Lukjanskis Egils

Dzīve vienam mirklim

Egils Lukjanskis

Dzīve vienam mirklim

.

Egils Lukjanskis

1. NODAĻA

Krietni saguris, nesteidzoties piegāju pie neliela sienas plaukta un trīcošām rokām paņēmu starp grāmatām noliktu skaistas sievietes fotogrāfiju. Viņas gandrīz vai klasiskais sengrieķu dievietes izskats un neparasti lielās acis raudzījās uz manu smagās paģirās izmocīto seju un it kā pārsteigtas jautāja:

"Hari, veco zēn, kas ar tevi notiek?!"

Smagi nopūtos un ar pirkstu galiem viegli pieskāros sievietes attēlam, maigi noglāstot viņas līdz pleciem garos, ogļu melnos matus un gaišo pieri.

Paldies, Anna, ka tas, kā man šai dzīvē iet, tevi vēl interesē, taču… Atklāti sakot, man iet slikti. Pie tā jau esmu tā kā pieradis, bet drīz ies vēl bēdīgāk un tas tomēr pamatīgi satrauc.

Sieviete fotogrāfijā tikko manāmi pasmaidīja tā skumji

jo skumji.

"Kas par vainu, Harald?"

Šaušalīgas paģiras, domās atbildēju. Vajadzētu iet salāpīties, taču nav par ko. Kabatas tukšas. Un vispār… Arī veselība krietni čupā. Nepieciešama sirds operācija, varbūt pat tās pārstādīšana. Mans vecais draugs dakteris Oļģerts tev vēl vajadzētu viņu atcerēties gatavs šo operāciju veikt. Un ja man būtu vismaz divdesmit tūkstoši… Tas neesot daudz.

Paldies, viņam atbildēju. Rīt sākšu krāt.

Taču šodien nespēju nopirkt pat pudeli alus, kur nu vēl cilvēka sirdi… Tā ka, dārgā, diez kas nav. Ja tu toreiz nebūtu mani patriekusi, daudz kas manā dzīvē būtu citādi un, gribas ticēt, arī labāk. Bet tu aizgāji, un man uzreiz kļuva slikti. Dažas dienas pēc tam nostājos uz dzelzceļa sliedēm netālu no Ciekurkalna stacijas un, mazliet pievēris acis, skatījos, kā man milzīgā ātrumā drāžas virsū garš vilciena sastāvs. Taču pēdējā mirklī, kad jau sajutu no lokomotīves nākošo siltumu un eļļas smaku, nolēcu no sliedēm, dzirdēju, kā mašīnists pārskaities rupji lamājas, taču pēkšņi jutos apmierināts. Un kāpēc gan ne? Kāds gan es būtu izskatījies, samalts sīksīkos gabaliņos zem smagsvara vilciena riteņiem? Vismaz toreiz, atceries, mīļā, biju glīts vīrietis un daudzas sievietes manis dēļ tikai lieki būtu raudājušas.

Jau nākamajā dienā izvēlējos daudz labāku un pilnīgi drošu patiesībā visdrošāko un savā ziņā arī interesantāko pašnāvības veidu vienkārši turpināt dzīvot. Tas, Anna, ir ar garantiju. Inde var neiedarboties, striķis pārtrūkt, mašīnists vai šoferis laikus nobremzēt, bet dzīvot tas ir tikpat droši, kā glabāt naudu valsts bankas pagrabā. Neviens tās tērauda durvis neuzlauzīs, un neviens no mums dzīvs nepaliks…

Bet, Anna, kur tu man toreiz pazudi? Tu nomiri, aizgāji pie tā nolādētā Viļa Ūdra vai vienkārši izgaisi, kā rīta agrumā pirmajos saules staros izgaist naktī radusies migla?

Taču varbūt tu nemaz neesi mirusi, nekur neesi pazudusi, bet visu laiku tepat vien atradusies starp manām grāmatām un skumji vērojusi, kā es te pamazām grimstu?

Jā, kauns atzīties, bet esmu dziļā purvā. Jau sen vairs neko nerakstu, mani slavas gadi pagājuši, popularitātes spožums izgaisis, neviens mani vairs neatceras, nepiemin, es it kā nemaz vairs neesmu, un jau vairākus gadus, prasti sakot, vienkārši veģetēju. Mans īres parāds mājas īpašniekam jau

Ar trīcošām rokām paņēmu starp grāmatām noliktu

skaistas sievietes fotogrāfiju.

sasniedzis turpat vai tūkstoš latus, un, ja trīs mēnešu laikā šo parādu nenokārtošu, viņš mani iesūdzēšot tiesā, pēc tam ieradīsies bargs tiesas izpildītājs ar spožu policijas eskortu, visas manas mēbeles, mantas un grāmatas tiks izsviestas pagalmā, bet pats varēšu iet nakšņot zem tilta, nakts patversmē vai atkal nostāties uz dzelzceļa sliedēm un pēdējā mirklī nekur vairs nebēgt lai jau reiz, galu galā, viss arī beidzas…

Varbūt nemaz citu likteni neesmu pelnījis?

Iespējams, taču ne jau tāpēc, ka biju slinks vai slikts. Visticamāk tādēļ, ka biju vājš. Zini, Anna, mīlestība, lai cik tas arī būtu skumji, vēl nevienu stiprāku nav darījusi, bet tad, kad tu tik pēkšņi, domādama mani slepkavu, atraidīji, es vienkārši salūzu. Vīrieši tā nedrīkst darīt. īsts vīrietis dažreiz mīlestības dēļ var arī paraudāt, kāpēc gan ne, taču viņš nekad nedrīkst izrādīt vājumu un ne apkārtējiem cilvēkiem, ne pasaulei atklāt, ka viņam šī mīlestība bijusi tik ārkārtīgi nozīmīga un svarīga, ka tūlīt var nostāties ejoša vilciena priekšā un gaidīt, kad lokomotīves trieciens atbrīvos no visām problēmām un zaudējuma sāpēm.

Nožēlojami, bet viņš nebūs bijis tik garīgi stiprs, lai spētu izciest dzīvi kā sodu. Pelnītu, nepelnītu vienalga, viņš būs gļēvulīgi bēdzis, un tas neko labu par viņu cilvēkiem nestāstīs.

Es, kā baidīdamies fotogrāfijā redzamajai sievietei atkal nodarīt pāri, saudzīgi to noliku iepriekšējā vietā, tad pagriezos un lēnām aizgāju uz virtuvi. Patiešām, visas pudeles izrādījās tukšas un mirkli vēlāk vienkārši padzēros krāna ūdeni. Uzreiz kļuva tā kā vieglāk, un es atgriezos dzīvokļa lielajā istabā. Drūms un saguris nostājos pie loga, skatījos, kā turpat netālu kupliem ķekariem zied krāšņs ceriņkrūms un pēkšņi neparasti skaudri apzinājos gan savu diezgan šausminošo veselības stāvokli, gan pašreizējo garīgo niecību. Tas sāpināja vēl stiprāk, ja atcerējos, ka sava mūža lielāko daļu biju pavadījis kā garīgi un fiziski spēcīgs cilvēks. Turklāt vēl kā vīrietis, kas nekad nepazina naudas trūkumu.

Bet kas tagad ubaga tarba kaklā?!

Dzīves lielākais sapnis kur steidzīgi sadabūt lētāko alus pudeli?

Un mūža augstākais gara lidojums atmiņas par kādreizējo mīlestību?

Viņa uz atvadām viegli pamāja ar roku un, kā vēlēdamās atklātāk parādīt savu nicinājumu, man vēl sūtīja burvīgu gaisa skūpstu…

Tas bija ļoti mīļi no tavas puses, Anna. Gandrīz tik aizkustinoši, ka sagribējās pakārties. Grūti pateikt, ko parasti izjūt sievietes, kad no viņām aiziet mīļotais, bet man toreiz jušana patiešām bija visai draņķīga.

Un tad nāca arests, cietums, apsūdzība, tiesa, attaisnojums un tā mazā dzelzceļa stacija, sliedes, lielā ātrumā ejošs vilciens, taču pēdējā mirklī nostrādāja dzīvotgribas instinkts, lai gan tas varēja būt arī nedaudz vājāks, tādējādi man aiztaupot daudz drūmu dienu, nepatikšanu, problēmu, radošo krīzi, sāpīgu vientulību un alkohola atkarību.

Nu saki, Dievs, kam man tas viss beigu beigās ir vajadzīgs?!

Taču izskatījās, ka Dievam ir pilnīgi vienalga, kas ar mani notiek. Pasaule ir liela un ļaužu daudz. Ja Dievs beidzot sāks kaut ko konkrētu darīt, tad viņš, jācer, vispirms glābs cilvēci, bet individuāli katram ar savām ķibelēm ir jātiek galā pašam.

Jau gribēju atiet no loga, kad pēkšņi ieraudzīju, ka pie mājas dzelzs vārtiem piebrauc, iespējams, pēdējā izlaiduma mersedess. Pēc brīža no tā izkāpa pamaza auguma resns vīriņš, uzmanīgi paskatījās uz trīsstāvu privātmājas nesen atjaunoto fasādi un steidzīgi devās uz ieejas durvīm.

Droši vien pie saimnieka, es nodomāju un apsēdos. Iespējams, viņš māju grib pārdot ar visiem tās īrniekiem un tad mūs, kā Latvijas valsts netaisnīgo likumu radītos beztiesiskos privātā īpašuma gūstekņus, ar visām parpalām izmetīs uz ielas…

"Kā lai zin, varbūt tā arī labi, ka te sēžu skumjš un vientulīgs," man ienāca prātā Aleksandra Caka dzejoļa rindas, kad negaidīti skaļi atskanēja durvju zvans. Tāds kā nobijies vēl nekustīgi sēdēju, zvans turpināja tarkšķēt, tad gāju atvērt.

Tas noteikti ir kāds no policijas vai tiesas, rūgti nodomāju un atslēdzu durvis. Taču manā priekšā stāvēja mazais,

apaļais vīriņš no mersedesa, rokā turēja palielu sporta somu un mani rūpīgi nopētīja.

-       Atvainojiet… Vai kungs Haralds Hansons? svešais jautāja.

-   Tā kā būtu, nīgri atbildēju.

-        Ļoti patīkami, vīrietis laipni palocīja galvu. Jakovs Jofe. Vai atļausiet ienākt?

Labu brīdi domāju.

-   Kas par lietu? beidzot painteresējos.

-        Man jums ir kāds nopietns priekšlikums, Jakovs paskaidroja. Derētu aprunāties.

-        To varētu, tūlīt piekritu. Vienīgi traki gribas kaut ko iedzert. Rīkle sausa. Ja mēs vispirms varētu noorganizēt kaut pudeli alus…

-        Nekādu problēmu! Jakovs apmierināts paziņoja. Es jau to paredzēju! Ir gan alus, gan konjaks. Un vispār… pilna soma gandrīz ar visu, ko vien var vēlēties!

-        Laipni lūgts! es sacīju, mazliet teatrāli atkāpos sāņus un ātri nodomāju, ka Dievs laikam tomēr ir, ja jau tik grūtā dzīves brīdī pēkšņi pie manis atsūtījis cilvēku ar dažādiem pasaules labumiem.

Ciemiņu ievedu lielajā istabā un ar roku nevērīgi parādīju uz lielu, taču jau diezgan apbružātu atpūtas krēslu.

-   Sēdies nost!

Taču Jakovs vispirms piegāja pie galda un no somas sāka vilkt ārā dārgas alkohola pudeles un dažādus gardumus sākot ar laša šķēlītēm, žāvētu zuti un beidzot ar dažādu augļu konserviem un šokolādes tāfelītēm.

-   Un tā tu katram svešiniekam? pārsteigts jautāju.

-       Nē, ne katram, Jakovs atbildēja. Ja nav iebildumu, es arī tevi uzrunāšu uz "tu".

-       Kādi tur iebildumi! iesmējos un tūlīt rokās satvēru vienu no divām "Zelta alus" pudelēm. Kā tu zināji, ka mokos paģirās?

Jakovs iesmējās, beidzot apsēdās un vēlreiz rūpīgi noskatīja gan istabas ne sevišķi spožo iekārtojumu, gan mani.

-       Es daudz ko zinu, Jakovs sacīja. Taču par šo to tomēr vēlētos uzzināt ko vairāk. Starp citu, vai Haralds Hansons ir tavs literārais pseidonīms?

-        Jā, dzerot tieši no pudeles gandrīz vai manu dzīvību glābjošo dzērienu, apstiprināju. īstais vārds ir Haralds Ozols.

-       Nu ja, Jakovs sacīja. Viss sakrīt. Haralds Ozols. Vai lavu tēvu sauca Oskars Ozols?

-       Neko par tēvu nezinu, atbildēju. Vai tas bijis Oskars vai Roberts. Bet kaut kāds Ozols ir bijis. Kādreiz māte kaut ko līdzīgu izmeta.

-       Kad sāki nodarboties ar literatūru, kāpēc negribēji palikt Ozols? Labs, īsti latvisks uzvārds. Varbūt visīstākais.

-        Droši vien, lēnīgi piekritu. Taču Haraldam Hansonam ari nav nekādas vainas.

-        Varbūt padomju laikā tu vienkārši gribēji vai arī biji spiests… Jakovs atkārtoti ar savu skatienu cieši ieurbās manā sejā. Sava iespējamā tēva Oskara dēļ?

-       Ne gluži, domīgi teicu. Ozolu Latvijā ir daudz, taču kaut kāds sakars ar viņu varbūt tomēr bija. Vai tu šo Oskaru pazini?

-       Nē, Jakovs noraidoši pakratīja galvu. Tas nebija iespējams. Taču es par viņu šo to zinu no citiem.

Kādu brīdi kļuvis ļoti nopietns, klusēju, tad izdzēru pudeli sausu un apmierināts paskatījos uz dāsno ciemiņu.

-        Paldies! apmierināts sacīju. Tas bija brīnišķīgi! Pats jau laikam nedzer?

-       Tikai šad tad pēc vajadzības, Jakovs atbildēja. Mēs ebreji…

-       Tas gan, es piekritu. Jūsu vidē laikam patiešām alkoholiķu nav?

-        Tā ir slikta dzīve būt alkoholiķim. Mēs tomēr izvēlamies kaut ko labāku. Lai gan, piemēram, vācu okupācijas laikā mums pastāvēja tikai viena izvēle daudzmaz ar pašcieņu nomirt.

Jakovs apklusa, nolauza gabaliņu šokolādes, to nesteidzoties apēda, tad atkal nopietni pievērsās man.

-        Tu par savu tēvu patiešām neko nezini? viņš neticīgi jautāja. Tā ir patiesība?

-        Tikai dažādus variantus, es atbildēju. Māte par to nekad nerunāja. Es arī īpaši neinteresējos. Galu galā, vai nav

vienalga, kas mani "uztaisījis?" Ģēnijs vai idiots? Latvietis, vācietis vai krievs? Esmu tāds, kāds esmu.

-   Tas ir labi vai slikti?

-   Grūti pateikt, paraustīju plecus. Zinu tikai vienu. Jo mazāk ko zināsi, jo mierīgāka dzīve.

-   Vai tu, Harald, zini, ka pirms dažiem gadiem tika apspriesta iespēja Oskaram Ozolam piešķirt Izraēlas valsts goda titulu "Taisnīgais starp tautām"?

-   Nē, stipri pārsteigts sacīju. Un kas? Vai piešķīra?

-   Pēc vētrainām diskusijām… Jakovs noplātīja rokas. Diemžēl…

-   Tas būtu brīnums, ja notiktu citādi, saprotoši pamāju ar galvu, tad rūgti iesmējos. Zinu, ka šis Oskars Ozols vācu okupācijas laikā esot dienējis SD un SS rindās. Tādā sakarā droši vien pasaule apgrieztos ar kājām gaisā un visa jūsu holokausta lielā sāpe… "Taisnīgais starp tautām" viens no nacistu vīriem! Tā būtu īsta sensācija!

-   Tieši tā, Jakovs piekrita. Tas principā nebija iespējams.

-   Taču tādā gadījumā tas runā pretī jūsu pašu sludinātajam augstākā humānisma kritērijiem un šā goda nosaukuma būtībai "Tas, kas izglābis viena cilvēka dzīvību, izglābis pasauli.".

Jakovs grūtsirdīgi pasmaidīja.

-   Mēs ļoti cienām un augsti vērtējam tos cilvēkus, kas nacistu okupācijas laikā palīdzēja izglābties kaut vienam ebrejam, taču SD ierindnieku… Tas tomēr būtu tā kā par daudz prasīts.

-   Diez vai nu tā ir, domīgi iebildu. Kas tad ir svarīgāk izglābta cilvēka dzīvība vai tas, kādās drānās glābējs ģērbies labi pašūtā Versačes uzvalkā vai kādas valsts militārā dienesta formas tērpā? Jūs spriežat gluži tāpat, kā agrāk sprieda padomju ideologi jebkurš vācu virsnieks, armijas un drošības dienesta darbinieks jau a priori ir pēdējais nelietis. Mūsu šodienas nacionālradikāli spriež līdzīgi ikviens kādreiz padomju armijai piederošais ir okupants un Latvijas ienaidnieks. Bet tā nu gluži nav. Vēl vairāk! Tas pat ne tuvu tā nav! Civilais apģērbs vai militārā forma ne vienmēr atklāti parāda tā nēsātāja dvēseles stāvokli un cilvēcisko būtību.

-    Protams, Jakovs lēni pamāja ar galvu. Taču tev jāpiekrīt, ka tie, kas dienēja nacistu SS, SD vai padomju NKVD, KGB vai Valsts drošības komitejā… Vienalga agrāk vai šodien ļaužu vairākumam tomēr izraisa ne pārāk gaišas emocijas. Bet ne par to es esmu nācis ar tevi diskutēt! Kad nesen šo to uzzināju par savas radinieces likteni vācu okupācijas laikā un Oskaru Ozolu… Es vienkārši atnācu pie tevis par to parunāties. Bez tam… Dzirdēju tev esot lielas problēmas?

-   Jā, es apstiprināju, tā ir. Mans dzīves kuģītis pēc pamatīgas vētras uzskrējis krasta klintīm un tūlīt taisās nogrimt.

-    Nekur tu nenogrimsi, Jakovs stingrā balsī pateica. Tāpēc esmu šeit. Atklāti sakot, tas nemaz nav tik svarīgi, vai tavs tēvs ir tieši šis Oskars vai kāds cits Ozols. Svarīgi, ka tāds cilvēks vispār ir bijis. Tāpēc vēlos, lai tu turpmāk retāk dzīvotu pa krogiem, bet atkal sēstos pie rakstāmgalda un beidzot uzrakstītu to, kas tev bija jāuzraksta jau sen par cilvēku ļaunuma un cēluma izpausmēm. Vispār par to laiku. Atceroties holokaustu, uz latviešiem tiek mesta tumša ēna Biķernieku mežs, Rumbulas priedes, Šķēdes kāpas, Mežaparks, Salaspils un gandrīz arī jebkura cita Latvijas pilsēta vai miestiņš… Taču tai pašā necilvēcības pilnajā laikā tomēr atradās cilvēki… Tavi tautieši, kas glāba manus tautiešus. Kad nebija svarīgi, kādā valodā tu runā un kāda Dieva priekšā klanies. Kad pats svarīgākais bija vienkārši palikt cilvēkam. Tu to saproti, Harald?

-  Jā, Jakov, es to saprotu. Kas tālāk?

-   Tev par to jāuzraksta! Un kad būsi uzrakstījis, es tev labi samaksāšu. Pat ļoti labi! Fantastiski!

Lielās šaubās vairākkārt pašūpoju galvu.

-   Runa nav par naudu, klusi teicu.

-   Par ko tad?

-   Par manām smadzenēm, atbildēju. Es jau vairākus

gadus neesmu ņēmis rokā pildspalvu. Neesmu uzrakstījis nevienu rindiņu! Šķiet, manas smadzenes ir izkaltušas. Esmu

alkoholiķis. Vairs nekādas intereses par literatūru, mīlestību, cilvēku labajiem un sliktajiem darbiem… Kā rakstnieks esmu pagalam jau pirms vairākiem gadiem. Toreiz kāda Jauna cilvēka vietā tiku apsūdzēts mīļotās sievietes mātes slepkavībā, sekoja arests, cietums, izmeklēšana, tiesa… Mana dzīve sabruka. Es nožēloju, ka biju tik vājš. Man vajadzēja spēt to visu izturēt. Taču salūzu. Es paņemšu otru pudeli, labi? Šis "Zelta alus" tiešām ir zelta vērts!

Jakovs vēlreiz man uzmeta asu skatienu.

-        Ja tu vēl vari satvert pudeli, tu vari rokā paņemt arī pildspalvu! viņš gandrīz vai iekliedzās.

-        Tu neko nesaproti, diezgan mierīgs sacīju. Raksta ne jau ar pildspalvu, bet ar galvu!

-   To es zinu, Jakovs teica.

-        Taču mana galva… Nē, godātais, tas ir velts gājiens! Es neko vairs uzrakstīt nespēju. Vismaz neko jēdzīgu.

-        Un nauda tev nav vajadzīga? Jakovs nedaudz pārsteigts jautāja.

-       Kā vēl! sparīgi iesaucos. Patiesību sakot, tas šobrīd ir pat manas dzīvības jautājums!

-        Tas ir ļoti labi, Jakovs itin priecīgs turpināja. Tad mēs vienosimies! Ja es tevi nevaru pierunāt uzrakstīt stāstu par divu cilvēku neparastu mīlestību… Humānisma, cilvēcības un pašas literatūras dēļ… Tad to cilvēkiem uzrakstīsi par naudu. Zini, cik esmu gatavs tev par to samaksāt?

-        Nezinu gan, mazliet satraukts atbildēju. Taču tam nav lielas nozīmes.

Jakovs ieturēja nelielu pauzi, tad, uzsverot katru vārdu, turpināja.

-   Es tev iedošu simt tūkstoš latus!

Lēni pagriezos pret negaidīto ciemiņu un, nedaudz piemiedzis acis, viņu ilgi uzlūkoju.

-   Lūdzu, atkārto! Cik tu teici?

-   Simt tūkstoš latus. Varu arī vairāk.

-   Kāpēc? patiesi pārsteigts vaicāju.

-        Tāpēc, ka es nezinu, cik var maksāt labs literārs darbs, Jakovs atbildēja. Es nezinu, cik maksā mīlestība, cik maksā cilvēka spēja otra labā riskēt ar savu dzīvi. Es nezinu, cik vispār maksā cilvēka dzīvība! Es zinu tikai vienu kad

visapkārt valda ārprāts, kad pasauli ir pārņēmis naids, nežēlība un atriebības vēlme, ir ārkārtīgi svarīgi vismaz vienam palikt saprātīgam un kliegt nevis pēc iedomāto ienaidnieku asinīm, bet saukt pēc cilvēcības un mīlestības…

-   Tas viss ir pārāk skaisti, es pateicu. Turklāt tie ir tikai vārdi.

-   Taču tie ir vārdi, kas iedarbojas, Jakovs atgādināja.

Bet lai tie iedarbotos, šie vārdi ir jāuzraksta! Un tāpēc es

gribu… Es tev pasūtu… Manas radinieces ebreju meitenes un latviešu zēna mīlestības vārdā…

-   Nevajag! mazliet nepacietīgi atmetu ar roku. Nauda, protams, ir milzīga un tā man patiešām ļoti noderētu. Es beidzot varētu tikt pie operācijas un vispār… Bet… Dārgo ciemiņ, to, ko tu gribi, es nespēšu izdarīt! Tas vienkārši nav iespējams! Labu mīlestības stāstu ne vienmēr spēj uzrakstīt pat izcili rakstnieki, kur nu vēl tāds, kāds pašlaik esmu es.

-   Nu labi! Jakovs mazliet saērcināts piekrita. Es tomēr tev kā latviešu rakstniekam, kas pašlaik iekritis dziļā savas dzīves bedrē, gribu palīdzēt. Tāpēc, ja tu apgalvo, ka esi jau savas smadzenes nodzēris, visu kādreizējo talantu izčurājis tualetes podā un patiešām neko jēdzīgu vairs nespēj radīt… Tad raksti kaut ko pilnīgi bezjēdzīgu! Izdomā! Murgo! Starp citu, tas pašlaik ir ļoti modē. Raksti, kas ienāk prātā! Taču tā kā šodien visas morālās vērtības tiek krasi nocenotas un cilvēku apziņā dominē tikai viena vērtība nauda! es pierādīšu, ka ar tās palīdzību spēšu tevi padarīt pasaulslavenu, ja arī uzrakstīsi pat visnebaudāmāko literāro draņķi! Tu man to pārdosi, pēc tam to likšu pārtulkot visās Eiropas valodās, nopirkšu arī vislabākos kritiķus, lai tie uzraksta viscildinošākās recenzijas, visus lielākos Latvijas un pasaules grāmatu apgādus, un tā līdz pat Nobela prēmijai!

-   Tās ir muļķības! nevērīgi atmetu ar roku un atkal pie lūpām pieliku "Zelta alus" pudeli. Nenoliedzu, nauda spēj izdarīt daudz, taču ne visu. Un vismazāk radīt talantu. Bet ja tu gribi tikai pierādīt, ka ar apdullinošas reklāmas un lielas naudas palīdzību jebkuru literāru draņķi var uzdot par izcilu mākslas darbu… Tas katrā ziņā ir interesanti, taču

baigi riebīgi.

Esi mierīgs un par to daudz neuztraucies, Jakovs deva padomu un beidzot atkorķēja grezni noformēto viskija pudeli "Ballantine's". Ikviens cilvēks savas dzīves laikā izdara tik daudz riebīgu lietu, ka pasaulei jau sen vajadzēja sadegt zilās ugunīs. Bet nē! Pasaule joprojām kā stipras ozolkoka durvis turas savās labi ieeļļotajās eņģēs un nekur netaisās pazust. Tas galvenokārt tāpēc, ka ļaunumam vienmēr pretī spēj nostāties labais. Un Judīte bija laba, un Oskars Ozols savā ziņā arī bija labs, un tu esi labs, un es esmu labs. Protams, ja Oskars Ozols patiešām ir tavs tēvs… Pateicībā par viņa toreizējo vēlēšanos no drošas nāves izglābt nelaimīgu ebreju meiteni es tev to naudu varētu iedot tāpat. Esmu bagāts cilvēks. Taču tad es pārkāptu vienu no būtiskākajiem ētikas, morāles un galu galā arī biznesa postulātiem nevienam neko nedot par velti! Katra kapeika vai santīms tāpat kā gods un cieņa ir jānopelna! Bet ar literāru darbu godbijībā atcerēties mūsu abu tautas lielās sāpes un daudzu ļaužu morālo spēku palikt normāliem cilvēkiem, kad jau sen nenormālais bija kļuvis par vispārēju normu… Zini, Harald, četrdesmit pirmajā gadā Biķerniekos un Rumbulas mežā tika iznīcināti turpat vai visi mani radinieki. Rumbulā Viktora Arāja vīri nešāva! Bet viņi tur bija! Tev vajadzētu zināt, kur viņi tai mežā toreiz stāvēja un ko darīja. Bet tāpēc es par latviešiem neko sliktu nedomāju. Es ļoti slikti domāju tikai par tiem, kas manus tautiešus visbrutālākajā veidā iztrieca no geto un dzina uz Rumbulas mežu. Un tur apsargāja un lika nāvei nolemtajiem ziemas salā izģērbties kailiem, lai pēc akcijas beigām apdzērušies šīs ebreju mantas savstarpēji sadalītu. To latvieši šodien ne labprāt atceras, un tas ir saprotami. Kad rakstīsi savu stāstu, arī tu to vari neatcerēties! Kāpēc gan to lieku reizi atgādināt un vecajās pagātnes rētās atkal kaisīt kaut kādas tur vainas vai nožēlas sāli… Raksti par labo! Uzraksti, ka cilvēki vienmēr kara vai miera laikā, vienalga kad atrodas savas dzīves svarīgākās izvēles priekšā darīt ko labu vai ļaunu. Domāju, ka es pašlaik daru ko labu. Un tu darīsi labu. Kaut vai tikai šo abu Judītes un Oskara piemiņas dēļ. Un nekādi miljoni… Tu to saproti, Harald. Nekādi miljoni vai zelta kalni nespēj atsvērt visvienkāršāko cilvēcību.

Jakovs apklusa, glāzēs uzmanīgi ielēja "Ballantine's" un pasmaidīja.

-  Lai tev šī ir pēdējā pudele, viņš teica, un tavā priekšā tikai darbs!

Es vienā kampienā iztukšoju glāzi, pēc tam to noliku uz galda un atkal nostājos pie loga.

-   Ellīgi skaisti zied ceriņi, pēc ilgāka brīža domīgs sacīju. Bet skatos uz šo dārzu un apjēdzu, ka tas ir kāda cita īpašums… Ka man vispār nekas uz šīs pasaules nepieder, varbūt izņemot tikai vēl kādu nelielu laika sprīdi… Kļūst skumji. Taču tad, sevi mierinot, es dažreiz domāju bet kas tad galu galā mums visiem tā īsti pieder, ja no šīs pasaules agrāk vai vēlāk jāaiziet? Vai tu, Jakov Jofe, man tik negaidīti uzradies sponsors, zini, kas tas ir? Tūlīt pateikšu. Tā ir apziņa, kad saproti neviens tevi nevar nopirkt, neviens nevar iebaidīt vai sev vēlamo panākt ar lūgumiem vai draudiem. Tu vienkārši esi tik stiprs un ne no viena neatkarīgs, ka vari stāvēt pretī šai skaistajai un tik riebīgajai pasaulei…

Vēl kādu laiku pasēdējām, parunājām, pastrīdējāmies, tad Jakovs man iedeva divsimt latus "papīram un zīmuļiem" un aizgāja, apsolīdamies atnākt pēc gatavā manuskripta tieši pēc pusgada.

Es visu dienu un vakaru nesteigdamies dzēru un uzkodu Jakova atnestos labumus, un domāju. Kas tas bija sapnis vai īstenība? Un vai viņš mani tomēr nopirka, vai arī tas bija tikai efektīgi izdarīts pamudinājums atjēgties un patiešām mēģināt atkal sākt strādāt?

2. NODAĻA

Rakstāmgalds. Baltu papīru kaudzīte. Trīs pildspalvas. Galda lampa. Neliels mūzikas centrs. Kasetes un ļoti daudz disku ar "grāvmalu" mūziku ar cietumnieku dziesmām. Skumjām kā bāreņu acis un skaistām kā mīļotās sievietes smaids. Un Annas fotogrāfija. Un sasodīti riebīgas atmiņas. Un kaut kāds žēlums un ilgstoša grūtsirdība. Un manis sarakstītās grāmatas un daudzas kādreizējo pielūdzēju vēstules. Un mātes nāve un bēres, un kāds pagaidām vēl neatklāts noslēpums, ko viņa paņēma līdzi kapā.

Es joprojām jutos draņķīgi. Tagad manu prātu smagi mocīja gluži citas domas nevis uz kuru krogu iet salāpīties, bet gan tas, vai tomēr beidzot par šo noslēpumu nevajadzētu nopietni painteresēties kas tad beigu beigās bija mans tēvs, kas bija šis mazpazīstamais Oskars Ozols, ar kuru māte nenoliedzami bija satikusies; kas bijusi šī Judīte un vispār… Kāds Latvijā bija tas laiks, sākot no 1940. gada 17. jūnija līdz, nu, pieņemsim, mūsu Atmodas sākumam?

Un galu galā, kas ir šis bagātais Jakovs Jofe?

Taču, kā izskatās, viņš pie manis tomēr nebūs braucis veltīgi. Šis cilvēks manī kaut ko atmodināja un, atgādinot par dažām ļoti būtiskām mūsu pagātnes lietām, piespiedis atkal un atkal domāt par to, ko jau pasen biju atzinis par velti izšķiestu laiku.

Patiešām. Ko beigu beigās nozīmē tik bieži piesauktā "dzīves jēga"? Vai tāda "jēga" vispār pastāv? Un, ja pastāv, kur mums to atrast un kā tā izpaužas?

Vai darbā? Mīlestībā? Bērnos? Banku kontos? Privātmāju plašumos? Politiskā darbībā? Radošos panākumos? Slavā un publicitātē? Spējā uzupurēties cita labā? Vai vienkāršā vēlmē normāli nodzīvot mums katram atvēlēto laiku?

Pagājušā gadsimta trīsdesmitajos gados bija uzņemta tāda vācu dokumentālā filma "Gribas triumfs". Ādolfs Hitlers Nirnbergas lidostā, pilsētas ielās un laukumos, nacistu partijas kongresa tribīnē. Un simtiem tūkstošiem sajūsmā rēcošu skatītāju. Interesanti, vai viņi tāpat sajūsmā gavilētu, ja fīrers viņiem būtu atklāti pateicis jau pēc četriem gadiem jūs visi būsiet līķi? Sadeguši, sašķaidīti bumbu sprādzienos un atriebības pārņemto sarkanarmijas karavīru izvaroti un nogalināti.

Un ko mūsu pirmskara valsts Vadonis Kārlis Ulmanis? Kad 1940. gada 17. jūnija vakarā savā slavenajā radiorunā aicināja latviešu tautu mūsu zemē iebrūkošo Sarkano armiju sagaidīt ar puķēm un vislielāko labvēlību, vai viņam kaut uz mirkli ienāca prātā savs vairāk nekā nožēlojamais gals padomju barbaru gūstā?

Jakovs man iedeva divsimt latus "papīram un zīmuļiem'

un aizgāja.

Un tikai cilvēks, kas bez mazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem, sirsnīgi kalpodams Latvijas okupantiem, palīdzēdams kara nāvē aizraidīt apmēram piecdesmit tūkstošus vācu armijā iesauktos latviešu leģionārus SS grupenfirers Rūdolfs Bangerskis var justies apmierināts. Neviens šodienas Latvijā uz viņa kapa nespļauj un pašu nenolād. Viņš guļ pārapbedīts Brāļu kapos mūsu simboliskās Mātes Latvijas tēla pakājē un droši vien jūtas patiesi pārsteigts, ka atrodas tieši tur, nevis kādā vēstures izgāztuvē…

Pēc dažām dienām sava vecā audi bagāžniekā apņēmīgi iemetu guļammaisu, telti, gāzes plītiņu un dažādus konservus. Uznāca traka vēlēšanās kaut uz dažām dienām beidzot pazust no parādiem apkrautā dzīvokļa, visiem krogiem, sievietēm, mūžīgajām paģirām, nebeidzamā naudas trūkuma un arvien vairāk biedējošās bezcerības.

Kur tu esi mana mūža gaišais mirklis? Man gribējās kliegt. Vai patiešām viss jau garām?! Un vairāk nekad… nekas?!

Es jutu, ka pašlaik esmu nonācis tādā kā savdabīgā savas dzīves nullpunktā kad vai nu jāiet bojā, vai arī jāmēģina garīgi atdzimt un kaut ko vēl savā mūžā jēdzīgu izdarīt.

Varbūt es to spēšu, nodomāju, un kā daudzi citi nekādi nevarēju paredzēt, kā man tas viss beigsies. Turklāt tik reāli nereāli, ka vēlāk sāku domāt, vai tikai to tā nav izkārtojusi kāda mistiska melnā vai gaišā enerģija, kas dažreiz apņem un vada ikvienu no mums pretī panākumiem vai neveiksmēm, laimei vai traģiskām beigām…

Un tu pēkšņi sāc cerēt, ka varbūt tev viss tomēr izdosies. Bet nez kāpēc vēl turpini šaubīties. Vai tas nebūs velti? Ko mums dod māksla, mūzika, grāmatas, tautas un atsevišķu cilvēku dzīves stāsti?

Ko mums vispār dod nauda, ticība, dzīve?

Un beigu beigās ko mums dod uzraksti uz kapu pieminekļiem?

Dzirdēju, ka kaut kur blakus gandrīz vai pie pašām kājām klusi šalc jūra un kā priežu galotnēs smagi pūš vēji, un kā pa kāpām viegli skrien balta smilts, kā aizlido kaijas, un vēl es dzirdēju, kā kaut kur tuvumā tik tikko saklausāmi rej suns.

Un tad negaidīti sajutu, ka pašlaik pēc ilgiem gadiem atkal jūtos tāds kā mazliet laimīgs kā šīs klusi dziedošās niniltis, šis vējš un šis kaijas un zilā jūra. Un vēl es sapratu, li ii jūra šalc neatkarīgi no vēja, šī šalkšana ir jūras elpa, jūras il/ivības pamats, tās eksistences dabiskā forma. Bet kas bijis pirms tam? Kaut kas jau ir bijis. Kaut kāds nulles punkts, no l A tas viss sācies. Šis ūdens klajums, debesīs mākonis, kuru 11/ priekšu dzen vējš, un baltā kaija, smilšu grauds un galu Kiilū arī es… Kādai jābūt manai eksistences formai? Kāds pēks uz priekšu vai atpakaļ dzen mani?

Agrā rīta saule dāsni apspīdēja vientuļo, zaļganbalto zemes nostūri, dažus milzīgus akmeņus un manu augumu. Lēmiin iebridu jūrā, ūdens bija auksts, bet atspirdzinošs kā viss Mik Vidzemes jūrmalas krasts, vējš un gaiss, un es aizpeldēju ļoti tālu, pēc ilgiem gadiem atkal sevī sajuzdams spēku un drosmi, un peldēju arvien tālāk un tālāk, it kā vēlēdamies Hiisniegt vietu, kur debesis pieskaras jūrai.

Kad vēlāk izkāpu krastā, jutos kā uzvarētājs, kā cilvēks, kas no sevis ir nometis ne tikai drēbes, bet arī daudz ko no Irt, kas mani pēdējā laikā tik bieži traucēja. Pēc tam apmierināts apģērbos un nesteidzoties gāju uz to pusi, kur biju dzirdējis rejam suni.

Pēc apmēram piecu minūšu gājiena ieraudzīju vecu, taču lielu māju, klētiņu un pussabrukušu pirtiņu. Aiz tās ziedēja labi kopts dārzs. Pagalmā atradās rūpīgi sakrauta malkas grēda, aka, veca laiva, airi, tīklu kaudze un suns. Tas gurdi piecēlās, uzmanīgi skatījās uz mani, taču nez kāpēc nerēja.

Pēc brīža uz mājas sliekšņa parādījās balts vīrs un uzmanīgi, gluži kā viņa suns, skatījās uz mani.

-  Laba diena! skaļi uzsaucu.

-   Laba, laba, sirmais vīrs klusi atņēma sveicienu un panāca soli uz priekšu. Tā kā vēl nebūtu redzēts!?

-  Es gribēju pajautāt, kur šeit atrodas veikals? Vai tālu?

Mājas saimnieks neko neatbildēja. Panāca vēl soli tuvāk

un ar blāvajām acīm dziļi ieskatījās manā sejā. Es nedaudz apmulsu, vecā vīra acīs skaidri ieraudzījis visus viņa nodzīvotos gadus un kaut kādu dvēseles sūrmi un darba smagumu. Un nomācošu vientulību. Un kaut ko nepiepildītu. Un kādu mūža sāpi. Un, jo ilgāk skatījos uz veco vīru, jo arvien spēcīgāk sajutu kaut ko pazīstamu un ļoti tuvu. Tas bija savādi. Jau sen neviens cilvēks manī nebija izsaucis tik lielu satraukumu un pat bailes.

-   Kādu laužu būsi? vecais paskaļi uzsauca. Labo, slikto?

Mazliet saspringu. Ej nu tu sazini! Vai tad kādu var tā uzreiz izmērīt, nosvērt vai novērtēt? Es nezinu! Labs, slikts? Katrs par sevi vienmēr zina mazāk nekā par citiem. Un jau no piedzimšanas brīža tevī sēž gan sliktais, gan labais. Un vienmēr kāda skatījumā būsi citāds nekā pats savā. Vienmēr tu nesīsi šo krustu tavās labajās un cēlajās rakstura īpašībās iepītās spējas būt arī ļaunam un nekrietnam. Un tu nekad nebūsi spējīgs šo kamolu atšķetināt un sarkanos, zilos vai melnos diedziņus atdalīt citu no cita. Mēs neviens neesam tamborēti vai nu tikai no baltas, pelēkas vai melnas dzijas. Parasti visi staigājam vienādi krāsainos savas patības svīteros. Vienīgā atšķirība ir rakstu zīmējumos un krāsu toņos.

-   Nezinu! domīgi paraustīju plecus. Taču, ja jau suns mani neaprēja, tad, iespējams, esmu no labajiem.

Izskatījās, ka vecais ir apmierināts.

-   Kurp iedams? viņš painteresējās.

-   Es jau teicu. Vajadzētu atrast veikalu.

-  Vai gribi nopirkt šņabi?

-   Nē, atbildēju. Aptrūkās maizes.

Vecais brīdi stāvēja, vēlreiz mani noskatīdams no galvas līdz kājām, tad pagriezās un lēni iegāja mājā. Tā, iespējams, bija vismaz trīs reizes vecāka par viņu. Nez kādas vētras tā ir izturējusi, bet stāv, kā stāvējusi, varbūt vēl no zviedru laikiem.

Pēc dažām minūtēm saimnieks atkal iznāca pagalmā, rokās turot māla krūzi un pusklaipu maizes.

-   Sēdies! viņš teica, ar galvu pamājot uz soliņu. Un ēd!

Vecais nogrieza biezu maizes šķēli un pasniedza krūzi. Virsū dzer pienu! Es tūlīt vēl atnesīšu medu.

Un vecais atnesa medu. Sirmais cilvēks pasniedza bļodiņu ar daļu no pagājušās vasaras.

-   Es tev atnesīšu arī kūpinātu speķi.

Un vecais atnesa solīto.

Es viņam nejautāju kādu ļaužu tu esi?

Tas jau tāpat bija skaidrs.

-       Paldies, es teicu. Maizi un gaļu labprāt, bet pienu… Mans vēders pēdējos gados pieradis pie citiem šķidrumiem.

-  Vai ta' katru dienu?

-  Nē, ne gluži. Bet ļoti bieži.

-  Kāpēc?

-   Domāju, ka tas varētu būt glābiņš.

-  Vai vainīga sieviete?

-        Ne tikai, atbildēju. Vispār dzīve. Un vēl kāds nelietis.

-  Un ko tagad?

-       Neko īpašu. Dažas dienas tepat netālu padzīvošu teltī. Pēc tam būs jāsāk strādāt.

-        Kādu amatu pieproti? vecais ar neslēptu interesi jautāja.

-        Pašlaik nekādu. Bet agrāk, jā. Visi teica, ka esmu labs diezgan.

-  Ko ta' darīji?

-  Sacerēju stāstus.

-  Ko tas nozīmē?

-  To arī nozīmē dažādi notikumi tiek uzlikti uz papīra.

-  Vai tas ir grūti?

-        Ne sevišķi, es sacīju. Lūk, satieku tādu cilvēku kā jūs… Parunājamies, izdzeram kādu pudeli degvīna vai stipru tēju un no tā visa kaut kas atmiņā paliek. Vai arī atceros pats savu dzīvi, dažreiz kādus notikumus ar citiem cilvēkiem un tos kaut kad vēlāk atstāstu citiem.

-       Kam tas ir vajadzīgs? vecais vīrs jautāja. Vai tam ir kāda jēga?

-       īsti nemaz nezinu, viegli paraustīju plecus. Varbūt, lai kaut ko iemācītos? Gūtu lielāku pieredzi? Dažreiz nav slikti salīdzināt savu un citu cilvēku dzīvi. Kā pats būtu rīkojies tādā vai citādā situācijā? Bet varbūt, lai kaut ko pārdzīvotu un, pārdzīvojot citu cilvēku laimīgus vai traģiskus likteņus, vismaz mēģinātu apjēgt, ko mēs uz šīs pasaules drīkstam un ko nekad nedrīkstam darīt?

Vecais vēlreiz uzmeta man vērīgu skatienu.

-  Vai tu zini, ko mēs nekad nedrīkstam? viņš prasīja.

-  Apmēram, es atbildēju. Ja visi to zinātu, pasaule jau sen būtu citāda.

-   Iespējams, viņš domīgi piekrita un paskatījās apkārt. Viss bija mierīgi un klusi. Arī suns gulēja netālu no galda un uzticīgi vēroja saimnieka lēnīgās kustības.

-   Pateicībā par maizi un pārējo… Viegli palocīju galvu. Ja vajadzīgs, es jums varētu saskaldīt malku.

-   Tā nav slikta doma, vecais sacīja, piecēlās un iedeva cirvi. Skaldi!

Pēc tam viņš pagāja nedaudz sāņus, apsēdās uz lielas koka kastes un sāka šķirot zvejas tīklus.

Interesanti, kāda ir bijusi šī cilvēka dzīve? es domāju. Tikpat lēna un nesteidzīga, vai arī vētraina un dažādu pārdzīvojumu pārpilna?

-  Vai jūs šeit dzīvojat viens? pēc stundas darba, atliecot mazliet sāpošo muguru, uzprasīju.

-   Nē, kāpēc viens? sirmais vīrs atjautāja. Vienam ir grūti. Man ir suns.

Krietnu brīdi klusējām. Saule spoži apgaismoja pagalmu, pār mūsu galvām pārlidoja dažas kaijas, apkārt sanēja bites dārzā stāvēja vairāki stropi un ābelēs jau plauka pirmie baltsārtie ziedi.

-  Jūs šeit dzīvojat jau sen? turpināju izvaicāt, pie reizes uzmetot ātru skatienu viņa bārdas rugājiem noklātajai sejai. Tā bija veca, krunkaina un brūna kā sen uzarta zeme.

-   Ilgi, drīz pēc kara, sirmais atbildēja un paskatījās uz māju, pussagruvušajām ēkām un man šķita, ka veča acīs pamanu valgmi. Varbūt šajās acīs uz mirkli atskrēja un tūlīt atkal pazuda tieši tie baigie pēckara gadi?

-   Bet kāpēc šo māju uzcēlāt tik vientuļā vietā? vaicāju.

-   Es to neesmu cēlis, vecais vīrs atbildēja. Varbūt māja šeit stāv jau kopš baigajiem mēra laikiem, kad dzīvi palikušie apmetās mežos pēc iespējas vientuļākās vietās. Es toreiz tāpat. Šeit bija dzīvojusi ģimene, ko krievi pirms tam izsūtījuši uz Sibīriju.

-   Un jums vairs nav neviena piederīgā?

-   Nav! Vecais noplātīja rokas, taču viņa balsī nebija saklausāma dziļa nožēla. Acīmredzot tas viss ir bijis pārāk sen,

Pēc tam vecais pagāja nedaudz sāņus, apsēdās uz lielas koka kastes un sāka šķirot zvejas tīklus.

viss jau izraudāts un viss jau nožēlots. Kaut kur vajadzētu būt dēlam, taču nezinu, ir vēl dzīvs vai nē.

-   Kāpēc jūs to nezināt? prasīju, pats īsti neapjēgdams, kādēļ tas mani varētu interesēt.

-   Tāpēc, ka neko negribēju zināt, vecais atbildēja, un viņa balsī negaidīti ieskanējās viegla sāpe. Tā sieviete mani nodeva, tas bija ļoti nekrietni no viņas puses. Es toreiz jutos pagalam satriekts un varētu pat teikt morāli pazemots. Nospļāvos, noriebās visa pasaule un cilvēki, viņus pametu un atdrāžos šurp.

-   Kas notika ar sievu, arī nezināt? pats nesaprazdams, kāpēc, turpināju izprašņāt. Kur meitas, kur citi bērni?

-   Citu bērnu mums nebija, bet sieva… Nezinu. Varbūt tāpat jau ir pagalam. Vismaz garīgi viņa man nomira, kad tikko atgriezos no gūsta.

-   Kāda gūsta? Vācu vai krievu?

-  Amerikāņu, vecais vīrs atbildēja. Tā bija liela muļķība atgriezties Latvijā. Taču stulbais karš, asiņu jūra, bezcerīgas kaujas, jeņķu gūsts un tur sākumā piedzīvotais bads… Taču to vēl kaut kā varēja paciest. Bet Rīgā palikusī mana meitene… Es viņu mīlēju. Nāves baiļu pārņemts, gulēdams ierakumos, par viņu un mūsu dēlu vien domāju. Es viņai biju apsolījis atgriezties, arī pēc puikas biju noilgojies, māte slima… Bet tad nāca tā baigā vilšanās, un es bēgu. Tagad šad tad iedomājos darīju pareizi, nepareizi? Taču ko nu vairs… Viss pamazām beidzas.

Patiešām, nodomāju. Vienmēr kaut kas beidzas. Bet vienmēr arī kaut kas sākas no jauna.

Jau kuro reizi vērīgi paskatījos uz veco vīru un jau kuro reizi man šķita, ka kādreiz esmu viņu saticis, viņš man ir pazīstams un neizskaidrojamā kārtā šķiet ļoti tuvs…

Mazliet vēlāk piecēlāmies un iegājām dārzā. Tur bija daudz ābeļu, bumbieru un ķiršu koku. Starp zariem lidoja bites.

-   Man vēl jāiestāda dažas plūmes, saimnieks sacīja un ar roku parādīja uz dārza stūri. Tur! Un jāaprok ābeles. Jāsakārto bišu stropi. Tas viss gan ir vēl daudz par agru, bet man palicis pavisam maz laika.

Varbūt mums visiem palicis pārāk maz laika? Un kas tomēr noticis ar manu tēvu? Kas viņš vispār tāds bijis? Māte par to klusēja, bet es vēl biju pārāk mazs, lai par to īpaši interesētos.

"Tēvs aizbēga," māte vienreiz pavēstīja. "Viņš varēja mani vismaz mēģināt saprast un varbūt pēc tam arī spētu piedot. Bet nē! Viņš tomēr ņēma un aizbēga!"

Un kas ir Oskars Ozols? Turpināju satraukts domāt. Vai viņš ir mans tēvs? Un tā ebreju meitene Judīte? Kaut kas te īsti neklapē. Man šķiet, Jakovs Jofe būs pamatīgi kļūdījies, jo arī viņš neko daudz par Oskaru Ozolu nemācēja pateikt. Bet varbūt negribēja? Taču es zinu tāds Oskars Ozols, latviešu SD apakšvirsnieks, patiešām tolaik ir dzīvojis. Un arī tāda Judīte ir bijusi. Un varbūt pat vēl pašlaik ir dzīva.

Bet kāpēc šis sirmais zvejnieks manī tūlīt izraisīja tik ārkārtīgi spēcīgas un neparastas sajūtas? Varbūt tāpēc, ka beidzot dažas dienas esmu skaidrā un tagad katrs satiktais cilvēks man šķitīs kā draugs, brālis vai tēvs?

Ko man tagad darīt? Jakovam Jofem apsolīto romānu izdomāt vai tomēr meklēt patiesību? It sevišķi, ja nekas izcils no manis nemaz netiek prasīts, bet naudu nez kāpēc sola pārmērīgi lielu. Varbūt tomēr beidzot ir vērts sākt domāt ne tikai par dzīves jēgu vispār, bet konkrēti par tām nesaprotamajām norisēm cilvēka prātā un dvēselē, kad tur labais uzvar ļauno, vai arī kas diemžēl notiek daudz biežāk ļaunais pieveic labo?

Aiz katra cilvēka stāv kāds stāsts. Jautrs, bēdīgs, laimīgs, traģisks. Taču visskumjāk ir tad, ja aiz tevis nestāv… nekas. Tukšums. Un neviens tevi vairs neatceras un uz kapa pieminekļa nav ko uzrakstīt…

Nākamajā dienā atkal aizgāju uz vecajām mājām pie sirmā vīra.

Saimnieks tobrīd piegāja pie laivas un sameta tajā nelielu kaudzīti tīklu.

-  Jābrauc jūrā, viņš paskaidroja.

-   Būs vētra, paskatījies uz tumšo debesmalu, es sacīju.

-   Tas tieši ir labi, vecais atteica un ielika laivā airus.

-   Labāk jau nebrauciet, es viņu vēlreiz mēģināju atrunāt. Atpūtieties!

Vecais virs tikko manāmi pasmaidīja un parādīja ar roku uz māju.

-    Tu pagājušo reizi taujāji kāda velna pēc tas viss ir vajadzīgs? Redzi, kaimiņ! Man pagalmā paliek malkas grēda. Man dārzā paliek sešas bišu saimes, un tās vēl ilgi nesīs medu. Vēl man dārzā paliek augļu koki. Pareizi, man tie vairs nebūs vajadzīgi. Bet, skat… Varbūt pēc nedēļas, varbūt pēc gada šeit iemaldīsies kāds cilvēks, kā vakar iemaldījies tu, un, ja viņam sals, būs ar ko iekurt krāsni, un, ja būs izsalcis, viņš šeit atradīs medu un varēs noplūkt augļus. Cilvēki pateiks paldies. Lūk, kā iznāks! Es sen jau būšu miris, bet vēl joprojām spēšu kādam cilvēkam dot siltumu, dot pajumti un remdēt viņa izsalkumu. Es jau sen vairs nebūšu, bet vēl ilgi spēšu darīt kaut ko labu.

Vecais apklusa, vēlreiz palaida skatienu pāri ēkām, dārzam, pagalmam un izberzēja acis. Viņš izskatījās ļoti apmierināts, tad pamāja man ar roku un parādīja uz laivu.

-   Palīdzi, dēls, man to nolaist ūdenī! Un atceries nekas jauns nav jāizgudro. Ja gribi normāli dzīvot, esi labs! Tā arī ir visa dzīves gudrība. Vienkārši esi labs!

Paspēru soli uz priekšu un pēkšņi jutu, ka esmu galīgi satraucies. Nupat vecā vīra pateiktais "palīdzi, dēls"man tik asi iegriezās apziņā, ka pamatīgi apmulsu un, savādu priekšnojautu pārņemts, pieskāros vecā vīra plecam.

-   Paklausies! manāmi drebošā balsī sacīju. Vari pateikt, kā tevi sauc?

Vecais kādu mirkli domāja.

-   Kāpēc tas tev vajadzīgs?

-   Tāpat vien, es atbildēju. Intereses pēc.

-   Mani sauc Roberts Ozols, viņš pateica. Vai vecumu arī gribi zināt?

-   Kur tu agrāk dzīvoji? stipri satraukts turpināju. Nu, pirms tam, kad no Rīgas pārvācies uz šejieni?

-  Tas bija Iļģuciemā, Roberts sacīja. Dzirciema ielā 115. Tas ir netālu no Spilves aerodroma. Pēdējā majn uz šis ielas.

Ar grūtībām noriju siekalas. Pēkšņi nuite un rīkle bija kļuvusi sausa.

-  Un kā sauca tavu sievu un dēlu, no kurieni, ka aaki, pēc atgriešanās no gūsta aizbēgi?

-    Ne nu gluži aizbēgu, Roberts, nedaudz atmiņās iegrimis, iebilda. Tas nebūs īsti pareizi. Es vienkārši aizgāju. Bet sievu, kas vispār nekāda sieva man vēl nebija, tikai tā draudzene sauca Vija, dēlu Haralds. Mēs toreiz ilgi domājām, kādu vārdu dēlam dot. Tad Vija atcerējās, ka kāds no Zviedrijas vai Norvēģijas karaļiem saucies Haralds…

Smagi nopūties, apsēdos uz laivas malas un nokāru galvu.

Es zinu, ka pasaulē un daudzu cilvēku dzīvē dažreiz mēdz notikt gluži neticamas lietas, bet tas, ka es, atbraucis no Rīgas, vientuļā jūras krastā pēkšņi sastapšu nekad vēl dzīvē neredzēto tēvu, šķita jau gluži kā fantastika.

Pacēlu galvu un jau kuro reizi cieši paskatījos uz vecā vīra seju un augumu.

Kāds stāsts stāv aiz šā cilvēka nodzīvotā mūža? Acīmredzot tas varētu būt diezgan baigs. Pirmīt pieminēja karu. Droši vien bijis latviešu leģiona 15. divīzijā, ja jau pašās kara beigās piedalījies Oderas aizstāvēšanas kaujās, pēc tam amerikāņu gūsts, atgriešanās Latvijā, tad krievu gūsts, pēc tam kaut kāda iemesla pēc nebija palicis kopā ar ģimeni un tad vientuļnieka dzīve šeit.

Vēl nezinādams nekādas sīkākas šā cilvēka mūža gaitas, es negaidīti pret viņu izjutu smeldzošu žēlumu. Atklāsme, ka šis cilvēks ir mans tēvs, nekādas dziļa pārdzīvojuma vētras manī tomēr neizsauca. Vienīgi mazliet satraucošu atziņu tas ir visai pārsteidzošs un maz ticams dzīves fakts. Tu pēkšņi satiec cilvēku, pateicoties kuram esi dzīvs. Un tu nezini tagad viņa priekšā paklanīties vai arī viņu nolādēt.

-   Kāpēc nekad nepainteresējies un pat nemēģināji ar viņiem satikties? es jautāju. Tev nekad neuznāca vēlēšanās viņus redzēt?

-  Uznāca, Roberts atbildēja, taču … Ja reiz esi aizcirtis durvis, tad vairs arī nemēģini tās atkal atvērt. Tas ir tāpat kā karā ja gribi palikt dzīvs ierocies dziļāk zemē.

-   Vai tagad negribi zināt, kas ar Viju un Haraldu noticis?

Roberts jūtami pārsteigts paskatījās uz mani.

-  Vai tad tu kaut ko zini?

-   Tā ir, Robert Ozol, es atbildēju. Šo to zinu.

-   Un tas būtu? Robertam mazliet iedrebējās balss.

-       Vija ir mirusi. Jau sen. Viņas otrais vīrs tāpat. Abi vienlaikus vienā naktī. Par agru bija aizvēruši krāsns šīberi un… Haraldam tad bija tikai desmit gadi. Viņu uzaudzināja Valijas tante Vijas māsa. Bet pats Haralds… Viņam dzīve ir bijusi visai raiba. No sākuma spoža, materiāli labi nodrošināta, slava, publikas sajūsma, bet tad notika kāds diezgan baismīgs noziegums, aizdomas krita uz viņu, sekoja arests, cietums, tiesa… Viņš tāpat kā kādreiz tu arī aizbēga no sabiedrības un noslēdzās sevī. Taču tie bija tukši gadi. Velti nodzīvots laiks.

-        Vai viņš vēl ir dzīvs? Roberts vaicāja, taču viņa balss nez kādēļ izklausījās itin mierīga. Vai esi viņa draugs, paziņa?

Tātad joprojām viņam nekāda lielā interese īstenībā par to nav, es nodomāju un mazliet skumji pasmaidīju.

-        Jā, Robert, es atbildēju, Haralds vēl ir dzīvs, un es esmu viņa draugs.

-   Tad jau labi, Roberts teica.

-        Ja gribi, varu iedot viņa adresi, es piedāvāju. Vari uzrakstīt vēstuli, piezvanīt…

Roberts viegli atmeta ar roku.

-   Ko nu vairs… Kas zaudēts, tas pazaudēts.

-        Paklausies! es viņu atkal uzrunāju. Vai gadījumā tu kaut ko zini par tādu Oskaru Ozolu? Kas viņš tev bija? Brālis, cits radinieks vai tā ir tikai uzvārdu sakritība?

-   Nē, kāpēc? Roberts atbildēja. Oskars ir mans brālēns.

-  Vai viņa likteni zini?

-   Protams.

-   Vari par viņu pastāstīt? es prasīju.Un par sevi arī?

-   Varbūt.

-   Kāpēc tikai varbūt?

-        Tāpēc, ka tas būs garš un pagalam drūms stāsts. Kāpēc tev to vajadzētu zināt?

-        Mans uzvārds arī ir Ozols, paskaidroju. Visai iespējams, ka esmu jūsu radinieks.

-Jā? Roberts atkal jutās pārsteigts. Tu mani šeit tīšām uzmeklēji?

-        Nē,noraidoši pakratīju galvu. Viss ir sanācis nejauši kā jau uz šīs zemītes mēdz gadīties.

3. NODAĻA

1940. gada 17. jūnija laikraksts "Jaunākās Ziņas" pēdējā lappusē sīkiem drukas burtiņiem lasītājiem pavēstīja gaidāmo laika prognozi: "Pūtīs lēns ziemeļu vējš. Silts. Gaisa temperatūra +23 °C. Saule lec pīkst. 8.31, noriet pīkst. 21.17, dienas garums 17 st. 26 min".

Meteorologi nebija kļūdījušies. Diena patiešām izrādījās silta un saulaina. Vakars gan bija nedaudz vēsāks un ļoti satraucošs.

Oskars Ozols piegāja pie loga un no sava ceturtā stāva dzīvokļa jau kuro reizi pagalam sadrūmis paskatījās lejup uz Brīvības ielu un veco Ģertrūdes baznīcu.

Iela izskatījās gandrīz vai tukša. Tikai paretam kaut kur aizsteidzās kāds cilvēks. Pirms pusstundas Rīgas radio diktors, tāds kā mazliet nobijies, paziņoja, ka pulksten 22.15 steidzamā kārtā valdības sēdes pārtraukumā ar uzrunu Latvijas tautai uzstāsies tautas Vadonis un Valsts prezidents Kārlis Ulmanis.

Sarkanās armijas karaspēka daļas, karavīru grupām sēžot vaļējās kravas automašīnās, pirms neilga laika savu negaidīto pārvietošanos cauri Rīgas centram bija pārtraukušas.

Baznīcā beidzās neieplānots dievkalpojums.

No svētnama klusēdams un acīmredzami garīgi nomākts iznāca pavecāku ļaužu pulciņš. Izskatījās, ka šoreiz ne Dievs, ne mācītājs cilvēkiem nebija spējuši iedvest ne mazāko ticību daudzmaz ciešamai dzīvei.

-   Es joprojām neko nesaprotu, Oskars gandrīz vai izmisis sacīja. Kāpēc tie krievi atrodas šeit? Kas viņiem to atļāva? Tas ir pilnīgs absurds!

-   Nomierinies! Nekāds absurds tas nav, Uldis teica. Tā ir normāla vēstures gaita. Mūsu dižo vadoni jau sen vajadzēja kādam padzīt.

-  Ja jau tā, tad to vajadzēja izdarīt mums pašiem latviešiem nevis šiem aziātiem, Oskars joprojām nespēja rimties. Kāpēc neviens, jūs saprotat, neviens ne mūsu lielais Kārlis, ne Munters, ne Balodis, ne sūtnis Kociņš viņiem nespēja atklāti pateikt "nē"? Ejiet taču ar saviem ultimātiem visi pie velna!

-   Tā man ari ir mīkla, sacīja Melita. Viņi taču to mierīgi varēja nepieņemt! Kas viņiem tāds draudēja? Nekas! Vai viņus tur Kremlī kāds tūlīt būtu šāvis nost?

-   Es no tiem krieviem neko labu negaidu, Oskars teica. Boļševiku ideoloģija ir drausmīga. Ja viņi šeit tiks pie varas, tad pirmie, kam viņi ķersies pie rīkles, būs turīgie un inteliģence.

