?

-   Tūlīt vēl ne.

-   Ko dejosi? Būsi čigāniete?

-   Vai pēc tādas izskatos?

-        Tu izskaties pēc spānieties. Varbūt pēc argentīnietes, itālietes, grieķietes… Tu vispār esi latviete?

-   Vai jums tas ir svarīgi?

-        Nē. Man ļoti svarīgi, lai tu mani vairs nekad neuzrunātu uz jūs. Man šķiet, mēs pagājušo reizi jau tā norunājām.

-   Man ir neērti…

-        Izbeidz! - es diezgan asi pateicu. - Kas tas par vīrieti, kurš tevi tik atklāti apber ar ziediem?

-        Vai nedrīkst? - Anna jautāja un joprojām no manis nenovērsa savu mulso skatienu.

-        Drīkst, Anna, drīkst! - es atbildēju. - Kāpēc ne? Vienīgi nākamreiz sev izvēlies tādu vīrieti, kurš tev ziedus pasniegs rokās, nevis nevīžīgi nosviedīs pie kājām! Man būtu paticis, ja tu tik zemu neliektos un tos ziedus nekad no grīdas nebūtu pacēlusi.

-        Nākamreiz tā arī darīšu, - Anna teica, - taču ziedi bija tik skaisti! Bez tam… Vai tu, Krist, nekad neesi bijis teātrī? Operā? Tur māksliniekiem domātā ziedu lielākā daļa vienmēr tiek nosviesta uz skatuves. Ikviens, noliecoties pēc šiem ziediem, to izjūt kā pagodinājumu, nevis pazemojumu.

Klusēju. Man tas kaut kā nebija ienācis prātā. Apsēdos Annai blakus un viegli ar rokas plaukstu pieskāros viņas plecam.

-   Un tomēr. Nekad vairs, lūdzu, tik zemu neliecies.

-   Labi, - Anna apsolīja. - Es to vīrieti nemaz nepazīstu.

-   Jauki, - es teicu. - Viņš šeit vairs nekad nenāks.

-   Kāpēc?

-   Es tā gribu.

-   Tu esi tik stiprs?

-   Nē, Anna, es esmu gaužām vājš. Ar katru dienu mani arvien vairāk pieveic vientulība, skumjas, depresija… Ilgas pēc kaut kā vēl nepiedzīvota vai tieši otrādi - pēc kaut kā jau ļoti pazīstama, patīkama, reiz jau bijuša un piedzīvota.

-   Kas tas varētu būt? - Anna jautāja. - Vai tiešām mīlestība?

-   Nezinu, - paraustīju plecus. - Varbūt tikai sieviete.

-   Vai tev tas neiet kopā?

-   Kas? - uzreiz nesapratu.

-   Sieviete un mīlestība, - Anna paskaidroja. - Vai tavā apziņā šie jēdzieni pastāv atsevišķi?

Atkal klusēju. Uzreiz pat nezināju, ko atbildēt. It kā jau pareizi. Kā vīrietim mīlestība var pastāvēt bez sievietes? Muļķīgi. Bet ja ir tikai ilgas pēc sievietes? Vai tādā gadījumā tā vēl nav mīlestība? Kad mīlestība sākas? Vai tad, kad pirmo reizi sāc izjust bailes par tuvā cilvēka likteni? Tad, kad no visām sievietes ķermeņa daļām tev vislabāk sāk patikt vienīgi seja? Vai tad, kad tu par viņas sāpēm spēj raudāt kā par savējām? Vai beidzot tad, kad pilnīgi skaidri saproti, ka tieši bez šīs sievietes tu vairs nevēlies dzīvot?

-   Nē, Anna, - es beidzot atbildēju, - kā kuro reizi. Bieži manā apziņā sieviete no mīlestības stāv tikpat tālu, cik tālu mēs stāvam no debesīm. Diemžēl. Taču dažreiz, ja paveicas, sieviete un mīlestība ir kaut kas absolūti nedalāms.

-   Krist… - Anna klusi sacīja un negaidīti satvēra manu roku. - Tu, lūdzu, neapvainojies, bet šeit, kur viss tiek pirkts un pārdots, nav īstā vieta, lai runātu par tik svētu lietu kā mīlestība. Saucot šurp, tu no manis kaut ko gribēji? Bet pirms atbildi… Es tev vēlreiz vēlos pateikt vissirsnīgāko paldies par tavu pārsteidzošo izšķērdību… Tu mani izglābi, Krist. Es biju uz pamatīga sēkļa, bet tagad savā dzīves laiviņā pamazām atkal varu irties tālāk. Paldies!

Es cieši saspiedu Annas siltos pirkstus.

-   Kur tu airējies? Kur ir tava osta, tava īstā pieturas vieta?

-   Mājās, - Anna atbildēja.

-        Tur tu esi viena, - es teicu. - Kāpēc tev jāstūrē tieši uz turieni?

-       Tur atrodas mans bērns, - Anna pateica. - Es nekad neesmu viena.

-        Bet es esmu, - sacīju. - No sākuma man tas pat patika, bet pašlaik… Diezgan draņķīgi.

-        Es tevi saprotu. Arī es bieži jūtos draņķīgi, bet… Tu redzi kādu izeju?

-        Neredzu. Sekojot sabiedrībā valdošajam uzskatam, laikam vajadzētu apprecēties, taču… Es nekad neesmu ticējis, ka tā ir vienīgā un pareizākā cilvēku laimes formula. Dažreiz šādā veidā var tikai īslaicīgi aizbēgt no vientulības. Laulība - tas ir divu cilvēku savstarpējas palīdzības fonds, taču kā vienmēr, viens no šā fonda dalībniekiem cenšas pakampt vairāk nekā otrs.

-   Nu un tad? Vai tev žēl?

-        Nē, Anna, runa nav par skopumu. Runa ir par godīgumu un savstarpēju uzticēšanos.

-       Vai tev patiešām, Krist, kādreiz sievietes ir tik ļoti sariebušas, ka joprojām turi naidu?

-       Ne pret visām, - es paskaidroju. - Piemēram, pret tevi es jūtu pavisam ko citu.

-        Ko? - Anna ātri prasīja un ieskatījās man tieši acīs. Arī es paskatījos un redzēju, ka viņas lielajās acīs dzirksteļo spilgtas gaidu dzirkstis.

-   Tas tevi interesē?

-   Protams.

-   Kāpēc?

-       Vai tev vēl nav ienācis prātā, ka arī es pret tevi varētu būt… nevienaldzīga?

-        Paldies, Anna! Tas ir ļoti mīļi. Tieši tas, ko es vēlos. Taču tu šo nevienaldzību vēl nekā neesi izrādījusi. Kādēļ?

-        Kā es būtu varējusi izrādīt? - Anna, nedaudz samulsusi, jautāja. - Kad tu šeit ierodies, man tūlīt vajadzētu skriet pie tevis, krist ap kaklu un aicināt uz gultu? To parasti dara vīrietis. Tāpēc es arī gaidu.

-   Muļķīgi.

-        Tu viegli varētu nodomāt, ka esi mani nopircis. Bet tā nav. Nemaz negribu noliegt, ka tava labvēlība pret mani… uz manām jūtām neko nebūtu atstājusi. Nē. Protams, tas kaut ko uzvandīja un manu dvēseli darīja siltāku, taču ar to noteikti būtu par maz, lai… Vienu vakaru, kad dejoju, es redzēju, kā tu uz mani skatījies. Atšķirībā no citiem vīriešiem, tavā skatienā nebija tikai iekāre. Varbūt tās vispār tur nebija. Tavas acis bija pilnas tumšām skumjām. Tā parasti skatās cilvēki, kas šajā dzīvē visu ir zaudējuši. Vai tie, kuri jūtas vientuļi. Vai arī tie, kuru dvēselēs kaut kas ļoti sāp. Man tevis kļuva žēl.

Es Annu pievilku sev tuvāk un noskūpstīju.

-   Bet man pirms kāda laika kļuva žēl tevis.

-   Tu mani pažēloji, iedodams naudu un darbu. Kā lai es pažēloju tevi?

-   Nekā, - es atbildēju. - Es tev būtu ļoti pateicīgs, ja tu tagad pārģērbtos, un mēs aizbrauktu pie manis. Darbnīcā iekurtu kamīnu, aizdegtu sveces, dzertu franču vai spāņu vīnu un mazliet papļāpātu par dzīvi. Pēc tam es tevi uzgleznotu. Mums nesaltu, un mēs vairs nejustos tik vieni. Tu kaut ko patīkamu pateiktu man, es kaut ko patīkamu pateiktu tev… Varbūt mēs tajā mirklī spētu saprast, kāpēc bieži cilvēki tik neatlaidīgi cenšas viens otru satikt…

-   Labi, Krist, - Anna sacīja un piecēlās. - Man nekas nav pret. Es tūlīt būšu gatava.

-   Nāc laukā, - pateicu. - Es tevi gaidīšu automašīnā.

Nakts bija silta un zvaigžņu pilna. Mazajā šķērsielā

tobrīd neredzēju nevienu cilvēku, un pēkšņi pasaule šķita kā izmirusi. Vienīgi vairākas ielu spuldzes ar savu spocīgi dzelteno gaismu atgādināja, ka šeit tomēr ir ceļš. Un šis ceļš ved uz mājām. Tas jau vairs nebija svarīgi - mājas ir labas vai sliktas, tajās ir silti vai auksti - tās tomēr bija mājas. Un kad tur ievedīsi draugu, tu atcerēsies, kur šķūnītī stāv malka, kur glabājas sērkociņi un kur atrodas krāsns.

Pēc dažiem brīžiem ieraudzīju atveramies restorāna dienesta ieejas durvis, un pie manis ātriem soļiem steidzās Anna.

Skaiti laiku, es sev domās teicu. Līdz paradīzei ir palicis tikai viens grēks…

13. nodala

Bijušais Valsts drošības komitejas pulkvedis Boļeslavs Mareckis izkāpa 21. maršruta trolejbusa galapunktā, vērīgi paskatījās apkārt un konstatēja, ka šajā vietā viņš nekad nav bijis.

Te kādreiz atradusies Baltā muiža, šeit beidzas Baltā iela un netālu no šejienes joprojām stāv arī Baltā skola.

Vajadzētu būt labai vietai, Boļeslavs nodomāja un sāka lēnām iet uz vietējā centra pusi, kur atradās liels universālveikals, Iļgučiema kultūras nams un kādreizējās padomju standartapbūves laika neskartas daudzas privātmājas.

Kad Boļeslavs, atradis Dzirciema ielu un, apgājis apkārt nez kāpēc tieši ielas vidū uzceltajai skolai, sāka tuvoties ielas galam, viņš pēkšņi skaidri atcerējās tā toreiz, pirms trīsdesmit astoņiem gadiem, šeit bija atbraucis ar nesen nopirkto moskviču, pie simt piecpadsmitā numura sagaidījis no mājas izskrējušo, stipri satraukto Ēriku Lejiņu, un viņu vedis uz drošības komitejai piederošo vasarnīcu Lielupē…

Vakarā, kad abi jau bija krietni apreibuši no izdzertā liķiera un šampanieša, Boļeslavs, meiteni iegāzis gultā, sāka viņu izģērbt.

"Lūdzu, Boļeslav, nevajag!" vēl tagad viņa ausīs skanēja meitenes žēlabainā balss.

Boļeslavs toreiz tā arī nesaprata - tā bija tikai uzspēle un vēl nevainīgas meitenes pašsaprotama laušanās, vai arī Ērika patiešām nevēlējās nekādu tuvību.

Viņš savu tomēr panāca.

Kāpēc viņš tagad to atceras? Ko šodien grib atrast trīsdesmit astoņu gadu senā pagātnē?

Vai tam vispār ir kāda jēga?

Ko viņš darīs ar uzzināto patiesību?

Kāpēc viņš pēdējā laikā gandrīz vai nepārtraukti domā par sava nepazīstamā dēla likteni?

Acīmredzot Boļeslavs, jau sasniedzis cienījamu vecumu un varbūt pat nojaušot drīzu aiziešanu no šīs pasaules, vienkārši gribēja sakārtot savas dzīves visai sarežģīto grāmatvedību.

Viņš neko nenožēloja. Boļeslavs bija dzīvojis un strādājis, kā toreizējie apstākļi lika. Viņš taču pats nebija izvēlējies savu dzīves laiku! Protams, viņš varēja izvēlēties citu izglītību, profesiju un darba vietu. Bez šaubām! Bet toreiz darbs Valsts drošības komitejā bija ļoti prestižs, pat elitārs, labi apmaksāts un viņam piemērots.

Kāpēc gan ne?

Pat no šodienas viedokļa un pagātnes vērtējuma, viņš nekādas ļaundarības nebija pastrādājis, izņemot vienīgi…

Jā, te nu ir tas manas dzīves melnais punkts, Boļeslavs drūmi nodomāja un apstājās iepretim baltai privātmājai ar simt piecpadsmito kārtas numuru.

Jau kuro reizi caur smadzenēm kā karsta lode izšāvās spilgta atmiņu drumsla - Ērika Lejiņa. Jauna, vēl nevainīga meitene. Deviņpadsmit gadi. Juridiskās fakultātes studente. Satikās un pēc tam sarakstījās ar Zviedrijā dzīvojošo Askoldu Tīrumu. Sēž mana rakstāmgalda otrajā pusē un raud.

Es Ēriku, viņai viegli piesienot lietu par sakariem ar ārzemju izlūkdienesta aģentu, ātri un bez jebkādām problēmām varēju uz desmit gadiem aizsūtīt uz kādu no Mordovijas soda nometnēm. Bet es to nedarīju. Es viņu tikai pavedu. Rēķiniet kā gribat, tas tomēr bija mazākais ļaunums, ko es viņai varēju nodarīt.

Vai Ērika man piedeva?

Varbūt nīda?

Aizmirsa?

Interesanti, ko viņa jutīs šodien? Kā izturēsies, ko sacīs? Ko viņai teikšu es? Bet ja labi padomā… Kam beigu beigās tas viss šodien ir vajadzīgs?

Varbūt tomēr labāk iet atpakaļ un atkal visu aizmirst, kā jau biju aizmirsis trīsdesmit astoņus gadus?

Bet tādā gadījumā manas dzīves bilance tā arī paliks pilnībā nenoslēgta. Es nebūšu atklājis noslēpumu. Es nebūšu nosodījis sievieti, kura, kaut mani nemīlēdama un varbūt pat dziļi nīzdama, tomēr nedrīkstēja mūsu bērnu iesviest miskastē!

Un kaut ne mūsu! Pašas bērnu!

Normālas sievietes, pat izvarotas, tomēr tā rīkojas ļoti reti.

Bet vai es zinu, kā sievietes savā mīlestībā vai naidā uzvedas?

Un kā jārīkojas pareizi?

Boļeslavs lēnām pienāca pie sētas un ieraudzīja, ka dārza vidū lielā šūpuļkrēslā sēd pusmūža sieviete. Viņa bija ģērbusies pūkainā mājas tērpā un, pagriezusi seju pret bezmākoņainajām debesīm, acīmredzot sauļojās.

Boļeslavs vairs neatcerējās, kāda Ērika izskatījās jaunībā, taču intuīcija nemaldīgi teica priekšā, ka krēslā sēdošā sieviete ir Ērika Lejiņa.

-   Es atvainojos, kundze! - Boļeslavs, nedaudz pārliecies pāri sētai, iesaucās. - Vai uz mirklīti varu jūs traucēt?

Sieviete atvēra acis, pagriezās un vērīgi nopētīja pie sētas stāvošo vīrieti. Viņš jau sen vairs nebija jauns. To varēja redzēt uzreiz. Plāni, sirmi mati, kalsna, diezgan krunkaina seja, bet kalsno augumu sedza gaišpelēks uzvalks ar baltu kreklu un tumšbrūnu kaklasaiti. Neko teikt, izskatījās tīri pieklājīgs.

-   Ko jūs vēlaties? - sieviete, nedaudz pagriezusi galvu, prasīja.

-   Es meklēju Ēriku Lejiņu-Zundi, - Boļeslavs paskaidroja.

Sieviete piecēlās un cieši uz viņu paskatījās.

-   Ko jūs no viņas gribat? - viņa bargi jautāja.

Boļeslavs brīdi klusēja, tad vaicāja:

-   Tā esat jūs?

Sieviete tā kā gribēja dažus soļus panākt tuvāk, tad pārdomāja un atkal apsēdās lielajā šūpuļkrēslā. Viņai pēkšņi ienāca prātā, ka tas varētu būt cilvēks, kuru viņa kādreiz ir tiesājusi, un tagad viņš ieradies, lai kaut ko pārmestu vai pat draudētu. Ērika tūlīt atcerējās, ka mājas viesistabā vienā no ozolkoka sekcijas nodalījumiem atrodas oficiāli reģistrēts ierocis, un uzreiz kļuva mierīgāka. Ja šis vīrietis draudēs vai pat mēģinās uzbrukt, viņa ieskries mājā un pratīs sevi aizstāvēt.

Bija svētdiena, un kā par spīti neviens no Ērikas ģimenes tobrīd mājās neatradās. Virs jau pirms nedēļas bija aizbraucis ārzemju komandējumā, bet meita Elīna ar draugu Andri, uz vasaru noīrējuši nelielu vasarnīcu, dzīvoja Jūrmalā.

Taču pēc dažiem mirkļiem, vēlreiz rūpīgi nopētot pie sētas stāvošo cilvēku, Ērika saprata, ka briesmu draudi acīmredzot būs stipri pārspīlēti. Varbūt viss ir tieši otrādi - vecais vīrs vēlas par kaut kad notikušu taisnu tiesu pateikt vissirsnīgāko pateicību.

Iespējams, viņa ir bargi notiesājusi šā cilvēka meitas vai sievas slepkavu. Vai arī zagļus, kuri bija aptīrījuši dzīvokli.

-       Jā! - viņa skaļi teica. - Mani sauc Ērika Lejiņa-Zun- de! Ko jūs vēlaties?

-  Es gribēju ar jums aprunāties, - Boļeslavs paskaidroja.

-        Par ko? - Ērika ātri vaicāja. - Ja jūs ar mani vēlaties runāt kā ar tiesnesi, tad jums kādu dienu ir jāatnāk pie manis uz darbu. Mājās es juridiskus jautājumus nerisinu. Nedodu pat padomus.

-        Kāpēc? - Boļeslavs jutās patiesi pārsteigts. - Vai to aizliedz likums?

-   Ne gluži, - Ērika sacīja. - Tas vienkārši nav ētiski.

-        Es to nezināju, - Boļeslavs teica. - Tāpat kā man nebija pat jausmas… Jūs patiešām strādājat par tiesnesi?

-       Jā, - Ērika apliecināja. - Tātad jūs mani meklējat citā sakarā?

-       Tā iznāk. Es ar jums vienkārši gribēju parunāties par dzīvi.

-        Kāpēc tieši ar mani - jums pilnīgi nepazīstamu cilvēku?

-       Gluži nepazīstamajās man tomēr neesat, - Boļeslavs teica. - Ja runājam atklāti, tad tikai pateicoties man jūs šodien varat strādāt par tiesnesi.

Ērika strauji uzlēca kājās un ātriem soļiem pienāca pie sētas. Viņa bija manāmi uztraukusies.

-        Pateicoties jums?! - viņa mazliet izsmējīgi prasīja. - Kā tas ir iespējams? Es jūs nepazīstu un nevaru atcerēties…

Boļeslavs savādi pasmaidīja.

-        Es arī tevi uzreiz nepazinu, - viņš sacīja. - Aizskrē- juši tik daudzi gari gadi… Varbūt tomēr ielaidīsi iekšā?

Ērika vēl stāvēja neziņā, kad Boļeslavs jau pats atvēra sētas dzelzs vārtiņus un ienāca dārzā.

-        Ejam dziļāk! - viņš aicināja. - Citādi mūsu sarunu dzirdēs visa iela!

Viņi aizgāja līdz šūpuļkrēslam, un tur Boļeslavs Ērikai asi pamāja ar roku.

-   Sēdies!

Ērika apsēdās un pēkšņi sajuta stindzinošas bailes. Viņa joprojām iepretim stāvošo cilvēku nepazina.

Pēc dažiem brīžiem Boļeslavs apsēdās uz neliela ķeblīša, kas bija nolikts pie tuvākās ābeles stumbra.

-   Kas jūs tāds esat? - Ērika klusi prasīja.

-  Vai mājās bez tevis vēl kāds ir?

Ērika gribēja pateikt, ka jā - māja ir pilna ar vīriešiem, viņi visi ir policisti, tiesneši un prokurori, taču pašai par lielu pārsteigumu sacīja patiesību.

-   Nē. Pašlaik mājās esmu viena.

-       Tas ir labi, - Boļeslavs jutās apmierināts. Tad pēkšņi uzprasīja: - Tu esi precējusies?

Kas tev par daļu?! Ērika gribēja dusmīgi atcirst, taču nesaprotamā kārtā atkal klusēja. Boļeslavs izstaroja savādu, pilnīgi fiziski sajūtamu aukstumu. Bet šis aukstums savukārt Ērikā radīja neizprotamu satraukumu un spējas bailes. Kāpēc, viņa to nespēja izskaidrot, taču tas bija apmēram tā, it kā pašlaik viņa sēdētu uz apsūdzēto sola un, šausmu pārņemta, gaidītu tiesneša spriedumu… ar ko viņai tiks pasludināts nāves sods.

Iespējams, līdzīgi jūtas arī tie noziedznieki, kuriem tiesas piespriesto izņēmuma soda veidu pasludinu es, Ērika nodomāja un vēlreiz uzmeta ciešu skatienu svešajam vīrietim. Pēc dažiem mirkļiem viņai šķita… Nē, viņa bija pat pārliecināta, ka ar šo cilvēku noteikti jau kādreiz ir tikusies, taču kur, kad un kā, atcerēties nespēja. Vienīgi nojauta teica priekšā, ka nekāda patīkamā šī tikšanās nav bijuši.

-       Es tev prasīju, vai tu pašlaik esi precējusies? - Boļeslavs atgādināja.

-  Jā, - Ērika smagi pamāja ar galvu. - Esmu.

-   Kas viņš tāds ir? Ar ko nodarbojas? Vecs, jauns?

Ērikai uznāca spējas dusmas, un viņai pēkšņi izdevās

savas bailes kaut uz mirkli pārvarēt.

-       Kas tu pats tāds esi? - viņa bargi, jau profesionāli labi nostādītā tiesneses balsī, jautāja. - Ar kādām tiesībām tu mani te sāc pratināt?

-        Nezinu, - Boļeslavs atklāti atbildēja. - Bet par tiesībām mēs varētu parunāt…

Ērika nolieca galvu un krietnu laiku klusēja. Pēc tam sacīja:

-       Lūdzu, piecelieties un tūlīt ejiet prom! Es ar jums nevēlos runāt ne par kādām tiesībām!

-        Kāpēc ne? - Boļeslavs izsmejoši vaicāja. - Aizmirsti! Es pie tevis neesmu atnācis kā pie tiesneses! Esmu pie tevis atnācis kā pie kādreiz pazīstama cilvēka! Kā pie sievietes. Vai esi kļuvusi tik lepna, tik augstprātīga, ka nevēlies parunāties ar savu viesi? Varbūt ar mani ir notikusi liela nelaime. Mani māc bēdas. Sāpes. Izmisums. Kāpēc mani dzen prom? Tu pret cilvēkiem vairs nejūti nekādu žēlumu?

Ērika pārsteigta paskatījās uz nejauši sastapto vīrieti.

-   Vai jums nepieciešama līdzcietība?

-        Varbūt, - Boļeslavs domīgs atbildēja, - lai gan… Nē! Galu galā esmu nācis tevi apsūdzēt un, iespējams, pat sodīt, tā ka līdzcietība drīzāk būs vajadzīga tev pašai!

Ērika spēji satrūkās, atkal sajuta pār muguru pārskre- jam karstas skudriņas un plati ieplestām acīm skatījās uz pretimsēdošo vīrieti.

-        Vai esmu jūs kādreiz tiesājusi? - viņa jautāja, tagad par to būdama gandrīz vai pārliecināta.

-        Nē, tu mani neesi tiesājusi, - Boļeslavs strupi atbildēja.

-        Par ko tad jūs mani gribat apsūdzēt? - Ērika vaicāja. - Par ko sodīt? Ko es jums sliktu esmu izdarījusi?

Boļeslavs no bikšu kabatas nesteidzoties izņēma cigarešu paciņu un to sniedza Ērikai.

-   Tu smēķē? -Nē.

Boļeslavs paņēma cigareti, aizsmēķēja un ledaini paskatījās uz Ēriku.

-        Tu mani vairs neatceries? - viņš jautāja. - Patiešām nepazīsti?

-   Nē, - Ērika asi pakratīja galvu.

-        Tādā gadījumā tu esi slikta sieviete, - Boļeslavs pārmetoši pateica. - Tu aizmirsti savus mīļākos…

-        Ko?! - Ērika, negaidīta pārsteiguma pārņemta, skaļi iesaucās, un viņas acis iepletās vēl lielākas. - Tu esi bijis mans mīļākais?!

-        Tā, Ērika, iznāk, - Boļeslavs apliecināja. - Patīk tev vai nepatīk. Taču vismaz manā izpratnē mums tomēr bija skaists romāns…

-        Par ko tu runā? - Ērikai no uztraukuma jūtami drebēja balss.

-       Par to pašu. Tu tēlo vai ari patiešām vairs neatceries, ka esam kādreiz kopā gulējuši?

-    Tu gadījumā neesi jucis? - Ērika dusmīgi prasīja.

-   Kad? Kur?!

-   Atkārtoju - tev ir slikta atmiņa, - Boļeslavs teica.

-   Pastāv divi varianti. Vai nu tev mūža garumā ir bijuši daudzi mīļākie un tāpēc, iespējams, tu visus vari arī neatcerēties. Bet ja tomēr esi bijusi uzticīga savam vīram un nekad cita gultā nav gadījies iekrist, tad tev it sevišķi atmiņā vajadzēja saglabāt to vakaru, kad pirmo reizi mūžā gulēji ar vīrieti…

Ērika nobāla, un pēkšņi viņas apziņā kā saraustīti filmu fragmenti sāka skraidelēt tālas pagātnes ainas…

-   Paga, paga… - viņa, ārkārtīgi uztraukusies, čukstēja.

-   Tātad jūs esat..?

-        Jā, Ērika, - Boļeslavs apliecināja, nervozi raujot rūgtos cigaretes dūmus. - Es esmu tas pats kādreizējais Valsts drošības komitejas izmeklētājs Boļeslavs Mareckis.

Ērika zemu nolieca galvu, seju atspieda pret abu roku plaukstām un, gauži satriekta, ilgi klusēja. Un jo ilgāk šis klusums ievilkās, jo spēcīgāk viņa sevī atkal sajuta bailes un lielas nelaimes tuvošanos…

-        Boļeslavs Mareckis… - Ērika čukstēja. - Nolādētais! Es tevi jau sen biju aizmirsusi!

-        Atklāti sakot, es sen biju aizmirsis arī tevi, - Boļeslavs atzinās. - Taču pēdējā laikā… Jo vecāki kļūstam, jo spilgtāk mūsu atmiņā parādās sen pagājuši notikumi. Vai tu to nejūti? Arvien tālāk aizejot no pagātnes, tā nez kāpēc mums nāk arvien tuvāk. Pienāk cieši klāt un daudz ko atgādina…

-Ja tu pēc tam vēl turpināji strādāt čekā… Acīmredzot tev ir sakrājies daudz grēku. Vai tagad pagātne tev prasa atmaksāt vecus rēķinus?

-        Nē, - Boļeslavs domīgs pakratīja galvu. - Es neko sliktu cilvēkiem neesmu izdarījis.

-        Nē?! - Ērika sašutusi iesaucās. - Nē?! Bet ko tu izdarīji man? Ko tu izdarīji manam tēvam?

-        Tavs tēvs tika sodīts par pretvalstisku darbību, bet nejau es viņu tiesāju! Taču kas attiecas uz tevi… Vai tu,

- Es esmu tas pats kādreizējais Valsts drošības komitejas izmeklētājs Boļeslavs Mareckis.

Ērika, esi aizmirsusi, ka es biju tieši tas, kas tevi izglāba? Ne jau par velti pirmīt atgādināju, ka, pateicoties vienīgi man, tu šodien vari strādāt par tiesnesi! Vai neatminies arī, ka es tevi ļoti viegli varēju nodot tiesai, vai vismaz panākt, ka tevi ar lielu blīkšķi izmet no universitātes! Pēc tam tavs vienīgais ceļš vestu uz Rīgas vagonu rūpnīcu pie štances!

-   Jā, - Ērika klusi piekrita. - Tev toreiz bija tāda vara.

-   Vai es pret tevi izturējos slikti? Vai es pret tevi šo varu izmantoju?

-   Nē, Boļeslav, tu mani uz Sibīrijas lēģeriem patiešām neaizsūtīji, - Ērika teica, - un neko par mani neziņoji arī universitātes vadībai. Vai tagad atnāci pēc pateicības?

-   Nekļūsti smieklīga!

-   Toties tu, Boļeslav, savu varu tomēr izmantoji ļoti savtīgiem mērķiem! To taču nenoliegsi?

-   Nē, Ērika, kāpēc. Tu man iepatikies un es patiešām mazliet izmantoju savu dienesta stāvokli… Taču es pret tevi nelietoju varu! Ne fizisku, ne garīgu!

-   Ko tad tu darīji?

-   Vai esi aizmirsusi? Es, vislabāko nodomu vadīts, tev devu iespēju izvēlēties. Un tu pati izvēlējies - ar mani gulēt vai ne.

Ērika tramīgi paskatījās apkārt un tūlīt ieraudzīja, ka kaimiņu dārzā dažu desmit metru attālumā no viņiem bija sanākuši blakusmājas saimnieki un vairāki viņu viesi.

-   Boļeslav… - Ērika, joprojām ļoti uztraukusies, klusi teica. - Ja gribi sarunu turpināt… Labāk ieiesim iekšā! Cilvēki klausās…

-   Labi, - Boļeslavs piekrita. - Galvenais vēl palika neizrunāts.

Abi piecēlās un steidzīgi iegāja mājā. Apzinīgi vai neapzinīgi, bet Ērika savu negaidīto ciemiņu ieveda lielajā viesistabā, apsēdināja dziļā atpūtas krēslā, bet pati nostājās pie gaišas ozolkoka sekcijas, kur aiz nelielām aizbīdāmām durtiņām speciālā koka kastītē atradās viņas personīgais ierocis - pielādēta Makarova sistēmas pistole ar sešām patronām.

-   Tu neesi slikti iekārtojusies, - Boļeslavs, rūpīgi apskatījis telpu, sacīja. - Dzīvo labi?

-   Jā, - Ērika apliecināja. - Māju cēla un iekārtoja jau mani vecāki, kurus tu…

Ērikai spēji aizlūza balss, un viņa Boļeslavam uzmeta naida pilnu skatienu.

-   Ko - es? - Boļeslavs nicīgi iesmējās. - Vai es tava tēva vietā braucu uz Helsinkiem? Vai es viņa vietā Hilton viesnīcas vestibilā vairākkārt satikos un runāju ar Rie- tumvācijas izlūkdienesta aģentu? Vai es viņa vietā šim aģentam nodevu ziņas par jaunākajām sakaru sistēmas izstrādnēm rūpnīcā VEF un ar to saistītajiem aizsardzības sistēmai pakļautajiem uzņēmumiem? Tagad ir viegli pārmest un izgāzt savu naidu uz bijušajiem drošības ko- mitējas darbiniekiem, apzināti aizmirstot, ka pēc piecdesmit sestā gada neviens cilvēks netika notiesāts pilnīgi nevainīgs! Neviens! Ja kādu tiesāja, tad viņš kaut kādā veidā un mērā bija pārkāpis toreiz valstī pastāvošos likumus! Tagad mēs varam teikt, un teikt pareizi, ka šie likumi bija slikti un netaisnīgi, tie ierobežoja cilvēka tiesības paust savus politiskos uzskatus un daudz ko citu, bet tie bija toreiz spēkā esoši likumi! Vai apjēdz? Un tos, tāpat kā šodien pastāvošos, neviens nesodīts nedrīkstēja pārkāpt! Vai to ir tik grūti saprast?

Ērika klusēja. Viņa apjēdza, ka Boļeslavam stiprā mērā ir taisnība, taču atklāti piekrist negribēja. Vēl vairāk! Viņa pēkšņi kā spilgtā starmešu gaismā ieraudzīja Boļesla- vu pirms trīsdesmit astoņiem gadiem - jaunu, skaistu un visā visumā arī inteliģentu un pieklājīgu. Un nevar noliegt - viņš patiešām toreiz Ēriku bija izglābis no cietuma.

Bet arī to neviens nevarēs noliegt, ka viņš mani tomēr piespieda atdoties, Ērika drudžaini turpināja domāt! Interesanti, ka es to nekad neesmu spējusi atcerēties sīkās detaļās. Neatceros nekādas citas sajūtas, kā vienīgi dziļu pretīgumu. Un bailes. Izmisumu. Nomācošas domas, kā tikt vaļā no viņa radītā bērna. Slimnīcu, dzemdības, un atkal līdz nelabumam pretīgas atmiņas. Man ne uz mirkli neizgāja no prāta, ka šo bērnu ar baismīgo ugunszīmi uz krūtīm diezgan brutālā veidā un pret manu gribu patiesībā ir uztaisījis mana tēva slepkava… Vēlāk, protams, sapratu, ka tas tā gluži tomēr nav bijis, taču tajā laikā uztvēru tieši tā! Un pašreiz atkal domāju gluži tāpat! Kāpēc viņš atnācis? Kādi nodomi slēpjas aiz viņa skarbās sejas izteiksmes? Vai viņš patiešām atnācis tikai tāpēc, lai pakavētos atmiņās, vai arī..? Es nezinu, ko viņš šodien no manis varētu gribēt, taču jūtu, ka, tāpat kā agrāk, viņš man kļūst arvien pretīgāks un mani pamazām pilda slāpējošs naids. Galu galā tieši viņš lika arestēt tēvu, izmeklēja viņa lietu un to nodeva tiesai! No smagajiem pārdzīvojumiem, uzzinot par tēva bojā eju, drīz nomira arī māte. Un ko toreiz pārdzīvoju es? Protams, šodien viegli vainot toreizējo valsts iekārtu un ideoloģiju, taču šo iekārtu un ideoloģiju aizstāvēja un īstenoja konkrēti cilvēki! Un te, lūk, viens no tiem pašlaik sēž manā priekšā! Un ja viņš vēl man kaut ko pārmetīs… Es nezinu. Es viņu varu arī nogalināt…

Boļeslavs, nedaudz pagriezies, ar skatienu pārlūkoja tuvāko grāmatplauktu, kur garā rindā bija sakārtota juridiskā literatūra.

-   Tu esi laba tiesnese? - viņš negaidīti painteresējās.

-  Jā, - Ērika sausi atbildēja.