-   Man ir bail, Judīte klusi atzinās. Visu dienu ir bail.

-   Tev tagad vajadzētu kaut ko uzspēlēt, Natālija ierosināja. Varbūt tas mūs nomierinātu.

Oskars lēnām pagrieza galvu sāņus un pēkšņi, gaišu jūtu pārņemts, skatījās, kā Judīte, nesteidzoties šķērsojusi plašo istabu, aiziet līdz baltajam flīģelim, apsēžas un ar slaido pirkstu galiem viegli pieskaras melnbaltajiem taustiņiem.

-   Ko jūs vēlētos dzirdēt? viņa patīkamā balsī jautāja.

-  Šūmaņa "Sapņojumu", teica Oskara sieva Melita. Ko citu šajā laikā?

-   Labāk uzspēlē Dārziņa "Melanholisko valsi", ieteica Oskara draugs Uldis Ūdris. Nekā priecīga šai pasaulē nav vairs atlicis.

Judīte piekrītoši pamāja un sāka spēlēt. Katrs viņas pieskāriens klaviatūrai, atskaņojot visiem tik pazīstamo melodiju, nedaudzo klausītāju sirdīs izraisīja skumju apdvestu noskaņu.

Judīte bija reti sastopama skaistule, tikai divdesmit divus gadus veca, nesen Latvijas Konservatoriju beigusi talantīga pianiste. Par viņas spožajiem panākumiem jau tuvāk pārredzamajā nākotnē bija pārliecināti ne tikai viņas pasniedzēji, bet arī visi draugi un paziņas.

Judītes vecāki, tāpat par viņu būdami sajūsmā, ne mirkli nešaubījās, ka tagad meitas nākotne būs simtprocentīgi nodrošināta ne tikai ar viņu materiālajām iespējām, bet arī ar pašas spēkiem iegūto Konservatorijas diplomu, apbrīnojamo talantu un izcilajām darba spējām.

Judīte bija vienīgais bērns bagātu ebreju ģimenē, jau no visagrākās bērnības visādi lutināta, taču vienlaikus arī stingri uzraudzīta un audzināta tradicionālā ebreju reliģisko uzskatu un ģimeņu sadzīvisko tradīciju garā, ko gan viņa ne vienmēr ņēma vērā.

Viens no Judītes atklātākajiem pielūdzējiem viņas neparasto muzikālo spēju un sievišķīgā valdzinājuma apburtajiem bija divdesmitčetrgadīgais latviešu jaunākās paaudzes mākslinieks Oskars Ozols. Viņš, tāpat kā daudzi citi apdāvināti jaunieši, kas bija izauguši, mācījušies un garīgi pilnveidojušies pēc Pirmā pasaules kara jau neatkarīgās Latvijas laikā, nešaubīgi ticēja ne tikai savai personīgajai mākslinieka misijai, bet arī latviešu tautas kopējām spējām vienmēr būt patriotiski noskaņotai un būt lepnai ne tikai par sevi, bet arī par savu valsti.

Kad izskanēja pēdējie muzikālā priekšnesuma akordi, neilgi telpā valdīja dziļš klusums un tikai pēc tam klusi, vēl satriecošās mūzikas iespaidā esošo cilvēku aplausi.

-   Brīnišķīgi! iesaucās Ulda Ūdra sieva Natālija.

-   Tas bija tieši tas, ko vajadzēja. Tu, Judīt, tālu tiksi.

-   Bet pats Dārziņš gan nekur tālu netika, Melita atgādināja. Runā, viņš šo valsi sacerējis, būdams bezcerīgi iemīlējies.

-   Nav tiesa, sacīja Uldis. Viņš esot bijis piedzēries. Un gribējis izdarīt pašnāvību.

-   Man šķiet, viņš vienkārši ar savu mīļoto vēlējies padejot, Oskars teica, nenovērsdams skatienu no Judītes melno matu ieskautās vēl tik meitenīgi gaišās sejas. Vienmēr, kad viņu skatieni sastapās, abu sirdis tūlīt ietrīcējās vai nu laimes, vai lielas nelaimes priekšnojautās.

-   Tā varētu būt, Melita piekrita, aizdomu pilna paskatījusies uz vīru. Bet Dārziņš nebija precējies, tāpēc arī varēja vēlēties apskaut sievietes augumu…

Oskars nicīgi iesmējās.

-  Vai tad precēts vīrietis to nevar?

-   Var, Melita stingrā balsī atbildēja. Taču nedrīkst.

-   Muļķības! Oskars spēji atmeta ar roku. Iemīlējies cilvēks drīkst visu!

-   Tu, lūdzu, pats nerunā muļķības, viņam ieteica Natālija. Cilvēks drīkst darīt visu, vienīgi aizstāvot Dievu vai savas valsts intereses.

-   Valsts?! Uldis nikni iesaucās. Kādas valsts? Mūsu Ulmaņa Latviju? Tas būtu noziegums!

Tādi viņi bija šis nelielais, ārēji it kā viens pret otru ļoti labvēlīgi noskaņoto draugu pulciņš. Taču patiesībā katrā no viņiem gan dvēselē, gan prātā virmoja ne tikai dziļi slēpta nepatika un pat naids citam pret citu, bet ari gluži pretēji uzskati par politiku un morāli. Bet tas vēl nebija pats sliktākais, salīdzinot ar tām kaislībām un greizsirdības vētrām, kas savstarpēji plosīja gandrīz vai ikvienu no viņiem.

Oskars Ozols mākslinieks. Gleznotājs. Pēc politiskās pārliecības nacionālists. Vecāki valsts ierēdņi. Tēvs Latvijas Bankas pārvaldnieka vietnieks, māte Iekšlietu ministrijas personāla uzskaites sektora vadītāja.

Uldis Ūdris jurists. Kreisais sociāldemokrāts, tuvs komunistu idejām.

Melita Ozola Valsts Mākslas muzeja darbiniece eksperte, Oskara sieva. Politiskajos uzskatos tuva sociāldemokrātiem. Ienīst Ulmaņa režīmu, bet mīl Latvijas valsti. Neskatoties uz neslēptu greizsirdību pret visām sievietēm, ar kurām tā vai citādi kontaktējas Oskars, pati diezgan atklāti mīl Uldi Ūdri.

Natālija Ūdre Ulda sieva. Vecāki vietējie krievi. Profesija Rīgas Operas baleta trupas dejotāja. Galvenās lomas vēl nav dejojusi. Jūtas aizvainota un nenovērtēta. Iemīlējusies Oskarā, viņā saskatot ne tikai staltu un vīrišķīgu vīrieti, bet arī izcilu mākslinieku, kas dvēseliski viņai bija daudz tuvāks nekā no mākslas gandrīz neko nesaprotošais vīrs. Ja viņai kaut kādi politiskie uzskati arī bija, tad tie atbilda tā laika latviešu inteliģences vairākuma uzskatiem Ulmaņa personības kults ir šķebinoši pretīgs, bet Vadoņa praktiskā darbība visā visumā apmierinoša.

Judīte Jofe pianiste. Viņas tēvs sabiedrībā pazīstams Rīgas apgabaltiesas advokāts. Pati draudzējas ar Oskaru. Politiskie uzskati nekādi.

Pirms dažiem gadiem Oskars ar Uldi iepazinās sporta sacensībās. Togad abi piedalījās Latvijas meistarsacīkstēs boksā. Oskars startēja smagajā svarā, Uldis vidējā. Un abi saviem pretiniekiem zaudēja fināla cīņā. Saprotams, neviens no viņiem sevišķi priecīgs nejutās. Pēc apbalvošanas ceremonijas, ejot laukā no zāles, sāka sarunāties, uzreiz kaut kā viens otram iepatikās cilvēkus spēj vienot ne tikai kopējas

Bet pats Dārziņš gan nekur tālu netika, Melita

atgādināja. Runā, viņš šo valsi sacerējis, būdams bezcerīgi iemīlējies.

uzvaras, bet arī zaudējumi pēc tam aizgāja uz restorānu "Esplanāde", tur izdzēra pa glāzei vīna, parunāja par dzīvi un norunāja drīz atkal satikties.

Tā arī sākās šī mazliet savādā draudzība. Drīz viņiem pievienojās arī abu sievas Melita un Natālija un viņi arvien biežāk kopīgi apmeklēja sporta sacensības, Operas izrādes un labākos Rīgas krogus un naktsbārus.

Viņi bija pietiekami turīgi, visi vēl jauni un jautri, un dzīve šķita kā skaists un aizraujošs piedzīvojums vienam mirklim.

Pirms pusgada pēc Konservatorijā notikuša Jaungada koncerta Oskars nejauši iepazinās ar Judīti. Uz koncertu viņš bija atnācis viens. Melita, kārtējo reizi sarīkojusi skaļu greizsirdības scēnu, uz dažām dienām aizdrāzās uz laukiem pie saviem vecākiem.

Velns parāvis, Oskars nikni nodomāja, man beidzot patiešām vajadzēs iegādāties mīļāko! Vai arī sākt staigāt pie prostitūtām, taču nepārtraukti klausīties nepelnītus pārmetumus… Vajag tā, lai viss būtu taisnīgi. Un pareizi. Un galu galā arī godīgi.

Ja man jāsaņem sods, tad tiesas lēmumam ir jābūt pamatotam.

Klasiskās mūzikas koncerts bija izdevies lielisks. Tas Oskaram sniedza ne tikai garīgu baudījumu un atpūtu, bet nomierināja arī stipri uzvilktos nervus, līdz beigu beigās izraisīja tik lirisku noskaņojumu, ka nekas uz šīs pasaules vairs nešķita slikts un, izejot ārā uz ielas, pat diezgan neganto sniegputeni viņš spēja uztvert kā skaistu dabas dāvanu.

Viss, kas notiek, notiek uz labu, Oskars apmierināts nodomāja, un vēlāk, nonākot uz Brīvības ielas, viņš pēkšņi ieraudzīja pie tramvaja pieturas stāvam Judīti. Jaunās mākslinieces galvu sedza moderna baltas ādas cepure, bet slaidais augums ietērpts mētelī ar sudrablapsas apkakli. Rokās neliels sarkanu rožu pušķis. Judīte izskatījās mazliet skumja un atgādināja kāda slavena vecmeistara gleznu "Vientuļā".

Oskars brīdi satraukts domāja. Viņam tobrīd ne prātā nevarēja ienākt, ka šī skumju apdvestā jaunkundze drīz kļūs par viņa dzīves liktenīgo sievieti. Bet Oskars liktenīgs šai sievietei.

Oskars lēnām piegāja pie Judītes un ar roku viegli pieskārās viņas elkonim.

-   Atvainojiet, lūdzu, viņš klusi sacīja, nupat biju jūsu koncertā… Atzīstos esmu sajūsmā! Jūs spēlējāt brīnišķīgi!

Judīte pirmajā mirklī jutās diezgan pārsteigta un mazliet pat parāvās atpakaļ, bet, apskatot pienācēju vērīgāk, viņai uzreiz tas šķita pieņemams. Eleganti ģērbies atlētiska auguma jauns vīrietis ar mirdzošām acīm un patīkamu smaidu sejā.

-   Tiešām? Judīte mazliet pietēloja pārsteigumu. Jums patika?

-   Jūs patikāt visiem, Oskars teica. Lieliska mūzika, un jūs neatkārtojama…

-   Es tikai nesen esmu sākusi… Bet… Es neesmu pieradusi, ka vīrietis mēģina ar mani iepazīties uz ielas. Man šķiet, tas ir nepieklājīgi.

-   Ko jūs! Oskars turpināja smaidīt. Tas ir pat ļoti pieklājīgi! Turklāt… Es taču pie jums nevarēju pieiet uz skatuves.

-  Ja jau jums koncerts tik ļoti patika… Vai jūs man puķes nepasniedzāt?

-   Es to izdarīšu citreiz, Oskars apsolīja. Bet lai šai trakajā sniegputenī nenosaltu tās, kuras jums ir pasniedzis kāds cits… Varbūt ieiesim tepat pie Otto Švarca un iedzersim pa tasītei kafijas?

Judīte kādu mirkli domāja. Kaut kas tāds viņai gadījās pirmo reizi mūžā. Protams, viņa jau bieži bija izbaudījusi daudzu vīriešu atklātu pielūgsmi, taču vēl neviens viņai tik atklāti nebija "piesējies" uz ielas. Taču pirmās nepatīkamās sajūtas ātri pārgāja, jaunais cilvēks tikai ar savu klātbūtni vien tūlīt bija spējis viņā izraisīt kaut ko līdz tam vēl īsti neizjustu, proti, spēcīgu seksuālu satraukumu.

-   Nebaidieties, Oskars sacīja. Es pats saprotu, ka mēģinājums iepazīties ar iepatikušos sievieti uz ielas varbūt arī nav mūsu sabiedrībā īpaši atzīstama rīcība, taču… Vai mums vienmēr vajadzētu akli pakļauties dažu ļautiņu kādreiz izdomātajiem it kā labas uzvedības noteikumiem? Vai mēs savās izpausmēs nevaram būt brīvi? Apmēram tā, kā jūs pirmīt jutāties uz skatuves. Un tā, kā pašlaik jūtos es.

Judīte atkal kļuva domīga.

Sniegs turpināja virpuļot, tramvajs joprojām nenāca, bet blakus stāvēja izskatīgs vīrietis, un mājīgā Otto Švarca kafejnīca atradās turpat netālu…

-        Nē, patiešām, Oskars diezgan nekautrīgi turpināja. Būtu žēl, ja jūs šai trakajā vējā saaukstētos, bet ziedi nosaltu. Viss šai dzīvē ir ļoti trausls.

-        Labi, Judīte beidzot piekrita. Varbūt tiešām tasīte kafijas neskādētu.

Viņi apsēdās pie stikla sienas, caur kuru pavērās mazliet svētsvinīgs skats uz Brīvības pieminekli, Oskars pasūtīja kafiju, divas smalkmaizītes un franču sarkanvīnu.

-        Šeit ir ļoti jauki, Judīte teica. Paldies! Tagad es vēl drebinātos pieturvietā.

-   Kur jums vajadzēja nokļūt? Oskars painteresējās.

-   Mājās, Judīte atbildēja. Iļģuciemā.

-   Kā tur ir? Dzīvot var?

-        Protams! Tā ir skaistākā vieta Rīgā, Judīte itin priecīgā balsī sacīja. Tur dažbrīd var justies kā laukos. Turpat ir mazas, smilšainas ieliņas, mežs un pļavas. Daba skan kā brīnišķīgi harmoniska mūzika.

-        "Jaunākajās Ziņās" bija rakstīts… Oskars cieši paskatījās uz jauno sievieti. Jūsu tēvs ir pazīstams jurists. Vai pati arī gribat kļūt slavena?

-  Jā, Judīte piekrītoši pamāja. Kāpēc gan ne?

-        Jūs tāda arī kļūsiet, Oskars pateica, nenovērsdams skatienu no sievietes sejas.

-        Nebūtu slikti, viņa piekrita. Tikai tas nudien nav manas dzīves galvenais mērķis! Es vienkārši gribu būt laba pianiste. Gribu ar savu priekšnesumu klausītājiem sagādāt muzikālu baudu, lai gan klasiskā mūzika cilvēkos vienmēr spēj izraisīt arī citas izjūtas. Dažreiz pat sāpes. Un dziļas skumjas. Un vēl daudz ko citu.

-   Ne visiem, Oskars iebilda.

-        Diemžēl, Judīte piekrita. Tāpat kā ne visi spēj izjust un saprast daudz vienkāršākas lietas.

-        Kāpēc jūs nevēlējāties studēt jurisprudenci? Oskars prasīja.

-   Vecāki mani pie klavierēm nosēdināja jau trīs gadu vecumā.

-  Un jūs tā viegli pakļāvāties?

-  Jā. Man patika, Judīte teica.

-    Mani gan neviens nespieda kaut ko darīt, teica Oskars.

-   Man šķiet, tas ne vienmēr ir labi.

-   Varbūt, Oskars domīgs paskatījās caur logu. Brīvības iela bija ļaužu pilna. Un viņu sejas priecīgas un gaišas. Un kā nu ne! Bija taču atnācis tik ilgi gaidītais jaunais 1940. gads, kas visiem it kā solīja mieru, laimi un pārticību…

-  Ar ko jūs pats nodarbojaties? Judīte vaicāja, un izklausījās, ka tas viņu patiesi interesē. Vai arī esat mūziķis?

-   Nē, Oskars pakratīja galvu. Lai gan man nekas nebūtu pretim būt jūsu muzikālajam partnerim. Pirms gada beidzu Mākslas akadēmiju profesora Purvīša meistardarbnīcu. Esmu gleznotājs.

-    Ko jūs gleznojat? Judīte vēl ieinteresētāka vaicāja. Dabas skatus? Portretus?

-   Skatīdamies uz jums, kad vēl atradāties uz skatuves, es nodomāju, ka man jūs noteikti jāuzglezno. Jāuztaisa jūsu portrets. Judīt! Jums ir vienreizēji skaista seja! Un brīnišķīgas acis. Tādas parasti ir austrumniecēm. Piemēram, persietēm.

-  Jūs esat bijis Irānā? Judīte tūlīt painteresējās.

-   Es redzu jūs, Oskars nopietni atbildēja. Man ar to pietiek. Vismaz pašlaik.

-   Bet man nepietiek, Judīte sacīja. Vai jūs beidzot nevarētu stādīties priekšā? Kā jūs sauc?

-   Oskars Ozols. Kā jau pirmīt teicu, esmu mākslinieks. Divdesmit četrus gadus vecs. Gatavojos savai pirmajai mākslas izstādei. Tēvs baņķieris. Dzīvoju tepat netālu Brīvības un Ģertrūdes ielas stūrī. Tur ir arī darbnīca. Tā ka vari neuztraukties. Neesmu nekāds avantūrists vai jaunu sieviešu mednieks. Ja pavisam atklāti esmu jau precējies. Un pašlaik uz tevi skatos ne tik daudz kā vīrietis, bet gan kā mākslinieks.

Judīte nedaudz pārsteigta paskatījās uz pretim sēdošo cilvēku. Viņai kaut kā nepatika tik ātri uzņemtie iepazīšanās apgriezieni.

-Vai nav mazliet par agru jau pāriet uz "tu"? viņa izbrīnījusies jautāja.

-        Kāpēc gan ne? Oskars atkal pasmaidīja. Viss var būt tikai par vēlu. Tāpēc gribu ar tevi iepazīties tuvāk. Gribu, lai jau rīt tu atnāktu pie manis uz darbnīcu un mēs varētu sākt strādāt. Martā ir paredzēta Mākslas akadēmijas pēdējā izlaiduma studentu darbu izstāde. Ja tu piekristu, es uztaisītu tik satriecošu skaistas sievietes portretu…

-        Un pārējo vidū uzreiz izceltos, vai tā? Judītes balsī vēlreiz bija jaušama neliela nepatika. Bet tas neder, Oskar Ozol! Lai es kļūtu par Filharmonijas solisti, man nevienu citu palīgā nevajadzētu aicināt. Es to sasniedzu pati. Tā ka pamēģini arī tu viens…

-        Tu kaut ko nesaproti, Oskars ātri iebilda. Viens vispār šai dzīvē neko nevar panākt. Arī tu. Tev taču ir vecāki, impresāriji un skolotāji. Un droši vien ir arī vīrs.

-       Nē, Judīte noraidoši pakratīja galvu. Esmu vēl neprecējusies. Bet draugs ir. Patiešām.

-   Kāpēc viņš šodien nav tev blakus? Oskars prasīja.

Judītes sejā atkal pavīdēja neliels izbrīns.

-   Kāpēc tev šodien blakus nav tava sieva?

-        Es zinu, Oskars sacīja. To visu tā smuki izkārtoja kādi augstāki spēki. Tieši šodien vajadzēja notikt tavam koncertam. Un vajadzēja uznākt sniegputenim. Un vajadzēja ilgi nenākt tramvajam. Un man vajadzēja aizmirst pieklājību. Un arī tev droši vien vajadzēja kaut ko sevī pārvarēt, lai nespētu man pateikt "nē". Tāpēc, debesbrīnišķā Judīte Jofe… Mums vajadzēja šodien satikties neatkarīgi no mūsu gribas. Tas bija jau iepriekš paredzēts.

-        Man gan šķiet, ka nevajadzēja… Judīte tikko sadzirdami nočukstēja.

-   Kāpēc?

-   Tāpēc, ka jūtu… Tas var slikti beigties.

-   Tādēļ, ka tev jau ir draugs? Oskars jautāja.

-   Varbūt tāpēc, ka tev jau ir sieva, Judīte klusi atbildēja.

-  Judīt, kāpēc mēs nesatikāmies agrāk?

-  Acīmredzot tā vajadzēja, viņa sacīja.

-   Nē! Oskars noteiktā balsī pateica. Tā nevajadzēja!

-  Vai tagad tu uz mani skaties kā vīrietis? Judīte vaicāja.

-       Vēl vairāk! Oskars sparīgi apgalvoja. Tagad es uz tevi skatos kā iemīlējies vīrietis!

-   Tā nevajag runāt, Judīte skumji sacīja.

-   Vajag!

-   Tas ir no vīna, viņa teica.

-        Tad jau labi, teica Oskars. Varbūt paņemsim vēl pa glāzei? viņš vaicāja un viegli pieskārās sievietes roku pirkstiem. Tie bija silti kā tikko pasniegtās smalkmaizītes.

-        Labprāt, Judīte tūlīt piekrita, taču pēc mirkļa tramīgi paskatījās uz kafejnīcas ieejas durvīm. Vai tava sieva šeit nevar parādīties?

Oskars brīdi domāja. Viņam šis fakts, ka Judīte atrodas blakus, abi sēž kafejnīcā un sarunājas, it kā būtu pazīstami jau tūkstoš gadus, šķita kā sapnis.

-   Nē. Viņa šeit pašlaik parādīties nevar, Oskars apsolīja.

-   Bet mans draugs var, Judīte diezgan negaidīti atklāja.

-        Nu un tad? Oskars iesmējās. Bez visa pārējā es vēl esmu Latvijas meistars boksā.

-        Vienalga! Judīte papurināja galvu. Tas tomēr būtu nepatīkami.

-        Bet man ir patīkami, Oskars sacīja. Ja tu tikai zinātu, Judīt… Man pašlaik ir sasodīti labi tā sēdēt tev iepretim, skatīties tavā vienreizēji skaistajā sejā un mazliet pasapņot.

-   To nevajag! Judīte brīdināja. Sapņi reti kad piepildās.

-        Bet tu taču te sēdi, Oskars apmierināts atgādināja. Tu, Judīt, esi. Un nekur vairs nevari pazust.

-       Atklāti sakot, Oskar, es pati par to esmu ļoti pārsteigta. Tā tam nevajadzēja notikt.

-        Muļķības! Ja tā ir noticis, tātad tā vajadzēja, Oskars stingrā balsī apgalvoja.

Judīte skumji pasmaidīja. Pēc tam pateica: Dievs būs kļūdījies.

-        Mēs varam šo kļūdu labot, Oskars ātri sacīja. Tūlīt ceļamies augšā, ejam atpakaļ sniegputenī, tu turpini gaidīt tramvaju, bet es mierīgi eju mājās. Un nekas nebūs noticis.

-   Bet, Oskar, kaut kas tomēr ir noticis! Judīte dedzīgi

atgādināja. Tu esi mani pasaucis, un es tev esmu paklausījusi. Ko tagad tālāk?

Oskars ilgi neko neatbildēja, jo viņš vienkārši vēl nezināja, kā notikumi risināsies tālāk. Taču pirmais, ko viņš darīja, pierunāja Judīti jau rīt atnākt pie viņa uz darbnīcu. Iedeva adresi un telefona numuru. Un Judīte beidzot piekrita. Un atnāca. Tagad viņa gan izskatījās mazliet citādāka, taču seja, augums un lielās acis bija palikušas tās pašas skaistas un valdzinošas.

Oskars pirms tam jau bija sagatavojis ne tikai krāsas, molbertu un podestu, kur Judītei pozēt, bet arī karsto šokolādi un franču šampanieti.

Pēc darbnīcas un dažu Oskara zīmējumu un gleznu apskates Judīte lietišķi pavaicāja: Ko esi nodomājis ar mani darīt? Taisīsi portretu vai aktu?

Oskars nedaudz apmulsa. To viņš nebija gaidījis.

-  Ja aktu… Tu būtu ar mieru izģērbties kaila?

-  Lielās mākslas vārdā… Judīte viņam uzmeta šķelmīgu smaidu. Kāpēc gan ne?

Oskars iekāres pilnām acīm noskatīja sievieti no galvas līdz kājām, tad noraidoši pakratīja galvu.

-   Labāk tomēr ne, viņš sacīja. Baidos, ka nenocietīšos un mēģināšu tevi iegūt. Bet tu taču to vēl negribi, vai ne?

Judīte neko neatbildēja, apsēdās uz nelielas sofas, pavilka nedaudz uz augšu savas sarkanās kleitas malu un mīļi pasmaidīja.

-   Godājamais mākslinieki Esmu gatava.

Tā toreiz sākās viņu pazīšanās. Pēc tam Judīte tika iepazīstināta ar Oskara sievu Melitu, ar Uldi Ūdri un viņa sievu Natāliju, vēlāk viņu bariņam pievienojās arī Judītes draugs Dāvids, viņi bieži sarīkoja jautrus kokteiļu vakarus, diskusijas par mākslu un politiku, apmeklēja sporta sacensības un baleta izrādes, un vismaz ārēji visi šķita draudzīgi un apmierināti. Lai gan Melitai, tikai ieraugot Judīti vien, tūlīt dziļā nepatikā iekšā viss novibrēja un galvā sāka grozīties ne visai labas domas.

1940. gada 17. jūnija vakarā viņi atradās Latvijas Bankas pārvaldnieka vietnieka Reiņa Ozola lielajā piecistabu dzīvoklī, lai atzīmētu Oskara jauno mākslinieku izstādē saņemto galveno žūrijas un skatītāju balvu par jaunas sievietes portretu "Vientuļā zvaigzne". Visus bija iepriecinājusi un pat pārsteigusi jaunā mākslinieka spēja Judītes portretā galvenokārt viņas melno acu skatienā spilgti atklāt šīs sievietes vismaz tā brīža vientulību, dvēseles atvērtību un nesaprotamu likteņa nolemtību…

-  Tagad pēc tik saldsērīgā "Melanholiskā valša" vajadzētu Judīti palūgt uzspēlēt kaut ko daudz jautrāku. Kā būtu ar lambetvoku? Vai dejot neviens nevēlas? Uldis vaicāja.

Neviens dejot tomēr nevēlējās. Izskatījās, ka arī Judīte spēlēt neko vairs negribēja.

-   Kur tu tagad liksi to "Vientuļās zvaigznes" portretu? Uldis painteresējās. Turēsi mājās vai mēģināsi pārdot?

-   Varētu jau arī mājās, taču mana dārgā dzīvesbiedre… Pažēlošu viņas nervus, Oskara balsī skanēja klaja ironija. Dzirdēju, ka to taisās pirkt Valsts mākslas muzejs.

-   Jebkurš kolekcionārs tev noteikti samaksātu vairāk, Uldis bija pārliecināts.

-   Naudai te nav lielas nozīmes, Oskars sacīja un paskatījās uz Judīti. Viņa bija piecēlusies, šķērsojusi istabu un atkal nostājusies pie loga. Melnie mati brīvi krita uz viņas šaurajiem pleciem, sejā kā parasti vīdēja nelielas skumjas, bet trauslās rokas turēja piepildītu garu kristāla vīna glāzi. Tajā brīdī viņa izskatījās vēl valdzinošāka, nekā bija attēlota gleznā. Naudai vispār mākslā nav vietas.

-  Mākslā varbūt, Natālija domīgi teica. Taču dzīvē tā noder vienmēr.

-   Es nezinu, kā Parīzē var izdzīvot tie Monmartras ielu gleznotāji, Melita sacīja. Es viņus tur redzēju. Neko labu tie nabadziņi radīt nespēj.

-   Jā! Uldis pēkšņi iesaucās. Turklāt Parīzi taču ir ieņēmis Vācijas karaspēks! Tātad Francija ir sakauta. Kaut kas pilnīgi neticams Vācija tuvāko gadu laikā pakļaus visu Eiropu.

-   Tu domā arī mūs?

-   Nez vai, Uldis šaubījās. Kāda velna pēc tad mums te ir tās Padomju Savienības karabāzes un tagad vēl viņu karaspēks?

Oskars piegāja pie pretējās sienas stāvošā galdiņa un ieslēdza pēdējā izlaiduma VEF radioaparātu. Kādu brīdi Rīgas vilni bija klusums, tad diktors nedaudz piepaceltā balsi paziņoja, ka tūlīt sakarā ar šīs dienas ārkārtējiem notikumiem Latvijā un Rīgā tautu uzrunās valsts Vadonis un prezidents Kārlis Ulmanis.

Atkal krietnu laiciņu ēterā valdīja klusums.

Oskars radio noskaņoja nedaudz skaļāk.

Pulkstenis rādīja 22.15.

Un tad jau arī atskanēja slavenā Ulmaņa uzruna tautai. Vadonis runāja neparasti lēni, un viņa balss mazliet drebēja.

"Pilsoņi, pilsones!

Pēdējo 24 stundu notikumi ir saviļņojuši visus prātus, un es tādēļ uzskatu par savu pienākumu, kā es to arvien svarīgos momentos esmu darījis, jums visiem pateikt, ko valdība šajā brīdī domā un dara.

Mūsu zemē kopš šī rīta ienāk padomju karaspēks. Tas notiek ar valdības ziņu un piekrišanu, kas savukārt izriet no pastāvošām draudzīgām attiecībām starp Latviju un Padomju Savienību. Es tādēļ vēlos, ka arī mūsu zemes iedzīvotāji ienākošās karaspēka daļas uzlūko ar draudzību. Tai pašā laikā jums jāzina, ka karaspēka kustībai jānorit bez traucē4 jumiem, un to jūs varat veicināt, ierobežojot pārlieko ziņkāri un atturoties no kārtības traucējumiem.

Šorīt jūs ari dzirdējāt ziņu par to, ka valdība pilnā sastāvā man ir pieteikusi savu atkāpšanos un ka es esmu uzdevis ministriem palikt savās vietās līdz jaunās valdības sastādīšanai. Pirmais uzdevums mums visiem ir līdzšinējā vienprātībā un darba gribā palikt savās vietās un turpināt kalpot tai lietai, kas mums ir augsta un svēta Latvijas un mūsu tautas interesēm.

Ir neizbēgams, ka pārdzīvojamie notikumi ienes zināmu satraukumu un traucējumus mūsu līdzšinējās mierīgās dzīves ritējumā. Bet tās ir pārejošas parādības, kurām mēs pēc dažām dienām tiksim pāri. Šinī brīdī es jūs aicinu pierādiet domās, darbos un stājā tautas dvēseles spēku, ko izraisījuši Atjaunotās Latvijas ziedu gadi. Tad es būšu drošs, ka viss, kas tagad notiek un tālāk notiks, nāks par labu mūsu valsts un tautas nākotnei, un mūsu labām un draudzīgām attiecībām ar mūsu lielo austrumu kaimiņu Padomju Savienību.

Tas ir pats galvenais mūsu kopējais uzdevums, kas stāv pāri visiem ikdienišķiem sīkumiem, un tam veltīsim šajās dienās savu labāko gribu un savus labākos centienus.

Bet šis moments prasa arī daudzu jaunu praktisku uzdevumu kārtošanu un pie tam steidzamu kārtošanu. Arī šajā brīdī es runāju valdības sēdes pārtraukumā, kur mēs apspriežam neatliekamus tekošus jautājumus. Esmu pārliecināts, ka jūs sapratīsiet rīkojumus, ko valdība devusi un dos, kaut arī tie vienā otrā gadījumā būs stingri un pat bargi. Pildiet tos apzinīgi, jo tiem nav cita mērķa, kā jūsu pašu miers un labklājība. Pienākuma apziņa un neatlaidība darbā lai vada jūs visus.

Mana sirds ir ar jums un es jūtu, ka arī jūsu sirdis pukst man pretī draudzīgā atbalsī. Tā iesim uz priekšu un veiksim savu darbu. Es palikšu savā vietā, jūs palieciet savās."

Oskars vāji apvaldītās dusmās izslēdza radio un paskatījās uz pārējiem. Visi, Ulmaņa runas ietekmēti, drūmi klusēja.

-   Tas ir vairāk nekā nožēlojami, Oskars beidzot sacīja. Nekad no viņa to nebūtu gaidījis. Kāpēc viņš un visa valdība tik viegli padevās? "Karaspēks ienāk ar valdības ziņu un piekrišanu." Kāpēc?! Un ko mūsu karaspēks? Tā arī uz to visu tik mierīgi noskatīsies?

-   Tas ir vairāk nekā savādi, Melita teica. Ulmaņa rīcība man nav saprotama.

-   Bet ko viņš var izdarīt? Uldis jautāja. Dot pavēli mūsu karaspēkam pretoties?

-   Ja ne pretoties, tad Ulmanis vismaz varēja būt tik godīgs, lai mums atklāti pateiktu mīļie tautieši, nupat ir baigie mēsli, šodien mūsu dievzemītē iebrūk svešas valsts karaspēks, un rīkojieties, kā jums katram liks darīt sirdsapziņa! Bet nē! Ejiet un tos utu noēstos krievus sirsnīgi sagaidiet ar puķītēm! Oskars sašutis turpināja. Tā ir nodevība!

-   Munteru un pārējos diplomātus Maskavā būs pamatīgi nobaidījuši, Natālija minēja.

-  Ar ko nobaidījuši?! Oskara dusmas nerimās. Vai Molotovs draudēja viņus turpat uz vietas nošaut? Un ja arī tā… Vismaz tā būtu bijis godīgāk, nekā gļēvi padoties.

-   Bet varbūt nemaz tik traki nebūs, Uldis minēja. Krievu karaspēks izvietosies savās karabāzēs, Ulmanis sastādīs jaunu valdību… ko patiesībā vajadzēja izdarīt jau sen.

-   Es arī tā domāju, Natālija piekrita. Sarkanā armija te nekur daudz neiemaisīsies. Viss būs jāizlemj tautai. Bet tauta vispirms liks priekšā atjaunot Saeimu.

-   Un Ulmanis nekāds ķeizars vairs nebūs, Uldis ar paredzamajiem notikumiem izskatījās visai apmierināts. Valdonības murgs būs beidzies.

Oskars nikni paskatījās uz savu draugu, tad lēnām piegāja pie Judītes. Viņa joprojām stāvēja blakus logam, raudzījās te uz baznīcu, te tukšo Brīvības ielu un saprata vai vismaz nojauta, ka tagad visiem Latvijas iedzīvotājiem sāksies pavisam citāda dzīve. Labāka, sliktāka? Droši vien sliktāka.

-  Judīt… Oskars klusi sacīja. No kā tu baidies?

-    Nezinu, viņa tikko manāmi paraustīja plecus. Ja teiktu no dzīves, tas izklausītos banāli. Man, Oskar, ir bail… pašai no sevis. Un tevis. Un pārējiem cilvēkiem. Jo es jūtu, ka tik krasas pārmaiņas valsts vēsturē neapšaubāmi nesīs krasas pārmaiņas arī ļaužu domāšanā un viņu rīcībā. Izmainīsies viņu raksturi. Labie kļūs ļauni, bet ļaunie vēl ļaunāki.

-  Ne visi, Judīt. Visi nekad nevar tik ātri pārvērsties.

-   Kaut nu tā būtu, viņa smagi nopūtās un skumji ieskatījās Oskaram acīs. Tagad es braukšu mājās. Lūdzu, pavadi mani vismaz līdz durvīm.

Tur viņi apstājās, un Judīte uz brīdi pieglauda galvu pie Oskara pleca.

-   Vēl "Vientuļo zvaigzni" nepārdod, viņa klusi palūdza. Lai vēl paliek pie tevis.

-   Labi, Oskars apsolīja. Ne tikai tā bilde vien. Arī tu, Judīt…

4. NODAĻA

Starp citu, tolaik populārais dienas laikraksts "Rīts" 1940. gada 17. jūnijā saviem lasītājiem vai nu ar humoru, vai ļoti nopietni jautāja: "Ko ēdīsim, sagaidot padomju tankus?" Par to rīdziniekiem neesot jāuztraucas. Izvēles esot plašas. Lūk!

"Piena restorānā Elizabetes ielā 55: piena zupa ar kartupeļu klimpām. Skābeņu zupa. Vistas frikasē Holandes mērcē. Saknes sviestā. Puķu kāposti ar šķiņķi. Zaļbarība. Tomāti krējumā. Rauga pankūkas ar ievārījumu.

Kronvalda dārza Piena paviljonā: piena zupa ar saknēm. Teļa aknas ar svaigiem salātiem. Spināti ar olām. Nieres krējumā. Baltmaizes pudiņš ar ogu mērci."

Gandrīz vai pēdējie pārtikušo latviešu gastronomiskie prieki…

Un tomēr notikumi, kas sekoja pēc tam, neko īpaši traģisku it kā vēl nevēstīja. Diezgan ātri un lietišķi mums tik "draudzīgās" PSRS Tautas Komisāru padomes priekšsēdētāja vietnieka stingrā pārraudzībā tika sastādīta Tautas valdība, kuras sastāvā neietilpa neviens komunists, ar pazīstamo biologu profesoru Augustu Kirhenšteinu kā Ministru prezidentu. Tas mazliet nomierināja. Tad notika atjaunotās Saeimas pirmā sēde, kur, izrādījās, atklātu vai līdz tam slēptu boļševiku bija ka biezs.

21. jūlijā Kārlis Ulmanis, rokai nedrebot un būdams ārēji mierīgs, parakstīja savu atkāpšanās aktu, nododot varu Kirhenšteinam, taču jau tai pašā dienā sākās kaut kas tāds, ko ar lielām grūtībām spēja paredzēt tikai neliela iedzīvotāju daļa.

Pēkšņi padomju vara!!!

Kas tā tāda?

Mēs prasām!

Reti kuram par tādu varu bija patiess priekšstats.

"Lai dzīvo dižais tautas vadonis!" kliedza uz katra ielas stūra.

Ko atkal lielais Kārlis?! Viens otrs jutās pārsteigts.

Nē! Šoreiz kaut kāds tur Josifs!

Tas bija diezgan baisi.

Mēs pieprasām… valsts nāvi…

Nožēlojami, taču daļa Latvijas iedzīvotāju uzreiz bija gatava šo kolektīvo pašnāvības aktu arī realizēt.

Pirmajā augusta svētdienā, kad Latvijas Republika tik neticami viegli bija pārtapusi par Latvijas Padomju Sociālistisko Republiku un smieklīgi lētā politiskā teātra izrādē Maskavā iekļauta Padomju Savienības sastāvā, visa Ozolu ģimene nospiestā garastāvoklī apsēdās pie pusdienu galda.

Viņus kā parasti apkalpoja pusmūža mājkalpotāja Dzidra, kuru Reinis Ozols, būdams labā garastāvoklī, dažreiz atļāvās uzrunāt pat "cienījamā Kalniņas kundze…"

-       Vai tu, tēt, patiešām domā, ka jaunā vara arī pret mums varētu vērst kādas represijas? Oskars nobažījies jautāja.

-        Es nezinu, kā pret jums, bet pret mani tas ir visai iespējams, Reinis drūmā balsī atbildēja. Komunisti taču vadās pēc pašu izdomātajiem šķiru cīņas likumiem. Bet buržuji pēc viņu programmas ir jāiznīcina.

-   Tu domā fiziski?

-  Arī garīgi.

-        Ozola kungs, pie mājas saimnieka mazliet samulsusi vērsās Oskara sieva Melita. Mēs esam buržuji?

-        Nezinu, Reinis negribīgi pateica un sāka ēst. Kas gan cits mēs varētu būt?

-   Mēs esam valsts kalpotāji, Melita atgādināja.

-        Tur jau ir tā nelaime, Reinis dobjā balsī teica. Esam gan, bet buržuāziskas valsts kalpotāji.

Pusdienas bija pieticīgas frikadeļu zupa, karbonāde ar vārītiem kartupeļiem, krējuma mērce un rabarberu ķīselis. Visos veikalos jau bija jūtams pārtikas un citu lietu trūkums.

-        Atklāti sakot, esmu pilnīgi satriekta, sacīja Oskara māte Rasma. Vilis Lācis iekšlietu ministrs! Vai neviena cita viņiem nav bijis?

-   Kas pašlaik notiek ministrijā? Oskars painteresējās.

-        Sākas kadru tīrīšana, Rasma atbildēja. Mani jau arī brīdināja.

-   Un kas pie tevis bankā? Oskars paskatījās uz tēvu.

-        Tas pats, viņš atrūca. Es neko labu negaidu. Bankas padomes priekšsēdētājs Klīve jau ir arestēts. Varbūt drīz pienāks arī mana kārta.

-        Bet tu taču nekādu noziegumu neesi izdarījis! Oskars sašutis iesaucās. Par ko?

Reinis pārstāja ēst un mulsi paskatījās uz dēlu.

-        Zini, Oskar, man ir vairāk nekā stipras aizdomas, ka tuvākajā laikā šo jautājumu "par ko" bailēs un galīgā neizpratnē izkliegs tūkstošiem cilvēku.

-   Ko viņi ielikuši Klīves vietā? Rasma jautāja.

-   Šķietami jocīgi, ka ne kaut kādu tur ebreju, bet latvieti, arī uzvārdā Ozolu, Reinis atbildēja. Taču diez vai viņš daudz ko no bankas lietām sajēdz.

-   Komunists?

-   Bet kā citādi?

-   Labi vēl, ka ne ebrejs!

-   Protams! Citādi, kur vien pagriezies ebreji ir visos amatos!

-   Ir jau tomēr arī latvieši, Melita klusi iebilda. Piemēram, tas pats Kirhenšteins vai Vilis Lācis.

-   Tas ir nožēlojami, Reinis nikni sacīja, tad spēji pakratīja galvu. Un viņi ir nožēlojami. īstā vara ir krievu un ebreju rokās.

-   Man gan tā neizskatās, Oskars sacīja. Patiešām tas ir nožēlojami, taču latvieši paši tos krievus vien priecīgi sagaidīja, paklausīgi gāja vēlēt Saeimu, piedalījās atbalsta demonstrācijās…

-   Ja ebreji nebūtu kūdījuši… Viņi visi jau zināja, kas te notiks!

-  Ak, izbeidz! Oskars dusmīgi sacīja. Tas nav tik vienkārši.

Reinis pagriezās un no blakus galdiņa, kur stāvēja paliela kaudzīte ar pēdējo mēnešu avīzēm, paņēma 1940. gada 19. jūnija laikrakstu "Rīts".

-   Še izlasi! viņš teica Oskaram. Atmiņas uzlabošanai! Un tu sapratīsi, kādas tautības cilvēki īstenībā šeit uzrīkoja tā saukto "sociālistisko revolūciju".

Oskars paskatījās pēdējā lappusē. Tur bija rakstīts:

"Rīgas prefekts K. Jaunarājs administratīvā kārtā par satiksmes, miera un kārtības traucēšanu aizvakar (17. jūn.) uz ielas mums draudzīgā padomju karaspēka ienākšanas dienā sodījis ar Ls 1000 vai 3 mēnešiem arestā Genehu Kreineru no Avotu ielas 33-55, Dāvidu Goldbergu no Stabu ielas 4648, Jeiku Gelbartu no Visvalža ielas 3A un Haimu Klackinu no Stabu ielas 51.

Ar Ls 300 vai 2 mēnešiem aresta sodīts Leibs Meirovics no Kr. Barona ielas 2, Giršs Kantors no Katoļu ielas 17, Staņislavs Mazlovskis no Akmeņu ielas 8 un Šaloms Kaplāns no Krasta ielas 39."

Oskars nolika avizi sāņus un bridi klusēja.

-   Dāvids Goldbergs… viņš domīgi teica. Vai tikai tas nav tas pats Dāvids Goldbergs Judītes draugs…?

-   Droši vien, Melita nešaubījās. Un tāpēc, Oskar… Melitas balss pēkšņi kļuva dzelžaini auksta. Līdz šim es ilgi cietos, pievēru acis uz tavu draudzību ar Judīti, neko daudz neiebildu, taču tagad… Viss, mīļais! Lai arī jums, kā pats apgalvo, nekā nopietna nav, es kategoriski pieprasu, lai tu vairs nekad… Tu saproti, Oskar? Vairs nekādus koncertus, nekādas tikšanās ar to ebrejieti! Pietiek!

Oskars cieši paskatījās uz Melitu. Viņam šī sieviete sāka arvien vairāk nepatikt. Un lai gan patiešām Oskaru un Judīti nekas vairāk nesaistīja kā vien draudzība un savstarpējas simpātijas, viņu pamatīgi kaitināja sievas mūžīgie pārmetumi un skaļās greizsirdības izpausmes. Un tagad vēl tik pavēlnieciskā tonī pateiktais aizliegums uzreiz šo skaisto meiteni aizmirst, it kā to viegli un vienkārši varētu izdarīt pēc cita cilvēka gribas!

-   Es tevi saprotu, Meljt, Oskars diezgan iecietīgi sacīja. Tu esi greizsirdīga uz ikvienu, ar ko satiekos, bet es tomēr negribētu… Es pat loti negribētu, lai tu šo kluso, apdāvināto pianisti tagad kaut kādā veidā saistītu ar tiem notikumiem, kas pašlaik notiek Latvijā. Mēs mākslinieki stāvam pāri laikam!

-   Tas ir absurds! Melita asā balsī iesaucās. Liels mākslinieks vai neizglītots sētnieks, vienalga, mēs pašlaik visi esam ierauti vēstures atvarā un tagad mums katram, ja gribam izglābties, jāmēģina pie kaut kā turēties. Bet šādā gadījumā visos laikos ir pastāvējušas tikai divas iespējas vai nu tūlīt sākt aktīvi kalpot jaunajai varai, vai arī tai pretoties. Taču es domāju, ka pretoties būtu bezjēdzīgi. Tātad atliek būt vismaz neitrāliem. Nekur neiejaukties, neizlēkt, nekādas aktivitātes…

-   Tu aizgāji nedaudz sāņus, Oskars atgādināja. Tev Judīte nepatīk tāpēc, ka viņa ir ebrejiete? Vai tāpēc, Melit?

-  Nē, ne tāpēc, Melita atbildēja. Man Judīte nepatīk tāpēc, ka viņa ir sieviete! Turklāt vēl jauna un skaista. Un, jā, protams. Arī tāpēc, ka viņa ir piederīga citai ticībai un citai, mums pilnīgi svešai tautai.

Reinis pagriezās un no blakus galdiņa, kur stāvēja paliela kaudzīte ar pēdējo mēnešu avīzēm, paņēma 1940. gada 19. jūnija laikrakstu "Rīts".

-  Tas, Melit, ir stulbi, Oskars sacīja. Un dziļi kļūdaini.

-   Nemaz tik stulbi tas nav, sacīja Oskara māte Rasma. Šeit esmu Melitas pusē. Žīdu komunisti mūs iznīcinās. Ja ne tautu, tad mūsu sadzīviskās tradīcijas un kultūru gan.

-   Tādi cilvēki kā Judīte mūsu kultūru vaitikai bagātināt, Oskars diezgan asi pateica. Un vispār… Kāda jums daļa, it sevišķi jau Melitai, ar ko es satiekos un ko daru?

-   Bet es nostājos Oskara pusē, Reinis paziņoja. Padomāsim! Varbūt tieši tagad ir vispiemērotākais brīdis… Var izrādīties, ka tas nemaz nav slikti, ja mums ir pazīstama tāda Judīte un viņas draugs aktīvais revolucionārs Dāvids Goldbergs…

Atkal istabā krietnu laiciņu valdīja klusums, gandrīz vai visiem klātesošajiem pragmatiski iedomājoties, ka varbūt patiešām tas tik slikti nav…

Vēl neviens par jauno varbūtību nepaspēja izteikties, kad pēkšņi skaļi, it kā pat trauksmaini ieskanējās durvju zvans.

-   Tas tikai būs joks, ja tagad pie mums ciemos atnāks Judīte, Reinis sacīja un paskatījās uz durvīm.

-   Es viņu tūlīt padzīšu, teica Melita. Man reiz pietiek!

Gaitenī bija dzirdama vairāku cilvēku saruna, tad atvērās

istabas durvis, tajās parādījās stipri nobijusies mājkalpotāja Dzidra, bet aiz viņas istabā ienāca kāds gara auguma NKVD virsnieks, divi kareivji ar šautenēm, viens civilā ģērbies vīrs. Visiem Ozolu ģimenes locekļiem par milzīgu pārsteigumu tas bija Dāvids Goldbergs.

Krietnu laiku visi klusēja, jo uzreiz saprata, ko tas nozīmē. Sieviešu sejās pavīdēja neslēptas bailes, bet Reiņa un Oskara acīs atklāts naids.

NKVD virsnieks no frenča kabatas izvilka nelielu papīra lapu, tajā brīdi ieskatījās, tad krievu valodā jautāja:

-   Kurš nojums ir Reinis Ozols?

Neviens neatbildēja, lai gan jautājums bija saprotams. Dāvids to pārtulkoja.

-   Ko jums no manis vajag? Reinis nedaudz drebošā balsī prasīja.

-   Vai tu esi Reinis Ozols? virsnieks cieši paskatījās uz omulīgā izskata vīrieti. Buržuāziskās valsts bankas pārvaldnieka vietnieks?

-  Jā, tas esmu es, Reinis apliecināja.

-   Man ir pavēle tevi arestēt, virsnieks paziņoja.

-   Par ko? Reinis ar sausu muti nočukstēja.

-   Tas man nav jāpaskaidro, virsnieks sacīja, vērīgi noskatīdamies uz klāto pusdienu galdu un lielās istabas grezno mēbelējumu. Iespējams, viņš pirmo reizi mūžā atradās tik plašā un dārgi iekārtotā dzīvoklī. Redzamais pamatīgi pārsteidza. Dzīves lielāko daļu viņš bija pavadījis kazarmās, kopmītnēs un komunālo dzīvokļu šaurībā, viņam bija grūti apjēgt, ka cilvēki var dzīvot arī citādi. Un tas viņā kārtējo reizi uzvandīja spēju riebumu ne tikai pret šiem cilvēkiem, bet vispār pret visiem, kas dzīvoja labāk nekā viņš.

-  Reini Ozol, par to vien, ka tev pieder šāds dzīvoklis, tevi es tepat uz vietas varu nošaut, virsnieks skarbā balsī pateica. Tā jūs, maitas, lepni dzīvojat uz darbaļaužu rēķina! Bet tagad beigas! Atri paņem kaut kādas drēbes un nāksi mums līdzi!

Reinis krietnu laiciņu sēdēja kā sastindzis, tad skumji paskatījās uz Oskaru, Rasmu un Melitu. Viņš saprata, ka, iespējams, sievu, dēlu un vedeklu redz pēdējo reizi. Tas sāpēja. Vēl vairāk sarūgtināja tas, ka pats un pārējie ģimenes locekļi saprata, ka tas, kas pašlaik notiek, ir ļoti netaisnīgi, nepareizi un pilnīgi pretlikumīgi.

-   Goldberga kungs, Rasma izmisusi vērsās pie cilvēka, kas ne vienreiz vien te iepriekš bijis kopā ar Judīti un pat vakariņojis pie šī paša galda. Lūdzu, pavaicājiet virsnieka kungam, vai viņam ir prokurora sankcija, kas atļauj… Man šķiet, ka tas, ko jūs pašlaik darāt, ir nelikumīgi! Jums nav nekādu tiesību…

-   Neuztraucieties, kundze! Dāvids atbildēja. Tagad, kad Latvijā ir atjaunota taisnīga padomju vara, nekādas tiesības nav vairs jums asinskārajiem kapitālistiem! Un izvirtušajai buržuāzijai! Tagad beidzot tiesības uz dzīvi bez ekspluatācijas ir ieguvuši strādnieki!

-   Bet Goldberga kungs, Melita pārsteigta paskatījās uz izsmalcināto Judītes draugu. Jūs taču neesat strādnieks…

-  Neesmu gan, Dāvids piekrita, toties esmu komunists un cīnos par darbaļaužu labāku nākotni.

-  Bet mums? Rasma jautāja. Mums jūs labāku nākotni nesolāt? Un ja tā, tad jūs nevienam, varbūt izņemot paši sev, neko labu nespēsiet izdarīt.

-   Gan jau, kundze, gan… Un Dāvids pamāja Reinim. Bet tu, resnais naudas maiss, beidzot celies augšā, nekādas asarainas atvadīšanās ceremonijas nerīkojiet, un paņem somu ar dvieli un ziepēm! Lai gan… Kam tev vairs ziepes un dvielis…?

Kad Reini veda prom, sievietes skali raudāja, bet Oskars naida piesātinātā balsī Dāvidam pateica:

-   Bet tu, Goldberg, izrādās, esi pēdējais nelietis!

Dāvids iesmējās.

-   Gan jau es atnākšu arī pēc tevis, viņš, nejauki smīnēdams, sacīja. Tā tev būs mana personīgā atriebība par Judīti. Tu ielīdi svešā teritorijā. Ņem sev par mīļāko kādu vietējo, bet nemēģini pavest godīgu ebreju meiteni!

Durvis aizcirtās. Apklusa soļi. Sievietes turpināja raudāt, bet Oskars, pirkstus cieši sažņaudzis dūrēs, piegāja pie loga un noskatījās, kā Dāvids, NKVD virsnieks un divi zaldātiņi tēvu iegrūž melnā automašīnā un aizbrauc. Tepat netālu tikai vienu kvartālu tālāk, kur uz Brīvības un Stabu ielas stūra atradās māja, kas jau pamazām sāka iedvest šausmas lielai Latvijas iedzīvotāju daļai.

5. NODAĻA

Oskars Ozols, sēdēdams "Esplanādes" restorānā pie lielā sienas loga, ilgāku laiku klusēdams vēroja garāmejošos cilvēkus.

Interesanti, ko viņi domā, kā jūtas, ko gaida, uz ko vēl cer?

Taču uz kaut ko droši vien cer visi.

Vieni, ka laimīgi izspruks no tik negaidīti uznākušā vēstures virpuļa un nekas slikts ar viņiem nenotiks. Citi, ka nu šis vēstures viesulis ar lielu troksni atraus vaļā tās dzīves durvis, kas iepriekšējos apstākļos viņiem tā arī būtu palikušas mūžīgi aizslēgtas.

Un, tur ieiedams, tu paliksi vai pazudīsi.

Jauna māmiņa ar bērnu ratiņiem. Sejā apmierināts smaids. Un kāpēc gan ne? Priekšā taču boļševiku apsolītā skaistā un laimīgā dzīve!

Un dzērājvīriņš smaida. Šņabis kļuvis lētāks.

Un cēlā gaitā aiziet eleganti ģērbusies dāma. Tumši zils mētelis, augstpapēžu kurpes un galvā moderna cepure. Kur tu ej, cienītā? Kur drīz aizvedīs tavs ceļš? Katrā ziņā, šādi ģērbdamās, tu jau tāpēc vien sevi pakļauj pamatīgām briesmām. "Buržuika!"

Un skaļš studentu bariņš ar savām piederības zīmēm studentu cepurītēm galvā. Bet aiz viņiem krievu zaldātiņi tāpat ar saviem atšķirības simboliem sarkanām zvaigznēm pie formas cepurēm.

Un pareizticīgo mācītājs, kas steidzīgā solī dodas uz savu darba vietu tepat netālu esošo Jēzus Kristus Piedzimšanas katedrāli. Cienīgtēv, ko tu tur darīsi? Kritīsi Viņa priekšā uz ceļiem, mēģinādams izlūgties Visaugstākā žēlastību? Vai cilvēkiem labu prātu? Lai taču viņi beidzot atcerētos, ka mūsu dzīve pēc mūžības pulksteņa ir īsa kā visīsākais mirklis un to derētu izmantot krietni vien jēdzīgāk, nekā to darām pašlaik?

Un vispār… Ko gan cilvēks var izlūgties, nokrizdams Dieva tēla vai komunistiskās partijas vadoņu portretu priekšā?

-  Ko tā pēkšņi sadrūmi? Uldis viegli piebikstīja Oskaram pie pleca. Domā par Judīti?

-   Nē, Oskars atbildēja. Ienāca prātā tēvs. Un vēl tas, kāpēc pasaulē valda tik daudz netaisnības?

-   Tas ir abstrakts secinājums, Uldis teica. Kas vispār ir taisnība, kas netaisnība? Ja kāds notikums skar tieši tevi un tu pēc tam jūties slikti, tu šo notikumu dabiski uztversi kā netaisnību. Bet tai pašā laikā citu skatījumā tas viss būs noticis pavisam normāli un taisnīgi.

-   Pat tad, ja man tas ļoti sāpētu? Oskars, pagriezis galvu, prasīja.

-   Protams, Uldis apstiprināja. Sāp visiem. Tikai katram šī sāpe atnāk atšķirīga iemesla dēļ.

-   Tā jau ir, Oskars domīgi piekrita. Tu kaut ko vari uzzināt par manu tēvu?

-       Es pamēģināšu. Taču ar to kontingentu nodarbojas drošībnieki.

-   Ar kādu kontingentu? Oskars jautāja.

-        It kā tu nezinātu! Uldis iesaucās. Ar valsts ienaidniekiem! Buržujiem! Sociāli bīstamajiem! Spiegiem!

-       Jūs visi esat nenormāli, Oskars nikni pateica. Ja kādam ir mazliet vairāk naudas, ja kāds ir izglītotāks, ja kādam ir lielāks dzīvoklis vai labāks darbs, kam viņš tik pēkšņi kļūst bīstams?

-        Oskar, Uldis mierinoši sacīja. Labāk par šiem jautājumiem nerunāsim! Ko pats tagad dari?

-   Neko, Oskars nīgri atbildēja.

-   Tas ir slikti. Uldis teica. Kaut kas ir jādara.

Oskars labu brīdi domīgs klusēja, tad stingrā balsī pateica: Padomju varai es nekalpošu.

-       Nav jau obligāti jākalpo, Uldis sacīja. Kaut ko jau var darīt arī sevis labā.

-        Tu ar savu darbu esi apmierināts? Oskars painteresējās.

-  Vispār jā.

-        Kas tu tagad jaunizveidotajā Latvijas prokuratūrā īsti esi?

-   Sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs, Uldis atbildēja.

-        Nav slikti, Oskars teica. Smuki skan. Taču kas jūsu kantorī šodien skaitās sevišķi svarīga lieta?

-       Tā pati, kas jau bijusi pirms simts gadiem, Uldis, viegli smīnēdams, atbildēja. Slepkavības, izvarošana, liela mēroga zādzības, bruņota laupīšana. Nozieguma kvalifikācija nekad nemainās. Vienīgi dažreiz vēsturisku apstākļu dēļ mainās šo noziegumu izdarītāju motivācija un soda bardzība.

Oskars atkal brīdi klusēja.

-       Vai man saprast…? viņš izskatījās apmulsis. Ja, piemēram, krievu drošībnieki, šie trula prāta un izskata zilcepurnieki nogalinās manu tēvu, jūsu vērtējumā tas nekāds noziegums nebūs?

-        Pilnīgi pareizi, Uldis apliecināja. Tā būs vēsturiska nepieciešamība.

-        Jūs tomēr esat nenormāli, Oskars drūmā balsī atkārtoja.

-        Man šķiet, māksliniek, tu tā īsti nemaz vēl neesi aptvēris, kas pašlaik Latvijā notiek, Uldis sacīja un glāzēs ielēja degvīnu "Moskovskaja". Starp citu, visā Baltijas teritorijā, protams, arī Latvijā stājas spēkā KPFSR Kriminālkodekss. Nestrīdēsimies, vai tas ir pareizi vai nepareizi, cik tas ir taisnīgs vai netaisnīgs. Bet tur ir viens baigs pants piecdesmit astotais un četrpadsmit tā apakšpunkti.

-   Nu un tad?

-        Nekas, Uldis atkal pasmīnēja, ja tikai neņemam vērā, ka pēc šī panta uz karātavām var aizsūtīt lielāko daļu Latvijas iedzīvotāju.

Oskars pilnīgā nesapratnē paskatījās uz bijušo draugu.

-  Tad kāda velna pēc šāds pants vispār pastāv?

Uldis iesmējās, uzreiz nesaprazdams, vai Oskars tēlo vai patiešām tāds ir.

-   Tieši tādēļ, Uldis pateica.

-   Tātad tas var skart arī tevi?

-       Protams, Uldis atbildēja. Ikvienu. Starp citu, par tevi prokuratūrā ir ienācis attiecīgs ziņojums.

Oskars pat nedaudz satrūkās. Viņš jau zināja, kas šādai rīcībai var sekot.

-   Kas par ziņojumu? viņš tomēr painteresējās.

-        Denunciācija, Uldis sacīja. Tā ir tikpat sena parādība kā prostitūcija. Ja tīk, to var saukt par nodevību, stučīšanu, bet to var vērtēt arī kā ļoti apzinīgu un patriotisku padomju cilvēka rīcību. Cita starpā, šai brīdī valstij ļoti nepieciešamu.

-        Par ko es tieku apsūdzēts? Oskars, jūtami satraucies, uzprasīja.

-         Klaja nacionālisma propagandā, Uldis paskaidroja. Padomju varas noliegšanā. Ņirgāšanos par mūsu jaunajiem valstsvīriem, konkrētāk par Augustu Kirhenšteinu un viņa savdabīgo balsi. To visu pēc piecdesmit astotā panta nosacījumiem ļoti viegli var kvalificēt kā valsts nodevību.

Oskars atkal krietnu laiku sadrūmis raudzījās caur logu uz Esplanādi, tad stipri pārsteigts vēlreiz cieši paskatījās uz jauno prokuratūras izmeklētāju.

-   Kas ir ziņotājs, tu zini?

-   Protams.

-Kas?

-  Vai tiešām to gribi zināt?

-  Jā, Uldi, gribu.

-   Vēl padomā, Uldis lika priekšā. Varbūt nožēlosi, ka uzzināji.

-  Saki vien, Oskars neatlaidās. Saki…

-   Ziņojumu uzrakstījusi tava sieva Melita Ozola, Uldis atklāja un ar interesi vēroja, kā krasi izmainās Oskara seja. Vispirms tā it kā nobālēja, tad uz abiem vaigiem uzmetās spilgti sarkani pleķi un viegli sāka drebēt lūpas.

-   Lūdzu, atkārto, viņš klusi teica.

-   Lai jau paliek! Uldis atmeta ar roku. Tu jau dzirdēji.

-   Kāpēc viņa…?

-   Es par tevi brīnos, Uldis sacīja. Tu esi mākslinieks, tev vajadzētu cilvēkus pazīt, it sevišķi jau sievietes, bet tu dzīvo kā pa mākoņiem.

-  Tu konkrētāk vari izteikties?

-   Varu, Uldis teica. Ne tev, ne man nav nekāds noslēpums, ka tevī pamatīgi ir samīlējusies mana sieva Natālija. To var arī saprast. Ne es mīlu viņu, ne viņa mīl mani, bet kaut kur un kaut kad ikvienam no mums ir seksuāli jāizlādējas. Viņa izvēlējusies tevi. Tu esi diezgan populārs, izskatīgs vīrietis. Sportists, Latvijas meistars… Varbūt viņa iedomājās, ka esi liels meistars arī gultā. Un, cik esmu manījis, arī tu pret viņu neesi gluži vienaldzīgs. Tev ir līdzīga situācija. Ne tu mīli Melitu, ne Melita mīl tevi. Bet tad, kad viņa tevi pēdējo reizi redzēja kopā ar Natāliju… Vadzis lūza. Viņa tūlīt atcerējās tavu romantisko dēku ar Judīti, tagad Natālija… Nemaz neskaitot tās daudzās sievietes, kuras tik bieži kailas sēž tavā mākslinieka darbnīcā… Bez tam vēl viens ārkārtīgi svarīgs fakts tu vairs neesi bagāta baņķiera dēls… Un tā beigu beigās viss sasummējas, līdz realizējas skaistā atriebības drāmā…

-  Tā ir baiga nelietība, Oskars satriekts pateica. Lai nu ko, bet to gan es nebiju gaidījis!

-   Bet tas jāgaida vienmēr, Uldis atgādināja. Tāpat kā vienmēr der atcerēties, ka pieviltas sievietes var būt ārkārtīgi bīstamas.

Oskars kļuva manāmi nervozs un nez kāpēc satraukts sāka skatīties apkārt.

-  Kas tagad notiks tālāk? viņš jautāja un ar mazliet drebošu roku glāzēs salēja vēl atlikušo degvīnu. Šis ziņojums paliks pie tevis vai arī…?

-  Es jau tev teicu tu nepārzini pašreizējo valsts drošības sistēmu. Tam nav nekādas nozīmes, vai tas papīrelis atrodas uz mana rakstāmgalda vai citviet. Ziņojums ir piereģistrēts un tam jāsāk strādāt.

-Tātad…?

-   Jā, Oskar, iespējams arī vissliktākais variants, Uldis pavēstīja. Sekos arests, bet, kas ar tevi notiks pēc tam, neviens tā īsti nevar paredzēt. Lai gan… turpinājumā tāpat var iznākt vissliktākais variants…

Oskars sāji pasmaidīja.

-   Tā pasaulīte kļuvusi pavisam savāda, viņš rūgtuma pilns sacīja. Dāvids Goldbergs solījās man atriebties Judītes dēļ. Melita man atriebjas Natālijas dēļ. Tagad, kamēr vēl neesmu arestēts un nošauts, man jāsāk domāt par atriebību kā Goldbergam, tā arī Melitai. Vai tu, Uldi, nejūti, ka tas viss ir nenormāli?

-   Nē, veco zēn, nejūtu, Uldis atbildēja. Tāpēc, ka tie nav nekādi jaunie pasaules brīnumi. Tas tā notiek jau no brīža, kad pirmais neandertālietis apzinājās savu esamību un, lai sevi aizstāvētu, paņēma rokā akmeni vai koka rungu. Un tad sekoja pirmā bulta un loks. Un pirmais izkaltais zobens. Un pirmais lielgabals un lode. Un pirmā papīra lapa un zoss spalva. Vienmēr kāds ir gribējis atriebties, vienmēr kāds ir juties aizskarts un pazemots, vienmēr kāds viļas mīlestībā un vienmēr atrodas kāds, kurš grib šo pasauli darīt taisnīgāku.

-   Ko tas Goldbergs tagad dara? Oskars painteresējās. Strādā pie jums?

-   Nē, Uldis sacīja. Viņš ir čekā.

-Vēl labāk…

-   Vēl sliktāk, Oskar! Un tāpēc, lai tu nenokļūtu viņa nagos… Es tikai tāpēc tevi šeit arī uzaicināju. Mēģināšu glābt.

-   Vai uzrakstīsi attiecīgu ziņojumu par viņu vai Melitu?

-  Nē, nē! Ar čekistiem joki mazi. Tev kaut formāli jāpāriet padomju varas pusē. Ko tu domāsi vai jutīsi īstenībā, nav svarīgi. Svarīga ir fasāde ko tu runā vai dari publiski. Lai tie, kuriem jāieklausās vai jāredz, būtu pārliecībā, ka esi mainījies, ka esi kļuvis savējais un tagad stingri stāvi padomju varas pusē, bet kā mākslinieks aizstāvi sociālistiskā reālisma principus. Tāpēc… Tagad klausies uzmanīgi! Es jau esmu vienojies, visu sarunājis. Tad, kad to reāli varēsi izdarīt, tu ieradīsies kādā mājā Pārdaugavā. Tai mājā dzīvo Augusts Kirhenšteins. Tu uzgleznosi viņa portretu. Viņš ir gatavs vairākas dienas pozēt. Vēlāk tas tiks noformēts kā oficiāls valsts pasūtījums, un šis tevis radītais Augstākās Padomes Prezidija priekšsēdētāja portrets tiks novietots Prezidija reprezentācijas telpās. Tev ne tikai par šo darbiņu krietni samaksās, bet galvenais tu būsi izkūlies no baigākiem mēsliem. Neviens tevi neaiztiks.

-  Varbūt, Oskars domīgi sacīja. Bet līdz ar to es būšu nodevis…

-   Stop! Uldis nikni iesaucās. Tikai, lūdzu, nesaki, ka būsi nodevis Latviju! Un nedomā, ka būsi nodevis arī pats sevi! Tu vienkāršā un ļoti pašsaprotamā veidā būsi sevi izglābis! Atkārtoju tu esi mākslinieks, tu tikai būsi darījis savu ikdienas darbu. Un nemēģini sev iestāstīt, ka akts kailas sievietes pakaļa būtu kaut kas labāks vai daudz vērtīgāks par vēsturiskas personas portretu! Bez tam, Oskar, pamēģini iegaumēt un vienmēr atcerēties nodevība nav nekas vairāk kā tikai ļoti parocīgs vārds, kuru ir lietojuši, lieto un vēl ilgus gadus turpinās lietot visu kalibru nelieši pret citu uzskatu un rīcības cilvēkiem. Viņi nez kāpēc iedomājas, ka taisnība ir tikai viņiem, ka īstie patrioti ir tikai viņi, ka tikai viņi mīl Latviju, it kā šīs jūtas būtu pilnīgi svešas arī komunistiem vai tiem cilvēkiem, kas kapitālistiskās valsts iekārtas vietā izvēlas sociālismu. Ko viņi ir nodevuši? Latviju?! Bet mūsu dzimtene nekur tālu nav pazudusi! Tā tepat vien ir, mēs tajā dzīvojam, un kāpēc gan nepamēģināt dzīvot citādi? Kapitālisms deva dažādus labumus un privilēģijas tikai vienai tautas daļai. Tagad sociālisms kaut ko labu dos arī pārējiem.

-  Vai tas par to Kirhenšteina portretu bija domāts nopietni? Oskars pārvaicāja.

-   Bet kā citādi? Uldis apliecināja. Atceries ne man draud lielas nepatikšanas, bet tev! Mēs esam draugi. Un kā draugs es tevi mēģinu glābt. Es tev, vislabāko nodomu vadīts, dodu vienīgo un varbūt arī pēdējo izdevību… Glābies, veco zēn! Un domā tikai par sevi, nevis par tik abstraktiem jēdzieniem kā valsts, patriotisms, nacionālisms vai nodevība! Izņemot mūs pašus, viss pārējais nav nekā vērts!

6. NODAĻA

Bet kas pašlaik īstenībā esam "mēs paši"?

Izskatās, ka tikai savādas sīkbūtnes, kas pakļautas okupācijas spēkam, bezmērķīgi peld karsti uzvārītajā vēstures zupā.

Taču, kad zupa būs saskābusi vai kļuvusi pārāk negaršīga, kāds pienāks pie katla un izlies mūs laukā. Bet pagaidām viss vēl burbuļo un vārās. Kāds jau tā pārsālītajai virai pieber klāt jaunu sāls šķipsnu, cits noliecas zemāk un zem katla degošajā ugunskurā iemet vēl kādu malkas šķilu…

Lai deg! Lai sagrūst vecā pasaule! Lai tā noslīkst asiņu jūrā! Mēs uz sagrautās buržuāzijas drupām uzcelsim jaunu, daudz labāku un taisnīgāku valsti!

Varbūt tie, kas tam ticēja, patiešām jutās laimīgi kā lielas celtnieku brigādes locekļi, kuri apzinājās savas misijas svētumu un tāpēc šā mērķa labā upurēto cilvēku sāpju kliedzieni viņos neizraisīja ne mazāko līdzjūtību.

Kad Reini Ozolu jau trešo reizi pagalam sadauzītu ieveda čekas izmeklētāja Dāvida Goldberga kabinetā, viņš vēlējās tikai vienu kaut nu viņi mani ātrāk nosistu! Jo tas, par ko čeka viņu apsūdzēja, bija tik absurds un neiedomājami stulbs, ka viņam viss notiekošais šķita pilnīgi nereāls kā baigs slima cilvēka murgs.

-   Kur tu esi noslēpis Latvijas tautai piederošo zeltu?!

Reinis viss drebēja ne tikai no sāpēm, bet arī no dusmām.

-   Anglijas bankā! viņš kliedza pretī. Aizej un paņem!

-        Kā tu tērēji Latvijas darba tautai domāto naudu? Lai stiprinātu Ulmaņa diktatorisko režīmu?!

-       Nē, izmeklētāja kungs. Latvijas Banka naudu lietoja, lai celtu tautas labklājību.

-        Kādu labklājību?! Dāvids Goldbergs kliedza. Kāda tauta? Jūs nolādētie buržuji un kapitālisti esat savas tautas parazīti! Un kā tādus mēs jūs arī iznīcināsim!

Un velti viņš un simtiem citu arestēto valsts darbinieku lūdzās pēc normālas izmeklēšanas un taisnas tiesas. Taču nekādas taisnas tiesas nebūs. Uz mirkli tikai pazibēs ilūziju melnās buras. Un taisns būs vienīgi lodes lidojums. Un karātavu stabs.

Un gruzdošs papiross izmeklētāja pelnu traukā.

Un nogurušās bendes rokās kūpošs revolveris.

Un glāzē vēl neizdzerts vīna malks.

Un bijusī bārdāma krievu virsnieka klēpī.

Un uz ielas kāds noplīsis muzikants žēli spēlē "Dzīvīte, dzīvīte…"

Un Latviešu biedrības namā piedzērušies Sarkanās armijas virsnieki svin Oktobra revolūcijas svētkus.

Un visur pilnā sparā rit fabriku, frizētavu, darbnīcu un lielo māju nacionalizācija apbrīnojami nekaunīga latviešu tautas totāla apzagšana.

Un atkal nē, nē! kādas tautas?! Latviešu tautai vispār nekas daudz nepiederēja. Piecstāvu mājas, fabrikas, frizētavas, aptiekas vai bankas taču piederēja tikai atsevišķiem cilvēkiem sabiedrības mazākumam.

Tas, kas notiek taisnīguma triumfs!

Un Natālija Ūdre LPSR Tautas iekšlietu komisariāta oficiālais tulks.

Un Melita Ozola LPSR Kultūras pārvaldes galvenā speciāliste eksperte, kuras uzdevums pēc iespējas ātrāk no visiem muzejiem un mākslas galerijām izņemt tos latviešu mākslinieku darbus, kuri pēc šādu "ekspertu" vai partijas ideologu vērtējuma neatbilda sociālistiskā reālisma prasībām.

-        Vai tu izmetīsi arī manas gleznas? Oskars pārsteigts vaicāja.

-        Tieši tavas vispirms! Melita, indīgi smīnot, atbildēja. It sevišķi to Judītes aktu!

-   Kāpēc? Oskars nopietni prasīja.

-        Ne tikai to! Beidzot no savas dzīves ari tevi! Melita turpināja dzelt.

-        Ko nu vairs censties, Oskars sacīja. Tas jau ir noticis.

-   Nekas, Melita turpināja smīnēt.

-   Paklausies! Tev tas patīk?

-  Jā, Oskar, pat ļoti! Melita nikni sacīja.

-  Tas ir nožēlojami, Oskars teica. Un bezgala sīki.

-  Muļķības! Melita aizsmēķēja cigareti. Tas ir diži!

-   Mēs taču nedzīvojām slikti, Oskars atgādināja.

-   Mēs nē, Melita piekrita. Bet citi?

-       Kāpēc tev tagad vajadzētu rūpēties par citiem, ja tu neHpēji parūpēties pat par mūsu ģimenes saglābšanu?

-       Tas, kas ir satrunējis, nav jāglābj, viņa skaļā balsī paziņoja. Vienalga Ulmaņa valsti vai mūsu personīgo dzīvi! Jāglābj vērtīgais, jaunais, bet vecā Ulmaņa diktatūra vai mūsu jau sen izputējusī laulība… Kāda tam visam jēga?

-        Zini, pirms trim gadiem es nekad nespēju iedomāties… Oskara balsī skanēja gan izbrīns, gan dziļa nožēla,

ka tu, Melit, kopā ar tiem stulbajiem boļševiku partijas biedriem tik centīgi mēģināsi iznīcināt uzkrātās latviešu lautas kultūras vērtības.

-       Sieviešu plikņos vai sentimentālos dabas skatos nav nekādas mākslinieciskas vērtības, Melita pārliecinātā balsī atgādināja. Jaunais laikmets prasa jaunus izteiksmes līdzekļus. Degsim! Jaunu attieksmi pret dzīvi un to, kas šai dzīvē notiek!

-        Un vēl šis jaunais laikmets nez kāpēc prasa bezgala daudz upuru, Oskars klusi piebilda.

-  Jā! Arī tie ir vajadzīgi laimīgas nākotnes vārdā.

-        Tā runā bendes, Oskars sacīja. Cilvēki, kuriem šai brīdī nekas nedraud. Bet, kad jūs paši kļūsiet par upuriem citam spēkam un citai valsts vai partijas ideoloģijai, jūs tūlīt runāsiet un domāsiet kaut ko pilnīgi pretēju! Jums savas dzīves kļūs žēl. Un jūs skaudri nožēlosiet, ka šodien tik bezjutīgi, nelietīgi un kaila aprēķina vadīti, izpostāt citu cilvēku radītās vērtības un viņu personīgās dzīves. Melit, attopies! I 'n atceries ja nāks atmaksa, tā būs briesmīga!

-1 neceri! viņa nicīgi atmeta ar roku. Nekādas atmaksas nebūs. Ja nu vienīgi… Varbūt tu?

-   Nav izslēgts, Oskars domīgi teica. Es vienkārši nevaru un nedrīkstu piedot ne mana tēva arestētājiem, ne tev zemiskai nodevējai! Tu varēji mēmi nemīlēt, labi, tu varēji mani neieredzēt, bet prokuratūrai rakstīt slepenu ziņojumu, ka esmu slikti izteicies par padomju varu… Tas ir tik riebīgi, un tu pati esi kļuvusi tik pretīga, ka tagad uz tevi nevaru pat paskatīties!

-   Tad neskaties! Melita sāka dusmās kliegt. Tu nožēlojamais meitu ģēģeris! Kā mākslinieks tu taču esi nulle! Absolūti netalantīgs! Un neceri, ka spēsi sevi izglābt, uzmālējot smuku Kirhenšteina portretu! Uz īsu brīdi varbūt. Bet tālākā perspektīvā… Visticamāk, tu jau drīz atradīsies aiz Polārā loka. Un tad tu tur varēsi zīmēt baltos lāčus!

-   Es labāk uzzīmēšu tevi, Oskars, ar grūtībām sevi apvaldot, teica. Tā atmiņai. Lai visu mūžu atcerētos, uz ko tu esi spējīga.

Bet vispirms viņš tomēr uzgleznoja Augusta Kirhenšteina portretu. Ne tāpēc, lai kārtējo reizi sevi apliecinātu kā mākslinieku, bet gan kā cilvēku, kas negrib nokļūt ne Sibīrijā, ne Tālajos Ziemeļos.

Divstāvu māja, kur 1941. gada ziemā dzīvoja LPSR Augstākās Padomes Prezidija priekšsēdētājs Augusts Kirhenšteins, atradās Pārdaugavā īvandes ielā 7. Satikšanās jau iepriekš bija saskaņota. Kad Oskars piezvanīja pie ieejas durvīm, tās atvēra jauns, pamatīgas miesasbūves vīrietis.

-   Ko tev vajag? miesassargs, viņu rūpīgi nopētījis, dobjā balsī jautāja.

-    Es pie prezidenta, Oskars paziņoja. Mākslinieks. Viņš zina.

Miesassargs aizvēra durvis, bet pēc dažām minūtēm tās atkal atvēra un lūdza ienākt. Noģērbis mēteli un noņēmis cepuri, Oskars nedaudz saminstinājās un gaidīja, kas notiks tālāk. Pēc neilga laika parādījās vidēja auguma mājkalpotāja un aicināja nākt tālāk. Izgājuši cauri divām istabām, viņi apstājās trešajā, kur atradās plats dīvāns, apaļš galds, senlaicīga bufete un divi melni ādas klubkrēsli.

-       Lūdzu, pagaidiet! mājkalpotāja teica. Priekšsēdētājs tūlīt ieradīsies.

Sieviete, apzinādamās savas personas svarīgumu, cēlā gaitā aizgāja. Oskars kādu brīdi stāvēja, vērīgi apskatīdams istabas iekārtojumu, tad no speciāla iepakojuma izņēma molbertu, dažas krāsu tūbiņas, vairākas smalkas otiņas, ogli un biezu papīra lapu. Nekādu īpašu satraukumu viņš nejuta, un tomēr sirds dauzījās mazliet ātrāk nekā parasti un nervi savilkās kā labi noskaņotas klavieru stīgas.

Pēc dažām minūtēm istabā steidzīgi ienāca gara auguma |oti kalsna izskata vīrietis un neparasti smalkā balsī jautāja:

-  Vai Oskars Ozols? Mākslinieks?

-  Tas pats, Oskars apstiprināja.

-       Atvainojiet, priekšsēdētājs teica. Man no Akadēmijas zvanīja un jūs ieteica… Teikšu atklāti es nemaz to nevēlos. Kam vēl tā bilde? Jau tā neviena avīze vairs neiznāk, kur nebūtu redzams mans ģīmis. Kaut ko iedzert vēlaties?

Nesagaidījis atbildi, Kirhenšteins piegāja pie bufetes, no tās izņēma pudeli armēņu pieczvaigžņu kohjaka un pielēja divas mazas sudraba glāzītes.

-       Tas labi nomierina nervus, viņš sacīja. Lai gan lielie uztraukumi jau pagājuši. Kā jums?

-        Tā nekas, Oskars atbildēja, lai gan man visi lielie uztraukumi vēl tikai priekšā.

-  Vai sakarā ar pašreizējo politisko situāciju?

-       Arī tas, protams, Oskars atbildēja. Bet ir vēl arī citas problēmas.

Kirhenšteins uzmanīgi paskatījās apkārt, pēc tam uz mākslinieku un viņa molbertu.

-       Kur man sēdēt? viņš lietišķi jautāja. Un cik ilgi tas var vilkties?

-       Man teica, ka portrets tikšot izlikts Augstākās Padomes Prezidija reprezentācijas telpās. Tātad mans darbs pilnīgi oficiāla lieta. Tas ir valsts pasūtījums, un darbam jābūt labam. Bet jebkurš labs darbs prasa laiku.

-       Lūdzu, nestāstiet man to, ko es jau zinu! Kirhenšteins mazliet nepacietīgi teica. Ar vienu reizi jau laikam nepietiks, vai ne?

-   Tā iznāk, Oskars sacīja. Man šķiet, būs labāk, ja jūs pozēsiet, sēžot uz dīvāna gala. Turpat ir arī logs, no tā labi krīt gaisma, paņemiet rokā kādu grāmatu, tad, it kā pārdomājot izlasīto, skatieties uz logu un sakoncentrējieties kādai nopietnai domai. Es vispirms ar ogli uzmetīšu jūsu nākamā portreta skici un, ja jūs to akceptēsiet, nākamajā seansā sākšu gleznot.

Kirhenšteins smagi nopūtās, tad sameklēja kādu grāmatu, apsēdās un darīja tā, kā Oskars bija ieteicis.

Kad apmēram pēc stundas skice bija gatava un portretējamais to atzina par labu esam, Kirhenšteins atkal uzaicināja mākslinieku iemest kādu mēriņu.

Vai nu iebaudītā alkohola dēļ, vai apzinoties, ka viņam nekad vairs tāda izdevība var negadīties, Oskars vērsās pie Kirhenšteina:

-   Godājamais Prezidenta kungs! Jūs pirmīt ieminējāties par politisko situāciju mūsu Latvijas Republikā…

-   Nav vairs nekādas Latvijas Republikas, Kirhenšteins sacīja, un Oskars viņa balsī saklausīja tādu kā klusu nožēlu. Tagad mēs esam tikai citas valsts sastāvdaļa…

-   Kāpēc tā notika? Oskars vaicāja.

-   Ne mēs to izlēmām, priekšsēdētājs teica. Diemžēl reizēm atgadās tādi vēstures lūzuma punkti, kad ne no atsevišķiem cilvēkiem, ne nācijas kopumā nekas nav atkarīgs. Visu izlemj un nosaka stiprākie kā jau tas dabā pieņemts. Ja mūs tagad nepievāktu krievi, mūs pievāktu vācieši. Cik garš, tik plats.

-  Un tomēr…

-   Nē, nē! Kirhenšteins spēji atmeta ar roku. Kā ar Saeimas vēlēšanām tikāt lielā mērā piemānīts gan jūs, gan visa latviešu tauta, tāpat ap stūri ļoti smalki tiku apvests arī es. Taču par to mums nevajadzētu daudz skumt. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka mums visiem tas nāks tikai par labu. Galu galā, Padomju Savienība ir milzīgi liela un varena valsts. Kāds mums no tā sliktums, ja atrodamies tās paspārnē?

-    Kirhenšteina kungs… Oskaram mazliet ietrīcējās balss. Tā nu laikam gluži nebūs, ka šī padomju vara mums visiem nāks tikai par labu. Vismaz ne manai ģimenei, vai konkrētāk, manam tēvam. Tāpēc gribētu lūgt…

Kirhenšteins smagi nopūtās, tad sameklēja kādu grāmatu, apsēdās un darīja tā, kā Oskars bija ieteicis.

-   Kas ar viņu noticis? Kirhenšteins ātri prasīja.

-       Viņš ir arestēts, Oskars paskaidroja. Par ko, mēs nezinām.

-   Ar ko viņš agrāk nodarbojās?

-        Reinis Ozols bija Latvijas Bankas pārvaldnieka vietnieks. Viņš bija finanšu speciālists. Ar politiku tam nebija nekāda sakara.

-       Tā vis nesakiet, Kirhenšteins iebilda un atkal piepildīja glāzes. Visi valsts amati tā vai citādi ir saistīti ar politiku.

-        Iespējams, Oskars domīgi piekrita. Taču… Viņš ir mans tēvs.

-   Es to saprotu, Kirhenšteins pamāja ar galvu.

-        Tāpēc gribu lūgt… Oskara balss tagad iedrebējās vēl jūtamāk. Vai jūs, godājamais prezidenta kungs, nevarētu palīdzēt manu tēvu dabūt laukā no apcietinājuma?

Kirhenšteins lēnām, ar maziem malciņiem izdzēra glāzi, pēc tam uzkoda citrona šķēlīti un cieši paskatījās uz Oskaru. Viņa skatienā nebija redzamas ne mazākās līdzjūtības pazīmes, bet nemanīja arī neko no cietsirdības. Tā bija tipiska augsta valsts ierēdņa sejas izteiksme, kad viņš domā par valsti kopumā, nevis par kādu atsevišķu šīs valsts pilsoni.

-        Kādas iestādes pārziņā viņš pašlaik atrodas? Kirhenšteins painteresējās.

-   Iekšlietu komisariāta…

-   Pie Novika?

-   Laikam jau.

-        Ļoti žēl, jaunais cilvēk, taču diez vai es kaut ko tur varēšu līdzēt. Zināt, čeka… Tā ir pārāk nopietna organizācija, lai kāds no malas spētu viņu darīšanās iejaukties. Tas ir pat ļoti bīstami.

-        Pat jums?! Oskars pārsteigts iesaucās. Jūs taču neesat cilvēks no malas! Jūs esat pat pašā centrā! Virsotnē!

Kirhenšteins skumji pasmaidīja, pienāca pie Oskara un viņam viegli ar roku uzsita pa plecu.

-        Jaunais cilvēk, tā ir tikai ilūzija, ja jūs domājat, ka mūsu varas sistēmā es varu būt kāds izņēmums. Nē! Šai gadījumā starp mani un jums nav nekādas būtiskas atšķirības. Kā jūs, tā arī es, mēs visi esam pakļauti vienādas domāšanas un paredzamas rīcības prasībai, ko noteikusi vadošās partijas ideoloģija un padomju vara. Izlēkt no šiem rāmjiem nozīmē sevi pakļaut dzīvības briesmām. Bet jūs taču to nevēlaties, vai ne? Un es arī nevēlos.

Kirhenšteins apklusa, kādu laiciņu domīgs staigāja pa istabu, tad apstājās pie loga un ilgi skatījās, kā mājas pagalmā krīt balts sniegs.

-   Esmu dzirdējis, ka cilvēki mani saucot par lielāko latviešu tautas nodevēju, viņš savā spalgajā balsī negaidīti sacīja. Sacer anekdotes un rupjas dziesmas. Bet ko esmu nodevis?! Kādu tautu? Tieši otrādi! Situācijā, kādā mēs esam nokļuvuši visi, es gribu kalpot savai tautai, un ne es esmu vainīgs, ka vēsture ar mani, ar jums, ar mums visiem ir izrīkojusies ne tā, kā to sākumā domājām un vēlējāmies.

-   Prezidenta kungs… Oskars turpināja. Es īsti nezinu, kā ir ar vēsturi, toties skaidri zinu tos cilvēkus, kuri atnāca arestēt manu tēvu. Bet viņš ir tikai viens no tiem tūkstošiem…

-   Jaunais cilvēk, nevajag pārspīlēt! Kirhenšteins pēkšņi nikni paskatījās uz netālu stāvošo mākslinieku. Nekādi tūkstoši nav arestēti! Tas ir mūsu ienaidnieka izdomājums. Bet tie, kas šodien tomēr ir nonākuši Novika iestādē… Kaut kāda vaina viņos ir. Nevienu taču tāpat uz ielas ciet neņem! Starp citu, ja, piemēram, rīt atkal pie varas atgrieztos Ulmanis, Bērziņš un viņu "patriotiskā" aizsargu organizācija, viņi taču tūlīt arestētu mani un pārējos valdības locekļus! Tāpat kā pārējos, kas aiz pārliecības vai, piemērojoties jaunajiem apstākļiem, pašlaik atbalsta padomju varu! Un notiktu tas pats, kas šodien, tikai tad jau būtu citu ļaužu izmisums, asaras un asinis… Tā ir tāda jau sen iemīļota cilvēku spēlīte kāds ar saviem draugiem vai domubiedriem pēkšņi iedomājas, ka viņi vienīgie zina, kā šo pasauli darīt labāku. Politika tas ir tas pats reliģiskais fanātisms, kad pie varas, īstas varas esošie savu ideju un mērķu sasniegšanā ne ar kādiem upuriem nerēķinās. Neesmu pārliecināts, taču pieļauju, ka varbūt arī pastāv tādas idejas un mērķi, kuru vārdā var upurēt zināmu skaitu šo ideju un mērķu pretinieku, taču… Tas tomēr nav labi.

Atvadījies un ejot jau prom, Oskars tā arī nesaprata, vai šīs sarunas laikā Augusts Kirhenšteins bija patiess vai ne sevišķi. Taču, kā tur lai ari būtu, Oskaram viņš nešķita ne tik briesmīgs, ne smieklīgs, kā par veco viru runāja tauta, un tāpēc cerība, ka "prezidenta kungs" varbūt tomēr palīdzēs no aresta atbrīvot tēvu, palika.

Taču jau pēc neilga laika šī cerība izgaisa, kā upes lejā pirmajos saules staros izgaist rīta migla.

Te ir, bet pēc brīža tās jau vairs nav.

Tikai lēnām plūst upe. Un, kad mākoņi pazūd, spīd saule. Patiesībā tā jau spīd vienmēr, tikai cilvēka dzīve ir Laika ierobežota. Un, kad mēs to apzināmies, notiek mūsu pasaules uzskata un dzīves vērtību maiņa.

Kas slikts, kļūst labs. Kas bija vajadzīgs, tagad top lieks. Kas agrāk bija nepārprotami skaists un ētiski tīrs, tagad skaitās buržuāziski netīrs un daudziem nevajadzīgs.

Un sods bez pierādījumiem. Ir tikai apsūdzība.

Prokurori kļuva lieki. Tagad jebkuru cilvēku varēja vainot vai visos pasaules grēkos arī viņa draugs, kaimiņš vai garāmgājējs.

Tiesas tāpat izrādījās nevajadzīgas.

Tavu likteni viegli un ātri, bez liekām formalitātēm spēja izšķirt pat viszemākās dienesta pakāpes padomju drošībnieks.

Un bieži pat ne tas. Uz ilgiem gadiem jebkuram Latvijas iedzīvotājam sabojāt dzīvi būtībā bija iespējams ikvienam, ja tikai viņš atcerējās kādu agrāko laiku pāridarījumu, sajuta skaudību vai vēlēšanos savam izraudzītajam upurim vienkārši ieriebt. Izrādījās, ka cilvēku lielākajai daļai daba jau iepriekš bija ieprogrammējusi tādas spējas, kuras dažādu apstākļu sakritības dēļ negaidīti var izlauzties uz āru, un to, kas agrāk šķita nepieņemami un pat neiespējami, cilvēks pēkšņi darīja bez mazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem.

Šī ļaužu uzskatu maiņa un spēja īsā laikā no normāla cilvēka pārvērsties par pēdējo nelieti bija vienkārši pārsteidzoša.

Arī turpmākie notikumi mainījās kā paātrināti šausmu filmas kadri. Līdz beigu beigās savu kulmināciju sasniedza 1941. gada 14. jūnija agrā rīta stundā. Tā bija mēneša otrā sestdiena. Diena solījās būt karsta un saulaina.

Pulksten 4.30 pie Oskara Brīvības ielas dzīvokļa durvīm vispirms kāds piezvanīja, bet, kad neviens tās atvērt nenāca, tur sacēlās liels troksnis.

Oskars Ozols tūlīt saprata, ko tas varētu nozīmēt. Ja cilvēks tava dzīvokļa durvis sāk dauzīt ar kājām, viņš nenāk vis ciemos, bet gan ieradies atņemt tev brīvību.

-  Kas tur trako? māte, uz pleciem uzmetusi rītasvārkus un vēl samiegojusies, satraukta jautāja.

-   Padomju vara, Oskars atbildēja un ātri sāka ģērbties.

-   Ko tai no mums atkal vajag? māte, nesapratnes pilna, jautāja. Vai tad viņiem vēl nepietiek ar tēvu?

-Acīmredzot… nepietiek.

-  Tevi viņi diezin vai aiztiks, māte mēģināja dēlu nomierināt. Tevi varbūt izglābs Kirhenšteina portrets, bet kas varētu glābt mani?

Diemžēl nekas, Oskars rūgti nodomāja un, kā ejot uz ešafotu, devās atvērt durvis.

Tā arī bija. Aiz tām stāvēja divi iekšlietu karaspēka karavīri, kāds jauns virsnieks un, Oskaram par lielu pārsteigumu, arī Natālija Ūdre…

-   Velti kavējies, virsnieks sacīja un ātri ienāca dzīvoklī. Vēl dažas minūtes, un mēs durvis būtu uzlauzuši.

-   Šaubos, vai jums ir tādas tiesības, māte, bailēs gluži vai sastingusi, klusi teica un, kā palīdzību meklēdama, ar skatienu vērsās pie Natālijas.

-   Tu vecā švamme! virsnieks uzmeta nicības pilnu skatu dzīvokļa īpašniecei Rasmai Ozolai. Mums ir tādas tiesības, kādas jums pretīgajiem buržujiem nav rādījušās pat sapņos! Tā ka ātri saģērbies, sapako kaut kādas mantas, siltas drēbes, kaut ko no ēdamā…

-   Paklausies, Natālij, Oskars, gan uztraucies, gan vāji valdot niknumu, vērsās pie savas kādreizējās mīļākās. Ko tas nozīmē?

Natālija līdzjūtīgi paskatījās uz vīrieti, kurā pirms četrdesmitā gada lielajām pārmaiņām bija iemīlējusies, alkusi viņa tuvību un vairākkārt to arī panākusi, bet pamazām, iespējams, arī krasi atšķirīgo politisko uzskatu dēļ, beidzot

atsalusi un tagad Oskara spēja uztvert vienīgi kā objektu, kas neatkarīgi no viņas gribas ir pakļauts represijām.

-   Jūs, Oskar… Natālija tomēr mazliet samulsa. Protams, ne tikai jūs… Daudzus… Vedīs prom no Latvijas. Kur es nezinu. Slepenajā Maskavas pavēlē bija teikts "uz attālākām Padomju Savienības vietām". Tātad, visticamāk, uz Sibīriju.

Oskars, neslēpta naida pilns, ātri paskatījās uz sievieti, pret kuru vienmēr bija izjutis lielas simpātijas un dažreiz pat iedomājies, ka viņa, iespējams, varētu būt arī ne slikta sieva…

-  Vai šādai jūsu rīcībai ir kāds tiesisks pamats? Oskars painteresējās, joprojām vēl nespēdams apjēgt, ka līdz ar padomju varas atnākšanu jebkāda normāla likumdošana un tiesiskums ir pazudis kā kaut kas prettautisks un darbaļaudīm pilnīgi nevajadzīgs.

-  Es jau pirmīt pieminēju tāda ir Maskavas pavēle, Natālija sacīja.

-   Un ko tad mūsējie? Oskars nicīgi prasīja. Ko Vilis Lācis, Kirhenšteins un Kalnbērziņš? Vai tāpat kā pārējie tikai sēž savos kantoros un bailēs dreb Maskavas Lielā Vīra priekšā?

-   Oskar… Natālija gandrīz vai līdzjūtīgi sacīja. Laiks iet… Taisies! Un jo labāk sapakosies, jo vieglāk tur būs.

-  Vai esi pārliecināta, ka neesat kļūdījušies? Oskars tomēr vēl neatlaidās. Pirmkārt, tavs Uldis man apsolīja, ka, uzgleznojot Kirhenšteina portretu, mani nekādas represijas neskars. Es būšu pakalpojis padomju varai, tādējādi izpelnīdamies tās žēlsirdību. Un otrkārt…

-  Oskar… Natālija viņu pārtrauca. Nav nekādi "pirmkārt" vai "otrkārt". Vienkārši ir pavēle, kas jāizpilda gan tev, gan man. Un nekur mēs no tās nevaram likties. Jo der atcerēties tagad mūsu dzīvi vada tāds politiskais spēks, kas ir daudz stiprāks par atsevišķu cilvēku vēlmēm.

-  Vai tas tev patīk? Oskars prasīja.

-   Ne sevišķi, Natālija atbildēja. Man vienkārši patīk dzīvot.

Kad Ozoli kādu divdesmit minūšu laikā bija sapakojuši vairākus čemodānus un somas, Natālija negaidīti pienāca pie Oskara un viņam klusi pateica: Mīļais, ja vēlies, bēdz! Virsniekam pasaki, ka ieiesi tualetē, paķer atslēgu un caur

virtuves "melno" ieeju laidies prom! Viņi nemaz nezina, ka uz šādiem lieliem centra dzīvokļiem ved divas kāpnes parādes un darba. Tiklīdz tiksi aiz durvīm, tās no ārpuses aizslēdz un skrien prom! Viņiem tevi noķert nebūs nekādas iespējas.

Oskars patiesi pārsteigts paskatījās uz Natāliju, kura, aizsmēķējusi papirosu, valšķīgi pasmaidīja.

-  Vai palika žēl? Oskars tikpat klusi pavaicāja.

-  Mazliet, Natālija atbildēja. Tu biji labs.

Oskars rūgti iesmējās.

-       Paldies par ideju, viņš sacīja. Bet kā būs ar māti? Es viņu nevaru atstāt vienu.

-       Bet būs jāatstāj, Natālija teica. Jau Torņakalna stacijā jūs tiksiet izšķirti. Tu nokļūsi apcietinājumā nometnē, bet māte izsūtījumā kaut kādā Dieva aizmirstā Sibīrijas sādžā.

-   Tu to droši zini?

-   Pilnīgi.

Oskars piegāja pie mātes, viņu noskūpstīja, tad klusi iečukstēja ausī: Es mēģināšu bēgt. Tikko iziešu no istabas, tu uzreiz sāc skaļi vaimanāt, ar roku ķeries pie sirds un tēlo ģībšanu! Viņi sāks ar tevi ņemties, un man būs dažas liekas minūtes… Pacenties izdzīvot! Un es arī pacentīšos.

Galu galā izdevās, kā tika ātri izplānots.

Kad Oskars nokļuva uz ielas, viņš neskrēja, bet ātriem soļiem pa Ģertrūdes ielu aizgāja līdz Akas ielai un apstājās pie mājas, kur dzīvoja viņa brālēns Roberts Ozols.

7. NODALA

Es Haralds Hansons (Ozols) vēl joprojām jutos nedaudz šokēts. Lai gan bija pagājušas jau vairākas dienas, kopš atgriezos Rīgā no mēģinājuma garīgi rehabilitēties kādā no mazajiem Vidzemes jūrmalas zvejnieku ciematiem, taču nomierināties joprojām nekādi nespēju. Pēdējā laikā mana dzīve kārtējo reizi bija krietni sašūpojusies, taču, kā par brīnumu, šoreiz it kā tomēr uz labo pusi.

Un pamazām mans dzīves kuģis pēkšņi uznākušā morālās apskaidrības iespaidā nocēlās no sēkļa, ieslīdēja dziļāk jūrā

un devās brīvā peldējumā uz tuvāko ostu. Jācer, to vairs nesadragās nekādi vētras viļņi un diez vai kādreiz atkal uztrieksies uz krasta melnajām klintīm. Tagad "Uz saulaino tāli!"

Pat smiekli nāk. Līdz tam biju pārliecināts vēl dažus mēnešus dzeršu un ar to mana dzīve beidzot būs galā. Ne sirds, ne aknas neizturēs. Pats vēl paspēšu nosvinēt savas bēres, vēl pēdējo reizi pastaigāties pa iemīļotajiem Rīgas krogiem, ar pudeli rokā un skumju smaidu sejā atvadīties no draugiem cik nu tie vairs palikuši, sameklēt Annu, un varbūt viņa man palūgtu piedošanu, ka toreiz, nesagaidījusi ne izmeklēšanas beigas, ne tiesas spriedumu, man novēlēja sapūt cietumā un vairs nekad, nekad…

Riebumā saviebis seju, izgāju no mājas, aizbraucu uz pilsētas centru un iegāju vienā no jaukajiem Vecrīgas krodziņiem.

Vienu glāzi viskija! bārmenim palūdzu un, saņēmis pasūtīto, apsēdos pie galdiņa, kas atradās blakus logam. No tās vietas bija labi vērot, kas notiek uz ielas. Bet nekas ievērības cienīgs nenotika. Garām ātri pagāja daži cilvēki, netālu apstājās divas jaunietes neticami īsos minibruncīšos, un viena otrai kaut ko aizrautīgi stāstīja. Turpat pie avīžu kioska apstājās pavecs vīrietis, atšķīra laikrakstu "Diena" un, atradis vajadzīgo, sāka lasīt. Pēc tam pārstāja, pacēla galvu augšup un nopietns raudzījās uz apkārtējo māju jumtiem.

Par ko viņš domā, avīzē izlasījis kādu viņu ieinteresējošu rakstu? Vai par atpūtas iespējām Kanāriju salās? Ēģiptē? Vai par jaunākajām biržas ziņām? Bet visticamāk…

Nu, protams, es nodomāju. Par politiķiem, kas kā mēslu vaboles ar apskaužamu tīksmi rakņājas mūsu tautas sāpīgi pretīgajā pagātnē.

Jā, arī es tur rakņājos, arī es apsūdzu, taču atšķirībā no daudziem deputātiem, es skaidri zinu, kam šodien varu izvirzīt konkrētas morālas, politiskas un, ja vajadzēs, arī juridiskas pretenzijas. Jo es skaidri zinu, kas nodeva un kā vainas dēļ aizgāja bojā Reinis Ozols, kā vainas dēļ Sibīrijā piecpadsmit gadus nācās pavadīt viņa sievai Rasmai. Es pietiekami labi zinu visu par viņu dēlu Oskaru, par Uldi Ūdri, Natāliju, Dāvidu Goldbergu, Judīti un tagad arī par savu tēvu Robertu Ozolu.

Aizbraucu uz pilsētas centru un iegāju vienā no jaukcĶjiem Vecrīgas krodziņiem.

Vecais vīrs pārstāja skatīties uz krāšņajiem Vecrīgas namu jumtiem, nervozi salocīja avīzi un to ar acīm redzamu nepatiku iemeta atkritumu urnā.

Un tā es arī nesapratu, kas vecā vīra dvēselē bija izsaucis šo nepatiku vai deputātu vai paša kādreizējā rīcība? Vai vispār visa mūsu tautas drūmā pagātne, visi mums pāri nākušie vēsturiskie notikumi, kas tik ātri daudzus labos pārvērta ļaunajos, izkropļoja dzīves un uz mūžu ļaužu atmiņā saglabāja pārdzīvotās sāpes, pazemojumus un neciešamu netaisnības sajūtu?

Iztukšojis glāzi, ar acīm jau sāku meklēt bārmeni vai garkājaino viesmīli, kuras slaidais stāvs šad tad pazibēja starp galdiņiem, kad pēkšņi ieraudzīju pa kroga durvīm ienākam Jakovu Jofi.

Viņš, ātri uzmetis skatienu zālei, uzreiz pamanīja mani un pienāca pie galdiņa.

-   Sveiks! viņš teica. Vai esi viens?

-   Kā indīga nezāle krāšņā rožu dārzā, es atbildēju.

-   Kādu gaidi? -Nē.

-        Slikti, Jakovs sacīja, apsēdās iepretim un, pasaucis seksīgo viesmīli, pasūtīja divus alus kausus. Vienmēr kaut kas ir jāgaida.

-        Diez vai vienmēr, domīgs pakratīju galvu. Cilvēki pastāvīgi gaida tikai brīnumus vai nepatikšanas.

-        Un pareizi dara, Jakovs teica. Vai tad iespēja dzīvot nav vislielākais brīnums?

-       Brīnums ir sieviete, es sacīju. Un pēc pamatīga "plosta" nākamajā rītā kabatā vēl atrast tik daudz santīmu…

-        Mēs taču norunājām, ka tu vairs nedzersi, Jakovs atgādināja.

-   Es jau arī nedzeru. Glāze viskija. Kas tā par dzeršanu?

-   Bet kā ar alu?

-   Kāpēc gan ne?

-   Tūlīt būs. Kā vispār iet?

-       Vispār iet labi, atbildēju. Nesen atradu savu tēvu. Un no priekiem piedzēros.

-        Tavs tēvs ir Oskars Ozols? Jakovs nopietnā balsī jautāja.

-    Nē, strauji pakratīju galvu. Viņu sauc Roberts Ozols.

-  Viņi ir radi?

-   Pat ļoti tuvi.

-   Vai Oskars Ozols vēl ir dzīvs? Jakovs turpināja iztaujāt.

Drūmi paskatījos uz iepretim sēdošo cilvēku, pret kuru nez kāpēc nekādas lielās simpātijas nejutu. Taču tā kā no viņa lielā mērā piesolītās naudas dēļ bija atkarīga mana turpmāk daudzmaz normāla dzīve un beigu beigās varbūt pat dzīvība, es tikai manāmi pasmaidīju un nevērīgi atmetu ar roku.

-   Jakov, ko tu man te pēdējā laikā esi uzkritis ar savu Judīti, Oskaru un pārējiem? Ko svarīgu gribi atrast jau no mums tik tālu aizgājušajā pagātnē?

-   Kaut ko labu, Jakovs, brīdi klusējis, sacīja. Kaut ko cēlu. Kaut ko reti sastopamu. Kad tik daudzu sirdīs kvēlo naids un atriebības alkas ir spēcīgākas par ilgām pēc mīlestības… Riebjas pat atcerēties, taču tas pagātnes laiks patiešām ir bijis šausmīgi slikts. Es nesen kārtējo reizi biju aizbraucis vispirms uz Biķernieku mežu, pēc tam uz Rumbulu. Viss tur ir pieklājīgi iekārtots, tai pašā laikā ļoti vienkārši un kaut kā baigi drūmi. Bet atliek tikai uz brīdi pievērt acis, kad iztēlē uzreiz parādās tik šaušalīgas ainas, ka pilnīgi neticas, ka kaut kas tāds varēja notikt. Jūs latvieši joprojām skaļi kliedzat par tām pārestībām, ko jums nodarījuši krievu komunisti. Mēs atkal turpinām raudāt par to, ko mums nodarīja vācu nacisti un viņu līdzskrējēji latvieši. Bet asaras jau neko nelīdz. Vienkārši vajag atcerēties tos cilvēkus, kas bija nelieši, un tos, kas bija normāli.

-   Oskars Ozols nebija normāls, rūgtuma pilnā balsī iebildu. Viņu krievi un čekas izmeklētāji noveda līdz tādas pakāpes naidam, ka viņā viss cilvēciskais pēkšņi pazuda.

-   Ne jau nu pēkšņi, Jakovs sacīja.

-   Droši vien, piekritu. Dāvids Goldbergs taču bija ebrejs, vai ne?

-Jā, Jakovs apstiprinoši pamāja ar galvu. Diemžēl.

-    Kāpēc diemžēl? es prasīju. Nu labi! Par konkrētu cilvēku tautībām pašlaik nerunāsim! Pieņemsim, ka ir tikai cilvēki labie un sliktie. Un tomēr es neticu, ka mēs visi jau piedzimstam ar iepriekš dabas ieprogrammētām spējām būt neliešiem un ļauniem. Mūsos ļaunumu rada citi.

-    Ne tikai, Jakovs sacīja, pienākošajai viesmīlei veltīdams vienaldzīgu skatienu. Cilvēkus izmaina arī laiks, kurā mums laimējas vai ļoti nelaimējas dzīvot.

-   Laiks jau tie paši cilvēki vien ir, satverdams viesmīles atnesto alus kausu, sacīju. Tātad pats neko daudz nezini, kas ar Oskaru Ozolu notika?

-   Zinu pietiekami, Jakovs apgalvoja. Vismaz galveno.

-   Kā tu vispār kaut ko par tiem Ozoliem zini? es jautāju. Un par mani? Un par Judīti? Vai viņa ir tava radiniece?

-  Jā, Jakovs atbildēja.

-   Kāda?

-  Tas nav svarīgi, viņš izvairījās no tiešas atbildes. Svarīgi ir tas, kas kādreiz noticis.

-   Bet arī es visus sīkumus vēl nezinu, kārtējo reizi atgādināju.

-   Nekādi sīkumi nav vajadzīgi, sacīja Jakovs. Agrāk, kad vēl nebija ne radio, ne televīzijas, rakstnieki sarakstīja tūkstoš lappušu biezus romānus. Tagad galvenais īsi un skaidri pateikt patiesību. Atklāt būtisko. Teksta garumam nav lielas nozīmes. Svarīgi, ko tu vispār pārējiem gribi pateikt.

-   Bet es vairs negribu neko, drūmā balsī paziņoju. Ko es jaunu lasītājiem varu atklāt? To, ka cilvēku lielākā daļa ir spējīgi būt nelieši? Bet daži vienmēr palikt godīgi? Šaubos, vai tas ir tieši tas, kas šodienas literatūrai jāsniedz lasītājiem.

-   Bet kas tad? Jakovs painteresējās.

-  Nezinu, noburkšķēju un pie sasprēgājušajām lūpām ar neslēptu baudu pieliku putojošu alus kausu. Varbūt vienīgi kaut ko par mīlestību.

-   Tad arī raksti par mīlestību! Jakovs nepacietīgi iesaucās. Es jau tev mūsu pirmajā tikšanās reizē visu izskaidroju. Ja tu vairs nespēj uzrakstīt neko jēdzīgu, raksti kaut ko pilnīgi bezjēdzīgu! Ja tevi vairs neinteresē ne tavas tautas pagātne, ne tavu radinieku liktenis, raksti, ko atrodi par vajadzīgu, bet lai pēc pusgada uz mana galda atrastos tevis uzrakstītais!

.Jakovs lēnām izdzēra dažus malkus saldi rūgtenā alus, IimI, it kā vēlēdamies šo krodziņu nopirkt, vērīgi apskatīja telpas dizainu. Acīmredzot tas viņam nepatika, tāpēc atkal pievērsās man nabaga rakstniekam.

-  Un tomēr es nemaz vēl īsti nezinu, cik tu patiesībā esi M'i ts… viņš domīgs paskatījās uz mani.

Par to nelauzi galvu, skumji pasmaidīju. Es jau diezKiut pasen vairs neesmu vērts necik. Varbūt gluži vēl nulle neesmu, bet uz to pusi iet.

-   Bet tu neej! Jakovs sparīgi sacīja. Ej pie rakstāmgalda! Starp citu, vai esi sācis kaut ko rakstīt?

-   Jā, es atbildēju. Tūlīt jau būs gatavas pirmās simt lappuses. Tādu lielu jēgu tam neredzu. Ja nu vienīgi tevis piesolītās naudas dēļ…

Jakovs piekrītoši pamāja ar galvu.

-  Šodien principā par naudu var nopirkt visu, viņš sacīja.

Cilvēkus, mākslu, zemi, mājas un pat tēvzemes mīlestību…

liet zini, ko tomēr nevar? Nekad nevar?

-   Nezinu.

-   Neviens nevar nopirkt cilvēcību, Jakovs pateica. Kas kara laikā tik daudziem lika riskēt gan ar savām, gan piederlgo dzīvībām, kad viņi savos dzīvokļos, pagrabos, šķūnīšos vai lauku mājās absolūti nesavtīgi no iznīcības slēpa ebrejus? To saprast vienmēr ir bijis grūti. It sevišķi jau šodien… Tāpēc es gribu, lai tu par to uzraksti. Un, ja tu uzrakstīsi, vienalga, par velti vai par lielu naudu, tas šo ļaužu piemiņai būs tāds pats piemineklis, kādi jau uzcelti kapos, pilsētu laukumos un citur.

Lēni izdzēris alus kausu, ilgi domīgs skatījos uz patukšo telpu. Un tad mani pēkšņi pārņēma tik dīvaina sajūta, it kā negaidīti atrastos laikā, kad vēl nemaz nebiju piedzimis. Un visi tie krievu un vācu laiki… Un visi nežēlīgi un baigi asiņaini. Bet tiem pa vidu parasts cilvēks apmulsis, nobaidīts, pazemots un katru mirkli apdraudēts. Un, tāpat kā dzīvnieku pasaulē, to sajuzdams, viņš tūlīt mēģina aizsargāties. Taču līdzekļi, kādi šim mērķim tiek izvēlēti, ir tie paši jau sen pazīstamie naids un vardarbība. Un tomēr vienmēr atrodas arī tādi, kas šajā naida un vardarbības okeānā atrod kaut nelielu mīlestības saliņu. Un mēģina tur paslēpties un kādu nelaimīgo paņemt arī līdzi.

-   Es nezinu, Jakov, vai tu daudz sajēdz no literatūras… klusi sacīju. Un vispār, ko tu no manis gribi? Te tu esi ar mieru maksāt lielu naudu par jebkuru uzrakstītu tekstu, te atkal vēlies, lai atceros holokaustu un šo darbu veltītu kādam cēlam nāvei nolemtas ebrejietes glābējam… Patiešām kāpēc gan ne? Taču, Jofes kungs, vai tu maz apjēdz, ka to izdarīt ir tikpat kā neiespējami?

-   Kāpēc? Jofe uzreiz prasīja un sasprindzis skatījās man tieši acīs.

-    Tāpēc, ka Oskars Ozols mums jau zināmu un droši vien vēl daudzu nezināmu iemeslu dēļ vienlaikus kopā ar vāciešiem piedalījās arī toreiz notikušajā genocīdā vai, kā tev labāk patīk, holokaustā pret tolaik šeit dzīvojošajiem ebrejiem… Ja es spētu aprakstīt, kas toreiz darījās Oskara Ozola apziņā un dvēselē, es par to dabūtu Nobela prēmiju pat bez visas tavas iedomātās reklāmas kampaņas. Taču es nekad to nespēšu. Un nespēšu ne tāpēc, ka būtu galīgi stulbs vai absolūti netalantīgs, bet tāpēc, ka to principā nav iespējams ne uzzināt, ne saprast. Cilvēka ārējās darbības aprakstīt nav grūti. Piemēram "viņš paņēma pistoli un aukstasinīgi ietrieca lodi pretim stāvošā cilvēka galvā". Vai "viņš maigi satvēra sievietes roku, iesēdināja viņu netālu stāvošajā automašīnā un aizveda…" Bet kas notika Oskara galvā, kad viņš no mierīga, normāla vīrieša mākslinieka! kļuvis ārkārtīgi nežēlīgs, tomēr dvēselē spēja saglabāt tik daudz cilvēcīguma, lai no drošas nāves izglābtu Judīti? Vai tā bija tikai egoistiska personīgā ieinteresētība? Ne kaut kādas tur gaišas jūtas pret cilvēci un visu ebreju tautu, bet tikai mīlestība pret vienu atsevišķu, konkrētu cilvēku? Un pats svarīgākais vai šī cēlā Oskara Ozola rīcība atsver to ļaunumu, ko viņš tolaik darīja citiem?

Jakovs Jofe ilgi klusēja, un es sapratu, ka ari viņš nespēj atbildēt uz šo nolādēti sarežģīto jautājumu vai holokaustā izglābta kaut viena cilvēka dzīvība patiešām nozīmē, ka līdz ar to kaut nosacīti! ir izglābta cilvēce? Un nav svarīgi, kas noticis pirms tam?!

-   Zini, Harald, Jakovs diezgan mierīgi teica, patiešām pastāv kaut kas tāds, ko ar prātu ir tikpat kā neiespējami saprast. Visā pasaulē, katrā valstī ir uzcelti simtiem pieminekļu… visāda kalibra slepkavām. Un, jo lielāks slepkava viņš bijis, jo varenāks un dārgāks piemineklis. Tas ir tāds grūti saprotams dzīves paradokss. Protams, var jau iebilst, ka ne karavadonis, ne valsts vadītājs un pat ne revolucionārs vai jebkurš bruņots brīvības cīnītājs nav nekāds slepkava. Bet tas tikai uz papīra patriotiskai audzināšanai. Taču vispār cilvēku priekšstati par patiesām šīs pasaules vērtībām ir vairāk nekā savdabīgi. Kaujas laukā mēs cits citu varam slaktēt, cik sirdij tīk! Komunistu lielais terors vai nacistu realizētais holokausts, pamatots ar attiecīgu partijas ideoloģiju, gan daudzu ļaužu apziņā, gan mums zināmo valstu jurisdikcijā nekāds noziegums taču nemaz nebija! Tu tikai, Harald, padomā miljoniem vardarbīgi iznīcinātu dzīvību ilgus gadus nekāds noziegums neskaitījās, bet virtuves strīda laikā viena nogalināta cilvēka dēļ tevi uz desmit gadiem varēja ieslodzīt cietumā! Man par to vispār riebjas runāt. Tāpēc daudz nefilozofējot, es domāju tā izglābta neiznīcināta cilvēka dzīvība kaut ko tomēr nozīmē, neskatoties pat uz to, ka šo dzīvību ir izglābis masveida slepkavību dalībnieks…

Piekrītoši pamāju.

-   Savādas sakritības dēļ tu pirmīt kā piemēru minēji virtuvē nogalinātu cilvēku… Ja es spēšu uzrakstīt romānu par Oskaru Ozolu, man būs jāraksta arī par viņa brālēnu, tas ir, par manu tēvu Robertu Ozolu un šo to arī par sevi. Es taču arī tiku turēts aizdomās par kāda cilvēka slepkavību un ilgāk par gadu nosēdēju cietumā. Bet, ja visu to aprakstu, romāns iznāks ne gluži par to, ko tu gribi. Turklāt vēl ļoti biezs.

-   Bet tu tik gari neraksti, Jakovs deva padomu. Vajag mūsdienīgu stilu īsi un kodolīgi! Un neko daudz neprāto! Nefilozofē! Tik un tā ne šo pasauli, ne cilvēkus nekad tā pa īstam nesapratīsim. Bet, ja visvisādi pieminekļi ir sacelti daudzu ļaužu iznīcinātājiem, kāpēc gan mēs nevarētu atcerēties Oskaru Ozolu, it sevišķi, ja viņa liktenis ir ļoti līdzīgs lielai daļai tā laika latviešu liktenim, kuru dzīvi tik traģiski samala padomju un nacistu okupācija…

8. NODAĻA

Roberts Ozols, atvēris durvis un sev priekšā ieraudzījis brālēnu Oskaru, izskatījās patiesi, taču nepatīkami pārsteigts.

-  Tu? viņš iesaucās. Ko tev vajag?

-        Man vajadzīga palīdzība, Oskars, satraukti elpodams, pateica. Ielaidīsi?

-        Nu nāc ar! Roberts neapmierināts sacīja. Tad paskatījās kāpņu telpā. Bez Oskara neviena cita tur nebija. Kas noticis?

-        Kaut kas šausmīgs, Oskars sacīja. Nupat mūsu dzīvoklī atkal iebruka krievi un šoreiz arestēja māti. Teica vedīšot uz Sibīriju.

-        Un tevi neaiztika? Roberts, indīgi pasmīnējis, ieveda radinieku vienā no istabām. Sēdies! Un klāj vaļā!

-       Nav daudz ko stāstīt, Oskars teica. Viņi man piesolīja daudz drūmāku likteni par Sibīriju arestu un lēģeri.

-  Un ko tu? Aizbēgi?

-  Vai tad neredzi?

-       Redzu, Roberts sacīja, taču neko nezinu. Vai tos krievus apsiti?

-        Viņi bija bruņoti, Oskars paskaidroja. Taču šai gadījumā, man par laimi, čekistiem līdzi bija Natālija Ūdre.

-       Tā pati žurnāliste, kas pirms tam strādāja "Jaunākajās Ziņās"?

-  Tā pati.

-  Atceros bija baigi smukā.

-  Tagad vēl smukāka. Bet aizgāja pie čekistiem.

-   Ko dara?

-  Strādā par tulku.

-   Neko labāku viņa nevarēja izdomāt?

-       Viņai tas varbūt arī ir vislabākais, Oskars teica. Maita gatavā!

-  Kas tālāk?

-  Natālija man palīdzēja aizbēgt.

-        Tad jau nekāda lielā maita nav, Roberts sacīja. Tu agrāk ieminējies… Esi ar viņu gulējis?

-  Jā, Oskars apstiprināja. Viņa pati vienmēr uzprasījās.

-   Par ko tad raudi? Roberts jautāja. Kas gan cits no viņām vēl būtu vajadzīgs?

-   Zini, kad tie čekisti ienāca dzīvoklī… muterīte bija tik ārkārtīgi nelaimīga…

-   Kas gan šodien ir laimīgs? Roberts rūgti iesmējās. -Taču…

-Kas?

-  Nē, nekas, Roberts atmeta ar roku un apsēdās uz neliela krēsla. Kā tev šķiet? Vispirms viņi paņem Reini Ozolu, tagad tavu muteri un tevi pašu. Kāpēc?

-  Neko nesaprotu, Oskars, nodūris galvu, sacīja. Kā es varu zināt, pēc kādas programmas viņi strādā?

-  Bet es zinu, Roberts pateica un izskatījās, ka viņš jūtas gandrīz vai apmierināts, ka šai radinieku ģimenei ir uzbrukusi tik liela nelaime. Kāpēc neviens neņem ciet mani? Kāpēc ne manu tēvu un māti? Kāpēc ne tūkstošiem citu cilvēku, kas dzīvo visapkārt? Es tūlīt pateikšu, Oskar. Tāpēc, ka jūs bijāt buržuji! Jūs bijāt bagāti! Es nesaku, ka tāpēc bijāt arī negodīgi vai slikti, un tomēr! Jūs jutāties pārāki par citiem. Jums piederēja daudz kas tāds, par ko lielākā daļa varēja tikai sapņot. Protams, tas nebija nekāds noziegums, taču attiecībā pret pārējiem tas tomēr bija netaisnīgi. Nedomāju, ka tikai tāpēc kāds akurāt būtu jāsēdina cietumā, bet… Cilvēku vairākums visos laikos apzināti vai neapzināti ir tiecies pēc sociālā taisnīguma. Un tikai tāpēc laiku pa laikam arī uzrodas tāds Jēzus Kristus, Kromvels, Robespjērs, Markss, Ļeņins, Hitlers, Staļins vai mūsu pašu Ulmanītis… Viņi, propagandējot savas idejas, arestējot un sadragājot tūkstošiem savu līdzcilvēku likteņus, grib tikai labu. Sibīrija tas jau vēl nekas. Mani māc nelāga sajūta, ka simtreiz lielākas briesmas mums ir tikai vēl priekšā.

-   Nemuldi! Oskars spēji atmeta ar roku. Kas var būt vēl sliktāks?

-   Karš, Roberts atbildēja. Kā jau vienmēr ko nevar sasniegt ar vārdiem, to sasniedz ar ieročiem.

-   Tu domā vāciešus?

-  Es domāju cilvēku neprātu, Roberts sacīja. Vācieši un krievi to demonstrē visuzskatāmāk.

Roberts apklusa un vēlreiz cieši, ar neslēptu nepatiku nopētīja savu radinieku. Lai gan viņu vecāki Reinis un Normunds Ozoli bija brāļi, bet viņu abu dēli Oskars un Roberts tuvi radinieki brālēni -, viņu starpā jau sen kā nepastāvēja nekādas siltas radnieciskas jūtas. Drīzāk otrādi. Abu brāļu Reiņa un Normunda attiecībās brīžiem valdīja pat atklāts naids un viens no tā iemesliem bija tradicionāli banāls un traģisks sieviete kādreiz bagāta tirgotāja vienīgā meita Rasma.