-   Taisnīga?

-   Par ļoti.

-        Atceros, tu vienā no mūsu sarunām teici, ka vēloties, ja kādreiz kļūtu tiesnese, gūt godīga un nekad nenotiesāt nevienu nevainīgu cilvēku. Vai tas tev ir izdevies?

-        Jā, - Ērika apliecināja. - Atšķirībā no tevis un daudziem toreizējiem padomju tiesnešiem…

-        Apklusti! - Boļeslavs pēkšņi skaļi iekliedzās. Viņa acīs mirdzēja skaidri saskatāms naids. - Taisnības un ne^ vainības aizstāve! Ko tu esi izdarījusi ar mūsu bērnu?!

Ērika nobāla, viņa sajuta spēcīgas sirdsklauves, un viegli noreiba galva. Lūk, tāpēc viņš ieradies! Tāpēc mani meklējis un atradis! Bet ko viņš patiesībā zina? Visticamāk, neko. Tātad jāmelo.

-   Es neizdarīju neko, - Ērika pateica.

-   Kā - neko? Tu nedzemdēji?

-   Es izdarīju abortu.

-   Kāpēc?

-   Tāpēc, ka bērns bija no tevis, - Ērika atklāti pateica.

-Vai tāpēc bērnu vajadzēja iznīcināt? - Boļeslavam nedaudz drebēja balss;

-   Tas vēl nebija bērns. Tas bija tikai auglis.

-   Un tomēr.

-        Tu pats tā gribēji! - Ērika atgādināja. - Vai aizmirsi, ka šai operācijai man pat piedāvāji naudu?

-   Tas bija mirkļa vājums. Es nobijos.

-   Es gluži tāpat. Arī man uzdeva nervi.

Boļeslavs ilgi un cieši skatījās uz sievieti, kuru kādreiz bija tik ļoti iekārojis, bet pašlaik pret viņu juta tieši pretēju vēlmi.

-        Kā tev ar nerviem ir pašlaik? - Boļeslavs drūmā balsī painteresējās. - Tu stāvi stingri uz kājām?

-  Jā, - Ērika klusi apliecināja. - Nebaidies!

-        Skaties, ka tūlīt nenogāzies zemē, - Boļeslavs brīdināja. - Lai nu kam, bet tiesnesei tomēr nepieklātos tik riebīgi melot!

Ērika, nojaušot ko nepatīkamu, klusēja.

-        Kur, Ērika Lejiņa, ir pazudis tavs godīgums? - Boļeslavs bargi prasīja. - Varbūt tāda tev vispār nekad nav bijis?

-   Ko tu gribi teikt?

-        Daudz ko, Ērika, bet galvenais… Nevajag melot! Tu droši vien piemirsi, ka es trīsdesmit gadus esmu nostrādājis par izmeklētāju. Turklāt vēl Valsts drošības komitejā! Tāpēc mani ap stūri neapvedīsi.

-   To nemaz netaisos darīt.

-        Tad nedari! - Boļeslavs atkal spalgi uzbļāva. - Kāpēc tev jāmelo, ka taisīji cauri? Tu taču to neizdarīji! Tu 1961. gada 6. janvāra rītā dzemdēji puiku! Veselīgu bērnu! Kas ar viņu notika?

Ērikas ķermenim ātri pārskrēja dedzinošs karstuma vilnis, un viņa saprata, ka viegli no Boļeslava vaļā netiks.

-   Kāpēc tas tev ir jāzina?

-   Es viņu gribu satikt. Tas tomēr ir mans dēls.

-        Tagad - pēc trīsdesmit astoņiem gadiem?! - Ērika rūgti iesmējās.

-        Jā, tieši tagad, pēc trīsdesmit astoņiem gadiem! Kur viņš ir?

-        Viņa nav, - Ērika pateica, un ne tikai tad, bet arī vēlāk nespēja izskaidrot, kāpēc Boļeslavam neko nevēlējās par Kristu sacīt.

-        Kā - nav? - Boļeslavs izbrīnījies prasīja. - Kur tad viņš palika?

-        Bērns diemžēl tūlīt pēc dzemdībām nomira, - Ērika pateica un nosvlda karstiem baiļu sviedriem. Pēc trīsdesmit astoņiem gadiem viņa pēkšņi sajuta ko līdzīgu tām izjūtām, kādas viņā vārījās toreiz.

-   Nomira? - Boļeslavs neticīgi pārjautāja.

-Jā.

-   Kas par vainu?

-        Vairs neatceros, - Ērika auksti atbildēja. - Kaut kas nebija kārtībā ar elpošanas ceļiem.

-   Tu to pārdzīvoji? Raudāji? -Nē.

-   Tātad tev viņa nebija žēl? Kāpēc?

-        Es jau teicu. Tas bija negribēts bērns. Un tas bija tavs bērns.

Boļeslavs nesteidzoties piecēlās un draudīgi paspēra soli tuvāk Ērikai. Viņa acīs kvēloja naids. Roku pirksti lēnām savilkās dūrēs.

Šķita, ka Boļeslavs tūlīt metīsies Ērikai virsū un mēģinās piekaut vai pat nogalināt. Vismaz Ērika notiekošo uztvēra tieši tā. Viņa strauji pagriezās, atbīdīja sekcijas durtiņas, no kastes izņēma pistoli un ātri ielika halāta kabatā. Pēc tam atkal pagriezās pret Boļeslavu un ieraudzīja, ka viņa acīs un sejā zvēro drausmīgs, varbūt pat vājprātam līdzīgs naids.

- Tu - pēdējā palaistuve! - Boļeslavs līdz nepazīšanai pārvērstā balsī sāka kliegt. - Neliete! Briesmone sievietes izskatā! Kur pazuda tavas dabiskās mātes jūtas, kur palika žēlums pret tikko piedzimušo bērnu, kur palika tava sirds? Ja pašlaik mūsu bērns ir miris, tad tu viņu esi nonāvējusi! Tu - cietsirdīgā slepkava! Bērns piedzima dzīvs! Un pilnīgi vesels! Nepūderē man smadzenes! Viņš tad nenomira, dzirdi, Ērika?! Viņš bija un palika dzīvs! Nomiri tu - gan kā cilvēks, gan kā sieviete! Tu viņu nepieņēmi! Tu no viņa atsacījies! Tu viņu mazu un nevarīgu apspļāvi, apvēmi un vienaldzīga iemeti miskastē! Par ko?! Tikai tāpēc, ka bērna tēvs biju es? Nu, un tad? Ar ko es sliktāks par jebkuru citu vīrietis? Tieši otrādi! Es biju daudzkārt labāks par tūkstoš citiem! Tev mani vajadzēja mīlēt un cienīt, bet vēl vairāk tev vajadzēja mīlēt mūsu bērnu! Ja arī ne mūsu, ja jau es tev tā nepatiku, tad tev vismaz vajadzēja mīlēt, saudzēt, paturēt un audzināt pašai savu bērnu! Tu dzirdi, Ērika? Tu to apjēdz? Bet tu, viņam pat vārdu neiedevusi, ne apmīļojusi, ne reizi nepielikusi pie krūtīm, no viņa atteicies! Vai tu pēc tam nekad neraudā- ji? Vai tev nekad šā cilvēkbērna nekļuva žēl? Tu neinteresējies, kas ar viņu noticis? Kādā ģimenē viņš nonācis un vai vispār nonācis? Varbūt viņš auga bērnu namā, varbūt dzīvoja uz ielas un tagad par kādu noziegumu sēd cietumā? Vai esi painteresējusies, kas no viņa ir iznācis? Bandīts? Slepkava? Klaidonis? Varbūt tagad ir Saeimas deputāts? Valstsvīrs? Nodarbojas ar uzņēmējdarbību, ir zinātnieks vai mākslinieks? Tu to zini? Bet ja viņš ir miris? Ja no šīs pasaules aizgājis bada vai kādas slimības pieveikts; ja nosities ar motociklu vai automašīnu, dzērumā nogalināts vai izmisumā pats sev padarījis galu? Vai tu, Ērika

Lejiņa, zini, kur viņš apglabāts? Kur man uz viņa kapa nolikt ziedus? Bet ja dzīvs… Kur man viņu meklēt un atrast?

Ērika trīcēja. Viņas apziņu spēji nomāca gan visi šie rupjie apvainojumi, gan pašas sen jau atmodusies vainas apziņa, gan prātu apmiglojošs naids pret cilvēku, kurš pēc tik neticami ilga laika bija pēkšņi parādījies, lai asā un rupjā veidā prasītu norēķinu par viņas kādreiz pārsteidzīgi izdarīto kļūdu.

Bet varbūt tā nemaz nebija kļūda? Ērika turpināja drudžaini domāt. Varbūt viss tomēr bija darīts pareizi? Jo es tevi, Boļeslav, ienīstu! Laiks neko nav mainījis. Tas tikai piespieda par tevi nedomāt, bet nu atkal visu uzvandīja augšā. Un ja tu tagad prasi no manis apmaksāt kādu vecu dzīves rēķinu, tad vēl lielāka rēķina atmaksāšanu es varu pieprasīt no tevis… Gan par tēvu un māti, gan par savām bailēm un izmisumu, par pazemojumu un to drausmīgo brīdi, kad man patiešām kā pēdējai palaistuvei vajadzēja atsacīties no sava bērna…

Pēkšņi Ērikas apziņā viss apmiglojās. Satumsa. Viņa neko negribēja Boļeslavam stāstīt par Kristu. Nevēlējās darīt zināmu, ka viņš ir dzīvs, ka ieguvis augstskolas izglītību, ir slavens mākslinieks, bagāts, ka savā laikā piedalījies Afganistānas karā un smagi ievainots; ka viņam nomirusi sieva, ka nogalināta meita, ka atriebdamies nošāvis meitas slepkavas; tiesāts un ka tieši viņa - Ērika Lejiņa - neticamas sagadīšanās dēļ viņam par šo izdarīto noziegumu kā tiesnese piespriedusi nāves sodu… Ka pēc tam Krists ārstējies psihiatriskajā slimnīcā un dzīvo tepat netālu Baltajā ielā…

Kāpēc tas viņam būtu jāzina? Boļeslavs šķita kā tāls un ļoti pretīgs rēgs, kas nezin kāpēc negaidīti izniris no sen pagātnē pazudušā laika un tagad cenšas atgūt to, kas viņam nekad nav piederējis.

Ērika centās saņemties, bet nespēja. Acu priekšā virpuļoja neskaidri attēli un dažāda lieluma spilgti uzliesmojumi. Viņa vairs īsti neapjēdza, ko dara. Spēcīgās bailes lika rīkoties, kaut kā reaģēt uz Boļeslava rupjībām un neatlaidīgajiem jautājumiem par dēla iespējamo atrašanās vietu, bet viņa nezināja, kā no šī naida pārņemtā cilvēka lai tagad tiek vaļā. Bet vaļā bija jātiek! Viņa ir nokļuvusi gūstā! Vēl sliktāk! Viņa ir nokļuvusi uz apsūdzēto sola un Boļeslavs, pārvērties tiesnesī, tūlīt pieprasīs nāves sodu!

Daudz no tā arī netrūka. Boļeslavs pienāca cieši klāt un, naidā pārvērstu seju, negaidīti ar abu roku pirkstiem sāpīgi satvēra Ērikas kaklu.

- Atbildi, sterva! - viņš turpināja kliegt. - Kur atrodas mans dēls!

Ērikas acu priekšā viss iegrima vēl dziļākā tumsā un viņa juta, ka ar katru mirkli arvien vairāk sāk trūkt gaisa… Pēdējiem spēkiem Ērika kabatā sameklēja pistoli, ātri to izrāva un netēmējot divas reizes iešāva Boļeslavam krūtīs…

Viņš pārsteigts iegārdzās, ar labo roku tvēra pie sirds, dažus mirkļus grīļodamies vēl stāvēja, tad smagi sabruka un novēlās uz grīdas.

Ērika šausmās iekliedzās.

Boļeslavs nekustējās.

Ērika lēnām aizgāja līdz lielajam atpūtas krēslam, kur tikai pirms dažiem brīžiem vēl bija sēdējis Boļeslavs, tajā smagi iekrita, pistoli nolika uz blakus esošā galdiņa, pievēra acis un pēkšņi pilnīgi skaidri saprata, ko nupat izdarījusi.

Viņa negaidīti, it kā ne no šā, ne tā, bija kļuvusi slepkava.

Pēc tam viņa kļūs par apsūdzēto un notiesāto. Viņa, tiesnese!

Bet es to negribu! Ērika skaļi iekliedzās un sāka raudāt.

Ko tik ļaunu biju izdarījusi, ka mani Dievs jau visskaistākajā jaunības laikā sodīja, likdams nokļūt šī Boļeslava Marecka varā? Un kāpēc šo sodu atkārtoja jau mūža nogalē? Kāpēc tas viss tā sanāca?

Un Krists pa vidu. Dēls, kurš nekad nav piederējis ne man, ne Boļeslavam?

Kāpēc man pēc ilgiem gadiem satikšanās ar Kristu pārvērtās tik šaušalīgā traģēdijā?

Kāpēc atkal pēc ilgiem gadiem satikšanās ar Krista tēvu tāpat pārvērtusies baismīgā traģēdijā?

Kas tas ir par spēku, kas visu tik smalki regulē?

Ērika vēl labu laiku trīcēdama sēdēja, tad galva un apziņa pamazām kļuva skaidrāka un viņa sāka domāt, kā rīkoties tālāk.

Vispirms viņa piecēlās, atnesa no vannas istabas dvieli un rūpīgi no pistoles noslaucīja savu pirkstu nospiedumus. Pēc tam ieroci nolika uz sekcijas malas. Tad atkal apsēdās un ilgi saspringti domāja, līdz kaut ko arī izdomāja.

Baiļu un satraukto smadzeņu radītais plāns bija tikpat kā bezcerīgs, taču viņa nolēma tomēr izmēģināt.

Ērika drebošām rokām sameklēja savu diezgan apbružāto piezīmju grāmatiņu, atrada Krista Kristsona telefona numuru, pacēla klausuli un sāka lēnām griezt ripu…

14. nodaļa

Kad iebraucu mājas pagalmā un automašīnu apstādināju garāžas priekšā, pulkstenis rādīja pusdivpadsmit. Nevienā logā gaisma vairs nespīdēja, un es nodomāju, ka māte ir aizgājusi gulēt. Pēc tam paskatījos uz Annu Koz- lovu.

-   Klāt esam, - klusi pateicu.

-   Kur mēs atrodamies? - Anna painteresējās.

-        Iļģuciemā. Tu nekad agrāk šai pilsētas stūrī neesi bijusi?

-   Kaut kad ļoti sen. Bērnībā.

-   Bet es šeit no bērnības dzīvoju.

-   Māja izskatās liela. To cēla tavi vecāki?

-        To ir cēluši man sveši cilvēki. Pats pirms desmit gadiem piebūvēju mājai darbnīcu, virs tās divistabu dzīvokli, bet blakus garāžu.

-   Tu nodarbojies arī ar automašīnu remontdarbiem?

-   Kāpēc tā jautā?

-   Kas tā tev ir par darbnīcu?

-   Tur es strādāju.

Anna nedaudz apmulsa un vērīgi uz mani paskatījās.

-        Piedod. Es kaut ko dzirdēju… Bez visa pārējā, tu patiešām vēl nopietni nodarbojies arī ar mākslu?

-   Vai tas izklausās tik neticami?

-   Jā, Krist. Tas izklausās pat ļoti neticami.

-        Ko tad teiksi par Andreju Žagaru? Operas direktors, bet vēl vismaz trīs restorānu īpašnieks! Es viņam netieku līdzi.

-   Viņš ir izņēmums.

-   Muļķības! Tad jau drīzāk izņēmums esmu es!

-        Līdz šim domāju, ka kafejnīcas, restorāni, naktsklubi, bāri un spēļu zāles galvenokārt pieder bandītiem.

-   Vai par mani tāpat domāji?

-   Par tevi esmu dzirdējusi visu ko…

-        Bet to, ka es pirmkārt esmu mākslinieks, turklāt vēl diezgan slavens, tu nebiji dzirdējusi?

-        Vēlreiz piedod, bet es mākslinieka Krista Kristsona vārdu kaut kā nebiju iedomājusies saistīt ar tevi.

-        Žēl, - nedaudz sapīcis sacīju. - Ar priekšstatu par bandītu bija daudz vieglāk, vai ne?

Anna tikko manāmi pasmaidīja un viegli ar roku pieskārās manam plecam.

-   Lūdzu, nedusmojies!

-       Nē, viss kārtībā! Es nedusmojos. It sevišķi vēl tāpēc… ka tas nav tālu no patiesības. Juridiskā vērtējumā esmu pat daudz sliktāks.

Anna atkal vērīgi paskatījās uz mani un nedaudz nervozi aizsmēķēja cigareti.

-   Tu esi kādu nogalinājis?

-        Esmu nogalinājis ļoti daudzus. Gan Afganistānas karā, gan tepat Rīgā.

-        Ja tas patiešām atbilst patiesībai, kāpēc to stāsti? - Anna prasīja.

-        Tāpēc, - es klusi atbildēju, - lai tu zinātu, kāda cilvēka mājās tūlīt ieiesi.

Anna klusēja.

-   Varbūt jau esi pārdomājusi?

-   Nē, Krist, lai paliek, kā norunāts, - Anna atbildēja.

-   Tu mani uzlūdzi, un vismaz šovakar es palieku kopā ar tevi… lai kas tu arī būtu.

Pasmaidīju.

-        Paskaties apkārt! Ir jau nakts. Turklāt vēl pilnmēness nakts. Runā, ka tieši šādās naktīs daudzi cilvēki izdarot pašnāvības, noziegumus vai sajūkot prātā. Bet gadoties, ka daži iemīlas.

-   Ja ir vēlēšanās un partneris… - Anna domīga sacīja.

-   Tas var notikt jebkurā naktī.

-        Jebkurā naktī cilvēks var sajukt arī prātā, - es atgādināju. - Tā vairākas reizes diemžēl ir noticis arī ar mani.

-   Nopietni? - Anna atkal jutās pārsteigta.

-   Nopietnāk vairs nevar. Esmu ari psihiski slims cilvēks. Vismaz tā stāv rakstīts papīros.

Anna tik asi pagriezās, ka šķita - viņa ar savu ciešo acu skatienu grib izurbties man cauri. Un ja ne cauri, tad vismaz pēc iespējas dziļāk ieskatīties vai nu manā dvēselē vai smadzenēs.

-   Krist… - viņa sacīja. - Kādu velnu tu dzen? Kāpēc tu par sevi stāsti tikai vissliktāko?

-   Nezinu. - Paraustīju plecus. - Iespējams tāpēc, ka tā ir patiesība. Bet otrkārt… Es gribu, lai tu zinātu, ar kādu cilvēku tev var iznākt kopā pavadīt šo nakti. Un, ja ne obligāti gultā, tad vismaz manā mākslinieka darbnīcā kamīna priekšā.

-   Es netaisos bēgt, - Anna pateica, - un tevi vēl nelūgšu mani aizvest uz mājām.

-   Bail nav?

-   Tikai mazliet.

-   Tas jau ir daudz, - es teicu. - Un tas ir ļoti slikti. Bet nebaidies, Anna! Man blakus tu atrodies šīs pasaules visdrošākajā vietā. Un pacenties aizmirst, ka esmu tavs darba devējs, maksāju tev algu un tu strādā manā uzņēmumā. Tu esi tikai Anna Kozlova - sieviete, bet es - Krists Kristsons, vīrietis. Ar to pilnīgi pietiek. Vismaz vienam vakaram, vienai naktij. Mums viens otram nekas nav jāsola un nav jālolo cerības. Mums vienkārši ir uznākusi vēlēšanās… Nē, teiksim, uznākusi pat nepieciešamība šo nakti pavadīt kopā. Es nezinu, bet, iespējams, ka vienam no mums, vai abiem rīt no rīta uznāks vēlēšanās kopā pavadīt arī atlikušo dzīvi. Bet, kas zina, tāda gribēšana neradīsies ne vienam, ne otram, un, iespējams, labi vien būs. Mēs nekad nevaram zināt, kas ar mums notiks rīt, kā jutīsimies un ko domāsim. Bet tagad kāpjam laukā un ejam iekšā!

-   Vai mēs mājā būsim vieni? - Anna jautāja, un es viņas spoži mirdzošajās acīs un klusajā balsī atkal saklausīju nelielas bailes.

-   Mājas attālākajā galā dzīvo mana māte, - es paskaidroju. - Mēs uzturēsimies darbnīcā vai manā dzīvoklī.

Aizslēdzu automašīnas durvis, sētas dzelzs vārtus, un abi nesteidzoties iegājām mājā.

Nevēlēdamies, lai mani kāds traucētu, tūlīt atslēdzu gan dzīvokļa, gan mobilo telefonu. Pēc tam iegājām darbnīcā.

Anna apmulsusi apstājās.

-  Vari apskatīt gleznas, - es piedāvāju. - Pa to laiku iekuršu kamīnu un sameklēšu, ko iedzert. Ko tu vēlies? Šampanieti, degvīnu, liķieri, viskiju, brendiju, konjaku?

-   Šampanieti, - Anna atbildēja un ar neslēptu interesi sāka pētīt manas gleznas.

Kad kamīns jau kurējās un biju uzklājis galdu, mēs apsēdāmies, es kristāla glāzēs ielēju dzirkstošo vīnu un uzaicināju iedzert.

-   Par ko? - Anna jautāja.

-   Par tevi, - es atbildēju. - Par to, ka tu man neatteici. Par to, ka tu vispār esi. Lai gan tevi tikpat kā nepazīstu, tomēr priecājos, ka esam satikušies. Kad vēroju, kā tu dejo, kad ar tevi sarunājos… Tās ir bijušas tikai dažas minūtes, varbūt dažas stundas, bet vienmēr esmu juties labi. Tu izstaro dievišķīgu sievišķību, un kad tu uz mani paskaties, es nedaudz apmulstu. Tas mani biedē. Es zinu, ko tas parasti nozīmē. Pirms kāda laika stingri nosolījos, nekad vairs ne ar vienu sievieti ilgstoši Tiesāsieties. Droši vien šo solījumu turēšu, taču ir brīži, dienas, vakari un naktis… Esmu diezgan rūdīts vīrs, bet arvien biežāk jūtos ļoti vājš, neaizsargāts un nevienam vairs nevajadzīgs. Varbūt es vispār nekad nevienam tā pa īstam neesmu bijis vajadzīgs. Saprotu, katrs cilvēks agrāk vai vēlāk šai dzīvē kaut ko zaudē. Bet es visu nez kādēļ zaudēju mazliet par agru. Nu, varbūt ne visu, taču to, kas dzīvei piedod jēgu, kas it kā skaitās dzīves pamats un ir vitāli nepieciešams, es patiešām nez kādu iepriekšējās dzīvēs izdarītu grēku dēļ pazaudēju ļoti agri. Tāpēc vai ne tāpēc bieži esmu rupjš, nesavaldīgs, cinisks un skarbs, lai gan mana īstā daba un raksturs ir citāds. Domāju - labāks un maigāks. Nezinu, vai man vēl tagad, pēc visa pārdzīvotā un zaudētā, pastāvīgi blakus vajadzētu atrasties sievietei, bērniem… Vispār ģimenei. Šaubos. Tomēr ir mirkļi, vakari un naktis… Paskaties uz debesīm, un pēkšņi sevi sajūti tik niecīgu un nožēlojamu… Glābiņu varētu meklēt reliģijā, alkoholā vai izvirtībā. Tās nav sliktākās iespējas, kā nedomāt par mūsu bezjēdzīgo eksistenci, tomēr es izvēlējos citu aizmiršanās veidu. Strādāju. Gleznoju. Dažreiz pat caurām naktīm. Stingri ņemot, varbūt tam nav lielas nozīmes, taču iedomājos - paies daudzi gadi, varbūt pat gadu simti, bet kādā muzejā, pilī vai būdiņā pie sienas stāvēs kāda no manām gleznām. Cilvēki paskatīsies, pasmaidīs vai iegrims pārdomās. Šīs emocijas, sajūtas un domu zibšņus viņu smadzenēs un dvēselēs būšu spējis izraisīt es - jau sen miris cilvēks. Savādi, vai ne? Gribot negribot ir jāsāk ticēt, ka cilvēks, ja viņš šai pasaulē ir darījis ko labu, patiešām nekad tā pat īstam nenomirst. Vislabākais šīs zemes darbs neapšaubāmi slēpjas cilvēka spējā mīlēt citus cilvēkus. Un ja ne visus, tad vismaz vienu. Man tevi, tev mani. Patiešām esmu priecīgs, ka tu, Anna, šovakar atbrauci. Varbūt šai brīdī esmu pat laimīgs. Ja tu būtu atteikusies, es šovakar noteikti piedzertos. īsti nezinu, kāpēc, bet mani pēdējās dienās māc kādas lielas nelaimes priekšnojauta… It kā nelaimes jau tā būtu par maz. Taču pašlaik man ir labi. Gribu, lai labi ir arī tev. Bet nu pietiek! Esmu aizrunājies. Tu vari dzert, par ko gribi - par mani, par zvaigznēm debesīs, par kādu salūzušu automašīnu vai bezpajumtnieku Stacijas laukumā, bet es dzeršu par tevi! Esi vienmēr tik skaista, laba un pavedinoša kā šobrīd!

-   Paldies, Krist! - Anna sacīja. - Tosts tik tiešām iznāca nedaudz par garu, toties es tevi gandrīz jau iepazinu. Vismaz kādu savas dvēseles stūri tu man atklāji. Tāpēc lai bezpajumtnieks turpina klīst pa Stacijas laukumu! Es, Krist, dzeršu par tevi!

Pēc tam mēs ilgi skatījāmies lielajā kamīna mutē, kur karstās liesmu mēles laizīja un pamazām apēda gaišas bērzu malkas pagales.

-   Ko tevī izraisa dzīva uguns? - es jautāju. - Par ko tu pašlaik domā?

-   Uguns man vienmēr ir saistījusies ar deju, - Anna atbildēja. - Ar nevaldāmu stihijas spēku, ar kaislību, ar neprātu un… dziļām skumjām. Kāpēc malkai, dodot citiem siltumu, vienmēr pašai jāiet bojā? Vai tas ir taisnīgi?

-   Malka bez liesmas nav nekas, - es teicu. - Tāpat kā dažreiz sieviete bez vīrieša vai vīrietis bez sievietes. Mēs tad esam lietas par sevi. Es nesaku, ka tas ir pats sliktākais cilvēka eksistences variants, taču noteikti arī ne labākais.

-        Ja tu patiešām par to esi tik pārliecināts, - Anna mazliet izbrīnījusies jau kuro reizi mani cieši noskatīja, - tad kāpēc tik ilgi joprojām dzīvo viens?

-   Diezgan loģiski, - es piekritu. - Kāpēc tu dzīvo viena?

-   Es viena neesmu. Man ir bērns.

-   Tas nav tas.

-   Tas ir gandrīz viss.

-   Pareizi! Bet tikai gandrīz. Tu savu vīru mīlēji?

-   Jā, Krist. Mēs bijām viens otram ļoti piemēroti.

-   Vēl joprojām sēro?

-   Nu jau vairs nē. Dažreiz uznāk vienīgi liels žēlums.

-        Piedod par jautājumu, Anna, bet tev pēc viņa neviens vēl nav bijis?

-Nē.

-   Negribēji vai nesanāca?

-   Negribēju.

-   Kāpēc?

-   Es jau tev teicu.

-   Traucēja atmiņas?

-   Jā. Un mīlestība.

-   Kā ir tagad?

-   Tagad ir vieglāk. Sāpes pamazām rimst.

-        Lai mums patiešām būtu daudz vieglāk dzīvot, - es teicu, - vispirms vajag panākt, lai līdz ar aizgājušo cilvēku nomirtu arī mūsu atmiņas.

-   Tas ir nežēlīgi.

-   Piekrītu. Bet tas ir mūsu vienīgais glābiņš.

-   Tev tas ir izdevies?

-   Nē. Tāpēc jau arī tik slikti jūtos.

-        Tu pēc sievas nāves tāpat nekad vairs neesi mīlējis? - Anna prasīja.

-        Tā, mazliet… - es izvairīgi atbildēju. - Nē, varbūt pat stipri, taču…

-   Viņa arī nomira?

-   Viņa no manis aizgāja.

-   Neticami. Tu pret viņu slikti izturējies?

-   Es biju labs. Pat pārāk.

-   Kāpēc tad viņa meklēja citu?

-   Kāpēc tu domā, ka viņa aizgāja pie cita?

-   Bet kur tad citur cilvēki bēg?

-       Nezinu, - paraustīju plecus. - Izskatījās, ka Ieva, aizbēgot no manis, mēģināja aizbēgt no nāves.

-   Vai tas vispār ir iespējams?

-   Nē, Anna, tas diemžēl nekad nav iespējams. Mums dažreiz izdodas aizbēgt vienīgi no dzīves. Un arī tad tas ir tikai iluzoriski.

-   Ko tad mums darīt?

-   Dzīvot, - es atbildēju un pasmaidīju. - Protams, tas skan ļoti banāli, taču tā tomēr ir šīs pasaules lielākā patiesība.

-  Man šķiet, visas lielās patiesības savā ziņā ir banālas.

-   Ir arī gudras, - es teicu, - bet visgudrākā ir…

Izstiepu rokas un Annu aicināju pie sevis. Viņa graciozi piecēlās un nostājās manā priekšā. Es vispirms savu galvu pieglaudu viņas siltajam vēderam, tad abu roku plaukstas pabāzu zem īsajiem svārkiem un tās pa smalkās zeķēs ietērptajām kājām lēnām slidināju augšup. Pēc tam sāku glāstīt viņas kāju iekšpusi, gurnus un vēdera leju. Anna tikko jaušami notrīcēja.

-   Vai ir labi? - es prasīju.

Anna piekrītoši pamāja.

Pēc tam novilku viņas svārkus un pašu saudzīgi apguldīju turpat kamīna priekšā uz lielas lāčādas.

-   Tu to gribi darīt šeit? - Anna klusi vaicāja.

-   Uz gultu pārvāksimies vēlāk, - es atbildēju. - Šeit ir visintīmākā vieta. Visskaistākā. Un tu pati pašlaik izskaties tik skaista, cik skaista vispār sieviete var izskatīties.

-   Krist… - Anna satraukta čukstēja. - Tu mani šurp atvedi tikai tāpēc?

-   Nē, ne tikai tāpēc, - es atbildēju. - Es tevi šurp atvedu, lai arī mīlētu…

Mēs joprojām nespējām aizmigt.

Bija pagājušas vismaz trīs stundas, kopš, paņēmuši līdzi dzeramo, uzkāpām dzīvoklī, ielikāmies gultā, atkal mīlējāmies, runājām un klusējām. Man tas mazliet atgādināja dažus jaukus pagātnes mirkļus vai kādreiz lasītu pasaku. Viss bija pārāk skaisti, tāpēc gandrīz vai neticami. Tas manī izraisīja nelielu izbrīnu. Viss, ko mēs darījām, bija taču visdabiskākais un varbūt arī visvienkāršākais, ko cilvēks šajā dzīvē var darīt, taču kāpēc tas bieži ir tik sasodīti sarežģīti? Tik satraucoši? Tik noslēpumaini? Kāpēc mēs visi to tik ļoti alkstam, un kāpēc šīs mulsinošās un svētlaimīgās vīrieša un sievietes nakts attiecības tik bieži jau nākamajā rītā pārvēršas neiecietībā, vienaldzībā vai pat naidā?

-   Kāpēc tu klusē? - Anna, uzlikusi galvu uz manām krūtīm, jautāja.

-   Es domāju.

-   Par mani? -Nē.

-  Tev tagad vajadzētu domāt tikai par mani, - Anna sacīja.

-   Es par tevi domāšu vēlāk. Piedod, bet pašlaik atmiņa no jau stipri tālas pagātnes nez kāpēc izrāva manu pirmo sievieti.

-   Viņa bija laba?

-  Viņa toreiz bija divreiz vecāka par mani. Un pēc manas ne īpaši veiksmīgās pirmās reizes, mīļi smaidot, teica: "Puisīt, nekaunies, esi drošāks un mēģini iegaumēt uz visu mūžu - kad tu ar sievieti jau esi nonācis tik tālu, ka abi guļat uz grīdas, gultā vai siena kaudzē, tev ir atļauts darīt visu, kas abiem ir patīkams un sagādā baudu. Sekss ar cilvēku, kuru tu mīli, bet nereti arī ar pilnīgi svešu, ir vislielākā dabas dāvana. Tāpēc, zēniņ (man toreiz bija piecpadsmit gadi), kad izaugsi liels un kļūsi par vīrieti, nekad neatsakies mīlēt nevienu sievieti! Vienalga, būsi precējies, vecpuisis, šķirtenis vai atraitnis - mīlē jebkuru sievieti, kura gribēs, lai tu to dari! Bieži fiziskā mīlestība ir nesalīdzināmi labāka un pat skaistāka nekā garīgā! Daudziem tas var šķist zaimojoši un no morālā viedokļa nepieņemami, bet tā ir patiesība. Fiziskā mīlestība mums gandrīz vienmēr sagādā baudu, turpretī garīgā mīlestība cilvēkiem tikpat droši atnes smagus pārdzīvojumus, vilšanos, pazemojumus un ilgstošas ciešanas."

-  Krist, kāpēc tieši tagad to atcerējies? - Anna klusi, kā nedaudz nobijusies, jautāja.

-   Nezinu. Vienkārši atcerējos.

Anna piecēlās sēdus, un viņas ķermenis spožajā mēness gaismā mirdzēja kā izkalts no balta marmora.

-   Tas nebija vienkārši, - Anna strauji papurināja galvu. - Tu to pateici tīšām.

-Nē.

-   Nevajag izlikties! Es visu sapratu, Krist. Tu mazliet aizplīvurotā veidā liki manīt, ka šonakt un, iespējams, arī

turpmāk mani gribēsi izmantot vienīgi sava organisma fiziskajām vajadzībām, vai tā?

-   Nē, Anna, nepavisam ne tā.

-   Saki atklāti! Es tev būšu tikai iekāres objekts?

-        Nenoliedzami! - es apstiprināju. - Turklāt ļoti spēcīgs iekāres objekts. Bet ne tikai.

-   Kas vēl?

-       Apgulies atkal blakus! Izskatās - tūlīt taisies no manis aizmukt!

-       Nekāds brīnums jau tas nebūtu. No tevis jau daudzas ir bēgušas?

-   Tikai viena.

-       Tas neko labu par tevi neliecina, - Anna pateica, apgūlās un atkal galvu maigi uzlika uz manām krūtīm.

-        Tas neko labu neliecina par to sievieti, - es pateicu. - Nedrīkst bēgt no tā, ar ko tev ir labi.

-   Man ar tevi tā ir, - Anna sacīja. - Brīnumlabi.

-   Nenožēlo?

-        Nē, Krist. Katrs mirklis, kas mums sagādā prieku… Mēs to noķērām un paturējām, vai ne?