Abi brāļi, būdami nabadzīga dzelzceļa strādnieka bērni, viņā neprātīgi samīlējās, visiem pieejamiem līdzekļiem krietnu laiku cīnījās par šīs meitenes labvēlību, līdz virsroku nezin kāda iemesla dēļ tomēr guva Reinis, kurš vēlāk, pateicoties sievastēva kapitālam, veiksmīgi varēja uzsākt pats savu uzņēmējdarbību, diezgan ātri kļuva bagāts, līdz aizsniedzās līdz pat Latvijas Bankas pārvaldnieka biedra amatam, bet Normunds palika turpat, kur bija pēc valsts tehnikuma beigšanas strādāja par VEF telefonu ceha meistaru. Un visu mūžu pret bagāto brāli izjuta greizsirdību, skaudību un naidu, ko jau no bērnības mēģināja "iepotēt" arī savam dēlam Robertam. Nekādus īpašus panākumus šie centieni gan neguva, taču Robertā pret slavenajiem radiem, protams, neradās arī nekādas lielās simpātijas. Abi brālēni Roberts un Oskars būtībā tā arī palika viens otram stipri pasveši cilvēki.

-  Ja sāktos karš, tas būtu mūsu glābiņš, Oskars bija pārliecināts. Vācieši krievus patriektu.

-  Un ko tad šie? Roberts jautāja. Vācieši būtu labāki?

-  Vismaz mēs uz to varētu cerēt, Oskars sacīja.

-   No iekarotājiem, it sevišķi jau no uzvarētājiem, neko labu gaidīt nevar, Roberts teica, piegāja pie loga un paskatījās uz ielu. Tieši tajā brīdī, skaļi klaudzinot zābakos apautās kājas, pa rīta agruma apņemto ielu steidzīgi aizgāja neliela sarkanarmiešu patruļa.

-   Garām, Roberts, atviegloti uzelpojis, atgāja no loga un dusmīgi paskatījās uz bēguļojošo radinieku. Ja viņi atnāks arī uz šejieni, vakars mums abiem.

-   Nebaidies! Oskars sacīja. Tevi viņu neaiztiks. Tu taču esi strādnieks!

-   Kādreiz tu par to ņirdzi, Roberts atgādināja.

-  Aizmirsti! Tas nebija domāts nopietni.

-        Bet ko pašlaik? Roberts vaicāja. Saku atklāti es tevis dēļ negribu riskēt.

Oskars pacēla galvu un, tāds kā nobijies, paskatījās uz brālēnu.

-   Tu gribi teikt…? Tu nevēlies man palīdzēt?

Roberts ilgi klusēja, tad atkal apsēdās iepriekšējā vietā un ar ciešu skatienu burtiski ieurbās radinieka sejā.

-       Redzi, Oskar… viņš klusi sacīja. Esi mierīgs. Es tevi prom nedzīšu. Taču tev tomēr derētu atcerēties un vismaz tagad beidzot saprast, ka mūsu dzīves drošību simtprocentīgi nevar nodrošināt ne nauda, ne bagātība, ne sabiedriskais stāvoklis. Mūsu liktenis gandrīz vienmēr atrodas citu rokās.

-        Labi! Oskars neiecietīgi iesaucās. Ko tu kā mācītājs man te lasi morāli? Vai dažas dienas paturēsi? Vai arī man jāmeklē citas iespējas?

-  Vai tādas tev vispār ir?

-       Esplanādē zem sola, Oskars nožēlas pilnā balsī pateica. Vieni draugi, pārejot sarkano pusē, kļuvuši ienaidnieki, citi arestēti, bet vienīgais radinieks…

-       Nesāc arī tu te moralizēt! Roberts nikni sacīja. Ja gribi paliec! Tikai nedomāju, ka tev šeit ir visdrošākā vieta.

Un tā arī bija. Drošas vietas vairs nebija nekur. Jau nākamajā dienā, atnākot kādam darbabiedram, Roberts, tam uzticoties, pastāstīja, ka aiz tīras cilvēkmīlestības no boļševiku terora pie sevis slēpj nelaimīgu radinieku…

Ar to pietika. Šis Roberta darbabiedrs, iespējams, tikpat lielas cilvēkmīlestības un padomju patriota pienākuma pēc, tūlīt to darīja zināmu valsts drošības iestādēm. Un Oskars tās pašas dienas vakarā jau atradās ar baisu slavu apvītajā čekas pagrabā.

Tur vairākas dienas neviens par viņu nelikās ne zinis.

Četrvietīgajā kamerā atradās piecpadsmit cilvēki.

Trūka gaisa. Bet tas, ko varēja ieelpot, drausmīgi smirdēja.

Bija nežēlīgi karsts krietni pāri trīsdesmit grādiem. Vairāki arestanti, kas pratināšanas laikā bija krietni sadauzīti, pusnemaņā gulēja uz grīdas un skaļi vaidēja.

Tas viss bija gandrīz vai neizturami.

Tātad tāda izskatās elle, Oskars, juzdamies galēji nomākts, nodomāja. Neko teikt ļoti jauka vietiņa. Neviena piķa katla nav. Un velni nekurina krāsnis. Un nevienam nav jānožēlo grēki, jo neviens šādu grēku nožēlošanu šeit nemaz neprasa.

Bet kur tad Dievs, Svētā Marija un baltie eņģelīši? Kur labsirdīgie farizeji un Jēzus mācekļi? Kur cēlie jūdi un taisnie romieši?

Kur vispār pazudusi pasaule?!

Gribējās kliegt. Bet nāca raudiens un māca izmisums. Un, lai gan Oskars bija atlēts, boksa meistars un labi trenēts cilvēks, tomēr, negaidīti nokļuvis tik neparastā, psiholoģiski un fiziski ārkārtīgi nomācošā vidē, ar katru mirkli jutās arvien sliktāk un gandrīz vai nepārtraukti viņa apziņu žņaudza svelošs naids.

Astoņpadsmitajā jūnijā Oskars pirmo reizi tika izsaukts uz pratināšanu pie izmeklētāja.

Kad Oskaru ieveda vienā no trešā stāva kabinetiem, pirmajā mirklī viņam tas šķita tukšs. Sargs, ģērbies civilās drēbēs, Oskaru pagrūda mazliet uz priekšu, bet pats nostājās netālu no durvīm.

Pēc krietna laika, spilgtas gaismas apžilbināts, Oskars beidzot kabineta galā saskatīja rakstāmgaldu, bet aiz tā sēdošu neliela auguma cilvēku. Pēc brīža cilvēks piecēlās un tuvojās atvestajam arestantam.

Bez viņa neviena cita, izņemot sargu, kabinetā nebija, un Oskars tūlīt saprata, ka nekāda pratināšana vismaz vispārpieņemtā juridiskā nozīmē nenotiks. Tas tapa pilnīgi skaidrs, kad no spožās lampas gaismas Oskara priekšā lēnām iznira Dāvida Goldberga sīkais stāvs.

Viņš nostājās dažus soļus no Oskara, ilgi klusēdams skatījās uz viņu, tad seju savilka atklāti ņirdzīgā smīnā.

-   Nu sveiks, mākslinieki Dāvids sacīja. Es taču teicu, ka mēs vēl tiksimies!

-   Priecājies? Oskars jautāja.

-   Nē, Dāvids atbildēja. Man uz tevi riebjas pat skatīties, taču man jādara savs darbs tādus kā tu nospiest kā blaktis.

-   Jūtu tev līdzi, Oskars sacīja. Neko labāku nevarēji ntrast?

-   Darbs ir labs diezgan, Dāvids pateica. Uzreiz redzu rezultātu. Cilvēki, kas vēl pirms gada jutās kā šīs dzīves Hiiimnieki, bija bagāti, lepni un vareni, tagad kā puņķutapas dreb manā priekšā un lūdzas žēlastību. Ja būtu manā vietā, arī tu izjustu, cik tas ir vienreizēji labi, pat saldkaisli apzināties savu varu pār otru cilvēku. Vēl vairāk! Apzināties, ka t u šo cilvēku patiešām vari nospiest kā blakti uz sienas.

Oskars nicīgi iesmējās. Šis Dāvids Goldbergs šķita tik sīks un pretīgs, ka atgādināja kādu riebīgu kukaini.

-   Bet kur tad paliek jūsu ideāli par skaistu un taisnīgu pasauli, ja visas jūsu darbības ir vērstas uz primitīvu vēlēšanos gūt personīgu baudu no citu cilvēku ciešanām? Vai tas, (loldberg, tev nešķiet vairāk nekā zemiski?

-   Ideāli par taisnīgāku pasauli paliek, Dāvids atbildēja. Personīgās varas izjūtas ir tikai šā mērķa sasniegšanas blakusprodukts.

-   Ko tu gribi no manis? Oskars, tikko spējot sevi apvaldīt, prasīja. Vai es par kaut ko tieku apsūdzēts?

Dāvids mirkli klusēja, tad, aizsmēķējis papirosu, kaut ko ilgi domāja, līdz atkal cieši paskatījās uz Oskaru. Skatiens bija auksts un savādi nepatīkams.

-   Ko es gribu no tevis? viņš pārjautāja. Neko! Kaut ko no tevis grib padomju valsts!

-  Nu un ko? Oskars painteresējās.

-   Lai tu iznīktu! Dāvids negaidīti iekliedzās. Lai tādi kā jūs bagātnieki, buržuāzijas zelta jaunatne, izvirtušie mākslinieki un izlutinātie sabiedrības liekēži, beidzot pazustu no šīs zemes!

-   Un kas pēc tam? Oskars prasīja. Vai paradīze, kur noskranduši, bada novārdzināti ļaudis pulcēsies rūpnīcu "sarkanajos stūrīšos", lai noklausītos kārtējo aģitpropagandas pasākumu? Vai tev, Goldberg, kaut kā neienāk prātā, ka viss nemaz nav tik vienkārši, ka vēl tūkstoš gadus pēc jūsu aiziešanas ļaudis jūs nolādēs? Bet, kamēr vēl neesat aizgājuši, alks jums atriebties?

-   Esmu par to domājis, Dāvids sacīja. Tā droši vien arī notiks. Taču tas tikai liecina, ka rīkojamies pareizi.

-   Es tomēr gribētu zināt, kāpēc atrodos šeit, bet ne savās mājās? Ko esmu pretlikumīgu izdarījis?

-   Es jau tev paskaidroju, Dāvids diezgan mierīgi teica un kaut ko paņēma no rakstāmgalda. Tu esi ekspluatatoru šķiras pārstāvis mūsu jaunajai sabiedrībai sociāli bīstams! Tāpēc, vēl ņemot vērā ļoti saspringto starptautisko stāvokli, esi pakļauts fiziskai iznīcībai. Turklāt, Oskar… Man pret tevi ir arī tīri personīgi rēķini. Tas attiecas uz taviem mēģinājumiem dabūt gultā manu Judīti…

-   Nekad to neesmu mēģinājis, Oskars iebilda. Mūsu attiecības, kādas nu tās veidojās, bija tīras un atklātas.

-   Nekādas attiecības starp vīrieti un sievieti nevar pastāvēt, ja vismaz viens no viņiem nedomā par gultu! Bet Judīte ir mana līgava!

-   Ļoti labi, Oskars sacīja. Preci tik nost! Starp citu, ko viņa pēdējā laikā dara?

-  Tu to nezini?

-   Neesmu interesējies.

-Judīte koncertē. Piemēram, vakar virsnieku klubā…

-  Latviešu biedrības namā? Oskars pārsteigts prasīja.

-   Nav vairs nekādas latviešu biedrības! Dāvids skarbā balsī iesaucās. Aizmirsti! Tagad tur atrodas Sarkanās armijas virsnieku klubs! Un Judīte, kad vakar tika atzīmēta pirmā gadadiena, kopš Latvijā ieradās mūsu atbrīvotāji, svinīgās sēdes dalībniekiem sniedza skaistu koncertu.

-   Tu viņu piespiedi? Oskars prasīja. Es zinu Judītei šie krievumongoļu virsnieki riebjas!

-   Daudz kas viņai var riebties, Dāvids sacīja. Rīt, kad tevi novedīšu lejā un tevi nošaušu, es Judīti piespiedīšu to noskatīties un likšu vēl nospēlēt sēru maršu… Tā ka vari būt mierīgs tu no šīs pasaules aiziesi skaisti labas mūzikas pavadīts…

-    Paldies par tavām rūpēm, Oskars nicīgi iesmējās. Taču tev derētu padomāt arī par sevi! Nedomāju, ka arī tev ir paredzēts ilgs mūžs.

-   Katrā ziņā būs ilgāks par tavējo, Dāvids sacīja un labās rokas plaukstā ielika palielu metāla bumbiņu, pēc tam plaukstu apvilka ar biezu ādas cimdu. Tūlīt aiz Oskara muguras nostājās vīrs, kas visu laiku klusēdams bija stāvējis pie durvīm.

Ko tu gribi darīt? Oskars vaicāja, lai gan to iedomāties nobijā grūti. Taču, atbildi nesagaidījis, tūlīt sajuta spēcīgu sit ienu pa pakausi; tas viņu nedaudz apdullināja, tai pašā brīdī I )āvids trieca dūri Oskara sejā. Viņš nespēja izvairīties, taču, la kā daudzus gadus gan treniņos, gan sacensībās šādus sii lēnus bija saņēmis simtām reižu, neko daudz neizjūta. Tas līkai radīja pretēju efektu izmeklētāja gaidītajam Oskaru pēkšņi pārņēma drausmīga niknuma lēkme. Viņš to nespēja ne kontrolēt, ne apslāpēt. Un kāpēc gan? Tas būtu bijis apmēram tas pats, kas mēģināt neelpojot noskriet maratona distanci… Tikai šoreiz dzīvību glābjošā skābekļa vietā nācās izmantot visas pēdējā laikā sevī sakrātās dusmas un naidu pret tiem, kas tik varmācīgi un satriecoši beztiesiski bija izrēķinājušies ar viņa vecākiem. Un tagad gatavojās bez jebkāda juridiski pamatota iemesla iznīcināt arī viņu pašu. Bet nē! Kārtējo reizi pamatīgi nostrādāja viens no galvenajiem katra cilvēka pamatinstinktiem prāta nekontrolējama vēlēšanās saglabāt dzīvību. Parasti šādās reizēs zemapziņa nomodelē situācijas labvēlīgu atrisinājumu cilvēks vienkārši instinktīvi pretojas savai paredzamajai bojā ejai…

Un Oskars ar visu sevī esošo spēku trieca dūri Dāvida sejā. Sitiens bija tik spēcīgs un precīzs, ka šķita tas neliela auguma vīrelim noraus galvu.

Trieciena spēks Dāvidu atsita vairākus metrus tālāk, un viņš spēji sabruka blakus rakstāmgaldam.

Tīrs "nok aut!", Oskars apmierināts nodomāja un, strauji pagriezies pret otru čekistu, zibenīgi sita arī viņam. Taču tas bija daudz lielāks un spēcīgāks par Dāvidu, ar viņu gāja ļoti smagi. Beidzot, mēģinot viens otru nožmiegt, abi nokrita uz glūdas, līdz cīņas karstumā Oskars pretinieku sagrāba aiz kakla un to ar abām rokām saspieda tik stipri, ka pat dzirdēja skaļu krakšķi… Pēc tam, vēl bridi pasēdējis blakus savam pirmajam nonāvētajam cilvēkam, Oskars no viņa žaketes izvilka Valsts drošības komisariāta darbinieka dienesta apliecību, tad piecēlās, paskatījās apkārt un, pie sienas ieraudzījis karājamies virsnieka formas cepuri, uzlika to galvā un izgāja no kabineta.

Gaitenī tieši tobrīd neviena nebija. Oskars, uzmanīgi skatīdamies apkārt, aizgāja līdz kāpnēm un nesteidzoties devās lejup. Nonācis līdz caurlaižu telpai, aiz lodziņa sēdošajam posteņa dežurantam parādīja nozagto apliecību, pēc tam mierīgi pagāja tam garām un jau pēc mirkļa atradās uz Stabu ielas.

Tikko manāmi ausa gaisma. Tātad varēja būt ap pusčetriem no rīta. Tuvumā nemanīja nevienu cilvēku. Šķita pilsēta ir sastingusi brīnuma vai liela nozieguma gaidās.

Oskars ātri pagriezās, aizgāja līdz Baznīcas ielai, tad ieskrēja tuvākās mājas caurstaigājamajā kāpņu telpā un, šķērsojis nelielu pagalmu, iegāja blakus ēkā, uzkāpa līdz piektā stāva augšējai kāpņu telpai un tur, atspiedies pret sienu, lēnām nošļāca zemē.

Sirds dauzījās kā būrī iesprostots putns.

Oskars sēdēja un bezgala satraukts ieklausījās, vai kāds viņam neseko. Taču nē. Nekādus ķērājus nemanīja visapkārt valdīja dīvains miers un klusums.

Starp citu, Oskara Ozola diezgan fantastiskā izbēgšana no baismīgās "stūra mājas" 1941. gada naktī no astoņpadsmitā uz deviņpadsmito jūniju vismaz pagaidām ir vienīgais šāda veida gadījums.

Apmēram pēc stundas viņš pēkšņi sadzirdēja, kā apakšā skaļi noklaudz mājas ieejas durvis un kāds lēnām kāpj augšā.

Oskars saspringa.

Pirmais stāvs. Vai apstāsies? Nē.

Otrais stāvs. Varbūt tagad apstāsies? Nē.

Trešais stāvs. Varbūt tagad? Nē.

Ceturtais stāvs. Varbūt tagad? Atkal garām! Soļi kļuva skaļāki, līdz kāpņu pagriezienā beidzot parādījās nācējs apmēram trīsdesmitgadīga sieviete. Viņa bija labi ģērbusies spilgti zilā īsā kleitā, kājās augstpapēžu kurpes un smalkas zīda zeķes, pati slaida, mati blondi, bet seja tik spilgti izkrāsota, ka Oskaram tā uzreiz atgādināja kādu franču impresionista gleznu. Taču, kad ieskatījās rūpīgāk, tur nekādu dzirkstošu dzīvesprieku redzēt nevarēja. Tad jau drīzāk otrādi glītajā sejā varēja manīt pamatīgu dzīves pagurumu un kaut kādu bezcerīgu likteņa nolemtību.

Ieraudzījusi kāpņu galā sēžam nepazīstamu vīrieti, viņa satrūkās, mirkli pārsteigta skatījās, tad lēnām turpināja kāpt tālāk. Divus pakāpienus pirms Oskara apstājās.

Tai pašā brīdi Dāvids trieca dūri Oskara sņjā.

-   Ko tu te dari? viņa parupjā balsī prasīja.

-         Sēžu un klusi dziedu dažas paskumjas dziesmas, Oskars atbildēja.

-   Kādēļ paskumjas?

-   Nekā priecīga šai dzīvē nav vairs palicis.

-   Kaut kas jau vēl ir. Vajag tikai pameklēt.

-   Droši vien, Oskars lēnīgi piebilda. Bet vai ir vērts?

-        Kas noticis? sieviete jautāja. Vai sieva izdzina no mājām?

-         Būtu jau labi, Oskars teica. No mājām izdzina krievi.

Sieviete saprotoši pamāja ar galvu.

-        Neesi jau vienīgais, viņa teica. Pašlaik pie manis tāpat dzīvo meitene, kurai krievi nodarījuši pāri.

-        Un kā pašai? Oskars vaicāja. Boļševiki neko sliktu nav nodarījuši?

-        Nē, sieviete atbildēja. Es neesmu viņu šķiras ienaidniece. Es nāku no pašām apakšām.

-   Strādā fabrikā?

Sieviete parupji iesmējās.

-  Strādāju uz ielas, viņa sacīja. Vai neredzi, kas esmu?

-  Tā jau domāju, Oskars teica. Bija grūta nakts?

-   Tā nekas, sieviete atbildēja. Ir bijis sliktāk.

-       Vai milicija netramda? Oskars prasīja. Pie boļševiku varas šāds arods taču nedrīkst pastāvēt!

-        Nedrīkst, jā, sieviete piekrita, bet paši kā izsalkuši suņi… Večiem tā gribēšana nav atkarīga no pastāvošām varām.

-        Man ari šī nakts bija smaga, Oskars teica. Skatoties uz tevi, ceru, ka varbūt vismaz rīts būs mazliet vieglāks.

-        Esmu nogurusi, sieviete sacīja. Gribas tūlīt likties gultā un… Tev patiešām nav kur palikt?

-        Mājas it kā būtu, bet kur iet nav, Oskars rūgti pasmaidīja.

-   Tas ir slikti.

-   Protams. Bet man vēl ir paveicies.

-   Tu te kādu gaidi?

-  Nu jau vairs ne.

-   Tu gaidīji mani?

-       Ne gluži, Oskars atbildēja. Es vienkārši gaidīju kādu cilvēku, kas man laipnā balsī pateiktu laburītu, tad atvērtu nava dzīvokļa durvis, uzaicinātu ienākt, uzvārītu kafiju un nogrieztu maizes šķēli… Smuks sapnis, vai ne?

-       Tā nu es neteiktu, sieviete nepiekrita. Patiesībā tas ir baigi, ka tagad pat visvienkāršākās lietas mums jau sāk šķist kā nekad nepiepildāmas ilgas…

-        Izskatās, ka drīz visa dzīve kļūs līdzīga uz dienvidiem aizlidojošam putnu baram, Oskars sacīja. Tiem ir viegli sapulcējas un laižas prom. Bet ko darīt mums? Mēs lidot neprotam.

-        Jā, tas nebūtu slikti, sieviete piekrita, no šejienes aizlaisties. Taču pat aiziet nekur nevar.

-       Tu dzīvo kādā no šiem dzīvokļiem? Oskars jautāja un ar roku parādīja uz divām blakus redzamajām durvīm.

-  Jā, sieviete apliecināja. Desmitajā.

-   Esi viena?

-   Nē. Es jau teicu pie manis slēpjas draudzenes paziņa.

-   Ko viņa nodarījusi?

-       Neko! Tēvs slavens advokāts, tātad buržujs un uz Sibīriju prom!

-       Varbūt kādu laiku paslēpsi arī mani? Oskars prasīja un ar neslēptām cerībām paskatījās uz jauno sievieti.

-        Tu nemānies? viņa jautāja. Tev patiešām draud briesmas?

-        Tā ir, Oskars apliecināja. Ja mani noķers, tai pašā dienā arī nošaus.

Sieviete krietnu laiciņu domāja.

-        Tātad iznāk… viņa lēnīgi teica, ja tevi noķers un nošaus, tāds pats liktenis sagaida arī mani…

-        Tā patiešām var iznākt, Oskars piekrita, taču tu jau esi pamatīgā riskā. Nav liela starpība slēp vienu vai divus.

-       Starpība tomēr ir, sieviete iebilda. To meiteni es pazīstu, bet par tevi nezinu neko.

-       Varbūt tas tieši labi, Oskars teica. Jo mazāk kāds par citu zina, jo drošāk var justies.

-   Kā tevi sauc? sieviete prasīja.

-   Oskars. Uzvārds arī vajadzīgs?

-   Iztiksim. Ceru, ka nekāds slepkavnieks neesi?

-   Paliec mierīga! Mani žīdu komunisti vajā politisku un..,! Jā, arī personīgas atriebības dēļ.

-   Bet mans vārds ir Skaidrīte, sieviete sacīja. Ļoti piemērots vārds tādai kā es, vai ne?

-   Kāpēc gan ne? Varbūt tas, kas ar mums pašlaik notiek, vēlāk izrādīsies kaut drūma, taču tikai īslaicīga dzīves epizode.

-   Lai nu Dievs dod, Skaidrīte nopūtās, aizgāja līdz desmitā dzīvokļa durvīm un tās atslēdza. Tad viņa savu negaidīto viesi ieveda virtuvē, apsēdināja pie galda, uzvārīja surogātkafiju un pagatavoja dažas sviestmaizes.

Beidzot Oskars varēja atviegloti uzelpot. Izskatījās, ka vismaz kādu laiku viņš šeit it kā varētu justies relatīvā drošībā.

Skaidrītes Blūmas dzīvoklis nebija liels tikai divas istabas, virtuve un vannas telpa. Ievedusi Oskaru tuvākajā istabā, ar roku parādīja uz netālu esošo dīvānu.

-  Ja nāk miegs guli nost! viņa teica un no skapja izņēma segu un spilvenu. Ņem! Es būšu blakusistabā.

Oskars lēnām apgūlās, taču vairāku dienu ilgais arests, atrašanās pārblīvētajā kamerā un it sevišķi baismīgie pagājušās nakts notikumi viņam liedza izbaudīt pašlaik tik ļoti nepieciešamo miegu. Tas vienkārši nenāca. Oskars te aizvērtām, te vaļējām acīm raudzījās griestos un kaut ko nesakarīgu domāja, jo arī dzīvē neko sakarīgu vairs nespēja saskatīt.

Un tomēr tā nemaz nav, viņš sāka atcerēties. Viss ir salikts pa plauktiņiem. Kāds jau iepriekš visu ir saplānojis un izlēmis. Tas tikai mums tā šķiet un tas ir viens no dzīves lielākajiem pašapmāniem! -, ka savu dzīvi un likteni veidojam paši! Nav nekādu šaubu, ka to veidoju arī es. Protams. Tad, kad man jāizdara kāda izšķiroša izvēle. Taču kāpēc esmu nonācis tādā situācijā, kad man šāda turpmāko likteni iespaidojoša izvēle vispār ir jāizdara? Atbilde ir īsa. Tāpēc, ka pirms tam attiecībā pret mani kaut kādu izvēli ir jau izdarījis cits.

Un tad Oskaram ienāca prātā daudzas kādreiz sastaptās sievietes un bijusī sieva Melita, un mīļākā Natālija, un Judīte, kuras tā vai citādi bija iespaidojušas viņa dzīvi, un vecāki,

un Uldis Ūdris, un Dāvids Goldbergs, un pat šī vēl nepazīstamā Skaidrīte Blūma. Patiesībā gandrīz vai ikviens cilvēks, ar kuru nākas satikties, var nospēlēt svarīgu lomu mūsu dzīvē. Dažreiz pat izšķirošu.

Beidzot Oskars aizmiga un nekādus sapņus neredzēja.

Kad viņš pēc vairākām stundām pamodās, vispirms ieraudzīja logā spīdam spilgtu sauli un dzirdēja, kā blakus esošajā virtuvē sarunājas sievietes. Balsis šķita pazīstamas.

Pagāja vēl kāds laiks un tad par milzīgu pārsteigumu ieraudzīja blakusistabā ienākam Judīti. Viņa lēnām pienāca pie dīvāna un, pamanījusi, ka Oskars ir jau atmodies, smaidot sacīja:

-        Labrīt, Oskar! Ko nu ko, taču šādu satikšanos nebiju gaidījusi!

Oskars izberzēja acis un vēl ilgi, īsti nespēdams noticēt redzētajam, skatījās uz sievieti, kurā gandrīz vai bija iemīlējies.

-  Judīt… No kurienes tu te uzradies?

-       Bet no kurienes uzradies tu? viņa turpināja smaidīt. Vai tas nav savādi?

-        Pat pārāk, Oskars sacīja un piecēlās sēdus. Es taču varēju iebēgt arī blakus mājā.

Judīte pienāca Oskaram cieši klāt un ar roku viegli pieskārās viņa galvai.

-   Tātad kāds tev pateica, ka šeit atrodos es.

-        Tā iznāk, Judīt. Kāds man pateica, ka tevi vēl kādreiz satikšu.

-   Kāpēc necenties satikt agrāk?

-  Tev jau blakus bija Dāvids.

-       Viņš nebija blakus, Judīte sacīja. Dāvids atradās tikai kaut kur tuvumā.

-  Ar to jau pietiek.

-   Es bieži par tevi domāju.

-       Es to, Judīt, jutu. Bet vai tu zini, ka tavs Dāvids arestēja manu tēvu un šonakt gribēja mani nošaut?

-   Tas ir briesmīgi. Kāpēc?

-       Dāvids teica, ka esmu strādnieku šķiras ienaidnieks, nacionālists un padomju varas nīdējs. Taču īstenībā… Tas viss, Judīt, tevis dēļ.

-   Tas nevar būt…

-  Un kā vēl! Oskars iesaucās. Revolūcijas ideāli ir viena lieta, bet iekārota sieviete pavisam kas cits.

-   Arī tu mani iekāroji… Vai tāpēc tu spētu kādu nošaut?

-   Nespētu, Judīt. Bet Dāvids gan ar vislielāko prieku!

-   Agrāk viņš tāds nebija, Judīte teica. Taču līdzko pagājušajā gadā Rīgā parādījās krievu tanki un padomju vara, tā Dāvids uzreiz kļuva gluži cits. Tas mani pamatīgi pārsteidza. Un ļoti biedēja.

-   Es gan ne par ko vairs nebrīnos. Pirmīt tava draudzene teica… Tavs tēvs ir arestēts?

-   Es nezinu, vai tas ir arests, Judīte atbildēja. Viņu četrpadsmitajā jūnijā kaut kur aizveda. Runā uz Sibīriju. Kā daudzus citus.

-   Kā pati izspruki?

-   Nebiju mājās. Liepājā sniedzu koncertu… padomju jūrniekiem.

-   Bet aizvakar, septiņpadsmitajā jūnijā, Latviešu biedrības namā… Sarkanās armijas virsniekiem, Oskars atgādināja. Kāpēc, Judīt?

Viņa krietnu laiciņu klusēja, tad apsēdās blakus Oskaram un ar abām rokām satvēra savu galvu.

-    Kādēļ tu, Oskar, uzgleznoji Kirhenšteina portretu? Judīte negaidīti jautāja. Ja gribi, vari neatbildēt. Es zinu tāpat. Un tu arī to zini. Mēs to esam darījuši tikai viena ļoti svarīga iemesla dēļ lai izdzīvotu. Un ja mums par to kādreiz pārmetīs… Nē, nē, Oskar! Mēs esam tīri! Mēs darījām tikai to, ko parasti darām tu gleznoji, es spēlēju. Un nav svarīgi, kas tavas gleznas skatās vai manus koncertus klausās. Vismaz tobrīd gribas ticēt, ka mēs brīnišķīgas mūzikas apburti, visi esam tikai cilvēki… Ne latvieši, ne krievi vai ebreji. Ne bagāti, ne nabagi. Tikai vienkārši cilvēki…

Oskars maigi aplika roku ap Judītes pleciem un viņu cieši pievilka sev klāt.

-   Tā jau ir, Judīt, viņš klusi teica. Mēs no nāves izbēgušie. Arī tikai cilvēki bez šķiriskās piederības un nacionalitātes. Bet tas tikai uz to laiku, kamēr ilgst koncerts. Taču, kad mūzika apklust, uzreiz atkal sākas mūsu nolādēti melnbaltā dzīve…

9. NODAĻA

1941. gada 4. jūlija pēcpusdienā Oskars, atgriezies vecāku lielajā Rīgas centra dzīvoklī, stāvēja pie loga un no piektā Htāva augstuma apmierināts skatījās, kā šoreiz, atšķirībā no 1940. gada 17. jūnija, pa Brīvības ielu Brīvības pieminekļa virzienā aizbrauc kāda Vācijas karaspēka motorizētā daļa.

Viņš, pretēji daudzu citu uzskatiem, uzreiz saprata, ka arī šie zaļi pelēkie, tāpat kā sarkanie, latviešiem nekādu brīvību nenesīs. Tas bija absolūti neiespējami citu valstu okupācija tāpēc vien notiek, lai "atbrīvotajās" teritorijās jebkāda veida demokrātiskām brīvībām būtu liegts izpausties.

Kā padomju, tā arī vācu nacistu okupācija lielai mūsu valsts iedzīvotāju daļai vienīgi uzreiz ļāva savu sirdsapziņu atbrīvot no dažiem morālas dabas aizspriedumiem un brīvi ļauties visdažādākajām ļaunuma izpausmēm līdzcilvēku nodošanai, apvainošanai un fiziskai iznīcināšanai.

Tas bija drausmīgi, un Oskars to apzinājās, taču juta arī to, ka prettiesiskā viņa ģimenes pazudināšana un arī Dāvida Goldberga personā čekistu vērstais spēks pret viņu pašlaik pilnībā liedz dzīvot kā normālam, ar augstiem ētiskiem principiem un kristīgās morāles apveltītam cilvēkam.

Kaut kas viņa apziņā bija salūzis. Pārciestie pazemojumi, vajāšana un vardarbība bija radījusi saprātu dedzinošu naidu un nepārvaramu vēlēšanos atriebties visiem, kas tā vai citādi bija saistīti ar padomju varu un it sevišķi jau ar čeku.

Vācu okupācija tas daudziem mūsu tautiešiem bija tikpat kā no debesīm nokritusi Dieva dāvana līdz tam no padomju varas represijām bailēs dzīvojošie cilvēki pēkšņi paši brīvi un bravūrīgi varēja piedalīties nežēlīgās represijās pret citiem saviem līdzcilvēkiem…

Jebkura vara, it sevišķi jau okupācijas vara, vienmēr kādai valsts iedzīvotāju daļai tūlīt rada lielisku iespēju sevi parādīt ne tikai kā šīs varas uzticīgus kalpus, bet arī kā taisnīgus iepriekš piedzīvotā ļaunuma sodītājus.

Nevienam nez kāpēc neienāk prātā, ka, šādi rīkojoties, arī viņi kļūst par tādiem pašiem neliešiem un ļaunuma iemiesotājiem kā tagad sodāmie. Un ir diezgan pretīgi, kā toreiz, tā it sevišķi šodien, spriedelēt par "labā" vai "sliktā" ļaunuma izpausmēm toreizējo ļaužu rīcībā.

Ļaunums nevar būt ne melns, ne balts.

Cilvēka ļaunuma izpausme ir tikai tā brīža vai pastāvīga viņa dvēseles un izkropļotas apziņas impulsīvs atspulgs. Un pārējiem ir pilnīgi vienalga, kā tu attiecīgajā brīdī savu rīcību vērtē pats kā kaut ko labu, pareizu vai taisnīgu. Ja kaut vienam tas tomēr sagādā fiziskas vai garīgas sāpes, tu tomēr esi nelietis.

Un viss! Diskusiju klubu slēdzam ciet un visas pasaules filozofu sacerējumus varam mierīgi nodot reliģiski morālo gudrību arhīvā.

Pēc neilga laika pie durvīm kāds pieklauvēja.

Oskars sasprindzis ieklausījās. Vai patiešām arī tagad?

Pēc brīža klauvējieni turpinājās. Oskars, ātri paķēris tēvam piederošo pistoli, piegāja pie durvīm un tās atvēra, pirms tam gan vēl nodomājis es nekad nepadošos! Vienalga krievs, žīds vai vācietis! Komunists vai nacists es nekad vairs nebūšu ieslodzītais!

Oskars atviegloti uzelpoja. Bija atnākuši draugi viņa bijušais treniņu partneris Arvīds Šiliņš, grieķuromiešu cīņas meistars Viktors Keišs un vieglatlēts Egons Kaģis.

-  Sveiks! Arvīds teica. Pirmīt strīdējāmies būsi mājās vai ne?

-  Jā, es jau pirms nedēļas varēju būt… Oskars mazliet samulsa. Interesanti, kur tas Goldbergs manu līķi būtu licis?

-   Tu patiešām izmuki no čekas? Egons jautāja. Arvis man stāsta, bet es neticu.

-   Es pats tam neticu, Oskars sacīja un ieveda draugus lielajā istabā. Viņiem līdzi bija dažas degvīna pudeles, Oskars sameklēja uzkodas, jaunie cilvēki iedzēra un, mazliet vēlāk skatoties, kā pa Brīvības ielu joprojām pārvietojas vācu karaspēks, nekādu īpašu prieku par to neizrādīja, taču skaidri apzinājās, ka šis notikums, tāpat kā iepriekšējais sarkanās armijas iebrukums var būt ne tikai kārtējais vēsturiskais lūzuma punkts latviešu tautai, bet ka tas krietni izmainīs arī viņujsašu personīgo dzīvi.

-   Sitie vismaz izskatās labāk ģērbti, Arvīds sacīja. Par bruņojumu nemaz nerunājot.

-  Tie krievi bija vienkārši nožēlojami, Egons atcerējās. Nē, patiešām. Man viņu kļuva pat žēl.

-   Zaldātiņi paliek zaldātiņi, Oskars teica. Kur dzen, tur jāiet. Bet tie armijas poļitruki, Noviki, Goldbergi, Šustini… Ko mēs viņiem bijām nodarījuši? Mierīgi dzīvojām savā valsti, ievērojām savus likumus, bet tad pēkšņi uzradās šie utu noēstie proletārieši, un mēs gandrīz vai visi uzreiz kļuvām par kaut kādiem noziedzniekiem! Un ja tā… Es mājās nesēdēšu. Es gribu viņiem atriebties! Ja viņi varēja vienkārši tāpat… Bez jebkādas tiesas un izmeklēšanas manu tēvu un māti un jūsu radus, un tūkstošiem citu… Tad arī mēs varam to pašu. Es nezinu, ko domās un darīs vācieši, ko viņi mums ļaus vai neļaus darīt, taču kaut vai pienākuma pēc pret mūsu vecākiem un uz Sibīriju aizvestajiem… Mums jāsāk rīkoties!

-   Ideja nav slikta, Arvīds piekrita. Tāpēc jau mēs te esam atnākuši. Kaut kas patiešām ir jādara!

-  Vai esat lasījuši? Egons prasīja. Šodien iznākusi jauna avīze. Saucas "Tēvija". Un tur pēdējā lappusē kaut kādi zēni, šķiet, bijušie pērkoņkrustieši un korporeļi no "Lettonia" aicina nākt pieteikties komandā, kas nu tagad Latviju tīrīs no kaitīgiem elementiem.

-  Tu domā viņi to dara uz savu roku? Oskars jautāja.

-  Diez vai, Viktors domīgs pašūpoja galvu. ŠI komanda noteikti būs bruņota. Bet ja tā bez vāciešu ziņas tas nenotiek.

-   Vispār vajadzētu painteresēties, Arvīds sacīja. Varbūt tas ir tieši tas, kas mums vajadzīgs.

-   Kur tu saki, viņi aicina pieteikties? Oskars pārvaicāja.

-  Valdemāra ielā deviņpadsmit, Egons atbildēja. Tā ir bijušā baņķiera Šmuljana trīsstāvu privātmāja. Krievi viņu kopā ar citiem četrpadsmitajā jūnijā aizveda uz Sibīriju. Tagad tur acīmredzot iekārtojas pērkoņkrustieši.

-   Tas ir simboliski, Oskars teica. Šmuljanu es atceros. Solīds žīds. Viņš vairākas reizes bija atnācis par savām bankas lietām runāties ar tēvu.

-   Tātad… ejam? Arvīds prasīja un cieši paraudzījās uz pārējiem. Viņi īsu brīdi izskatījās mazliet samulsusi.

-   Pirms ejam… Viktors atkal kļuva domīgs. Pirms izšķiramies par šādu soli… Katrā ziņā tas nav tik vienkārši. Ko tas vispār nozīmē piedalīties, turklāt vēl aktīvi, mūsu zemes tīrīšanā no kaitīgiem elementiem? Tātad tas būs saistīts ar cilvēku arestiem un varbūt pat… Tu, Arvīd, varētu nošaut cilvēku?

-   Nezinu, Arvīds paraustīja plecus. Tas būtu atkarīgs no apstākļiem.

-   Es varētu, Oskars ar dzelzs pieskaņu balsī sacīja. Es varētu viņus visus…

-   Es tāpat, Egons apgalvoja. Pēc tā, ko esam pieredzējuši, ko pēdējā gada laikā izcietusi mūsu tauta… Šodien stāvēt maliņā būtu gandrīz vai noziegums.

-   Vēl viena interesanta lieta, Viktors turpināja. Es tomēr gribētu zināt, kas būs tas, kas nešaubīgi noteiks šis cilvēks ir kaitīgs elements vai ne? Un kas būs tas, kas noteiks, ko ar viņu darīt tālāk? Vai mēs rīkosimies tāpat kā komunisti? Viņus vadīja "revolucionārā pārliecība", bet mūs "nacionālā pārliecība" vai tikai klaja vēlēšanās atriebties?

-   Grūti pateikt, Egons sacīja. To acīmredzot noteiks citi kā jau tas okupācijas režīmos notiek.

-   Es domāju, ka tagad vācu režīms būs pat baigāks par padomju, Viktors teica. Kā nekā, tomēr karš. Un, ja viņi un citi atcerēsies, ko katrs ir darījis krievu laikā, tad arī tev, Oskar, var iznākt baigie mēsli…

-   Man?! Oskars neticīgi iesaucās. Par ko?!

-   Padomā pats!

-   Es neesmu darījis neko tādu…

-  Gan jau esi, Viktors neatlaidās. Atceries kaut vai Kirhenšteina portretu, kas atradās LPSR Augstākās Padomes prezidija telpās. Un tagad daudzi, to zinādami, arī tev var piestādīt smagu rēķinu par idejisku kalpošanu komunistiem un latviešu tautas nodevējiem…

Oskars manāmi nobālēja un neticīgi pakratīja galvu.

-   Tas nevar būt! Es taču to darīju…

-   Pareizi! Viktors piekrita. Lai tolaik esošajos apstākļos glābtu sevi un tēvu. Tā darīja ne viens vien. Un arī tagad tā rīkosies liela daļa Latvijas iedzīvotāju. Piedod, Oskar, bet es tev par to Kirhenšteinu atgādināju tikai tādēļ, lai tad, kad mums nāksies izšķirt kāda cilvēka likteni, vienmēr spētu atcerēties, ka nekas uz šīs pasaules nenotiek tāpat vien. Un ka neviena cilvēka dzīve nav vienkārša. Vienmēr kāds tajā atradīs ko tādu, ko varēs saukt par apkaunojošu, ļaunu, nepareizu vai pat par nodevību. Viss atkarīgs no tā, kā šos terminus "apkaunojošs", "ļauns", "nepareizs" vai "nodevība" pēc savas saprašanas nolemj tiesas spriedējs.

Tā viņi vēl kādu laiku strīdējās un pārrunāja savu iespējamo darbību kādā no jaunveidotajām bruņotajām komandām cīņai pret "kaitīgiem sabiedrības elementiem", kas patiesībā nenozīmēja neko citu kā brīvprātīgu piedalīšanos dažādās represijās pret ebrejiem, komunistiem vai tiem, kas pirms tam tā vai citādi bija atbalstījuši padomju varu vai tikai bijuši pazīstami ar kādu no tiem, kas šo varu realizēja.

10. NODAĻA

Viss pretīgais turpinās arī šodien, rūgti nodomāju. Un pārsteidzoši izrādās, nekas cilvēka būtībā nemainās. Kā kaleidoskopā mainās varas un laiks, un katra jaunā vara vienalga, okupācijas vai demokrātiska tā vai citādi neapšaubāmi ietekmē arī gandrīz vai ikviena cilvēka dzīves uzskatus un uzvedību. Taču daudziem viņu atklāti ļaunā tieksme vienmēr atmaskot "ienaidniekus", "nepareizos" un "nodevējus", kā arī nožēlojama patika rakņāties šo ļaužu pagātnē, ir taisni vai apbrīnojama un tikai vēlreiz apliecina, kāds tāls ceļš mums vēl ejams, līdz beidzot varbūt nonāksim līdz ļoti vienkāršai atziņai tai brīdī, kad citā cilvēkā Dieva, patiesības vai nacionālo interešu vārdā meklējam kaut ko politiski vai ideoloģiski nepareizu, mēs paši kļūstam nepareizi un ļaunuma saindēti. Jo neviena cilvēka politiskie vai dzīves uzskati nevar būt "pareizi" vai "nepareizi". Tas ir galīgi subjektīvs sabiedrībā notiekošo procesu vērtējums un ir šā cilvēka patiesa pārliecība, kuru būtiski var izmainīt tikai kāda spēja psihiska trauma, fiziska ietekmēšana vai tieši draudi dzīvībai.

Nedomāju, ka jebkura šodienas "patriota" pasludināts publisks atmaskojums "viņš bija komunists padomju laikā!" ir daudz cildenāks par to nožēlojamo ļautiņu ziņojumiem Valsts drošības komitejai, ka, lūk, tas un tas ir nacionāli noskaņots un var būt potenciāls drauds padomju varai.

Nelietība vienmēr paliek nelietība, lai arī kādu attaisnojumu mēs tai atrodam.

Tāpat kā nodevība vienmēr paliek nodevība melna un pretīga.

Beidzot piecēlos, mazliet līgodamies aizgāju uz virtuvi, no ledusskapja izņēmu alus pudeli, trīcošām rokām to atkorķēju un ar patiesu baudu iedzēru pirmos malkus.

Tagad pēdējo gadu manas dzīves galvenā problēma ir kā pēc iespējas ātrāk salāpīt paģiras, es nodomāju. Ja tas izdodas, dzīve uzreiz šķiet skaista, ja ne riebīga. Šīs sajūtas, protams, nevar salīdzināt ar tām, ko kādreiz izjuta cilvēki, kuriem palaimējās vai nepalaimējās palikt dzīviem gan padomju, gan vācu laikā.

Kas šodien ir mana bēda? Tik vien kā alkohols un paģiras. Varbūt vēl vientulība un apjēga, ka tieši savas dzeršanas dēļ neko jēdzīgu jau vairs nespēšu uzrakstīt. Bet galu galā nu un tad? Vai tiešām tā būs liela nelaime? Taču nē! Nelaime ir tā, ka es tomēr nespēju turēt doto vārdu. Zvejniekciema nomalē saticis Robertu Ozolu, kas izrādījās mans tēvs, es tā kā pats sev apsolījos glāzītē tik bieži vairs neieskatīties, kļūt atkal pareizam un centīgi rakstīt Jakovam Jofem nez kāpēc tik vajadzīgo romānu.

Bet man šī ebreju jeb žīdu iznīcināšanas tēma vācu okupācijas laikā nemaz tik ļoti neinteresē! Jā, šaušalīga traģēdija, neviens to nenoliegs, bet vai arī latviešus tai laikā nepiemeklēja nekādas nelaimes? Un, lai visu to labi aprakstītu, ir jābūt vismaz šodienas Ļevam Tolstojam. Bet es diemžēl tāds neesmu, turklāt vēl pamatīgi nodzēries, kuram jau diezgan pasen visa mūsu vēsture un pasaules likstas ir kļuvušas gandrīz vai vienaldzīgas. Es dzīvoju savu dzīvi jūs savējo. Un tomēr! Kaut kas jau sāp arī man. Un Oskars Ozols ir mans tēvocis, Roberts tēvs, bet es varbūt vienīgais, kas šodienas mūsu mākslas un kultūras drausmīgajā un maz saprotamajā dekadences laikā vēl varētu kaut ko pastāstīt par kara un pēckara gadiem un tolaik dzīvojošajiem cilvēkiem, lai vismaz mūsu sabiedrības jaunākā daļa nepaliktu apdullināta tikai ar stāstiem par padomju varas briesmu darbiem, bet saprotamu, it kā nacionālu interešu vārdā tikpat kā noklusējot to, kas Latvijā notika vācu okupācijas laikā.

Un kā ar paša dzīvi? Nekā pārāk ievērojama tur nav, viena vienīga bohēma, uzdzīve, sievietes, mazliet slavas un mazliet naudas, un tomēr… arī apsūdzība slepkavībā, arests, cietums, tiesa un mīlestības zudums. Kaut kas līdzīgs tam, kas tolaik notika arī Oskara un Roberta dzīvē.

Tā jau ir, ka īstenībā nekas būtisks cilvēka mūža laikā nemainās. Tas pats Dievs, tās pašas kaislības, vēlme atriebties, skaudība, greizsirdība, mīlestība un centieni biežo politiski sabiedrisko pārmaiņu laikā kaut kā tomēr izdzīvot.

Un tūlīt galvā nāk tīri saprātīga doma vai vispār ir vērts… izdzīvot? Kāpēc?! Un kāda cena par to būtu jāmaksā?

Todien, kad pirms tik un tik gadiem sēdēju restorāna "Rīga" slavenajā radošo cilvēku iecienītajā bārā "Skapis", es, protams, tā nedomāju. Tieši otrādi biju patīkamas trauksmes pārņemts. Dzīve šķita skaista un vilinoša. Laimīgs baudīju pirmos slavas augļus, par naudas un sieviešu trūkumu nežēlojos un daļu sava brīvā laika, kā toreiz skaitījās moderni, mēdzu pavadīt "Skapī", "Kazā" vai citās izklaides vietās. Biju jauns, neprecējies un vesels. Mani īpaši netraucēja latviešu vidē aktuālais "krievu jautājums", ne padomju vara, ne čeka un pat ne mana tēvoča Oskara Ozola vācu laika drūmā pagātne. Es dzīvoju pats par sevi un savus romānus rakstīju galvenokārt par mīlestību.

-   Paklau, man blakus apsēdās pazīstamais gleznotājs Gunārs Kušķis. Es dzirdēju… Vai pirmskara mākslinieks Oskars Ozols gadījumā nav tavs radinieks?

-   Ko tev no viņa vajag? es prasīju.

-   Neko, Gunārs atbildēja. Vai viņš vēl ir dzīvs?

-  Ja tu par viņu interesējies, tad tev to vajadzēja zināt.

-   Bet es nezinu.

-   Nē, Gunār, viņš jau sen ir prom.

-Kur?

-   Nezinu. Iespējams visur, tikai ne paradīzē.

-   Vai pēc kara viņu tiesāja un nošāva krievi? Gunārs interesējās tālāk.

-       Nē, es teicu. Viņu pēc kara nosita vai, pareizāk sakot, nolinčoja latvieši.

-        Latvieši?! Gunārs neticīgi iesaucās. Nolinčoja? Kā tad tā? Es saprastu, ja tā būtu rīkojušies ebreji…

-        Gunār… smagi nopūtos. Vienmēr visos laikos cits citu nodod, nosit vai nošauj tikai nelieši, nevis "latvietis", "krievs", "vācietis" vai "žīds". Kāda te nozīme tautībai?

-        Tā vis nesaki, Gunārs domīgi teica. Mēs taču ar kaut ko tomēr atšķiramies, piemēram, no tiem pašiem ebrejiem vai zulu cilts nēģeriem?

-        Protams, es piekritu. Ar taisnākiem deguniem un ādas krāsu.

-       Diez vai tikai ar to, Gunārs joprojām bija domīgs. Tur vajag būt kaut kam sarežģītākam.

-   Iespējams, es teicu. Vai tas mums šobrīd ir aktuāli?

-Nē.

-   Kāpēc pēkšņi ieinteresējies par Oskaru Ozolu?

-        Pirms dažām dienām man kāds pavecāks kungs piedāvāja nopirkt vienu 1941. gadā gleznotu Ozola bildi.

-   Un ko tu? prasīju. Nopirki?

-        Jā, Gunārs apstiprināja. Lēti atdeva. Bet glezna ir laba. Saucas "Judīte". Tā tolaik bijusi slavena pianiste.

-        Es zinu, sacīju. Man mājās ari ir viena Oskara bilde. Satriecoši iespaidīga. Tur attēlota tā pati Judīte. Laikam gluži akts tas nav. Viņa savu vienreizēji skaisto kailo ķermeni ir ietērpusi baltās caurspīdīgās mežģīnēs, un uz šī fona spilgti izdalās garie melnie mati. Viņa stāv pie loga un skumja skatās, kā kaut kur tālu pie apvāršņa parādās tāda kā melna saule…

-        Nezini, vai viņš to Judīti izmantoja tikai kā modeli vai arī kā sievieti? Gunārs jautāja.

-       Kam tev vēl tas? aizdomīgi paskatījos uz mākslinieku. Es viņu pazinu jau vairākus gadus, taču nekādi draugi nebijām.

-        Skatot Judītes portretu, man ienāca prātā… Gunārs turpināja. Vai nebūtu vērts savākt visas kādreiz Ozola radītās gleznas un uztaisīt viņam veltītu tādu kā piemiņas izstādi?

-  Nezinu, paraustīju plecus. Kas tev atļaus tādu izstādi taisīt?

-  Tagad jau var, Gunārs sacīja. Nupat Latvija atkal sāk kļūt brīva…

-    Domāju, ka arī tagad lielu lomu visās darbības sfērās joprojām spēlē cilvēka biogrāfija. Katram atradīsies, ko pārmest. Tā tas noticis vienmēr, sākot jau ar Piekto gadu. Revolucionārs, kaujinieks, sociāldemokrāts, lielinieks, buržujs, komunists, sarkanais, baltais vai pelēkais, ko darīji Ulmaņlaikā, ko Baigajā gadā, ko vācu, ko padomju, bet pašlaik ko Atmodas laikā? Un lai ko mēs arī būtu darījuši, vienmēr atradīsies tādi, kas mums to varēs pārmest un alks nosodīt. Taču vajadzētu atcerēties varbūt galveno ir robeža, ko neviens nekādos apstākļos nedrīkst pārkāpt. Vari būt komunists, nacists, internacionālists vai mūsu pašu vietējais brīvības cīnītājs, bet savas politiskās pārliecības dēļ tu nedrīksti nevienu sodīt un bez tiesas atņemt dzīvību.

-   Nemuldi! Gunārs īgni iesaucās. Tu, abstraktais humānists! Tas taču nav iespējams!

-   Tā jau arī ir mūsu dzīves lielākā nelaime!

-   Es teiktu cilvēku nelaime.

-   Protams. Tu zini, ka Oskars Ozols vācu laikā sastāvēja baigu slavu ieguvušajā Viktora Arāja cilvēkšāvēju zonderkomandā?

-   Zinu, Gunārs teica, tikai grūti tam noticēt.

-  Tas ir šodien, bet toreiz… Es Oskaru neattaisnoju, taču labi saprotu. Viņu kā simtiem un tūkstošiem citu latviešu vienkārši samala vēstures viesulis te krievu, te vācu okupācija. Bet kāda vaina bija pirms tam? Nekāda! Mēs būtu varējuši mierīgi dzīvot tālāk, un vai kādam būtu ienācis prātā otram ķerties pie rīkles?

Es pagriezu galvu sāņus un redzēju, kā zālē ienāk patīkama izskata jauna sieviete, ar dažiem jautri sasveicinās un apsēžas pie letes.

-   Tātad, Harald, tu domā, ka ar to Oskara Ozola izstādi nekas var nesanākt? Gunārs prasīja.

-   Tieši tā, es atbildēju un turpināju skatīties uz skaisto brūnmati pie bāra letes. Bija satraucoši noraudzīties uz viņas augsti atsegtajām kājām, slaido augumu, daiļo seju un sajust to, ko pat no tālienes izstaroja viņas palielās krūtis.

-        Man šķiet, tu kļūdies, Gunārs sacīja, tāpat krietnu laiciņu pavērojis daiļo dāmu pie bāra letes. Tagad droši vien lielas grūtības sarīkot kādu izstādi būs tieši socreālisma pārstāvjiem, bet tādiem bijušajiem pretkomunistu vīriem kā Oskars Ozols… Viņiem būs pirmā roka.

-        Diez vai, šaubījos. Katrā ziņā te ir par ko padomāt. Stādies priekšā Oskars Ozols ar pārējiem Arāja vīriem vismežonīgākā kārtā Biķernieku mežā šauj ebrejus, bet pēc tam vakarā, nomazgājis rokas un pārģērbies, savā darbnīcā glezno ģeniālas bildes. Vai mēs varam viņus šķirt bendi no ļoti talantīga mākslinieka? Un kas publikai ir svarīgāk vai tas, ko viņš ir darījis Biķernieku mežā vai savā darbnīcā?

-       Žēl, Gunārs teica. Neviens nevar būt ne pilnīgi tīrs, ne brīvs.

-        Tu to sievieti pazīsti? ar galvu pamāju uz bāra pusi. Viņa bija pasūtījusi glāzi šampanieša un tagad ar neslēptu baudu to dzēra.

-  Jā, Gunārs apliecināja. Tā ir Anna Aknīte.

-  Un viss?

-  Žurnāliste. Strādā "Neatkarīgajā".

-  Laba?

-  Laba. Visi, kas ar viņu gulējuši, esot stāvā sajūsmā.

-  Neizskatās.

-       Protams. Es pajokoju. Taču nekāda svētā arī nav. Tāda pati kā visas "kam gribu, tam dodu".

-  Atved viņu šurp! es pēkšņi pavēlēju.

-       Nekas nesanāks, Gunārs neticīgi pakratīja galvu. Viņai pēdējā laikā jau ir viens pastāvīgs vecis.

-   Nu un tad?

-       Nekas. Viņš strādā Latvijas Republikas drošības dienestā un ir bruņots.

-       Manis pēc viņš var apsargāt vai pašu Dievu, teicu. Es šo sievieti gribu.

-       Labi, Gunārs teica. Jūtos tavs parādnieks. Taču šaubos, vai viņa nāks.

-       Bet es nešaubos, sacīju. Ja sieviete viena ienāk krogā iedzert glāzi šampanieša, tad viņai vai nu kas stipri sāp, vai ari ļoti "gribas".

-       Lai notiek! Gunārs pateica, piecēlās un piegāja pie vientuļās dāmas. Neilgi parunāja, tad redzēju, ka viņa pieceļas un, rokā turot pusizdzerto glāzi, pienāk pie mana galdiņa.

-       Sveiks! viņa, koķeti smaidot, mani sveicināja. Gunārs teica…

-       Jā, Anna, es apliecināju, tā ir. Līdzko ieraudzīju, uzreiz baigi sagribējās tevi sajust blakus. Sēdies!

-        Ļoti jauki, viņa teica un apsēdās. Jau tā ļoti īsie minisvārciņi spēji uzrāvās vēl augstāk, gandrīz vai pilnībā atsedzot viņas slaidās kājas, un es, diezgan nekaunīgi uz tām skatoties, nodomāju, ka izvēle ir bijusi pareiza kāpēc gan man ar viņu nepārgulēt?

-   Bieži šeit ieskrej? painteresējos.

-       Ne pārāk, Anna atbildēja. Parasti tikai tad, kad uznāk skumjas.

-   Par ko tu skumsti?

-       Par visu ko! viņa iesmējās. Piemēram, šodien redaktors pamatīgi nokritizēja manu rakstu.

-  Vai tas ir skumju vērts?

-       Protams! Man taču nācās vēl krietni pastrādāt! Tev jau arī droši vien nepatīk kritika un savus darbus labot?

-        Nepatīk, jā, es piekritu. Taču rakstu maz, bet tev tas jādara katru dienu.

-        Tagad ir daudz vieglāk, Anna teica. Taču toreizējā "Padomju Jaunatnē"… Tu savā rakstniecībā izjuti cenzūru?

-       Mazliet, atbildēju. Es jau iepriekš skaidri zināju, ko varu atļauties un ko ne. Piemērojos.

-       Tagad droši vien uzradīsies patrioti, kas mūs viegli apvainos apzinīgā kalpošanā padomju ideoloģijai.

-       Droši vien, piekritu. Taču es neesmu kalpojis nekam un nevienam! Arī agrāk jutos brīvs. Nu tā nosacīti. Un netaisos būs sulainis arī brīvajai Latvijai. Bet, ja es to darītu, tad ari valstij kaut kas būtu jādara manā labā.

-       Vai tad ne? Anna iesmējās. Brīvība un iespēja katram neierobežoti sevi izpaust… Vai tas tev neko nenozīmē?

-        Un kā vēl! Bet tu pārāk necenties! Ne jau darbs ir tā vieta, kur sieviete pa īstam var izpausties!

-   Kur tad? Anna ieinteresēta jautāja. Gultā?

-        Nē, noraidoši pakratīju galvu. Tur jūs varat kādam izrādīt vienīgi savu kaisli vai frigiditāti. Sieviete sevi vispilnīgāk izpauž, kad viņa mīlestības dēļ spēj atteikties no savas iepriekšējās dzīves un sevi upurēt vīrietim.

Anna sāka smieties un beidzot izdzēra glāzi tukšu.

-        Gribējāt gan! viņa teica. Taču tie ir tikai vārdi. Turklāt vēl nepareizi. Tu varētu kādai sevi ziedot?

-   Varētu, nopietni apgalvoju. Piemēram, tev.

Anna spēji aprāva smieklus un nopietni paskatījās uz mani.

-   Tā nedrīkst jokot, viņa klusā balsī pateica.

-   Piedod! Bet ja nopietni tas tomēr būtu skaisti, vai ne?

-   Protams, Anna piekrita. Katrs sapnis ir skaists.

-   Tikai žēl, ka ne cilvēks, es teicu. Vismaz ne katrs.

-        Kāda esmu es? Anna negaidīti jautāja. Es tev patīku?

-   Tu esi vienkārši burvīga!

-        Tāpēc, ka esmu gudra? viņa vaicāja. Laba žurnāliste?

-        Tāpēc, ka esi baigi seksīga! sacīju. Tu zini, par ko es visu laiku domāju, skatoties uz tavām krūtīm un kājām?

-        Protams, Anna jauki pasmaidīja. Tu domā, ka šai skaisto krūšu un kāju īpašniecei būtu vērts pasūtīt vēl vienu šampanieti.

-       Tu uzminēji, es teicu un pagriezos pret tā laika visiem "Skapja" apmeklētājiem tik ļoti pazīstamo viesmīli Valiju.

-       Lūdzu, kundze, vienu pudeli "Sovetskoje šampanskoje"! Lai tā arī notiek beidzot to Padomju Savienību būsim nodzēruši!

Kad vieglprātīgi sarunājoties bijām pievārējuši ne tikai apmēram stundu laika, bet ari Valijas kundzes atnesto šampanieša pudeli, jutāmies tik atbrīvoti, ka mūs pārņēma sajūta, ka esam jau pazīstami vismaz simts gadus. Tas vispār bija raksturīgi tā laika šī populārā bāra apmeklētājiem. Tu varēji tur ienākt jebkurā brīdi un apsēsties pie jebkura galdiņa, kad uzreiz tiki pieņemts kā savējais, un jau pēc īsa brīža

Sveiks! viņa, koķeti smaidot, mani sveicināja. Gunārs teica…

visus pārņēmis tāds brālības gars, par kādu padomju sabiedrībā varēja tikai sapņot.

-        Tu dzīvo viens? Anna nez kāpēc painteresējās. Tas mani pārsteidza. Ja viņa gribēja tikai seksu, un tā arī izskatījās, vai nebija vienalga esmu brīvs vai precējies?

-        Viens, es atbildēju. Bija suns, bet pirms mēneša paskrēja zem mašīnas.

-   Raudāji?

-        Piedzēros. Un Aleksandra Ņevska baznīcā uz Brīvības ielas aizdedzu svecīti.

-   Kad no tevis aizgāja sieva, neraudāji?

-        Nē. Noskūpstīju uz abiem vaidziņiem un novēlēju būt laimīgai.

-   Tu vari dzīvot bez mīlestības?

-   Tev šķiet, tas ir smagi? Neizturami?

-         Nezinu, Anna atbildēja. Es vienmēr esmu iemīlējusies.

-   Man dažreiz šķiet, ka tieši tas ir smagi.

-   Nē, Harald, tas ir viegli. Smagi ir pēc tam.

-        Tur jau ir tas joks. Tāpēc labāk tā… Satiekamies, pamīlējāmies un… "paliec sveika, Gauja!"

-        Tu tā dzīvo? Anna vaicāja, un uzreiz nevarēja saprast, vai viņa par to priecājas vai bēdājas.

Es mēģinu iztikt bez liekām problēmām, sacīju. Dzīve ir skaista, kad mums ne par ko nav jāatbild.

-   Tas nav iespējams, sacīja Anna.

-        Tas jau ir vēl viens joks! Vienmēr dzīve mūs mēģinās piespiest par kādu rūpēties.

-        Lasot tavus romānus, nekad nedomāju, ka vari būt tik egoistisks, Anna izskatījās patiesi pārsteigta.

-        Būt egoistam nav nekas slikts, es paskaidroju. Mēs visi vispirms domājam par sevi un tikai pēc tam par citiem. Ja notiktu otrādi, tad jau sen cilvēki kā suga būtu iznīkuši.

-   Kaut kā negribas ticēt, Anna šaubījās.

-       Un pareizi dari, es teicu. Visu apšaubīt tas arī ir viens no līdzekļiem, kā mēs savu dzīvi varam darīt mierīgāku.

-        Tad jau labāk nedarīt neko, Anna sacīja. Bet kas tā vispār būtu par dzīvi tāda klusa un mierīga? Vai tādēļ būtu

bijis vērts no kaut kādiem tur bezgalīgiem Visuma dziļumiem atnākt uz mūsu mazo zemeslodīti, lai klusi nodzīvotu atvēlētos gadiņus?

-   Nenoliedzami interesantāk, ja par mūža moto izvēlamies drosmīgu lēmumu "uz visu banku!" Man tas patīk, un pie tā es arī turos.

-  Bet es ne, Anna pateica. Baidos zaudēt!

-   Tas ir velti. Baidīties nevajag, es sacīju. Beigu beigās mēs taču tāpat visu zaudēsim. Neizbēgami. Tāpēc arī esmu tik pārliecināts, ka visi mierīgie, pareizie, ticīgie, godīgie un tā sauktie ar augstu morāli apveltītie mūža beigās, ieraudzījuši pie savas gultas kājgaļa stāvam pazīstamo melno dāmu ar izkapti rokās, dziļi nožēlos, ka arī viņi nav saprātīgi izmantojuši šo vienreizējo gadījumu savu dzīvi nospēlēt "uz visu banku!"

-   Tu esi interesants, Anna sacīja. Es tevī jau esmu gandrīz vai iemīlējusies.

-    Ļoti jauki, es teicu. Rīt tu bez manis jau nespēsi dzīvot.

Anna atkal sāka smieties. Varbūt viņa tam pat noticēja.

-   Tu patiesi esi tāds baigais mačo vai mazliet pietēlo? viņa tomēr prasīja.

-   Mēs visi kaut ko pietēlojam, es atbildēju. Iespējams tāpēc, ka, pilnībā atkailinot savas dvēseles, mēs ne visiem varētu būt patīkami. Bet, atkailinot miesu… Tā ir pavisam cita bilde.

-  Taču arī tas varētu būt nepatīkami, Anna iebilda.

-  Protams, es piekritu. Bet tu būtu brīnišķīga!

-   Tā jau es domāju, ka drīz līdz tam nonāksim, Anna teica. Kur tu dzīvo?

-   Ciekurkalnā, es atbildēju. īrēju dzīvokli saimnieka mājā.

-  Tad ejam pie manis! Anna aicināja. Tas ir tepat netālu uz Brīvības un Ģertrūdes ielas stūra.

Paņēmuši līdzi lielo "Mārtiņi" pudeli, jau pēc piecpadsmit minūtēm bijām nonākuši līdz Annas dzīvoklim. Tas atradās skaistas mājas ceturtajā stāvā, un jau plašajā kāpņu telpā varēja just, ka šeit kā agrāk, tā arī pašlaik nekādi nabagi nedzīvo.

Un patiešām. Tas bija plašs, ļoti gaišs ar dārgām mēbelēm iekārtots piecistabu dzīvoklis, kas nešaubīgi liecināja ne tikai par tā īpašnieku labo gaumi, bet arī krietno turību.

-        Vai tas ir tavs dzīvoklis vai pieder tavam draugam? painteresējos.

-   Kādam draugam? Anna jutās mazliet pārsteigta.

-        Tam, ar ko tu guli, es paskaidroju. Vilim Ūdrim valsts drošības dienesta darbiniekam.

-   Kā tu to zini? Anna prasīja. Vai Gunārs pateica?

-   Vai nav vienalga, kā mēs cits par citu kaut ko uzzinām?

-        Tā jau ir, Anna piekrita. Dzīvoklis pieder man un maniem vecākiem.

-        Tā tas bija jau padomju laikā? Tagad mazliet pārsteigts jutos es.

-        Jā, Anna lepni apgalvoja. Toreiz ne visi dzīvoja "komunalkās".

-   To es zinu. Kas ir tavi vecāki? Lieli priekšnieki?

-        Nē, nekādi lielie nav. Vectēvs gan bija baigais Valsts drošības komitejas ģenerālis.

-  Vai viņš šeit ievācās tūlīt pēc kara?

-   Laikam.

-   Kas te dzīvoja agrāk? Zini?

-       Vectēvs teica kaut kādi nikni buržuāziskie nacionālisti. Ģimenes galva esot bijis baņķieris, bet viņa dēls Oskars Ozols pazīstams mākslinieks un negants fašists Viktora Arāja cilvēkšāvēju komandas dalībnieks.

Es pagāju uz priekšu un ielūkojos blakustelpā. Tā izskatījās pēc viesistabas. Pagriezies nedaudz sāņus, pie sienas ieraudzīju liela izmēra gleznu slaida auguma melnmataina jauna sieviete sēž pie balta flīģeļa un, skumjās domās iegrimusi, gatavojas pieskarties melnbaltajiem taustiņiem. Gleznas labajā stūrī ar melnu tušu bija uzrakstīts O. Ozols. Judīte. Elēģija.

-        Skaista glezna, es teicu. Tā ir tā pati sieviete, kuru Oskars pirms kara visbiežāk gleznoja.

-       Vai viņa bija Oskara mīļotā? Anna jautāja. Vai tikai modelis?

-       Droši vien ne tikai, es atbildēju. Starp viņiem noteikti bija kas vairāk.

Kā tu to zini? Anna prasīja un nesteidzoties uz mazā rozā marmora galdiņa uzlika "Mārtiņi"pudeli.

-   Kas? Anna prasīja.

-   Nezinu. Maz ticams, bet varbūt tā bija mīlestība, es domīgs sacīju. Varbūt līdzjūtība, žēlastība, draudzība, vienkārši cilvēcība. Tas notika tai laikā, kad mēs vēl nebijām piedzimuši. Un mums tik viegli bija vispār nepiedzimt. Un vēl vieglāk gandrīz vai visiem bija nomirt. Un tik maz toreiz bija mīlestības. Un tik daudz naida. Un tik daudz vēlmes atriebties. Un tik daudz nežēlastības. Un tik maz cilvēcības. Bet redzi, toreiz, kad gandrīz vai katru dienu vācu laikā truli nelieši Biķernieku mežā, Rumbulā un citviet Latvijā šāva cilvēkus, Oskars Ozols šai dzīvoklī slēpa ebreju meiteni Judīti Jofi un izskatās, ka viņa vienu vakaru, bēdu nomākta, apsēdusies pie klavierēm un spēlējusi kādu smeldzīgu melodiju. Pa to laiku Oskars viņu uzzīmējis. Pēc tam uzgleznojis. Glezna ir tik skaista un emocionāli iespaidīga, ka to pat tavam vectēvam bargajam čekas ģenerālim bijis žēl aizsviest prom, kā droši vien šo to arī no Ozolu ģimenes mēbelēm. Piemēram, šo lielisko bufeti, smalkiem kokgriezumiem rotāto grāmatu skapi, lielo trimo spoguli un mazo rozā marmora galdiņu.

-  Vectēvs jau ir miris, Anna atgādināja, un es nejūtu ne mazākos sirdsapziņas pārmetumus, ka tagad viss dzīvokļa iekārtojums dabiskā ceļā ticis man.

-   Nē, Anna, strauji pakratīju galvu. Ne dabiskā! Toreiz vispār nekas dabisks nenotika. Un viss bija daudz sliktāk.

-   Kā tu to zini? Anna prasīja un nesteidzoties uz mazā rozā marmora galdiņa uzlika "Mārtiņi" pudeli, divas glāzes un nelielu kastīti ar šokolādes konfektēm. Tu Oskaru Ozolu pazini?

-   Nē. Bet viņš ir mans tēvocis, tas ir, tēva brālis. Starp citu, vai mājai jau ir uzradies īpašnieks vai viņa mantinieki?

-   Jā, Anna jūtami bēdīgā balsī apliecināja. Tas esot kāds bagāts ebrejs no Izraēlas, bet lietas kārto viņa pilnvarotā persona.

-   Mana māte stāstīja, ka šo dzīvokli un vēl divus blakus esošos pirms kara no šā nama īpašnieka Salamona Efraima 1939. gadā ir nopircis baņķieris Reinis Ozols. Krievi viņu 1942. gadā Astrahaņas cietumā nošāvuši. Viņa dēlu Oskaru Ozolu 1945. gadā Vācijā nosita latviešu karagūstekņi.

Nākamais šo dzīvokļu likumīgais mantinieks ir mans tēvs Oskara brālis Roberts. Bet neviens nezina, kur viņš pašlaik atrodas un vai vispār ir vēl dzīvs. Tā ka gan šī, gan pārējo dzīvokļu vai piektās daļas mājas īpašuma tiešais mantinieks esmu es Haralds Ozols, kas savus literāros darbus paraksta kā Haralds Hansons.

Anna stāvēja galēji satraukta, raudzījās uz mani un, šķiet, nesaprata, vai es saku patiesību vai jokoju.

-   Tu to nopietni? viņa viegli drebošā balsī jautāja. Un tu tagad darīsi visu, lai šos sev pienākošos īpašumus dzīvokļus atgūtu?

-   Es par to vēl neesmu domājis, atbildēju un apsēdos dziļā, ar gaišu ādu apvilktā klubkrēslā, kas tāpat, iespējams, savā laikā bija piederējis iepriekšējiem šā dzīvokļa īpašniekiem Ozoliem.

-   Es šo vēsturi tā vai citādi jau mazliet zināju, bet… Zini, Anna, varbūt esmu totāli stulbs, bet mani nekad nav interesējušas materiālās vērtības. Literatūra, jā. Sievietes, jā. Brīvība, jā. Personīgā neatkarība, jā. Māksla, jā. Bet kaut kādi tur galdiņi, bufetes, krēsli, dzīvokļi, liela nauda vai piecstāvu mājas daļa… Kam man tas vajadzīgs? Lai kādu īsu brītiņu padzīvotu labākos apstākļos? Bet man jau tā tie tagad nemaz nav slikti. Tā ka… Domāju, nekādas pūles tomēr neveltīšu, lai kaut ko atgūtu no savu radinieku bijušās turības. Varbūt to nemaz nezini, taču der atcerēties katrs īpašums cilvēkam nāk tikai par apgrūtinājumu. Tāpēc jo mazāk tev kas pieder, jo laimīgāks vari justies.

Anna nopietna apsēdās iepretim, es ielēju glāzēs "Mārtiņi", saskandinājām un bez jebkādiem tostiem un vēlējumiem izdzērām.

-  Tas būtu ļoti savādi, Anna klusu sacīja, ja tu pēc kāda laika kļūtu par šā dzīvokļa īpašnieku un mani izmestu uz ielas. Vai labākajā gadījumā paturētu kā apakšīrnieci…

-    Nē, Anna, tieši otrādi! Tas būtu šausmīgi tik skaistu sievieti izmest uz ielas, es smaidīdams teicu. Ko tu tur darītu? Bet par apakšīrnieci varētu padomāt. Tu katru rītu man vārītu kafiju, reizē ar "labrīt!" bučotu uz vaiga un vēlētu visizcilākos radošos panākumus…

-    To es varu darīt tāpat, Anna it kā mierīgi sacīja, taču jutu, ka viņa no negaidītā notikumu pavērsiena ir pamatīgi satraukusies un manis stāstīto uztvērusi vairāk nekā nopietni. Un bija jau arī par ko uztraukties! Tas ir pārāk nopietni, ja tavā dzīvē pēkšņi parādās līdz tam pilnīgi svešs cilvēks un grib atņemt to, ko līdz tam esi uzskatījis tikai par sev piederošu. Taču… Kas tad mums dzīvē tā īsti pieder? Šeit es domāju kaut ko tādu, ko mēs nekad sava mūža laikā nevarētu zaudēt. Nav! Nekā tāda nav! Ar pēdējo naglu zārkā mēs zaudējam visu nekādi citi varianti nepastāv. Zaudējam visus savus tuviniekus, sakrāto naudu un mantu, zaudējam dzimteni, mazo kosmosa puteklīti zemeslodi un prātam neaptverami lielo Visumu. Nekā vairs nav. Labākajā gadījumā kādu laiciņu par mums vēl paliks vienīgi vai nu sliktas, vai labas atmiņas. Bet līdz ar cilvēkiem kādreiz pazudīs arī tās, un tad beidzot iestāsies Lielais Miers. Bet, ja nu tā arī gadītos, ka Dievs mūs uz brīdi kādreiz pamodinās un lūgs atcerēties katram savu dzīvi, mēs par to vai nu gauži raudāsim, vai neprātīgi smiesimies.

-   Liekas, tas ir liktenis, kas mūs šodien ir savedis kopā, Anna sacīja un mēģināja pasmaidīt. Man šķita, tas tika darīts ar lielu piepūli.

-   Tas nav nekāds liktenis, strauji atmetu ar roku. Viss ir daudz vienkāršāk. Mani jau no rīta mocīja paģiras, un es iegāju krogā. Es nezinu, kas mocīja tevi, bet arī tu drīz tur uzradies. Un labi vien bija. Tu esi skaista sieviete. Izskatās, ka neesi nekāda svētā, un tev nav nekas pretim šad tad pārgulēt ne tikai ar vīru vai draugiem. Tu jau laikam zini, ka pirmo reizi pagrēkot ar pilnīgi svešu vīrieti ir daudz interesantāk nekā ar pierastu un varbūt jau mazliet apnikušu ilggadīgu partneri.

-   Kāpēc tu izšķīries? Anna negaidīti jautāja. Sievai tu apniki?

-   Es viņai to nemaz nejautāju. Ja kāds no laulātajiem grib aiziet, kas viņu spēj apturēt? Ķēdē piesiet pie gultas?

-   Var jau mēģināt atrast arī saprašanos, Anna atgādināja.

-   Ja attiecības jau nonākušas tiktāl, ka viens no laulātajiem grib bēgt, nekāda saprašanās vairs nav iespējama.

Īslaicīga, varbūt. Bet principā viss sākotnējais kapitāls ir jau iztērēts un to atgūt ir pilnīgi neiespējami.

-  Tu daudz zini par mīlestību? Anna jautāja. Vai tu to vismaz saproti?

-   Nē, Anna, es neko par mīlestību nezinu un vēl mazāk to saprotu, atbildēju. Zinu tikai vienu ja sieviete krogā sastaptu vīrieti pēc stundas pazīšanās uzaicina pie sevis mājās, tad šī sieviete atrodas ilgstošā seksuālā badā un mēģina šo bada sajūtu apmierināt. No tā nav jākaunas, un tas nav arī jāslēpj. Vēlēšanās "pagrēkot" tā pati mīlestība vien ir, varbūt tikai mazliet īslaicīgāka. Bet vai kādreiz esi dzirdējusi par mīlestību mūža garumā? Viss mūsu dzīvē ir īslaicīgs, bet visīslaicīgāk šai pasaulē pastāv tieši mīlestība.

-  Vai nav žēl? Anna jautāja.

-   Protams, es atbildēju. Žēl visas dzīves.

-   Diez vai tev par to vajadzētu žēloties?

-  Es arī nežēlojos, sacīju. Man žēl Ozolu dzimtas likteņa. Žēl Oskara Ozola dzīves. Ja toreiz Latvijā nebūtu ienākuši krievi…

-   Tad pirms viņiem būtu ienākuši vācieši, Anna atgādināja. Cik garš, tik plats. Mēs bijām nolemti okupācijai, vardarbībai un pazemojumiem.

-  Diemžēl, es piekritu. Kaut kādi veči Kremlī vai Berlīnē, dzerot šņabi vai smalkus vīnus, mazliet papļāpā, apspriežas un pēc kāda laika bojā iet miljoniem cilvēku. Tas ir apmēram tas pats, kad prostitūta sarunājas uz ielas ar kārtējo klientu. Šai gadījumā klients riskē dabūt vienīgi sifilisu, bet citā saņemt pakausī lodi un zaudēt visu.

-   Vectēvs par šo dzīvokli un tā iepriekšējiem īrniekiem neko daudz nestāstīja, Anna domīgi noskatīja istabu, it kā to pirmo reizi redzētu. Varbūt nezināja, varbūt negribēja. Tu pirmīt ieminējies par sievieti Oskara Ozola gleznā. Viņa bija ebrejiete.

-  Jā. Judīte Jofe. Ļoti talantīga pianiste.

-  Viņi mīlēja viens otru?

-   Nezinu. Bet visai iespējams. Kaut kāds nopietns sakars jau bija.

-  Tad tāpēc viņš šo ebrejieti te slēpa?

-   Skaidri nezinu.

-   Vācu laikā?! Kad bija holokausts?

-   Tieši tā.

-        Kāpēc viņš, parasts esesietis, kaut kāds tur šārfīrers, to meiteni slēpa? Neprātīgi mīlēja?

-        Nezinu, paraustīju plecus. Varbūt jā, varbūt nē. To visu ir grūti saprast. Zinu tikai, ka Oskars Ozols juta drausmīgu naidu pret komunistiem un tā laika žīdiem. Taču pieļauju… Man šķiet, Anna, dažreiz cilvēks cilvēku glābj ne tikai personīgas mīlestības dēļ. Iemesli var būt dažādi. Un viens no tiem… Varbūt vienkārši gadījās kaut kāds cilvēcības uzplaiksnījums?

Anna šaubās pakratīja galvu.

-        Ja par šādu cilvēcības uzplaiksnījuma izpausmi pašam draud nāve… Tad vismaz deviņdesmit deviņi no simta labāk un bez apdomāšanās izvēlas otra cilvēka bojāeju. Un, lai cik paradoksāli tas arī skanētu, tas tāpat būtu tikai cilvēciski…

Es pasniedzos pēc pudeles, lēni piepildīju glāzes un nopietni paraudzījos uz Annas joprojām augsti atsegtajām kājām.

Velns parāvis, nodomāju. Ko es vēl gaidu?

-        Varbūt liksim mierā pagātni, es teicu. Mums taču pieder šodiena! Šis mirklis. Varbūt jau rīt arī mums pie pakauša kāds pieliks pistoles stobru. Tāpēc daudz labāk… Vai tu ar savu drošībnieku…? Piemirsās. Kā viņu sauc?

-        Vilis Ūdris, Anna atbildēja. Viņa vectēvs bija padomju laika prokurors. Tā ka te pastāv zināma pēctecība.

-        Vai nav vienalga? Es tev pirmīt prasīju, vai viņš tev jau ir oficiāls vīrs vai tikai tāds svētdienu mīļākais?

-       Nekādu starpību neredzu, Anna atbildēja. Kāpēc tev to vajadzētu zināt?

-   Vai viņš parasti staigā apbruņots? turpināju iztaujāt.

-   Jā, Anna apliecināja. Viņam vienmēr līdzi ir pistole.

-  Vai viņš to ņem līdzi arī tad, kad lien pie tevis zem deķa?

-   Vai tieši tagad mums par to jārunā?

-   Par ko tad, mīļā Anna, mums pašlaik runāt?

-       Man šķiet, tev jau sen bija laiks padomāt, kā mums abiem beidzot tikt līdz gultai! Anna iesmējās. Varbūt baidies?

-        Nē, Anna, tās nav bailes, es sacīju. Kas gan ir kaut kāds tur apsardzes dienesta darbinieks, salīdzinājumā ar to, kas kādreiz noticis šai dzīvoklī?

-  Tu domā Ozolus? Anna jautāja.

-   Protams, es atbildēju. Un tos, kas nāca pēc viņiem, un tagad vēl mēs viegli kaislē iekarsuši.

-   Ne viegli, Anna iebilda. Traki!

-  Vai tavs Vilis bieži nenakšņo mājās?

-   Bieži. Viņam ir dežūras.

-  Vai arī šodien?

-   Šodien, rīt un parīt, un vēl gandrīz nedēļu viņš atradīsies ārpus valsts. Ja es tev patīku un tu mani gribi… Anna bija jūtami satraukta. Mēs varam justies pilnīgi brīvi. Un droši.

-    Tas nu tā nosacīti, es teicu. Mēs droši nevaram justies nekur.

-   Man par tevi iepriekš bija gluži cits priekšstats, Anna atzinās. Izskatījās, ka vienmēr esi tāds priecīgs un gaiši noskaņots. Bet izrādās…

-   Baigi drūmais čalis, vai ne? rūgti iesmējos. Taču gluži tā nav. Tas tikai tā dažreiz.

-   Pat tagad? Anna bija pārsteigta. Kad esam vieni un es tevi diezgan atklāti mēģinu pavest?

-   Varbūt tieši tāpēc, es atbildēju. Zini, man nekad nav veicies ar sievietēm. Ir tāda sajūta, ka pat sirmā vecumā, ja vispār tik ilgi nodzīvošu, es varēšu skumjā balsī uzdziedāt… Kā tur bija tai smukā dziesmiņā? "Tu bez manis, es bez tevis mūžu nodzīvojām." Kaut kā neiznāca sastapties.

-   Bet es? Anna, šķelmīgi smaidot, jautāja. Varbūt tieši šis ir tas mirklis…

-   Jā, Anna, piekrītoši sacīju, piecēlos un viņas priekšā notupos uz ceļiem. Pēc tam jau tā augsti uzrāvušos svārciņus spēji parāvu vēl augstāk, atklājās mazas, gaiši rozā biksītes, es tām piekļāvu seju, kādu laiku tā paturēju, skaidri iztēlodamies, kas atrodas zem tām, tad pacēlu galvu un ieraudzīju apmierinātas, varbūt pat laimīgas sievietes seju. Šais dažos mirkļos, kā bieži šādos gadījumos, tā bija kļuvusi arī daudz skaistāka. Šis ir tikai mirklis skaists un patīkams. Bet tas, kas bieži seko jau nākamajā dienā, ir vieni vienīgi mēsli… Vai, pasakot to mazliet maigāk turpinās tā pati parastā dzīve.

11. NODAĻA

Oskars Ozols, kā būri ietriekts ievainots vilks, galēji satraukts staigāja no vienas istabas otrā, apstājās pie lielajiem logiem, domīgi raudzīdamies uz Vecās Ģertrūdes baznīcas smaili, joprojām nespēdams izšķirties, kā dzīvot tālāk. Taču agrāk vai vēlāk kaut ko noteikti vajadzēs izlemt. Ja pats negribēsi, dzīve piespiedīs. Tāpēc jau galvenokārt arī pastāv okupācijas varas, lai cilvēkiem liktu darīt to, ko paši nevēlas.

Oskars aizgāja līdz plašajam tēva kabinetam, atcerēdamies, ka viņš gandrīz vai katru vakaru un dažreiz pat svētdienās te bija strādājis ar bankas dokumentiem, domādams ne tikai par savu un ģimenes labklājību, bet arī par tautas līdzekļu racionālāku izmantošanu…

Bet blakus istabā parasti lielā atpūtas krēslā sēdēja māte, turpat uz maza marmora galdiņa atradās pēdējā izlaiduma VEF radioaparāts un vienmēr pēc pēdējo ziņu noklausīšanās māte nobijusies mājiniekiem jautāja: Jūs dzirdējāt? Pasaulē notiek šausmīgas lietas! Vācija jau iekarojusi turpat vai visu Eiropu, Krievija arī neliekas mierā… Kas notiks, ja kāda no šīm valstīm atnāks uz Latviju?

Neviens to nespēja pateikt, taču gandrīz vai visi saprata nekas labs nav gaidāms.

Bet viesistabā stāvēja balts flīģelis, kur ne vienreiz vien bija sēdējusi jaunā pianiste Judīte Jofe un Oskara viesiem atskaņojusi klasiskās mūzikas sacerējumus.

Tie bija skaisti vakari. Neaizmirstami. Cilvēki bija skaisti un viņu domas un darbi, un dzīve bija skaista, un pati Judīte…

Oskars ilgi nespēja saprast, vai viņš šo sievieti patiešām mīl vai vēlas tikai draudzēties, taču vienmēr, kad abi satikās, sēdēja kādā no Vecrīgas kafejnīcām vai Judīte atnāca ciemos pie viņa, Oskars jutās vienreizēji labi. Šī savdabīgi skaistā meitene patika, viņš to gribēja, nevienu citu sievieti vēl tik ļoti nebija alcis, taču parasti notika kaut kas tāds, ko nekādi nespēja ne saprast, ne izskaidrot. Vienmēr, kad viņa apziņa un organisms bija jau uzbudināts līdz tādam stāvoklim, ka bija grūti nociesties šo sievieti iegūt pat ar varu, viņš tomēr

Jā, Anna, piekrītoši sacīju, piecēlos un viņas priekšā notupos uz ceļiem.

nekad nespēja izdarīt neko vairāk, kā tikai dažreiz ar roku viegli pieskarties meitenes plecam vai labi koptajiem, melnajiem matiem.

Tās nebija bailes vai pēdējā brīža fiziska nespēja. Tas bija kaut kas daudz dziļāks, vērtīgāks un pat svētāks; kaut kas līdzīgs tam, kad mēs, saņēmuši negaidītu dāvanu, savās rokās turam pasakaini dārgu porcelāna trauku un baidāmies to nosviest zemē. Vai arī, bezgala izslāpuši, plaukstās turam sauju dzidra avota ūdeni, un tomēr, lai kā slāpes mūs ari mocītu, mēs tomēr neuzdrošināmies tūlīt dzert. Jo padzērušiem nekā jau vairs nebūs. Rokas būs sausas, avots izsīcis, bet priekšā neticami grūts tuksneša ceļš…

Oskars joprojām ne par tēva, ne mātes turpmāko likteni neko nezināja, bet tas, ko ziņoja radio vai prese, it sevišķi laikraksts "Tēvija", neatstāja ne mazākās šaubas, ka abi, visticamāk, nav vairs dzīvo vidū.

Visur sākās atklātas represijas pret ebrejiem. Oskars katru dienu viņus redzēja, pazemotus ar Dāvida dzelteno zvaigzni, staigājam pa Ādolfa Hitlera štrāses kādreizējās Brīvības ielas malu. Uz ietves viņi nedrīkstēja spert ne soli.

Rīgā un citviet Latvijā jau bija nodedzinātas viņu sinagogas. Jau bija pirmie nošautie Biķernieku mežā. Runāja, ka drīz visiem žīdiem būšot beigas.

Arī tas Oskaram nekādas īpašas emocijas neizraisīja. Viņš netaisījās raudāt vai viņus žēlot. Kam nu kam, taču viņam pavisam noteikti bija pamatots iemesls šīs tautības cilvēkus neieredzēt. Oskars skaidri saprata, ka ne ar vienu, desmit vai pat simts labiem vai sliktiem ebrejiem nevar un nedrīkst simtprocentīgi identificēt visu šo savdabīgo nāciju, taču tomēr personīgi pārdzīvotais bija tik spēcīgu naidu izraisošs, ka nekāda līdzjūtība viņā rasties vienkārši nevarēja. Tas būtu apmēram tas pats, ja pie krusta sitamais cilvēks bendem pats palūgtu sameklēt pēc iespējas lielākas un sarūsējušākas naglas…

Taču Judīte no prāta neizgaisa. Oskars viņu atcerējās gandrīz vai katru dienu un turpat vai ar patiesām šausmām iedomājās, kā Judīte šajās ebreju vajāšanas dienās jūtas un, ja ir nokļuvusi šīs tautības nīdēju rokās, ko tie liek šai trauslajai meitenei darīt? Slaucīt ielas? Vai kādā no tikai vācu virsniekiem domātajiem restorāniem virtuvē mazgāt viņu atstātos netīros traukus? Vai arī "strādāt" kādā zaldātiem domātā bordelī, starpbrīžos uz klavierēm uzspēljot populārāko vācu dziesmiņu "Lilī Marlēn"?

Par to bija mokoši domāt un tāpēc Oskars mēģināja sev iestāstīt, ka viņš šos notikumus nekādi nespēj ietekmēt un tie ne mazākā mērā nav atkarīgi no viņa gribas vai spējām šai meitenei palīdzēt. Un tikai šad tad viņa apziņā tomēr pavīdēja šaubas, vai vispār, ja pēkšņi rastos tāda izdevība, viņai patiešām arī palīdzētu… jo, galu galā, Judīte taču draudzējās arī ar ļauno komunistu un čekistu Dāvidu Goldbergu!

Oskara draugi Arvīds, Edgars un Viktors pēc viņu pēdējās sarunas tomēr bija devušies uz pērkoņkrustiešu štābu Valdemāra ielā 19 un pieteikušies Viktora Arāja zonderkomandā palīdzēt attīrīt mūsu mīļo tēvzemīti no kaitīgiem elementiem. Bet "kaitīgs elements", gluži kā boļševiku laikā, varēja būt ikviens pretimnācējs…

Oskars toreiz saviem draugiem līdzi negāja.

"Jā, manī mājo svelošs naids pret šiem plukatām komunistiem un viņu līdzskrējējiem latviešiem, krieviem un žīdiem, bet… Es tomēr esmu mākslinieks skaistuma radītājs un skriet arestēt cilvēkus, tos pazemot vai fiziski iznīcināt… Paldies! Tas tomēr nav priekš manis!"

"Oskar! Šis laiks vispār nav piemērots nevienam normālam cilvēkam! Bet kā lai izdzīvojam? Agrāk vai vēlāk, taču dzīve, tagad kļūdama par mūsu melno pamāti, piespiedīs…"

"Stipri šaubos. Dzīve un apstākļi var jebkuru cilvēku piespiest darīt daudz ko sliktu, taču to, ko tagad darāt jūs ar vāciešiem un briesmīgo Arāja komandu… Ne katru!"

"Oskar! Saki atklāti ko tu darītu, ja mums kādu dienu izdotos notvert, piemēram, Dāvidu Goldbergu un viņu atvest pie tevis? Tu viņam pateiktu paldies? Vai varbūt noskūpstītu rokas, kuras uz čeku aizveda daudzus nevainīgus cilvēkus, arī tavu tēvu un vēlāk nežēlīgi sita arī tevi? Vai varbūt, atriebjoties par savu vecāku un paša ciešanām, tomēr ņemtu un to nelieti pašrocīgi nošautu?"

"Es nezinu. Varbūt jā, varbūt nē."

"Bet ticamāk?"

"Visticamāk, jā. Viņš tomēr bija ļauns mērglis."

Oskars tā domāja un runāja, taču joprojām palika mājās, neiesaistījās nekādās represīvās darbībās un negribēja savu sirdsapziņu aptraipīt ar citu cilvēku ciešanām. Varbūt pat ar Dāvida Goldberga… Vislabprātāk viņš būtu aizdrāzies kaut kur uz otru pasaules malu, dzīvotu kādā klints alā vai palmu būdā un mēģinātu nedomāt par to, kas notiek šaipusē.

Taču dzīve, dzīvīte… Vēl trakāk! Ir labs sakāmvārds cilvēks domā, Dievs dara. Taču šai gadījumā Dievs bija bez vainas. Domāja un darīja kāds kalsns latviešu SD virsnieks SS unteršturmfirers Valters Rozenbergs.

Pagāja vēl dažas dienas, kad šis Rozenbergs bijušais bokseris kopā ar vēl dažiem SD vīriem kādu vakaru piezvanīja pie Ozolu dzīvokļa durvīm.

Oskars tās atvēra un nedaudz pārsteigts paskatījās uz negaidīti atnākušajiem viesiem. Rozenbergu viņš pazina. Vēl četrdesmitā gada pavasarī Latvijas boksa izlases sastāvā abi bija devušies uz Vācijas un Latvijas valstssacīkstēm Berlīnē.

-   Sveiks, Oskar! Rozenbergs sacīja. Varbūt ielaidīsi?

-    Protams, Oskars atbildēja un atvēra durvis platāk. Nāciet!

-   Parasti mēs gan nekādas atļaujas neprasām, Valters lielīgā tonī sacīja. Bet tev kā senam paziņam…

Oskars viņus ieveda lielajā viesistabā un lūdza apsēsties, ko vācu drošības dienesta darbinieki arī izdarīja.

Oskars bija ļoti uztraucies, lai gan to veiksmīgi centās neizrādīt. Taču tas bija diezgan grūti, jo ne no viena valsts drošības dienesta neko labu gaidīt nevarēja. Kāpēc šoreiz viņa mājvietā, gluži kā nesen čekisti, bija ieradušies šie, viņš, protams, nezināja, taču tas, ka viņu ierašanās iemesls nevarēja būt tikai vienkārša papļāpāšana par dzīvi, bija skaidrs uzreiz. Šā dienesta vīri nekad tāpat vien nenāk.

-   Nekādos mačos vairs nepiedalies? Valters interesējās.

-   Vai tad kādas sacensības tagad notiek? Oskars par šo jautājumu jutās pārsteigts.

-   Un kā bija krievu laikā?

-   Tas pats. Ja nu vienīgi… Mani pamatīgi dauzīja čekā.

-   Par ko viņi tevi paņēma?

-   Par ko viņi ņēma pārējos? Vai es zinu? Droši vien tikai tāpēc, ka esmu no Ozolu ģimenes. Bet pirms tam aizbēgu,

kad viņi četrpadsmitā jūnija rītā atnāca, lai mūs ar māti vestu uz Sibīriju.

-   Otrreiz tu esot izbēdzis arī no pašas čekas? Vai tā ir?

-  Jā, Valter, tā ir. Izdevās.

-  Atklāti sakot, tam ir grūti noticēt.

-   Man arī pašam tas tagad šķiet neticami.

-   Kas bija tavs izmeklētājs?

-   Dāvids Goldbergs.

-   Žīds?

-   Laikam jau. Pasi viņš man nerādīja.

-   Tas nekas. Tu taču viņu pazini jau agrāk! Pareizi?

-       Viņš pirms kara šeit vairākas reizes bija atnācis ar savu draudzeni Judīti.

-       Kāpēc tev, īstam latviešu patriotam, vajadzēja draudzēties ar tiem sarkanajiem žīdiem?

-   Es ar Goldbergu nedraudzējos.

-   Vienalga! Kāpēc ar Judīti?

-        Viņa bija māksliniece. Un kā zini, arī es esmu mākslinieks.

-        Vai sev mīļāko nevarēji atrast no mūsu pašu latviešu meitenēm?

-       Varēju, bet… Man ar Judīti nekādas tuvākas attiecības nebija.

-   Nu labi, ka tā, Valters atteica. Kā citādi?

-       Tā… Kaut kā sitos, Oskars atbildēja. Mālēju smukas bildītes un mēģinu tās pārdot.

-   Vai pērk?

-        Reti. Kad plosās karš, mūzas klusē. Māksla nevienu vairs neinteresē.

-        Tā vis nesaki, Valters nepiekrita. Māksla bija vajadzīga pat boļševikiem! Tā vajadzīga arī mums. Bet par to parunāsim Reimersa ielas kantorī. Starp citu, tu zini, kur pašlaik atrodas tava sieva Melita Ozola?

-        Nezinu. Taču viņa jau krietnu laiciņu vairs nav mana sieva.

-        Un kā ar Natāliju Ūdri? Valters bargā balsī vaicāja. Tāpat neko nezini?

-        Ja nu vienīgi… Viņa četrpadsmitā jūnija rītā man palīdzēja no šejienes aizbēgt.

-   Redz, cik cēlsirdīgas var būt arī čekistes! Bet viņa to droši vien darīja tāpēc, ka biji viņas mīļākais. Tā ka nekāda cēluma tur nav. Tikai aprēķins.

Oskars uz bridi apklusa, vēlreiz cieši uzlūkojot atnācējus. Un jo ilgāk skatījās, jo nepatīkamāki tie kļuva. Un vēl grūti bija saprast, kāpēc viņi vispār šeit ieradušies? Vai patiešām mēs Ozoli kaut kādā veidā esam nolādēti, ja mūs traucē un pret mums kaut ko grib uzsākt gan krievu čekisti, gan vācu SD?

-   Tu jau no paša sākuma pie viņiem? Oskars Valteram jautāja, ar roku parādot uz viņa formas tērpa zīmotnēm.

-   Vēl mazliet agrāk, viņš atbildēja. Vai atceries mūsu braucienu uz Berlīni?

-  Atceros gan, Oskars apliecināja. Tu savam pretiniekam zaudēji, bet es vinnēju. Tas ari izšķīra mača likteni.

Valteram šis atgādinājums acīmredzami nepatika. Viņš strauji pagrieza galvu sāņus, ilgi pētīja pie sienas piestiprināto Judītes portretu, tad atkal pavērsās pret Oskaru.

-   Pašlaik notiek krietni lielāks mačs, viņš drūmā balsī pateica. Vācija pret boļševistisko Krieviju un žīdiem! Bet, ja mēs šo maču zaudēsim, pasaule aizies bojā. Tāpēc tagad tikai nežēlīga cīņa! Taču tu te sēdi savā greznajā dzīvoklī un mālē smukas bildītes! Kauns, Oskar! Tu, smagā svara boksa čempions nodarbojies ar tādiem sīkumiem! Iestājoties mūsu dienestā, tev katru dienu būtu jādauza šo komunistisko salašņu purni, bet ko tu? Glezno žīdu mākslinieces portretu! Droši vien labi samaksāja. Bet viņa nav nekāda māksliniece! Žīds vispār nevar būt nekas cits, kā tikai vecu lupatu tirgotājs! Apjēdz? Un vai zini, ka šī pati Judīte Jofe klavieres spēlējusi ne tikai pie tevis, bet mūsu Latviešu biedrības namā arī krievu virsniekiem?

Oskars klusējot lēni palieca galvu un juta, ka viņa dzīvē kārtējo reizi briest pamatīgas nepatikšanas.

-   Valter…viņš mazliet aizsmakušā balsī jautāja. Kas pašlaik notiek? Ko jūs no manis gribat? Vai tā ir oficiāla pratināšana? Un ja tā, tad kādā sakarā? Vai šī portreta dēļ? Bet tas ir smieklīgi! Neaizmirsti, Valter, ko es un mana ģimene ir jau izcietusi boļševiku laikā! Un tagad vēl jūs?!

Valters neko neatbildēja, sāka lēni staigāt pa plašo istabu, rūpīgi noskatīdams gan dārgās mēbeles, gan bufetē esošos dārgos traukus, tad strauji pagriezās pret Oskaru un negaidīti tēraudcietā balsī paziņoja:

Sataisies! Nāksi mums līdzi!

Oskars uzreiz saprata, ka nekas labs tas nebūs, un viņam savas dzīves kļuva bezgala žēl. Es kā tāds nelaimes putns, viņš rūgti nodomāja. Sportā nesasniedzu visu, ko varēju. Piemēram, kara dēļ olimpiskās spēles pagāja garām. Arī mākslā nupat tikai tā pa īstam sāku. Nelaimīga laulība. Melita izrādījās nodevēja. Tāpat arī Natālija. Ar Judīti tikai tāda skaista romantika. Varbūt tomēr vajadzēja viņu beidzot iemest gultā? Atkal atrodoties aresta telpās, būtu vismaz ko patīkamu atcerēties! Tad tēva arests, mātes zaudējums. Arī draugi vairs nekādi. Kāpēc tieši man uzkritis tāds liktenis? Ko tādu esmu nodarījis? Es zinu. Acīmredzot, kā daudzi citi, esmu piedzimis neīstajā laikā. Lai gan… Kad tad nav bijuši kari? Kad cilvēki varas, skaudības vai mīlestības dēļ cits citu nav nodevuši? Kad nav kauts, kad nav šauts, kad nav dedzināts un sists? Visa cilvēces vēsture viena asiņu jūra!

Kad viņi pēc piecpadsmit minūtēm iegāja Reimersa ielas pašreizējās Latvijas Republikas Iekšlietu ministrijas lielajā namā, kur vācieši jau bija paspējuši iekārtot sava drošības dienesta baismīgāko kantori gestapo, nekādu īpašu starpību ar čeku Oskars nejuta. Tie paši garie gaiteņi, kuru abās pusēs atradās dažādu izmeklēšanas kabinetu durvis; tas pats dīvainais cigarešu dūmu, pelējuma un beigtu žurku smakas piesātinātais gaiss un kaut kāds savāds, stipri biedējošs klusums. Nebija dzirdami ne kliedzieni, ne lamas vai bļāvieni. Ja kāds arī pratināšanas laikā sāpēs kliedza un izmeklētājs uz viņu bļāva, tad tas notika dažus stāvus zemāk pazemes cietumā.

Kad Oskaru ieveda vienā no trešā stāva kabinetiem, viņu tur sagaidīja dūšīga izskata baltvācietis Helmuts Cīglers, kas diezgan labi runāja latviski, vēl viens virsnieks un turpat palika arī Valters Rozenbergs.

Situācija izskatījās visai biedējoša, un Oskara apziņu plosīja gan dusmas, gan zināmā mērā arī bailes. Un, protams, neziņa. Par ko?! Kāpēc? Vai patiešām tikai tāpēc, ka biju

pazīstams ar Judīti un uzgleznojis viņas portretu?! Bet kas šiem gestapoviešiem to darījis zināmu? Nu, protams! Es kā mazs bērns! To viņiem varēja pateikt tikai kāds no maniem vai mūsu ģimenes draugiem! Kā gan citādi! Vienmēr, visos laikos tevi var nodot vislabākais draugs. Viss atkarīgs vai nu no sievietes, kuru nespējat sadalīt, vai arī piedāvātā cenrāža. Un jo lielāka būs piedāvātā summa, jo mazāka uzticība. Tas ir tāpat kā mīlestībā pārāk bieži jūtām ir daudz mazāka vērtība par aprēķinu, ko viens vai otrs var iegūt vai zaudēt, pirkstā uzvelkot zelta riņķi, vai arī to pēdējā brīdī aizsviežot prom.

-       Apsēdies! Valters ar roku parādīja uz krēslu, kas atradās iepretim masīvam izmeklētāja galdam. Un pacenties uz visiem jautājumiem atbildēt patiesi un skaidri!

Oskars apsēdās. Gestapo izmeklētājs Helmuts Cīglers nedaudz paliecās uz priekšu un caururbjoši paskatījās uz priekšā sēdošo cilvēku.

-  Vai Oskars Ozols? -Jā.

-   Mākslinieks?

-Jā.

-   Komunists? -Nē.

-  Vai savā laikā jūs arestēja čeka? -Jā.

-   Un no tās izbēgāt? -Jā.

-        Nestāstiet niekus! Cīglers spēji atmeta ar roku. Vai tādā gadījumā jūs varētu izbēgt arī no šejienes?

-   To es nezinu.

-  Vai esat sportists?

-  Tagad vairs ne.

-   Kāpēc?

-  Tāpēc, ka ir karš.

-         Pie mums darbā pieteikušies daudzi bijušie latviešu sportisti. Jūs nevēlaties?

-   Neesmu par to domājis.

-        Nemelojat! Domājis esat! Bet pēdējā brīdī atteicāties! Kāpēc?

-        Jūsu darba metodes ir pārāk brutālas. Esmu ne tikai sportists, bet arī mākslinieks.

-   Un tas jūs attur no cīņas pret žīdisko boļševismu?!

-       Ne gluži. Taču dienests, piemēram, Arāja komandā… To ne katrs var izturēt.

-       Es saprotu. Tur patiešām ir pietiekami daudz visādu salašņu, bet… Kā mums tikt vaļā no vēl lielākiem salašņām?

-   To es nezinu.

-        Bet varbūt jūs, Oskar Ozol, neskatoties uz to, ka boļševiki un žīdi ir iznīcinājuši jūsu ģimeni, tomēr simpatizējat komunistiem?

-   Nekādā gadījumā! Es viņus neieredzu!

Helmuts Cīglers ar roku pamāja Valteram, viņš tūlīt piegāja pie skapja un no tā izņēma paliela izmēra gleznu. Tad nostājās blakus Oskaram un uzkliedza: Skaties!

Oskars paskatījās un nobālēja. Tas bija viņa pirms gada gleznotais Latvijas PSR Augstākās Padomes Prezidija priekšsēdētāja Augusta Kirhenšteina portrets, ko, padomju valdībai atkāpjoties, gleznas izmēra vai cita iemesla dēļ viņi nebija paņēmuši līdzi. Bet varbūt trakajā steigā vienkārši aizmirsuši noņemt no sienas.

-   Pazīsti? Valters atkal uzkliedza. Tavs darbs?

-   Mans, Oskars ar sausu muti atbildēja.

-       Vai nekā cita nebija ko gleznot? Cīglers jautāja. Kāpēc tieši lielāko latviešu tautas nodevēju?

-       Varbūt jums to būs grūti saprast… Oskars klusi atbildēja. Man nebija izvēles. Tādā veidā cerēju izglābt tēvu.

-  Vai izdevās? Viņi jūsu tēvu atbrīvoja?

-   Nē. Es par viņa turpmāko likteni neko nezinu.

-  Tātad darbs par velti?

-   Tā iznāk.

-        Bet iznāk arī tas, ka lietas būtība no tā nemainās. Jūs tomēr esat kalpojis boļševikiem! Turklāt vēl draudzējies un gleznojis arī kādas žīdietes portretu! Bet tas jau ož pēc Biķernieku meža!

-        Godājamie kungi! Oskars galēji satraukts iesaucās. Jūs būsiet mani pārpratuši…

-        Nē, Oskar Ozol! Cīglers sacīja. Mēs neko neesam pārpratuši! Vēl atgādināšu, ka ne tikai kara laikā pat tik

nevainīga profesija kā mākslinieks pēkšņi tās īpašniekam var izrādīties ārkārtīgi bīstama… Vajag zināt, ko gleznot!

-   Es to zināju, Oskars sacīja. Taču mana tēva dzīvība tobrīd šķita svarīgāka par visu pārējo! Jums to tomēr vajadzētu saprast.

-   Bet kā tādā gadījumā ar paša dzīvību? Cīglers pēkšņi bargi jautāja. Tā jums neko nenozīmē?

-   Protams, nozīmē, taču ir tādas situācijas…

-   Pilnīgi pareizi! Cīglers tūlīt piekrita. Jums tieši šāda situācija ir pienākusi! Tā ir izvēle starp dzīvību un nāvi! Jūs pats, Ozol, apzināties, ka tikai par šo Augusta Kirhenšteina portretu es jūs šodien pat varu nošaut! Bet jūs man patīkat. Un ir žēl. Jauns, spēcīgs vīrietis, visi jūsu draugi ar ieročiem rokās drosmīgi aizstāv jaunās Eiropas celšanu, bet ko darāt jūs? Tāpēc jums tagad jāizšķiras. Patiesībā jums jāizšķiras par turpmāko jūsu dzīves gājumu. Vai nu rīt jūs nošaušanai vedam uz Biķernieku mežu vai arī kā īsts vīrietis un Lielvācijas mērķu atbalstītājs ņemat rokās ieroci un pats aktīvi piedalāties visu žīdisko un boļševistisko elementu iznīcināšanā!

-  Vai jūs man atļautu kādu laiku padomāt? Oskars atkal ar sausu muti prasīja.

-   Ko? Cīglers izskatījās patiesi pārsteigts. Jūs vēl gribat domāt?!

Oskars spēji nolieca galvu un klusēja. Viņš saprata ir iedzīts stūrī un tagad patiešām jāizvēlas mirt vai nonāvēt citus. Tik drausmīgas izvēles dzīvē negadās bieži, bet, kad gadās, tad gandrīz vai ikviens labāk izvēlas savu, ne cita dzīvību. Un te ne politiskai, ne kaut kādai tur humāno ideju pārliecībai izšķirošas nozīmes nav. Visu, ar ļoti retiem izņēmumiem, izšķir pašas dabas mums jau iepriekš dotais dzīvības saglabāšanas instinkts…

-   Es jau visu esmu pārdomājis, Oskars pacēla galvu un nopietni paskatījās uz iepretim sēdošo SD virsnieku. Varat man ticēt es patiešām ienīstu komunistus un man principā vienalga, kādu tautību pārstāvji viņi ir, bet… Laikam taču starpība tomēr pastāv kādu tikai ienīst vai arī šo naidu realizēt konkrētā darbībā…

-  Pilnīgi pareizi starpība pastāv, Cīglers piekrita, tikko manāmi pasmaidot. Pirmajās reizēs var būt nepatīkami,

Oskars paskatījās un nobālēja tas bija viņa pirms gada gleznotais Augusta Kirhenšteina portrets.

ja kādam ar nazi jāpārgriež rīkle, bet šaujot nekāda personiska kontakta nav. Tas ir ļoti vienkārši vajag tikai iedomāties, ka šaujat tukšā gaisā vai uz cilvēku, kas izvarojis jūsu māti, nogalinājis māsu, licis iznīcināt tēvu vai arī izdarījis lielu ļaunumu jūsu tautai. Un tad jūs nemocīs nekādi sirdsapziņas pārmetumi, bet radīsies gandarījums ne tikai par personīgo atmaksas aktu, bet arī apziņa, ka būsiet izdarījis valstiski svarīgu sava pilsoņa pienākumu.

Oskars klusēdams piekrītoši pamāja ar galvu.

-   Jau rīt, Ozola kungs, jūs aiziesiet uz Viktora Arāja štāba mītni, pēc tam uz Rīgas prefektūru un mūsu galveno pārvaldi. Pēc jūsu sportiskā drauga Valtera Rozenberga ieteikuma jums tūlīt tiks piešķirta dienesta pakāpe SS šārfirers un personīgais ierocis "Walter" sistēmas pistole. Taču pirms tam jums būs jāiztur neliela pārbaude. Neapvainojieties! Tā pie mums vienkārši ir pieņemts. Jo tik tiešām piedalīšanās eksekūcijās nekāda joka lieta nav kaut arī dzīvniekiem līdzīgi, visi šie žīdi un boļševiki kaut kādas dzīvas radības tomēr ir.

Helmuts Cīglers apklusa un ilgi nenovērsa skatienu no Oskara sejas. Augsto SD virsnieku pārņēma silta apmierinājuma sajūta vēl viens bijušās mazvalstiņas vietējais pretkomunistiski noskaņotais pilsonis rokās ņems ieroci, lai kāda vācieša vietā savas rokas un sirdsapziņu pamērcētu dižā reiha ienaidnieku asinīs…

-    Bet tagad, Ozola kungs, lai pirmajā reizē Biķernieku mežā jums būtu lielāka dūša un nedrebētu roka… Cīglers joprojām nenolaida savu drūmo skatienu no Oskara sejas. Ja būšu pareizi sapratis, jūsu roka noteikti nenodrebētu, ja rastos iespēja personīgi atriebties tādam čekas darbonim, kas tieši vainīgs pie visām jūsu ģimenes un jūsu paša nelaimēm?

Oskara seja momentā pārvērtās. Tā uzreiz kļuva skarba, un Cīgleram vairs nebija ne mazākās šaubas, ka šis cilvēks vienmēr un visur, atcerēdamies čekas ļaundarības, turklāt vēl baidīdamies par paša dzīvību, darīs visu, ko viņam liks darīt. Un, iespējams, pat daudz vairāk, nekā pienākumos ietilps.

-   Ko, vai patiešām būsiet notvēruši Dāvidu Goldbergu? Oskars iesaucās un ne mirkli nešaubījās, ka šo mērgli patiešām nošautu bez mazākās minstināšanās. Un sirdsapziņa nemocītu. Jo tā jau ir vienmēr daudz svarīgākas ir personīgās attiecības un tikai pēc tam uzskatu sadursmes ideoloģiskajos, reliģiskajos vai rasu jautājumos.

Ejam lejā! Cīglers aicināja un noteiktiem soļiem devās uz durvīm. Valters un Oskars sekoja.

Kad viņi bija nokāpuši trīs stāvus zemāk un Oskars gar gara gaiteņa abām pusēm ieraudzīja kameras un aiz to sienām dzirdēja cilvēku kliedzienus, pratinātāju bļāvienus un vēl dažādus savdabīgus trokšņus, viņam atkal radās diezgan baismīga sajūta, ka nekas būtībā nav mainījies viņš atkal atrodas čekas pagrabā. Jā, mainījušies ielu nosaukumi un ēkas, kur šie pagrabi atrodas, mainījušies drošībnieku formas tērpi, bet pratināšanas metodes un brutālā izturēšanās pret arestantiem abām sistēmām bija pilnīgi vienāda. Vislielākā atšķirība bija tā, ka čekā par izmeklētājiem un sitējiem tikai retais bija latvietis, taču gestapo un vispār SD dienestā latvieši, it sevišķi no sporta aprindām, bija kā biezs.

Cīglers kaut ko pateica stāva dežurantam, tad visi trīs iegāja kādā no pratināšanas telpām. Tā uz Oskaru atstāja vairāk nekā drūmu iespaidu.

Pie sienas stāvēja koka kušete, turpat netālu kaut kas līdzīgs zobārstniecības krēslam, blakus tam galds, uz kura atradās vairāki sitamie steki un metāla stieņi, šprices un dažādi citi priekšmeti, kuru nozīmi Oskars nesaprata.

Acīmredzot tūlīt šeit ievedīs Dāvidu Goldbergu, Oskars nodomāja, un es varu tikai minēt, ko tie friči liks ar viņu darīt. Un es bez šaubām arī darīšu. Pārāk spilgtā atmiņā vēl palicis tas, ko viņš darīja ar manu tēvu un mani pašu.

Pēc neilga laika atvērās durvis un gara auguma apsardzes vīrs ieveda pirmajā mirklī nenosakāma vecuma sievieti. Vecumu nevarēja noteikt tā vienkāršā iemesla dēļ, ka sieviete izskatījās briesmīga. Viņa bija pamatīgi sasista, seja bija baismīgi uztūkuši, to visu klāja zili un asiņaini plankumi, mati izspūruši, bet plānā vasaras kleita saplēsta.

Judīte! Pirmajā mirklī šī atziņa kā spēcīgs elektriskās strāvas trieciens izskrēja cauri visam ķermenim. Taču, ieskatījies uzmanīgāk, Oskars saprata, ka Judīte tā laikam tomēr nav. Viņai bija melni, bet šai sievietei blondi mati.

-   Pazīsti šo maitu? Valters, pagriezies pret Oskaru, jautāja.

-   Nē, viņš spēji pakratīja galvu. Pirmo reizi redzu.

-   Tev švaka atmiņa, Valters, viltīgi smīnot, sacīja. Vismaz tās sievietes, ar kurām esi gulējis, tomēr aizmirst nevajadzētu. Viņa ir Natālija Ūdre tava bijusī mīļākā, aktīva čekas darbone, viņu tulks un ej nu sazini, ko šī kundzīte tur vēl darījusi! Rīt vai parīt viena neliešu grupa soda izpildei atkal tiks vesta uz Biķernieku mežu, kur šo boļševiku palaistuvi nošausi personiski! Iebāzīšu pistoles stobru viņas pakaļā un tu to sašķaidīsi lupatu lēveros!

Pēc brīža abu acis sastapās, Natālijas skats bija drausmīgs tajā atspoguļojās turpat vai visa cilvēka dvēseles emociju gamma gan fiziskas un garīgas sāpes, gan bailes un izmisums, gan kaut kādas cerības un dziļš nicinājums…

12. NODAĻA

Kārtējo reizi pamodos, smagu paģiru mocīts. Un, dzerot krāna ūdeni, domāju kāpēc gan nevarēja būt tā, kā pašlaik dzer, bet skaidri zini, ka nekādas galvassāpes nebūs. Šķidrums vien ir kā degvīns, tā ūdens, bet iedarbība atšķirīga. Interesanti, vai cilvēce vispār spētu izdzīvot bez alkohola? Tas taču ir izdomāts kaut kādai nepieciešamībai! Kā rata ritenis, cirvis vai uguns. Bet stop! Uguns nav izdomāta. Tā pastāv pati par sevi, gluži kā dzīvība.

Savādi, ka tieši dzīvība ir kļuvusi par cilvēces aizraujošāko rotaļlietu. Spēle, kas vienmēr beidzas ar zaudējumu. Un kādus gan iemeslus ir izdomājis cilvēka prāts, lai tikai vieglāk, parocīgāk un it kā pat taisnīgāk cits citam atņemtu vērtīgāko, kas mums pieder! Es te varētu sacerēt filozofisku traktātu par cilvēka prāta aprobežotību un pagaidām vēl īsti neizskaidrojamām tieksmēm vai, varbūt pareizāk, spējām un vēlēšanos būt vardarbīgam.

Naudas vairs nav. Tas ir ļoti bēdīgi. Nē, daži lati laikam tomēr atradīsies. Tātad iztiksim bez krāna ūdentiņa, bet dzersim alu! Brīnišķīgi! Vēl viena dzīves svētku diena. Protams, žēl, ka toreiz, aizbraucis uz mazo zvejnieku ciemu un beidzot tur liktenīgi atradis tēvu, solījumu neturēju un atkal sāku dzert. Lai gan… Kāpēc to vajadzētu nožēlot? Jānožēlo mūžīgais naudas trūkums. Taču, ja tas bagātais Jofe nemānās, viņš man par grāmatas uzrakstīšanu ir apsolījis prātam neaptveramu bagātību simt tūkstoš latu! Vai viņš vispār ir normāls? Ja viņam toreizējā Judītes izglābšana ir tik ārkārtīgi svarīga, viņš taču varēja ar savu lūgumu par šī notikuma atspoguļošanu grāmatā vērsties pie kāda cita normāla rakstnieka! Kāpēc tieši pie manis? Atcerējos! Nupat jau pavisam būšu nodzēris prātu. Tāpēc, ka esmu taču no Ozolu dzimtas! Ar savu mīļoto Annu pat kādu laiku dzīvojis viņu toreizējā Brīvības ielas lepnajā dzīvoklī! Turklāt… Nu kā tad! Jakovs Jofe taču tos simt tūkstoš latus grib man samaksāt ne tik daudz par grāmatas uzrakstīšanu, bet galvenokārt par mana tēvoča Oskara Ozola cēlo rīcību holokausta laikā no simtprocentīgas nāves izglābtu ebreju meiteni! Bet par absolūto neiespējamību kara noziedzniekam Oskaram Ozolam kā ebreju glābējam piešķirt goda nosaukumu "Taisnīgais starp tautām", to kompensēt ar šo milzīgo honorāru. Un pareizi vien būs.

Un tieši tai mirklī, kad fiziski mocījos ar paģirām, bet garīgi ar domām par Jakova priekšlikuma īstajiem iemesliem, pēkšņi iezvanījās telefons.

-   Es klausos, paņēmis klausuli, ar sausu muti noņurdēju.

-   Kāpēc mute ir sausa? Jakovs tūlīt prasīja. Vai paģiras?

-  Tā iznāk, es atbildēju. Vakar atzīmēju savu dzimšanas dienu.

-  Nopietni? Jakova balsī skanēja skaidri saklausāma neticība. Cik tad palika?

-   Nav tik svarīgi. Piecdesmit vēl nav.

-  Vai bija sanākuši daudz viesu?

-   Kādi tur viesi? iesaucos. Dzēru viens. Vēlāk gan piebiedrojās mājas saimnieks ar suni. Solīja mani uz ielas vēl neizmest.

-   Cik tu viņam esi parādā?

-   Labāk neteikšu. Uzreiz kļūs vēl sliktāk. Bet vispār daudz.

-   Kā iet ar rakstīšanu?

-  Tā pamazām.

-   Kaut kas sanāks?

-   Iespējams. Katrā ziņā Judīte tur būs. Starp citu, kas viņa tev tāda ir?

-   Tas nav svarīgi, Jakovs izvairīgi sacīja. Svarīgi, lai tu uzrakstītu patiesību par šo cilvēku likteņiem. Kā politiskās pārmaiņas Latvijā un karš pārvērta cilvēkus un gan fiziski, gan garīgi salauza. Un vēl! Man ir svarīgi, lai tu latviešu rakstnieks šodienas sabiedrībai pateiktu jā, latvieši arī piedalījās nacistu realizētajā holokaustā, taču to viņi darīja gan labprātīgi, gan spiesti, un bija cilvēki, kā, piemēram, Oskars Ozols, kas, atrazdamies Viktora Arāja bandas sastāvā, tomēr spēja ne tikai iznīcināt, bet arī glābt.

-   Nedomāju gan, ka tāds vīrs kā Oskars Ozols varētu būt paraugs cilvēka cildenumam, es iebildu. Jakov, tas nav tik vienkārši! Es piekrītu viņam patiešām bija ārkārtīgi traģisks liktenis, bet tāds bija daudziem gan tiem, kurus bendēja komunisti, gan tiem, kurus iznīcināja nacisti; un, protams, ebrejiem. Tāpēc patiesā cieņā un apbrīnā mums jānoliec galvas to cilvēku priekšā, kuri slēpa un izglāba kaut vienu vajātu ebreju, bet kas attiecas uz Oskaru… Nudien, nezinu. Te rādās mazliet cita bilde.

-   Lai ir cita! Jakovs neatlaidās. Viņš Judīti tomēr izglāba! Es to zinu! Un tu to zini! Tāpēc gribu, lai to uzzina arī citi!

-   Bet vai tas atsver…?

-   Liecies mierā! Jakovs pateica. Nesvērsim! Uzraksti patiesību! Tas būs daudz svarīgāk. Pats zini, kā šodien tiek stāstīts par mūsu pagātni. Dažreiz paliek iespaids, ka vācu okupācijas laiks vispār nav bijis! Un ka bija nelieši starp ebrejiem, tā arī starp latviešiem! Un ka starp ebrejiem un latviešiem turklāt pārsvarā! bija labie, drosmīgie un cildenie! Bija cilvēki, un bija necilvēki. Tev vajadzētu zināt, par ko šodien latviešu rakstnieki raksta. It sevišķi jaunie. Vemt gribas! Bet par patiesām cilvēciskām traģēdijām…

-   Labi, Jakov! nepacietīgi pārtraucu viņa garo monologu. Es strādāju, un izskatās, ka varbūt kaut kas arī sanāks.