-  Jā, Anna, - es piekritu. - Šī nakts ir mūsu.

-   Kas notiks rit?

-   Nekas īpašs. Dzīvosim tālāk.

Anna ilgi klusēja, tad prasīja:

-   Tu bez manis, un es bez tevis?

-   Ne tik tieši, bet apmēram.

-   Kāpēc?

-        Labāk klusēsim! Paskaties, cik spoži mirdz Mēness un zvaigznes!

-        Es labāk ieskatīšos tavās acīs. Vai negribi neko vairāk tāpēc, ka esi mans saimnieks un es nekas vairāk kā tava kalpotāja? Jāietur distance?

-       Nerunā muļķības! - es skarbi pateicu. - Kāda tu kalpotāja?

-   Tu man maksā algu.

-   Nu un tad?

-   Es no tevis esmu atkarīga.

-        Neāksties! Tad jau drīzāk es esmu atkarīgs no tevis! Tu esi mana baleta trupas spožākā zvaigzne! Daudzi restorāna apmeklētāji nāk tikai tevis dēļ.

-   Es būtu laimīga, ja uz mani skatītos vienīgi tu.

-   Es jau arī skatos.

-   Nē, Krist! Nebūtu slikti, ja tu uz mani dažreiz paskatītos arī dienā. Vai ne tāpēc, ka tad neesmu kaila?

-   Nē, ne tāpēc, Anna. Tad es tevi tik un tā izģērbju ar acīm.

-   Es to jūtu.

-   Tas tev ir nepatīkami?

-   Ko tu! Man patīk viss, ko tu dari.

Atkal krietnu laiciņu klusējām. Anna vienmērīgi elpoja, un es nodomāju, ka viņa ir aizmigusi. Taču, kad jau pašam acis vērās ciet, Anna pēkšņi jautāja:

-    Krist… Kāpēc tu negribi, lai tev vienmēr būtu blakus… Nē, ne vienmēr blakus… Kāpēc tu negribi, lai tavā mājā kopā ar tevi dzīvotu kāda sieviete? Es šīs sievietes vietā nedomāju sevi. Es runāju vispārināti.

-   Nē, Anna, tu domāji tieši sevi! Un pareizi darīji! Būtu ļoti neloģiski, ja tu mūsu mīlas naktī interesētos par citām sievietēm.

-   Šī patiešām ir mūsu mīlas nakts?

-   Un kā pati domā?

-   Es tam neticu.

-   Es arī tam neticu, bet kā citādi to lai nosauc?

-   Variantu ir daudz, - Anna nožēlas pilnā balsī sacīja. - Mēs to varam nosaukt arī par Lielā grēka nakti. Vai - Izvirtības nakti. Vai - Tukšo sapņu nakti. Vai - Saldo melu nakti. Mīlas nakts - tas ir pārāk skaisti, lai būtu īstenība.

-   Iespējams, - es domīgs piekritu. - Viss, kas šai pasaulē ir skaists, ir īslaicīgs un mānīgs. Diemžēl ļoti mānīgs ir arī tas, ko divi cilvēki, iekarsuši iekārē, viens otram stāsta un sola. Tam reti kad var noticēt. Bet es nekad sievietēm nemeloju. Nevienai nekad neesmu devis nepamatotas cerības. Tāpēc arī tev neko nesolu. Jā, tu man patīc, un es tevi gribēju. Nezinu, varbūt es tevī esmu pat iemīlējies un ceru, ka arī tu mani varētu mīlēt. Varbūt mēs būtu brīnišķīgs pāris, un cilvēki mūs apskaustu, redzot kopā! Bet diemžēl tas viss varētu tikai būt…

Anna atkal strauji piecēlās sēdus, ilgi raudzījās caur logu uz zvaigznēm, tad lēnām pagriezās pret mani.

-   Krist… - viņa klusi teica. - Tev nepatīk, ka esmu kroga dejotāja? Iedomājies, ka esmu samaitāta sieviete un nevaru būt uzticīga?

-   Nē, Anna, tas ir garām! Neko tādu es nedomāju.

-   Varbūt tev nepatīk, ka man ir bērns?

-        Nē, nē! - es strauji pakratīju galvu. - Viss ir daudz vienkāršāk, bet tai pašā laikā arī ļoti sarežģīti.

Dažus brīžus drūmi klusēju, tad prasīju:

-   Tu zini, kas es esmu?

-        Protams, - Anna tūlīt atbildēja. - Tu esi slavens mākslinieks. Un vēl liela restorāna īpašnieks. Turklāt - labs cilvēks.

-        Paldies! - es pateicu un, izstiepis abas rokas, Annu atkal apguldīju sev blakus. - Tā viss arī ir, bet ne tuvu nav viss. Diemžēl. Es, Anna, esmu arī bijušais cietumnieks. Noziedznieks. Slepkava. Bijis notiesāts uz nāvi. Karojis Afganistānā. Smagi ievainots galvā un dvēselē. Tad vēl citas nelaimes un traģēdijas. Tas uz manu psihi ir atstājis graujošu iespaidu. Es esmu slims. Bet ne vienkārši slims. Man ir traucēta psihe…

Anna atkal piecēlās sēdus un palūdza ieliet konjaku.

Ielēju un viņa izdzēra. Pēc tam aizsmēķēja cigareti un ilgi, ļoti ilgi klusēja. Jutu, ka mana atzīšanās viņu ir stipri satriekusi. Bet es to nevarēju nepateikt. Man šī sieviete patiešām patika. Vēl vairāk! Biju pārliecināts, ka esmu viņā iemīlējies, man šī sieviete pēkšņi bija kļuvusi vajadzīga, es viņu gribēju redzēt sev blakus ne tikai gultā, bet arī darbnīcā, virtuvē, dārzā un uz ielas. Iespējams, Anna savas nodarbošanās dēļ varbūt arī nebija pati labākā sieviete, kādu es būtu varējis dabūt, taču es izvēlējos tieši viņu.

Jūtas nekad nemelo.

Melo cilvēks un vārdi.

Dvēsele pieņem to, ko gaida un grib.

To nav iespējams noslēpt. Tas ir patiesi, kā patiesas ir tavas vai manas ilgas pēc silta un saprotoša acu skatiena.

Pēc vārdiem, kas nomierina un rada ticību.

Pēc gaismas tavā sejā.

Pēc miera tavā stājā.

Pēc smaida tavās lūpās.

Pēc kaisles tavā ķermenī.

Pēc baltas dvēseles tavās krūtīs.

Kad pienāca rīts, nokāpu lejā darbnīcā, paskatījos uz dažas dienas iepriekš pabeigto gleznu - vētras satrakotā melnā jūrā peld balts kuģis - un atkal pieslēdzu telefonu. Gandrīz tai pašā mirkli atskanēja skaļš zvans.

Pacēlu klausuli.

-   Krist, tas esi tu? - prasīja ļoti satraukta sievietes balss.

-Jā.

-        Kur tu biji pazudis? Es tev nepārtraukti zvanu jau kopš vakara!

-   Atvainojos. Ar ko es runāju?

-        Ah! - sieviete skaļi novaidējās. - Piedod! Šeit zvana tava māte Ērika Lejiņa!

Manāmi nodrebēju. Pāri visam ķermenim ātri pārskrēja nepatīkams aukstuma vilnis.

-   Ko jūs, Lejiņas kundze, vēlaties?

-       Es neesmu nekāda Lejiņas kundze! Es esmu tava māte! - sieviete kliedza.

-   Ļoti priecājos, - es teicu. - Ar ko varu palīdzēt?

-       Jā, Krist! - Ērika iesaucās. - Tieši palīdzēt! Esmu izmisumā! Ir noticis kaut kas drausmīgs, kaut kas pilnīgi neiedomājams! Es tevi ļoti lūdzu, Krist, steidzīgi atbrauc pie manis! Lūdzu, lūdzu!

-   Vai tūlīt?

-   Nekavējoties! Es tūlīt no šausmām sajukšu prātā!

-   Labi, - es pateicu, - tūlīt būšu.

Tad pacēlu galvu un ieraudzīju, ka kāpņu galā stāv Anna - savu slaido ķermeni apsegusi tikai ar manu spilgti sarkano kreklu.

Kā tāls, nekad nesasniedzams sapnis, es rūgti nodomāju. Man pret viņu jāizturas kā pret ziedošu puķi dārzā. Ja to gribu saglabāt pēc iespējas ilgāk ziedam, nekad nedrīkstu noplūkt un ielikt vāzē.

15. nodaļa

Skats bija nepatīkams.

Istabas vidū starp dīvānu, ar melnu ādu apvilktu atpūtas krēslu un gar visu sienu novietotu sekciju, uz grīdas gulēja paveca vīrieša līķis. Viņam blakus ķermeņa kreisajā pusē rēgojās jau sacietējusi asins peļķe.

Mirušā vīrieša acis vēl bija atvērtas un pirmajā mirklī radās iespaids, ka viņš, ieraudzījis istabā ienākam mani…

Mirušā vīrieša acis vēl bija atvērtas un pirmajā mirklī radās iespaids, ka viņš, ieraudzījis istabā ienākam mani, nelielā pārsteigumā tās pat paver platākas.

Uz dīvāna, līdz galam neaizpogātos rīta svārkos, ar izspūrušiem matiem, pelēku un ļoti nogurušu seju sēdēja tiesnese Ērika Lejiņa. Vispār jau taisnība prasītu, lai par šo sievieti pateiktu - uz dīvāna, galēji apmulsusi un nobijusies, sēdēja mana māte - taču man vēl joprojām bija ļoti grūti, varbūt pat neiespējami, viņu ne tikai pieņemt, bet kaut domās nosaukt par savu mammu.

Jau krietnu laiciņu zināju (un to arī skaidri apzinājos), ka viņa ir tikai sieviete, kura mani ir dzemdējusi; sieviete, kura (ne vairāk un ne mazāk) man devusi tikai dzīvību; sieviete, pateicoties kurai, es šobrīd varu būt dzīvs un priecāties par šīs pasaules skaistumu vai nolādēt tās neaprakstāmo ļaunumu.

Bet māte… Diez vai.

Mātes vārds man tomēr saistījās ar daudz ko vairāk nekā tikai ar diezgan vienkāršu fizioloģisku darbību - pēc apaugļošanās no ķermeņa dabūt ārā tur nogatavojušos augli…

Ja šai darbībai tālāk neseko prieks, laimes sajūta un vēlme šo kaislas mīlestības vai liela grēka rezultātā radušos bērnu pieglaust pie krūts, pabarot, apmīļot un paturēt uz mūžu, tad tas ir visai primitīvi…

Kad tiesa mani attaisnoja, pēc Ērikas ierosmes mēs divas reizes īslaicīgi jau bijām satikušies. Viņa dažreiz arī piezvanīja, šķiet, neliekuļoti painteresējoties, kā man klājas, ko daru un kāda ir veselība.

Varbūt savādi, bet es pret viņu nejutu naidu. Mēģināju saprast. Un principā viņai piedevu. Kā pats dažreiz rūgti smējos - viss ir noticis kā asarainā meksikāņu televīzijas seriālā…

Bet toreiz, ienācis Ērikas Lejiņas viesistabā, dziļā nožēlā konstatēju, ka seriāls dīvainā kārtā turpinās…

-        Kas noticis? - es prasīju, ar muguru atspiedies pret lielās sekcijas gala stūri.

-       Labi, Krist, ka tu atbrauci, - Ērika, atviegloti nopūzdamās, pateica. - Es tevi ļoti gaidīju.

-   Kāpēc?

-   Nezinu. Vienkārši pirmais, ko es atcerējos, biji tu.

-        Vai šis cilvēks ir miris? - jautāju, ar galvu pamezdams uz nekustīgi gulošā vīrieša pusi.

-   Jā, - Ērika klusi apliecināja. - Viņš ir miris.

-        Ne jau vienkārši miris, - es teicu. - Viņš ir nogalināts?

-   Tā ir.

-   Kas to izdarīja?

Ērika ilgi klusēja, nervozi kodīja lūpas, tad pateica:

-   To izdarīju es.

-        Ko?! - uzreiz nesapratis, skaļi pārjautāju. - Viņu nogalināji tu?!

-   Jā, - Ērika vēlreiz apstiprināja. - Es. -Kā?

-        Es viņu nošāvu, - Ērika atbildēja. - Re, kur stāv pistole!

Paskatījos, un rokas stiepiena attālumā ieraudzīju Ma- karova sistēmas pistoli. Jau gribēju to paņemt rokā un apskatīt tuvāk, tad pēdējā brīdī tomēr atjēdzos un roku atvilku atpakaļ.

-   Kāpēc tu to izdarīji? - ļoti izbrīnījies prasīju.

-   Viņš man uzbruka, - Ērika paskaidroja.

-   Kāpēc uzbruka? Gribēja aplaupīt?

-   Viņš mani gribēja nogalināt.

-   Kādēļ?

Ērika atkal klusēja.

-        Kādēļ viņš tevi gribēja nogalināt? - neatlaidos. - Kas viņš tāds ir? Tu vinu pazīsti?

-Jā.

-   Viņš ir tavs vīrs?

-       Nē! - Ērika strauji pakratīja galvu un izbiedēta cilvēka acīm skatījās uz mani. Tas bija nomācoši, un es jutos ļoti slikti.

-   Vai viņš tevi gribēja aplaupīt? Izvarot?

-   Nē, nē! - Ērika pēkšņi iekliedzās. - Tu neko nezini!

-        Protams, - es piekritu. - Tāpēc jau arī jautāju. Ja tu viņu pazīsti, kas viņš tomēr ir? Ja negribi, vari neatbildēt. Galu galā, kas man par daļu? Bet tas tev tik un tā būs jāatklāj policijai.

-        Tur jau ir tā lieta, - Ērika piekrita un vai nu rīta dzestruma, vai galēja nervu sasprindzinājuma dēļ visa drebēja. - Bet pateikt būs ļoti grūti. Vismazāk man to gribētos pateikt tev.

-        Labi, lai paliek! - es atmetu ar roku. - Tātad šis cilvēks, aicināts vai neaicināts, atnāca ciemos, jūs par kaut ko svarīgu sastrīdējāties, un viņš negaidīti uzbruka. Tu aizstāvējies. Tev kā tiesnesei pašaizsardzības nolūkos ir oficiāla atļauja mājās glabāt ieroci, un tu to izmantoji. Ko vēlies no manis? Gribi, lai izmeklēšanas gaitā figurēju kā liecinieks? Vai man kopā ar tevi tagad vajadzētu sagaidīt policiju un apliecināt, ka tā patiešām noticis? Ka viņš tev uzbruka un tu pašaizsardzības nolūkā viņu nošāvi? Vai tā?

Ērika piekrītoši pamāja un samocīti pasmaidīja.

-   Jā, Krist, tieši tā! Es tevi ļoti lūdzu!

Cieši sakodu lūpas.

-       Kā tev varēja ienākt prātā, ka pēc visa, ko man esi izdarījusi un neizdarījusi, es piekritīšu palīdzēt?

-        Nezinu, - Ērika mulsi paraustīja plecus. - Tu tomēr esi mans dēls.

Lēnām no kabatas izņēmu cigarešu paciņu un aizsmēķēju.

-   Es ļoti gribu, lai tu man palīdzi, - Ērika atkārtoja.

Sapratu, ka Ērika Lejiņa pašlaik patiešām ir iekūlusies

pamatīgos mēslos un man viņai vajadzētu palīdzēt, daudz nedomājot, ko iegūšu, vai ko zaudēšu. Cilvēks ir nokļuvis nelaimē, man viņam jāpalīdz. Un tomēr! Tas nebija tik vienkārši. Šī sieviete vismaz divas reizes pret mani ir izturējusies ārkārtīgi ļauni. Tātad - to visu tagad aizmirst? Par to nedomāt? Kā ticīgam un ļoti pazemīgam kristietim - ja tev sit, pagriezt arī otru vaigu? Bet vai pašlaik man nav radusies vienreizēja iespēja šai tikpat kā svešajai sievietei beidzot par visu saldi jo saldi atriebties?

Taču dīvainā kārtā šo saldo atriebības tieksmi nejutu. Manā priekšā sēdēja baiļu pārņemta un, notikušās slepkavības radītā iespaida dēļ, sagrauta sieviete. Man viņas kļuva žēl. Tā - tīri cilvēciski. Taču, rūpīgi apsverot situāciju, sapratu, ka viņas iecerētais plāns diez vai labu rezultātu varētu dot.

-         Tas, ko tu gribi, nav prātīgi izdomāts, - es teicu. - Jebkurš policijas seržantiņš vai jaunākais prokurors sapratīs - ja es tepat tev esmu bijis blakus, un šim cilvēkam rokās nav bijis nekāda ieroča, nopietnas dzīvības briesmas tev nav varējušas draudēt! Tātad tu šo cilvēku tīši un apzināti esi nogalinājusi cita iemesla dēļ! Vai - labākajā gadījumā - neapšaubāmi pārkāpdama nepieciešamās pašaizsardzības robežu.

Ērika acīmredzot to zināja daudz labāk par mani, tāpēc arī vairākkārt piekrītoši pamāja ar galvu.

-   Kāpēc tu viņu vispār ielaidi savā mājā? - es jautāju.

-   Es neko nespēju izdarīt. Viņš ienāca pats.

-   Kur ir tavs vīrs?

-  Ārzemēs.

-       Vai aizmukt nevarēji? 148

-Nē.

-   Kāpēc viņš pie tevis atnāca? Ko gribēja?

Ērika atkal nodrebēja un žēlabainām acīm skatījās uz mani.

-   Viņš meklēja tevi, - Ērika negaidīti atbildēja.

Pārsteigumā plati iepletu acis.

-   Mani?! Kāpēc?

Ērika nervozi kodīja lūpas, ilgi klusēja, tad samocīti pateica: - Krist… Tas ir tavs tēvs…

Tagad kārta nodrebēt pienāca man. Mans tēvs?! No kurienes? Man taču visu mūžu tēva nav bijis! Nekad nebiju redzējis pat viņa fotogrāfiju! Un nu es viņu pirmo reizi ieraugu! Mirušu, beigtu un nogalinātu. Gulošu asins peļķē. Ērika Lejiņa, mana formālā māte, nez kāda iemesla dēļ ir nogalinājusi cilvēku, ar kuru pirms trīsdesmit astoņiem gadiem radīja Visuma lielāko brīnumu - mana pašreizējā organisma pirmo šūnu. Vai man šodien jāinteresējas, kāpēc viņi to darīja? Mums taču vienmēr daudz vairāk interesē pavisam cits jautājums - kāpēc cilvēkam dzīvība tiek atņemta, nevis kāpēc tā ir radīta?

Paspēru divus soļus uz priekšu un zemu noliecos pār nogalināto vīrieti. Viņa acīs un sejā vēl joprojām bija sastindzis spējš pārsteigums. Nekādu īpašu emocionālu pacēlumu nejutu. Viņš man bija un tā arī paliks svešs cilvēks. Pat nupat dzirdētais apzīmējums - tas ir tavs tēvs - un viņa vardarbīgā nāve manī neizraisīja nekādus dziļākus pārdzīvojumus. Citu, iespējams, tas būtu varējis garīgi satriekt, taču mani atstāja diezgan vienaldzīgu. Mūs abus nekas nesaistīja. Es nejutu ne mazāko saiknīti, kas vismaz šajā traģiskajā dzīves mirklī mūs būtu varējusi kaut necik tuvināt.

Taču kā miruša cilvēka man viņa, protams, bija žēl. Vēl vairāk žēl kļuva Ērikas Lejiņas. Es zināju, un viņa to zināja, ka par slepkavību pret viņu tiks ierosināta krimināllieta, un viņa tiks tiesāta. Un neapšaubāmi arī notiesāta. Kas ar bijušām policistēm, izmeklētājām, prokurorēm un tiesnesēm pēc tam var notikt ieslodzījuma vietā, labāk nedomāt.

-   Tātad tāds tas Boļeslavs Mareckis izskatās? - es jautāju.

-   Kā tu zini viņa vārdu? - Ērika pārsteigta prasīja.

-Vai esi jau aizmirsusi? Pati pateici, kad pirmo reizi biji atnākusi pie manis uz cietumu. Bet zini, kas vēl? Pirms neilga laika kādās vientuļās lauku mājās es nejauši satiku viņa meitu Dagniju, tas ir, savu pusmāsu. Viņa tur ir ļoti nelaimīga.

-   Kurš šai pasaulē ir laimīgs? - Ērika vaicāja. - Šodien visnelaimīgākā droši vien esmu es.

-   Iespējams, - es piekritu.

-   Noteikti! - Ērika iesaucās, piecēlās, pienāca man cieši klāt un lūdzoši skatījās tieši acīs. - Krist… Es tevi turpinu lūgt. Tu man palīdzēsi?

-   Mēs jau to apspriedām. Tas variants neiet cauri.

-   Ir vēl viens variants, - Ērika pateica.

-   Kāds?

-   Tas ir labs, - viņa sacīja, - taču var īstenoties vienīgi tad, ja tev būtu vēlēšanās mani izglābt. Izglābt no drošas nāves cietumā.

-   Ko tu esi izdomājusi? - ar sausu muti prasīju.

-   Vai tu esi ar mieru mani glābt? - Ērika cerību pilna prasīja. - Krist! Es tevi lūdzu! Aizmirsti visus pārdarījumus! Aizmirsti, ka es no tevis atteicos, bet atceries, ka šis cilvēks, kurš pašlaik guļ pie mūsu kājām, mani toreiz izvaroja! Viņš iedzina nāvē gan manu tēvu, gan māti! Aizmirsti, Krist, es tevi lūdzu, vismaz šai brīdī aizmirsti, ka tevi tiesāju un tik bargi sodīju, bet atceries, ka es toreiz vēl nezināju, ka esi mans dēls, un es pildīju tikai sava amata pienākumu! Tev pasludinātais nāves sods ne mazākā mērā nebija ne mana personīgā vēlme, ne manas gribas izpausme! Tevi sodīja valsts, nevis personīgi es! Un vēl, Krist, mīļo, labo Krist, atceries, ka es, kāda nekāda, tomēr esmu tava īstā māte!

Klusēju.

Viss jau it kā bija pareizi.

Mazliet nervozi atkal paņēmu jaunu cigareti.

Domīgs pārlaidu skatienu lielās viesistabas iekārtojumam, līdz pārsteigts pie sienas pēkšņi ieraudzīju savu gleznu Latviešu madonna, kuru tikai pirms mēneša biju aiznesis uz vienu no Rīgas centra galerijām un kuru jau pēc dažām dienām kāds bija nopircis.

Uz spilgti sarkana debess fona, līdz ceļgaliem iekritusi melnā bedrē, stāv sieviete ar spilgti gaišiem, gariem matiem un, izstiepusi rokas pret zvaigžņotām debesim, kaut ko izmisīgi lūdz. Tikai vērīgi ieskatoties, skatītājs varēja ieraudzīt, ka starp zvaigznēm blāvi spīd kāda maza bērna siluets…

-   Krist! - mani no pārdomām spēji iztraucēja Ērikas satrauktā balss. - Kā tad paliek? Tu mani izglābsi?

Brīdi domāju.

-  Vispirms - kā? Un otrkārt - ko tas man maksās?

-  Ja tu varētu… Es tev visu mūžu būtu pateicīga, - Ērika trīcošā balsī sacīja un skatījās sāņus. - Ja tu spētu… Ja gribētu… uzņemties vainu par šo slepkavību…

Teikšu atklāti - šis diezgan nekaunīgais, bet īstenībā laikam jau vienīgi pareizais viņas izmisuma radītais priekšlikums man lielu pārsteigumu nesagādāja. Es to aptuveni nojautu dažus mirkļus iepriekš, taču tūlīt atbildēt nespēju. Ne tāpēc, ka to kategoriski negribētu darīt, bet gan tāpēc, ka es zināju, cik daudz un ko man tas maksās. Bet šī cena, kā jebkura pašuzupurēšanās cita labā, bija milzīga un patiesībā tāda, kuru neviens nekad nespēj atmaksāt.

-   Iziesim dārzā, svaigā gaisā, - es teicu. - Aiziesim pie saules un zilām debesīm.

Mēs izgājām laukā, un es apsēdos uz zema ķeblīša, kas stāvēja nolikts blakus kuplai ābelei, bet Ērika smagnēji iekrita krāsaina auduma šūpuļkrēslā.

-   Tev ir skaista māja, - es teicu. - Un skaisti iekopts dārzs. Pati arī izskaties vēl nekas. Jaunībā biji skaistule?

-   Tā daudzi apgalvoja, - Ērika atbildēja. - Ja būtu citāda, diez vai Boļeslavs mani toreiz iekārotu. Man vajadzēja būt kroplei, tad nekas traģisks manā dzīvē nebūtu noticis. Ne toreiz, ne tagad.

Rūgti pasmaidīju un jutu, ka dvēselē atkal iedzeļ kaut kas ass un nepatīkams.

-   Droši vien, - es piekritu. - Taču ja uzskati, ka toreiz esi rīkojusies pareizi, tad ne ar pušplēstu vārdu neko nedrīksti pārmest Boļeslavam! Vai nu jūs abi esat bez vainas, vai arī nelieši un lieli noziedznieki! Un kā tādi pelnījuši bargu sodu.

Ērika skumji pasmaidīja, un šai smaidā bija kaut kas nožēlojams.

-   Vai tad tu, Krist, neredzi? - viņa čukstēja. - Taisnā tiesa jau notikusi. Es to negribēju, Boļeslavs droši vien gribēja vēl mazāk, taču tiesa ir notikusi un mūs abus beidzot ir ķēris tieši tas, par ko nupat runāji - mēs esam nolemti bojā ejai. Boļeslavs jau miris. Tagad pienākusi mana kārta.

-       Diezgan riebīga sajūta, vai ne? - es nedaudz ironiski pavaicāju.

-   Un kā tu domā?

-        Man nekas nav jādomā! - asi atbildēju. - Es to esmu izjutis ne vienu reizi vien. It sevišķi, kad tu svinīgi paceltā balsi, tērpusies savā krāšņajā tiesneses talārā, man pasludināji nāves spriedumu! Es dažreiz esmu iedomājies - interesanti, ko tiesnesis šādos brīžos izjūt? Sajūt gandarījumu par taisnības uzvaru? Un nekad neiedomājas, kā pats varētu justies, ja kāds cits nāves sodu pasludinātu viņam?

Ērika labu brītiņu klusēja, tad zemu nolieca galvu.

-   Nu tas brīdis ir klāt, - viņa teica.

-   Vai tev Boļeslava žēl nebija?

-        Tici, Krist, viņš man patiešām uzbruka un sāka žņaugt! - Ērika iesaucās. - Ja es nepaspētu izšaut, tad viņa vietā pašlaik gulētu es!

-        Ko Boļeslavs gribēja? - turpināju iztaujāt. - Tu taču necentīsies iestāstīt, ka viņš, tevi uzmeklējis pēc trīsdesmit astoņiem gadiem, ne no šā, ne tā pēkšņi bruka tev virsū un mēģināja nogalināt! Šādai rīcībai ir vajadzīgs stipri nopietnāks iemesls.

-        Tāds jau arī bija, - Ērika sacīja. - Viņš pēkšņi sāka pārmest, ka toreiz slimnīcā… esmu no tevis atteikusies.

-  Vai tad agrāk viņš to nezināja?

-        Grūti pateikt. Katrā ziņā es viņu tagad ieraudzīju pirmo reizi pēc mūsu pēdējās tikšanās 1960. gadā.

-       Kāds tomēr bija viņa nāciena mērķis? - es neatlaidos. - Viņš gribēja pārmest tikai tavu atteikšanos no bērna?

-       Nē. Viņš vairākas reizes prasīja, vai bērns vēl varētu būt dzīvs, un ja ir dzīvs, kur lai to atrod?

-   Ko viņš no manis gribēja?

-       Nezinu. Droši vien tikai satikt. Parunāties. Boļeslavs teica, ka jūtoties ļoti vientuļš.

Ar muguru atspiedos pret ābeles stumbru, atkal aizsmēķēju cigareti un domīgs paskatījos debesīs. Saule un lēns dienvidu vējš kā smalka mežģīņu tamborētāja no nelieliem gubu mākoņiem nesteidzīgi auda baltu debess paklāju.

Jutos riebīgi.

Galvā iedžinkstējās, iesāpējās, skatiens apmiglojās, un es jutu, ka tūlīt, iespējams, sāksies kārtējā epilepsijas lēkme vai kaut kas līdzīgs. Pēkšņi dziļi smadzenēs uzliesmoja spēcīga balta gaisma, es kaut kur ilgi kritu vai arī milzīgā ātrumā traucos bezgaisa telpā.

Visapkārt kā melnbalti klavieru taustiņi ložmetēju stobri.

Dzirdami ievainotu cilvēku kliedzieni.

Viņi mirst? Dzimst?

Skan skumja melodija.

Aklais saksofonists Ričards Ozols kā parasti spēlē savu neizturami smeldzīgo Uzvarētāju valsi.

Mums - visu karu un dzīves cīņu zaudējušajiem…

Bet spēlē, Spēlmani! Tas tomēr ir skaisti!

Un smejies, Pajaco! Tavas lūpas ugunsārti ziedi…

Austras Skujiņas un Aleksandra Caka tik ļoti neapkoptās kapu vietas.

Kur ir jūsu piederīgie? Kur draugi?

Dzīve - Dieva kādreiz iestudētā luga - jau turpinās miljons gadu, bet cilvēki, skaidri zinādami, ar ko šī luga beigsies, naivā cerībā tomēr gaida citu finālu.

Taču Dievam visi zīmuļi jau sen ir izrakstīti, pergamenta strēmeles sakaltušas, un viņš šajā bēdu lugā neko klāt pierakstīt vairs nevar. Un droši vien arī negrib.

Tu patiešām, Ērika Lejiņa, kādreiz esi bijusi ļoti skaista! Bet diemžēl vāja.

Tu viegli padevies. Jūsu savstarpējā karinā tu toreiz smagi zaudēji.

Vai tagad jūties kā uzvarētāja?

Kad pret Boļeslavu pavērsi pistoles stobru un izšāvi - tā bija drosme vai izmisums? Salts aprēķins vai nejaušība?

Pirmajā Mozus grāmatā ir šādi vārdi - Un Dievs sacīja: ikvienam, kas Kainu nokauj, tiks septiņkārt atriebts.

Tu Kainu nokāvi. Ko tagad darīt tālāk?

Neviena vairs nav, kas tev par šo grēka darbu varētu atriebties, kaut vienreiz. Varbūt izņemot mani. Jā. Es vienīgais varu atriebties. Tu esi nokāvusi ne tikai Kainu. Tu esi nogalinājusi arī manu tēvu…

Kāpēc man tevi vajadzētu glābt? Kā vārdā?

Kas glāba Sandru? Kas glāba Vandu? Kas Kristīni? Kas glābs mani?

Vienmēr esmu glābies pats.

Tu - mana svešā māte, ko esi tik labu man izdarījusi, lai es labprātīgi uzņemtos tik ārkārtīgi smagu vainu kā slepkavību?

Uzņemties jau varu, taču tur apakšā tad ir jābūt kaut kam nesalīdzināmi spēcīgākam un daudz vērtīgākam par žēlabainu lūgumu vienkārši palīdzēt izkulties no nepatikšanām.

Ja atklāti - nepatikšanas vēl nebūtu nekas. Bet tu gribi izbēgt sodam!

Ērika Lejiņa! Tas tomēr nav tik vienkārši. Tieši otrādi. Tas ir sasodīti sarežģīti.

- Krist…

Es lēnām atvēru acis un paskatījos uz iepretim sēdošo sievieti. Un sapratu - lai cik sveša viņa man būtu, lai cik slikti es par viņu domātu, lai cik viņa būtu bijusi vāja, viņa tomēr ir mana bioloģiskā māte! Tieši no viņas, tieši no šīs sievietes miesas, asinīm un gēniem esmu samīcīts un izveidots. Nezinu, vai par šo darbiņu man vajadzētu teikt lielu paldies, bet tomēr… Es esmu dzīvs. Bet viņa nelaimīga. Un ja cietumā viņu pārējās ieslodzītās nenositīs, drīz nomirs pati. Bet es viņu varu izglābt. Varu uzņemties šīs sievietes vainu.

Es taču esmu jau slepkavojis!

Es esmu psihiski slims!

Viņi mani atkal var attaisnot!

Bet kā būs ar morāli? Kā būs ar sabiedrībā pieņemto postulātu, ka katram cilvēkam jāatbild par savu rīcību, un likums ir vienāds visiem? Vai, uzņemoties cita cilvēka vainu smaga nozieguma izdarīšanā, rīkošos cēli vai nelietīgi? Un kas es pats būšu - neģēlis vai varonis?

Pietiek!

Patiesībā viss ir līdz smieklīgumam vienkārši.

Mūsu cilvēciskās dabas un rīcības, mūsu dvēseles un prāta gaišais vai melnais vērtējums vienmēr ir atkarīgs tikai no tās personas skatījuma, kas šo vērtējumu izdara. Tāpēc tas nekad nevar būt objektīvs tā vienkāršā iemesla dēļ, ka ne cilvēku morālajos uzskatos, ne dažādu valstu likumos, ne cilvēces tūkstoš gadu ilgajā pieredzē un pat nevienā no pasaules lielajām reliģijām nav viennozīmīgi definēts, ne arī pieņemts, kas tad īsti būtu uzskatāms par labo, kas savukārt par ļauno?

Pieņemu, ka esmu Dieva izredzētais. Esmu viņa mīlulis. Dievs zina - es vienmēr esmu rīkojies pareizi - kā labajā, tā ļaunajā.

Un rīkošos pareizi arī tagad.

Es šo sievieti izglābšu.

Izglābšu savas dzīvības devēju.

Dots pret dotu! Tikai šoreiz ne ar ļaunumu pret ļaunumu, bet ar labo pret labo!

Lai notiek!

Es, protams, pats uz policiju neiešu. Vispirms, lai viņi mani noķer! Sarīkosim vēl vienu dzīves balli! Krāšņu karnevālu! Aizraujošu masku teātri, kāda patiesībā mūsu dzīve arī ir.

Kāpēc nenospēlēt vēl vienu lomu?

Jā, tā var izrādīties ļoti traģiska, bet, galu galā, ātri skrienot pāri ielai, mums jebkuru dienu šī vienīgā dzīvīte var beigties vēl traģiskāk.

Lēnām piecēlos, pagāju soli uz priekšu un ar labās rokas plaukstu viegli pieskāros Ērikas galvai.

-   Labi, - es klusi teicu. - Es īsti nezinu, kāpēc to daru, bet.. Ej mājā un zvani policijai! Pasaki, ka Boļeslavu Ma- recki nošāvu es! Aiz dusmām! Aiz naida! Aiz atriebības! Vienalga! Pasaki, ka to izdarīju es! Viņi mani tik un tā nenotiesās! Es taču esmu psihiski slims! Uz mani vari paļauties.