Tādā sakarā… Vai tu nevarētu man iedot nelielu avansu? Nu, apmēram simt latu! Kādu laiku izvilktu.

-   Tu jau tūlīt to naudu nodzersi! Jakovs pārmetoši sacīja. Bet man vajag, lai tu rakstītu, nevis pļēgurotu!

-   Starp citu, godājamais Jofes kungs, mazliet klusināti sacīju, kārtīga dzeršana, tāpat kā sievietes mīlēšana ir ārkārtīgi nopietns un smags darbs…

-   Labi! Jakovs teica. Pēc stundas būšu klāt. Ceru, pa to laiku nenomirsi.

-   Pacentīšos, es atbildēju.

Apsēdīšos pie loga, gaidīšu Jakovu piebraucam, bet pa to laiku mēģināšu atcerēties, kā mana paša liktenis spēji sagriezās, kad biju iepazinies ar burvīgi izlaidīgo žurnālisti Annu…

-   Bija labi, vai ne? smagi elpodams, novēlos no Annas auguma un sāņus paskatījos uz blakus gulošo sievieti. Viņa izskatījās nedabiski skaista. Es to jau biju ievērojis sen ikviena sieviete mīlēšanās laikā un vēl krietnu laiciņu pēc tam vienmēr izskatās daudz pievilcīgāka nekā bija pirms tam. Sekss kaut kādā veidā kā labs mākslinieks vai skulptors dažos mirkļos viņas spēja pārvērst gandrīz vai līdz nepazīšanai. Varbūt to apzinoties, sievietes vienmēr ir tik kāras uz mīlēšanos? Turklāt iznāk arī daudz lētāk, nekā iet uz skaistumkopšanas salonu.

-  Bija brīnišķīgi! Anna tūlīt apliecināja. Tu vienmēr esi tik labā formā?

-  Nē, ne vienmēr, smagi nopūtos. Parasti tikai tad, kad esmu pamatīgi iedzēris.

-   Kāpēc tu izšķīries un dzīvo bez pastāvīgas sievietes? Anna painteresējās. Sieva bija slikta?

-  Viņa bija laba, es atbildēju. Viņa vienkārši iemīlējās citā.

-   Tātad tu biji slikts?

-   Es nebiju slikts, sacīju. Mēs taču ne vienmēr iemīlamies labākajos. Tur nospēlē kaut kas cits.

-   Kad pirmīt sēdējām "Skapī"… Anna mazliet apmulsa. Tu noticēji, kad es tev atzinos mīlestībā?

-  Nē, Anna. Es vispār nevienai sievietei neticu. Un vismazāk jau tai, kura kaut ko runā krogā.

-   Manuprāt, tieši tur visbiežāk cits citam pasaka patiesību.

-   Uz krogu iet ne jau tāpēc, es teicu. Patiesību viens otram varam atklāt jebkurā citā vietā. Uz krogu parasti iet iedzert vai atrast seksa partneri.

-   Tas ir tālu no īstenības, Anna nepiekrita. Un visai primitīvi.

-   Viss, ko mēs darām, ir primitīvi, es teicu. Dažreiz pat jābrīnās. Šī mūsu jau iedzimtā vēlēšanās mīlēties, radīt bērnus, rīkot greizsirdības scēnas, slepkavot kaut kādas mantas vai politiskas pārliecības dēļ, ticēt kaut kādam tur vecu jūdu izdomātam Dievam, krāt naudu, būvēt kuģi, kas kādreiz var nogrimt, celt māju, kas jau nākamajā dienā var nodegt, pirkt automašīnu, ar kuru vari nosisties, vai rakstīt grāmatu, kuru cilvēki drīz aizmirsīs…

-  Harald, es domāju, ka esi mazliet gudrāks, Anna sacīja. Bet tu man tomēr patīc!

-   Pasaki vēlreiz, ka mani mīli! es palūdzu. Tas parasti skan ļoti aizkustinoši.

-  Bet es tevi nemīlu, Anna negaidīti pateica. Taču tevī ir kaut kas… Tu patiesībā esi neatvairāms.

-   Paldies, mīļā! Tā jau ir. Mēs kopā esam pārāk īsu laiku, lai mūsos rastos kaut kas līdzīgs mīlestībai. Bet vai zini? Mīlestība kā tāda nemaz nepastāv! Šīs jūtas, kas pārņem divus viens otram iepatikušos cilvēkus, ir tikai sega, ar ko mēs mazliet piesedzam savu vēlmi seksuāli izlādēties. Ja tas notiek vienreizēji, kā šobrīd mums, tikumiski cilvēki to nosauc par izvirtību, ja pastāvīgi par mīlestību un laulību.

-  Vai nav vienalga, kā to visu sauc?

-   Protams. Svarīgi, ka divi cilvēki grib būt kopā gan krogā, gan gultā. Un tam nav nozīmes, vai viņi to dara tūlīt pēc iepazīšanās vai pēc desmit gadiem. Svarīgs ir rezultāts.

-  Vai tu mani kaut kur biji redzējis arī agrāk? Anna jautāja.

-  Jā, es atbildēju. Gan turpat "Skapī", gan dažos literārajos sarīkojumos.

-  Un kas?

-  Nekas. Vienkārši nodomāju smuka meitene un nebūtu slikti ar viņu kādreiz pārgulēt.

-   Kāpēc tad agrāk nepienāci iepazīties?

-   Tev vienmēr blakus jau atradās kāds cits.

-  Ja tev bija tik stipra vēlēšanās…

-       Nē, Anna, ne tik stipra, lai iesaistītos konfliktā un tam sekojošās nepatikšanās.

-  Tu esi bailīgs?

-       Nē, Anna, ne tuvu! Es tikai domāju, ka maz ir tādu sieviešu… Nu, neiegūšu šo? Vai liela nelaime? Iegūšu citu. Viss šai dzīvē ir daudz vienkāršāk, nekā to iedomājamies. Redz, kā mums iznāca šodien! Kas vainas?

-       Patiešām, Anna piekrita. Bet sarežģījumi var sākties vēlāk.

-   Ko tu ar to domā?

-  Vili Ūdri.

-   Kas viņš tev ir, taču ne vīrs?

-       Nē, Harald, bet viņš grib ar mani precēties. Un ir riebīgi greizsirdīgs.

-       Tad tev no viņa pēc iespējas ātrāk jāmūk prom! Nē, nopietni! Greizsirdīgs vīrs tas ir vissliktākais, kas sievieti var piemeklēt.

-   Bet ja viņš mīl?

-        Ak, Anna, beidz ākstīties! Kāda tur mīlestība? Vai jau aizmirsi, ko pirmīt teicu? Viņš ar tevi grib tikai pastāvīgi gulēt. Un tāpēc viņam mierīgi pasaki, ka šādai vajadzībai lai pameklē citu. Un atklāj, ka arī tu jau esi atradusi ko labāku.

Anna, nedaudz pārsteigta, pagriezās uz sāniem, uzlika galvu uz manām krūtīm, laiciņu klusēja, tad jautāja: Tevi?

-   Kāpēc gan ne? Tu taču man pirmīt atzinies mīlestībā!

-  Jā, Anna piekrita. Taču tu man vēl ne.

-  Vai tas būtu obligāti?

-   Nē, Harald. Taču tas, tāpat kā tev, būtu patīkami.

-       Vai tas mūsu valsts varas apsargs Vilis Ūdris tev to saka bieži?

-       To bieži nemaz nav vajadzīgs teikt, Anna sacīja. Dažreiz pietiek ar reizi.

Tā toreiz sākās mūsu mazliet dīvainais romāns. Man Anna patika. Viņa bija sieviete, kādu jau sen ilgojos. Skaista, bez ārēji paustiem kompleksiem, seksuāli atbrīvota, labsirdīga,

brīva un manī mazliet iemīlējusies. Taču arvien biežāk mūsu attiecības sāka traucēt Vilis Ūdris. Es īsti nezinu, vai Anna ar viņu jau bija pilnībā pārtraukusi attiecības, un tas mani arī ne sevišķi interesēja.

-  Pagaidīsim, viņa bieži sacīja. Lai paiet vasara. Ja līdz tam viens otram vēl nebūsim apnikuši, precēsimies Vecgada vakarā. Bet, ja jutīsim, ka garākam dzīves posmam tomēr neesam piemēroti, turpmāk paliksim tikai draugi.

Es Annu tomēr tik traki nemīlēju, lai ilgotos vai tūlīt prasītu oficiālu kopdzīvi. Bija labi tāpat. Bieži satikāmies, gājām uz teātru pirmizrādēm, sēdējām kafejnīcās, apmeklējām dažādus sarīkojumus un šad tad pārgulējām. Tā bija jauka, divu brīvu cilvēku dzīve un mūs nekādā veidā neierobežoja diezin kad izdomātie muļķīgie "laulāto draugu pienākumi".

Kādi tur vēl pienākumi?! Ja divi cilvēki viens otru mīl, un ja arī nemīl, bet viņiem būt kopā ir labi, visi ģimeņu psihologu un baznīcas postulētie "pienākumi" jau paši par sevi atkrīt, jo galvenais mīlestības vai attiecību pienākums ir sirds radītais likums nedarīt otram neko sliktu! Neradīt sāpes. Palīdzēt! Un ja tā gadās, aizejot nekratīt dūres, bet atcerēties to laiku, kad jums bija labi. Un tad, pat dzīvojot atsevišķi, varbūt jūs savu pagātni atcerēsieties kā skaistāko, kas jūsu dzīvē bijis.

Arī Annas māte un tēvs neko neiebilda pret meitas draudzēšanos ar mani. Vilis Ūdris viņiem nez kāpēc nepatika, un viņi atklāti teica, ka priekšroku dod man. Taču, kāpēc viņiem šis Vilis nepatika, es nezinu, tāpat kā to, kāpēc viņš patika Annai.

Kādu dienu, šķērsojot Esplanādi, netālu no Raiņa pieminekļa nejauši saskrējos ar Vili. Iespējams, ka tas nemaz tik nejauši negadījās. Itin bieži tieši pa šo maršrutu gāju pie Annas.

-  Piebremzē! Vilis mani apstādināja. Citādi vēl uznāks sirdslēkme.

Apstājos.

-   Ko vajag?

-  Vajadzētu aprunāties, Vilis teica. Ieiesim kādā kafejnīcā vai tepat uz sola?

Anna, nedaudz pārsteigta, pagriezās uz sāniem, uzlika galvu uz manām krūtīm, laiciņu klusēja, tad jautāja: Tevi i

-        Tepat uz sola, es atbildēju. Nekāda patika man ar tevi sēdēt kafejnīcā nav.

Mēs apsēdāmies uz viena no soliem iepretim strūklakai. Man šis cilvēks nepatika un nemaz nebrīnījos, ka viņš nepatīk arī Annas vecākiem. Bija pārāk lecīgs. Varbūt viņu tādu darīja darbs īpašajā apsardzes dienestā, jo zināma vara viņam bija, katru dienu apgrozījās pazīstamu politiķu sabiedrībā un jutās kā baigi izredzētais, ka tieši viņam uzticēts rūpēties par mūsu "svarīgāko" vīru drošību, it kā ne viens vien valsts iedzīvotājs tā vien kārotu viņiem fiziski nodarīt kaut ko sliktu.

-   Kur ej? Vilis prasīja. Atkal pie Annas?

-        Kas tev par daļu? diezgan asi atcirtu. Man tev nav jāatskaitās.

-        Protams, Vilis piekrita. Es to pajautāju tikai tā sportiskas intereses pēc.

-  Un kas, ja es pie viņas arī ietu?

-        Būtu slikti, Vilis sacīja. Beidzot tev vajadzētu sākt viņu aizmirst.

-   Kāpēc?

-        Es tomēr biju pirmais, Vilis paskaidroja. Nebūtu ar Annu neko sācis, mēs jau būtu apprecējušies.

-  Vai es tev to liedzu? dusmīgi iesaucos. Precies!

-  Anna vairs negrib.

-   Nu un tad. Tā ir viņas izvēle. Ko mēs tur varam darīt?

-       Tu visu izjauci, Vilis it kā noskumis teica, tad negaidīti nikni paskatījās uz mani. Es to ilgi necietīšu!

-        Vecīt, ko tu vari ciest vai neciest? Ari es kļuvu nikns. Ar ko satikties, gulēt vai dzīvot kopā vienmēr izšķir sieviete! Mēs esam tikai šīs izvēles priekšmeti.

-        Tā nu gluži nav, Vilis iebilda. Annu izvēlējos es! Un viss bija labi, kamēr neuzradies tu! Anna man apgalvo, ka jūs vēl ne reizi neesot pārgulējuši. Vai tā ir?

-       Atšujies! es teicu. Saku vēlreiz par to, ko es daru, man nevienam nav jāatskaitās! Vismazāk jau nu tev!

-   Un tomēr. Esi viņu jau drāzis, vai ne?

-       Nomierinies! sacīju. Mums pagaidām vēl ir tikai šķīstas, platoniskas attiecības. Kļuva labāk?

-   Neticu! Anna ir pārāk temperamentīga, un tu arī neizskaties pēc bālā zēna! Jūs noteikti jau esat grēkojuši!

-  Es, Vili, par tevi brīnos, teicu. Parasti mīlestības sarežģījumos stulbas kļūst sievietes, bet tu… Būdīgs, normāls vecis, turklāt vēl pastāvīgu bruņots…

-  Tu pats esi stulbs, Vilis sacīja. Tu vēl neesi apjēdzis, ko es ar tevi varu izdarīt!

-   Ko? es prasīju. Vari nošaut?

-   Arī to varu, Vilis atbildēja. Bet varu izdomāt arī ko citu.

-   Un tā tu domā dabūt Annu?!

-   Es jau viņu esmu dabūjis, Vilis atbildēja. Bet tev ir jāpazūd! Un jo ātrāk to izdarīsi, jo labāk būs tavai veselībai.

-   Vari padomāt arī par sevi, brīdināju. Maldīgi domā ja jau esi bruņots vari visu! Jā, patiešām, vari mani nošaut vai izdarīt ko citu. Taču pēc tam pašam ilgus gadus vajadzēs sēdēt cietumā… Diezin vai kāda sieviete ir tā vērta. Un, ja arī ir, tad nez vai mēs paši esam tā vērti. Esmu pārliecināts, ka mīlestības vai, pareizāk sakot, mūsu seksuālo vajadzību dēļ nav vērts bojāt dzīvi. Sekss ir tikai viens no mūsu dzīves pamatakmeņiem un ar to vien nepietiek, lai mums atvēlētais laiks būtu pilnvērtīgs.

-   Harald Hanson, Vilis, valdot dusmas, sacīja, tu man riebies! Tu esi rakstnieks, nezinu, labs vai slikts, taču esi pieradis muldēt un fdozofēt, bet es esmu rīcības cilvēks! Ja personai, kas atrodas manā pārraudzībā šai gadījumā Annai draud uzbrukums, mans uzdevums ir viņu aizsargāt. Apjēdz? Ja tu vēlreiz parādīsies kaut vai kilometra attālumā no šīs sievietes, rēķinies ar lielām nepatikšanām!

Rūgti iesmējos. Mums katram dažādas nepatikšanas var rasties turpat vai uz soļa, taču Viļa vārdos bija pārāk atklāti draudi un tie mani nevis nobaidīja, bet tieši otrādi radīja spītu un vēlēšanos arī turpmāk visu darīt tā, kā to par vajadzīgu uzskatu es, nevis citi.

-   Vai tu vispār zini, kam tas dzīvoklis, kur pašlaik dzīvo Anna un kur arī it kā pats taisies iekārtoties, agrāk ir piederējis? Un piederējis nevis kā īrēts dzīvoklis, bet gan kā privātīpašums daļa no mājas?

-   Nezinu, Vilis paraustīja plecus. Vai tam šodien ir kāda nozīme?

-   Ir gan, es apliecināju. Tieši šodien! Tas un vēl daži dzīvokļi tai pašā mājā pirms kara piederēja Latvijas Bankas pārvaldnieka vietniekam Reinim Ozolam. Bet viņš ir mana tēvoča Oskara Ozola tēvs. Viņi visi ir jau miruši vienīgais mantinieks esmu es Haralds Ozols. Tūlīt sākšu kārtot papīrus un tad es vismaz divus kilometrus tuvāk Annai nelaidīšu tevi!

-   Tā ir patiesība? Vilis pārvērstā balsī prasīja. Par to dzīvokli?

-  Absolūta, es atbildēju.

-   Šīs mantojuma lietas tik ātri nekārtojas, Vilis atgādināja. Paies gadi…

-  Iespējams, es piekritu, taču rezultāts ir jau zināms tas dzīvoklis būs mans, un tad es kā tā īpašnieks izvēlēšos, kas tur varēs vai nevarēs dzīvot. Tev, Vili, ir vismazākās izredzes.

Vilis krietnu laiciņu drūmi klusēja. Tagad es sapratu tā bija liela kļūda, ka darīju viņam to zināmu. Tas viņā tikai vairoja naidu pret mani, jo nežēlīga cīņa par kādu īpašumu mūsdienās pēc izdarīto likumu pārkāpumu skaita atrodas saraksta augšdaļā.

-  Turklāt, nedaudz pagriezies pret Vili, turpināju. Tavs vectēvs Uldis Ūdris bija pārliecināts komunists padomju laika prokurors. Pirms kara it kā Oskara Ozola draugs, kas, Oskaru baidīdams ar čekas represijām, burtiski piespieda viņu uzgleznot Kirhenšteina portretu, kā dēļ viņam savukārt iznāca baigās ziepes vācu laikā. Turklāt vēl Ulda Ūdra sieva Natālija kādu laiku bija Oskara mīļākā, bet vēlāk strādāja čekā par tulku. Viņa kaut kāda iemesla dēļ nepaspēja evakuēties, bet kas ar viņu notika vācu laikā nestāstīšu vari iedomāties pats. Taču to gan pateikšu cilvēka dzīve reizēm ir tik sarežģīta lieta un ļaužu likteņi savijas tik cieši un neticamā veidā, ka dažbrīd šķiet to visu kāds speciāli izdomā.

Tā notika arī šoreiz. Vilis Ūdris attiecībā pret mani izdomāja viltīgu un nežēlīgu gājienu, kas manu līdzšinējo dzīvi izjauca tik pamatīgi, ka vēl tagad nespēju atjēgties.

Kādu vakaru, Annas aicināts, kārtējo reizi devos uz pazīstamo Brīvības ielas dzīvokli.

-   Mēs būsim vieni? pirms tam jautāju.

-  Ne gluži, viņa atbildēja. Mājās būs māte. Bet tas taču mūs netraucēs! Cik reižu jau tā nav bijis mamma savā istabā skatās televizoru, bet es savā mīlējos ar tevi.

-   Un ko daru es? mazliet ironiski jautāju.

-  To pašu, mīļais, to pašu! Anna smējās. Mēs kā parasti abi darām to, kas mums patīk!

Tā bija patiesība. Mēs to vienmēr darījām pie mazākās izdevības, tikai nesapratu, kāpēc viņa to tik ļoti centīgi mēģina slēpt no Viļa. Bet patiesībā to saprast nebija grūti. Annu acīmredzot apmierināja agrāk diezgan neparastais, bet šodien tik modernais attiecību stāvoklis viņai ir divi vīrieši, abi pietiekami labi, nav nabagi, viens pat diezgan slavens rakstnieks, un tāpēc ir izdevīgi ne Haraldam, ne Vilim neteikt pilnu patiesību. Vilim viņa teica "es ar viņu vēl ne reizi neesmu pārgulējusi!" Bet man zvērēja "es ar Vili esmu pārtraukusi jebkādas attiecības!"

Un visiem bija labi. Mēs izturējāmies tā, it kā tam visam patiešām noticētu. Lai gan… Vilis acīmredzot saprata, ka agrāk vai vēlāk Anna priekšroku dos man. Un ne tikai tāpēc, ka sabiedrībā biju diezgan pazīstams un arī ārēji pievilcīgāks par viņu, bet, iespējams, galvenokārt lielā dzīvokļa dēļ, kas agrāk vai vēlāk tik tiešām varētu pāriet manā īpašumā…

Mūsdienu sievietes ir apskaužami praktiskas. Mīlestība un labs sekss ir viena lieta, taču nav slikti, ja skapī stāv arī vairāki kažoki, bet garāžā smuka mašīnīte…

Ar liftu uzbraucis piektajā stāvā, nospiedu zvana pogu. Neviens atvērt nenāca. Zvanīju vēlreiz. Tas pats. Nepatīkami pārsteigts, jau grasījos iet prom, kad pamanīju, ka biezās ozolkoka durvis nemaz nav cieši pievērtas. Kāds, visticamāk Anna, pēkšņi aizskrienot, tās nav ne tikai aizslēgusi, bet pat ne līdz galam aizvērusi.

Nodomāju, ka varbūt mātei pēkšņi kļuvis slikti un Anna noskrējusi lejā, kur šīs mājas pirmajā stāvā atradās aptieka.

Iegājis gaitenī, lēnām devos uz istabu, kur parasti uzturējās Annas māte. Durvis stāvēja vaļā. Apstājies uz sliekšņa, ieraudzīju diezgan baigu skatu istabas vidū uz grīdas lielā asiņu peļķē gulēja Annas māte un izskatījās, ka viņa mirusi.

Pagājis dažus soļus tuvāk, pēkšņi sajutu, ka kāds stāv aiz muguras. Lēni pagriezos un ieraudzīju, ka tas ir vidēja auguma, plecīgs vīrietis, kura seju sedza melna maska. Uz brīdi no pārsteiguma un bailēm sastingu. Vīrietis maskā jau bija izstiepis roku un no kāda cilindrveidīga priekšmeta negaidīti man sejā iepūta rūgti smaržojošu gāzes strūklu…

Ar pirmo elpas vilcienu zaudēju samaņu.

Kad lēnām attapos, balti pelēkā miglā ieraudzīju, ka istaba pilna ar dažādiem cilvēkiem. Blakus bija notupies melnūsains ārsts un manā rokā, iespējams, jau ne pirmo reizi iespricēja kādas zāles.

-  Viņš mostas, ārsts klātesošajiem itin priecīgs paziņoja.

-   Ļoti labi, atklāti nopriecājās arī liela auguma vīrietis. Lai atjēdzas, bet cietušo varat vest prom.

It kā paklausot teiktajam, patiešām pamazām atjēdzos. Ieraudzīju Annu. Viņa sēdēja uz dīvāna un skaļi raudāja. Tad pamanīju vairākus policistus, atkal liela auguma vīrieti, dažas sievietes un izejošos ārstus.

Mēģināju atcerēties, kādā sakarā šeit atrodos un kas vispār ar mani noticis? Bet uzreiz atcerēties neko nespēju. Tikai pēc krietna laika atmiņa, kā palēninātā kinofilmā, lēnām attina visu, ko biju redzējis, ienākot šai dzīvoklī.

Pamanījis, ka esmu jau krietni atžirdzis, piecēlos un grīļodamies aizgāju līdz dīvānam. Pēc tam apsēdos blakus Annai. Viņa nez kāpēc strauji uzlēca kājās un aizskrēja uz istabas otru pusi.

-   Mani sauc Armands Āre, vīrietis paziņoja. Esmu vecākais sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs. Jūs varat runāt?

-  Ja tas ir nepieciešams…

-  Tā kā būtu, izmeklētājs teica. Vai varat nosaukt savu vārdu, uzvārdu, nodarbošanos, dzīves vietas adresi?

-  Vai jums to Anna vēl nepateica?

-   Es atkārtoju…

-   Mani sauc Haralds Ozols. Pamatnodarbošanās rakstu grāmatas. Dzīvoju Ciekurkalnā.

-  Kādās attiecībās bijāt ar jūsu draudzenes Annas Aknītes māti Skaidrīti Aknīti?

-   Labās, es atbildēju. Ļoti labās attiecībās. Vai viņa ir

dzīva?

-   Kāpēc jūs vēlējāties, lai viņa būtu mirusi?

-   Dies pasarg! Nekad to neesmu gribējis!

-        Kāpēc tad jūs viņu nositāt? Izmeklētājs izšāva kā no lielgabala.

-       Ko?! pārsteigtā balsī iekliedzos. Ko tu te muldi?! Kad ienācu dzīvoklī, redzēju viņu jau guļam uz grīdas un visapkārt galvai bija izplūdušas asinis.

-   Kāpēc jūs ienācāt šai dzīvoklī?

-   Tāpēc, ka tā bija sarunāts.

-   Ar ko jūs to sarunājāt?

-   Ar Annu Aknīti.

-   Vai jūs zinājāt, ka viņas māte atradīsies mājās?

-       Jā. Šad tad tā gadījās arī agrāk. Taču es nesaprotu… Jūs turat aizdomās mani?!

-       Tā ir, izmeklētājs apliecināja. Kad Anna, aizkavējusies darbā, atgriezās mājās, viņa atrada māti nogalinātu un turpat netālu no viņas guļam arī jūs. Ārsts vēl nespēj pateikt, kāpēc atradāties bezsamaņā, taču jūsu labā roka turēja cieši satvertu apmēram četrdesmit piecus centimetrus garu un puskilogramu smagu tērauda stieni, ar kuru vismaz četras reizes ir iesists pa cietušās Skaidrītes Aknītes galvu. Diezgan pamatīgi. Divās vietās ielauzts galvaskauss. Nav šaubu, ka uz sitamā atrodas tieši jūsu pirkstu nospiedumi. Sakiet droši kāpēc jūs viņu nogalinājāt?

-       Nemurgojiet! skaļi pateicu. Kāda velna pēc man viņu vajadzētu nogalināt?!

-   To arī mēs gribētu zināt.

Anna spēji sakustējās, šķērsoja istabu un nostājās manā priekšā. Viņas skaistās acis bija pilnas asarām.

-       Harald… Anna smagi elpoja. Kāpēc tu to izdarīji? Ko viņa tev sliktu…?

-        Anna… galīgi satriekts sacīju. Kā tu vispār kaut ko tādu vari domāt? Es to neesmu darījis! To izdarījis cits! Es viņu redzēju! Seja bija maskā. Viņš man uzlaida virsū kādu momentāni iedarbojošos gāzi, tūlīt zaudēju samaņu, un pēc tam viņš acīmredzot man slepkavības ieroci ir ielicis rokā.

Anna neticīgi vairākkārt pakratīja galvu.

-   Tu kā rakstnieks vari izdomāt visu ko…

-  Es nekad neko neizdomāju, stingrā balsī pateicu. Varbūt tikai dažreiz… mīlestību.

-   Harald Ozol! izmeklētājs atkal lietišķā balsī vērsās pie manis. Aizdomās par Skaidrītes Aknītes slepkavību esmu spiests jūs aizturēt un līdz apsūdzības uzrādīšanai nogādāt Galvenās policijas pārvaldes izolatorā. Tur, ņemot vērā jūsu apgalvojumu par trešās personas klātbūtni un it kā sejā iepūstu gāzi, jums tiks izdarītas medicīniskas analīzes un notiks arī pirmā oficiālā nopratināšana. Bet tagad ejam!

Man uzlika roku dzelžus. Tas bija ļoti nepatīkami.

Ejot cauri lielajam piecistabu dzīvoklim, rūgti nodomāju, ka šī dzīvesvieta visiem tās iemītniekiem ir ļoti nelaimīga. Varbūt pat nolādēta. Te pilnīgi nevainīgs kādreiz tika arestēts baņķieris Reinis Ozols. Pēc tam viņa sieva Rasma. Tad viņu dēls Oskars Ozols. Un tagad pēc piecdesmit gadiem atkal jau gluži citā laikā arī vēl es, tāpat absolūti nevainīgs…

13. NODAĻA

-   Varat aprunāties SS unteršturmfīrers Valters Rozenbergs, ar galvu pamājot uz arestanti, Oskaram sacīja. Pēc tam viņu atkal nogādāsim kamerā.

Nicīgi nosmīnējis, viņš izgāja laukā. Natālijai laikam bija grūti nostāvēt visticamāk, viņai tikušas sadauzītas arī kāju pēdas -, un viņa lēnām noslīga uz koka kušetes.

-  Sveika, Natālij, Oskars līdzjūtīgi sacīja. Nekad nebūtu ticējis, ka vēlreiz satiksimies tik briesmīgos apstākļos…

-    Neko mēs nevaram paredzēt… viņa čukstus sacīja. Vienīgi to mūs visus sagaida nāve…

-  Tā ir, Oskars piekrita, bet neviens par to īpaši nesatraucas. Mēs par to ikdienā pat nedomājam. Taču ir muļķīgi no šīs pasaules aiziet jauniem. Aiziet pirms dabas aprēķinātā laika.

-   Oskar… Liksim mierā matemātiku! Visu nosaka nevis daba, bet mēs paši.

-   Par to arī gribu jautāt. Kāpēc tu sasējies ar čekistiem?

Harald… Anna smagi elpoja. Kāpēc tu to izdarīji?

Nekādus materiālos labumus tu taču no tā neguvi. Vai varbūt tomēr?

-  Nē, Oskar, nekādus. Un tas arī būtu nepiedienīgi.

-   Tātad tikai idejas dēļ? Oskars neticīgi vaicāja.

-        Tu esi tipisks savas šķiras pārstāvis. Man ir žēl. Tev pat prātā nevar ienākt… Mēs ar Uldi vienkārši redzējām, ka šī pasaule, bet tā galvenokārt bija Ulmaņlaika Latvija, tiek pārvaldīta nepareizi. Netaisnīgi! Pieslējāmies tiem, kas gribēja to izmainīt.

-  Un, jūsuprāt, krievi bija īstie palīgi?

-  Citu jau nebija. Bez tam ne jau mēs viņus saucām.

-  Gan jau latvieši paši būtu tikuši galā, Oskars sacīja.

-        Neko mēs nebūtu varējuši. Vienīgi krievu vietā ātrāk atnāktu vācieši. Kas mainītos?

-  Viss! Oskars iesaucās. Vismaz tu šeit neatrastos.

-        Droši vien, Natālija žēlabainā balsī piekrita. Bet tā nu sanāca.

-  Kas tev lika iet pie Novika? Uldis?

-       Jā, Natālija apstiprināja. Viņš teica, ka tas ir mūsu izdzīvošanas jautājums. Tu taču atceries, ka viņa tēva brālis bija kaut kāds tur aizsargu komandieris. Bet māte, kad 1936. gadā tiesāja grupu komunistu, strādāja Rīgas apgabaltiesā. Tā kā mūsu lēmums bija pareizs. Mēs visi kaut ko darām, lai mums nebūtu sliktāk. Domāju, ka ari tu šeit tagad atrodies nevis kādas idejas vai pārliecības dēļ, bet galvenokārt, lai pašu kopā ar mani neaizvestu nošaušanai uz Biķernieku mežu. Vai tagad tur ierīkota tāda kā soda vieta?

-  Es īsti nezinu, bet acīmredzot.

-  Kā tu nokļuvi pie šiem? Natālija prasīja.

-  Viņi draudēja mani nošaut.

-       Tevi?! Natālijas uztūkuši seja pauda patiesu pārsteigumu. Tevi čekas upuri?

-       Šais trakajos laikos nodzīvot kaut dienu ir jau liela veiksme. Tāpat kā Novika vīri, arī šie jebkuru var nospiest kā blakti pie sienas.

-  Un tomēr?

-       Nezinu, cik patiess bija tavs Uldis, bet viņš man ieteica, lai izbēgtu no aresta, uzgleznot Kirhenšteina portretu. Par to mani šie melnie zēni arī paņēma.

-       Un tagad kalposi viņiem? Natālija prasīja. Šiem zvēriem?

-       Tā iznāks, Oskars atklāti pateica. Viņi mani ir iedzinuši stūrī. Praktiski man nav citu iespēju, kā vienīgi atsacīšanās gadījumā stāvēt tev blakus bedres malā.

-       Un kāpēc gan ne? Natālija ar grūtībām iesmējās. Vai tas nebūtu skaisti nomirt kopā?

-   Tas būtu ļoti skumji, Oskars drūmā balsī pateica.

-        Es tevi tomēr mīlēju, Natālija atgādināja. Es saprotu tā jau ir tāla pagātne, taču… Vai mums nebija labi?

-        Bija, Natālij, bija! Oskars nervozi iesaucās. Bet tā patiešām ir jau tāla pagātne. Nav pat vērts atcerēties. Vai Uldis arī palika šeit?

-   Nē. Visa prokuratūra pēdējā brīdī paspēja evakuēties.

-   Kāpēc pati paliki? Oskars prasīja. Kas notika?

-       Kaut kāds stulbums, Natālija atbildēja. Es ar savējiem pie mūsu mājas jau gandrīz biju mašīnā, kad pēkšņi atcerējos, ka trakajā steigā tas bija divas dienas pirms vāciešu ienākšanas dzīvoklī esmu aizmirsusi rotaslietu kastīti. Starp citām vērtslietām tur atradās arī tavs dāvinātais briljanta gredzens. Man šķita, ja to nepaņemšu līdzi, ar mani drīz notiks nelaime. Bet visi šie ticējumi… Kad izskrēju atpakaļ uz ielas, biedri jau bija aizbraukuši. Es šīs nodevības dēļ stāvēju galīgi satriekta, līdz pēc nedēļas mani garām ejošiem pašaizsardzniekiem uzrādīja līdz tam sirsnīgais dzīvokļa kaimiņš. Sekoja prefektūra, tad šī iestāde, un visu laiku mani sit.

-  Vai viņi kaut ko grib uzzināt? Oskars vaicāja.

-        Ko es varu pastāstīt? Natālija rūgti iesaucās. Kādus noslēpumus zinu? Spīdzina tāpat sava prieka pēc.

-        Bet ko darījāt jūs? Oskars jautāja. Pa lielākai daļai tāpat mocījāt bez jebkādas vajadzības.

-        Es nevienam neko sliktu neesmu darījusi, Natālija sacīja. Pirkstiņu neesmu pieskārusi.

-   Bet tu tur biji, Oskars atgādināja.

-        Nu un tad? Kādam taču vajadzēja palīdzēt arestētajiem cilvēkiem saprasties ar tiem krievu izmeklētājiem! Kaut vai pārtulkojot tikai šo "es esmu nevainīgs".

-   Nezini, vai Dāvids Goldbergs arī palika šeit?

-   Nezinu gan. Taču viņš noteikti ir prom! Es tikai viena tāda kā muļķe…

-   Vai par Judīti arī neko nezini?

-  Viņa, visticamāk, ir palikusi. Nekāda iemesla bēgt viņai nebija.

-   Tad Judīte ir bijusi tāda pati muļķe kā tu, Oskars sacīja. Ebrejiem tagad nav viegli.

-   Kam tad ir viegli? Man? Tev? Vai pārējiem?

-   Es būtu gandrīz vai laimīgs, ja tavā vietā šeit varētu aprunāties ar Dāvidu, Oskars pateica un viņa balsī skanēja kaut kas draudīgs. Tas pagaidām ir vienīgais cilvēks, kuru, ne mirkli nešauboties, es spētu nošaut.

-   Oskar… Natālijai atkal viegli drebēja balss. Vai tu kādreiz esi padomājis…? Atcerējies? Kādi mēs bijām agrāk? Jauni, skaisti, inteliģenti cilvēki. Bieži sapulcējāmies jūsu lielajā dzīvoklī, Judīte spēlēja klavieres, dzērām šampanieti, pārrunājām jaunākos notikumus kultūras dzīvē, gājām uz mākslas izstādēm, Operu un sapņojām par skaistu dzīvi un mīlestību. Nevienam no mums ne reizi pat neienāca prātā, ka kādam varam nodarīt ko sliktu, nemaz nerunājot, ka būtu spējīgi kādu spīdzināt vai nošaut. Kā mēs tik ātri spējām mainīties?

-   Vai tad tu nezini? Oskars prasīja. Apstākļi! Dzīve! Izdzīvošanas instinkts! Ja pagājušajā gadā Latvijā nebūtu ienākuši krievi, viss iepriekšējais būtu turpinājies. Pārtikusi dzīve, muzikālie priekšnesumi, mākslas izstādes, Opera un aizraujoši mīlas sakari. Parasti cilvēkus īsā laikā līdz nepazīšanai pārvērš mīlestība vai naids. Un ne vienmēr arī revolucionāras idejas vai vēlēšanās pārveidot pasauli, bet gan visvienkāršākā dzīvotgriba… ja pēkšņi rodas apstākļi, kas mums iespēju dzīvot var liegt.

-   Viss pareizi, Natālija skumji piekrita. Un tomēr žēl, ka viss tik ātri ir beidzies.

-   Natālij… Oskars klusi sacīja, piegāja klāt un vairākas reizes ar roku noglāstīja viņas galvu. Paldies, ka man palīdzēji aizbēgt. Kas vēlāk notika ar māti?

-  Viņu aizveda uz Torņakalna staciju, pēc tam vagonos un kopā ar pārējiem uz Sibīriju.

-   Konkrētāk nezini, tieši uz kurieni?

-   Nezinu.

-   Baigie nelieši, Oskars nikni sacīja. Žēl, ka arī tu piedalījies šajā akcijā.

-  Ja es nebūtu piedalījusies, tu pašlaik tāpat atrastos kaut kādā tur utu noēstā Sibīrijas sādžā vai soda nometnē.

-  Droši vien, Oskars piekrita. Tāpēc vēlreiz paldies! Es šad tad atceros to mūsu kolosāli skaisti pavadīto dienu, kad ar kuģīti pārbraucām Baltezeram, pēc tam Bukultu kanāla malā gulējām ziedošu pieneņu pļavā, spīdēja saule, bija tveicīga vasaras sākuma diena un mums šķita, ka, veikli aizbēguši no mūsu otrajām pusēm, esam laimīgākie cilvēki pasaulē. Nezinu, cik tobrīd bijām patiesi, taču mēs vismaz simts reižu apgalvojām, ka viens otru mīlam un tā tas turpināsies bezgalīgi ilgi.

-   Bet izrādās… Natālija grūtsirdīgi nopūtās. Tu biji patiess?

-  Nē, Oskars atbildēja. Es tevi nemīlēju. Vismaz ne tik ļoti, lai tas patiešām vilktos bezgalīgi ilgi…

-   Tu mīlēji Judīti? Natālija pavaicāja.

-   Nē, Oskars noraidoši pakratīja galvu. Tas bija kaut kas cits.

-Kas?

-  Nezinu. Man vienkārši Judīte patika. Viņā bija kaut kas neparasts.

-   Bet tu nemīlēji arī savu sievu Melitu, Natālija atgādināja. Kāpēc tā? Tev taču kaut vienu sievieti tomēr vajadzēja mīlēt! Kāds tu, Oskar, īstenībā esi? Cilvēks, kas mīl vienīgi sevi, bet pārējie tev ir tikai tādi kā brīvprātīgie izpalīgi marionetes kas tavu dzīvi dara interesantāku?

-   Nevajag muldēt, Oskars nīgri sacīja. Kopš pagājušā gada septiņpadsmitā jūnija mana dzīve nav kļuvusi interesantāka, bet gan sāpju pilna.

-   Kas tev sāp? Natālija prasīja. Miesa, dvēsele?

-   Man sāp viss, Oskars atbildēja. Arī tas, ka man ar tevi jāsatiekas un jārunā šādos neparastos apstākļos; ka tu atrodies šādā nožēlojamā stāvoklī; ka tu aizgāji pie viņiem… Der atcerēties kad kaut ko nolemjam darīt, nav slikti padomāt, kā tas var beigties. Nezinu, kas vēlāk notiks ar mani, bet tavs nodoms pieslieties komunistiem acīmredzot tev beigsies ļoti slikti.

-  To es zinu, Natālija sacīja. Vai es varēju paredzēt, ka padomju vara un tās armija izrādīsies tik vāja?

-  Vai tagad nožēlo?

-  Jā, Oskar, Natālija sacīja un pēkšņi sāka skaļi raudāt.

-   Ļoti nožēloju. Bet… Varbūt tu vari mani izglābt? Oskar! Varbūt…

Natālijas acīs starp asarām iemirdzējās dažas gaišas cerību dzirkstis. Un tad viņa ārkārtīgi satraukta, cieši skatīdamās uz vīrieti, kuru, krāpdama vīru, bija mīlējusi, skaļi iesaucās. Oskar! Mīļais! Glāb mani!

Šai lūgumā bija viss gan izmisums un bailes, gan nožēla un cerība, un tīri cilvēciska vēlēšanās palikt dzīvai.

Oskars grūtsirdīgi pakratīja galvu un līdzjūtīgi vēlreiz pieskārās viņas matiem.

-   Ja es to varētu… viņš čukstēja. Bet es pats tagad stāvu kā uz naža asmens… Var notikt gan tā, gan tā. Atzīstos es ļoti gribu dzīvot un tāpēc darīšu visu, lai kā tev nevajadzētu mirt divdesmit piecu gadu vecumā. Turklāt, un tas nav mazsvarīgi, es tomēr gribu atriebties visiem, kas bija par padomju varu, visiem tiem komunistiem… Ja to nedarīšu, būšu slikts dēls saviem vecākiem. Bet labs es varu būt, vienīgi kļūstot ļoti ļauns… Tāds, lūk, paradoksāls pašreizējās dzīves fakts.

Tad, skaļi nograbot, atvērās kameras dzelzs durvis, telpā ienāca Valters Rozenbergs un vēl divi SS vīri. Viņi, satvēruši Natāliju aiz abām rokām, izveda laukā.

-   Skumji, Valters, noskatīdamies viņai pakaļ, noteica.

-   Kādreiz bija simpātiska dāma. Žēl, ka tik stulba.

Trīs dienas vēlāk, austot agrai rīta gaismai, speciāli iekārtots autobuss ar nāvei nolemtiem ieslodzītajiem, viegli līgodamies, iebrauca Biķernieku mežā. Šim autobusam sekoja otrs ar Viktora Arāja zonderkomandas šāvējiem. Starp viņiem bija arī jaunpienācējs Oskars Ozols. Visi izskatījās manāmi iereibuši.

Kad ieslodzītos apmēram trīsdesmit cilvēkus kuru vidū atradās arī Natālija Ūdre, piedzina jau pie iepriekš izraktas bedres, starp patīkami smaržojošiem priežu kokiem, iemirdzējās pirmie uzlecošās saules stari.

Kāds skaists skats, Oskars nodomāja. Latvijas mežs. Spirgts gaiss. Vieglā vējā klusi šalcoši koki. Netālu draiski lēkā divas vāverītes. Varētu iznākt brīnišķīga glezna saulains vasaras rīts Pierīgas mežā…

Ja tikai tepat pie kājām baismīgi nerēgotos dziļi izrakta bedre. Bet tās otrā pusē neatrastos trīsdesmit vēl pagaidām dzīvi cilvēki vīrieši un sievietes kuri jau pēc dažām minūtēm dzīvi vairs nebūs. Viņi nenokļūs ne debesīs, ne ellē. Viņi tūlīt sakritīs šai balto smilšu bedrē un te arī paliks līdz mūžības beigām. Es nezinu, ko viņi ir nodarījuši un kāpēc tiek sodīti. Vienīgi zinu, kāpēc šeit atrodas Natālija. Bet vai viņai par to pienākas… nāve? Nezinu. Un kas tādā gadījumā esam mēs, kuri viņai tūlīt šo nāves sodu izpildīsim? Vai taisnības cīnītāji, Latvijas patrioti, tautas atriebēji, Dieva saukti tiesneši vai arī… tie paši čekisti, tikai tagad kalpodami citai varai, citādi ģērbušies un rīkodamies citas motivācijas vadīti. Taču būtība nemainās mēs, tāpat kā viņi, bez tiesas iznīcinām cilvēkus, kurus jaunās varas pārstāvji un paši uzskatām par "kaitīgiem elementiem". Varbūt, ka tā arī ir. Bet, ja atkal nāks cita vara, mēs būsim pirmie, kas kļūs simtreiz kaitīgāki par šiem…

Tā ir tāda diezgan primitīva cilvēku izdomāta baiga spēlīte "pareizs" un valsts varai derīgs ir tikai tas, kas tobrīd grib, neaizmirstot arī paša personīgās intereses, šo varu aizstāvēt. Nekāda morāle neeksistē. Nav nekādas visaptverošas taisnības vai "pareizuma". Ir tikai katra cilvēka individuālās domāšanas un rakstura īpatnības, kas krasu pārmaiņu laikos vieniem liek tomēr mierīgi palikt mājās un vēsā mierā noskatīties, kā pasaule trako, bet citiem pie pirmās izdevības tūlīt skriet kādu nodot, rakstīt denunciācijas vai atklāti ņemt rokās ieroci. Taču tik daudz prāta spējas viņiem tomēr vēl paliek, lai šādai rīcībai vienmēr atrastu attaisnojumu.

Pēc dažām minūtēm atskanēja diezgan haotiska šaušana. Acīmredzot vēl nebija īsti uztrenējušies. Oskars arī šāva. Tikai vakar Arājs viņam bija iedevis "Walter" markas pistoli un turpat Valdemāra ielas garāžā to izmēģinājis.

Oskars nesaprata, vai kādam ir trāpījis. Katrā ziņā uz Natāliju viņš nešāva. Oskars tikai redzēja, kā viņa strauji saliecās uz priekšu, mirkli nekustīgi stāvēja, tad pēkšņi vēl vairāk saliekusies, it kā mēģinādama sarauties pēc iespējas mazākā kamolā, ar galvu uz priekšu lēnām noripoja lejā… j

Kad visi upuri bija sakrituši bedrē, zonderkomandas vīri turpat netālu apsēdās koku paēnā, no kabatām izņēma jau iepriekš sagatavotas sviestmaizes, dažas pudeles degvīna un ieturēja vieglas brokastis.

-   Kas tālāk? Oskars, vēl nespēdams nomierināties, prasīja.

-   Gaidām nākamo partiju, Arājs atbildēja. Kamēr bedre būs pilna. Kā ir ap dūšu?

-   Slikti, Oskars atbildēja un ar mazliet trīcošu roku satvēra viņam pasniegto glāzi ar degvīnu.

14. NODAĻA

Arī man bija slikti. Arī es jau no agra rīta satvēru pilnu glāzi ar degvīnu un to vienā kampienā izdzēru. Dažas minūtes pagaidīju palika labāk. Un kāpēc gan ne? Man nekas nedraudēja. Es zināju neviens pie mana dzīvokļa durvīm nepieklauvēs un nevedīs ne uz čeku, ne gestapo. Neviens mani nenodos. Neviens nesitīs. Neviens nevedīs uz mežu nošaut. Un galvenais, neviens man par paša dzīvības cenu neliks nogalināt citus.

Atzīstos esmu dzērājs. Kādreiz gan rakstīju labus romānus, taču tagad biežāk sēžu krogā, nevis pie rakstāmgalda. Kaut esmu izšķīries no sievas, nekad viņai tomēr neko sliktu nedarīju. Un vispār… nevienam. Toreiz vienīgi slikti iznāca ar Annas māti. Bet es biju bez mazākās vainas. Man ne no viena nav jākaunas. Es visiem godīgi varu skatīties acīs un nekas nav jānožēlo.

Varbūt es nebūšu dzīves uzvarētājs. Nu un tad? Mēs taču visi kādreiz būsim zaudētāji. Gan šodienas slavenie un varenie, gan dzīves atstumtie un aizmirstie.

Bet lai nu paliek! Tagad atkal nopietni jādomā par Jofes pasūtīto romānu. Taču ko rakstīt tālāk, es īsti nezinu. Līdz šim kaut ko varēju arī izdomāt. Ja ne gluži izdomāt, tad vismaz ļaut vaļu nelielai iztēlei. Bet pamatu pamatos esmu pieradis rakstīt tikai patiesību.

Taču par to laiku, par kuru man tagad būtu jāturpina rakstīt, es neko daudz nezinu. Es tad vispār vēl nemaz nebiju piedzimis! Es tikai spēju aptuveni iedomāties, ko toreiz Oskars juta, iestājoties Arāja bandā, kāpēc kopā ar pārējiem pazīstamajos zilos autobusos braukāja pa Latviju, šaudami ebrejus un citus, kas gadījās pa rokai. Zinu tikai to, ka viņš ar katru dienu kļuvis vai nu cietsirdīgāks, vai arī pret visu notiekošo arvien vienaldzīgāks.

Taču es nevaru būt vienaldzīgs! Man tagad jāpieskaras vismaz šīs nodaļas ietvaros tādai tēmai un notikumiem, kuru dalībnieki jau sen ir pazuduši citā pasaulē. Šāvēji paši ir nošauti, bet pārējie aizgāja bojā vai nu padomju soda nometnēs, vai pēc soda izciešanas nomiruši savā nāvē.

Un es, kāds nekāds latviešu rakstnieks, līdz šai dienai nespēju saprast, kāpēc gan drausmīgajā Staļina laikā, gan ne mazāk drūmajos vācu okupācijas gados, tik daudzi mani tautieši simtiem un tūkstošiem cilvēku neļāva nomirt dabīgā nāvē? Kāpēc tieši mums, latviešiem, tik lielā skaitā tolaik vajadzēja vācu okupantiem palīdzēt slepkavot citus?

Vai tāpēc pasaulē daudz kas mainījās? Nē! Izmainījās tikai upuru un benžu personīgie likteņi. Upuriem uzcēla pieminekļus, bet varmākas paši tika iznīcināti, nolādēti un aizmirsti.

Un vienīgi tāpēc dažu varas un iedomātas atmaksas brīžu dēļ tik daudz asiņu, sāpju, ļaužu izmisuma un varmācības?

Vēlāk, 1979. gadā, Hamburgas tiesā Viktors Arājs, runājot par vislielāko ebreju apšaušanas akciju Rumbulas mežā, gan atzina, ka viņa vīri bijuši iesaistīti Rumbulas norisēs, bet noliedza, ka tiem būtu bijusi galvenā loma. Tā ir taisnība. Viņa komanda patiešām pati tur nešāva, taču tās izdarības bija brutālas. Komandas locekļi tika izmantoti Rumbulas operācijas sākuma un beigu posmā geto viņi bija starp tiem bruņotajiem vīriem, kas organizēja gājienam kolonnas, no kurām tikai pirmajā dienā vien tika nogalināti gandrīz 12 000 cilvēku; viņi arī stāvēja sardzē ap bedrēm, nedodami iespēju upuriem aizbēgt.

Arājs pats, kā daži apgalvo, krietni iereibis, uzraudzīja savas komandas darbību pie bedrēm. Reiz Arājs piegāja pie saviem vīriem un slavēja vāciešus: "Viņi labi šauj!" Taču Arāja cilvēki nebija vienīgie, kas iesaistījās geto beigu operācijā; atbildība par zvērībām, kādās viņi piedalījās, gulstas arī uz daudziem citiem.

Kādreizējais komandas loceklis Aleksejs Proskovičs liecinieks Vācijas tiesā bija norīkots sardzē apmēram 50 metrus no bedrēm. Viņš domā, ka Rumbulas akcijā bijusi iesaistīta visa komanda. Slepkavošanas rītā viņiem pavēlēts iekāpt autobusos un braukt. Kad Proskovičs agri no rīta ieradies Rumbulā, viņš brīnījies, kā iespēts izrakt tik milzīgu bedri.

"Es atceros kādu gadus četrdesmit vecu pilnīgi kailu sievieti stāvam un raudam. Daudzi raudāja. Visi šie cilvēki bija dažāda vecuma ebreji gan vecīši, gan piecpadsmit sešpadsmit gadus veci jaunieši. Es redzēju, kā vācietis ar mašīnpistoli šāva cilvēkus. Ebreju kolonnas soļoja šurp augu dienu; no ceļa tās iegriezās pa kreisi Rumbulas mežā. Bet līķi neaizpildīja visu milzīgo bedri. Blakus bedrei pacēlās drēbju un apavu kaudzes."

Arī Oskars Ozols tur bija. Notiekošais nekādas šausmas viņā neizraisīja, taču arī pilnīgi vienaldzīgu neatstāja. Kaut kas dvēselē un apziņā spēcīgi gruzdēja viņš saprata, ka notiek kaut kas absolūti necilvēcisks, taču nav viņa spēkos to pārtraukt vai citādi ietekmēt. Tas viņu it kā nomierināja, tai pašā laikā arī tracināja. Parasti glāba alkohols. Praktiski viņš, kā gandrīz ikviens no arājiešiem, nevienu dienu nebija pilnīgi skaidrā, un tas viņu dzīvi padarīja daudzmaz ciešamu.

Taču no viena notikuma, gan būdams skaidrā vai alkohola reibumā, viņš patiesi baidījās, un proti, ka kādu dienu, vienalga kur Rēzeknē, Daugavpilī, Ludzā, Valmierā vai Rīgā -, viņš nošaušanai atvesto ebreju pulkā pēkšņi ieraudzīs savu kādreizējo sapņu meiteni Judīti Jofi…

Oskars patiešām no tā baidījās. Varbūt tādēļ, ka kļūtu bezgalīgi žēl, varbūt tāpēc, ka būtu kauns, bet, iespējams, ka tad viņš droši vien beidzot galīgi apzinātos, cik maz viņā palicis no iepriekšējā talantīgā, gudrā, labsirdīgā, mākslu, dzīvi un sievietes tik loti mīlošā Oskara Ozola…

Tas būtu baismīgs atklājums, tāpēc viņš par to centās nedomāt, visas emocijas slāpēja ar alkoholu un parasti uz bedres malā stāvošajiem cilvēkiem mēģināja ilgi neskatīties…

Taču visbriesmīgāk viņš jutās 1941. gada naktī no 29. uz 30. novembri Rīgas geto dažas stundas pirms pirmās lielās ebreju apšaušanas Rumbulas mežā.

Kamēr Rīga vēl gulēja, agrā 30. novembra svētdienas rītā dažas vācu karaspēka grupas un latviešu policisti pēc komandas sāka virzīties uz saviem jau iepriekš sagatavotajiem izvietojumiem. Laika apstākļi bija atbilstoši gadalaikam stiprais sals, kas palīdzēja apstādināt vāciešus pie Maskavas, līdz Latvijai vēl nebija atnācis. Temperatūra bija normas robežās pīkst. 7 no rīta minimālā gaisa temperatūra bija -7,5 grādi pēc Celsija, bet maksimālā pīkst. 13 pusdienlaikā + 1,1 grāds. Iepriekšējā naktī bija uzsnigusi apmēram septiņus centimetrus bieza sniega kārta, padarot zemi slidenu. 30. novembrī vairs nesniga. Šajā laikā Latvijā gaišs ir septiņas stundas, tādējādi akcija sākās pirms saullēkta un beidzās pēc saulrieta.

Rosība geto iekšienē un ārpusē sākās pīkst. 4 no rīta. Pirmie, kas iesaistījās akcijā, bija Hesfers un viņa 12 vīru lielā vācu šucpolicijas komanda galvenie šāvēji, nezināms skaits Arāja vīru un 80 cilvēku no ebreju geto iekšējās apsardzes. Geto "tīrīšana" sākās no ēkām, kas atradās gar Lāčplēša un Jēkabpils ielu. Ebrejus uzmodināja un lika viņiem būt gataviem. Pēc pusstundas Sadovņikova ielā, geto otrā galā, kur satiekas Ludzas iela ar Lauvas ielu un Līksnas iela ar Zīdu ielu, vīru grupa izcirta žogā īpašas izejas, lai saīsinātu ceļu uz Maskavas ielu un tālāk uz šoseju, kas veda uz Rumbulu. Modinātāju komanda gāja no mājas uz māju, skaļi dauzot pie durvīm. Pēc pusstundas komandas atkal atgriezās sākumpunktā, lai pārliecinātos, vai telpās nav palicis neviens ebrejs. Arāja vīrus, pavisam kādu simtu, pēc nostāstiem vadīja kādreizējais lidotājs Herberts Cukurs. Zilā autobusa šoferis J. Franks-Pranks uz geto atveda apmēram 15-20 SD vīru no Reimersa ielas.

Oskaram Ozolam vienu bridi šķita, ka piedalās kādas milzīgas fantastiskas Operas uzvedumā, kur uz katra soļa skaļi izpaudās cilvēciskas traģēdijas, pārsteigums, šausmas, kliedzieni, lūgšanās, lamāšanās, protesti, pretestība, vardarbība, sitieni, skaļi izkliegtas pavēles un šaušana.

Ja nu uz šīs pasaules kaut kur arī ir elle, tad noteikti šeit, Oskars, Arāja komandas sastāvā ejot no ēkas uz ēku kopā ar saviem vecajiem draugiem Arvīdu un Egonu, nodomāja. Un mēs melno piķa katlu kurinātāji. Sabiedrības atkritumu savācēji. Tautu šķirotāji. Lielie gani, kuriem vienkopus jāsavāc attiecīgs skaits lopiņu un tie jāaizdzen uz netālu esošo lopkautuvi. Diemžēl nevis bifšteku pagatavošanai, bet vienkārši tāpat zemes mēslošanai.

Kad viņu priekšā tika atvērtas kārtējā iemītnieku pārblīvētā dzīvokļa durvis un Oskars, vēl samiegojušos sieviešu un bērnu acīs pamanīja neslēptas bailes un asaras, viņa apziņā atkal uz īsu brīdi uzplaiksnīja salīdzinājums ar čekistiem kāda pašlaik ir būtiska atšķirība starp mums un viņiem? Un, lai pēc iespējas ātrāk nomierinātu savu sirdsapziņu, viņš kārtējo reizi atcerējās, ka komunisti taču sāka pirmie, atcerējās vēl Dāvidu Goldbergu, tēvu un māti un visu, ko tie izdarīja savā pirmajā valdīšanas gadā.

Viņš, protams, saprata šie nav tie. Visticamāk, šie cilvēki nebija izdarījuši neko sliktu, taču nesenā pagātne un personīgi pārciestais bija tik spēcīgi ietekmējis Oskara apziņu, ka tagad viņš gluži vai automātiski visus ebrejus uzskatīja par vainīgiem arī savas ģimenes iznīcināšanā…

-   Savāciet savas lupatas un pēc desmit minūtēm esiet uz ielas! Oskars skarbā balsī pavēlēja.

-   Šodien taču ir svētdiena… kāda izbijusies sieviete atgādināja. Kāpēc?

-  Turi muti un taisies! Egons uzkliedza. Citādi dabūsi skriet plika!

-  Kādas viņiem te lupatas! Arvīds iesmējās. Lai kampj līdzi dārgās vakarkleitas, augstpapēžu balles kurpītes, kažokus, pērļu kaklarotas, zelta gredzenus un briljantu brošas!

No otras istabas negaidīti iznāca sīka auguma vīrelis un ziņkāri paskatījās uz atnācējiem. Viņam uz acīm bija mazliet šķībi uzliktas brilles, kurām trūka viena stikla, bet zem zoda bija redzama neliela kazbārdiņa.

-   Kungi, kas te notiek? viņš savdabīgi šņācošā balsī painteresējās. Vai deg pasaule?

-   Tūlīt tu pats degsi! Egons draudīgi sacīja. Jātaisās laukā.

-   Kas ar mums tur notiks? viņš prasīja. Atkal dzīsiet pie smagiem darbiem vai arī…?

Un tad pēkšņi Oskars šo cilvēku atpazina. Tas bija Latvijā, it sevišķi Rīgā, plaši pazīstams praktizējošs ārsts, kura privātklinika atradās uz Brīvības ielas netālu no viņu mājas profesors Izaks Kogans. Viņš skaitījās gandrīz vai Ozolu ģimenes ārsts, bieži nāca pie viņiem uz mājām, ārstēja visus pēc kārtas, it sevišķi rūpīgi sekodams Reiņa Ozola veselības stāvoklim. Jā, viņš bija tēva personīgais ārsts!

Arī Kogans, ciešāk aplūkojis tik agri viņa geto dzīvoklī ielauzušos trīs bruņotos kaujiniekus, pēc brīža atpazina Oskaru. Tas viņā acīmredzot izsauca tik spēcīgu pārsteigumu, ka viņš krietnu laiku burtiski palika ar atvērtu muti.

-   Oskar… Tu?! Kogans klusi iekliedzās.

Oskars tāpat jutās nepatīkami pārsteigts. Viņš neattapa neko citu pateikt, kā vienīgi pieklājīgi pasveicināt: Labrīt, Kogana kungs!

-   Redzot jūs šeit, acīmredzot nekāds labs rīts tomēr nav gaidāms, Kogans grūtsirdīgi pateica. Kas mums jādara?

-  Jāsaģērbjas, jāpaņem mantas un jāiet laukā, Egons paskaidroja. Pulcēšanās uz Sadovņikova ielas.

-  Vai mēs tiksim pārvietoti? Kogans prasīja. Geto tiek likvidēts? Mūs vedīs kaut kur prom?

-   To es nezinu, Oskars atbildēja. Ir pavēle visiem atbrīvot aizņemtās telpas. Ja kāds to nedarīs labprātīgi, jāpiespiež ar varu.

-  Oskar! Kogans negaidīti vērsās tieši pie viņa. Lūdzu, panāc šurp!

Oskars paklausīja. Kogans viņu ieveda vienā no istabām, kur gultā gulēja pajauna sieviete un divi apmēram piecgadīgi sešgadīgi bērni puika un meitene.

-   Oskar… Kogans klusi teica. Tu vari man pateikt atklāti ko esat nodomājuši darīt? Mēs tiksim vesti uz citu geto, kādu koncentrācijas nometni vai arī… uz nošaušanu?

-   Kogana kungs, es to nezinu, Oskars godīgi atbildēja. Var notikt gan tas, gan tas. Visus komandē vācieši. Tie ir viņu plāni.

-  Oskar… Kogans mazliet žēlabainā balsī sacīja. Dēls… Kāpēc tu kalpo viņiem?

-   Tā ir iznācis, Oskars klusi sacīja, taču nekādu īpašu nožēlu viņa balsī nejuta.

-  Ja to tagad redzētu tavs godājamais tēvs…

-   Lūdzu, nevajag! Oskars asi pateica un novērsa skatienu.

-  Un tava cienījamā māte…

-   Apklustiet! Oskars nikni uzbļāva. Viss liecina, ka viņi jau nekad vairs neredzēs… Jūs to varat apjēgt? Izrādās, pasaule ir pārāk nežēlīga. Cilvēki naida pārņemti. Boļševiku gadā attiecībā pret latviešiem ir notikusi ārkārtīgi liela netaisnība! Jā, toreiz cieta ari daži bagāti ebreji un krievi, taču lielum lielākais vairums, ko sadzina vagonos un aiztrieca uz Sibīriju vai velns sazina kur, tomēr bija latvieši! Bet palikušie tagad alkst atriebības! Es to neprotu izskaidrot ne psiholoģiski, ne medicīniski, bet cilvēciski tas ir saprotami un loģiski!

-  Es nevienam neko sliktu neesmu izdarījis, Kogans klusi pateica.

-   Jūs ne, Oskars piekrita. Toties jūsu tautības boļševiki…

-  Tas ir pavisam kas cits, Kogans sacīja. Bet arī šī slimā sieviete un viņas mazie bērni nevienam neko…

-  Jūs nemānāties? Viņi patiešām ir slimi? Oskars, nevērīgi paskatījies uz viņiem, jautāja.

-   Tā ir, Kogans apliecināja. Plaušu karsonis. Bet zāļu nav nekādu. Kad tev bija septiņi vai astoņi gadi, arī tu smagi saslimi ar šo pašu kaiti. Bet toreiz šādas tādas zāles bija, un es tevi izārstēju.

-    Paldies, Oskars pateica, tad, mazliet ironiski smīnot, piebilda. Varbūt būtu bijis labāk nemaz tik ļoti necensties…?

-  Par vāciešiem es neko neteikšu, Kogans turpināja. Tāda šodien ir viņu rasu ideoloģija un politika. Bet man ir žēl, Oskar, patiesi žēl, ka tu izglītots un talantīgs latviešu jauneklis dažu manu nelietīgu tautiešu ļauno darbu dēļ tagad esi gatavs boļševiku briesmu darbos vainot visu mūsu mazo nāciju… Tas nav pareizi! Tagad tā ir liela traģēdija attiecībā pret manu tautu. Atklāti sakot, dēls, esmu patiesi pārsteigts, ka tu naida vai nepareizas atriebības dēļ mākslinieka otu esi nomainījis pret šauteni. Kad tev toreiz četrdesmit grādu temperatūrā bija grūti elpot, tu viss degi un lēnām miri nost, es ar tavu māti un tēvu stāvējām pie gultas un lūdzām Dievu, lai viņš iežēlojas un tevi pasaudzē…

-  To jums nevajag atgādināt! Oskars pēkšņi skarbā balsī pateica. Jūtu jums līdzi, taču tagad labāk palūdziet Dievu par sevi! Ne es esmu izdomājis šo akciju un pavēlējis atbrīvot geto teritoriju. Ne es, dakter! Tā ka lūdzu, Kogana kungs!

-   Tas ir briesmīgi, ko jūs pašlaik darāt, Kogans nožēlas pilnā balsī sacīja.

-   Droši vien, Oskars piekrita, taču tagad ir tāda situācija stiprākie sit vājākos. Varētu teikt arī savādāk taisnie soda netaisnos.

-   Oskar! Kogans gandrīz vai iekliedzās. Apdomā, ko runā! Vācu fašisti ir… taisnie?! Un jūs un tu… tāpat?! Taisns un pareizs?!

-   Pieļauju, ka ne, Oskars negaidīti tā kā sašļuka, tad, it kā mēģinādams attaisnoties, pienāca Koganam cieši klāt. Dakter, viņi mani piespieda. Droši vien pats šo darbiņu nekad labprātīgi nebūtu sācis. Bet… Tas nolādētais Kirhenšteina portrets! Kogana kungs! Jūs neesat dumjš cilvēks. Varbūt pat visgudrākais no visiem. Tad, lūdzu, pasakiet, kā tas vispār ir iespējams, ka šādas lietas pasaulē notiek? Un, ja esi nonācis izvēles priekšā, kas ir prātīgāk vai labāk godīgi nomirt vai negodīgi dzīvot?

Kogans, uz dažiem mirkļiem iegrimis pārdomās, klusēja.

-   Parasti jau cilvēki izvēlas… beidzot viņš tikko dzirdami ierunājās.

-   Pilnīgi pareizi! Oskars viņu pārtrauca. Parasti cilvēki izvēlas to, kas viņiem ir izdevīgi. Taču ir situācijas, kad izvēle nepastāv. Vienkārši ir jāpaklausa un jāpakļaujas apstākļiem.

-   Bet ja es nepakļaušos? Kogans painteresējās.

-  Tad jūs no šejienes tiksiet izdzīts ar varu.

-   Un tu, Oskar, to spēsi? Kogana balsī jaudās nepatīkams pārsteigums.

-  Varbūt es ne. To izdarīs pārējie puiši.

-        Ja atļauts zināt… Ko darīsiet ar šiem slimajiem? Kogans ar roku parādīja uz gulošo sievieti un bērniem. Tāpat dzīsiet laukā, salā?

-        Nezinu, Oskars paraustīja plecus, jo patiešām to nezināja.

-        Oskar! Es jūs lūdzu! Kogana balss satraukumā drebēja. Jūs nedrīkstat viņus aiztikt!

Oskars tagad gulošajiem uzmeta mazliet uzmanīgāku skatu.

-        Mēs drīkstam darīt visu, Oskars pateica, tad nevērīgi atmeta ar roku. Labi, lai viņi paliek!

Pēc tam pieliecās vēl tuvāk Kogana galvai un tāpat manāmi satrauktā balsī jautāja:

-       Dakter! Varbūt jūs zināt vai esat kaut ko dzirdējis… Kur pašlaik varētu atrasties slavenā pianiste Judīte Jofe? Vai viņa atrodas šeit geto? Varbūt vispār vairs nav dzīva?

Kogans pārsteigts ieskatījās Oskara zilajās acīs.

-  Jūs viņu pazīstat? viņš prasīja. Personiski?

-   Jā, Oskars apstiprināja. Jau krietni sen.

-   Vai drīkstu zināt…? Ko jūs no viņas gribat?

-        Neko, Oskars mazliet apmulsa. Ko es no viņas tagad varu gribēt? Vienkārši interesējos un meklēju… Vai viņa vēl ir dzīva?

-       Lai es jums, Oskar, atbildētu, man ir jāzina, kāds ir jūsu intereses mērķis? Līdzšinējā okupācijas varas rīcība rāda, ka nekāds labs nolūks jums nevarētu būt.

-   Kogana kungs…

-        Labi, es jums pateikšu. Judīte Jofe vēl ir dzīva. Vai tas jūs apmierina?

-   Viņa atrodas šeit? -Nē.

-   Vai pie kāda slēpjas?

-  Jūs patiešām to vēlaties zināt?

-   Lūdzu.

-        Nē, viņa nekur neslēpjas. Neviens negrib palīdzēt. Visi tikai kaut ko sliktu. Kur pazuduši draugi, viss cilvēciskais? Judīti jau jūlija pirmajās dienās brutāli arestēja daži pērkoņkrusta jaunekļi, Kogans sāka stāstīt. Viņi Judīti pazina personīgi. Viens, šķiet, pat kopā ar viņu bija studējis

Bet ja es nepakļaušos < Kogans painteresējās.

konservatorijā. Tātad kursa biedri. Izskatījās, ka ņēma ciet ne jau tāpēc, ka bija ebrejiete, bet galvenokārt tāpēc, ka pirmās padomju varas gadadienas svinību laikā Latviešu biedrības namā, kas jau bija pārvērsts par sarkanarmijas virsnieku klubu, viņa svinīgās sanāksmes dalībniekiem sniedza koncertu. Bet ticiet, Oskar, viņu piespieda to darīt! Saprotiet, Judīte pati nekad… Tikai reālu draudu spiesta…

-   Es to saprotu, Kogana kungs. Kas ar viņu notika tālāk?

-   Judīti nogādāja Rīgas prefektūrā, kur jūlija pirmajā nedēļā tika sadzīti daudzi Rīgas ebreji. Kas ar viņiem tur notika un ko tur apdzērušies un naida pārņemtie vietējie nelieši izdarijās ar aizturētajiem… Lai tas, Oskar, paliek vēlākajiem šausmu stāstu rakstniekiem… Pēc kāda laika Judīti tur ieraudzīja kāds lielāks vietējo sadistu priekšnieks un viņu no turienes atbrīvoja. Kāpēc, nezinu. Pieļauju, ka viņš bija klasiskās mūzikas cienītājs un Judīti pazina kā pianisti. Pēc tam septembra beigās viņa nonāca šeit. Bet te atkal, kārtējo reizi ieradies apskatīt geto, SD priekšnieks Latvijā patoloģisks antisemīts nu jau SS štandartenfīrers Rūdolfs Lange ieraudzīja Judīti un paņēma līdzi. Ne sev. Ebrejus viņš nevarēja ciest jau pa gabalu. Rīgas Termiņcietuma priekšnieka vietnieks, latvietis, tāpat kaut kāds tur SS fīrers Staņislavs Gabrāns bija viņu palūdzis geto sameklēt vairākus mūziķus.

-   Kāpēc viņiem tie mūziķi bija vajadzīgi? Oskars jautāja.

-   Muzikāliem priekšnesumiem. Kogans atbildēja. No Termiņcietuma vismaz reizi nedēļā ved kādu grupu uz nošaušanu Biķernieku priedēs. Uz turieni ved arī no Centrālcietuma un citām vietām. Galvenā spēlēšana notiek Termiņcietumā. Kā jau jūs to droši vien zināt, tas ir sieviešu cietums. Un tāpēc, varbūt lai pirms nošaušanas vēl vairāk emocionāli sāpinātu nāvei nolemtās sievietes pirms iedzīšanas automašīnās, mūziķiem liek spēlēt dažādas bērnu šūpuļdziesmas… Visas nāvei nolemtās sievietes raud, daudzas ģībst, bet dažas turpat uz vietas sajūk prātā…

-   Kā jūs to visu zināt? Oskars nopietni prasīja.

-   Man to izstāstīja tas pats Staņislavs Gabrāns, Kogans paskaidroja. Viņš mani zināja, jo tāpat kā savā laikā jūs Ozolus es ārstēju arī Gabrānu ģimeni. Jums vajadzētu zināt Gabrāniem pirms padomēm piederēja linu pārstrādes fabrika un Rīgas centrā vairāki audumu veikali. Un, kad pagājušo mēnesi Staņislavs smagi sasirga, viņš saviem palīgiem lika uzmeklēt mani, un es vairākas reizes no šejienes tiku vests uz viņa dzīvokli Miera ielā.

Oskars vairākas reizes apmierināts pakratīja galvu, tad tikko manāmi pasmaidīja.

-   Labi, dakter! Neģērbieties! Varat palikt arī jūs!

Pēc tam strauji pagriezās un devās uz izeju.

-   Zēni, ejam! Iesim modināt citus!

Pēc nepilnas stundas pirmā nošaušanai paredzētā ebreju kolonna, apkrāvusies ar čemodāniem, dažādiem saiņiem un skaļi raudošiem bērniem, lēni un negribīgi atstāja geto teritoriju un, nonākdama uz Maskavas ielas, sāka savas dzīves pēdējo ceļojumu uz balti apsnigušo Rumbulas mežu…

15. NODAĻA

Harald Hanson Ozol, es, kā parasti pēdējā laikā, būdams sliktā garastāvoklī un nedaudz paģirains, skumji nodomāju. Rakstot par citiem, neaizmirsti arī sevi! Tu taču esi no tās pašas nelaimīgās Ozolu dzimtas, kurā kā duļķainā ūdens lāsē atspoguļojas daudzu tā laika latviešu ģimeņu liktenis.

Tāpēc tikai mieru! Pats sev teicu. Man šis gabals kaut kā tomēr jāpabeidz. Daudz jau nav vairs atlicis. Redzu beigas. Droši vien kā vienmēr, tās būs diezgan bēdīgas. Bet vai tad kādas beigas vispār var būt labas?!

Dzīve kā ātrvilciens ir aizdrāzusies kaut kur tālu prom, uz īsu brīdi pieturot tikai dažās nelielās stacijās. Tagad skumjš un vientulīgs stāvu uz rezerves sliedēm un meklēju pārmijnieka būdu. Bet tas ir velti. Nekādu pārmijnieku vairs nav. Tie ir likvidēti. Tagad viss notiek automātiski. Kāds vīrs kaut kur nospiež zilu pogu, un maģistrālei tiek pievienots blakus ceļš. Tad cits norauj sarkanu kloķi, un ātrvilciens apstājas. Un tu kopā ar pārējiem kā pēdējais muļķis gaidi, kad beidzot atbrīvosies tālākais ceļš. Pats tu neko nevari! Vienmēr visu izšķir kāds cits. Tevi neviens nelaiž pat tuvumā! Tev vienīgi atliek gaidīt, ko darīs citi.

Protams, es mazliet pārspīlēju. Īstenībā tik traki nav. Kāpēc man jāstāv, ja varu iet? Ceļš taču redzams, un kāda man daļa par pārmijniekiem un dispečeriem? Un kāpēc man tik ļoti vajadzētu ievērot luksoforu zaļo vai sarkano gaismu? Kas man vispār var ko aizliegt vai atļaut, ja es viens brienu pa tuksneša karstajām smiltīm, kāpju kalnā vai vientuļš eju pa sarūsējušām dzelzceļa sliedēm, pa kurām jau sen neviens vilciens vairs nebrauc?

Kad mani, roku dzelžos saslēgtu, no Annas agrākā Ozolu dzīvokļa aizveda uz veco Rīgas prefektūras namu un iegrūda vienā no izolatora kamerām, man uzreiz ienāca prātā, ka varbūt tieši šajā kamerā kādreiz sasista un pazemota ir atradusies arī Judīte Jofe… Tas bija ļoti iespējams.

Un tad vēl atcerējos vairāku cilvēku šausmu stāstus, ko viņi te bija piedzīvojuši un kas ar viņiem ir ticis darīts 1941. gada jūlija pirmajās nedēļās. Tāpēc, lai man neviens šodien nemēģina iestāstīt, it sevišķi tie, kuri tik dedzīgi publiski aicina neaizmirst mūsu tautas pagātni, ka šeit un citur tolaik visu noteica un komandēja vienīgi vācieši…

Kad apsēdos uz nāras, sev iepretim ieraudzīju sēžam kādu labi apģērbtu pusmūža vīrieti. Taču viņa skarbie sejas vaibsti, ap kaklu biezā zelta ķēdē iekārtais zelta krusts un vairāki tetovējumi uz rokām lika saprast, ka kungs šādās vietās uzturas ne pirmo reizi.

-   Sveiks! es viņam pamāju ar galvu. Mani sauc Haralds.

-  Nav slikti, vīrietis sacīja. īsti neatceros Zviedrijā vai Norvēģijā esot karalis vārdā Haralds.

-  Tas ir Norvēģijā, es teicu. Runā lāga vecis.

-   Bet kāds tu? vīrietis prasīja. Par kādiem grēkiem atrodies šeit?

-  Aizdedzināju Rīgu, es atbildēju.

-  Un kā? vīrietis prasīja. Vēl deg?

-   Nu jau būs nodzēsuši.

-  Tad jau labi, vīrietis teica. Citādi mēs te izceptos.

-   Diez vai, es šaubījos. Varbūt tieši tad mūs izlaistu brīvībā.

-  Vai pirmo reizi esi krātiņā?

-Jā.

-   Bet tagad nopietni! Ko esi pastrādājis?

-   Mani tur aizdomās par slepkavību.

-   Tas ir nopietni, vīrietis nopietni sacīja. Ko nožmiedzi? Sievu, mīļāko, bērnu, meiteni pēc izvarošanas vai kādu biezo pēc aplaupīšanas?

-   Liecies mierā! mazliet nikni pateicu. Nenožmiedzu nevienu. Es jau teicu mani tur tikai aizdomās.

-  Visi, kurus poliči šeit atved, parasti par kaut ko tiek turēti aizdomās. Apsūdzības nāk vēlāk.

-   Esi baigi skolots?

-   Tā iznāk, vīrietis apstiprināja. Mani sauc Sergejs Serovs. Iesauka "Serijs". Zonā esmu pavadījis gandrīz vai pusi sava mūža sešpadsmit gadus.

-   Daudz.

-   Man vienkārši neveicas. Vienmēr kāds nodod.

Nakti pavadīju slikti. Tikpat kā negulēju, un vaina bija ne tikai neparastajos apstākļos, kādos tik negaidīti nokļuvu pirmo reizi, bet galvenokārt tāpēc, ka galvā nepārtraukti trakoja domas par notikušo Annas dzīvoklī. Protams, tā varēja būt tikai sagadīšanās, taču tikpat labi arī smalki izplānota provokācija. Ne mirkli nešaubījos, ka slepkava ir Annas draugs Vilis Ūdris, un ka viss, iespējams, noticis pat ar manas mīļotās sievietes ziņu, atbalstu un vistiešāko līdzdalību. Motivācija bailes no pavisam reālas iespējas, ka drīz sākšu kārtot dokumentus, lai kā vienīgais Ozolu dzimtas radinieks un mantinieks savā īpašumā iegūtu dzīvokli pašā Rīgas centrā. Tas bija vairāk nekā vērā ņemams stimuls izrēķināties ar mani.

Nākamajā dienā uz pratināšanu nez kāpēc vēl neizsauca. Kameras biedru Sergeju gan izsauca, bet viņš vairs neatgriezās. Līdz nākamās dienas pusdienlaikam būrī atrados viens. Beidzot ap pulksten diviem atslēgtajās kameras durvīs parādījās sīka auguma policists un atskanēja ilgi gaidītā pavēle:

-   Harald Ozol! Laukā! Rokas aiz muguras un, kamēr slēdzu durvis, ar skatu pret sienu un nekusties!

Pēc tam mani pa platām kāpnēm vispirms uzveda uz otro stāvu, tad pa daudz šaurākām atkal noveda stāvu zemāk, kur atradās slepkavību izmeklēšanas nodaļa.

Ejot pa platajām un šaurajām kāpnēm, šķērsojot vairākus gaiteņus un beidzot atrodoties spēcīgu satraukumu izraisošajā slepkavību izmeklēšanas nodaļā, manā atmiņā uzreiz spēji izgaismojās viss, kas šīs drūmās mājas telpās bija noticis turpat vai gadsimta garumā.

Diemžēl nekas labs tas nebija. Tieši otrādi viss bija ārkārtīgi slikti un liecināja tikai par to, ka visas varas, kādas vien Latvijā pastāvējušas, tā vai citādi pret šeit ieslodzītajiem ļaudīm nekādu kristīgo cilvēkmīlestību nav izrādījušas.

Bet vismežonīgākā attieksme pret cilvēkiem kā pret kaušanai nolemtiem lopiņiem šeit izpaudās pirmajos vācu okupācijas mēnešos. Tie bija diezgan baismīgi vēstures laikbrīži, kad nekādi likumi nepastāvēja visu noteica tie ārkārtīgi nežēlīgie un ar īslaicīgu varu apveltītie cilvēki, kas šai iestādē tobrīd ieņēma kādu amatu vai kā, piemēram, 1941. gada jūlijā, acīmredzot iedomātu "patriotisku" jūtu vadīti, tāpat vien bija šeit atnākuši, lai fiziski izrēķinātos vai vismaz paņirgātos par arestētajiem cilvēkiem, tādējādi uz viņiem izlādējot visu savu svelošo naidu pret padomju varu.

Šodien, salīdzinot ar to laiku, es vismaz teorētiski par savu veselību un dzīvību varēju justies samērā drošs. Latvijā beidzot atkal pastāvēja demokrātiska valsts iekārta, un kā viens no mūsu sabiedrības galvenajiem morāli juridiskiem postulātiem bija kļuvušas gandrīz vai par svētām pasludinātās cilvēktiesības…

Tas mazliet nomierināja.

Izmeklētājs bija jauns, patīkama izskata vīrietis, kas, novilcis žaketi, aiz galda sēdēja spilgti baltā kreklā ar koši zilu kaklasaiti.

-   Lūdzu, sēdieties! viņš pamāja ar galvu uz parastu istabas krēslu, kas atradās otrpus galdam. Mani sauc Zigurds Zīvers. Esmu sevišķi smagu noziegumu izmeklētājs un tagad izmeklēšu jūsu lietu. Ļoti gribētu, lai jūs būtu pēc iespējas atklātāks. Galu galā mēs jau paši visu uzzinām, taču lai lieta ātrāk virzītos uz priekšu…

-     Neuztraucieties, izmeklētāji es viņu iedrošināju. Būšu maksimāli atklāts.

-   Jūs esat ar mieru sniegt liecības bez advokāta klātbūtnes? izmeklētājs painteresējās.

Lūdzu, sēdieties! viņš pamāja ar galvu uz parastu istabas krēslu. Mani sauc Zigurds Zivers.

-       Jā. Esmu pieradis pats sevi aizstāvēt, bet, iespējams, nākamās pratināšanas laikā…

-        Labi! Likums uz to strikti nepastāv, taču jūsu paša interesēs…

-       Advokāts labi noder tiesā, bet ko viņš darīs šeit? Ieteiks klusēt? Bet es negribu klusēt! Esmu nevainīgs un tāpēc…

-       Šeit gandrīz neviens uzreiz neatzīst savu vainu, izmeklētājs teica. Visi ir nevainīgi kā dieva jēriņi.

-        Kas tālāk? es prasīju. Jūs kaut kā viņus tomēr piespiežat atzīties? Sitat, dedzināt ar karstu dzelzi vai pielietojat veco labo "spāņu zābaku"?

-       Ko jūs! izmeklētājs iesmējās. Tagad ir daudz smalkākas metodes.

-        Čekisti dažreiz arī strādāja smalki. Un gestapo vīri tāpat! Un tie, kas šeit valdīja vācu laika pirmajos mēnešos. Kāds cilvēks man reiz stāstīja, ka redzējis, kā toreiz acīmredzot virtuvē vienu vīrieti izģērbuši kailu un uzsēdinājuši uz kvēlojoši karstas plīts… Bet daudzas jaunas ebrejietes pagrabā izvarotas. Nav izslēgts, ka tas noticis arī šajā telpā.

Izmeklētājs pārsteigts uzmanīgi paskatījās apkārt, tad nopietns pieskārās datora tastatūrai.

-       Velns ar visu pagātni! viņš mazliet ērcīgi teica. Mani interesē šodiena! Tātad sāksim jūsu vārds, uzvārds…

-  Haralds Ozols. Parakstos ar pseidonīmu Hansons.

-   Kur parakstāties? izmeklētājs izskatījās pārsteigts.

-  Parakstos kā autors saviem sacerējumiem.

-  Kas tie par sacerējumiem?

-   Literāri. Daži tos sauc par romāniem.

-  Jūs rakstāt romānus?

-Jā.

-   Tātad esat rakstnieks?

-  Varētu tā teikt.

-   Pirmo reizi dzirdu. Un daudz esat sarakstījis?

-       Pietiekami. Jums neskādētu šad tad aiziet uz kādu bibliotēku.

-   Kā jūs pazīstat Annu Aknīti?

-       Mēs esam tikpat kā kolēģi. Viņa arī raksta. Tikai kā žurnāliste.

-       Kādas jums ar viņu ir attiecības? 174

-  Labas.

-   Ko tas nozīmē?

-  To arī nozīmē. Mūsu attiecības bija labas.

-  Vai ari intīmas?

-   Tas neattiecas uz lietu!

-       Tā vis nesakiet! Varbūt vistiešāk! Vai viņai bez jums bija vēl kāds vīrietis?

-   Droši vien. Jauna, smuka sieviete…

-   Bet konkrētāk?

-        Vēl pirms manis valsts drošības dienesta darbinieks Vilis Ūdris.

-  Anna turpināja ar viņu satikties?

-  Diemžēl.

-       Kāds bija jūsu attiecību nolūks? Tikai sekss vai kas nopietnāks?

-       Nekas nopietnāks par seksu vispār nav! Taču tas tomēr nebija galvenais. Mums vienkārši bija labi būt kopā. Par precēšanos vēl nerunājām. Nu, varbūt dažreiz tā aptuveni.

-        Kādas jums bija attiecības ar Annas māti Skaidrīti Aknīti?

-       Normālas. Katrā ziņā viņa savai meitai kā tuvāko draugu labprātāk vēlējās redzēt mani, nevis lecīgo Vili Ūdri.

-  Kāpēc?

-       Nezinu. Visticamāk viņa mani vienkārši uzskatīja par labāku. Un, atklāti sakot, es arī esmu labāks.

-  Kā tas izpaudās?

-  Visādi.

-        Un jums ar Skaidrīti Aknīti notika strīds dzīvokļa jautājumā?

-  Nē, nekad.

-  Arī aizvakar ne?

-       Kad iegāju dzīvoklī, kāds jau viņu bija nogalinājis. Skats bija diezgan riebīgs.

-  Ko jūs tad darījāt?

-  Stāvēju un jutos šokēts.

-  Kas notika tālāk?

-       Man pēkšņi kāds uzbruka. Viņš bija maskā un man sejā iepūta gāzi vai citu ķīmisku vielu. Tāpēc kategoriski pieprasu nekavējoties man izdarīt asins un citas analīzes. Tāds

apbruņojums vai gāzes ierocis, kas acumirklī var līdz nemaņai paralizēt cilvēku, nevienam legāli nav pieejams! Tāds var atrasties vienīgi un tikai speciālo dienestu darbinieku apbruņojumā! Lūdzu, noskaidrojiet! Esmu simtprocentīgi pārliecināts, ka Skaidrītes Aknītes slepkava un cilvēks, kas man uzbruka, ir viena un tā pati persona Vilis Ūdris. Pirms tam viņš man draudēja.

-  Jums tam ir pierādījumi?

-   Diemžēl nē. Bet viņš man patiešām draudēja! Turklāt viņam izdarīt tik smagu noziegumu ir vērā ņemama motivācija Anna Aknīte, ko viņš teicās mīlam, un bijušais Ozolu dzīvoklis, par kuru reiz neuzmanīgi izteicos, ka, labi pacenšoties, es to varētu iegūt savā īpašumā. Vismaz pagaidām esmu vienīgais Ozolu dzimtas likumīgais mantinieks.

-   Kas noticis ar pārējiem Ozolu dzimtas locekļiem? Visi jau miruši?

-  Tā izskatās. Reinis Ozols, čekas arestēts, nošauts Astrahaņas cietumā 1942. gada ziemā. Viņa sieva Rasma mirusi izsūtījumā Sibīrijā. Viņu dēls Oskars drīz pēc kara aizgāja bojā Vācijā, bet Oskara brālēns Roberts 1943. gadā tika mobilizēts leģionā… un par viņu vairs nekādu ziņu nav.

-   Kas ir jūsu tēvs?

-   Māte kādreiz stāstīja, ka tas esot bijis bagātā baņķiera Reiņa Ozola brāļa Osvalda dēls Roberts.

-   Kas notika ar Osvaldu? Kur viņš palika?

-   Bija atraitnis un nomira 1939. gada Ziemassvētkos.

-  Vai jūs nopietni esat nodomājis savā īpašumā iegūt Reiņa un pēc tam Oskara Ozola bijušo dzīvokli?

-   Nē, izmeklētāja kungs, ne nopietni. Ja tur tagad nedzīvotu Anna, tad varbūt.

-   Kāpēc jūs tomēr nogalinājāt viņas māti Skaidrīti Aknīti?

-   Vai jūs to palaidāt gar ausīm? Nepierakstījāt? Es viņu neesmu nogalinājis! Kāpēc? Kāda man būtu bijusi vajadzība?! Ja vēl mūsu starpā būtu noticis ass strīds! Vienīgais, kam es Annas dēļ nopietni traucēju un zināmā mērā traucēja arī Annas māte, bija Vilis IJdris! Vai jūs to neapjēdzat? Viņš ir īstais slepkava! Viņam bija ne tikai pamatīga motivācija gan sieviete, gan dzīvoklis, gan es, kas to visu viņam varēja atņemt bet vēl viņš taču ir speciāli apmācīts!

-   Kam… apmācīts?

-  Visam! Aizturēt, neitralizēt, paralizēt un nepieciešamības gadījumā arī nogalināt jebkuru cilvēku, kas apdraudētu kaut kāda tur deputāta dzīvību! Bet kāds esmu es? Jā, nekāds vārgulis neesmu un daudziem varu sadot pa purnu, bet noslepkavot cilvēku… Turklāt bez jebkādas vajadzības! Jūs pats tam ticat?

-   Uz slepkavības ieroča ir jūsu pirkstu nospiedumi. Citu tur nav.

-   Nu un tad? Vai jūs, izmeklētāj, strādājat pirmo dienu? Nezināt, kā tas notiek, kad kādam gribas savu vainu uzvelt citam?

-   Zinu gan, bet…

-   Ceru, jūs nopratināsiet arī Vili Ūdri?

-   Pagaidām tam neredzu pamatu. Viņš ir jūsu konkurents. Abiem viena sieviete. Varbūt vienkārši cenšaties Vili Ūdri apmelot un, kā pats pirmīt izteicāties, savu vainu novelt uz viņu.

-   Paklausieties, izmeklētāj! Ja jūs turpmāk neveiksiet nekādas izmeklēšanas darbības arī attiecībā pret Vili Ūdri un, nemaz nebūtu slikti, arī pret Annu Aknīti, jūs izdarīsiet lielu kļūdu un slepkavībā apsūdzēsiet nevainīgu cilvēku! Es ļoti negribētu, lai mūsu tiesībsargājošās iestādes strādātu līdzīgi tiem izmeklēšanas kantoriem, kas darbojās Staļina un Hitlera laikā. Lielāku netaisnību un negodu būtu grūti iedomāties.

-  Liksim nu mierā tik tālu pagātni! Šodienas Latvijā…

-   Bet cilvēki tādi paši! Gan likuma vienā, gan otrā pusē. Mainās valsts iekārtas un ideoloģija, bet kā bija, tā arī paliek kā labie, tā ļaunie.

Izmeklēšana Skaidrītes Aknītes slepkavības lietā vilkās nesamērīgi ilgi. Visu to laiku atrados cietumā. Apsūdzība pret mani netika atcelta. Tad vairāk nekā gadu nācās gaidīt tiesu. Tas bija nogurdinoši un smagi.

Taču tiesā negaidīti atklājās patiesība. Jā, ne gluži visa, bet tas tomēr bija sākums jaunai izmeklēšanai, pēc kuras Skaidrītes Aknītes slepkavībā tika apsūdzēts Vilis Ūdris un vēlāk arī notiesāts.

Izrādījās, Vilis precīzi zinājis laiku, kad kārtējo reizi ieradīšos pie Annas. Ar viltus zvanu izvilinājis Annu no mājas, ar jau agrāk viņas iedoto dzīvokļa atslēgu atslēdzis durvis, nositis veco sievieti un pēc tam izdarīja visu, lai aizdomas kristu uz mani. Līdz tiesai Vilim bija dzelžains alibi divi dienesta biedri apgalvoja, ka nozieguma izdarīšanas laikā viņš atradies kopā ar viņiem. Manās asinīs gan tika atrastas vielas no speciālo vienību apbruņojuma, taču tas tieši Viļa Ūdra vainu nekādi nepierādīja. Pierādījumu sākums notika tiesā, kad abi iepriekšējie liecinieki Viļa draugi nez kāda iemesla dēļ tagad bija kļuvuši ienaidnieki un tiesā ne tikai atsauca savas iepriekšējās liecības, bet tiesas un vēlāk izmeklēšanas rīcībā nodeva kaseti, kur kādas iedzeršanas laikā Vilis viņiem izstāsta, kā izdomājis un realizējis savu nozieguma ieceri.

Mani atbrīvoja ne tikai no cietuma, bet arī no jebkādām aizdomām, pieklājīgi atvainojās un vēl samaksāja dažus tūkstošus latu par "morālajām ciešanām". Taču dzīve jau bija pamatīgi iedragāta, godīga cilvēka reputācija samaitāta, veselība sabojāta, arvien biežāk pārņēma depresija, kad tās likvidēšanai kā vienīgo līdzekli par vispiemērotāko es atradu alkoholu.

Tā es pamazām ripoju lejā.

Ārkārtīgi sāpēja Annas izturēšanās nemaz negaidot ne izmeklēšanas beigas, ne tiesu, viņa no manis uzreiz atsacījās.

"Tu nogalināji manu māti!"

Dzirdēt šādu apvainojumu ir diezgan šausmīgi. It sevišķi, ja tā nav patiesība. Cilvēciski es, protams, viņu sapratu. Taču toreiz tik ļoti gandrīz vai līdz fiziskām sāpēm gribējās, lai viņa man notic!

Vēl vairāk satrieca tas, ka, līdzko nokļuvu cietumā, Anna apprecējās ar Vili Ūdri. Tas bija apmēram tas pats, it kā tagad arī viņa man ar dzelzs stieni iesistu pa galvu.

Bet iesita pa sirdi.

Kad notiesāja Vili, vairākas reizes mēģināju Annu satikt, taču vai nu savas neticības un maldu, vai patiešām mīlestības dēļ, ko izjuta pret Vili Ūdri, viņa no satikšanās izvairījās. Varbūt pareizi darīja. Jo es viņai noteikti būtu uzprasījis: "Vai pēc tiesas tu arī Vilim tikpat nikni kliedzi sejā tu, nolādētais, manas mātes slepkava!"

Es jau saprotu viņai nebija viegli. Viņai bija pat ļoti smagi abi mīļotie vīrieši te es, te Vilis tiek apsūdzēti viņas mātes nogalināšanā. Ne katrs to spētu izturēt. Piemēram, es neizturēju. Salūzu. Taču tu, Anna, tomēr esot izķepurojusies. Nesāki ne dzert, ne nokļuvi psihiatriskajā slimnīcā. Dzirdēju, tu esot laimīgi apprecējusies ar diezgan turīgu uzņēmēju, žurnālistiku pametusi un acīmredzot kā daudzas citas dzīvo laisku bagātnieces dzīvi.

Bet es šad tad tomēr pieeju pie grāmatplaukta, satraukts paņemu tavu sudraba rāmītī ielikto fotogrāfiju, ar mazliet sāpīgu smeldzi atceros mūsu karstās naktis un domāju varbūt tā arī vajag dzīvot tikai vienai dienai, vienam mirklim…? Jo patiesi nekas nav mūžīgs un mūsu mūža vieglumu vai smagumu pārāk bieži nosaka muļķīgas nejaušības un liktenīgas sakritības… Un lēmumi, kurus labprātīgi vai piespiedu kārtā pieņemam.

Nav būtiskas atšķirības kādā laikā vai sabiedriski politiskā sistēmā dzīvojam. Visu izšķir, kādi esam paši labie vai sliktie zēni un meitenes…

16. NODAĻA

Rīgā, Valdemāra ielas 19. nama otrajā stāvā kādreizējā padomju varas represētā baņķiera Šmuljana privātmājas, vēlāk pērkoņkrustiešu štāba mītnes kamīna zālē pēc kārtējās ebreju likvidēšanas akcijas bija sapulcējusies daļa Viktora Arāja zonderkomandas vīru un, uz galda salikuši ēdamo un vairākas degvīna pudeles, arvien skaļāk pārrunāja pagājušās dienas notikumus.

Oskars Ozols, galēji sadrūmis, sēdēja netālu no milzīga, skaista, zaļganbrūna kamīna, kas nenoliedzami bija izcils mākslas darbs, raudzījās svelošajās uguns liesmās, kuras ātri aprija vairākas lielas malkas šķilas, un jutās pavisam nelāgi.

Atklāti sakot, nelāgi, lai neteiktu vairāk, viņš jutās jau sen. Vēl precīzāk no 1940. gada 17. jūnija dienas, kad ar Kārļa Ulmaņa laipnu "valdības piekrišanu un atbalstu" Latvijā iebruka pirmās sarkanarmijas daļas. Tad beidzās ne tikai viņa, bet tūkstošiem citu latviešu ierastā dzīve un tas, kas, bet galvenais, kā tas bija noticis, viņam šķita pretīgi un nepiedodami.

Vai tagad es tā dzīvotu? viņš pats sev jautāja. Vai es mākslinieks, normāls cilvēks būtu spiests iesaistīties šai drausmīgajā erzackomandā, kuras ikdienas darbs, jā, gluži "normāls" darbs, bija cilvēku apšaušana visā Latvijas teritorijā? Tas vispār cilvēka prātam bija grūti aptverams. Un kas savādi ar katru dienu un mēnesi, ko Oskars pavadīja šai "darbā", viņā arvien vairāk samazinājās, līdz drīz izzuda pavisam sākumā esošais naids pret žīdiem un padomju varas piekritējiem.

Desmitām reižu redzot bedres malā stāvam izģērbtus kailus cilvēkus, arī vecas un jaunas sievietes un mazus bērnus un skali kliedzot, raudot, sūtot lāstus vai mierīgi klusējot gaidām savu nāvi, Oskaram jau bija vienalga, kādas tautības ļaudis viņi ir un kādus politiskos uzskatus pauž. Viņš tagad redzēja un saprata, ka tie ir tikai cilvēki, parasti, vienkārši ļaudis, kuri kaut kādu citu cilvēku iegribas dēļ tagad pakļauti iznīcināšanai.

Oskars joprojām ar zināmām šausmām gaidīja, kad pienāks tā diena, kad pie bedres pievesto cilvēku barā viņš ieraudzīs Judīti Jofi…

To būtu grūti izturēt. Tāpat kā ļoti smagi un nepatīkami Šķēdes akcijas laikā bija sastapt savu kādreizējo Mākslas akadēmijas kursa biedreni Sāru Volfsteinu.

Galvenās iznīcināšanas vietas Liepājā bija Raiņa parks pilsētas centrā, jūrmalas bākas dienvidpusē, zvejas osta, "Olimpijas" stadiona tuvākā apkārtne un "Žāvētava". Dažas iznīcināšanas akcijas notika uz ziemeļiem no Karostas, netālu no ūdenstorņa. Tomēr lielākā slaktiņa vieta bija Šķēde bijušais Latvijas armijas poligons kāpās pie jūras. Kopā ar ebrejiem šeit tika iznīcināti arī ķīlnieki, komunisti un čigāni.

15. decembra rītā bija uzsalis, bet ap dienas vidu temperatūra pacēlās līdz +5 grādiem pēc Celsija. Nākamās divās dienās temperatūra turējās ap nulli. Bet zeme vēl joprojām bija sasalusi, Liepājas ielas bija slidenas. Ieslodzīto kolonnu, tāpat kā Rīgā Rumbulas akcijas laikā, dzina latviešu policisti vācu SD uzraudzībā.

Kad latviešu vienība nonāca Šķēdē, komandieris pateica, ka jāšauj būs arī viņiem. Vieta atradās apmēram kilometru no ceļa. Netālu šalca jūra. Paralēli krastam bija izrakts apmēram trīs metrus plats un 100 metrus garš, dziļš grāvis. Friči jau bija atbraukuši. Šaušanu pārmaiņus izpildīja kāda vācu vienība, latviešu SD vads un vietējā pašaizsardzības komanda. Iznīcināšana sākās ap pulksten astoņiem no rīta līdz ar gaismu.

Ebrejus sadalīja nelielās aptuveni divdesmit cilvēku grupās. Vispirms viņus aizveda uz vietu, kas atradās piecdesmit metrus attālu no bedres, un lika nogulties zemē ar seju uz leju. Pēc tam desmit cilvēkiem pavēlēja piecelties un, izņemot bērnus, lika izģērbties vispirms līdz apakšveļai, bet, kad nonāca tuvāk pie bedres, lika izģērbties pilnīgi. Tos, kas labprātīgi negāja pie bedres, vācieši sita ar pletnēm. Gandrīz visi upuri kliedza, vaimanāja, raudāja un benžu priekšā krita ceļos, lūdzot saudzēt. Taču nekādu žēlastību formās tērptie vīri neizrādīja, un to visu redzēt bija vairāk nekā nepatīkami.

Upurus nostādīja gar grāvja malu, ar skatu pret jūru. Šāvēju komanda nostājās otrā pusē grāvim, un uz katru upuri mērķēja divi. Ik pa brīdim slepkavu drēbes apšļāca asinis. Pret bērniem, kas varēja paiet paši, izturējās tāpat kā pret pieaugušajiem, bet zīdaiņus mātes turēja uz rokām, un viņus nošāva kopā. Mātēm lika turēt bērnus paceltus uz pleciem, tādējādi viens no šāvējiem varēja mērķēt uz māti, bet otrs uz bērnu. Līķus, kas neiekrita grāvī, īpašs spērējs ieripināja iekšā. Pēc katras šaušanas kārtas vācu esesietis iekāpa grāvī, lai pārbaudītu nošautos un piebeigtu tos, kas vēl izrādīja dzīvības pazīmes. Visu laiku tuvākajā apkārtnē valdīja apdullinošs troksnis, un visur bija redzamas izšķaidītas smadzenes un asinis.

Vairāki vācu virsnieki ar slaveno VEF fotoaparātu "Minox" fotografēja tagad šie Šķēdē uzņemtie fotoattēli ir pazīstami visā pasaulē -, bet ap pusdienas laiku no SD saimniecības daļas atveda pilnu piena kannu ar degvīnu. Sargi un šāvēji nāca klāt un dzēra, alkoholu pasmeļot ar krūzīti.

Nošauto drēbes diezgan rūpīgi sakrāva kaudzēs, un vēlāk vācieši tās aizveda ar mašīnām. Trakā elle turpinājās, līdz visu apkārtni pārņēma tumsa.

Pievakarē Oskaram Ozolam no visa redzētā un darītā jau kļuva fiziski nelabi. Glābiņš, acīmredzot tāpat kā citiem, bija lielajā piena kannā atvestais degvīns. Taču beigu beigās arī tas maz ko līdzēja. Visapkārt notiekošais Oskaram arvien jūtamāk sāka atgādināt kāda vājprātīga cilvēka murgus vai baismīgu sapni tik neticama šķita apkārt notiekošā realitāte.

Kad netālu no bedres kārtējai atvestajai sieviešu grupai lika izdarīt pirmo izģērbšanās kārtu, tas ir, izģērbties līdz apakšveļai, Oskars pēkšņi izdzirda kādas sievietes izmisīgi satraukto balsi: Oskar!!!

Viņš spēji nodrebēja un gandrīz vai ar šausmām nodomāja tā laikam arī ir. Šis brīdis beidzot ir pienācis tūlīt pie bedres tiks piedzīta Judīte…

Viņš lēnām pagriezās un uzmanīgi paskatījās apkārt. Nē, Judīte nekur nebija redzama. Toties netālu no viņa īsā apakškreklā no sala un bailēm dreboša stāvēja bāla, ļoti kalsna jauna sieviete. Tikai pēc brīža viņš pazina savu kādreizējo Mākslas akadēmijas draudzeni Sāru Volfsteinu.

-   Oskar! viņa izmisusi kliedza. Kas te notiek?

Oskars paraustīja plecus, skumji pasmaidīja un klusēja.

-   Vai mūs tūlīt nošaus? Sāra drebošā balsī jautāja.

Oskars piekrītoši pamāja.

-   Vai tad tu pati neredzi?

-   Redzu, Sāra teica. Kāpēc tas tā notiek?

-   Nezinu, Oskars atbildēja.

-   Tu arī šausi? Sāra prasīja.

-   Tevi es nešaušu, Oskars pateica.

-        Paldies! Sāra pat nedaudz palocīja galvu. Bet kāpēc tu vispār esi šeit?

-       Tā ir sanācis, Oskars negribīgi atbildēja. Tāpat kā ir sanācis šeit būt tev.

-   Vai man šeit vajadzēja būt obligāti?

-   Droši vien, ka ne.

-   Bet kāpēc esmu?

-  Acīmredzot kāds tā ir gribējis.

Oskar! Sāra izmisusi kliedza. Kas te notiek '<

-   Bet tev?

-   Man vēl mazāk. Taču tā diemžēl ir gadījies… arī kāda gribas dēļ.

-   Man nebija nekādas izvēles, Sāra skumjā balsī sacīja. Atnāca, paņēma un atveda šeit. Bet tev, Oskar? Atceries, par ko mēs sapņojām, kad beidzām akadēmiju?

-   Nu jau vairs neatceros, Oskars atbildēja.

-  Žēl. Mēs sapņojām par skaistu dzīvi un mīlestību, Sāra atgādināja. Tu par mākslu, es par ģimeni un bērniem.

-   Tas bija cits laiks, Oskars atbildēja. Šķiet, vismaz pirms tūkstoš gadiem.

-   Domāju, ka tev, atšķirībā no manis, tomēr pastāvēja cita izvēle. Ja kāds man tur debesīs jautās… Es nespēšu atbildēt, kāpēc esi paņēmis rokā ieroci, kāpēc esi kopā ar šiem necilvēkiem un kāpēc dari to, par ko jūs nākamās paaudzes nolādēs!

-   Piedod, Sāra, Oskars sacīja. Es pats saprotu, ka šī nav tā vieta, kur man vajadzētu atrasties. Mēs jau tagad tiekam nolādēti. Un kad tev tūlīt liks izģērbties pilnīgi kailai… un dzīs uz bedres malu… Arī tu mani nolādēsi. Un pareizi darīsi! Tev ir taisnība. Man bija izvēle. Taču šī izvēle savā ziņā bija drausmīga vai nu pašam atrasties bedres apakšā, vai arī stāvēt augšā un skatīties, kā bedrē krīt citi. Protams, tas ne Dieva, ne cilvēku priekšā nav nekāds attaisnojums, taču labi noder manai sirdsapziņai.

-  Un nekas nesāp? Sāra pārsteigta vaicāja.

-   Sāp, Oskars atbildēja. Bet ko lai dara?

-   Nāc kopā ar mani! Sāra negaidot aicināja. Līdz ar citiem nostāsimies bedres malā un pēc tam … es uz paradīzi, tu uz elli…

-   Es vēl pagaidīšu, Oskars teica. Vienreiz jau šādas izvēles priekšā atrados. Es, protams, nemaz tik ļoti nepriecājos, ka joprojām esmu dzīvs, taču… Man vismaz šādā salā nav jāizģērbjas un bailēs jātrīc. Es vēl dzīvoju.

-   Bet kāpēc jūs mums…? Kāpēc jūs liedzat dzīvot man? Sāra spējās dusmās iekliedzās.

-   Tas neesmu es, kas tev to liedz, Oskars sacīja. Es tikai izpildu pavēles. Ja pašlaik kaut kas būtu atkarīgs no manis, es tev tūlīt pasniegtu ūdeļādas kažoku, maigi apmīlotu, tev pārstātu salt, un es tevi aizvestu uz jauko Liepājas krodziņu "Bāka". Mēs tur kā agrāk dzertu kādu no labajiem franču vīniem, atkal sapņotu par nākotni un mums dzīve šķistu kā šīs pasaules lielākais brīnums… Taču šodien notikumus regulē citi.

Tu, Oskar, esi nelietis, Sāra dusmīgi teica. Tu esi kopā ar viņiem. Un tas ir drausmīgi. Tad jau tomēr labāk bedre…

Pēc īsa brīža atskanēja pavēle, visām sievietēm vajadzēja izģērbties pilnībā, kāds tūlīt drēbes savāca un arī šī ļaužu grupiņa tika aizdzīta līdz lielajam grāvim, īsu brīdi viņas tur stāvēja, dažas bija apkampušās, citas māja ar rokām un kaut ko kliedza, līdz atskanēja vairākas šāvienu kārtas. Upuri, kā nu kurš, nokrita lejā, un kādu laiciņu visapkārt valdīja nāvīgs klusums…

17. NODAĻA

Jau kuro reizi, ar rokām saķēris galvu, paskatījos apkārt un mani pārņēma turpat vai absolūta bezcerības sajūta. Arī sudraba ietvarā ievietotā Annas fotogrāfija neko nedod un nepalīdz. Tad jau drīzāk otrādi joprojām dziļi sāpina. Kāpēc, Anna, mums tā nepaveicās? Vai tāpēc, ka nebijām īstie, vai arī tāpēc, ka starp mums iespraucās tas, kam patiesībā vajadzēja atrasties tūkstošiem kilometru attālumā? Bet ar to dažreiz jārēķinās vienmēr kādam skaudīs tavi panākumi un turība; vienmēr jutīsi kāda cilvēka greizsirdību un dzirdēsi draudus saņemt sodu.

Varbūt tomēr aizskriet uz veikalu pēc dažiem aliņiem? Galva kā spainis un neko jēdzīgu uzrakstīt vairs nespēju. Par to varētu arī daudz neuztraukties. Varu taču sākt murgot. Uz paģirām tas būtu īsti piemēroti. Kāpēc neturpināt pilnveidot mūsdienu moderno literatūru? Apziņas plūsma, dažādas asociācijas, rupjības, naturālisms un nekāds jēdzīgs sižets… Jo, iespējams, tas, ko esmu jau uzrakstījis, daudziem izraisīs nepatiku, sirdsapziņas spazmas un vēlmi kārtējo reizi autoru apsūdzēt "komunistiskā domāšanā".

Es par to gan īpaši neuztrauktos, bet lieta tomēr ir nopietna vai patiešām no mūsu vēstures grāmatām vajadzētu izplēst šīs lappuses? Nepieminēt un mēģināt aizmirst? Protams, var jau arī tā, bet cilvēki vēl ir dzīvi un viņi atceras. Pat Bībelē ir teikts: "Patiesība jūs darīs brīvus."

Lai Dievs man piedod, taču es negribu ne ar vienu strīdēties par skaidri saprotamām lietām, ne arī atsevišķi skaitīt sarkano vai balto, krievu, ebreju vai latviešu noziegums. Es tikai vēlētos, lai tie, kas arī šodien grib kaut ko noslēpt no mūsu vēstures, dažreiz tomēr aizstaigā līdz Rumbulas mežam, Biķernieku priedēm, Šķēdes kāpām, Rēzeknes tirgus laukumam vai Valmieras Ķelderlejai… Un noguruši no tālā ceļa, apsēžas, atpūšas un pēc tam lai pieliek ausi pie zemes. Tur joprojām kāds raud, bērni sauc pēc mammas, un skan ilgs, nežēlīgi spalgs kliedziens. Tad pēkšņi viss apklust, un ir skaidri saklausāma klusa šūpuļdziesma…

Ļaudis mīļie, ko lai es daru, ja tā dziesma joprojām skan?!

Ko mēs visi lai darām? Atklāti sakot, man nospļauties par to naudu, ko par šī romāna uzrakstīšanu apsolīja Jakovs Jofe. Ne jau tāpēc es te mokos! Es tomēr esmu viens no šīs bēdīgi slavenās Ozolu dzimtas, viens no smagi cietušās latviešu tautas, un man ļoti sāp, ka viss tā ir noticis. Un ļoti žēl Oskara, ka viņam vēsture un cilvēki liedza kļūt par izcilu gleznotāju un sevi kā personību pilnībā realizēt mākslā. Un žēl Roberta mana tēva, lai gan, salīdzinot ar pārējiem Ozoliem, viņš izrādījās nedaudz veiksmīgāks. Un bezgala žēl pārējos mūsu dzimtas piederīgos, arī Judīti, Sāru un Natāliju, visus nošautos ebrejus un latviešus, un visu šo pasauli, kur reizi pa reizei kaut kas tam līdzīgs notiek.

Pēc Rumbulas un Šķēdes drausmīgajiem slaktiņiem un sarunas ar Sāru, Oskarā kaut kas neatgriezeniski salūza. Apziņa kā zemē nosviests stikla trauks spēcīgi ieplaisāja, un to salīmēt viņš nespēja. Oskars vispār vairs negribēja piedalīties šai asiņainajā teātra uzvedumā, kur viņam bija ierādīta tikai nožēlojama palīgloma. Viņš neko nespēja ietekmēt ne uz labu, ne sliktu. Viņš strādāja kā robots ieprogrammēts bez īpašiem uztraukumiem darīt to, ko lika.

Un tas viss tikai vienas "nepareizas bildes" dēļ?! Viņš naktīs kliedza un, piegājis pie loga, vērās debesīs, kur tāpat kā cilvēku dzīve, iemirdzējās un pazuda zvaigznes.

Es negribu galīgi sajukt prātā ne ar čekistiem, ne gestapoviešiem, Oskars domāja. Es tomēr gribu kaut ko vēl saglabāt no savas personības, lai gan… Kas no manis vairs palicis? Kas atlicis no tā jaunā, kulturālā, dzīvespriecīgā un smalkā estēta, kas 1940. gada pirmajā janvārī aizgāja uz grezno filharmonijas koncertzāli un saviļņots klausījās jauniņās pianistes Judītes Jofes svētku koncertu?

Toreiz pasaule šķita tīra un balta. Un balts flīģelis un pie tā baltā kleitā tērpta māksliniece. Un pēc koncerta balts rožu klēpis viņas rokās. Un gaišs mirdzums acīs. Un balts sniegs viņas matos un zemē. Un silts roku pieskāriens. Un pirmais skūpsts un pirmās gaišās ilgas.

Kur tā pasaule tik pēkšņi pazuda? Ir aizritējuši tikai nepilni divi gadi, taču šķiet pagājusi mūžība.

Kur tu esi, mans tālais sapnis?

Ziemas sākumā Judīte it kā vēl esot atradusies Rīgas Termiņcietumā, bet tagad pārvesta uz nesen uzcelto Salaspils nometni. Vēl nezinu, ko viņa tur dara strādā virtuvē, šūšanas darbnīcā vai virsnieku atpūtas telpās piespiedu kārtā viņiem sniedz nelielus koncertus? Bet dzīva vēl esi, tāpēc man pēc iespējas ātrāk jānokļūst pie tevis.

Un pēc tam… Es nezinu. Bet kaut kas ir jādara! Judīt! Es neesmu reliģisks cilvēks un neticu nekādām pasaciņām par elles katliem. Taču, ja gribu uz savas dvēseles rētām uzlikt kaut tikai dažus grēku nožēlas plāksterus, man vismaz jāpamēģina tavā labā izdarīt kaut ko tādu… Nu, kaut vai mazumiņu! Lai tu vismaz paliec dzīva! Protams, šai milzīgajā lopkautuvē mēģināt saglabāt kaut viena nāvei nolemta cilvēka dzīvību, tas nekāds "mazumiņš" tomēr nav. Tieši otrādi! Tas ir prātam neaptverams lielums!

Un tā 1942. gada pavasarī Oskars aizgāja aprunāties par turpmāko dienestu pie viņam jau pazīstamā štāba virsnieka Valtera Rozenberga, kas tobrīd atbildēja arī par Salaspils nometnē no Vācijas pienākušajiem ieslodzīto ešeloniem ar Austrijas un Čehijas ebrejiem.

Bet vispār Salaspils "darba un audzināšanas" nometne tikpat kā viņa privātīpašums piederēja Latvijas drošības policijas un SD priekšniekam, SS štandartenfireram, it kā pat filozofijas doktoram, Rūdolfam Langem. Nometnes komandants sākumā bija SS oberšārfīrers Rihards Nikels, vēlāk SS oberšturmbanfīrers Kurts Krauze. Viens no viņa vietniekiem bijušais Latvijas armijas virsnieks Bruno Tone nežēlīgs sadists. Viņš vienlaikus komandēja arī rotu, kas 1942. gadā apsargāja Salaspils nometni. Oskars viņu pazina kā sportistu bokseri, tāpēc arī vēlējās nokļūt Salaspilī, cerībā turpmāk iztikt bez šaušanas, bet galvenokārt Judītes dēļ.

-   Sēdies! Valters ar roku parādīja uz krēslu, bet pats apsēdās aiz liela rakstāmgalda. Sen neesam tikušies.

-   Kā mēs būtu varējuši tikties? Tu sēdi Rīgas kantorī, man jābraukā pa visu Latviju.

-  Zini, Oskar, te arī nav viegli, Valters sacīja. Vienīgais labums ziemā nesalst ausis!

-   Bet man salst, Oskars teica, un ne tikai tas.

-  Vēl neesi pieradis?

-   Esmu, Oskars atbildēja. Varbūt tieši tādēļ viss ir noriebies līdz baltām pelītēm.

-   Tā labāk nerunā! Valters brīdināja. Cīņai ar valsts ienaidniekiem vajadzētu sagādāt tikai prieku un morālu gandarījumu!

-   Bet ja nu nesagādā?

-   Tad ir slikti, Valters paskaidroja. Tad pats vari ātri kļūt par vienu no tiem, kas sēž tepat mūsu pārvaldes pagrabos vai tiek aizvests uz Biķernieku mežu. Vai esi aizmirsis, ka reiz jau biji nonācis līdz šādai iespējai?

-   Nē, to es aizmirsis neesmu, Oskars grūtsirdīgi atbildēja. Vienīgi joprojām esmu pārsteigts, kāpēc jūs man piedāvājāt tieši šādu izvēli vai nu atrasties bedres vienā vai otrā pusē? Ja gribējāt sodīt vai citu variantu nebija?

-    Mēs tevi vispār varējām likt mierā, Valters sacīja. -Taču…

Valters spēji apklusa. Arī Oskars klusēdams noskatīja drauga diezgan plašo kabinetu, kur, protams, pie sienas bija piestiprināts liels fīrera portrets, bet uz rakstāmgalda skaistā melnkoka ietvarā stāvēja Vācijas sarkanais kāškrustotais karogs.

Kā jau teātra uzvedumos, Oskars nodomāja. Mainās skatuves dekorācijas, bet varas saturs paliek. Tikpat nežēlīgs un stulbs kā padomiešiem, tā arī šiem.

-   Vai tu, Valter, zini, kas mani nodeva? Oskars prasīja. Kas paziņoja, ka tieši es esmu uzgleznojis Kirhenšteina portretu? Tā kā paraksta uz tās bildes nebija, to varēja zināt tikai kāds man ļoti tuvs cilvēks.

-   Tā cilvēka vairs nav, Valters pavēstīja. Un tas galu galā nav arī svarīgi. Tu pats to nenožēlo?

-   Nožēloju, Oskars atbildēja, taču tā nebija mana pašiniciatīva! Mani piespieda vai, pareizāk sakot, gluži kā jūs, lika izvēlēties ja gribi dzīvot, kalpo varai! Tāpēc bieži domāju vai mums citu iespēju vispār nav? Kāpēc mēs nevaram mierīgi dzīvot, varai nekalpojot? Vai mums vienmēr jāizdara šī patiesībā ārkārtīgi necilvēcīgā izvēle mainīt savu brīvību vai dzīvību pret citu cilvēku brīvību vai dzīvību?

-   Es tev, Oskar, piekrītu, Valters klusi sacīja. Varbūt ne tik traģiski, bet pamatā tā notiek vienmēr un visur, vienīgi kara laikā tas viss izpaužas daudz spilgtāk un lielākos apjomos. Atceries, kad piedalījāmies mačos, nu, kaut vai par Latvijas meistara tituliem? Mūsu vienīgais mērķis un galvenais uzdevums bija uzvarēt savu pretinieku. Un, to bez žēlastības notriecot uz ringa dēļiem, gūt uzvaru! Tu saprati, Oskar? Mūsu vienīgais mērķis bija uzvara! Un jutāmies laimīgi, kad izdevās šo mērķi sasniegt! Mēs nekad neraudājām un nekad nenožēlojām, ja savu pretinieku bijām kārtīgi sadauzījuši. Jo viņš gulēja satriekts pie mūsu kājām, bet mēs kāpām uz uzvaras pjedestāla! Vai tas bija slikti? Vai mēs nebijām laimīgi un lepni? Tagad notiek tas pats tikai daudz plašākos mērogos. Tagad mūsu pretinieki ir žīdi un komunisti. Es pašlaik nerunāšu, ko viņi izdarīja ar mūsu Latviju. Pats zini. Vēl atceries, ko viņi izdarīja ar tavu ģimeni un tevi pašu! Un tagad tev viņu jau sāk kļūt žēl?! Tev kaut kas šai cīņā jau sāk riebties?!

-   Valter… Oskaram mazliet iedrebējās balss. Tu te sēdi savā kantorī, bet es… Esmu bijis Biķernieku priedēs, Rumbulas mežā un Šķēdes kāpās! Esmu redzējis to, ko neviens nekad vairs neredzēs! Dažreiz šķiet tās ir civilizācijas beigas! Jā, manī joprojām plosās baigs naids pret tiem, kas arestēja manu tēvu, māti un mani pašu, taču pēc Šķēdes akcijas sāku domāt vai tā tomēr nav pārāk augsta cena, ko šie cilvēki maksā? Un līdz ar to arī mēs paši?

-   Es tā nedomāju, Valters teica. Bez tam… Par to visu domā un izlemj citi.

-   Zini, Šķēdes akcijas laikā tieši pie bedres es satiku Sāru Volfsteinu. Tu viņu vēl atceries?

-   Protams. Bija tāda smuka meitene.

-   Tu viņai vēl "siti kanti".

-   Bet neveiksmīgi. Nekas nesanāca.

-   Arī es viņu mēģināju iegūt. Tāpat neveiksmīgi. Zīdietes ar citiem tik viegli neielaižas. Bet mēs tomēr palikām draugi. Ne tu, ne es… Mēs toreiz viņu neuzskatījām par mūsu pretinieci. Tieši otrādi! Mēs abi gribējām, lai viņa ar mums pārguļ, lai kļūst vistuvākā… Kāpēc tik ātri pasaule apgriezās ar kājām gaisā? Kāpēc, Valter, mēs paši patiesībā tik viegli kļuvām citi?

-  Vai tad to nezini? Valters pacēla balsi. Pie visa vainīgi krievi! Ko viņi šeit nāca, ko meklēja, ko visu saārdīja?

-   Valter… Oskars lūdzošā balsī sacīja. Es pie Arāja vairs negribu. Vai tu vari izdarīt tā…? Lūdzu, sameklē man kaut ko mierīgāku!

-  Ko? Vai aizsūtīt uz sanatoriju?

-   Nē. Aizsūti uz Salaspili! Droši vien jau zini tur ir arī Bruno Tone. Viņš ir apsardzes priekšnieks. Es labprāt dienestu turpinātu pie viņa.

Valters krietnu laiciņu domāja, tad enerģiski sāka pārcilāt un kaut ko meklēt uz rakstāmgalda stāvošajās dokumentu kaudzītēs.

-  Labi! Atnāc rīt! Tad kaut ko būsim izlēmuši.

Tā arī notika. Valters Rozenbergs dienesta pāreju no Viktora Arāja baismīgās zonderkomandas uz Salaspils "darba un pāraudzināšanas" nometni būtībā koncentrācijas lēģeri atļāva, un jau pēc dažām dienām Oskars lēnām tuvojās savai jaunajai darba vietai.

Nesteidzoties ejot pa diezgan platu un dziļi iebrauktu meža ceļu, pēkšņi priekšā ieraudzīja pie gludi aptēsta koka staba piestiprinātu lielu uzrakstu vācu un latviešu valodā "Uzmanību! Ieeja šai rajonā stingri aizliegta!"

Bet es varu, Oskars nodomāja. Man nekas nav aizliegts.

Ieradies nometnē, Oskars lielajā divstāvu komandantūras ēkā sameklēja Bruno Toni un parādīja Rozenberga

apstiprināto pavēli par Oskara Ozola nozīmēšanu par nometnes apsardzes komandiera vietnieku.

-        Labi, ka tieši tu! Bruno nopriecājās. Baidījos, ka atsūtīs kādu jauniņo!

-  Vai tad mēs jau esam veci?

-   Ne tādā nozīmē! Bet vispār, drūmi vai ne?

-   Labāk nerunā!

-        Bet es tā priecājos! Bruno sacīja. Tagad šeit varu izgāzt savas dusmas… Dzirdēju, tavi vecāki arī ir pagalam?