Ērika piecēlās, negaidīti mani apkampa un noskūpstīja. Viņas acīs mirdzēja asaras.

-    Krist… Lūdzu, piedod visu! Es tevi ļoti lūdzu! Tu man būtu bijis brīnišķīgs dēls! Bet tā nu toreiz iznāca… Tu esi labs. Bet… Krist! Tas viss nekur neder! Es pārdomāju. Tu tomēr nedrīksti uzņemties manu vainu! Jā, tiesa tevi varbūt atkal nesodītu, taču brīvībā nekad nepalaistu! Viņi tevi uz mūžu ieslodzīs psihiatriskajā slimnīcā! Vai tu to saproti? Man pašai jātiek sodītai! Man pašai jāatzīst sava vaina! Kā katram no mums.

-   Nekas, - skumji pasmaidot, teicu. - Es tomēr pamēģināšu. Bet tagad ej! Nebaidies! Viss būs kārtībā šai nekārtību pilnajā pasaulē!

Strauji pagriezos, aizgāju līdz ielai, ātri iesēdos automašīnā un braucu prom. Pēc īsa brīža apziņā uzplaiksnīja skumja apjēga - tā taču ir mana nolemtība… mūžīgi būt sodītam.

16. nodala

»

Ieva Saulīte pamodās, taču, acis neatvērusi, vēl dažas minūtes pavārtījās, mēģinādama atcerēties naktī redzētu sapni, bet nez kāpēc atmiņa to vairs negribēja atrādīt, un viņa beidzot lēnām paskatījās apkārt.

Varbūt, ka tā arī labi, Ieva apmierināta nodomāja. Droši vien sapnis bijis slikts un kāpēc gan vēlreiz vajadzētu atcerēties ko nepatīkamu? Visa dzīve ir viena liela nepatikšana, tāpēc daudz jēdzīgāk atcerēties tikai labo un skaisto - ja kaut ko tamlīdzīgu tomēr gadās satikt.

Pulkstenis rādīja pusvienpadsmit no rīta.

Ieva piecēlās, aizgāja līdz istabas logam, atvēra aizkarus un nedaudz pārsteigta ieraudzīja, ka vakardienas melnos negaisa mākoņus spēcīgais vējš ir jau aizdzinis uz Eiropas otru galu, un tagad debesis bija tīras kā bērna acis.

Ieva ar patiku izstaipījās, vēl dažus brīžus stāvēja, tad ātri sakopa gultu, apsēdās spoguļa priekšā pie neliela galdiņa, paņēma piezīmju grāmatiņu un, ātri to pāršķīrusi, atrada, ka viņai šodien, sākot no pulksten vieniem, ir pieteikti trīs izsaukumi pie klientiem - pirmais Rīgas centrā kādas firmas ofisā, otrais vienā no pilsētas lepnākajām viesnīcām, bet trešais dzīvoklī - arī turpat centrā.

Pēc tam Ieva piecēlās, aizgāja uz vannas istabu, nometa pūkainu rītakleitu, nostājās zem dušas un ar baudu ļāvās siltajām ūdens strūklām. Tās maigi glāstīja viņas seju, krūtis, vēderu un kājas.

Dzīvot vajag ar prieku, viņa jau kuro reizi sev atgādināja. Kad iedomājos, ka pēc kāda laika šis skaistais ķermenis beigs pastāvēt, sastings, satrūdēs un sadalīsies sīk- sīkos atomos… man gribas vai nu sākt skaļi raudāt vai bezprātīgi dzīvot! Un vēl un vēl gūt kādu baudu un prieku no šīs dzīves, no šīs vienreizējās dzīvības apziņas!

Ieva nostājās zem dušas un ar baudu ļāvās siltajām

ūdens strūklām.

Kad Ieva nomazgājās, viņa kā parasti uzģērba tīru, ie- smaržinātu apakšveļu, dārgas zeķes, īsus, melnus svārkus, sarkanu blūzīti un augstpapēžu kurpes. Viņa izskatījās nevainojami. Būdama pati ar sevi apmierināta, Ieva izgāja pagalmā, iesēdās gaiši zilā Audi automašīnā un no Ciekurkalna devās uz Rīgas centru. Tur gan radās neliela problēma novietot mašīnu, bet paveicās. Skolas ielā tieši priekšā atbrīvojās viena automašīnas stāvvieta. Viņa atstāja braucamo, panāca gabaliņu atpakaļ un iegāja grezna piecstāvu nama kāpņu telpā. Trešajā stāvā atradās kādas vācu-latviešu kopfirmas kantoris. Pie durvīm viņa nospieda zaļas krāsas pogu un tūlīt blakus durvīm iemontētā mikrofonā izdzirda rupju vīrieša balsi. - Ko jūs vēlaties?

-   Mani sauc Ieva Saulīte. Pulksten vienos man ir pieteikta vizīte pie ģenerāldirektora Arņa Cekuļa kunga, - Ieva atbildēja. - Viņš lūdza, lai esmu precīza.

-   Labi, - vīrietis noņurdēja. - Viņš mani jau brīdināja. Pulksten vienos pie viņa biznesa darīšanās ieradīšoties kāda latviešu dāma no Amsterdamas.

-   No Antverpenes, - Ieva pateica un, izdzirdusi noklakšķam biezo durvju slēdzi, pagrieza rokturi un iegāja garā gaitenī. Sienas bija baltas, bet grīdu visā gaiteņa garumā sedza pelēks paklājs.

-    Priekšnieks atrodas trīssimt astotajā kabinetā, - durvju sargs sacīja un vērīgi nopētīja priekšā stāvošo sievieti.

Skaties vien, Ieva iekšēji nosmējās un droši gāja uz priekšu. Tev mani nedabūt pat par tūkstoš dolāriem, tā ka iztiec vien ar lūrēšanu!

Kad Ieva atvēra 308. kabineta durvis, viņa vispirms nonāca nelielā pieņemšanas istabā, kur aiz moderna rakstāmgalda, uz kura stāvēja dažas dokumentu kaudzītes, divi telefona aparāti un dators, sēdēja pusmūža sekretāre. Ieraudzījusi Ievu, viņa neslēptā nepatikā savilka lūpas un atnācējai uzmeta nicinošu skatienu.

-  Man pulksten vienos ir pieteikta vizīte pie jūsu ģenerāldirektora, - Ieva paziņoja. - Vai viņš mani var pieņemt?

-   Vai jūs esat tā kundze, kuru Cekuļa kungs gaida ierodamies no Amsterdamas? - sekretāre ironiski vaicāja un piecēlās.

-   Tā pati, - Ieva apstiprināja. - Nāku tiešā ceļā no lidostas.

-   Labi, - sekretāre sacīja un gāja uz durvīm, kas veda direktora kabinetā. - Es jūs tūlīt pieteikšu.

Pēc dažiem mirkļiem sekretāre atgriezās, paņēma savu rokassomiņu un steidzīgi gāja prom.

-   Ejiet! - viņa Ievai teica. - Cekuļa kungs jūs gaida.

Ieva iegāja kabinetā un aiz mūsdienīga rakstāmgalda

ieraudzīja sēdam omulīga izskata resnīti ar kailu galvas- vidu, kuram matu trūkumu kompensēja labsirdīgs acu skatiens. Pirkstos divi lieli zelta gredzeni un nevainojami pašūts uzvalks.

-   Sveicināti! - Ieva sacīja. - Vai jūs mani pasūtījāt?

-   Jā, jā! - resnītis apliecināja. - Konspirācijas nolūkā durvju sargam un sekretārei pateicu, ka pie manis biznesa darīšanās ieradīsies latviešu izcelsmes holandiete no Amsterdamas. Vai tas jūs neapvainoja?

-   Ko jūs! - Ieva iesmējās. - Tas pat pagodina! Bet kāpēc man vajadzēja ierasties tieši no Amsterdamas? Vai nekas tuvāks netrāpījās?

-   Šodien Amsterdama nemaz tik tālu neatrodas, - direktors sacīja, piecēlās, piegāja pie Ievas un sveicienam pasniedza roku. - Esmu ļoti priecīgs, ka atnācāt. Man jūs ieteica Vitolds.

Ieva nekādu Vitoldu vairs neatcerējās, bet tas jau arī nebija svarīgi. Svarīgs bija šis onkulītis un tas, cik viņš par Ievas darbiņu samaksās.

Omulīgā izskata direktors ātri aizgāja līdz kabineta durvīm, tās aizslēdza un nepacietīgs atgriezās pie Ievas.

-   Pašlaik mūsu kantorī ir pusdienas pārtraukums, - viņš teica. - Neviena vairs nav, taču drošs paliek drošs… Varbūt pirms tam vēlaties kaut ko iedzert?

-   Nē, paldies, - Ieva pakratīja galvu un vērīgi paskatījās apkārt. Ne sofu, ne dīvānu nekur neredzēja, un viņa nosprieda, ka vīrietis viņu droši vien guldīs uz rakstāmgalda. Ievai tas nekas jauns nebija.

-   Varbūt tūlīt ķersimies pie lietas? - Ieva lietišķi vaicāja. - Jums, kā saprotu, laiks ir stipri ierobežots. Brīvs brītiņš no tikiem līdz tikiem. Vai tā?

-    Diemžēl, - direktors žēlabainā balsī piekrita. - Bet tam ir arī savas priekšrocības. Pastāstīšu - bija tāds gadījums. Nomira vīrs. Bērēs pie kapa, dabiski, ļoti raudāja aizgājēja sieva, bet netālu no viņas stāvēja kāda gluži sveša sieviete, kura raudāja vēl skaļāk! Sieva pēc bērēm pie viņas griezās ar loģisku jautājumu: "Kāpēc jūs tik skaļi bēdājāties? Vai tad jūs manu vīru tik tuvu pazināt?"

"Protams!" sieviete atbildēja. "Desmit gadus mēs bijām viskvēlākie mīļākie!"

"Ko?!" sieva pārsteigta iekliedzās. "Tas nevar būt! Jūs nekaunīgi melojat! Desmit gadus mans vīrs katru vakaru precīzi pulksten sešos pēc darba pārradās mājās, sestdienās, svētdienās un svētkos vienmēr bijām kopā! Tas ir absolūti neiespējami, ka mans mīļais un uzticīgais vīrs…"

"Cienītā kundze," sieviete skumji pasmaidīja. "Jūs aizmirstat, ka katrā darba vietā ir arī pusdienas pārtraukums…"

-   Jauki, vai ne? - direktors apmierināts prasīja un ar abām rokām sāka spaidīt Ievas krūtis.

-   Pat ļoti, - Ieva piekrita. - Pusdienas pārtraukums ir ģeniāls izgudrojums…

-   Jā, jā… - direktors no satraukuma jau sāka elsot. - Tu esi brīnišķīga… Mana sieva ir resna un slima, jaunu sekretāri aizliedza pieņemt, pati redzēji, kādu viņa ir izvēlējusies! Bet dažreiz tik ļoti gribas jaunu un skaistu… Un kādas tev kājas! Un zeķes! Un veļa! Kaut ko tik skaistu un pikantu sen nebiju redzējis, Ieviņ… Tu - Dieva meita… Tu…

Direktors elsodams glāstīja un skūpstīja viņas krūtis un kājas, bet Ieva daudz neklausījās, ko tur lejā vāvuļoja padzīvojušais firmas vadītājs. Viņa jau bija pieradusi, ka daudzi vīrieši pirms tam izstāsta turpat vai visu savu biogrāfiju, sūdzas par aukstajām un vienaldzīgajām sievām, bet daži, vispār neko citu vairs nespēdami izdarīt, viņu vienkārši paglāsta, paskūpsta un uz viņas pleca iz- raudas gan par grūto dzīvi, gan kādreiz vētraini pavadīto jaunību…

Ieva bieži, tāpat kā šoreiz, no šādām tikšanās reizēm nekādu baudu neguva, taču viņai jau pirms krietna laiciņa, tāpat kā daudziem mācītājiem, dzejniekiem vai politiķiem, pēkšņi bija radusies cēlas misijas apziņa. Ieva neaizmirsa, ka viņas pamatprofesija tomēr ir medicīnas māsa, kas nozīmēja just līdzi nelaimīgiem un slimiem cilvēkiem. Neviens vīrietis, kuram bija normāla ģimenes dzīve un labas attiecības ar sievu vienkārši tāpat nemeklēja ne mīļāko, ne prostitūtu. Viņiem vienmēr personīgajā dzīvē kaut kas bija sagājis dēlī un Ieva, nokļuvusi šādu vīriešu rīcībā, parasti mēģināja it kā apvienot savu abu profesiju pienākumus - sniegt sirdzējam manāmi jūtamu atvieglojumu… Lai gan Ievu jau sen vairs nemocīja morālas dabas kompleksi, tomēr diezgan neparastā apziņa, ka tu to dari ne tikai tāpēc, lai pati gūtu baudu un noteiktu materiālo labumu, bet palīdzi savā ziņā nelaimīgiem cilvēkiem, Ievu gandarīja un sniegtajam seksuālajam pakalpojumam piedeva gandrīz tādu kā reliģiska svētuma oreolu…

Vakarā viņa piebrauca pie kādas piecstāvu mājas Bruņinieku ielas galā, noslāpēja dzinēju un paskatījās uz daudzajiem spoži apgaismotajiem logiem. Aiz kāda no tiem pašlaik atradās cilvēks, kas vakar viņai bija piezvanījis, uzlūgdams pie sevis uz nelielu izklaidi…

"Vai jums ir kādas īpašas vēlēšanās?" Ieva painteresējās.

"Nē," vīrietis drūmā balsī atbildēja. "Es vienkārši draņķīgi jūtos."

Pēc tam viņš pateica adresi un laiku, kad Ievai ierasties, un nolika klausuli. Bet Ieva vēl ilgi saspringta domāja - kur gan es šā cilvēka balsi jau esmu dzirdējusi? Tā viņai šķita ļoti pazīstama, taču atcerēties nespēja.

Uzkāpusi piektajā stāvā, viņa dažus brīžus aizelsusies stāvēja, tad nospieda zvana pogu. Pēc īsa laika durvis atvērās, un Ieva bezgala pārsteigta ieraudzīja savu kādreizējo kolēģi un priekšnieku, slimnīcas ķirurģiskās nodaļas ārstu Andžeju Marecki!

Viņš bija ģērbies melnās treniņbiksēs un baltā T veida kreklā, uz kura sarkaniem burtiem rēgojās liels uzraksts - Chicago Bulls.

Ieva un Andžejs krietnu brīdi stipri pārsteigti skatījās viens otrā, līdz abi reizē sāka smieties.

-   Tas esi tu? - Ieva jautāja, tūlīt atcerēdamās savu pēdējo darba nakti slimnīcā, kad viņa ar šo cilvēku, iegājuši vienā no tukšajām nodaļas palātām, bija vētraini mīlējušies. Tiesa gan, bez jebkādām dziļākām savstarpējām jūtām vai simpātijām.

-   Ieva?! - savukārt jautāja Andžejs, un viņa izbrīns bija neviltots. - Ja es būtu atcerējies tavu balsi…

-   Būtu atteicies?

-   Nezinu, - Andžejs mulsi atbildēja. - Bet es tavu balsi nepazinu.

-   Un labi vien ir! - Ieva atkal iesmējās. - Vai aicināsi iekšā, vai runāsimies tepat uz kāpnēm?

-  Ko tu! - Andžejs beidzot attapās un laipni atvēra durvis platāk. - Nāc vien tālāk!

-   Uztraucies, lai nemana kaimiņi?

-   Ari tas.

-   Kur ir tava sieva un bērni?

-   Čehijā. Aizbrauca slēpot.

-       Jauki gan! - Ieva pasmaidīja. - Dzīvojat bez problēmām?

-        Ne gluži, - Andžejs sacīja un ieveda Ievu istabā, kur uz neliela galdiņa jau bija uzlikta Metax konjaka pudele, liela šokolādes konfekšu kārba un daži šķīvīši ar smalkām uzkodām. - Sēdies!

-        Neko teikt, - Ieva, rūpīgi apskatījusi bagātīgi klāto galdu, atzinīgi novērtēja Andžeja pūles īslaicīgam sakaram ar izsaukuma meiteni piešķirt turpat vai diplomātiskas pieņemšanas spožumu. - Esi labi pacenties.

-Ja būtu zinājis, ka tā būsi tu… - Andžejs joprojām jutās stipri neērti, un Ieva nespēja saprast, vai viņš mulst tāpēc, ka Ieva ir atklājusi, ka viņš varbūt ne pirmo reizi izmanto prostitūtu pakalpojumus, vai arī jūtas neērti tāpēc, ka šī maksas sieviete izrādījusies tieši viņa.

-        Tādā gadījumā galds būtu bijis vēl bagātāks vai arī nebūtu tērējies nemaz? - Ieva ironiski vaicāja, apsēdās ērtā atpūtas krēslā, uzrāva jau tā īsos svārciņus vēl augstāk, pārmeta vienu kāju otrai un pavedinoši pasmaidīja.

Andžejs apsēdās iepretim, satraukts skatījās uz Ievas slaidajām, gaišās zeķēs ietērptajām kājām, un uzkrītoši nervozi aizsmēķēja cigareti.

Abi krietnu laiciņu klusēja. Tad Andžejs sacīja: - Man pat prātā nevarēja ienākt…

-        Ja tu reiz gribēji sievieti… Vai tev nav vienalga? - Ieva jautāja. - Mani vismaz tu jau pazīsti.

-        Es ne par to! - Andžejs nevērīgi atmeta ar roku. - Mani pārsteidz, ka ar to nodarbojies tu! Kāpēc? Kas ar tevi noticis?

-        Nekas īpašs, - Ieva atbildēja. - Kas notiek ar sievieti, kad viņa sāk strādāt par pārdevēju, aktrisi, ārsti, modeli, firmas vadītāju, šuvēju vai Saeimas deputāti?

-        Piedod, Ieva, - Andžejs viņai skatījās tieši acīs. - Tu patiešām esi kļuvusi prostitūta?

Ieva vēsi pasmaidīja.

-   Tevi tas pārsteidz?

-  Ja atklāti - tas mani pat šokē!

-   Mīļo cilvēk, kāpēc?

-        Vai tu, Ieva, visā nopietnībā pārdevējas, aktrises, ārstes, modeles, firmas vadītājas, šuvējas vai Saeimas deputātes darbu spēj salīdzināt ar to, ko dari tu?!

-       Jā, - Ieva mierīgā balsī apliecināja. - Tāpēc, ka katrs cilvēks taču agrāk vai vēlāk atrod viņa spējām un interesēm atbilstošu nodarbošanos, par to saņemdams arī attiecīgu atalgojumu. Kāpēc prostitūtai vajadzētu kaunēties par savu darbu? Vai tikai tāpēc, ka sabiedrībā par šo profesiju valda nepareizi uzskati un simtgadīgi aizspriedumi?

-        Tā jau ir, - Andžejs domīgs piekrita. - Bet es par to negribu strīdēties! Mani pārsteidz tas… Tu taču, Ieva, biji brīnišķīga medmāsa! Kas ar tevi tomēr notika?

-   Tev manis kļūst žēl?

-  Jā, Ieva. Patiešām.

-   Paldies.

-   Ja atklāti - tu to dari naudas dēļ?

-       Nē, ne tikai, - Ieva atbildēja. - Esmu neprecēta, man nav ģimenes, nav bērnu… Turpinot strādāt par medmāsu ar četrdesmit latu mēnešalgu un ēdot tikai sausu maizi, es kaut kā varbūt arī varētu izvilkt, taču man vēl ir māte - bezdarbniece. Bet galvenais…

Ieva apklusa, pagrieza galvu pret logu un ilgi klusēja. Andžejs pēc brīža pārsteigts pamanīja, ka viņas acīs iemirdzas asaras.

-   Ieva… Kas ir galvenais? - Andžejs klusi jautāja.

-   Es drīz miršu, - Ieva tikpat klusi atbildēja.

-   Ko tu runā! - Andžejs iesaucās. - Tev ir vēzis?

-       Nē, - Ieva lēnām pakratīja galvu. - Man jau pirms gada atklāja… Nē, ne vēzi. Varbūt, ka tas būtu pat labāk. Man ir leikēmija.

-   Tu ārstējies?

-        Mēnesi nogulēju slimnīcā, tagad pastāvīgi dzeru zāles un eju uz špricēm. Stāvoklis it kā esot normalizējies, it kā iekonservējies un neprogresē, taču šad tad tomēr uznāk stipri galvas reiboņi un pēkšņs nespēks… Asins analīzes joprojām nav nekādas labās.

-       Ieva! - Andžejs, patiesi satraucies, iesaucās. - Tev noteikti vajag likties slimnīcā vai nekavējoties braukt uz sanatoriju!

-   Liecies mierā! - Ieva atmeta ar roku. - Padomu vietā labāk pacienā ar konjaku! Vai esi dzirdējis, ka kāds leikēmijas slimnieks jelkad būtu izārstēts? Nezinu, Andžej, varbūt tas, ko pašlaik daru, patiešām ir muļķīgi un pilnīgi aplami, bet es slimnīcas palātas, klostera vai mokošas vientulības vietā izvēlējos šo ceļu. Mūsu ģimenes sievietes jau sesto paaudzi pēc kārtas skar kāds baismīgs lāsts - visas mirst jaunas un turklāt lielākoties traģiskā nāvē… Racionāli, ar prātu to neviens nespēj izskaidrot. Bet diemžēl tā notiek. Esmu pēdējā - septītās paaudzes pārstāve, kura, ģimenes hronistiem par milzīgu pārsteigumu, nodzīvojusi visilgāk. Un kad viss beigsies… Palūgšu mātei, lai viņa man kapos uzceļ balta marmora pieminekli. Un iegravē šādus vārdus - Nāve nav nekas. Vienīgi miršana ir mokoša un apkaunojoša.

Andžejs domīgs šūpoja galvu, tad pacēla glāzi un ātri izdzēra. Ari Ieva iztukšoja savējo un jau kuro reizi vērīgi paskatījās uz mājas saimnieku.

-   Bet kas, Andžej, noticis ar tevi? Ar sievu viss sagājis sviestā vai arī vienkārši izjūti pastiprinātu vēlēšanos?

-   Nē, - Andžejs atbildēja. - Man ar sievu it kā viss būtu kārtībā. Nu tā, nosacīti. Kā jau lielākai daļai. Bet šad tad man uznāk… Vakar, kad tev zvanīju, es tik tiešām jutos ļoti draņķīgi, gribēju piedzerties, kādu piekaut vai aizmirsties ar sievieti.

-   Sadusmojies, ka sieva bez tevis aizbrauca uz Čehiju?

-   Nē, ne par to. Viņai pašlaik ir atvaļinājums, bet es slēpot neprotu.

-   Kas tad tevi nomāc?

-   Lielas bēdas, - Andžejs atbildēja. - Un kāds ļoti nepatīkams pārsteigums.

-   Konkrētāk vari pateikt?

-   Protams, - Andžejs sacīja, atkal piepildīja glāzes, un abi tās ātri iztukšoja. Konjaks bija labs. - Aizvakar apglabāju tēvu. Viņš vēl nemaz nebija vecs.

-   Izsaku līdzjūtību, - Ieva teica. - Vai smagi un ilgi slimoja, bet tu, būdams ārsts…?

-   Nē, viņš neslimoja, - Andžejs atbildēja. - Viņš tika noslepkavots. No tuva attāluma divi šāvieni krūtīs.

-  Vai kāds viņu mēģināja aplaupīt?

-   Tas tika darīts atriebības dēļ.

-   Kas viņu nošāva? Tas ir zināms?

-   Jā, - Andžejs dobjā balsī sacīja. - Un tieši tas arī ir visdrausmīgākais! Izrādās, tēvam bijis ārlaulības bērns, sarežģītu attiecību rezultātā ar kādu toreiz jaunu universitātes juridiskās fakultātes studenti… Pašlaik trīsdesmit astoņus gadus vecs vīrietis un viņš, gribu vai negribu, skaitās mans pusbrālis! Es vēl nezinu, kas starp viņiem bija noticis, taču fakts paliek fakts - manu tēvu ir nošāvis viņa paša dēls!

-   Savādi gan, - Ieva klusi pateica. - Lai gan tādi gadījumi nav retums. Tas noticis dzērumā?

-   Nezinu, - Andžejs paraustīja plecus. - Vismaz tēvs dzēris nebija.

-   Kur tas notika? Mežā? Uz ielas? Pie viņa mājās?

-   Tas viss patiešām ir diezgan neparasti, - Andžejs teica. - Tēvs nez kāpēc pēc tik ilgiem gadiem bija aizgājis pie tās sievietes, ar kuru viņam toreiz bija sakars. Tieši tobrīd tur, tāpat pēc ilgiem gadiem vai pat pirmo reizi, ieradies arī abu dēls. Acīmredzot noticis ass konflikts, un…

-   Līdz šim par savu brāli neko nezināji?

-   Nebija pat jausmas!

Lai gan Ievai nekāda īpaša interese par Andžeja ģimenes likstām neradās, viņa vai nu pieklājības, bet, ticamāk, vienkārši līdzjūtības pēc turpināja Andžeju iztaujāt.

-   Kas viņš tāds ir? Vai tagad vismaz to tu zini?

-   Jā, tagad es to zinu, - Andžejs apstiprināja. - Viņš ir diezgan pazīstams mākslinieks. Un kā krietna daļa no māksliniekiem - psihiski nenosvērts cilvēks. Viņš jau vienu, otru šāvis arī agrāk. Ir bijis tiesāts. Viņam savā laikā piespriests pat nāves sods, bet beigu beigās tomēr ticis brīvībā! Un, lūdzu! Tagad ņem un nošauj manu tēvu!

-   Stop! - Ieva, nelabu aizdomu nomākta, drebošā balsī iesaucās. - Andžej! Vai gadījumā šo cilvēku… Vai tavu pusbrāli nesauc… Krists Kristsons?

Andžejs dažus brīžus palika ar vaļā pavērtu muti, pēc tam, neslēpdams pārsteigumu, prasīja: - Kā tu to zini?

-   Es nezināju. Vienkārši minēju.

-   Tātad tu viņu pazīsti? - Andžejs, joprojām nespēdams attapties no pārsteiguma, skaļi jautāja.

-  Jā, Andžej, - Ieva skumjā balsī apliecināja. - Es viņu pazīstu. Krists bija cilvēks, kuru mīlēju. Viņš mīlēja arī mani, bet… Andžej, Andžej! Arī tu taču Kristu pazini jau daudz agrāk!

-   Nē, nekad.

-   Pirms divarpus gadiem viņš gulēja mūsu nodaļā. Atceries, drausmīgi sasists un sadurts. Tu toreiz dežurēji un, viņu apskatījis, vēsi noteici: "Tas jau ir līķis."

-   Pirms divarpus gadiem? Kaut kā neatceros. Es viņu operēju?

-   Protams! Tu viņam iztīrīji un sašuvi brūces, tomēr biji absolūti pārliecināts, ka neizdzīvos.

-   Tagad atceros, - Andžejs domīgs sacīja. - Viņam bandīti bija nogalinājuši meitu, vai ne?

-   Jā, - Ieva pateica. - Dzīve met interesantus līkločus. Ja kādam stāstītu, neviens neticētu. Māte - apgabaltiesas tiesnese - nezinādama, ka Krists ir viņas dēls, viņam par trīs bandītu nošaušanu piespriež nāves sodu. Pēc tam uzzinādama gandrīz vai sajūk prātā. Bet tu, tāpat nezinādams, ka Krists ir tavs brālis, viņu operē, taču īpaši necenties glābt! Jo tu neticēji, un tam patiešām arī bija grūti noticēt, ka šis cilvēks ir spējīgs izdzīvot. Bet viņš izdzīvoja. Varbūt izdzīvoja tikai tāpēc, ka tobrīd blakus biju es. Un tagad atkal dīvainas sakritības dēļ vēlreiz krustojas mūsu ceļi. Bet mēs visi jau esam kļuvuši sveši. Katrs par sevi. Vai Krists pašlaik atrodas cietumā?

-Nē.

-   Kā - nē? Viņu atkal palaida brīvībā?

-   Viņš vēl nav arestēts.

Ieva aizdomīgi paskatījās uz Andžeju, un viņai šķita, ka, iespējams, Andžejs blefo.

-   Kā tu zini, ka tavu tēvu ir nošāvis tieši Krists?

-   To man pateica policijā, - Andžejs atbildēja. - Es runāju arī ar viņa māti. Nu, tiesnesi Ēriku Lejiņu! Patiesībā viss jau arī balstās tikai uz viņas liecību! Viņa apgalvo, ka tēvu nošāvis Krists! Viņi visi esot sarunājuši pie viņas satikties, pēc tam izcēlies strīds, Krists dusmu lēkmē tēvu nošāvis, bet pats tūlīt aizgājis.

-   Kur aizgājis?

-  Vai es zinu? Viņš bēguļojot, bet policija centīgi meklējot.

-   Žēl Krista, - Ieva skumīgi teica. - Viņam gan dzīvē vienreizēji neveicas! Nelaime seko nelaimei, zaudējums zaudējumam.

-   Tu viņu labi pazini?

-   Pietiekami.

-  Vai tev nav jausmas, kāpēc viņš manu tēvu, jā, un arī savu, nogalināja? Viņš tev par Boļeslavu Marecki ir stāstījis?

Ieva papurināja galvu.

-   Nē, nekad.

-   Savādi, - Andžejs jau kuro reizi atkārtoja. - Kas šis Kristsons vispār ir par cilvēku? Vai pats ļaunuma iemiesojums?

Ieva rūgti iesmējās un lēnām pasniedzās pēc vēl vienas konjaka glāzītes.

-  Muļķības! - viņa asi teica. - Krists ir visa vīrišķīgā un labā iemiesojums! Tieši otrādi - daudzu citu cilvēku ļaunums nez kāpēc pārāk bieži nespēj paskriet garām Kristam. Diemžēl arī mums.

-     Nežēlo viņu! - Andžejs negaidīti dusmīgi sacīja. - Viņš ir nelietis! Tēva slepkava! Kāpēc tu nežēlo mani? Es taču esmu cietušais! Sāp man! Tieši tāpēc tevi saucu! Es gribu mierinājumu! Gribu sajust žēlumu un līdzjūtību! Tuvībā ar tevi gribu visu aizmirst! Vismaz šodien par notikušo nedomāt! Es gribu ar tevi mīlēties, mīlēties tik stipri… Kā tu domā, vai zemeslode patiešām griežas? Un, ja griežas, varbūt mēģināsim to beidzot apstādināt?

-   Kāpēc? - Ieva iesmējās. - Labāk saņēmi sevi rokās un atceries, ka tu mani nemaz pie sevis nesauci! Tu gribēji sievieti vispār! Es tev tūlīt iedošu Marinas telefona numuru. Viņa ir daudz pieredzējušāka un labāka par mani. Bet es tevi, Andžej, šovakar mierināt nespēju. Tā ka, lūdzu, piedod… Tu ar savu stāstu par Kristu mani galīgi satrieci. Šaubos, vai viņš to vispār ir izdarījis, bet ja patiešām, tad viņam noteikti ir bijis attaisnojošs iemesls! Varbūt tieši tavs tēvs bijis pēdējais nelietis, varbūt pat slepkava! Vai tas tev nav ienācis prātā? Jo, lai dēls spētu nogalināt tēvu… ir jābūt ārkārtīgi svarīgam iemeslam! Ārkārtīgi! Vai tu to saproti?

-   Nē, - Andžejs atbildēja. - Es to nesaprotu.

-   Ļoti slikti, - Ieva sacīja, piecēlās un gāja uz durvīm.

-   Tu aizej? - Andžejs, jau kuro reizi pārsteigts, prasīja.

-   Jā, - Ieva apstiprināja. - Labāk ņem un šovakar piedzeries! Šādos gadījumos sievietes nelīdz. Ja tu patiesi bēdājies par tuva cilvēka nāvi… Sekss ir domāts priekam, bet bēdas ir jāizcieš vientulībā.

17. nodaļa

Aizbraucis uz pilsētas centru, apsēdos Esplanādē uz sola, dažus brīžus vēroju, kā netālu spēlējas bērni, skraida baloži, klusi šalc strūklaka, un iegrimu pārdomās.

Mana dzīve atkal pēkšņi bija apdraudēta. Varbūt apdraudēta arī dzīvība. Pasaule kā milzīgs cietums jau kuro reizi manā priekšā lēnām aizvēra savus necaursitamos dzelzs vārtus. Šoreiz, iespējams, uz visiem laikiem.

Kļuva neizturami skumji.

Kā tas vienmēr sanāk, ka mēs pēc kaut kā izdarīta vai neizdarīta sev jautājam kāpēc tikai pēc tam, kad jau esam mēslos līdz ausīm?

Bet varbūt es tomēr rīkojos pareizi?

Nezinu.

Vienīgi jutu, ka drausmīgi sāk sāpēt galva, viegli notirpst labā roka, un sirds, kā parasti stresa situācijās, sāk pulsēt ar asiem pārsitieniem.

Joprojām vēl nekā nespēju saprast, kāpēc (gudri, dumji, vieglprātīgi?) uzņēmos sava tēva, turklāt man pilnīgi sveša, slepkavas lomu? Vai patiešām tāpēc (tikai tāpēc?!), lai no barga soda paglābtu savu bioloģisko māti, kura, taisnību sakot, man bija tikpat sveša kā šis negaidīti nez no kurienes uzradies tēvs?

Kāpēc man Ēriku Lejiņu vajadzētu glābt? Lai glābjas pati! Kad nelaimē biju nokļuvis es, vai viņa nāca man palīgā? Nē! Vai man tagad ir jābūt labam, kā Jēzus Kristus, kurš saviem krustā sitējiem augstsirdīgi piedeva? Nav ko iebilst - tas bija labi un cēli, bet viņš to varēja atļauties! Viņš bija Dieva dēls, viņu gaidīja debesis, bet kā dēls esmu es?! Pat smiekli nāk! Un gribas raudāt. Vai man nav tiesības rīkoties ļauni, vai es nedrīkstu īstenot nežēlīgu atmaksu? Varu un drīkstu! Bet es pret cilvēku cietsirdību pagriežu vēl otru vaigu!

Izvilku no kabatas mobilo telefonu un piezvanīju Viktoram.

-   Sveiks! - es teicu. - Kur tu pašlaik atrodies?

-   Darbā.

-   Vai esi ļoti aizņemts?

-   Ne sevišķi.

-   Tūlīt steidzami atnāc uz Esplanādi! Es atrodos uz sola iepretim Raiņa piemineklim. Paņem līdzi savu mobil- ņiku. Viss!

Atslēdzu telefonu un turpināju skatīties, kā netālu no manis bezrūpīgi spēlējas bērni un kāda veca tantiņa, kaut ko pie sevis klusi bubinot, baro baložus.

Pēc desmit minūtēm man blakus apsēdās Viktors. Viņš neslēpa izbrīnu.

-   Kāpēc nenāci uz Cietumu? - viņš prasīja.

Es rūgti pasmaidīju.

-        Tāpēc, ka tūlīt nokļūšu īstajā cietumā, - atbildēju. - Spēlītes ar vārdiem dažreiz beidzas pavisam nelāgi.

-       Neko nesaprotu, - Viktors atzinās. - Par kādu cietumu tu runā?

-   Par Rīgas Centrālcietumu. Tur mani jau gaida.

-        Pie velna! - Viktors nospļāvās. - Kāpēc? Vai tev gadījumā nav uznākuši melnie?

Dažus brīžus klusēju, tad ne pārāk skaļi pateicu. - Es pirms stundas nogalināju kādu cilvēku. Gandrīz vai fantastiskas sagadīšanās pēc tas izrādījās mans tēvs.

-       Beidz muldēt! - Viktors saērcināts iesaucās. - Tev taču tēva nemaz nav!

-   Viņš pēkšņi uzradās.

-   Nu, un tad? Vai tāpēc tūlīt vajadzēja galēt nost?

-   Nē, ne tāpēc.

-   Kāpēc tad?

-        Izrādās, viņš bijis baigais vecis - bijušais Valsts drošības komitejas pulkvedis.

-  Vai pēdējais nelietis?

-        Stipri šaubos. Taču viņš savā laikā ļoti slikti izturējās pret kādu meiteni - manu nākamo māti.

-        Un tāpēc tev atkal uznāca nevaldāma atriebības kāre? - Viktors dusmīgs jautāja. - Tu kādreiz zvērēji, ka ar tevi nekas tamlīdzīgs nekad vairs nenotiks! Neizturēja nervi?

-   Nervi izturēja, - es sacīju. - Neizturēja psihe.

-   Ko domā darīt?

-        Nezinu, - paraustīju plecus. - Vispirms man vajadzīga tava palīdzība. Tu vispār man gribi palīdzēt?

-       Nē, negribu! - Viktors izsmejoši teica. - Tūlīt skriešu uz policiju nostučītl Tev patiešām ar galvu kaut kas nav kārtībā.

-   Ļoti iespējams.

-   Ja esmu pareizi sapratis, tad tu uz policiju iet netaisies?

-   Jā, Viktor, - es apliecināju. - Pats neiešu. Lai pamēģina mani noķert! Galu galā par to taču viņiem maksā algu! Bet es… Norunāsim tā. Tu kā iepriekš turpini vadīt restorānu, kārto visas lietas, taču par mani nevienam neko nestāsti! Policija tevi noteikti pratinās. Mani viņi meklēs gan mājās, gan pie draugiem, paziņām, mūsu restorānā un viesnīcā. Skatīsies numuros. Kāds no viņiem noteikti, ģērbies privātās drēbēs, katru dienu kā restorāna apmeklētājs sēdēs zālē un vēros, vai es pēkšņi tur neparādos. Tu viņiem pateiksi, ka par notikušo neko nezini un tev nav pat jausmas, kur es varētu slēpties. Saprati?

-   Protams. Man jau arī nav nekādas jausmas.

-   Annai arī neko nesaki, - turpināju. - Nav šaubu, ka viņa tāpat tiks nopra'tināta. Bet, ja viņa jutīsies slikti, pamēģini kaut kā nomierināt! Liec manīt, ka viss būs kārtībā. Ja mani noķers, diez vai izmeklēšana un tiesa spēs manu vainu pierādīt. Tā ka dzīvosim, redzēsim. Mēs ar tevi turpmāk sazināsimies, lūk, kā - tu man tūlīt atdosi savu mobilo, bet sev šodien pat nopirksi jaunu. Pēc tam piezvanīsi un pateiksi numuru. Paņem manējo, atslēdz un kaut kur noliec! Viņi noteikti mēģinās kontrolēt manas sarunas, bet no tā nekas neiznāks. Tālāk! Tūlīt aiziesi uz Cietumu, paņemsi Alfrēda automašīnu, tehnisko pasi un atbrauksi pie Bastejkalna autostāvvietas. Tur es tevi pēc stundas gaidīšu. Tas pagaidām viss. Jā, še paņem mana kabineta un seifa atslēgas. Tur ir visi zīmogi, dokumenti, bankas rēķini un nauda. Es tev pilnībā uzticos.

-   Vai kādreiz esi šaubījies?

-   Nē, Viktor. Viss kārtībā. Nekad.

-   Paldies. Cik ilgi tas var vilkties?

-   Nezinu. Varbūt viņi mani noķer jau šodien vai rīt! Tur pašlaik arī vairs nestrādā muļķi. Tā ka… Viss var gadīties. Bet pagaidām… Novēli man veiksmi!

-    Nē, Krist, - nevēlēšu, - Viktors negaidīti pateica. - Nekāda veiksme tev vispār nevar gadīties. Tas ir izslēgts. Skaties dzīvei taisni pierē.

-   Kaut kā nemaz negribas, - es gurdi atbildēju. - Dzīve man pašlaik atgādina vecu veceni - sen vairs neiekārojamu.

-         Kāpēc tev to vajadzēja darīt? - Viktors dobjā balsī jautāja. - Pēdējā laikā mums viss tik labi gāja.

-        Tā ir, - es domīgs piekritu. - Nebija slikti. Principā dzīvoju bez problēmām. Varbūt notikušais man ir nācis īstajā brīdī, lai es nekļūtu par apmierinātu un nedaudz aptaukojušos mietpilsoni?

-        Tādā gadījumā varēji braukt uz Spāniju un fiestas laikā kopā ar pārējiem trakajiem daudzu satrakotu vēršu priekšā skriet pa šaurajām Pomplonas ieliņām! Uzreiz kļūtu tievs kā spička!

-       Nē, ar svaru man viss ir kārtībā, - es teicu. - Astoņdesmit seši kilogrami. Normāli. Bet ideja par Spāniju nav slikta.

-   Patiešām esi sadomājis jozt tik tālu?

-   Tad es tev neprasītu mašīnu.

-        Šodien ar mašīnu izskriet cauri Eiropai nav vairs problēma!

-   Nē, Viktor. Es būšu tepat kaut kur netālu.

-   Man vietu neteiksi?

-        Nē. Gribu, lai tu naktīs varētu mierīgi gulēt. Un arī es pats.

Viktors piecēlās un drūmi uz mani skatījās.

-   Tātad pēc stundas pie Bastejkalna?

-  Jā, Viktor. Izdari tā.

-   Tu man piedod, Krist, bet es domāju…

-   Dažreiz domāt ir slikti. Vajag darīt!

-        Par to es nupat arī domāju, - Viktors teica. - Vai tomēr nebūtu labāk, ja tu..?

-   Nē, Viktor. Tas ir garām.

-        Ja nav noslēpums - kā tu viņu nogalināji? - Šaujamieroča tev taču nav! Nositi ar cirvi?

-   Nošāvu. Mātei bija pistole.

-  Vai uz tās atstāji pirkstu nospiedumus? Nenoslaucīji?

Neziņā paraustīju plecus, lai gan atcerējos, ka pistolei

nepieskāros un manu pirkstu nospiedumi tur nevar būt. Un nevar būt arī nekur citur. Pat ne uz durvju roktura! Kad iegāju mājā un no tās izgāju, durvis stāvēja vaļā.

-   Nē, tur viss ir tīrs.

-       Atkārtoju, Krist, - Viktors sacīja. - Vai tomēr nebūtu labāk, ja tu pats pieteiktos policijā? Tava atzīšanās vēl neko daudz nenozīmēs. Vajadzēs pierādīt! Vai viņi to spēs?

-   Nešaubies! - es teicu. - Ja grib, var pierādīt visu!

-   Šaubos gan, - teica Viktors. - Nav vairs padomju laiki! Turklāt vēl taču ir tiesa. Tiesas izmeklēšana.

-   Viss pareizi, - domīgs sacīju. - Pateikšu tev patiesību - es nenogalināju! To izdarīja viņa - tiesnese Ērika Lejiņa. Nezinu, kas bija noticis. Bet es tai sievietei… savai mātei apsolīju… Tu saproti? Es devu savu vārdu… Zini, Viktor, pašlaik jūtos kā karā. Māte man uzticējās, un es nedrīkstu viņu pievilt! Nedrīkstu viņu nodot! Man savs vārds ir jātur!

-   Bet vai par cenu esi padomājis? - Viktors skaļi prasīja. - Vai tas ir to vērts?

-  Nezinu, - atkal paraustīju plecus. - Droši vien, ka ne. Bet… Es vairs nevaru atkāpties! Es apsolīju māti izglābt.

-   Izbeidz! - Viktors iesaucās. - Kas viņa tev par māti?! Sveša sieviete! Un tu viņas dēļ… Praktiski nepazīstamas, turklāt vēl ļoti slikta cilvēka dēļ…? Zini, Krist, davaj, es tevi tūlīt aizvedīšu uz psihiatrisko slimnīcu! Kādu nedēļu tur pagulēsi, un viss atrisināsies pats no sevis.

-   Nē, Viktor! - strauji pakratīju galvu. - Nodoms nav peļams, taču es nevaru lauzt doto vārdu! Turklāt, veco zēn, rēķinam kā gribam, taču tieši viņa, jā, man gandrīz vai sveša sieviete, taču tieši viņa - nolādētā vai svētā - man kādreiz deva iespēju būt dzīvam! Viņa no manis atteicās, pareizi, aizsvieda prom, taču, tikai pateicoties viņai, es šodien esmu dzīvs! Nē, ne šodien. Vispār! Manī tek arī viņas asinis! Un tā svešā pulkveža sarkanā susla! Es esmu viņu dēls! Miesa no miesas, gars no gara! Viktor! Galu galā, vai uz šīs pasaules patiešām vairs nav palicis nekā svēta?! Vai tiešām dēls nevar kaut vai pamēģināt no soda izglābt savu māti? Nevar? Nedrīkst?!

Viktors atkal apsēdās blakus un smagi uzlika roku uz mana pleca.

-   Krist… Man, protams, nav nekādu tiesību jaukties tavā dzīvē, bet… Tu esi mans draugs. Pēdējais, kas man palicis. Un es - pēdējais, kas palicis tev. Mēs kopā esam izgājuši daudzas elles, tāpēc uzdrošinos teikt… Ja cilvēks ir izdarījis ko ļaunu, par to viņam jāsaņem sods. To cilvēki saprata jau pirms desmit tūkstoš gadiem! Par to simtām reižu ir teikts arī Bībelē. Un atceries - to tu pats esi sacījis, apgalvojis un sludinājis tūkstoš reižu! Tas taču visu laiku bija tavas dzīves ētiskais un filozofiskais pamats, pats galvenais normālas un taisnīgas dzīves postulāts - ļaunums ir jāsoda! Par katru cenu un vienalga, kas šo ļaunumu izdarījis! Bet ko tagad dari tu? Vai pats maz saproti? Vienīgais attaisnojums šādam upurim var būt vai nu ārprātīga mīlestība vai arī, ja ar šo upuri var izglābt kāda nevainīga cilvēka dzīvību! Bet kas ir tev? Nekas! Nav mīlestības un nav pat naida! Tev šī spēle ir jāpārtrauc! Kāpēc jāspēlē, ja skaidri zini - zaudējums ir neizbēgams?

-    Tā jau tas ir, - jau kuro reizi viņam piekritu. - Tu, Viktor, esi gudrs zēns, neko teikt, bet es… Kāpēc tu esi tik pārliecināts, ka es noteikti zaudēšu? Tu pazīsti manu psihi? Tu zini, ko es domāju, jūtu un gribu? Tu pazīsti manu dvēseli? Nē! Bet tagad, Viktor, paklausies! Varbūt, uzņemoties cita cilvēka vainu… es nevis zaudēju, bet tieši otrādi - iegūstu, ko spēj iegūt tikai retais? Mans prāts un dvēsele būs glābusi cilvēku no lielas nelaimes. Atkārtoju - šis cilvēks turklāt vēl ir mana māte. Nē, Viktor, es neko nezaudēšu!

-   Krist, atjēdzies! - Viktors mani asi pārtrauca. - Tu zaudēsi visu!

Ilgi klusēja, aizsmēķēju cigareti un skumji skatījos, kā baloži turpināja knābāt izmētātās maizes druskas. Blakus Raiņa piemineklim stāvēja kāds jauns puisis ar meiteni un skaļi smējās.

-   Viktor, es būšu zaudējis visu tikai tad, kad tu, zemu noliecis galvu, skatīsies, kā mani, iepakotu dārgā ozolkoka zārkā, lēnām iestumj krematorijas krāsnī…

-   Vai nekas cits tev šajā brīdī prātā neienāk?

-   Ienāk. Nupat atcerējos, ka trīstūkstoš gadus pirms mūsu ēras, kad es kā faraona vergs cēlu Heopsa piramīdu, mēģināju no soda glābt kādu jaunu feniķieti - arī verdzeni, kura mums vienreiz dienā pusdienās atveda māla bļodiņu ar sojas pupām un krūzi Nīlas ūdeni. Par to mūsu grupas uzraugs etiopietis Abibs al Salahs mani sodīja ar nāvi. Sita ar pletni tik ilgi, līdz… Tā es arī neredzēju, kā varenā piramīda tika pabeigta.

Savukārt Nērona laika Romā mani iemeta krātiņā pie divām izbadinātām lauvām tikai tāpēc, ka es, kāda patricieša vergs, iekāres pilnām acīm mazliet par ilgu biju skatījies uz viņa jauno sievu…

1326. gadā Seviljā mani Svētās inkvizīcijas tiesa sodīja ar nāvi uz sārta tikai par to, ka es aizstāvēju kādu sievieti, trīs bērnu māti, kuru kaimiņi un baznīca apsūdzēja ķecerībā un burvestībās.

1906. gada ziemā krievu soda ekspedīcija divus kilometrus no Tukuma pie kādas priedes mani nošāva tikai tāpēc, ka es savā mājā slēpu divus latviešu revolucionārus - brāli un māsu.

Bet 1943. gad 16. jūlija rītā latvieši kopā ar vāciešiem Biķernieku mežā manu dzīvību izdzēsa tādēļ, ka ar tēvu un māti savās mājās Iļģuciemā no drošas bojā ejas slēpām ebreju ģimeni - veco Zālamanu un viņa meitu Esteri. Es viņu mīlēju. Tu saproti, Viktor, es šo meiteni, šo skaisto melnmataino ebreju skuķi Esteri neprātīgi mīlēju! Viņai toreiz bija tikai astoņpadsmit gadu. Man deviņpadsmit. Par to es arī tiku sodīts ar nāvi. Atkal. Jau kuro reizi! Vienalga, kad es būtu dzīvojis - pirms piectūkstoš gadiem vai piecdesmit; vienalga, kāda toreiz katrā valstī pastāvēja sabiedriskā un politiskā iekārta, es vienmēr tiku sodīts, turklāt vēl bargi - ar nāvi, par vienu un to pašu - tad, kad gribēju būt cilvēks. Tas ir tas, ko es nekad neesmu spējis saprast - vienreiz valsts vara mani soda ar nāvi tāpēc, ka es kādam esmu atņēmis dzīvību. Citreiz tā ar nāvi mani soda tāpēc, ka es kādam esmu mēģinājis dzīvību glābt! Varbūt to, Viktor, spēj apjēgt tavs prāts?

-   Nē, nespēj, - Viktors atbildēja. - Es vispār negribu par to domāt.

-   Bet es tomēr domāju, - sacīju. - Jo atkal kādu cenšos pasargāt no soda…

-   Tu, Krist, neapvainojies, - Viktors teica, - bet ja tā turpināsi, tad tev ir visas izredzes kļūt vai nu par svēto, vai līdz mūža galam par pastāvīgu psihiatriskās slimnīcas pacientu…

Piekrītoši pamāju ar galvu un paskatījos sāņus. Pēkšņi baloži nez kāpēc pacēlās gaisā un aizlidoja.

-   Droši vien, Viktor, - es domīgs teicu. - Vēl vienreiz pamēģināšu. Vismaz šoreiz mani neviens sārtā nededzinās. Krustā nesitīs. Pie sienas neliks. Kas zina, veco zēn, vai tikai psihiatriskā slimnīca nav mūsu visu īstās mājas?

…tev ir visas izredzes kļūt vai nu par svēto, vai līdz mūža galam par pastāvīgu psihiatriskās slimnīcas pacientu..

18. nodala

»

Automašīnas panelī iemontētais spidometrs rādija, ka braucu, precīzi ievērodams satiksmes noteikumus. Ātrums nepārsniedza 90 kilometrus stundā.

Abpus ceļam jau krietnu laiciņu stiepās zaļš un biezs mežs. Spēcīgajā vējā koku galotnes locījās kā milzīgi vēdekļi, bet pie saknēm simtgadīgas sūnas bija uzklājušas gultas meža dzīvniekiem.

Vientuļā apkārtne nogurdināja. Vel bija jābrauc ilgi, un es magnetolā ieliku kaseti - Japan Sax Gold. Mix. Japāņu zelta saksofoni.

Melodijas bija skaistas un tik smeldzīgas kā jaunas čigānietes nakts kliedzieni pēc mīlestības.

Ko ar savu talantu, jūtām un saksofona radīto mūziku katru vakaru manā restorānā mēģina izteikt aklais un bezjēdzīgi sakropļotais Ričards Ozols?

Neizdevušos un tik ļoti vientuļo dzīvi?

Vai savas sāpes? Ilgas? Sapņus?

Par ko citu mūzika vēl varētu stāstīt?

Pirms dažām dienām, kad biju iegriezies savā restorānā, gaitenī, kas gar mana kabineta durvīm ved uz skatuvi, dzirdēju un redzēju kaut ko tādu, ko laikam nespēšu aizmirst līdz mūža galam; ko nekad nespēs uzgleznot ne ģeniālākais gleznotājs, ne filmā uzņemt pasaules labākais režisors. Tas, ko nejauši dzirdēju un redzēju, bija ne tikai satriecoši skaisti, bet arī cilvēciski tik apbrīnojami un neticami, ka toreiz saviļņots nodomāju - cilvēce diez vai bojā aizies. Melnajā ļaunuma jūrā, kas mūs visus draud noslīcināt, reti, taču šad tad tomēr gadās piedzīvot kaut ko tik neparasti tīru un labu, ka gribot negribot ir jāsāk ticēt - šī pasaule nemaz tik slikta nav.

Skumji pasmaidīju. Biju kļuvis pacilāti sentimentāls. Pie tā vainīgs bija arī nepazīstamais japānis ar savu saksofona spēli. Šaurajā restorāna gaitenī notikušais bija tikai īss dzīves mirklis. Kā fotoaparāta zibspuldzes uzliesmojums - spilgts un neatkārtojams.

Atspiedies ar muguru pret sienu, gaitenī stāvēja Ričards, bet viņam iepretim viena no dejas trupas meitenēm. Līdz tam pat nezināju viņas vārdu. Ričarda sakropļoto seju kā parasti sedza sarkana samta maska, tā ka viņa īsto izskatu neviens, izņemot mani, vēl nebija redzējis.

Nezinu, kas bija noticis pirms tam un kādas attiecības starp viņiem pastāvēja. Visticamāk, meitene Ričardā bija iemīlējusies un tagad, viņu noķērusi gaitenī, lūdzās, lai Ričards beidzot atklāj savu seju.

"Nekad!" Ričards cieti pateica un kratīja galvu.

"Kāpēc?!"

"Es gribu, lai tu arī turpmāk esi kopā ar mani."

"Vai tad es nebūšu?"

"Nē."

"Kur es palikšu?"

"Tu aizbēgsi."

"Kur?!"

"Tālu prom. Aiz saules."

"Saki atklāti. Varbūt patiesībā tu jau esi ļoti vecs?"

"Nē, Sallij. Es vēl esmu jauns."

"Kāpēc tu tik rūpīgi slēp savu seju?"

"Tā nevienam nevar patikt. Vismazāk tā patiks tev."

"Kā tu vari zināt, kas man patīk, kas nepatīk?"

"Es zinu. Neviens nevar iemīlēt to, kas nav skaists. Vēl vairāk! Neviens nevar iemīlēt to, kas var radīt vienīgi riebumu vai pat šausmas."

"Rič! Cilvēka seja ir tikai viena, turklāt ne pati svarīgākā ķermeņa daļa."

"Vai gribi stāstīt kārtējo pasaciņu par cilvēka skaidro dvēseli?"

"Tā nav pasaka. Tādi ir cilvēki - ar savām melnajām un baltajām sirdīm."

"Vai tu esi skaista?"

"Vecāki un meitenes saka, ka jā."

"Un ko saka vīrieši?"

"Man ir svarīgi, ko par mani domā tu."

"Es par tevi domāju tikai to labāko. Dažreiz man šķiet, ka es tevi pat redzu. Bet… Tu nedrīksti mani gribēt."

"Tu baidies?"

"Man tevis būs žēl. Es vairs mīlestībai nederu. Patiesībā tev no manis vajadzētu bēgt."

"Es gribu būt kopā ar tevi."

"Paldies, Sallij. Tu proti uzburt sapņus."

"Es protu ne tikai to. Tāpēc, Rič, lūdzu, - noņem masku! Es beidzot gribu tevi redzēt."

"Tu esi stipra?"

"Nebaidies! Esmu pat ļoti stipra. Un zini, kāpēc? Es tevi mīlu."

"Tūlīt tava mīlestība pāries. Diemžēl. Es jau teicu - nav iespējams mīlēt to, ko tu nepazīsti."

"Lūdzu, Rič…"

"Sallij, kāpēc tik ļoti centies izjaukt to, ko mēs abi kaut kā jau esam sastutējuši kopā?"

"Es neko neizjaukšu. Tieši otrādi - gribu, lai mūsu jūtas kļūtu vēl stiprākas! Mīlestība ir kā māla trauks - mēs to esam sameistarojuši, bet tas ir vēl jēls un trausls. Tagad jāiemet ugunī."

"Labāk jau nē."

"Labāk jau jā."

"Tu esi kā mazs bērns. Uguns ir pārāk spēcīga. Trauks noteikti saplīsīs. Lai tas tomēr paliek tāds, kāds ir pašlaik. Kaut pusjēls, toties vesels."

"Biju pārliecināta, ka esi daudz drosmīgāks."

"Mana drosme visu pazudinās. Man nekas nav pret palikt vājam un bailīgam."

"Ričard! Nebaidies! Šai pasaulē nekas nevarētu mani no tevis attālināt."

"Varētu, Sallij," Ričards dobjā balsī iebilda. "Tā ir katra cilvēka dabiska vēlēšanās būt kopā ar skaistu un veselu cilvēku. Tā ir mūsu dabiska nevēlēšanās… uzupurēties otra labā. Un vēl tā ir cilvēka pilnīgi saprotama vēlēšanās meklēt dzīves patvērumu pie stiprā, nevis vājā. Bet es, Sallij, diemžēl nespēju daudz palīdzēt otram. Esmu priecīgs un pat laimīgs, ja kāds palīdz man."

"Tad kāpēc tu mani nesauc pie sevis?"

"Es jau teicu - gribu, lai tu paliec tur, kur pašlaik esi - man sajūtama. Līdzko noņemšu masku un tu ieraudzīsi manu seju, es vairs nekad nejutīšu pat tavu matu smaržu."

"Tu par to esi pārliecināts?"

"Absolūti."

"Tad, lūdzu, beidzot noņem to drēbes gabalu!"

"Nenoģībsi?"

"Pacentīšos."

"Tad nu turies, Sallij!" Ričards savādā balsī teica. "Man vispār sejas nemaz nav…"

Ričards lēnām noņēma sarkanā samta masku un vēl ciešāk piespiedās gaiteņa gaišajai sienai.

Sallija, beidzot ieraudzījusi to, kas pēc ķīmisko reaktīvu eksplozijas bija palicis pāri no Ričarda sejas, skaļi ievaidējās un sāka raudāt. Saspringtā klusumā pagāja vairākas minūtes. Kauns atzīties, bet biju pilnīgi pārliecināts, ka meitene aizies. Vismaz pēc vīriešu loģikas un tā, ko es pēdējā laikā domāju par sievietēm, viņai noteikti vajadzēja aiziet! Bet nē! Sallija lēnām piegāja pie Ričarda, pieplaka krūtīm un vairākas reizes noskūpstīja viņa drausmīgi sakropļoto seju un tukšos acu dobumus…

Es nezinu, vai tajā mirklī Sallija bija līdz galam patiesa. Nezinu, kā viņiem klāsies un ko viņi darīs tālāk, taču tas, ko toreiz spēja izdarīt šī trauslā dejotāja, šī it kā ļoti vieglprātīgā meitene, bija kas vienreizēji skaists, apbrīnojams un ļoti cilvēcisks.

Kad vēlāk gāju prom, apstājos blakus skatuvei un klausījos Ričarda spēlē. Tovakar viņš spēlēja tā, kā vēl nekad agrāk to nebija darījis. Acīmredzot šoreiz viņš spēlēja ne tikai pats sev, bet vēl vismaz vienam cilvēkam.

Sievietei.

Nešaubos, viņš ar savu sudrabaino alta saksofonu atskaņoja pašu vecāko šīs pasaules dziesmu…

Paskatījos sāņus. Mežs beidzās, abpus šosejai tagad parādījās rūpīgi kopti lauki un dažas vecas zemnieku mājas.

Tuvojos pazīstamai mazpilsētai. Dažus kilometrus pirms pilsētas nogriezos uz grants ceļa un atkal braucu cauri mežam. Pirms pagrieziena bija norāde ar vietas apzīmējumu - Mīle 4,5 km.

Šo vietu vairs nepazinu. Kad pirms pusgada svešais šoferis mani veda pa šo ceļu, bija jau satumsis. Nekas prātā nebija palicis, izņemot, protams, to, ka visfantastiskākajā veidā pēkšņi atrados savas pusmāsas Dagnijas mājā…

Līdz pat šodienai nespēju ne aptvert, ne saprast, kā tik liktenīgi, tik savādi varēja gadīties? Kā es pēkšņi tur ierados? Kāds nepazīstams spēks mani tur aizveda? Neticu, ka tā bija tikai nejaušība. Dievs zināja, ko dara. Acīmredzot viņš ļoti vēlējās, lai es uzzinātu, ka man šai pasaulē ir vēl kāds radinieks. Bet kāpēc man to vajadzētu zināt… es nezinu.

Kad iebraucu mājas pagalmā, to tūlīt atpazinu. Viss te bija kā toreiz - balta ķieģeļu māja, apkārt dārzs, nedaudz tālāk kūts, dažas saimniecības ēkas, aka, liels šķūnis, pagalmā stāvēja divi traktori, vecs žigulis, dažādi dzelzs gabali un suņa būda. Taču pašu suni nemanīju.

Paklauvēju pie durvīm un ilgi gaidīju. Beidzot durvis atvērās, un uz sliekšņa, pleciem uzmetusi mēteli, stāvēja Dagnija. Mati viņai bija izspūruši, bet seja uzkrītoši bāla.

- Sveika! - es teicu. - Vai ciemiņu negaidīji?

Man šķiet, Dagnija pirmajā brīdī mani vairs neatcerējās.

-        Nepazīsti? - iesmējos. - Krists Kristsons, tavs jaun- uzradies brālis!

-       A! - Dagnija vēsi novilka. - Piedod! Patiešām nepazinu. Nāc iekšā!

Viņa mani ieveda virtuvē, kur biju sēdējis arī tovakar - izmircis līdz pēdējai vīlītei un pamatīgi nosalis.

-         Baidījos, ka būsi vēl skolā un mani sagaidīs tavs greizsirdīgais vīrs, - es teicu.

-        Man jau arī vajadzēja būt skolā, - Dagnija sacīja un ar nopietnu, ciešu skatienu mani nopētīja no galvas līdz kājām. Uz mirkli kļuva pat neomulīgi. - Bet pēkšņi saslimu.

-   Gripa?

-   Droši vien. Tēju dzersi?

-   Ja tev nav grūti…

-        Kādi nu tur grūtumi! - Dagnija sacīja un uzlika uz plīts lielu tējkannu. - Kā tev ienāca prātā atbraukt?

Labu laiciņu klusēju, tad pateicu:

-        Zini, Dagnij, ir notikusi liela nelaime. Un nebūtu slikti, ja tu man atļautu šeit kādu laiku padzīvot. Toreiz tu man, vēl svešam cilvēkam, naktsmāju neliedzi. Varbūt šoreiz…

-       Kur ir palikušas tavas mājas? - Dagnija prasīja un atkal tā savādi un cieši mani noskatīja. - Vai sieva padzina?

-   Man nav sievas.

-        Kas tad noticis? Tu pirmīt ieminējies par lielu nelaimi.

-        Par to mazliet vēlāk, - izvairīgi teicu. - Kā tev pa šo laiku gājis? Vēl dzīvo kopā ar savu trako Ignatu?

-        Jā, Krist, - Dagnija teica. - Dzīvoju. Dažreiz viņš ir tīri normāls.

-   Joprojām dzer?

-   Nu jau retāk. Daudz strādā.

-   Pašai darba arī pietiek?

-        Kā jau lauku skolotājai. Tad vēl visi mājas darbi un lopi…

Dagnija apklusa un krietnu laiciņu skatījās, kā plīts mutē sprakšķēdamas deg sausas malkas pagales. Pēc tam klusi pateica: - Ļoti gribu bērnu.

-   Vai ir kādas problēmas?

-   Jā, un diezgan lielas.

-   Neatrisināmas?

-   Nu tā…

Tējkannā sāka šņākt ūdens, pēc neilga laika tas uzvārījās. Dagnija pagatavoja tēju, uz galda uzlika vēl maizi, sviestu, žāvēta speķa gabalu un nelielu trauciņu ar medu.

-   Piedod, bet nekā labāka man nav.

-   Nekas labāks vispār neeksistē. Paldies!

Vairākas minūtes ēdām, dzērām tēju un klusējām. Beidzot Dagnija nopietnā balsī atkal jautāja:

-   Krist… Par kādu nelaimi tu pirmīt runāji?

Jau iepriekš biju izdomājis, ka visu patiesību neteikšu. Pastāstīšu tikai aptuveni, neielaižoties detaļās, un Dagnijai palūgšu atļauju kādu laiku pie viņas padzīvot. Vienkārši tāpat. It kā pārmaiņas pēc. Šoreiz manu dvēseli un sirdsapziņu nespieda nekāds nāves grēks, taču nez kāpēc tomēr atkal jutos kā slepkava… Tas bija grūti un gandrīz neizturami.

-        Zini, Dagnij, - klusi teicu. - Tu tikai, lūdzu, neuztraucies un pacenties palikt mierīga! Vakar no rīta ir nošauts tavs un mans tēvs…

Man par lielu pārsteigumu Dagnija vismaz ārēji patiešām arī palika mierīga. Viņa tikai uz mani ļoti auksti paskatījās.

-   Es jau zinu, - viņa nedaudz pārvērstā balsī atklāja.

Tas mani pārsteidza.

-   Kā tu to zini?

-   Vai tev nav vienalga?

-   Principā jau jā, taču tomēr…

-        Tu zini, kas viņu nošāva? - Dagnija ātri jautāja, un atkal mani apdedzināja ar savu aso un ļoti nepatīkamo skatienu.

-   Nē, - strauji pakratīju galvu. - Nezinu.

-   Un kāpēc tēvs ticis nogalināts, arī nezini?

-        Nē, - atbildēju, - bet ja mēs atceramies, ka viņš ilgus gadus ir bijis Valsts drošības komitejas darbinieks…

-        Viņam nebija ienaidnieku, - Dagnija sacīja. - Viņš bija augstas klases profesionālis un darbojās ārējā izlūkošanā.

-   Gan jau policija visu noskaidros, - es pateicu.

-        Bet kā par mūsu tēva nāvi uzzināji tu? - Dagnija negaidīti prasīja.

-   Es tur biju, - atbildēju. - Tieši tai laikā un tajā vietā.

-   Tātad tu zini…?

-       Es neko nezinu, - ātri sacīju. - Tēvs nez kāpēc bija ieradies pie tiesneses Ērikas Lejiņas, tas ir, manas mātes. Acīmredzot viņu starpā kaut kas notika un…

-   Vai strīda laikā tur atradās vēl kāds?

-   Nezinu.

-   Un tu? Ko tu tur darīji?

-   Neko. Klausījos Ērikas Lejiņas grēksūdzi.

-   Pirms vai pēc tēva noslepkavošanas?

-Pēc.

-   Bet ko tu darīji pirms tam?

-   Neko. Sēdēju dārzā un lasīju avīzi.

-   Tu ar savu māti satikies? Nu, ar to Ēriku Lejiņu?

-   Dažreiz.

-   Bet ar tēvu?

-   Nekad.

-   Kāpēc?

-   Es par viņu neko nezināju.

-       Pirms pusgada, kad šeit nejauši biji iemaldījies, es taču tev izstāstīju! Vai ne reizi neuznāca vēlēšanās viņu satikt?

-   Dažreiz gan iedomājos, bet…

-   Līdz beidzot vakar tomēr satikāties un…?

-   Jā, - es meloju. - Satikāmies.

-   Tu pret viņu pēkšņi izjuti neciešamu naidu?

-   Tam nebija nekāda iemesla.

-        Krist! Paskaties, lūdzu, man atklāti acīs! - Dagnija skaļā balsī pavēlēja.

Es paskatījos. Dagnijas acis joprojām bija aukstas.

-        Ja tu pret tēvu neesi jutis naidu… Ja tev nav bijis nekāda pamatota iemesla… Krist! Kāpēc tu viņu nogalināji?! - Dagnija iekliedzās.

Jautājums bija tik negaidīts, ka nedaudz apmulsu un krietnu laiciņu klusēju. Patiesību sakot, es nezināju, ko lai atbildu.

-        Kāpēc tu uz šejieni atbrauci? - Dagnija nikni turpināja. - Nez kāpēc nogalinājis mūsu tēvu, vecu, slimu cilvēku, tev vēl netrūkst nekaunības no Rīgas atdrāzties pie manis un lūgt patvērumu?! Krist! Varbūt tu patiešām esi psihiski slims? Vai tev cilvēku slepkavošana jau tiktāl iegājusi asinīs, ka sāc galināt tuvākos radiniekus?

-    Nē, Dagnij, - es galīgi sadrūmis teicu. - Ja kaut kas manās asinīs arī ir… Nē, tikai ne tieksme nogalināt! Drīzāk otrādi! Bet ja runājam par nekaunību lūgt pajumti… Vai to kāds cilvēks dažreiz nevarētu sniegt arī slepka- vam? Piemēram tu. Tu esi inteliģenta, gudra sieviete. Turklāt vēl literatūras skolotāja! Salasījusies pilnu galvu latviešu un pasaules literatūras šedevrus, vai tavās smadzeņu šūnās nekas nav patvēries no tur paustajām labā idejām? Nekas no humānisma principiem? Nekas no līdzjūtības, žēlastības, vēlēšanās palīdzēt kādam nelaimē nonākušam cilvēkam? Vai arī uz tevi neizdzēšamu iespaidu ir atstājis sabiedrībā valdošais (turklāt vēl nepareizais!) uzskats, ka visi, kas pacēluši roku pret otru cilvēku, ir nelabojami nelieši un zvēri! Bet ko tādā gadījumā lai sabiedrība dara ar mūsu Piektā gada revolucionāriem un latviešu strēlniekiem - gan baltajiem, gan sarkanajiem? Ko darīt ar latviešu gvardiem un leģionāriem? Ko darīt ar mūsu nacionālajiem partizāniem un šodienas policistiem un zemessargiem? Nekas, Dagnij, uz šīs pasaules nav vienkāršs. Pārāk bieži tā uzreiz ar pirmo uzrāvienu nevar pilnībā ne izskaidrot, ne saprast neviena varoņa vai pēdējā nelieša rīcību. Mēs varam redzēt tikai ārējās darbības sekas, bet kāds spēks tajos brīžos ir plosījis viņu prātus un jūtas? Stipri šaubos, vai to vispār kādam ir iespējams uzzināt. Tāpat tu nekad visu patiesību par mani neuzzināsi. Un tas nav arī vajadzīgs! Es atbraucu pie tevis lūgt palīdzību. Vai tu man to liegsi, Dagnij? Tūlīt skriesi zvanīt policijai?

-   Nē, - Dagnija domīgi teica. - Es policijai nezvanīšu. Gan jau tā tevi dabūs rokā arī bez manas palīdzības. Bet šeit palikt tu tomēr nevarēsi un tam nav nekāda sakara ar manu it kā humānistiskās pasaules uztveres trūkumu. Es vienkārši nevēlos, lai manā mājā no taisnīga soda slēptos mana tēva slepkava!

Skābi pasmaidīju, noliecu galvu, ilgi klusēju, tad iztaisnojos, aizsmēķēju cigareti un atkal atklāti ieskatījos Dagnijas aukstajās acīs. Es viņu sapratu.

-   Es tomēr esmu tavs brālis, - klusi atgādināju.

-  Nē, Krist! - Dagnija strauji pakratīja galvu. - Tu man esi pilnīgi svešs cilvēks.

-   Tas, Dagnij, ir netaisnīgi, un man ir ļoti žēl…

-       Man arī, Krist, taču ir kaut kas, ko nevar un nedrīkst piedot. Ceru, tu saproti.

Piekrītoši pamāju.

-        Zinu, Dagnij, taču es… nevienu neesmu nodevis un neesmu… Es neesmu slepkava.

Dagnija neticīgi uz mani paskatījās, tad piecēlās un domīga nostājās pie loga.

-        Krist! Brauc tūlīt prom! - viņa sacīja. - Ja spēji izdarīt tik smagu noziegumu, tad esi arī tik vīrišķīgs un neslapsties kā mazs bērns no vecāku pēriena. Vēlāk varēsi melot policijai. Kāpēc tev jāmelo man?

-   Es nemeloju. Es viņu patiešām neesmu nogalinājis.

Dagnija strauji pagriezās un izbrīnījusies atkal raudzījās uz mani.

-   Vai tādā gadījumā man būtu melojis Andžejs?

-   Kas par Andžeju? - uzreiz nesapratu.

-        Mans brālis un tavs pusbrālis, - Dagnija paskaidroja. - Ārsts Rīgā. Drīz pēc notikušā viņu sameklējusi policija un aizvedusi atpazīt vai, kā viņi saka, identificēt līķi. Pēc tam viņš piezvanīja man.

-        Kā Andžejs zina, ka tēvu būtu nogalinājis es? - prasīju.

-   Viņš uzzinājis policijā, - Dagnija atbildēja.

-   Kā to zina policija? - turpināju interesēties.

-        To izmeklētājam esot darījusi zināmu tava māte Ērika Lejiņa, - Dagnija paskaidroja. - Viņa nozieguma izdarīšanas brīdī esot bijusi klāt un redzējusi, kā tu, paķēris viņai piederošo pistoli, tēvu nošāvis.

Man kļuva skumji. Sapratu, ka neko citu nevarēju gaidīt, taču nez kāpēc gribējās vai, pareizāk sakot, man būtu paticis, ja Ērika Lejiņa tomēr atzītu savu vainu… Ne tikai tāpēc, ka tas būtu bijis elementāri godīgi, bet galvenokārt tāpēc, ka šī sieviete jau trešo reizi dzīvē pašlabuma un egoistisko interešu dēļ mani nekrietni nodod un nevainīgu pakļauj nežēlīgam sodam… Turklāt viņas rīcība ne mazākā mērā neatbilda manam nesatricināmajam priekšstatam par cilvēka personīgo atbildību par savas rīcības sekām.

Vainīgajam jāsaņem sods.

Tas ir jau civilizācijas sākumā austrumu gudro pasludinātais vispārīgas taisnības postulāts. Bet cik vainīga noziegumā patiesībā ir Ērika Lejiņa? Varbūt viņai nemaz citas izejas nebija? Taču, ja tas patiešām ir tā, tad kāda velna pēc viņa tik neatlaidīgi mani lūdza uzņemties vainu? Un ja es piekritu, tad visu pārējo viņai tomēr vajadzēja atstāt policijas ziņā, bet ne pašai stāstīt, kas patiesībā nemaz nav noticis! Un ja ari būtu noticis! Ja es patiešām…

Pēc dažiem brīžiem asi noklaudzēja durvis, un virtuvē smagiem soļiem ienāca Dagnijas vīrs Ignats. Ieraudzījis mani, viņš uz mirkli apstulba un nesapratnes pilns pavērsās pret sievu.

-   Ko viņš šeit atkal meklē? - Ignats dusmīgs vaicāja.

-   Krists grib pie mums kādu laiku slēpties, - Dagnija atbildēja.

-   Un tu viņam to atļausi?!

-   Nē. Viņš tūlīt brauks prom!

-   Stop! - Ignats iesaucās un paspēra platu soli uz manu pusi. - Nekur viņš nebrauks! Viņš taču ir noslepkavojis tavu tēvu! Viņš ir noziedznieks! Dagnij! Es viņu aizturēšu, bet tu skrej pie telefona un sauc policiju!

-   Paliec uz vietas! - es Dagnijai draudīgi uzsaucu un ātri piecēlos kājās. Tad piegāju pie Ignata un gandrīz vai no visa spēka pa taisno triecu dūri viņa sejā. Viņš tūlīt kā nopļauts nokrita uz virtuves grīdas.

Dagnija šausmās iekliedzās.

Es Ignatu piecēlu kājās, ar muguru piespiedu pie sienas un, turēdams rokas elkoni pie viņa rīkles, skaļi iešņā- cu sejā:

-    Tu, noziedznieku medniek! Pirms ķeries pie tik bīstamas lietas, vispirms paēd kārtīgas pusdienas! Bet tu, Dagnij… Nekur nezvani! Ja es arī būtu nogalinājis mūsu tēvu, tad acīmredzot tam ir bijis kāds ļoti svarīgs iemesls! Varbūt šī nāve savā ziņā ir sods, kas pēc ilgiem gadiem beidzot viņu ir ķēris noziegumu dēļ, par kuriem mums abiem nav ne mazākās jausmas? Bet, iespējams, pietiek jau ar to, ko viņš savā laikā ir darījis pret Ēriku Lejiņu un viņas ģimeni. Tā ka gauži neraudāsim! Katrs saņem, ko pelnījis - agrāk vai vēlāk. Un atceries, Dagnij! Nekad nenosodi un nenododi cilvēku, par kuru tu neko nezini! Viss nāks atpakaļ. Kāds savukārt nodos un sodīs tevi. Tāpēc vienmēr esi laba! Tas atmaksājas. To tu vēlāk pamēģini iestāstīt arī savam varonīgajam lamzakam! Citādi… Vēl viens mans sitiens, un tu visu vakaru viņu dabūsi kasīt no sienas! Bet tagad…

Es Ignatu palaidu vaļā, aizgāju līdz virtuves galdam un uz tā uzmetu simt latus.

- Kad brauksi uz bērēm, Dagnij, lūdzu, nopērc un uz Boļeslava Marecka kapa uzliec arī no manis sarkanu rožu vainagu! Kā nekā tikai viņa kādreizējā nelietība man ir devusi iespēju būt dzīvam…

19. nodala

*

Lai, meklējot patvērumu, nevienam vairs neuzmāktos ar savu klātbūtni, aizbraucu uz vienu no Jūrmalā esošajām sanatorijām un noīrēju atsevišķi stāvoša namiņa augšējo stāvu.

Pirmajos vakaros, kad neskatījos televizoru, daudz domāju par savām iepriekšējām dzīvēm, par ebreju meiteni Esteri, atcerējos Ievu un savu pusmāsu Dagniju, tā arī nespēdams saprast, kāds nepazīstams spēks pirmo reizi mani aiztrieca uz tālo meža stūri, dodot iespēju viņu satikt? Taču par to, ka šāds spēks pastāv un bieži ārkārtīgi spēcīgi ietekmē mūsu likteņus, es nešaubījos ne mirkli.

Puķes nekad nezied ilgi. Šampanietis kristāla glāzēs dzirkstī tikai īsu laiku. Un mēs paši arī - tikai vienu mūžības mirkli. Tādēļ dažreiz varbūt ir vērts atcerēties, ka ceļš, pa kuru mēs ejam, ir tikai viens un cita mums nekad nebūs.

Novecojot cilvēkiem sejā vismazāk mainās acis. Vai tāpēc, ka nemainās dvēsele?

Pēc dažām dienām, kad jau sāka satumst, aizbraucu uz Rīgu. Aizgāju līdz savam restorānam, dažas minūtes stāvēju ielas pretējā pusē, ar siltām domām atceroties Annu Kozlovu un tik tikko spēdams atturēties ieiet iekšā un satikties.

Gan jau vēlāk, es sevi mierināju. Tu tikai gaidi mani, Anna! Un es atgriezīšos. Ceru, ka mana dzīve tik drīz tomēr nebeigsies.

Vēlāk aizklīdu līdz centram un, pašam nemanot, biju nonācis līdz namam, kur dzīvoja un savu privātpraksi

Stāvēju un ilgi domāju - kāpt augšā vai ne i

veica slavenā psihiatre Ilze Veidmane un kuras pacients it kā reiz biju arī es.

Stāvēju un ilgi domāju - kāpt augšā vai ne? Būtu interesanti ar dakteri padiskutēt vai vienkārši uzklausīt viņas domas un uzskatus par cilvēku uzvedības un domāšanas novirzēm, par mūsu smadzeņu un psihes noslēpumiem, bet tad šim nodomam tomēr atmetu ar roku un devos atpakaļ.

Ko man dos jaunie zinātnes atklājumi?

Kā nesen ziņoja daži laikraksti, zinātniekiem un zinātnei par milzīgu pārsteigumu izrādās, Visums drausmīgā ātrumā paplašinoties un, iespējams, zinātnieku līdzšinējie priekšstati par gravitāciju esot pilnīgi aplami. Nu, un tad? Vai tas mani skar?

Vai mani skars arī jaunākie atklājumi psihiatrijā? Diez vai. Tāpēc jau tūlīt nesākšu domāt un šo pasauli un cilvēkus uztvert citādāk. Taču neviens laikam tomēr nevarēs noliegt, ka mūsu psihes un dvēseļu enerģija zināmā mērā līdzinās mikrovisumam, kur vēl ir tik daudz neatklāta un noslēpumaina.

Pēc neilga laika apstājos un stipri pārsteigts paskatījos sev priekšā. Nešaubījos, ka pie šīs vecās slimnīcas korpusiem mani bija atvedis tas pats noslēpumainais pasaules vai ārpasaules spēks, kas agrāk mani neapzināti un nekontrolējami bija aizvedis pie vēl nepazīstamās pusmāsas Dagnijas. Tagad biju nokļuvis vietā, kur strādāja mans vēl neiepazītais pusbrālis Andžejs Mareckis.

Nesteigdamies pa milzīgi garu gaiteni devos uz akūtās ķirurģijas nodaļu. Man te viss jau bija pazīstams. Pirms trim gadiem šeit biju gulējis, Kristīnes slepkavu nežēlīgi sasists un sadurts. Te biju saticis Ievu Saulīti un dakteri Andžeju Marecki, pat nenojauzdams, ka viņš ir mans brālis.

Pie nodaļas durvīm satiku kaut kur skrejošu medmāsu.

-   Atvainojiet… Vai gadījumā šovakar nodaļā nedežurē dakteris Mareckis?

-  Jā, - māsiņa laipni atbildēja. - Viņš nupat beidza Operēt un pašlaik atrodas ārstu istabā. Jūs vēlaties vinu satikt?

-   Nebūtu slikti. Ja jūs būtu tik laba… Pasakiet, ka viņu gaida kāds draugs, bet es dakteri pagaidīšu tepat priekštelpā.

Māsiņa aizgāja. Es apsēdos uz mīksta ādas krēsla plašā foajē, kur atradās vēl vairāki krēsli, divi lieli gumijko- ki, bet pie sienām bija piekārtas divas gleznas un acīmredzot kāda slavena ārsta palielināts fotoportrets.

Apmēram pēc piecām minūtēm pie manis pienāca Andžejs un vērīgi nopētīja. Varēja redzēt, ka viņš ir ļoti noguris.

-  Vai tas esat jūs, kas mani gaida?

-   Jā, Andžej, - es atbildēju. - Apsēdies! Vajadzētu aprunāties.

-        Es jūs nepazīstu, - Andžejs dusmīgs atbildēja. - Kas jūs man par draugu?!

-   Varbūt par tādiem varam kļūt?

-        Ja esat atnācis cerībā no manis izspiest vai izlūgties kādas psihotropiskās vai narkotiskās vielas…

-   Skriesi zvanīt policijai?

-   Protams!

-   Nomierinies! Vai es izskatos pēc narkomāna?

-        Katrā ziņā tu man nekāds draugs neesi, māsiņai tu sameloji… Tātad ko man par tevi vajadzētu domāt?

-       Visu to labāko! - es pasmaidīju un vēlreiz ar roku parādīju uz krēslu līdzās. - Ja ir brītiņš laika, apsēdies! Nekādas zāles no tevis neprasīšu. Ja es to gribētu, varu dabūt un nopirkt jebkuru narkotiku… Mana īstā narkotika ir dzīve. It sevišķi pēc tam, kad pirms trim gadiem tu mani šeit salāpīji un patiesībā izglābi dzīvību. No sākuma tu gan man neesot pat gribējis pieskarties, uzskatīdams, ka esmu jau līķis. Bet tad tomēr ķēries pie darba un te, lūk, ir spožs rezultāts!

-         Vai tagad, pēc trim gadiem, atnāci man pateikt paldies? - Andžejs, vēlreiz mani aizdomīgi noskatījis, apsēdās blakus.

-   Tas tev nepatiktu?

-   Kāpēc ne? Bet es tevi vairs neatceros.

-   Ievu Saulīti atceries?

-        Protams! Pēdējo reizi es viņu satiku pirms dažām dienām.

-   Ko viņa tagad dara?

-        Viņa ir prostitūta, - Andžejs diezgan vienaldzīgs atbildēja. - Bet ne tāda, kas stāv uz ielas. Viņu bagāti klienti izsauc pa telefonu.

-   Kā tu to zini? Pats viņu esi izsaucis?

-        Tā gadījās, - Andžejs negribīgi atbildēja. - Bet kas tu viņai esi? Vīrs?

-        Es biju viņas mīļākais. Vēl vairāk! Ieva bija mans draugs. Bet tad kaut kas viņas dvēselē spēji salūza. Tu esi dakteris. Tev to vajadzētu zināt daudz labāk - kāpēc daudzi stipri cilvēki, apkārtējiem par pārsteigumu, pēkšņi padodas?

-   Kam padodas?

-        Savam liktenim, - es paskaidroju. - Vai savām vājībām.

-        Es esmu ķirurgs, - Andžejs sadrūmis sacīja. - Lāpu miesu, bet šādos gadījumos vaina meklējama cilvēka psihē.

-       Droši vien, - domīgs piekritu. - Žēl, ka tu mani vairs neatceries.

-       Tu zini, cik slimnieki trīs gadu laikā caur manām rokām ir izgājuši?

-        Nē, Andžej, es to nezinu un negribu arī zināt. Bet nebūtu bijis slikti, ja mēs viens par otru kaut ko būtu zinājuši agrāk.

Andžejs labu laiciņu domīgs klusēja, tad viņam laikam pēkšņi pieleca. Viņš strauji pacēla galvu, cieši ieskatījās man acīs un stipri sabijās.

-   Kas tu tāds esi? - viņš nedaudz drebošā balsī prasīja.

-   Ar kādām tiesībām mani visu laiku uzrunā uz tu?

-        Kas tur slikts? - es prasīju. - Nepatīk? Bet mēs jau neatrodamies diplomātiskā pieņemšanā! Mēs, Andžej, atrodamies vietā, kur tepat netālu no mums daudzi cilvēki guļ uz dzīvības un nāves robežas. Varbūt tieši pašlaik tepat aiz sienas kāds mirst. Vai tev nešķiet pretīgi šādā mirklī domāt par smalkas uzvedības manierēm?

-   Iespējams, - Andžejs domīgs piekrita. - Kā tevi sauc?

-   Krists Kristsons, - dobji atbildēju.

-        Es jau tā domāju, - Andžejs ne priecīgs, ne bēdīgs atbildēja. - Kā tev ienāca prātā pie manis atnākt?

-   Savādas sagadīšanās dēļ izrādās, tu esi mans brālis…

-   Nē! - Andžejs negaidīti iekliedzās un uzlēca kājās.

-   Es tev neesmu nekāds brālis! Ko nu ko, bet to nu gan pamēģini aizmirst uz visiem laikiem! Tas ir pirmkārt. Bet otrkārt… Kāpēc tu nošāvi manu tēvu? Ko viņš tev bija tik sliktu izdarījis?

-   Neko, - es klusi atbildēju.

-        Zini, Krist, kad es to uzzināju, - Andžejs sacīja, - es ļoti nožēloju, ka toreiz nodaļā tik ļoti cīnījos par tavu dzīvību. Tev vajadzēja nomirt!

Es rūgti pasmaidīju.

-        Nezinu, Andžej, varbūt tu esi labs ārsts, bet ja tā varēji pateikt, tad cilvēks gan tu esi baigi riebīgs!

-        Bet tu? - Andžejs turpināja paceltā balsī. - Tu, slepkava, sevi esi iedomājies labu?!

-   Jā, - es apliecināju. - Esmu pat ļoti labs.

Andžejs atkal apsēdās blakus un zemu nolieca galvu. Tad pēc neilga laika vēlreiz paskatījās uz mani.

-       Dzirdēju, ka tev kaut kas neesot kārtībā ar galvu. Tā ir taisnība?

-   Jā, Andžej. Esmu ārstējies psihenē.

-   Kas tev uznāca, ka šāvi uz tēvu?

Ilgi klusēju. Par kaut ko sarunādamās, mums lēnām pagāja garām divas pavecas slimnieces, bet pēc brīža kaut kur aizsteidzās jauna garkājaina medmāsiņa.

-        Kāds mūsu tēvs bija? - es painteresējos. - Īstenībā es par viņu neko nezinu.

-        Tas tev nav arī jāzina! - Andžejs atcirta. - Tēvs bija labs. Pēdējos desmit gadus mēs gan kopā vairs nedzīvojām, taču satikāmies visai bieži.

-        Nez vai, - es iebildu. - Viņš acīmredzot tomēr juties ļoti vientuļš, ja jau pēc tik ilgiem gadiem pēkšņi sāka meklēt mani.

-   Žēl, ka viņš to darīja.

-   Jā, - es piekritu. - Patiešām žēl.

-         Kāpēc nožēlot neej uz policiju? - Andžejs prasīja. - Vai kā visi noziedznieki esi bailīgs?

-       Nē, mani neattur bailes, - es sacīju. - Mani attur… Es pat nezinu. Paklausies, Andžej! Lūdzu izkārto tā, ka mani tūlīt paņem savā nodaļā, un es te dažas nedēļas uzturēšos kā slimnieks. Diagnozi izdomā!

Andžejs ļoti pārsteigts atkal mani cieši nopētīja, un viņa tumšajās acīs iemirdzējās atklāts naids.

-        Tu no taisnīgas atmaksas, no policijas, tiesas un soda kā viltus slimnieks gribi paslēpties manā nodaļā?! - viņš kliedza. - Vai tā esmu tevi sapratis?

-        Jā, - es apliecināju. - Tu mani esi sapratis pareizi. Vai tas ir tik neiespējami?

-        Tas ir absurds! - Andžejs skaļi turpināja. - Tu patiešām esi psihiski slims! Tu gribi, lai es - Andžejs Mareckis, kura tēvu esi nošāvis… Lai es tevi glābju no soda?!

-       Jā, Andžej, - es, rūgti smaidot, apstiprināju. - Vai tas nebūtu skaisti - parādīt cilvēkmīlestību?

-        Tas būtu pretīgi, - Andžejs drūmā balsī sacīja. - Nevar visus cilvēkus mīlēt vienādi. Daudzi neko citu nav pelnījuši kā vienīgi nicinājumu un naidu. Diemžēl, to vidū esi arī tu.

-       Ko tu par mani zini, ja tā vari spriest? Galu galā, mēs taču satiekamies pirmo reizi mūžā!

-        Man ar to pilnīgi pietiek! - Andžejs paziņoja. - Tu esi nogalinājis manu tēvu un tāpēc no manis negaidi neko labu!

-   Kā tu zini, ka to esmu izdarījis tieši es? - nenocieties, tāpat skaļi pacēlu balsi. - Kāds pateica, un tu noticēji? Un ne mirkli nešaubījies, ka tas varētu arī neatbilst patiesībai?

-   Bet vai tad neatbilst? - Andžejs aizdomu pilns prasīja.

-   Neatbilst, - es teicu. - Kad viņš tika nošauts, es tur nebiju pat tuvumā! Vispirms es atrados savā restorānā, kur mani redzēja desmitiem cilvēku, pēc tam biju kopā ar savu jauno draudzeni Annu Kozlovu. Visu nakti dzērām šampanieti un mīlējāmies.

Andžejs, saspringti domādams, ilgi klusēja, tad strauji piecēlās un pameta ar roku.

-   Tu, lūdzu, te pagaidi! Es ātri aizskriešu apraudzīt nupat operēto slimnieku, bet pēc tam vēl parunāsim!

Andžejs aizgāja.

Es pievēru acis un tūlīt atcerējos, kā pats pirms trim gadiem šajā nodaļā biju ārstējies, kā par mani toreiz rūpējās gan Anna Kristsone, gan Ieva, un tas bija tik cilvēciski un jauki, ka droši vien paliks atmiņā uz visu mūžu.

Bet ko īsti nozīmē cilvēciskums? Vai to, ka tu spēj mīlēt visus cilvēkus, vai mīli tikai tos, kas tev ir tuvi? Tā sakot, izlases kārtībā? Vai tas nozīmē, ka tu dzīvo bez naida un spēj izjust līdzjūtību un varbūt arī mīlestību pat pret cilvēku, kas tev kādreiz vai pašreiz ir nodarījis ko ļaunu?

Taču tas liek nopietni šaubīties, vai tāds vispārināts jēdziens kā cilvēciskums maz reāli pastāv.

-  Kristsona kungs… - pēkšņi blakus izdzirdu klusu sievietes balsi. - Jūs taču esat Kristsona kungs?

-   Jā, - es atvēru acis un sev pretim ieraudzīju pavecu sievieti medmāsas zilajā tērpā.

-   Atri ejiet prom! - viņa tikpat klusi turpināja. - Dakteris Mareckis no sava kabineta zvana policijai un ziņo, ka ilgi meklētais noziedznieks pašlaik atrodoties viņa nodaļā…

Es piecēlos un vecās sievietes priekšā dziļi paklanījos.

-   Paldies, kundze! - es sacīju. - Ja arī jūs esat pārliecināta, ka es esmu noziedznieks un sava tēva slepkava… Jūs nupat nodemonstrējāt apbrīnojamu cilvēciskumu, lai gan deviņdesmit deviņi no simta jūs asi nosodītu. Taču jūs, kundze, esat rīkojusies pareizi. Labāk lieku reizi parādīt savu līdzjūtību, nevis naidu. Lai Dievs jūs sargā!

Neatskatīdamies gāju prom. Kad jau atrados uz ielas, redzēju, kā, sirēnām gaudojot, pie slimnīcas vārtiem apstājas policijas patruļmašīna.

Smagi pašūpoju galvu un skumji nodomāju - vai tas nav savādi, ka cilvēki tik ļoti alkst viens otru sodīt, daudz laika velta naidam, bet tik maz mīlestībai?

20. nodaļa

Pārbraucis pāri Brasas tiltam, ātri pametu skatienu pa kreisi. Tur, nedaudz tālāk, aiz lieliem dzelzs vārtiem, varēja saskatīt septiņus vienādus granīta pieminekļus septiņiem vienas ekipāžas bojā gājušajiem lidotājiem, kuri 1984. gada rudenī ar savu transporta lidmašīnu TU-134 nogāzās netālu no Kaļiņingradas.

Interesanti, es nodomāju, ko cilvēks jūt, kad viņš gāžas lejā no desmit kilometru liela augstuma, skaidri zinādams, ka pasaulē nav spēka, kas šo kritienu spētu apstādināt? Bet varbūt tomēr cer, līdz pēdējai sekundei cer, ka šāds spēks pēkšņi parādīsies?

Tālāk, tāpat netālu no kapsētas sētas, ieraudzīju pieminekli kādreizējai Latvijas Gada sievietei Itai Kazakēvi- čai, un tad jau bija tikai nepārtraukts, milzīgs kapu lauks.

Pēc tam nogriezos pa labi un braucu pa Čiekurkalna 1. garo līniju līdz trešajai šķērslīnijai. Tur apstājos pie kādas divstāvu koka mājas, noslēdzu mašīnu, iegāju labi koptā kāpņu telpā un pieklauvēju pie pirmā dzīvokļa durvīm.

Pēc dažiem mirkļiem aiz tām atskanēja tāda kā nobijusies sievietes balss.

-   Kas tur ir?

-   Tā esi tu, Ieva?

-   Ko jums vajag?

-   Taisi vaļā, - es uzsaucu. - Vai mani esi jau aizmirsusi?

Joprojām aiz durvīm valdīja klusums.

-   Tas esmu es - Krists Kristsons, - pateicu. - Tev vajadzētu mani atcerēties.

Durvis atvērās un tūlīt savā priekšā ieraudzīju Ievu. Viņa joprojām bija skaista, labi kopta, krāšņi apģērbta un izskatījās pēc kādas stipri palaidnīgas Holivudas kinozvaigznes. Vismaz pirmajā mirklī šķita, ka izlaidīgais dzīvesveids viņai nācis tikai par labu.

-  Krist? - viņa vēsā pārsteigumā jautāja. - No kurienes tu te uzradies?

Ja es pateiktu, ka nāku no karātavu kalna vai debesīm, tas izklausītos banāli. Tāpēc teicu: - Es atnācu no mūsu pagātnes.

-   To tu varēji likt mierā! - Ieva neapmierināta sacīja.

-   Bet, ja jau esi atplanējis… Nāc vien iekšā! Tūlīt uzvārīšu kafiju un sameklēšu kaut ko arī stiprāku!

-   Sameklē gan, - es teicu. - Dažas glāzītes neskādēs.

Ieva mani ieveda lielā istabā, bet pati aizskrēja uz virtuvi.

Apsēdos uz sarkana dīvāna un manīju nelielu atvieglojumu. Apmēram tādu, kādu vajadzētu sajust no cietuma izbēgušam ieslodzītajam vai cilvēkam, kurš nupat šķērsojis Kalifornijas Nāves ieleju un brīnumainā kārtā nonācis oāzē pie dzidra avota ūdens. Bet šis ūdens nez kāpēc bija ļoti auksts un… negaršīgs.

-   Kāpēc neatnāci agrāk? - Ieva pārmetoši jautāja, klādama galdu. - Vai par katru vārīti centies mani aizmirst?

-   Jā, Ieva, centos, - atbildēju. - Patiesībā šad tad gaidīju tevi ierodamies ciemos pie manis. Bet tad sapratu - tev ir izdevies visu, kas mums bija, aizmirst daudz labāk, nekā spēju es.

-   Nē, Krist, tā nav, - Ieva sacīja un apsēdās blakus.

Paskatījos uz viņas ļoti īsajiem svārciņiem un augsti

atsegtajām kājām, kas bija ietērptas visdārgākajās zeķēs, un nodomāju - gan jau tā tomēr ir, mīļā. Es nekad neesmu spējis noticēt ne prostitūtu mīlestībai, ne tik ļoti izdaudzinātajai šā aroda piekopēju dzelzsbetona uzticībai, kad viņas ir apprecējušās un pārtraukušas savu iepriekšējo nodarbošanos. Tas ir neiespējami. It sevišķi tāda tipa sievietēm kāda bija Ieva, kura uz paneļa ir uzkāpusi ne materiālo grūtību spiesta, bet gan pašas nevaldāmo dziņu aicināta.

-   Nekas tavā dzīvoklī nav mainījies, - es sacīju. - Kas mainījies tavā dzīvē?

-   Arī tur nekas īpašs nav nācis klāt, - Ieva atbildēja.

-   Bet vispār interesanti.

-   Ko tu dari?

-   Dzīvoju, ja tā vispār ir dzīve, - Ieva sacīja, un es viņas balsī saklausīju skaidri apjaušamu grūtsirdību. - Tu vispār stādies priekšā, kā es jūtos, ko daru, ko domāju un kā dzīvoju?

-   Negribu, lai tu man sāktu melot, - teicu, - tāpēc tūlīt atzīšos, ka par tevi zinu visu.

-   Visu?! - Ieva iekliedzās.

-   Jā, gandrīz visu. -Kā?

-   Pirmkārt, Rīga ir maza pilsētiņa, un man ir daudz draugu. Otrkārt… Šķiroties tu jau sīki un ļoti pārliecinoši izklāstīji savas dzīves turpmāko programmu. Kas notiek? Tā sekmīgi piepildās?

Ieva domīga klusēja. Pēc tam iedzēra. Uzkoda. Aizsmēķēja cigareti. Un rūgti pasmaidīja.

Bet es savas jūtas pret viņu vairs nespēju precīzi formulēt. Tas bija savādi. No vienas puses, pret viņu joprojām sajutu ko līdzīgu mīlestībai. Man viņa patika gan kā sieviete, gan kā cilvēks, taču, no otras puses, viņas nodevība, viņas tik pēkšņā aiziešana un pašreizējā dzīvesveida vēl joprojām līdz galam nesaprotamā izvēle manī radīja nepatīkamu rūgtumu, nožēlu un dažreiz arī sāpes.

-   Jūties apmierināta? - vaicāju un arī izdzēru glāzīti konjaka.

-   Vispār, jā, - Ieva atbildēja. - Varbūt tas izklausīsies ciniski, bet dažreiz esmu jutusies pat laimīga.

Tikko jaušami pavīpsnāju.

-   Tu esi laimīga, ja dienā gadījies nodrāzties ar pieciem, sešiem vīriešiem? - es prasīju un tiešām jutos stipri pārsteigts. Lai gan par sievietēm it kā zināju pietiekami daudz, tomēr lāga negribējās ticēt, ka sievietes laime (kaut tikai dažreiz!) var sākties un beigties vienīgi seksuālā baudā.

-   Man nekad diennakts laikā nav bijis vairāk par vienu, - Ieva sacīja. - Nu dažreiz, izņēmuma kārtā, divi. Tu mani ļoti nosodi?

-  Nē, Ieva. Es tevi nenosodu. Bet, atklāti sakot, līdz galam tā arī nesaprotu.

-   Tas ir labi, - Ieva sacīja. - Mūsu nezināšana un totāla nesapratne par daudzām lietām un cilvēku rīcību bieži mūs var darīt laimīgus.

-   Vai tu joprojām šādā veidā mēģini aizbēgt no savas ģimenes lāsta?

-       Nē, - Ieva pakratīja galvu. - Es vienkārši mēģinu nodzīvot bez asarām katru dienu, ko man atvēlējis liktenis.

Nopietns ieskatījos Ievas sejā. Kas tur bija dabisks, kas mākslīgs, nevarēju saprast. Viss bija izmālēts un izkrāsots kā abstrakcionista gleznā. Bet nekas tur neliecināja par smagu kaiti.

-   Kaut kas ar psihi?

-   Nē, bet tas nav nekas labāks. Leikēmija…

-   Nemaz neizskatās.

-   Tu vispār zini, kas ir leikēmija?

-   Apmēram.

-       Bet es zinu precīzi! Kā reizrēķinu! Vēl varu izvilkt labi, ja gadu.

-        Tu vēl vari izvilkt visus piecdesmit, - es mazliet sadusmojies pateicu.

-Kā?!

-        Tev jāpārstāj dzert. Tev jāpārtrauc smēķēt. Tev jāpārtrauc maukoties.

-   Kas vēl?

-   Tev jāsāk normāli dzīvot.

-       Ko tas nozīmē, Krist? Ko nozīmē normāli dzīvot? Un kāpēc tu un daudzi citi manu tagadējo dzīvi uzskata par nenormālu?

-        Nezinu, - neapmierināts norūcu. - Ja gribi, palīdzēšu. Kaut vai rīt varu nopirkt lidmašīnas biļeti uz Šveici un tevi aizsūtīt ārstēties uz kādu no slavenākajām sanatorijām. Tur tevi izārstēs. Kad atgriezīsies, varēsi atkal strādāt un dzīvot kā visi.

Ieva skaļi iesmējās un aizsmēķēja melnu cigareti.

-       Paldies, Krist! Tu esi nepārspējams! Sievieti,-kura tevi pametusi, tu par savu naudu gribi aizsūtīt uz kādu no Alpu kūrortiem pasauļoties, paslēpot un paārstēties! Brīnišķīgi! Gandrīz neticami, ka tevī vairs nesēž ne mazākais ļaunums. Tu vairs negribi atriebties. Taču es neko savā dzīvē nevēlos mainīt. Tu patiešām iedomājies, ka cilvēks, kas padzīvojis Šveicē, atgriezies, atkal gribēs strādāt slimnīcā par piecdesmit latiem mēnesī?! Es tos piecdesmit latus tagad nopelnu katru dienu. Bez tam, Krist… Vai gadījumā mana palīdzība nav nepieciešama tieši tev?

Piekrītoši pamāju.

-        Tu uzminēji. Es patiešām atbraucu lūgt… Vai kādu laiku nevaru padzīvot pie tevis?

-        Kas noticis? - Ieva vaicāja un vērīgi uz mani paskatījās.

-   Tā ir iznācis… - nedaudz apmulsu. - Man jāslēpjas.

-   Kāpēc?

-        Labāk lai tas tev paliek nezināms. Vai tu mani te varēsi paslēpt?

-   Ko tu atkal esi izdarījis? - Ieva neatlaidās.

Es klusēju.

-        Tātad tomēr savu ļaunumu neesi spējis uzveikt, - Ieva skumīgi secināja. - Vai labie darbi joprojām mijas ar ļaunajiem?

-        Nē! - strauji pakratīju galvu. - Es neko sliktu neesmu izdarījis.

-        Kāpēc tad tev jāslēpjas? - Ieva prasīja. - No kā? No sievas? No dzīves? No policijas?

-       Es gribu paslēpties pats no sevis, - atbildēju. - Tu palīdzēsi?

-        Protams, - Ieva sacīja, - ja tikai man par to nedraud sods.

-        Draud, - es atklāti pateicu. - Pie tam vēl pamatīgs. Pārdomāsi?

-        Iespējams. Tu vari aizbēgt no dzīves, kādu laiku slēpties no policijas, bet aizbēgt no sevis? Sākumā arī es mēģināju, bet tad sapratu, ka viss mūsu īslaicīgās dzīves skaistums slēpjas vienīgi un tikai spējā dzīvot saskaņā pašam ar sevi.

Lēnām atkal iepildīju glāzēs konjaku, izdzēru, un man pēkšņi kļuva žēl, ka esmu šeit atnācis. Nevajadzēja Ievu traucēt. Mēs pamazām viens otru būtu aizmirsuši. Nav jēgas atgādināt pagātni, un vēl mazāk jēgas ir gaidīt palīdzību no cilvēka, kas tevi vienreiz jau nodevis. Jāsakož zobi un vienmēr no mēsliem jāmēģina tikt laukā pašam. Bet, ja tu to nevari, tad tev tais mēslos arī jāpaliek!

-       Jā, tu kaut ko zini par mani, - Ieva klusi sacīja, - bet es šo to zinu arī par tevi. Bet tas diemžēl nav nekas labs.

-       Vai tev nešķiet savādi, ka mēs vienmēr par citiem cilvēkiem uzzinām tikai to sliktāko? - es prasīju un pasmaidīju.

-        Patiešām, - Ieva piekrita. Dažus brīžus klusēja, tad atklāti un negaidīti izšāva. - Kāpēc tu nogalināji savu tēvu?!

Pārsteigts strauji pagriezos un Ievu cieši uzlūkoju.

-   Kā tu to zini?

-   Tu jau pirmīt teici - Rīga esot maza pilsētiņa…

-   Un tomēr. Kā tu zini?

-   Vai tas tev šķiet svarīgi?

-   Ne sevišķi.

-        Bet man tas ir svarīgi! - Ieva pateica. - Tu esi nogalinājis ne tikai savu, bet vēl kāda cita cilvēka tēvu!

Vēlreiz pārsteigts paskatījos uz Ievu.

-   Tu pazīsti Andžeju?

-        Vai tev, Krist, ar galvu galīgi sagājis dēlī? Mēs taču kopā strādājām! Un tagad padomā pats! Vai neiznāk labs sižets aizkustinošam romānam? Ārsts dienu un nakti pašaizliedzīgi cīnās par kāda cilvēka dzīvību, bet viņš, izglābts, aiziet un nogalina šā ārsta tēvu! Vai tu, Krist, pats apjēdz, ko esi izdarījis? Jā, mīļais, es neesmu nekāda šķīstā jaunava, bet tavs nodarījums ir viszemiskākais, ko vien cilvēks var izdarīt!

Piekrītoši pamāju un paskatījos uz logu, kur pie stikliem jau bija pielipusi slapja tumsa, tad atkal pievērsos Ievai.

-        Vari man samelot, tomēr gribu pajautāt. Tu ar Andžeju esi gulējusi?

-  Jā, - Ieva atbildēja. - Viņš bija ļoti nelaimīgs.

-   Žēloji?

-   Protams!

-        Bet kā būs ar mani? Es pašlaik arī esmu ļoti nelaimīgs.

-        Tev tādam arī jābūt. Tu esi noziedznieks. Tu nemaz nedrīksti būt laimīgs!

Atkal skumji pasmaidīju un rūgti nodomāju - tā laikam turpināsies mūžīgi. Neko īsti par otru cilvēku nezinādami, mēs uzreiz esam gatavi viņu celt debesīs vai grūst ellē…

-       Kā tad, Ieva, paliek? - es neatlaidos. - Tu mani kādu laiku paslēpsi?

-        Nē, - Ieva tūlīt atbildēja. - Vai pats neredzi? Kur es tevi varu paslēpt? Zem dīvāna?! Dažreiz savus klientus pieņemu arī šeit. Krist! Tev mani jāsaprot! Es tevi lūdzu! Es varu nomirt slimnīcā. Es varu nomirt uz ielas. Tas mani nebaida. Bet es negribu nomirt cietumā! Vai tu to spēj apjēgt?

-   Kāpēc tev vajadzētu nomirt cietumā?

-   Par slepkavas slēpšanu…

Es lēnām izstiepu roku un viegli noglāstīju Ievas plecu. Kaut kas silts un patīkams iešķēla smadzenēs, un man viņas atkal kļuva žēl.

-        Nebaidies, Ieva, - klusi teicu. - Es neesmu slepkava. Nekad tāds neesmu bijis un nebūšu. Es tikai mēģinu palīdzēt cilvēkam, kas varbūt nemaz nav tā vērts, bet… Mums taču katram reiz var uznākt kāds vājuma mirklis, vai ne? Lai gan tas, ka uzņēmos šā cilvēka vainu, varbūt ir pati stiprākā manas gribas un apziņas izpausme. Visticamāk, ka tā.

Ieva satvēra manu roku un pieliecās tuvu sejai.

-   Tu esi uzņēmies cita vainu? - viņa pārsteigta prasīja.

-   Vai tas tev šķiet neticami?

-        Jā, - Ieva apstiprināja. - Ja nu vienīgi šis cilvēks tev ir pats tuvākais šajā pasaulē.

-        Nē! - pakratīju galvu. - Šis cilvēks man ir pats tālākais. Taču tomēr… viņa ir mana māte. Viņa man ir devusi dzīvību, un tagad man jāpamēģina glābt viņas dzīvība.

-        Taču ne par tādu cenu! - Ieva iesaucās. - Krist! Attopies! Tas ir pārāk dārgi!

-        Iespējams, - domīgs piekritu. - Bet kas mūsu dzīvē ir lēts? Dārgs ir katrs mirklis… ja atceramies, ka tas nekad neatkārtosies. Tāpat ir ar mīlestību, tāpat ar mūsu spējām vai vēlēšanos kādu darīt laimīgu. Un tad nav vairs svarīgi, kas pēc tam notiek ar tevi pašu.

-   Kā tas var nebūt svarīgi?

Jau kuro reizi paraustīju plecus un atkal pasniedzos pēc glāzes. Ieva piecēlās, pienāca klāt, negaidīti iesēdās klēpī un apvija rokas ap manu kaklu.

-        Kāda gan es biju muļķe! - viņa man čukstēja ausī. - Kāpēc es no tevis aizgāju?

Neko neatbildēju, tikai jutu, ka šīs sievietes ķermenis mani vairs nesilda.

-   Tu man esi piedevis? - Ieva cerīgi prasīja.

-   Tev šī piedošana vispār ir vajadzīga? -Jā.

-   Tātad tomēr jūties vainīga?

-   Mazliet.

-        Es, Ieva, esmu tev piedevis. Jau sen. Vai palika labāk?

-   Jā, bet ne pilnīgi.

-   Kas vēl pietrūkst?

-   Man pietrūksti tu, - Ieva atbildēja. - Es būtu laimīga, ja tu… Ja mēs abi… Mums taču nebija slikti, vai ne?

-  Mums bija pārāk labi, lai mēs to bieži atcerētos. Laiks ir aizgājis, kā rīta agrumā no Centrālās stacijas aiziet pirmie elektriskie vilcieni - tukši, bez pasažieriem…

Ieva ilgi klusēja un izskatījās bēdīga. Jutu, ka viņa visa trīc, taču sapratu, ka tas ir vai nu no bailēm, vai vienkārši viņai salst. Acīmredzot arī mans ķermenis viņu vairs nesildīja.

-   Pirms kāda laika mani pie sevis uzaicināja kāds cilvēks, - Ieva negaidīti sāka stāstīt. - Parasti es tieku aicināta tikai viena iemesla dēļ… Bet toreiz bija citādi. Šis cilvēks bija vecs un pa pusei paralizēts. Viņš man nespēja pat pieskarties. Toties izstāstīja drausmīgu stāstu. Viņam 1941. gada rudenī kā Liepājas policistam Šķēdes kāpās nācies nošaut kādu ebreju tautības meiteni, kuru ļoti mīlējis. Tas sniedzas pāri manai saprašanai. Pienākuma pēc nošaut meiteni, kuru tu mīli… Būtu bijis skaisti, ja viņš spējis automātu nosviest zemē, paņemt savu meiteni pie rokas un abi kopā nostāties bedres malā… Bet diemžēl tā nekad nenotiek. Vienmēr bedrē iekrīt tikai viens no abiem. Kāpēc tā, es nezinu, taču tas mani sāpina. Pēdējā laikā sāku šaubīties, vai tomēr esmu izvēlējusies pareizo veidu, kā nodzīvot sev atvēlēto laiku. Un tagad… kad tu tik negaidīti atkal esi trāpījies manā ceļā… Nesūti mani uz Šveici! Labāk jau rīt iesēdīsimies automašīnā un aizbrauksim uz Liepāju! Aiziesim uz Šķēdes jūrmalu, ieraksim smiltīs dažus dzintara gabaliņus, ko vecais policists bija uzdāvinājis savai ebreju meitenei, abi jūras priekšā nokritīsim ceļos, un es tev palūgšu piedošanu. Pēc tam paēdīsim pusdienas labākajā Liepājas restorānā un, atgriezušies Rīgā, tu mani atkal aizvedīsi pie sevis. Un tur arī atstāsi. Tās ir muļķības, kad tiek apgalvots, ka mīlestība izgaist. Nē! Tā vienmēr mūsu dvēselēs paliek vai nu kā sāpe, vai kā prieks. Es ticu, Krist, ka mēs atkal varam būt laimīgi. Taču, ja tu mani atgrūdīsi, bet atgrūst ir ļoti viegli, tu kļūsi līdzīgs cilvēkam, kurš toreiz baltajās jūrmalas smiltīs spēja nogalināt savu mīlestību.

Mani pēkšņi pārņēma spēcīgas dusmas.

-  Tas nu ir par stipru šauts! - es skaļi pateicu un, Ievu sagrābis aiz padusēm, piecēlu un iesviedu atpakaļ viņas sēdvietā. - Ja neko prātīgāku nespēj pateikt, tad labāk sēdi un klusē! Ja neskaitu karu Afganistānā, es nevienam cilvēkam neko sliktu nekad neesmu izdarījis! Vismazāk kaut ko sliktu esmu nodarījis tev! Par to es negaidīju pateicību. Bet negaidīju arī to, ka tu mani tik pēkšņi atstāsi. Tas, protams, nav nekāds noziegums. Parasta dzīves epizode, tāpēc sevišķi ļaunā neņēmu. Man bija nepieņemams iemesls, kāpēc tu no manis aizgāji. Parasti šķiras vai nu naida vai jaunas mīlestības dēļ, bet tu to izdarīji tikai tāpēc, lai katru dienu varētu vārtīties citu vīriešu gultās! Nu ko. Tā ir tava dzīve un tā ir tava miesa, ar ko tu vari darīt, ko gribi! Un dari, Ieva! Kas man vairs par daļu? Tā jau ir pagātne, taču šodien… Es pie tevis atnācu lūgt palīdzību, bet ko tu? Vai tikai tieši tu neesi tas cilvēks, kurš grib redzēt otru iekrītam bedrē? Un stāvēt tās malā, skatīties un nepasniegt roku? Nav svarīgi - vai es patiešām kādu būtu nogalinājis, vai ne. Svarīgi ir tas, ka es tev lūdzu palīdzību, bet tu man atteici. Tagad es atsaku tev. Nenoliedzu - man mazdrusciņ tevis ir žēl, bet… Mēs abi uz brīdi aizmirsām mūsdienu noturīgāko izdzīvošanas likumu: Katrs cīnās tikai par sevi!

Piecēlos un gāju uz durvīm.

-   Krist, pagaidi! - Ieva iesaucās un pieskrēja man klāt. - Tu mani vairs negribi tāpēc…? Tev jau ir cita sieviete?

Es pasmaidīju un Ievu viegli noskūpstīju uz pieres.

-   Mana mīļā meitene! Tu neko neesi sapratusi…

Nezinu, vai arī es daudz ko sapratu, taču kad, izejot

laukā, mani cieši apņēma nakts, zvaigznes un klusums, es iedomājos, ka mūsu dzīves laikā pats grūtākais ir pašam sev apkārt uzcelt gaismas pilnu pasauli…

21. nodala

i

Tas bija nopietni. Nespēju saprast - visu dzīvi esmu stāvējis tumsā vai gaismā? Visticamāk - tomēr krēslā. Mirklī starp gaismu un tumsu. Tad nekas nav pārāk spilgts, taču redzēt var visu. Bet tas, ko es redzu, man bieži nepatīk. Apzinos savu vājumu, tāpēc nemaz nemēģinu šo pasauli darīt labāku. Dažreiz ko labu izdaru tikai tāpēc, lai šī pasaule nekļūtu vēl sliktāka.

Mani mocīja ne vienreiz vien pārdzīvota sajūta - esmu atkal kara transporta lidmašīnā un, lai varētu veikt savu pirmo lēcienu ar izpletni, tieku pacelts trīs kilometru augstumā. Sajūta nav patīkama un es negribu lēkt. Taču aiz muguras stāv seržants Ivans Zaruba un mežonīgā balsī kliedz: "Ierindniek Krist Kristson! Davaj! Tevi lejā gaida māte - zeme!"

Kas mani sagaida tagad? Es vairs negribu slēpties. Pārdomājot notikušo, visu redzēto un dzirdēto Ērikas Le- jiņas mājā, es sapratu, ka bija ļoti muļķīgi viņai apsolīt, ka uzņemšos vainu par Marecka slepkavību. Tomēr beidzot to vajadzēja izdarīt, lai gan patiesībā tā bija tukša lieta.

Cilvēka atzīšanās nozieguma izdarīšanā vēl neko daudz nenozīmē. Ir tomēr vajadzīgi neapstrīdami pierādījumi. Bet Marecka nošaušanas brīdī es atrados savā restorānā, un to varēs apliecināt vismaz pieci, seši cilvēki. Ne uz pistoles, ne citur nav atrodami mani pirkstu nospiedumi. Nav arī slepkavības motīvu. Taču Ērikai Lejiņai biju devis vārdu, un man to vajadzēja turēt. Kā notikumi risināsies tālāk, centos nedomāt. Priekšnojauta sacīja - ja viss notiks pēc pareiziem spēles noteikumiem, man nekādas briesmas nedraud. Būšu vismaz mēģinājis savu māti glābt. Kā daudz kas šai pasaulē, nevienam tas nebūs bijis vajadzīgs, izņemot vienīgi man pašam un, iespējams, arī Ērikai Lejiņai.

Nākamās dienas rītā, iegājis Rīgas Galvenās policijas pārvaldes ēkā, tūlīt vērsos pie tālākajām durvīm stāvošā dežuranta.

-   Es gribētu tikt pie kāda slepkavību izmeklēšanas nodaļas darbinieka.

-   Kādā vajadzībā? - dežurants lietišķi painteresējās.

-   Gribu vaļsirdīgi atzīties slepkavības izdarīšanā, - atbildēju.

Dežurants uz mani ļoti nopietni paskatījās, tad piegāja pie telefona.

-  Lūdzu, pagaidiet! - viņš man teica un sāka zvanīt. Es pagāju sāņus, apskatīju platās kāpnes un mēģināju iztēloties, kā šeit 1905. gadā Dubelšteina vadībā bija ielauzušies revolucionārie kaujinieki un visu šo māju izsituši; kā 1940. un 1941. gadā šeit gan krievi, gan vācieši veduši arestētos cilvēkus, kā šeit…

-        Tas esat jūs? - pēkšņi izdzirdu skarbu vīriešu balsi. Nedaudz satrūkos. Paskatījos. Blakus un aiz muguras man stāvēja divi civilās drēbēs ģērbti jauni vīrieši.

Piekrītoši pamāju.

-   Nāciet līdzi! - viens no viņiem pavēlēja.

Mēs uzkāpām otrajā stāvā, tad pa garu gaiteni nonācām līdz citām kāpnēm, nokāpām atkal uz pirmo stāvu, kur tiku ievests nelielā kabinetā. Tur mūs sagaidīja aiz rakstāmgalda sēdošs nopietna izskata pusmūža vīrietis. Tūlīt ievēroju, ka viņam virs kreisās uzacs ir liela rēta.

Pavadītāji aizgāja, bet kabineta saimnieks man lika apsēsties. Pārliku vienu kāju otrai un, uzmanīgi nopētījis kabinetu, tūlīt iedomājos, cik gan daudz slepkavu šeit ir sēdējuši, drūmi klusējuši, lamājušies vai arī labprātīgi visu izstāstījuši.

-   Kā jūs sauc? - vīrietis tūlīt prasīja.

-        Krists Kristsons, - es atbildēju. - Vai drīkstu zināt arī jūsu vārdu?

-         Vai lasīt proti? - izmeklētājs jautāja un ar pirkstu pieskārās pie apģērbam piestiprinātas plāksnītes. Tur bija uzrakstīts - Policijas pulkvežleitnants Kārlis Buks un vēl kaut kāds numurs.

Piekrītoši pamāju.

-   Vai vēlies mums kaut ko pastāstīt? - Buks vaicāja.

-       Jā, - es apstiprināju. - Gribu vaļsirdīgi atzīties slepkavībā.

-   Kad tu to izdarīji?

-   Pirms piecām dienām.

-Kur?

-   Rīgā, Dzirciema ielas 115. namā.

-   Kas ir upuris?

-        Boļeslavs Mareckis. Pensionēts Valsts drošības komitejas darbinieks.

Izmeklētājs dažus brīžus saspringti domāja, tad uz galda stāvošajā sakaru pultī nospieda kādu taustiņu un skaļi pateica. - Grigalka! Tūlīt ienāc pie manis!

Nepagāja ne minūte, kad kabinetā ienāca jauns, izstīdzējis jauneklis un apstājās pie durvīm.

-        Pastrādā ar šo te, - Buks sacīja un ar galvu pamāja uz manu pusi. - Kungs apgalvo, ka Boļeslava Marecka slepkavībā vainīgs esot viņš!

Jaunais cilvēks nedaudz izbrīnījies uz mani paskatījās, tad aicināja līdzi. Pa diezgan šauru gaiteni aizgājām līdz galam, kur atradās jaunekļa kabinets.

-        Lūdzu, sēdieties! - viņš teica. - Mani sauc Aloizs Gri- galka, un es izmeklēju Boļeslava Marecka slepkavības lietu. Lai mūsu sarunu nevilktu garumā, sāksim tūlīt ar oficiālu nopratināšanas protokolu. Es uzdošu jautājumus, jūs pacentieties godīgi atbildēt, pēc tam to visu attiecīgi noformēsim. Vai esat gatavs?

-Jā.

-   Jūsu vārds, uzvārds?

-   Krists Kristsons.

-   Dzimšanas laiks un vieta?

-   Rīga, 1961. gada 6. janvāris.

-   Dzīves vietas adrese?

-   Rīgā, Baltā ielā 7.

-   Nodarbošanās?

-   Esmu mākslinieks.

-   Vai ir vēl kāda blakus nodarbe?

-   Man Vecrīgā pieder restorāns.

-   Precējies?

-Nē.

-   Vai ir apgādājami bērni?

-   Nav.

-   Kā jūs pazīstat Ēriku Lejiņu?

-   Viņa ir mana māte.

-   Vai dzīvojat kopā?

-   Nekad.

-   Kā jūs pazīstat Boļeslavu Marecki?

-   Es viņu nepazīstu, taču… viņš ir mans tēvs.

-   Un jūs apgalvojat, ka esat vinu nogalinājis?

-Jā.

-   Kāpēc?

-   Nezinu.

-        Vai jūs atradāties akūta psihiska uzbudinājuma stāvoklī?

-Nē.

-        Ja jūs no sava nozieguma izdarīšanas apgalvojuma neatsakāties, pēc kā iniciatīvas jūs visi trīs 1999. gada 16. augusta vakarā sapulcējāties Ērikas Lejiņas mājā?

Klusēju.

-   Vai notika strīds?

Neziņā paraustīju plecus.

-  Vai bijāt alkohola reibumā?

-Nē.

-   Kādā veidā jūs Boļeslavu Marecki nogalinājāt?

-   Es viņu nošāvu.

-   Ar kādu ieroci?

-   Ar Ērikai Lejiņai piederošo Makarova tipa pistoli.

-   Kā šī pistole nokļuva pie jums?

Klusēju.

-        Kur tobrīd atradāties jūs un kur atradās Boļeslavs Mareckis?

-   Mēs bijām lielā viesistabā.

-        Konkrētāk! Kur stāvējāt jūs un kur atradās Mareckis?

-        Es stāvēju pie sekcijas, bet Boļeslavs man negaidīti uzbruka.

-   Kāds šim uzbrukumam bija iemesls?

Es atkal apklusu, jo mani pēkšņi pārņēma dedzinoša kauna sajūta. Nemaz nerunājot par to, ka es neko nezināju, kas tovakar starp tēvu un māti īstenībā bija noticis, es vispār neko nezināju par nogalināto cilvēku! Neko par savu tēvu. Kāpēc man viņu tagad vajadzētu apmelot, kāpēc jāizdomā, ka viņš man ir uzbrucis, mēģinājis darīt kaut ko ļaunu, ja patiesībā vēlējies tikai labu - pēc trīsdesmit astoņiem gadiem beidzot satikt savu dēlu! Kāpēc man jāaprunā cilvēks, un kāpēc, galu galā, man jāaprunā pašam sevi?! Kāpēc man jāmelo?! Vai atkal esmu aizmirsis nežēlīgos, taču godīgos un laikam jau arī nemainīgi pareizos morāles likumus - katram jāsaņem pēc nopelniem! Katram no saviem mēsliem laukā ir jātiek pašam! Katram par izdarīto noziegumu jāsaņem sods!

Es pēkšņi vairs nejutos ne kā labdaris, ne kā mātes glābējs. Pirmo reizi mūžā jutos kā īsts noziedznieks. Tik slikti nebiju juties ne Afganistānas karā, ne pēc tam, kad patiešām atriebības un taisnīga soda dēļ biju nošāvis trīs izdzimteņus. Tagad jutos kā noziedznieks tikai tāpēc, ka neteicu taisnību. Tāpēc, ka meloju izmeklētājam, pats sev un patiesībai. Tas nebija ne vīrišķīgi, ne godīgi. Es paša acīs pēkšņi kļuvu sīks un nožēlojams.

-       Piedodiet, - klusi teicu un atklāti paskatījos izmeklētājam acīs. - Par nozieguma izdarīšanu liecinu nepareizi. Es Boļeslavu Marecki neesmu nogalinājis. Es viņu vispār

nekad savā mūžā neesmu saticis. Pirmo reizi viņu ieraudzīju jau mirušu.

-   Kad tas notika? Kas vēl atradās telpā nozieguma pastrādāšanas brīdī?

-   Ērika Lejiņa.

-  Ja tas neesat jūs, kurš vēl cits šo slepkavību varēja izdarīt?

-   Nezinu.

-   Vai tā varēja būt Ērika Lejiņa?

-   Iespējams, - paraustīju plecus. - Taču tā jau ir jūsu daļa - atrast īsto vainīgo.

Izmeklētājs pārstāja rakstīt un mani cieši uzlūkoja.

-   Mēs vainīgo jau esam atraduši, - viņš sacīja. - Tā ir Ērika Lejiņa. Viņa minētā nozieguma izdarīšanā atzinās pēc divām dienām. Tā esot bijusi pašaizsardzība, kas tā arī varētu būt. Vēl notiek ekspertīzes. Neskatoties uz to, ka viņa centusies no pistoles noslaucīt savu pirkstu nospiedumus, taču lielajā uztraukumā tas nav izdevies, un pirkstu nospiedumi tomēr ir palikuši. Kad Lejiņas kundze beidzot pateica, ka jūs pie viņas esat atbraucis tikai no rīta, mēs to, protams, tūlīt pārbaudījām. Nopratinājām gandrīz visus jūsu restorāna darbiniekus, kuri apliecināja, ka vakarā, kad Ērika Lejiņa bez iepriekšēja nodoma nošāva savu kādreizējo pāridarītāju, jūs atradāties savā restorānā, pēc tam nakti pavadījāt kopā ar Annu Kozlovu. Bet tagad, Krist Kristson, pasakiet godīgi - kāpēc jūs gribējāt uzņemties Ērikas Lejiņas vainu?

-  Pašlaik to nespēju izskaidrot, - nedaudz apmulsis teicu. - Tobrīd viņa bija ārkārtīgi nelaimīga, un ko nozīmē būt nelaimīgam, es ļoti labi zinu. Turklāt… - samulsu vēl vairāk, - viņa tomēr ir mana māte…

-   Jūs ļoti riskējāt, - izmeklētājs sacīja. - Ja mūsu kantoris strādātu paviršāk un Lejiņa būtu palikusi pie savas pirmās versijas… Vai sods jūs vairs nebaida?

Bridi domāju, tad klusi teicu:

-   Kas kādreiz pārdzīvojis savu nāvi… Un ne vienreiz vien… Nezinu. Man šķiet, es tagad pasauli, visus notikumus un cilvēkus redzu un uztveru nedaudz citādāk kā iepriekš. Daudz kas kļuvis pilnīgi vienaldzīgs, savukārt kas cits pēkšņi ieguvis daudz augstāku vērtību. Es gribu darīt tikai labu. Bet palīdzēt nelaimē nokļuvušam cilvēkam… tas arī ir labi, ja tikai spējam aizmirst, ka nelaimē viņš nokļuvis vienīgi paša vainas dēļ…

Apklusu. Izmeklētājs no rakstāmmašīnas izņēma papīra lapu un palūdza man to parakstīt. To ari izdarīju. Pēc tam uzprasīju: - Vai Ērika Lejiņa ir arestēta?

-   Nē, - izmeklētājs atbildēja. - Pēc liecības sniegšanas viņa tika atbrīvota pret parakstu par dzīves vietas nemainīšanu.

-   Kas notiks tālāk?

-   Jūs varat iet, - izmeklētājs paskaidroja. - Ja būs vajadzība, bet tāda vajadzība noteikti radīsies, mēs jūs izsauksim. Parakstieties par dzīves vietas nemainīšanu, un staigājiet vesels!

Tā arī izdarīju.

Turpat netālu pie Operas iesēdos taksometrā un braucu uz Iļģuciemu.

Bija skaista, saulaina diena.

Jutos labi. Dvēseles smagums, kas mani mocīja pēdējās dienas, bija pazudis. Justies kā noziedzniekam - tas nav viegli. Tiešām būt noziedzniekam, iespējams, ir daudz vieglāk.

Pēc divdesmit minūšu brauciena apstājāmies iepretim Ērikas Lejiņas mājai. Izkāpu un aizgāju līdz greznajiem sētas dzelzs vārtiņiem. Tūlīt ieraudzīju, ka Ērika, pagriezusi muguru pret ielu, sēd lielā šūpuļkrēslā un acīmredzot mēģina vēl notvert pēdējos aizejošās vasaras saules starus.

Lēnām pienācu viņai klāt. Ērika spēji satrūkās, bet jau pēc dažiem mirkļiem viņas sejā pārsteigumu un varbūt arī bailes nomainīja gaišums.

-   Atvaino, - es klusi teicu, - bet es tevi nespēju izglābt.

Ērika ilgi no manis nenovērsa skatienu, līdz viņai viegli sāka drebēt lūpas un spēji raustīties acu plakstiņi. Un tad viņa pēkšņi un pavisam negaidīti manā priekšā nokrita uz ceļiem un sāka raudāt.

-   Krist… - viņa elsodama sacīja. - Mans dēls… Ir nožēlojami, ka es tevi tikai tagad… pēc trīsdesmit astoņiem gadiem sajūtu un apzinos kā savu dēlu… Bet tas nu beidzot ir noticis. Ar šo apziņu esmu laimīga, taču arī ļoti nelaimīga. Ja vari, Krist, lūdzu, piedod! Toreiz slimnīcā 1961. gada 6. janvāra dienā un turpmākajās es neizturējos kā neliete. Nē, nē! Toreiz vienkārši biju ļoti vāja. Bet pirms tam šo manu vājumu bija radījušas spēcīgas bailes.

Tie, kuri nav pārdzīvojuši Staļina un padomju varas represīvo orgānu neierobežotās patvaļas laiku, nekad nespēs saprast to cilvēku psiholoģisko un psihisko stāvokli, kas šai patvaļai bija pakļauti. Tas nav ne izstāstāms, ne arī īsti saprotams. Taču tagad ir cits laiks, citi likumi un dažreiz arī pavisam cita attieksme pret apkārt notiekošo. Bet daudz kas paliek arī nemainīgs. Es priecājos, Krist, ļoti lepojos, ka tu neesi uzkrājis ne naidu, ne ļaunumu, ne citu cilvēku pārinodarījumus. Tas mani patiesi pārsteidza. Tu spēji, kaut varbūt īslaicīgi, taču tu tomēr spēji aizmirst visu slikto, ko tev esmu nodarījusi. Nav ko baidīties no augstiem vārdiem, bet es zinu - to var tikai retais. Paldies tev, dēls! Tu pat centies un gribēji mani paglābt no soda, jo to taču lūdza… kaut slikta, tomēr tava māte. Lai gan godīgi jāatzīstas - pats šis lūgums bija diezgan liela nelietība un kārtējais mana vājuma pierādījums… Taču tas tevi neietekmēja. Tu biji pārāks. Krist, ja tu tikai zinātu, ja tu to spētu saprast, kā man šobrīd sāp! Sāp mana jaunība un viss tas laiks, kas mani piespieda atsacīties no pirmās mīlestības, pārdzīvot cietuma draudus, uztraukumus par vecākiem un pazemojošo Boļesla- va Marecka uzbāzību… Tagad man sāp pat laime tevi redzēt un sajust sev blakus…

Es noliecos, māti pacēlu un atkal apsēdināju krēslā.

-  Viss kārtībā, - es klusi teicu. - Tas ir labi, ja laime var sāpēt. Tātad tā ir īsta.

Ērika samocīti pasmaidīja.

-   Tu man esi piedevis?

-  Jā, - es atbildēju. - Tas dažreiz nemaz nav tik grūti. Daudz grūtāk ir slikto aizmirst.

-   Tu aizmirsīsi?

-   Es pacentīšos.

-   Lūdzu, apsēdies man blakus! - māte uzaicināja un, kad to biju izdarījis, turpināja. - Viss ļaunais cilvēkam kādreiz nāk atpakaļ. Es nezinu, vai Boļeslavs Mareckis bija pelnījis šādu nāvi, bet… Varbūt viss bija pareizi? Viņš man patiešām uzbruka, un es tikai aizsargājos. Pirms trīsdesmit astoņiem gadiem - arī toreiz Boļeslavs uzbruka, bet man nebija tiesību aizsargāties. Laiks maina ne tikai dažādu situāciju iespējamību vai neiespējamību, bet arī to vērtējumus. Es sevi par vainīgu neatzīstu, to noteikti neatzīs arī tiesa, atliek vienīgi… tu.

-  Viss Ļaunais cilvēkam kādreiz nāk atpakaļ. Es nezinu,

vai Boļeslavs Mareckis bija pelnījis šādu nāvi, bet…

Nedaudz pārsteigts paskatījos uz Ēriku.

-   Tu gribi, lai par tavu tiesnesi kļūstu es?

-  Jā, - viņa apliecināja. - Vai tu, dēls, gribi mani tiesāt?

Manāmi samulsu.

-       Atceroties visu pārdzīvoto un to, ka pasaulē vara pār mums piemīt pavisam citam spēkam - sauc to par Likteni vai Dievu - es stipri šaubos, vai cilvēks vispār drīkst tiesāt otru cilvēku… Bet kas attiecas uz mums abiem… Nē, es tevi netiesāšu. Es nevaru pieņemt lēmumu - tu, attiecībā gan pret mani, gan Boļeslavu Marecki, esi attaisnojama vai sodāma? Šāds verdikts tev ir jāpieņem

pašai, un pēc tam visa atlikusī dzīve jāpavada vai nu garīgā apmierinājumā vai nežēlīgās sirdsapziņas mokās. Vienu gan varu pateikt - es tev piedodu. Mēs katrs dzīvē pār laika noliktajām barjerām skrienam vai nu klupdami krizdami, vai arī ar lepni paceltu galvu tām lecam pāri. Viss atkarīgs no mūsu gara stipruma vai vājuma. Bet vājums nav nosodāms. To var vienīgi nožēlot.

Ērika Lejiņa maigi satvēra manu roku un asaru pilnām acīm prasīja: - Krist… Tu esi mans dēls?

- Jā, - es ļoti saviļņots atbildēju. - Tu esi mana māte…

22. nodala

*

Tās pašas dienas vakarā atkal sēdēju savā restorānā pie man vienmēr rezervētā galdiņa un klausījos Ričarda fantastiski meistarīgajā saksofona spēlē. Atskaņotā melodija plosīja ne tikai viņa, bet arī manu dvēseli. Sāpīgi smeldzīgas bija šīs skaņas, un apziņa no ļoti tālas un nesenas pagātnes spēji izrāva dažādus drūmus notikumus, tai pašā laikā sirdī iemetot arī kaut ko gaišu un siltu.

Jutos apmierināts. Man ne no kā vairs nevajadzēja baidīties, ne arī kaunēties. Es varēju mierīgi pasmaidīt un mazliet nevērīgi vērot ļaužu pilno zāli.

Nezinu, vai tā bija tikai nejauša sagadīšanās vai atkal kāda likteņa mazsaprotama rotaļa, bet es pēkšņi ieraudzīju, ka dažus galdiņus tālāk sēd Ieva Saulīte, viņai līdzās atrodas mans pusbrālis Andžejs, abi dzer šampanieti un par kaut ko aizrautīgi sarunājas.

Vēl mazliet tālāk ieraudzīju psihiatri Ilzi Veidmani, bet viņai blakus kādu ļoti populāru Dailes teātra aktieri. Interesanti, es nodomāju, vai viņš ir simpātiskās dakterītes vīrs, mīļākais vai pacients?

Pēc tam nāca vislielākais pārsteigums un tas bija tik šokējošs, ka ilgi nespēju atjēgties. Zāles attālākajā galā pie mazliet savrup stāvoša galdiņa divu solīdu kungu kompānijā sēdēja… Estere Moižesa! Tagad, protams, jau pilnīgi sirma, septiņdesmit piecus gadus veca, bet es viņu tomēr uzreiz pazinu! Tas bija satriecoši. Nesapratu - sapņoju, murgoju vai patiešām redzu reāli notiekošo?

Neatturams spēks man lika piecelties, ne par ko nedomājot, lēnām šķērsot zāli un aiziet līdz viņas galdiņam. Dzirdēju, ka visi trīs savā starpā sarunājas angļu valodā.

Nedaudz viņu priekšā paklanījos un teicu: - Atļaujiet stādīties priekšā. Mani sauc Krists Kristsons un esmu šā restorāna īpašnieks. Vai jūtaties labi?

-   Lieliski! - Estere lauzītā latviešu valodā atbildēja.

-   Ļoti īpatnēja vieta.

-        Cienītā kundze, - viegli drebošā balsī sacīju, - vai tas jūs neapvainotu, ja es palūgtu nosaukt savu vārdu?

Estere ilgi uz mani skatījās, līdz redzēju, ka viņa nodreb.

-        Piedodiet… - viņa samulsusi teica. - Jūs man likāt atcerēties… ko es patiesībā nekad neesmu aizmirsusi. Jūs man atgādināt… Ak, Dievs!

-  Arī jūs man atgādināt… - Es jutos pagalam apmulsis.

-   Vai jūs sauc Estere?

Sievietes jau tā lielās acis pārsteigumā iepletās vēl lielākas, un viņa ar roku pamāja uz iepretim esošo brīvo krēslu. - Lūdzu, apsēdieties!

Es apsēdos. Taisni priekšā dega gara svece, visapkārt izplatot patīkamu aromātu, un es asi, kā ogles zīmējumā, šo sievieti redzēju jaunu un neprātīgi skaistu.

-       Jā, - viņa klusi apliecināja. - Mani patiešām sauc Estere Rozenbuha, meitas uzvārdā Moižess. Blakus sēdošais kungs ir mans vīrs, bet otrs kungs ir viņa labākais draugs. Viņam Ņujorkā arī pieder labi apmeklēts restorāns.

-   Jūs dzīvojat Ņujorkā?

-  Jā, - Estere apstiprināja. - Piektajā Avēnijā.

Nav slikti, nodomāju. Ņujorkas Piektajā Avēnijā dzīvo tikai ļoti bagāti cilvēki.

-  Vai jūs tagad pēc kara Rīgā esat ieradusies pirmo reizi?

-       Jā… - Estere domīga atbildēja. - Mana ģimene te dzīvoja pirms kara, un es nespēju… Man šeit noteikti vajadzēja atgriezties!

-   Kāpēc? - es ātri jautāju.

-        Vai jūs spējat aizmirst savu pirmo mīlestību? - Estere skumji pasmaidīja.

-   Protams, nē.

-       Jūs man stipri atgādināt to zēnu… tas ir ļoti neparasti… - Estere joprojām no manis nenolaida vērīgu skatienu. - Kā jūs droši vien saprotat, es esmu ebrejiete, bet tas zēns… Tas bija latvietis - Edgars Neimanis. Viņš ar savu ģimeni mūs kara laikā slēpa. Pašlaik precīzi vairs neatceros to vietu… Bet tas bija Rīgas nomalē, lielā privātmājā…

Mēs bijām jauni un viens otrā iemīlējāmies. Varbūt arī tāpēc, ka ik dienu mums draudēja nāve. Katrs pieskāriens bija kā dzīvības apliecinājums. Katrs nodzīvotais mirklis šķita mūžība. Pat neizteikts vārds apliecināja - mēs viens otru mīlam! Tas bija skaistākais un arī visdrausmīgākais laiks manā mūžā.

-   Vai atceraties istabu, kur dzīvojāt? - es prasīju.

-  Jā, - Estere piekrītoši pamāja. - Tur bija apaļš galds, plats dīvāns, brūnas ādas klubkrēsls, sarkana stāvlampa, bet labajā pusē stāvēja baltas klavieres…

-   Pie sienas trīsrindu grāmatplaukts un liela glezna, - es turpināju. - Līdz apvārsnim saredzams rudzu lauks, bet pa to skrejoša meitene baltā tērpā.

-  Kā jūs to zināt? - Estere jautāja un nervozi rokās grozīja šampanieša glāzi. Un tad notika kaut kas pavisam savāds. Mūsu apziņas pēkšņi aptumšojās vai tieši otrādi - kļuva neiedomājami gaišas, it kā tur vienlaicīgi būtu ieslēgti tūkstoš stipru prožektoru…

-   Kad vecais Zālamans istabā gulēja diendusu, mēs nokāpām pagrabā… - es čukstēju.

-  Tur tu mani pirmo reizi noskūpstīji. Pēc tam paņēmi kabatas nazi un uz viena no sienas akmeņiem iegravēji manu vārdu…

-   Es gribēju, lai tas paliek ne tikai atmiņās.

-   Bet es tavu vārdu paņēmu līdzi sirdī. Tagad to atkal varu pateikt skaļi. Edgar…

-   Mani sauc Krists, bet, lai cik tas neticami šķistu, tai pašā laikā esmu arī Edgars Neimanis. Vai Dzegužkalnu vēl atceries?

-   Es toreiz ļoti gribēju redzēt zvaigznes… - Estere klusi sacīja.

-   Mēs tur pirmo un vienīgo reizi kļuvām tuvi. Mēs viens otru mīlējām un tu toreiz teici, ka nekas mūs nespēs šķirt. Bet kad nākamajā rītā mūs visus arestēja, mēs ļoti nožēlojām, ka nesākām mīlēties jau daudz agrāk.

-   Pēdējā brīvības naktī… - Estere čukstēja. - Varbūt tas tam arī bija vispiemērotākais brīdis?

-   Mīlestībai katrs brīdis ir visīstākais, - es teicu. - Kā tu paliki dzīva?

-   Nacisti mūs kādu laiku turēja Salapils nometnē, pēc tam aizsūtīja uz Vāciju, kur kara beigās mūs atbrīvoja amerikāņi. Vai Neimaņi arī palika dzīvi?

-   Nē, - es atbildēju. - Mums nepaveicās. Kādas saulainas dienas rītā mēs visi trīs tikām nošauti.

-   Kas tu tagad esi? - Estere pārsteigta prasīja.

-    Tāpat kā toreiz - mākslinieks. Un vēl šā restorāna īpašnieks. Krists Kristsons. Cilvēks ar daudzām dvēselēm. Viena no tām dažreiz raud, cita smejas, vēl kāda sāp. Viss juku jukām. Vienīgi mīlestība vienmēr ir palikusi nemainīga - tīra un skaidra.

-   Ko es tagad varu darīt tavā labā? - Estere savādā balsī prasīja.

-   Paldies, Ester, - viegli pakratīju galvu. - Man neko nevajag. Tu man labu izdarīji jau tad… Dzegužkalna virsotnē, kad Rīga maskēšanās nolūkā bija nogrimusi pilnīgā tumsā, bet mūsu prātos un sirdīs dega liels gaišums.

-   Es varu palūgt vīru, lai viņš tepat uz vietas tev izraksta čeku par miljons dolāriem, - Estere negaidīti pateica.

-   Pateicos, - es atkal viegli palocīju galvu. - Man jau viss ir samaksāts. Bet, ja jūs gribat izdarīt kaut ko labu… Kur esat apmetušies?

-   Hotel de Rome, - Estere atbildēja. - Ļoti laba viesnīca.

-   Nu, lūk! - es teicu. - Tur pirmajā stāvā tiek vākti ziedojumi Brīvības pieminekļa restaurācijai. Ja jums patiešām nav žēl… Atceries, Ester, kā mēs toreiz katru dienu un nakti sapņojām par brīvību?

Es piecēlos, dziļi viņu priekšā noliecu galvu un atkal nesteidzoties šķērsoju restorāna zāli. Mani šī tikšanās bija satriekusi, tai pašā laikā arī novedusi gandrīz vai līdz narkotiskai eiforijai. Tagad vairs nešaubījos - cilvēku dvēseles patiešām nemirst. Mēs vienmēr atgriežamies - no gaismas tumsā, no tumsas gaismā.

Apstājos iepretim galdiņam, kur sēdēja Ieva ar Andžeju.

-   Sveika, Ieva! - es viņu sveicināju. - Patīkami, ka beidzot esi atnākusi arī uz manu krogu. Kā jūties?

-   Var iztikt, - Ieva atbildēja. - Šeit nav slikti.

-   Es priecājos, tevi joprojām redzot zibens spožumā, - sacīju. - Tu labi izskaties.

-   Paldies, Krist! Viss pamazām iet uz labo pusi. Slimība vairs neprogresē. Un šodien Andžejs man izteica priekšlikumu… Zini, mēs gribam precēties. Tāpēc te tagad arī sēžam un to atzīmējam.

Tas varbūt bija mazliet pārsteidzoši, taču es paliku gluži vienaldzīgs. Manai dvēselei šī ziņa pārskrēja garām, tā arī īsti nepieskardamās. Divi cilvēki, mīlestības vai aprēķina vadīti, turpmāk dzīvos kopā. Nu, un tad?

-   Lai jums labi veicas! - es neliekuļoti pateicu. - Tu, Andžej, viņu sargā! Neviens jau tā īsti nezina, kas mums katru reizi var palīdzēt - vientulība, uzdzīve, zāles vai otrs cilvēks.

Gribēju parunāties arī ar dakteri Ilzi Veidmani, tad pārdomāju. Ko es viņai teikšu? Ko viņa krogā var pateikt man? Ka esmu vesels? Ka esmu slims? Ka dzīvošu ilgi vai nomiršu drīz? Galu galā, kāda velna pēc man tas būtu jāzina?

Atkal apsēdos iepriekšējā vietā un lēnām izdzēru glāzi sava iemīļotā franču vīna Satro Margo. Nez kāpēc tas man vienmēr atgādināja mūsu dārza smaržas. Un izraisīja tikko apjaušamas atmiņas par kādu spilgtas saules apspīdētu, sniegiem klātu kalna virsotni.

Vai es tur jau kādreiz esmu bijis? Vai tikai būšu?

-    Cienījamā publika! - mani pēkšņi no pārdomām iztraucēja Ričarda dobjā balss. Viņš, kā parasti, seju paslēpis aiz sarkanas samta maskas, stāvēja nelielās skatu- vītes vidū, rokā turēja saksofonu un skatījās uz apmeklētāju pilno zāli. - Nākamo mūzikas gabalu es gribu veltīt cilvēkam, kas man deva iespēju neiekrist un nenosisties dzīves izraktajā bedrē… Bet tur iekrist un nosisties bija ļoti viegli. Šis cilvēks mani neatstūma, bet īstajā brīdī pasniedza palīdzīgu roku. Tāpēc, kādā nelaimes gadījumā pazaudējis redzi, es pēkšņi šo pasauli atkal spēju ieraudzīt. Un to ieraudzījis, sastapu sievieti… Jūs jau zināt, kas pēc tam notiek. Nelaimīgie kļūst laimīgi un nabagie bagāti. Tāpēc valsis, ko esmu sacerējis un tūlīt jums atskaņošu, saucas Satikšanās un ir veltīts māksliniekam Kristam Kristsonam un manai mīļotajai Sallijai…

Ričards sāka spēlēt. Viņš to darīja tik aizrautīgi un virtuozi, melodija bija tik skaista un reibinoša, ka visa šī pasaule ar savām netīrajām ielām, pilsētu graustiem, bordeļiem un krogiem, cietumiem, kazarmām, zagļiem un prostitūtām, ar visām bankām, rūpnīcām, atkritumu izgāztuvēm un ļaunajiem cilvēkiem pēkšņi kaut kur pazuda, mums atstājot vienīgi ziedošus dārzus, tīrus ūdeņus un labus cilvēkus.

Kad Ričards beidza spēlēt un bija apklusuši vētrainie aplausi, es piecēlos, piegāju pie Ričarda un viņam cieši paspiedu roku.

-        Paldies, Rič, - es teicu. - Tu esi liels meistars. Bet tagad atvelc elpu! Uz mana rēķina pasūti pudeli šampanieša un ar Salliju to izdzeriet par mīlestību! Atceries, Ričard, - par mīlestību vienmēr ir vērts iedzert.

Pēc tam iegāju ģērbtuvē pie meitenēm. Dažas gatavojās tūlīt ar savu priekšnesumu iziet publikas priekšā, dažas atpūtās no uzstāšanās, taču, ieraudzījušas mani, visas izgāja laukā.

Anna Kozlova sēdēja spoguļa priekšā, krāsoja acu plakstiņus un acīmredzot arī gatavojās drīz iet dejot. Viņas slaidais augums bija ietīts baltā senās grieķietes tunikā.

Anna, mani ieraugot, pārsteigumā sastinga.

-        Labvakar, - es klusi sveicināju. - Priecājos tevi atkal redzēt.

-        Tu ilgi biji prom, - viņa nopietna sacīja, taču acīs mirdzēja prieks.

-   Tikai piecas dienas.

Anna piecēlās un pienāca man klāt.

-        Tās bija piecas mūžības, - viņa pateica un mani noskūpstīja. - Tu tagad esi drošībā vai man tevi jāslēpj?

-        Nē, Anna, viss kārtībā, - es atbildēju. - Esmu drošībā un gribu, lai tā varētu justies arī tu.

-   Kad esi man blakus…

-   Kad man blakus esi tu…

-   Mēs esam drošībā, vai ne?

-       Jā, Anna, - es apliecināju. - Mums nekas nedraud, ja nu vienīgi… pārāk daudz laimes.

Anna dzidri iesmējās un mani vēlreiz noskūpstīja.

-        Tā nekad nemēdz notikt, - viņa sacīja. - Lai cik laimīgi divi iemīlējušies būtu, viņiem vienmēr šķitīs, ka laimes par maz.

-        Es tādu laimkāri atzīstu. No visām cilvēku kārēm tā ir vienīgā, kas neapkauno. Bet tagad, Anna… Tu pašlaik gribi iet dejot?

-   Vai tad es drīkstu arī… negribēt?

-        Jā, Anna, - es pateicu. - Tu no šodienas šeit un mājās varēsi darīt vai nedarīt visu, ko vien vēlēsies.

-       Krist… Par kādām mājām tu runā? - Annai nedaudz ietrīcējās balss.

-   Par mūsu mājām, - es atbildēju.

-   Mīļais… Ko tas nozīmē? - viņa uztraukusies prasīja.

-        Tas nozīmē, ka tu tūlīt pārģērbsies, es pa to laiku pagaidīšu kabinetā, bet pēc tam tevi aizvedīšu uz Iļģuciemu.

-   Kāpēc?

-        Man tur ir vajadzīga saimniece, - es atbildēju. - Un vēl tādēļ, Anna, ka es tevi ļoti mīlu.

Anna lēnām atgriezās spoguļa priekšā, apsēdās un nez kāpēc sāka raudāt.

-   Kas notiek, Anna?

-   Tu to nopietni?

-   Nopietnāk vairs nevar.

-        Krist! Varbūt tu aizmirsi… - Anna čukstēja. - Ja tu mani ņem, tad tev ir jāņem arī mana meita.

-        Protams, - es sacīju. - Es to neesmu aizmirsis. Kā tavu meitu sauc?

-   Viņai ir četri gadi un viņu sauc Kristīne…

Nodrebēju un tūlīt sajutu, kā pār muguru pārskrien

karstas trīsas.

-       Tas ir skaists vārds, - es apmulsis teicu. - Manu meitu arī sauca Kristīne…

Negribēju sākt filozofēt par tik dīvainu sakritību, jo kā pagājušajā ziemā man teica psihiatre Ilze Veidmane, ir lietas, ko vēl joprojām daudzmaz jēdzīgi nespēj izskaidrot pat cilvēces gaišākie prāti.

Vēlu vakarā, kad jau bijām iekūruši kamīnu, izdzēruši pa glāzei vīna un nedaudz aprunājušies, es Annu izvedu uz mājas terases, abi ar rokām atspiedāmies pret nožogojuma margām un paskatījāmies debesīs. Tās bija kā nosētas ar spožām zvaigznēm, ar citu pasauļu gaismām, bet aiz tām atkal un atkal viena galaktika sekoja otrai, taču mēs šai bezgalīgajā Visumā nez kāpēc vairs nejutāmies ne sīki, ne vientuļi. Tieši otrādi. Mums šķita, ka abi kopā esam liels un varens spēks.

-       Krist… - Anna klusi sacīja un paskatījās manī savām lielajām acīm. - Vai tagad tevi dzīve vairs nebaida?

-        Nē, - es atbildēju un maigi apskāvu viņas trauslos plecus. - Ja dzīve esi tu…

Beigas

Rīga,

1998. g. 11. jūlijs - 1999. g. 21. marts

Egils

Lukjanskis, viņa varoņi un laiks

Pats rakstnieks gan pauž domu, ka laikam neesot nozīmes. Nozīme esot vienīgi tam, kādi esam mēs paši (romāna "Rēta akmenī" pēcvārdā, 1993). Patiesībā tomēr ikviens mēs esam sava laikmeta bērns, nesam šā laikmeta nospiedumus un nogulas - biogrāfijās, dvēselēs, atmiņās. Atšķirība tikai tā, ka dažos cilvēkos šie "epohālie iespiedumi" ir skaidrāk saskatāmi (politiķos, rakstniekos), citos - grūtāk pamanāmi. Vijolnieks spēlē savu vijoli, zemnieks ar zemi, un šķiet - viņos nekas būtisks gadu desmitos nav mainījies. Bet, protams, laika ritums un apstākļu maiņa ietekmē ikvienu.

PAR AUTORU

Arī Egilu Lukjanski kā cilvēku un kā rakstnieku veidojuši tie paši faktori, kas daudzus: laikmeta kopaina, bērnības un jaunības iespaidi, literatūra (konkrētāk - prozas darbi). Egils ir dzimis 1937. gadā Rīgā, Iļģuciemā. Šī vide (Pārdaugava ar Spilvi, Rātsupīti un citām vietām) vēlāk ienāk viņa stāstos un romānos ("Neuzvarētais", "Atliktais lauks" u. c.). Agri Egils Lukjanskis uzsāk patstāvīgas darba gaitas - pēc Rīgas 7. septiņgadīgās skolas beigšanas viņš vidējo izglītību apgūst strādnieku jaunatnes vakara vidusskolā, pelnot maizi kā elektriķis rūpnīcā VEE Par patstāvības, savu spēku noskaidrošanas tieksmi, par vēlmi sevi apliecināt stāsta kāda epizode jaunā Lukjanska

biogrāfijā - brauciens uz Kazahiju un darbs ģeoloģiskajā ekspedīcijā 50.-60. gadu mijā. Par to vēlāk aprakstā "Pārbaudījums" (1973) lasāms:

"Es zināju, vienalga, kur arī aizbraukšu, visur būs grūti, varbūt pat ļoti grūti, bet, ja citi var, vai tad es esmu sliktāks par viņiem? Lūk, to nu es nezināju - sliktāks vai labāks. Tas katrā ziņā jāpārbauda.

Un es izvēlējos Kazahiju".

Nav nejaušība, ka savam pirmajam stāstu krājumam 1966. gadā E. Lukjanskis devis nosaukumu "Izvēle". Izvēle, sava stipruma pārbaude, iekšējā cīņa, sevis pārvarēšana - tie ir būtiski motīvi Egila Lukjanska daiļradē. Līdz pat šodienai.

Prozas rakstnieku vidū jau paretam atgadās arī pa kādam "tīrradnim", kas raksta it kā tikai "no dzīves", tēlo objektīvo realitāti tik objektīvi un tik reāli, ka šķiet - nu, šis prozaiķis gan savā mūžā neko daudz no daiļprozas nav lasījis, kur nu vēl mācījies. Saprotams, šis iespaids ir maldīgs - ikviens rakstnieks izaug uz iepriekšējās literatūras pamatnes, atšķirība vienīgi tā, ka dažiem viņa literārā sakņotne ir itin labi saskatāma, citiem - ne. E. Lukjanskis pieder pie pirmajiem. Bērnībā un jaunībā lasīto autoru vidū viņš min Edgaru Vollesu, Džeku Londonu, Tomasu Mainu Rīdu, Džordžu Bernardu Šovu, Fjodoru Dostojevski, Džozefu Radjardu Kiplingu un Vili Lāci. Un atzīst, ka viņu visvairāk iespaidojuši Dž. Londona un V. Lāča varoņi. "Es gribēju būt Oskars Kļava un Mārtiņš īdens, es gribēju karot ar indiāņiem un būt Skotlendjarda kriminālmeklēšanas komisārs. Es gribēju būt kovbojs, jūrnieks un lokomotīves vadītājs. Es gribēju būt filozofs un rakstnieks". No teiktā varam secināt, ka jauno Lukjanski ir saistījuši stipro cilvēku tēli, vīrišķīgi raksturi ar striktiem uzskatiem par labo un ļauno, par pareizu un nepareizu rīcību. No vēlākām ietekmēm pamanāmākās šķiet E. He- mingveja stilistikas iestrāvas, mazāk - Ē. M. Remarka aizlauzto varoņu atspulgi. Jo Lukjanska stipro raksturu iezīme ir tā, ka viņi savu izturību un nelokāmību saglabā ilgi (kā Ivars Viklands romānā "Rēta akmenī", kas bērnībā un jaunībā pārdzīvojis vairākas psihiskas traumas, tomēr spēj dzelžaini turēties dzīves viļņu virspusē, sekmīgi veidojot atbildīga darbinieka karjeru).

Un vēl. Lasot Egila Lukjanska romānus, jāpatur prātā, ka viņa stiprie vīrieškārtas varoņi nebūt nenozīmē kādus ideāltipus vai simtprocentīgi pozitīvos tēlus. Vismaz - ne vienmēr. Prozas gaitu sākotnē, šķiet, šī pozitīvā lādiņa centrālajos tēlos bijis vairāk - lai atceramies stihijas varā iekļuvušā Filipa Grantovska cīņu romānā "Tev atvēlētais laiks" (1970). Cīņu - ne tikai par savu dzīvību, bet ari par jaunu patību sevī, pārvarot sevī bailes un nespēku. Pēdējā laika darbos aizvien vairāk jūtam E. Lukjanska galveno varoņu duālismu - ārēji spēcīgā čaulā atrodams pretrunu plosīts indivīds, lielā mērā ari egocentriķis. Tāds ir, piemēram, romānā "Pēdīgā sauciens" (1999) sastopamais Haralds Vinters - šķietami stiprs, bet mīlā vīlies cilvēks, bagāts, bet vientuļš, sirdsapziņas un pagātnes mocīts.

Egila Lukjanska romānu vīrieši. Tie var būt dažādu profesiju pārstāvji - sportisti, strādnieki, inženieri mehāniķi, vadošie darbinieki. Vairākkārt - rakstnieki un žurnālisti - kā jau minētie Filips Grantovskis un Haralds Vinters, kā Regnārs Brints ("Atliktais laiks", 1985) vai Ričards Baks ("Sieviete visam mūžam", 1996). Kaut kas viņos visos ir ielikts no paša autora biogrāfijas, psiholoģijas, dzīves uztveres, filozofiskajiem vai politiskajiem uzskatiem. Jāteic, ka kopš 60. gadu beigām, iemantojis rakstnieka statusu, Egils Lukjanskis ir darbojies žurnālistikā, strādājis mēnešrakstā "Liesma" un izdevniecībā "Liesma", bet no 1992. gada ilgāku laiku avīzē "Neatkarīgā Cīņa", atspoguļojot kriminālnotikumus. Ir bagātinājusies rakstnieka dzīves pieredze, kas - gluži dabiski - ienāk ari E. Lukjanska romānos. Cik lielā mērā šis īstenības materiāls katrreiz iekausēts galvenā varoņa būtnē (galvenais varonis E. Lukjanska darbos pārsisti ir autora viedokļa izteicējs), cik "organisks" ir padevies pirmā plāna varonis, par to literatūrkritiķi agrāk mēdza diskutēt. Tagad - pēcatmodas laikā, kad literatūrkritika kā rakstniecības sastāvdaļa patiesībā ir izzudusi, E. Lukjanskim pārmetumus par raksturu shematismu un mehānisku konstruēšanu šķiet vairs nenākas uzklausīt tik bieži. Bet, lai šos stipros varoņus, kas patiesībā jau ne vienmēr ir tik spēcīgi un tik taisnlīnijī- gi veidoti, - lai E. Lukjanska iemīļotos tēlus ētiski izvērtētu, ir jārīkojas kā juristam: jāievēro visi lietas apstākļi, visas norises varoņa iepriekšējā dzīvē, jāizsver visi plusi un mīnusi.

Sievietes E. Lukjanska prozas darbos mēdz būt divējādas. Vienas ir skaistās un jūtu ziņā saltās, bet nereti tomēr seksuāli kaislās. Diemžēl - mīlestībā un uzticībā ne pārāk ilgi noturīgas, spējīgas uz nodevību, ko mīlošais vīrs vai vīrietis, saprotams, sāpīgi pārdzīvo (kā gadījumā ar žilbinošo Ligitu romānā "Palīgā sauciens", 1999). Otru kategoriju veido klusās un kautrās mīlētājas, pelnrušķītes, kas palaikam nāk no vienkāršas vides, reizēm ir pat cietēju lomā (kā Sallija romānā "Sieviete visam mūžam" vai Valērija "Pēdīgā saucienā"). Var rasties jautājums: kāpēc rakstnieks izmanto tik pieticīgu personāžu?

Domājams, tāpēc, ka šāda tēlu kopa vislabāk atbilst problemātikai, kuru E. Lukjanskis mēdz risināt savos romānos un stāstos. Tie ir paši būtiskākie cilvēka esamības jautājumi: dzīvība un nāve, izvēles tiesības un izvēles brīvība, mīla un naids, mīlestība un nodevība, noziegums un sods.

E. Lukjanska romānu darbība parasti risinās ģimenes ietvaros, aizķerot samērā nelielu draugu un paziņu loku. Vīra un sievas, mīļākās un mīļākā, vecāku un bērnu (retāk - draugu) attiecības - lūk, tā ir joma, kura nebeidz nodarbināt autoru nu jau gadudesmitu garumā. Tāpat kā daudzus no mums, lasītājiem. (Sociāli politiskām problēmām turpretī šajos darbos ir pakārtota, varbūt pat piekārtota loma.)

Nav grūti pamanīt, ka jo svarīgu vietu E. Lukjanska sižetos ieņem mīlestības intriga, kas risināta ar mīlētāju trīsstūra palīdzību vai kādā citā kombinācijā. Tāpat nozīmīga loma sižetu šķetinājumos ir liktenīgām nejaušībām (slepkavība, smaga slimība vai katastrofa ar neatgriezeniskām sekām, nepelnīts cietumsods). Tas ļauj literatūras vērtētājiem runāt par melodramatismu E. Lukjanska prozā. Šķiet, lai līdzsvarotu šo melodramatismu ar ko svarīgāku, autors ieauž savā prozā prātnieciskas, morāliskas vai politiskas pārdomas un interpretācijas, īpaši jaunākā posma darbos - 90. gados.

Šajā laikā E. Lukjanskis, kas jau daiļrades sākumā vērsies pret necilvēcību un nežēlību jebkurā tās izpausmē, ar savu varoņu palīdzību pauž pacifisma idejas, nosodot kairu kā absolūtu ļaunumu (slimais Sallijas tēvs romānā "Sieviete visam mūžam", Vinters romānā "Palīgā sauciens"). Arī latviešu leģiona cīņas Otrajā pasaules karā un nacionālo partizānu akcijas pēckara padomju okupācijas gados rakstnieks traktē kā vienkāršu un bezjēdzīgu cilvēku iznīcināšanu, kā parastas slepkavības. Tā kā autors tikpat kā neskar ļaunuma pirmsakni - Latvijas okupāciju 1940. gada jūnijā un tai sekojošo Baigo gadu, tad šāda nostāja var izraisīt asu pretsparu, ko rakstnieks vienotr- reiz arī dabūjis izjust. Viens ļaunums, saprotams, izraisa otru. Bet kāpēc runāt un īpaši nosodīt trešo ļaunumu, ja netiek izgaismots un nosodīts pirmais?

C. Lukjanska vērtību sistēmā augstākā vērtība ir cilvēka dzīvība, kurai - viņaprāt - jākļūst par lielāko šīs pasaules vērtību un augstāko ideju. Tomēr civilizācijas vēsture, šodienas kari Eiropā un citviet, tāpat politiskās un sadzīves slepkavības liecina pavisam ko citu.

Bet Egilu Lukjanski laikam gan būs kādam grūti pārveidot - vienalga, vai runa būtu par viņa estētiskajiem vai politiskajiem uzskatiem. Vai par viņa iemīļoto tēmu un literāro varoņu loku. Viņa rokraksts ir nostabilizējies, un šķiet, ne laikam, ne kritikai pār to nav vairas. Tāpat kā pār pašu Egilu. Vai esat ievērojuši viņa romānu centrālo personu (vīriešu) ārējos veidolus? Parasti tie ir sportiski tipi, apmēram 180 cm gari, ar pašapzinīgu un neatkarīgu stāju, reizēm pat nekaunīgu acu skatienu (īpaši - lūkojoties uz daiļā dzimuma pusi). Un fiziski ļoti līdzīgi pašam Egilam Lukjanskim. Kad laiks daudzus no mums, 1937. gadā dzimušajiem, jau sen ir padarījis par sudrabbaltiem sirmīšiem, bet dažu labu jau pirms pensijas vecuma sasniegšanas aizsaucis Aizsaules dārzos, Egils Lukjanskis joprojām ir jauneklīgi stalts, taisnu muguru, aktīvs, ražīgs un darbīgs.

Šīs apceres nosaukums ir "Egils Lukjanskis, viņa varoņi un laiks". Saprotams, Lukjanska kā radoša cilvēka laiks ir visi daudzie gadi no 1963. gada, kad publicēts pirmais viņa stāsts. Bet varbūt varam sacīt, ka šie - deviņdesmitie - gadi ir bijuši Lukjanska laiks. Varbūt. Jo pēdējā desmitgade iezīmējusies ar intensīvu publicēšanos. Kamēr viens otrs savulaik slavens prozaiķis ar mokām izdevis vienu vai divus romānus, E. Lukjanskim vienā pašā 1993. gadā izdoti trīs. Arī pēdējos gados - caurmērā pa grāmatai. Retajam oriģinālprozas pārstāvim tā veicies. Tirgus ekonomikas apstākļos šāds fakts liecina, ka pēc E. Lukjanska romāniem ir pieprasījums.

Padomju laikā E. Lukjanska grāmatas izdotas 15 000- 30 000 un pat 45 000 eksemplāros. Tagad, paplašinoties izdodamo grāmatu izvēlei, bet sašaurinoties lasītāju pirktspējai, apgādi šādus metienus vairs nevar atļauties. Tomēr savs cienītāju pulks E. Lukjanska romāniem ir saglabājies. Par spīti tam, ka viņa darbu dažs ierindo otrās šķiras vārda mākslā ved triviālliteratūrā. Romānu likteņi palaikam ir līdzīgi kinofilmu gaitām - blakus dziļi psiholoģiskām un smalki niansētām lentēm uz ekrāna parādās "grāvēji" ar muskuļotiem spēkavīriem un veikliem ātršāvējiem, ar valdzinošām, jebšu garīgi patukšām daiļavām. Un nereti publika dod priekšroku šai masu produkcijai. Grāmatpircēji tāpat vairāk izvēlas t. s. masu produkciju. Jo Dž. Džoisa, F. Kafkas un viņu pēcteču proza prasa no lasītāja laiku, mieru, īpašu noskaņu. Bieži vien prasa arī prāvāku garīgo piepūli, kas mūsdienu steigas, kņadas un izdzīvošanas problēmu pārņemtajam latvietim ne allaž būs pa kaulam.

Rakstnieks Ričards Baks romānā "Sieviete visam mūžam" deklarē: "… vismodernākais un labākais rakstnieks ir tieši tas, kas raksta par visvienkāršākajām lietām - par mīlestību, darbu, draudzību, uzticību, bērniem, pair mūsu ciešanām un cerībām. Tas, kais raksta patiesību par cilvēka dzīvi. Viss pārējais labākajā gadījumā ir tikai intelektuāli mēsli."

Ričarda sarunu biedrs - dzejnieks un žurnālists Andris - šim viedoklim neiebilst.

Un arī Egils Lukjanskis paliek uzticīgs savam kredo.

2000. gada. februārī Jānis Cākurs

1. Izvēle. Stāsti un noveles. Liesma, 1966.

2. Nekad nebeigsies. Stāsti un noveles. Liesma, 1968.

3. Pieskāriens. Stāsti un noveles. Liesma, 1971.

4.  Bez žēlastības. Garstāsti. Liesma, 1973.

5.  Bronzas sieviete. Stāsti un noveles. 1975.

6. Neuzvarētais. Romāns. Liesma, 1977.

7. Memento mori. Romāns. Liesma, 1977.

8.  Lāse karogā. Mākslinieciskie apraksti. Liesma, 1980.

9.  Skrējiens bezgalībā. Stāsti un noveles. Liesma, 1981. 10…. un mana dzīvība arī. Dokumentāls apraksts.

Liesma, 1984.

11. Atliktais laiks. Romāns. Liesma, 1985.

12. Ne jau katru dienu. Romāns. Liesma, 1987.

13. Atnāc un paņem. Romāns. Liesma, 1987.

14. Rēta akmenī. Romāns. Liesma, 1993.

15. Nakts tiesnesis. Romāns. Avots, 1993.

16. Sāpes un triumfs. Romāns. Sol Vita, 1994.

17. Kliedziens no debesīm. Romāns. Liesma, 1994.

18. Sieviete visam mūžam. Romāns. Preses nams, 1996.

19. Asaras debesīs. Romāns. Liesma, 1997.

20. Palīgā sauciens. Romāns. Daugava, 1999.

21. Privāttiesnesis. Romāns. Preses nams, 1999.

BIBLIOGRĀFIJA

22. Notiesātais. Romāns. Lauku Avīze, 2000. 22. Cilvēks naktī. Romāns. Lauku Avīze, 2000.

V  Kaijaks Enijas bize

A. Skailis Septiņas bīstamas jaunavas M. Zīle Lilija M. Geidāne Puisiķciems

V  Kaijaks Zem Marsa debesīm A. Pūriņš Mīla un naids Livonijā L. Brīdaka Aizvējš pie jūras

E. Lukjanskis Notiesātais

SAGATAVOŠANĀ:

R. Plūcis Mazā ciema ledainais pavasaris

E. Lukjanskis CILVĒKS NAKTĪ

Maijas Dragūnes zīmējumi Viļņa Didrihsona vāka noformējums Alda Jermaka foto Silvijas Kokinas makets Mudītes Arājas korektūra

Parakstīta iespiešanai 3.03.2000.

SAJA SĒRIJA

Izdevniecība "Lauku Avīze" Dzirnavu ielā 21, Rīga LV-1010. Iespiesta SIA "Latgales druka" tipogrāfijā Baznīcas ielā 28, Rēzekne LV-4600.

Content

Lukjanskis Egils Cilvēks naktī

1. nodala

2. nodala

3. nodala

4. nodala

5. nodaļa

6. nodala

7. nodala

8. nodala

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodala

13. nodala

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodala

17. nodaļa

18. nodala

19. nodala

20. nodaļa

21. nodala

22. nodala