-        Konkrēti neko nezinu, bet droši vien, Oskars atbildēja. Kad atraka Centrālcietumā nošautos, daži bija tik sakropļoti… Viens man šķita kā tēvs, taču nekādi nespēju atcerēties, kā viņš aresta dienā bija apģērbies. Tam līķim sejas gandrīz nebija.

-       Manējos visus aizveda, arī abas māsas. Ceru, ka Sibīrijā varbūt izdzīvos. Mēs kā nekā bijām sportiska ģimene, labi norūdījušies. Tagad šeit trenējos, dauzot purnus visiem žīdiem un pārējiem!

Vakarā, kad Oskars jau bija iekārtojies apsardzei paredzētajās telpās, un Bruno, viņam izrādot jaunos pienākumus, palīdzēja pa sargposteņiem izvadīt sardzes vīrus, Oskars pajautāja. Tu no ieslodzītajiem kādu pazīsti?

-   Daudzus! Bruno atbildēja. Sitos purnus ilgi atcerēšos.

-   Es domāju kādu no pirmskara laika, Oskars sacīja.

-   Ko tu! Bruno iesaucās. Šī ir cita publika!

-       Vai ir arī kādi vietējie? Oskars jautāja. Vai tikai tie, kurus ved no Vācijas?

-        Nē, ir arī vairāki "mūsējie" pārpalikums no Rumbulas, Bruno atbildēja. Speciālisti, kurus pagaidām likvidēt nav lietderīgi. Piemēram, pulksteņmeistars Ekbaums, tad divi zobtehniķi, medicīnas profesors Mincs, kādreiz slavenā klavierspēlētāja Judīte Jofe…

Oskars, jūtami satraucies, tūlīt saprata, ka, lai nevienā it sevišķi Bruno neradītu ne mazākās aizdomas, viņš par Judīti nekādu interesi izrādīt nedrīkst.

-   Ko viņi šeit dara? Oskars jautāja.

-       Visu, ko liek! Bruno iesmējās. Bet Ekbaums pamatā labo pulksteņus, Fišers zobus, Mincs ārstē nometnes vadību… Neviens bez darba nesēž.

-  Un ko tā klavierspēlētāja? Oskars painteresējās. Spēlē klavieres?

-   Ne vienmēr, Bruno sacīja. Viņa strādā virsnieku ēdnīcā. Ne tieši virtuvē, bet par tādu kā viesmīli. Iznēsā ēdienus. Kā agrāk izskatās tīri iekārojama. Badā nemirst. Arī seksa netrūkst. Tas gan vācu virsniekiem oficiāli nav atļauts ielaisties sakaros ar žīdietēm bet reti kāds to ņem galvā. Par mūsu zēniem nemaz nerunājot! Taču nejau tikai tāpēc viņa vēl ir dzīva. Judīte iepatikusies pašam Rūdolfam Langem! Bet ne jau kā sieviete! Viņš žīdus, varētu teikt, zooloģiski ienīst! Viņam Judīte vajadzīga kā pianiste. Kad Lange ar savu pavadošo svītu atbrauc uz nometni parasti tas notiek sestdienās un ir noskatījies nāves soda izpildes un arī pats vismaz dažus ieslodzītos nošāvis, viņam patīk atpūsties, un tad vijolnieks Ārons Mozers un Judīte Jofe sanākušajiem viesiem sniedz apmēram pusstundu ilgu garīgo atpūtu.

Nevarētu teikt, ka pēc uzzinātā Oskaram Judītes pēkšņi būtu kļuvis vēl vairāk žēl. Viņam patiesi žēl kļuva viss šis laiks pēdējie gadi.

Kā mēs būtu dzīvojuši, ja ne…

Kā mēs cits citu būtu mīlējuši…

Kā mēs, laimē starodami… Tu baltā kleitā, es melnā uzvalkā.

Tev koncerts skatītāju pārpildītā slavenajā Parīzes "Olimpija" koncertzālē vai mūsu nacionālajā Operā, man personālizstāde Ņujorkas modernās mākslas muzejā…

Centrā atrastos milzīga izmēra glezna balta telpa, baltas klavieres, un pie tām sēž baltā vakarkleitā ģērbusies apbrīnojami skaista pianiste. Slaidie pirksti viegli pieskārušies melnbaltajiem taustiņiem, taču pa tiem no mākslinieces pirkstu galiem lēnām tek spilgti sarkanas asins straumītes… Asinis pāri pussejai plūst arī no galvas. Tur starp melnajiem matiem redzama neliela lodes radīta brūce. Pianiste ir nošauta, taču skatītājiem paliek iespaids, ka viņa joprojām turpina atskaņot kādu skaistu, taču bezgala skumju melodiju…

Vēlāk, kad visiem ieslodzītajiem vajadzēja jau atrasties savās vietās, Oskars aizgāja uz sieviešu baraku, kas garajā baraku rindā atradās pēdējā. Atvēris durvis, viņš tūlīt ieraudzīja pie primitīvi pagatavota galdiņa sēžam nakts dežuranti. Viņa momentā uzlēca kājās un sastinga.

-  Vai ieslodzītā Judīte Jofe… numur 123301 pašlaik atrodas savā vietā? Oskars jautāja.

-   Vakara pārbaudes laikā nevienas netrūka, uzraudze atbildēja. Vai kas noticis?

-  Tūlīt notiks! Oskars cietā balsī pateica. Sameklē viņu un izved laukā no barakas! Es ārpusē pagaidīšu!

Pagāja apmēram piecas sešas minūtes, kuras Oskars pavadīja, satraukts smēķējot cigareti, līdz beidzot pa puspievērtajām barakas durvīm uzraudzes pavadībā iznāca Judīte.

Lai gan turpat netālu esošais dzeloņdrāšu žogs un uzartā drošības josla bija spilgti apgaismota, barakas priekšā valdīja mazliet miglaina puskrēsla. Oskars sasprindzis paskatījās un tikai pēc garāka brīža no viņa netālu stāvošajā ieslodzītajā pazina savu kādreizējo gandrīz vai iemīlēto sievieti…

-   Vari pazust! Oskars ar roku asi pamāja uzraudzei. Viņa, ne vārdu nebilduši, tūlīt paklausīja un ātri atgriezās barakā.

Oskars ar Judīti palika vieni.

Tas bija savāds, ļoti neparasts dzīves mirklis. Atkal bija satikušies divi jauni cilvēki, kuri tikai pirms pāris gadiem, stāvēdami siltā vasaras naktī Daugavmalā, pus pa jokam, pus pa nopietnam viens otram bija atzinušies mīlestībā, atkal pārsteigti skatījās viens otra acīs un neticēja, ka notiekošais ir īstenība.

-   Oskar, tas esi tu? viņa pārsteigta čukstēja.

-   Tā esi tu, Judīt? viņš tikpat pārsteigts jautāja. Vai vispār tie esam mēs?

-  Nē! Judīte skumji pakratīja galvu, un viņas lielajās acīs iemirdzējās asaras. Tie jau sen vairs neesam mēs! Nekādā ziņā! Tu esesietis, es nevainīgi ieslodzītā… Kas palicis no pagājušā?

-   Daudz kas, Oskars atbildēja. Un pat ja ne tas, tad vismaz… Tu neko vairs neatceries?

-   Atceros. Par to vien domāju. Taču tas drausmīgi sāp. Oskar, kāpēc tas viss tā ir noticis?

-  To neprasi man.

-   Bet tu taču piedalies!

-  Man nebija izvēles, viņš paskaidroja.

-        Neticu, Oskar! Tev noteikti tāda bija! Bet man? Ko <m esmu noziegusies? Ko pārējie?

-       Nezinu, viņš atbildēja. Es neesmu tiesnesis un nevilinām soda mēru nenosaku.

-        Kas tad tu esi? Judīte tūlīt jautāja. Oskar! Tu eai tikai bende?!

-       Varbūt, viņš domīgi sacīja. Lai gan vairāk gribas airēt, ka pamatā esmu palicis tomēr tas pats agrākais Oskaru Ozols, kas tikai šo nolādēto vēsturisko apstākļu sakritības.., Un cilvēku nodevības un viņu idejiskās pārliecības dēļ…

-        Piedod, Oskar, bet kad man tuvojas vai blakus nostājai kāds esesietis… Es neko citu negaidu, kā vienīgi sāpes un pazemojumu.

-        Tev no manis nav jābaidās, Oskars teica. Tad jau drīzāk otrādi.

-       Tam grūti noticēt. Vai patiešām, būdams šai formas tērpā, tu nevienam neko sliktu neesi nodarījis?

-        Esmu, Oskars neliedzās. Nokļūstot šai dienestā, nekas cits vispār nav iespējams. Un tomēr, Judīt. Es visu laiku domāju par tevi.

-   Kāpēc?

-        Tu agrāk biji mana meitene. Vai vismaz es gribēju, lai tu tāda būtu.

-        Bet es visu laiku domāju… Vai tiešām šī būs manas dzīves pēdējā diena? Ja cilvēks sevī jūt jelkādu vainu, varbūt viņam nomirt ir mazliet vieglāk, taču mums… Tikai tāpēc, ka esi Rabinovičs vai Jofe? Tas ir drausmīgi.

-        Ne mazāk drausmīgi padomju laikā klājās daudziem Ozoliem, Kalniņiem vai Zariņiem.

-        Tas tomēr bija citādi, Judīte sacīja. Bet kas notiek šodien? Vai tā ir atriebība?

-       Nezinu, Oskars atbildēja. No latviešu puses… Dažos gadījumos noteikti.

-   Kā ir tavā gadījumā? Judīte nopietni prasīja.

-  Tas viss tā nolādētā Kirhenšteina portreta dēļ!

-       Tu saki nepatiesību! Judīte iesaucās. Es zinu! Ne tās bildes dēļ! Tu gribēji atriebties Dāvidam Goldbergam!

Oskar, tas esi tu? sieviete pārsteigta čukstēja.

-        Jā, tieši viņam, Oskars pateica. Starp citu viņam izdevās aizbēgt kopā ar krieviem?

-  To es nezinu. Pēdējā laikā viņš pie manis vairs nenāca.

-   Tu vinu mīlēji? -Nē.

-   Un mani?

-  Tu man ļoti patiki.

-        Ja tie krievi nebūtu tik traki steigušies okupēt mūsu Latviju un vismaz kādu gadu pagaidījuši… Oskars mazliet sapņains sacīja. Mēs viens otrā noteikti būtu iemīlējušies pa īstam, varbūt pat apprecējušies un devušies bezrūpīgā kāzu ceļojumā uz Havaju salām. Un tad neko citu nedarītu, kā vien palmu ēnā dzertu kokosriekstu sulu, peldētos, sauļotos, mīlētos un visai šai vājprātīgajai pasaulei mierīgi uzspļautu virsū.

-       Patiešām, Judīte skumji piekrita. Tas būtu bijis vienreizēji skaisti! Bet tagad jau arī nav slikti. Apstākļi tikpat neparasti, it kā mēs nemaz neatrastos civilizētās Eiropas vidū… Tad jau drīzāk kā pie papuasiem Jaungvinejā vai baismīgajās Zālamanu salās…

-  Vai tev visu šo laiku ir gājis ļoti slikti? Oskars vaicāja.

-        Slikti? Judīte rūgti iesmējās. Nē! Man ir gājis brīnišķīgi! Redzi? Esmu vēl dzīva un šo to varu atcerēties no iepriekšējās dzīves.

-   Es šo to par tevi zinu, Oskars sacīja.

-        Bet tā nav taisnība, vai ne? Judīte savādā balsī jautāja. Tas ir kāda cilvēka slikts sapnis. Vai arī mēs paši to visu sapņojam? Taču rīt pamodīsimies, un viss atkal būs kā agrāk. Tā taču var notikt?

-        Nē, Judīt, tā diemžēl nekad nenotiks, Oskars drūmā balsī atbildēja. Rīt var būt tikai sliktāk.

Judīte piekrītoši vairākkārt palocīja galvu.

-       Es dzirdēju… Esot rīkojums. Vai tiešām visiem ebrejiem būs jāaiziet bojā? Judīte jautāja.

-       Es droši nezinu, Oskars atbildēja, bet uz to pusi iet. It kā atstāšot tikai dažus izcilus speciālistus.

-       Mani jau arī šeit tur tikai tāpēc… Doktoram Langem ļoti patīk Vāgnera un Bēthovena mūzika…

-  Atceries? Es jau tev agrāk teicu mūzika tevi izglābs.

Judīte neticīgi pašūpoja galvu.

-   Nē, ne mūzika…

Pēc tam ilgi klusēja, līdz beidzot strauji sakustējās un negaidīti pieglauda galvu pie Oskara krūtīm.

-   Mīļais… Ja vari… Es tevi lūdzu… Izglāb mani! Lūdzu, lūdzu! Tu vienīgais to vari. Izglāb! Es vairs nespēju… Es tik ļoti gribu dzīvot!

Oskars lēnām noglauda Judītes īsi apgrieztos melnos matus, kas vietām jau bija sākuši sirmot, pēc tam vairākkārt noglāstīja kaklu, viegli drebošos plecus un nodomāja redz, cik savādi! Pat tādā elles vietā, kur valda tik drausmīga brutalitāte un nāve, kur cilvēks ir pielīdzināts dzīvniekam un noder tikai pazemojošam darbam, tomēr pilnībā iznīcināt viņā tieksmi pēc cilvēcisko attiecību siltuma nav izdevies. Un diez vai vispār tas ir iespējams.

-   Nomierinies, Judīt! Oskars klusi teica. Ja tikai tas būtu iespējams… Es tepat vien būšu. Man šeit ir vara vienīgi pār daļu no apsardzes, taču… Esi mierīga! Varbūt sapnis par brīvību nemaz nav tik tāls…

18. NODAĻA

Pie durvīm kāds vairākkārt uzstājīgi klauvēja. Man nebija ne mazākās vēlēšanās celties no rakstāmgalda un iet atvērt. Taču iedomājoties, ka varbūt atnācis kaimiņmājas Vaļerka ar vairākām pudelēm alus, tomēr pārtraucu rakstīt, cēlos augšā un gāju pie durvīm.

Nekāda Vaļerkas tur nebija. Manā priekšā kā tipisks vidēja ranga priekšnieks stāvēja mājas saimnieks Gundars Gārķis.

-  Sveiks! viņš uzsauca. Dzīvs?

-   Kā redzi.

-  Varbūt atļausi ienākt?

-  Ko es varu atļaut vai neatļaut! nīgri sacīju. Nāc! Tava māja, tavs dzīvoklis…

Gundars ienāca istabā un pārlaida vērīgu skatu visai plašajai telpai. Kā vienmēr tā bija tīra un labi sakopta. Zinādams, ka esmu krietnu laiciņu pavadījis cietumā un ticis

apsūdzēts slepkavībā, viņš no manis mazliet baidījās, tāpēc pārāk bieži kontrolēt nenāca. Un tomēr vismaz reizi mēnesī parādījās, lai apskatītos, vai bijušais cietumnieks un dzērājs Haralds Ozols viņa īpašumam nav nodarījis kādu skādi.

-   Kā iet? viņš painteresējās.

-        Slikti, atbildēju. Aizdod piecus latus un dzīve uzreiz kļūs labāka.

-       Tev varbūt, saimnieks sacīja, bet ne man. Tu vispār zini, cik jau esi parādā?

-   Nezinu. Tu skaiti?

-  Man ir jāskaita! Tūlīt jau būs astoņsimt lati!

-       Tad jau pieciem latiem nekādas lielās nozīmes nav, es atteicu.

-        Vai brīdinājumu par īres un pamatpakalpojumu parādiem esi jau saņēmis? viņš prasīja.

-        Vai vēl nevari pagaidīt? Ar neslēptām cerībām paskatījos uz bargo mājas īpašnieku.

-        Varu, Gundars atbildēja. Es vispār no tevis par dzīvokļa īri varētu neko neprasīt, taču pasaki kāda velna pēc?

-        Nu… Tu visiem varētu stāstīt, ka tavā mājā dzīvo slavens rakstnieks…

-  Vai tu pats vēl atceries, kad biji slavens?

-       Tas nemaz nebija tik sen, es atgādināju. Turklāt laikam nav nekādas nozīmes! Ir rakstnieki, kas, uzrakstījuši tikai vienu grāmatu, tomēr palikuši slaveni daudzus gadsimtus.

-   Domā tu arī būsi viens no viņiem?

-       Gundar, es to zinu! iesaucos. Tāpēc nežņaudzies, ātri aizdod piecīti un nākamnedēļ sākšu kārtot lietas, lai atgūtu savu radinieku Ozolu lielo piecistabu dzīvokli uz Ģertrūdes un Brīvības ielas stūra. Kad to dabūšu gatavu, vienu istabu izīrēšu tev! Tev taču mīļākā ir? Ir! Tur tu mierīgi varēsi drāzties no rīta līdz vakaram!

-        Paldies! Gundars pat nedaudz palocīja galvu. Tev patiešām tur ir kādas cerības?

-       Jau sen! apgalvoju, jo patiešām tādas pastāvēja. Līdz šim to nedarīju vienīgi Annas dēļ.

Gundars pārsteigts uz mani paskatījās kā uz prātā sajukušu.

-   Dullais, tu taču negribēji teikt, ka viņu joprojām mīli?!

-   Nē, to es patiešām negribēju teikt, atbildēju. Patiesībā es viņu arī pirms aresta tā ne sevišķi… Taču zini iet gadi, un man ar viņu dažreiz bija sasodīti labi…

-   Tad jau žēlo vien tālāk, Gundars sacīja.

-   Te nav runa par žēlošanu, centos paskaidrot. Ja pēc atbrīvošanas tūlīt būtu sācis ņemties ar to dzīvokli, viņa manu rīcību noteikti uzskatītu par prastu atriebību, bet es to negribēju. Un arī tagad ne sevišķi. Mani tas pazemo.

-  Liecies mierā! Gundars atmeta ar roku. Atradies lepnais! Atgūsti dzīvokli, pēc tam par milzīgu naudu to pārdod un laidies uz Havaju salām! Kas vainas?

-  Vainas nav nekādas, es teicu. Vienīgi…

-   Vai tad labāk ir tā, kā tu dzīvo pašlaik? Gundars patiesi norūpējies jautāja. Ko tu vispār dari? Es skatos … Esi atsācis rakstīt?

-Jā, negribīgi noņurdēju. Pamazām mēģinu…

-    Pirms dažām dienām satiku Arčo, Gundars sacīja.

-   Tagad pēc ilgstošas slimošanas arī viņš ķēries pie rakstīšanas.

-   Ko ir sadomājis?

-   Neko daudz nestāstīja, tikai pateica tas būšot satriecošs gabals par krievu lēģeriem…

-   Tagad par to raksta daudzi, šķībi pasmīnēju. Tas ir viegli. Un galvenais droši! Tāda tagad mode. Bet es rakstu par vācu laiku. Rakstu par nacistu nometnēm un to, kas notika tad. Citādi man šķiet paies vēl daži gadi, un mūsu jaunatne par to neko nezinās.

-   Bet vai tad vajag? Gundars iesmējās.

-   Ko tādā gadījumā mums vispār vajag? nikni prasīju.

-    Tev vajadzīga nauda un sekss. Man tas arī neskādētu un vēl šis tas. Bet kā ir ar atmiņām? Ar mūsu zaudējumiem? Ar mūsu pagātnes sāpēm? Ar mūsu vēsturi? Vai tagad nav tā kur darbojušies "labie un pareizie" latvieši kliedzam urrā! Kur "sliktie" klusums? Bet neviens cilvēks nav ne pareizs, ne nepareizs! Ko mēs zinām, kas notiek katra cilvēka galvā? Kāpēc viņš pēkšņi sāk rīkoties tā, bet ne citādi? Viens nu gan ir skaidrs nekas ne no kā nerodas! Tikpat pēkšņas pārvērtības ar cilvēkiem notika gan pirmajā padomju gadā, gan ari vācu laikā. Un katrs no viņiem uzskatīja, ka rīkojas pareizi! Šo stipri abstrakto vērtējumu "pareizi" vai "nepareizi" parasti dod citi, nevis tie, kas attiecīgajā laikā kaut ko dara! Mēs visi uzskatām, ka rīkojamies pareizi, jo citādi vispār neviens neko nedarītu!

-   Pirms dažām dienām tu kaut kur brauci, Gundars sacīja. Vai atkal uz Zvejniekciemu pie tēva?

-  Jā, Gundar, es apliecināju. Tur uzreiz pasaule kļūst it kā skaidrāka. Un daudzmaz saprotamāka. Šoreiz vecais man pastāstīja to, ko vēl nezināju.

-   Tas ir kas svarīgs?

-   Kā to ņem. Katrā ziņā manā dzīvē tas neko nemaina, ja neskaita to, ka viņš man oficiāli novēl savu māju. Zini, tai mājā ir astoņas istabas un sešpadsmit durvis! Kādreiz tā piederējusi bagātam zivju uzpircējam. Nu, kā tam Garozam no "Zvejnieka dēla". Tā ka, Gundar, man nekādas Havaju salas nav vajadzīgas. Vecumdienās, gluži kā tagad mans tēvs, sēdēšu baltas kāpas galā un skatīšos, kā mūsu pašu jūriņā plīst viļņi un aizpeld bagātnieku jahtas.

Kad Gundars, tā arī piecus latus man neaizdevis, aizgāja, mazliet sarūgtināts atkal apsēdos pie rakstāmgalda, lai beidzot kaut īsumā pastāstītu arī par sava tēva Roberta Ozola likteni. Tas tāpat ir bijis pietiekami dramatisks, kā daudziem tā laika jaunekļiem, kuriem nepalaimējās piedzimt labākā laikā.

Ulmaņa režīma krišanu un pirmo padomju varas gadu viņš uzņēma samērā mierīgi. Būdams kreisi noskaņots, Roberts zināmā mērā pat nopriecājās, ka viņa radus bagātos Ozolus skar jaunās varas represijas. Viņi bija pārāk bagāti, pārāk lecīgi, pārāk iedomīgi! Mēs dzīves saimnieki! Mums nav jāstrādā un nav jāskaita santīmi! Mēs gudri un izglītoti, tāpēc arī esam pārāki pārjums mūsu otrās puses Ozoliem!

Tas Robertam dūra kā ar nazi sirdī, un tāpēc tēvoča Reiņa un tantes Rasmas arestu uzņēma pat ar vāji slēptu gandarījumu. Taču šī nepatika, kad Oskars bija izbēdzis no čekas apcietinājuma, neliedza viņa priekšā plati atvērt durvis.

Vēlāk uzzinājis, ka Oskars iestājies Arāja komandā, tikai nicīgi pašūpoja galvu un nodomāja, ka to ari varēja gaidīt. Bet pats sadarboties ar vāciešiem jebkādā veidā atteicās.

Viņš, atšķirībā no Oskara un daudziem citiem, tos ne mazākā mērā neuzskatīja par "mūsu atbrīvotājiem", bet gan par tādiem pašiem Latvijas okupantiem kā krievus.

Roberts pirms kara strādāja par krāsotāju, apmetēju, mūrnieku izcili labi prata visus celtniecības un remonta darbus. Strādāja individuāli pēc pasūtījumiem. Taču vācu okupācijas laikā pastāvēja iestāde, kas saucās Darba pārvalde, kur visiem darba spējīgiem iedzīvotājiem vajadzēja piereģistrēties un obligāti strādāt. Ja kāds nespēja vai negribēja atrast sev darba vietu, tad pārvalde nozīmēja, kur tieši tobrīd visvairāk bija vajadzīgi strādnieki.

Roberts Ozols, kā plaša profila celtnieks, 1941. gada decembrī pēc Rīgas geto likvidēšanas saņēma norīkojumu strādāt tur. Darbu vadītājs latvietis viņam Mazajā Kalnu ielā parādīja četras koka mājas, kurās steidzīgi vajadzēja veikt telpu kosmētisko remontu.

-   Kāpēc? Roberts brigadierim prasīja. Vai tagad te vedīs žīdu miljonārus?

-   Domāju, viņi šeit jau bija, brigadieris atbildēja. Viens fricis man teica, ka te atsūtīšot cilvēkus no Baltkrievijas nodedzinātajām sādžām.

-   Ja tā, tad viņiem Spilves pļavās uzceltu barakas, Roberts neticīgi pašūpoja galvu. Varbūt šeit iemitinās latviešus, kuri tiks izdzīti no centra dzīvokļiem?

-   Tad jau arī tevi, brigadieris smīnēdams brīdināja.

-   Nav izslēgts. Te var sagaidīt visu ko.

-   Nu tad strādā pa godam! brigadieris novēlēja. Katru vakaru pēc maiņas atnesīsi atskaiti par padarīto!

Pirmais dzīvoklis, kur Roberts iegāja, lai apskatītos, kas tur būtu darāms, atstāja diezgan labu iespaidu. Iespējams, tur bija dzīvojusi tikai viena ģimene. Vienīgi mazliet savādi šķita, ka virtuvē bija sāktas gatavot brokastis, taču tā arī viss palicis uz plīts uzlikta tējkanna un divi katliņi vienā vēl nenosūkti makaroni, bet otrā ieliktas četras olas.

Pēcpusdienā Roberts iegāja dzīvoklī, kur valdīja uzkrītoša nekārtība mēbeles bija sagāztas, uz grīdas mētājās saplēsti un veseli trauki, bet vairākās vietās uz sienām bija redzami dažāda izmēra asins traipi. Nebija šaubu, ka šeit izmitinātie ebreji aizvešanai uz Rumbulu bija sparīgi pretojušies.

Mazliet vēlāk, rūpīgāk apskatījis dzīvokli un pierakstījis turpmāk veicamos darbus, viņš zem gultas negaidīti ieraudzīja mirušu pusmūža ebreju. Pēc geto tīrīšanas viņš kaut kā bija palicis nepamanīts…

Kad Roberts atstūma gultu tālāk no sienas, uzreiz saprata, kāpēc šis vīrs tur tik veiksmīgi bija paslēpies. Zem puspievērta kažoka Roberts ieraudzīja, ka mirušais ar abām rokām pie sava ķermeņa cieši tur piespiestu diezgan palielu vecu ādas somu, kura, izrādījās, bija pilna ar visdažādākajām zeltlietām un kaklarotām, aprocēm un brošām, bagātīgi izrotātām ar visdažādākajiem dārgakmeņiem, sākot ar briljantiem un dimantiem, beidzot ar safīriem un rubīniem.

Tā bija milzīga bagātība. Roberts visai saprātīgi nosprieda, ka būtu ļoti muļķīgi to atstāt fričiem vai citiem cilvēkiem.

Acīmredzot vecais ebrejs bija miris ar sirdstrieku, tiklīdz palīdis zem gultas, baidīdamies, ka tomēr tiks atrasts un visa šī lielā bagātība nonāks rokās viņa ģimenes slepkavām…

Pēc dažām dienām vēl vairākos dzīvokļos uzgājis neaizvāktus līķus, Roberts nospļāvās un brigadierim pateica, ka no šī darba atsakās. Bet ne tikai tāpēc. Tagad viņam bija līdzekļi, ar kuriem, prātīgi rīkojoties, varēja mierīgi nodzīvot līdz sirmam vecumam.

Brigadieris diezgan vienaldzīgi paraustīja plecus, taču brīdināja: Nekādus jokus, Robert, labāk netaisi! Ja negribi strādāt šeit, tūlīt sāc strādāt citur! Friči, tāpat kā krievi, arī šai ziņā ir vienādi atradīs tevi nestrādājam tūlīt cietumā vai uz fronti! Gribi?

-   Negribu, Roberts atbildēja, taču arī šeit… Pretīgi.

-   Es tevi saprotu, brigadieris teica. Bet mums jāstrādā tur, kur vācieši liek!

-   Lai taču viņi iet galīgi… Pats zini, kur!

-   Paklau! brigadieris sacīja. Dari kā zini, bet es tev gribētu palūgt… Pirms friči tevi vēl nav paņēmuši pie rīkles, lūdzu, rīt pat aizbrauc uz Iļģuciemu Dzirciema ielā 115, dzīvoklis 1 un tur ātri uztaisi remontu. Viņi nupat tur ir ievākušies, tie ir mani radinieki Lazdiņi vīrs, sieva un meita Vija. Viņi tev samaksās. Sarunājuši?

-   Labi, Roberts lēnīgi piekrita. Ja tu tiem fričiem vēl neko neteiksi… Es tur aizbraukšu.

Tā viņš arī izdarīja.

Nākamajā dienā Roberts iekāpa pirmā maršruta tramvajā, kas cauri Pārdaugavai viņu aizveda uz Iļģuciemu. Pēc tam Roberts pa Buļļu un Dzirciema ielu nesteidzoties gāja uz priekšu, vienstāva koka un baltu ķieģeļu mājiņas kļuva arvien retākas, līdz vientuļa, kā uz ielas nomesta papīra lapa, pēdējā stāvēja gaiša divstāvu ēka. Turpat iela arī beidzās, un tālāk turpinājās smilšains lauku ceļš, paugurains mežs, Spilves pļavas un lidlauks.

Pēc vairākkārtējiem zvaniem pirmā dzīvokļa durvis atvēra jauna, tāda kā nedaudz nobijusies apmēram divdesmitgadīga meitene.

-   Ko jums vajag? viņa, satraukta skatīdamās uz svešo atnācēju, prasīja.

-   Vispirms laba diena! Roberts viegli palocīja galvu. Mani sūta Ēriks Biezais. Viņš teica -> jūs gribat dzīvoklī taisīt remontu.

-  Ā! meitene atviegloti uzelpoja. Ienāciet! Remonts visam dzīvoklim nav vajadzīgs tikai vannas istabai. Tur kaut kas nav kārtībā arī ar krāsni.

-   Mani sauc Roberts, viņš pateica.

-   Bet mani Vija, meitene atbildēja un izskatījās, ka viņai satraukums pārgājis. Jūs gaidīdama, šodien atprasījos no darba.

-   Es jau varēju atnākt arī vakarā, Roberts teica un apskatīja remontējamo telpu. Nekas sarežģīts tur nebija. Ja nav noslēpums, kur tu strādā?

-  "Rīgas tekstilā", Vija sacīja. Aužam audeklus neuzvaramās vācu armijas formas tērpiem.

-   Tad jau tur ir stingra disciplīna, Roberts teica.

-   Kur tad tagad tās nav? Vija nicīgi iesmējās. Viss kā pie boļševikiem nekādu starpību neredzu.

-  Tu paskaties rūpīgāk! Roberts ieteica. Friči vismaz ir daudz pieklājīgāki un labāk ģērbušies.

-   Bet darbi tādi paši.

-   Tomēr patīkamāk, ja tevi nošauj kāds Berlīnes augstskolu pabeidzis virsnieks ādas cimdos, nevis noskrandis un mazskolots mongoļu tipa krievu armijas zaldātiņš. Roberts ironiski iesmējās.

-   Nekā patīkama nav ne pirmajā, ne otrajā gadījumā, Vija sacīja. Jums tāda iespēja ir draudējusi?

-   Man gluži ne, Roberts atbildēja. Bet manam brālēnam Oskaram gan. Kā pie krieviem, tā pie šiem.

-   Ko viņš dara tagad? Vija prasīja. Šauj pats?

-   Kā tu to zini? Roberts pārsteigts jautāja.

-   Manas draudzenes draugs pie Viktora Arāja strādā par šoferi, Vija paskaidroja. Viņš tur visus pazīst. Vienreiz stāstīja, ka pēc akcijas Šķēdes kāpās viens no komandas vīriem Oskars Ozols piedzēries skaļi raudājis un gribējis pats šauties nost. Tur esot bijusi viņam pazīstama meitene. Varbūt pat kādreizējā mīlestība.

Roberts vēlreiz pārsteigts paskatījās uz simpātisko jaunieti un sajuta kopīgu gara līdzību. Robertam viņa uzreiz šķita tuva ne tikai ar savu fizisko pievilcību, bet arī līdzīgajiem, ja tā varētu teikt, politiskajiem uzskatiem abi neieredzēja ne pirmos, ne otros Latvijas okupantus.

Vēlāk šīs simpātijas pārauga abpusējā mīlestībā un, kad Robertam nezināmu iemeslu dēļ tika arestēti Vijas vecāki, viņš no sava Rīgas centra dzīvokļa pārnāca dzīvot pie viņas uz Iļģuciemu.

Bet ilgi baudīt vēl nereģistrētās laulības medusmēnesi Robertam tomēr nesanāca. Pēc vairākkārtējiem Vācu Darba pārvaldes stingrā tonī izteiktajiem atgādinājumiem pildīt katra Ostlandes iedzīvotāja svēto pienākumu obligāti strādāt Trešā Reiha labā, Robertu arestēja un jau pēc divām dienām, pamatojoties uz Rīgas pilsētas tiesas lēmumu, nosūtīja uz Salaspils darba un pāraudzināšanas nometni sešu mēnešu soda izciešanai.

Kad apsargs viņu ieveda administrācijas ēkā piereģistrēties, Roberts aci pret aci pēkšņi saskrējās ar savu brālēnu Oskaru. Viņš bija ģērbies glaunajā SS formas tērpā un pie krūtīm varēja manīt dažus apbalvojumus vai atšķirības zīmes. Oskars šajā jaunajā formas tērpā, kas uz viņa sportiskā auguma stāvēja "kā uzliets", izskatījās skaists un elegants. Viņa iegarenā seja vairs neatspoguļoja nekādas fiziska vai garīga noguruma pazīmes, un izskatījās, ka ar esošo stāvokli un vietu, kur atrodas, jūtas visai apmierināts.

-       Ko tu te dari? Roberts neslēpa pārsteigumu. Man par tevi stāstīja…

-       Sveiks! Oskars sacīja un sniedza roku. Tā jau es domāju agrāk vai vēlāk tu nonāksi šeit! Un labi, ka vēl šeit!

-        Kas te ir labs? Roberts nicīgi teica. Meža kūrorts, vai?

-   Mēs te pāraudzinām…

-       Liecies nu mierā! Roberts asi atmeta ar roku. Pāraudzinātājs… Vai mēģini pārliecinātus komunistus padarīt par kvēliem nacistiem? Zagļus par godīgajiem? Prostitūtas par tikumiskām jaunavām? Un jūdus pārtaisīt par kristiešiem?

-        Apmēram, Oskars mierīgi atbildēja. Vismaz cenšamies. Par kādiem grēkiem pats esi nonācis šeit?

-        Par šausmīgiem, Roberts atkal nicīgi pasmīnēja. Nevēlos strādāt dižā reiha labā.

-   Kāpēc ne? Oskars prasīja. Kas tur slikts?

-       Ja viņi man liktu bruģēt ielas vai kraut vagonus, es varbūt piekristu. Bet mani aizdzina uz bijušo Rīgas geto, un es redzēju, kas tur bija noticis!

-  Vai tev tik švaki nervi? Oskars neticīgi jautāja.

-   Bet tev tie ir no dzelzs, jā?

-        Ne gluži, taču tas ir tiesa Rīgas geto nekāda patīkama vietiņa nav.

-   Tu tur esi bijis? Roberts painteresējās.

-  Tā ir iznācis.

-        Labāk pasaki, kā vispār ir iznācis, ka esi uz vienu roku ar fričiem? Roberts jautāja. Turklāt vēl šajā atbaidoši melnajā formas tērpā!

-       Bet tas mani ir izglābis, Oskars sacīja. Ja izvēlētos ko citu, jau sen būtu zem zemes.

-       Es to varētu saprast, Roberts klusi teica, bet tā cena, ko tu maksā, lai būtu dzīvs, un šai soda vietā vēl būt tādam kā priekšniekam… Vai tā tev nešķiet pārāk augsta?

-        Tas ir no komunistu leksikas, Oskars, nepatikā saviebies, pateica. Ne tu, ne es, un pat neviens augstākās matemātikas profesors nekad nepateiks, cik maksā cilvēka dzīvība un kādu cenu tai var dot. Un tad mēs izvēlamies, ne par kādu cenu nedomājot. Tas mūsu apziņā ir jau ieprogrammēts sava dzīvība jāglābj vispirms, un tikai pēc tam kāda

cita! Te nav runa par mātēm, kas dažreiz sevi upurē bērna labā vai politiskiem un reliģiskiem fanātiķiem. Tas, Robert, ir sasodīti grūti un smagi, taču daba mūs tā ir uzkonstruējusi… Vēl vairāk! Man tagad šķiet, ka mums ir neatņemamas tiesības ja jau tādas izvēles priekšā esam nonākuši savu dzīvību pirkt par kāda cita cilvēka dzīvības cenu. It sevišķi, ja šis cilvēks ir mūsu ienaidnieks. Neviens mūs par to nesodīs.

-   Bet arī neslavēs, Roberts pateica. Tu, Oskar, esi pazudis cilvēks. Vienalga, uzvarēs vācieši vai krievi, mums, latviešiem, nekas spožs nerādās. Un tev jau ne tik!

-   Par mani neuztraucies, Oskars teica.

-   Nav grūti iedomāties, kādreiz taču šis karš tomēr beigsies, Roberts turpināja. Neizšķirts nav iespējams uzvarēs vai nu vācieši vai krievi. Ja vācieši, tad tu, ja nenodzersies vai tavu prātu nesaplosīs sirdsapziņas pārmetumi, varbūt kādu laiku vēl dzīvosi. Bet ja krievi? Kur tad tu, Oskar, liksies? Pieņemot, ka dzīvo tikai šai dienai, tad jau var patrakot un par rītdienu arī nedomāt. Taču tā rītdiena, vecīt, pienāks! Arī visiem nobendētajiem! Un tad viņi sacīs, tagad ir pienācis laiks apmainīties lomām! Tagad bedres šai pusē stāvēsiet jūs, bet mēs, kaut neredzami, atrādīsimies otrajā pusē! Un tad, Oskar, lūk, būs pienācis tas mirklis, kad tev, kā šodien citiem, nekāda izvēle nepastāvēs! Bet, ja tomēr pastāvēs, tad tikai viena ar daudzmaz saglabātu pašcieņu cēli iekrist kapā… Taču tu, Oskar, to nespēsi! Ja šeit atrodies nevis kā es sodāmais, bet gan kā sodītājs, tad tu vienkārši esi gļēvs cilvēks bez jebkādas pašcieņas un stipras gribas…

Oskara sejā un droši vien arī apziņā kaut kas spēji izmainījās. Acīs iezibējās naids, viņš strauji pagriezās un trieca dūri Roberta sejā.

-  Tu komunisti Oskars kliedza. Pareizi tevi šeit atveduši! Ja nevēlējies strādāt mūsu atbrīvotāju labā, tad pastrādāsi pats priekš sevis! Rīt, parīt "zosu gājienā"!

Roberts krekla piedurknē noslaucīja no deguna tekošās asinis un, nicinājuma pilns, ieskatījās sitēja sejā. Tā joprojām bija piesarkusi, un acīs arvien mirdzēja naids.

-   Sist jau tu proti neko neteiksi, Roberts diezgan mierīgi sacīja. Varbūt mani tepat arī nošausi? Uztrenējies jau esi.

Roberta sejā vēlreiz ietriecās Oskara dūre. Šoreiz sitiens bija daudz spēcīgāks, un viņš tik tikko noturējās kājās.

Tas ir nožēlojami, Roberts klusi pateica. Mākslinieks, kas vēl nesen gleznoja skaistu sieviešu aktus un meža puķītes… Oskar, ko ar tevi ir izdarījis šis laiks?!

Oskars neko neatbildēja pagriezās un devās prom. Bet Robertam jau nākamajā dienā patiešām vajadzēja sākt "strādāt" tā sauktajā "zosu gājienā" veikt pilnīgi absurdu, taču cilvēka psihi ārkārtīgi traumējošu darbu.

Kā tas notika? Ļoti vienkārši.

Vienā nometnes teritorijas galā diviem ieslodzītajiem vajadzēja nostāties pie diezgan palielas smilšu kaudzes. Rokās smagas koka nestuves. Trešais, kas tur jau bija priekšā, uz nestuvēm uzmeta vienu sauju smilšu. Ieslodzītie to aiznesa uz teritorijas otru galu, smilšu sauju izbēra un nāca atpakaļ. Atkal uz nestuvēm tika uzmesta smilšu sauja, atkal bija jāšķērso viss laukums, smiltis jānober un jānāk atpakaļ. Un tā tas turpinājās tik ilgi, kamēr dienas garumā smilšu kaudze nebija pārvietota uz nometnes otru galu. Nākamajā dienā šis absurds turpinājās smilšu kaudze tāpat pa saujiņai bija jānogādā atpakaļ.

Lai nesajuktu prātā, Roberts centās nedomāt ne par ieslodzījumu, ne par šo "darbu" un pat ne par savu brālēnu Oskaru, kas tagad viņu apsargāja un uzskatīja par reiha vergu.

Ja tu man būtu licis strādāt Latvijas labā, Roberts rūgti secināja, to vēl kaut kā tev varētu piedot, bet tagad… Nekad! Taču viņš nedomāja par atriebību, kas šais apstākļos praktiski bija neiespējama, bet sapņoja par mājās palikušo Viju. Meitene viņam šķita jauka. Tiesa, viņa bija maz izglītota, taču tai vidē, kādā viņai nācās dzīvot, nekāda augsta izglītība nemaz nebija vajadzīga. Bija vajadzīga pacietība, pieticība un zināms gribasspēks, lai spētu izturēt tās grūtības un pazemojumus, ko viņai uzspieda vācu okupantu izdotie likumi un tiesību ierobežojumi.

Pēc sešu mēnešu soda termiņa beigām Roberts, tikai nepilnu mēnesi spējis padzīvot Iļģuciema mājās pie Vijas, pamatīgi pārsteigts, saņēma vācu un latviešu valodā rakstītu paziņojumu: "Iesaukšanas pavēle. Ar šo esat iesaukts Latviešu SS brīvprātīgo leģionā. Jums jāierodas 26. martā 1943. g. līdz pulkst. 18.00 Rīgā, Abrenes ielas kazarmās. Ar iesaukšanu Jūs esat padots vācu bruņotajiem spēkiem un to pastāvošiem noteikumiem."

Tad tikai vācu valodā:

"Der Leiter der Ergāngzungsstelle Riga der Waffen SS i. A. Hauptscharfūhrer" un nesalasāms paraksts…

Roberts to jau bija it kā gaidījis, tomēr cerēja, ka Salaspils koncentrācijas nometnē pavadītais soda laiks tagad viņam nāks par labu un ļaus izvairīties no šī uzpūstā "patriotiskā pienākuma" karot Latvijas okupantu armijas rindās.

-   Tātad tomēr, maitas, Roberts sarūgtināts sacīja. Ja jau viņi mani ieslodzīja Salaspilī, es taču tā kā skaitos šī režīma ienaidnieks! Bet nekā! Izskatās, ka jaunās Eiropas cēlājiem iet pavisam sūdīgi, ja jau reiz savā armijā vāc tādus kā es!

-   Varbūt tu viņiem par to atgādini, Vija, tāpat ļoti vīlusies un sarūgtināta, teica. Vai Oskars neko nevar līdzēt?

Roberts strauji pakratīja galvu.

-   Ja arī varētu, es nekad viņam to nelūgtu! viņš cietā balsī paziņoja. Un kas viņš vispār ir? Sīks priekšnieciņš SS šārfīrers, kas pēc mūsu armijas standartiem būtu vecākais seržants.

-   Bet ja viņš to spētu… Vija izskatījās galēji apjukusi.

-    Šo pazemojumu varētu pārciest. Tas tomēr būtu labāk nekā varonīgi krist Austrumu frontē.

-    Es nekritīšu, Roberts negaidīti apņēmīgi pateica. Neviena lode, ne šķemba mani neķers! Tu redzēsi! Es no šī karina mājās pārnākšu sveiks un vesels! Un zini, kāpēc? Es ļoti negribētu, lai tu liktos gultā ar kādu citu. Es gribu, lai tu gultā liktos vienīgi kopā ar mani!

-   Tā jau vajadzētu, Vija piekrita. Protams. It sevišķi tāpēc… Zini, Robert, man šķiet, ka esmu stāvoklī…

Roberts ātri pagriezās pret jauno sievieti un viņu cieši noskatīja. Taču viņa sejā nevarēja manīt ne bēdas, ne prieku.

-   Tev tikai tā šķiet, vai arī zini jau noteikti? Roberts prasīja.

-   Varētu teikt, ka tas ir diezgan droši, Vija atbildēja.

-   Man jau pirms vairākām dienām vajadzēja sākties kārtējam ciklam… taču nekā!

-  Varbūt ir kāds cits iemesls?

-   Diez vai. Man darbā sievas visu apskaidroja…

Roberts krietnu laiciņu sadrūmis klusēja, tad grūtsirdīgi

pakratīja galvu.

-   Kaut kā nelāgi ir sanācis. Šis nav īstais laiks bērnu radīšanai. Varbūt tas tik traki nebūtu, ja man nevajadzētu iet palīgā fričiem uzvarēt tādus pašus neliešus kā viņi.

-   Es negribu palikt viena ar bērnu šai briesmīgajā pasaulē. Vija sāka raudāt. Ko es darīšu?

-    Tu dzīvosi, Roberts pateica un mīļi viņu apskāva. Man diemžēl šāda iespēja ir daudz mazāka…

-   Būs jau vēl ārstu komisija, Vija caur asarām cerīgi atgādināja. Nav izslēgts, ka viņi tevi izbrāķēs.

Bet neizbrāķēja. Roberts Ozols kā tūkstošiem citu latviešu vīru bija spiests pakļauties vācu okupācijas varas iestāžu pavēlei un doties aizstāvēt nacistu vadoņu iecerēto tūkstošgadīgo Reihu.

Un viņš leģiona 15. divīzijas sastāvā pulkveža Viļa Januma vadībā izgāja visu drausmīgo sāpju, ciešanu un nepārtraukto zaudējumu pilno atkāpšanās ceļu no pirmajām kaujām, no pozīcijām Veļikajas upes stāvajos krastos, drausmīgajām kaujām pie Opočkas, līdz Vācijā, izlauzoties vismaz no desmit gan vācu, gan krievu armijas daļu aplenkuma, sava pulkveža vadībā 1945. gada 27. aprīlī, sasniedzot nelielu pilsētiņu Gītergliku, pulksten 1.20 naktī padevās amerikāņu karaspēkam. Pēc tam sekoja ieslodzījums Cēdelhēmas karagūstekņu nometnē Beļģijā.

Tur gan iztika bez psihi traumējošā "zosu gājiena" un citiem smalkiem garīgās un fiziskās spīdzināšanas paņēmieniem, toties to vietā bija citi grūtumi vispirms gandrīz trīs nedēļu ilgs absolūts bads…

Roberts Ozols, katru vakaru gulēdams nometnes barakā uz kailu dēļu nārām, un, būdams pārliecināts, ka nu beidzot dzīve tomēr ir galā, skumji domāja par dzimto Latviju, Rīgu, Iļģuciemu, tur palikušo meiteni un dēlu, kuru, kā viņam kādā no agrākām vēstulēm bija paziņojusi Vija, esot nosaukusi par Haraldu.

Roberts jutās apmierināts.

Haralds Ozols tas nemaz neskanēja slikti.

19. NODAĻA

Bet tikmēr Salaspils koncentrācijas nometnē pēc 1944. gada 29. septembra gan ieslodzīto, gan administrācijas, gan apsardzes vidū valdīja arvien lielāks satraukums. Katru dienu bija dzirdama frontes tuvošanās, un visiem jau bija skaidrs nometnes pastāvēšanas laiks drīz beigsies.

Tā patiešām daudziem bija vairāk nekā bēdīga ziņa, jo pēkšņi viņu prāti apjēdza, ka nekādas dižās Lielvācijas uzvaras nebūs, nacistu izsapņotais Trešais reihs tiks sadragāts lupatu lēveros un Latvija, kā dažus gadus iepriekš, atkal, komunistu pārvaldīta, pārtaps par Padomju Sociālistisko Republiku.

Kā jau parasti šādos vēstures mirkļos, vieni šīs pārmaiņas gaidīja ar prieku, citi ar bailēm. Šīs sajūtas bija saistītas ar tiem darbiem, rīcību un uzvedību, ko katrs cilvēks attiecīgajā laika nogriezni bija darījis vai nu ko labu vai ļaunu. Vēl sliktāk! Ikviens zināja šo savdabīgo morāli ētisko un juridisko paradoksu to, ko kāds darīja iepriekšējās sabiedriski politiskās valsts iekārtas apstākļos un tika novērtēts kā "ļoti labs un pareizs", tā citā valsts formācijā kā "ļoti slikts un noziedzīgs".

Vienā mirklī tu no valsts ienaidnieka vari pārtapt par kvēlu tās patriotu un nacionālo varoni vai tieši otrādi būdams īsts savas dzimtenes patriots, tu vari tikt novērtēts kā visniknākais valsts ienaidnieks, kas pakļauts sabiedriskai izolācijai vai pat fiziskai iznīcināšanai.

Nav lieki piebilst dzīvot ir grūti. Bet saprast, kā dzīvot neapstrīdami pareizi ir vēl grūtāk. Lai gan… Varbūt viss tomēr ir daudz vienkāršāk. Dzīvot vajag ne pareizi, ne nepareizi, ne godīgi, ne negodīgi, jo šos jēdzienus un vērtējumus par tevi vienmēr izteiks citi cilvēki.

Dzīvot vajag tā, kā to liek darīt tava sirdsapziņa, apstākļi, kādos esi nokļuvis, un paša dzīves un pasaules kārtības uztvere. Jo raugi gan mana, gan tava, gan visu pārējo cilvēku dzīve bezgalīgajā laika tecējumā ilgst tikai īsu mirkli, un tāpēc nav svarīgi, ko par tevi domā citi. Jā, nav noliedzams, tieši tai mirklī tavai dzīvei tas var būt pat izšķiroši, taču tūlīt nāk nākamais mirklis, un tavs apsūdzētājs un bende pats kļūst par apsūdzamo un kārtējo laika un varas upuri…

Un spēle turpinās, kur beigu beigās zaudētāji esam visi…

Gandrīz visu latviešu sardzes dienestu bija nomainījusi kāda lietuviešu vienība, jo Viktora Arāja zonderkomanda un brīvprātīgie policijas bataljoni tika iekļauti latviešu leģiona sastāvā lielākam kara upuru skaitam.

Oskaram, pateicoties labām attiecībām ar dažiem nometnes administrācijas pārstāvjiem, bija izdevies Salaspilī vēl palikt, lai gan kabatā jau atradās norīkojums ierasties leģiona 19. divīzijas štāba rīcībā. Pirms tam viņš par labu dienesta pienākumu pildīšanu bija saņēmis piecu dienu atvaļinājumu un nometnē nodot lietas ieradās 29. septembra rītā.

Dienu iepriekš tika izdota pavēle par visu nometnē vēl atlikušo ebreju likvidāciju.

Oskars pa šiem dubultokupācijas gadiem, kā arī darbošanās laikā Arāja vienībā un Salaspilī, savu nervu sistēmu jau bija tiktāl notrulinājis, ka kārtējā ebreju vai latviešu grupas likvidācija viņu vairs īpaši nesatrauca.

Un tomēr Judīti viņš nebija aizmirsis. Šad tad vakaros aizgāja viņu apciemot, aiznesa ko ēdamu vai kādu našķi un, cik nu tas bija iespējams, parunājās un atcerējās visādi jauko pirmskara laiku, kad pasaule vēl bija gluži normāla un viņi varēja sapņot un darīt to, kas tagad šķita kā visneticamākā fantastika.

Savādi, bet torīt viņš Judīti nekur nespēja atrast. Oskaru sāka pārņemt arvien lielāks satraukums. Vai patiesi viņa jau vakar būtu likvidēta? Nekāda lielā kārtība nometnē vairs nepastāvēja. Tuvākajā apkārtnē nošauto cilvēku līķi arī jau bija atrakti un sadedzināti.

Formās tērptie vīri, glābiņu meklēdami no neizbēgamā soda, skatījās uz rietumiem. Vēl dzīvi palikušie ieslodzītie ar cerībām uz austrumiem.

Tuvējā mežā palēnām izdzisa pēdējo sārtu liesmas…

Vai tiešām Judīte jau būtu pārvērtusies dažās pelnu saujās? Nekādu drausmīgu dvēseles un prāta satricinājumu šis fakts diez vai izsauktu, taču jaunās sievietes nenodzīvotās dzīves viņam tomēr būtu žēl. Un ne tikai to! Oskara dvēselē, lai kāda tā tagad arī izskatītos balta, brūna, sarkana vai melna Judīte kā šī laika bezvainīgais upuris un jūtas satraucoša sieviete, jau bija ieņēmusi tik svarīgu vietu, ka tās pēkšņo trūkumu viņš uztvertu visai sāpīgi kā pēdējo zaudējumu, ko bez savas dzīvības šai pasaulē vēl varētu zaudēt…

Tikko ieradies, Oskars nometnes administrācijas ēkā diezgan pārsteigts satika Bruno Toni.

-   Tu vēl esi šeit? Oskars jautāja. Vai tev nevajadzēja būt…?

-    Vajadzēja, Bruno brašā balsī apliecināja. Bet gan jau es vēl izkarošos! Man šodien apsardzes dienests, tāpat kā tev, jānodod leišiem. Atklāti sakot, man viņi nekādu lielo uzticību neizraisa.

-   Vai mums par to vajadzētu uztraukties? Oskars iesmējās. Ko te sargāt? Nometne gandrīz vai tukša!

-   Tomēr kārtībai jābūt, Bruno stingrā balsī atgādināja. Ja arī paliktu kaut viens ieslodzītais…

-   Vai tas, Bruno, tev nešķiet stulbi? Oskars drūmi prasīja.

-Kas?

-   Viss! Oskars atbildēja. Viss, ko mēs šais gados esam darījuši! Kas ir panākts? Kas sasniegts? Kas iegūts? Krievi atkal pie mūsu mājas durvīm, bet pašiem jābēg! Taču kur mēs, Bruno, varam aizbēgt? Mums atlicis vienīgi tik, kā daudzmaz ar godu krist pirmajā kaujā.

-   Tu netici, ka vācieši uzvarēs?

-  Vai tad tu neredzi?

-   Tas var būt arī tikai pagaidām.

-   Šaubos. Neviens pagaidām neatkāpjas. Ja jau ir sākts bēgt, apstāties grūti.

-   Tādēļ jau man ari bija tik liela "cemme" uz visiem tiem komunistiem un žīdiem! Bet gan es viņus vēl paslaktēšu!

Taču nekas nesanāca. 1945. gada martā Vācijā Bruno Toni sagūstīja kāda sarkanarmijas daļa un tā paša gada 3. aprīlī Pirmās Baltkrievijas frontes Kara tribunāls par pastrādātajām ļaundarībām pret civilpersonām un darbību "Jagdverband Ost" diversantu sagatavošanā viņam piesprieda augstāko soda mēru un jau nākamās dienas rītā nošāva.

-   Paklau, Bruno! Oskars, raudzīdamies apkārt, turpināja. Gadījumā tu nezini, vai Judīte vēl atrodas nometnē?

Rūdolfs Lange jau no Latvijas esot aizlaidies… Varbūt viņš Judīti paņēmis līdzi?

-    Tā žīdene viņam bija vajadzīga šeit, Bruno sacīja.

-   Pirms divām dienām bija te atdrāzies un baigi ārdījās. Judītei pavēlēja nospēlēt tādu kā nelielu atvadu koncertu, pēc tam personiski nošāva četrus jūdus, bet Judīti atdeva saplosīšanai, tas ir, mīlas priekiem vienam no saviem pavadoņiem.

-   Kur viņa pašlaik atrodas? Oskars vaicāja. Sieviešu baraka B3 ir tukša.

-   To es nezinu, Bruno teica. Paņem visus papīrus, uzraksti septembra atskaiti un rīt laižamies arī mēs! Pēc tam nometne tiks nosvilināta.

Dienas otrajā pusē Oskars Judīti atrada tā saucamajā "slimnīcas" barakā. Tā bija gara telpa ar tādām pašām dēļu nārām kā citās barakās, vienīgi vienā no tās galiem atradās dažas atsevišķas nelielas telpas ar divām vai trim gultām. Pēdējā no šīm "palātām" gulēja Judīte. Viņai blakus pa kreisi bija redzama kāda veca varbūt jau pirms vairākām dienām mirusi sieviete, bet pa labi no neciešamām sāpēm spalgā balsī kliedza jauna meitene.

Judītei, atšķirībā no citām, mugurā nez kāpēc nebija strīpainais nometnes ieslodzītās tērps, bet gan parasta brūnas krāsas kleita. Lielās, baiļu pilnās acis krasi izdalījās bālajā sejā, kur vēl skaidri varēja saskatīt vairākus tumšus riņķus un uz labā vaiga tumšsārtu nobrāzumu.

Ieraugot Oskaru, Judīte, droši vien no prieka, klusi iekliedzās.

Oskars pagriezās pret feldšeri, kas patiesībā pirmskara laikā bija pazīstams latviešu ārsts profesors Edgars Eglājs, un ar roku parādīja uz kliedzošo meiteni.

-   Kas ar viņu notiek?

-  Viņa mirst, profesors mierīgā balsī paskaidroja. Tūlīt būs galā.

-   Un kas ar viņu? Oskars ar roku parādīja uz Judīti.

-   Vai arī mirst?

-  Nē, viņai ir daudz labāk. Kā jau parasti vispārēja organisma novājēšana un… Pirms dažām dienām kāds no Langes svītas vīriem ar viņu diezgan slikti izdarījās… Bet tas dzīvību neapdraud. Drīz atkal būs uz kājām.

-        Pēc dažām dienām nometne tiks likvidēta. Oskars pateica. Vai jūs viņu nevarat pārvietot citur?

-       Blakus palātā ir divi mirušie, profesors teica. Tūlīt atnāks sanitāri un viņus aizvāks. Pēc tam pianisti ievietošu tur.

-        Paldies, Oskars sacīja un piegāja pie Judītes. Pēc tam nedaudz noliecās un ar roku viegli pieskārās viņas plecam.

Turies, Judīt! Tikko tevi pārnesis blakustelpā, es atkal būšu klāt.

Barakā trūka gaisa un tas pats drausmīgi smirdēja. Kad Oskars apmēram pēc stundas atkal devās uz baraku, viņš domāja tikai par to, kā ātrāk Judīti no turienes dabūt prom.

Iegājis mazajā telpā, kur Judīte tagad atradās viena, viņš tūlīt apsēdās uz gultas malas un pasniedza viņai vairākus ābolus un šokolādes tāfelīti.

-   Ēd! Oskars mudināja. Tas nedaudz atspirdzinās.

Judīte satvēra atnestos augļus un pārsteigta uz tiem paskatījās.

-        Tātad pašlaik dārzos nogatavojas āboli… viņa čukstēja. Es par to jau biju aizmirsusi. Bet pirms tam kokiem vajadzēja ziedēt, vai ne?

-       Jā, Judīt. Ēd! Tie ir baltie dzidrie. Bet pirms tam… Jā, pavasarī ziedēja dārzi. Tas vienmēr izskatās skaisti. Varbūt tas ir pats skaistākais, kas dabā vispār notiek.

-   Es to dažreiz atcerējos, Judīte skumji sacīja.

-        Mums tikai vēl jāpārdzīvo šis rudens un ziema, un tad pavasarī abi aizbrauksim uz laukiem pie manas krustmātes… Un tur viņas lielajā dārzā tu atlabsi pilnīgi.

-        Kā tu teici? Judīte jautāja, un viņas balss jūtami drebēja. Mēs abi…?

-  Jā, Judīt, Oskars atbildēja. Ja mums paveiksies.

-  Vai tas ir iespējams?

-  Maz ticams, bet kas mums cits atliek? Vienīgi cerēt.

-        Es trīs gadus ne par ko citu nemaz neesmu domājusi. Tikai cerējusi. Pat nesen. Tas bija briesmīgi, lai gan nekas jauns. Lūdzu piedod, bet man ir bail arī no tevis. Tikko man tuvojas kāds melnā formā… Neviens man neko labu nav darījis. Vienalga vācietis vai latvietis.

-        Bet, piemēram es, tev neko arī sliktu, Oskars atgādināja.

Turies, Judīt! Tikko tevi pārnesis blakustelpā, es atkal būšu klāt.

-   Tu, Oskar, ne. Patiešām. Paldies!

-   Kā vispār jūties?

-   Drausmīgi slikti.

-   Kā tas izpaužas? Tu nevari paiet?

-       Varu. Ar grūtībām, bet varu. Ja mani tagad kāds sauktu otrpus žogam… Es aizietu. Es, Oskar, aizskrietu. Aizlidotu!

-   Tad ir labi, Oskars teica. Pamēģināsim.

Judīte lēnām piecēlās sēdus un ar saviem slaidajiem roku pirkstiem cieši pieskārās Oskara krūtīm.

-        Vai mani tomēr mēģināsi glābt? Judīte jautāja un viņas balsī un lielajās acīs pavīdēja gan neticība, pārsteigums, gan atklāta cerība. Tu, kas tērpts vācu formā…

-        Aizmirsti! Oskars paskarbi pavēlēja. Esmu Oskars Ozols latviešu mākslinieks, kas ne savas gribas vai patikas dēļ… Bez tam šis formas tērps varbūt pašlaik ir vienīgais, kas man var palīdzēt tevi glābt.

-   Tu patiešām to gribi darīt? Judīte prasīja.

-Jā.

-   Kāpēc?

-       Man tevis ir žēl. Bet ne tikai tāpēc! Man ir žēl visu, kas pēdējos gados te noticis. Kas ir noticis ar mani, ār tevi, ar maniem vecākiem, Latviju, visu šo neprātīgo pasauli.

-   Ja es pareizi saprotu, vācieši kam zaudē, vai ne?

-   Tā ir, Judīt. Krievi jau atkal Latvijā.

-   Tātad loģiski… Zaudē arī tu?

-         Tā izskatās, Oskars drūmā balsī atbildēja. Mani sagaida sods. To es zinu. Mazliet paradoksāli, bet tomēr… mums abiem vēl ir cerība. Tev palikt dzīvai, bet man kaujas laukā pazust bez vēsts vai arī ar godu krist.

-        Tad kāpēc tev vēl būtu jāņemas ar mani? Judīte neizpratnē jautāja. Saki atklāti, Oskar! Mēģinot mani dabūt no šejienes laukā… Izglābt man dzīvību… Vai ar to gribi izpirkt savu vainu pret pārējiem ebrejiem? Tu gribi samazināt sava grēka daļu?

-        Tie ir šausmīgi vārdi, ko nupat pateici, Oskars rūgtā balsī sacīja. Bet vai tu vispār zini, kas īstenībā ir cilvēka vaina? Man tas ir kaut kas pilnīgi nesaprotams! Tāpat kā tas, kāpēc boļševiki iznīcināja manus vecākus, bet vācieši to pašu gribēja izdarīt ar mani? Vai man jājūtas

vainīgam par to, ka gribēju dzīvot. Jā, cena bija briesmīga, bet vai tāpēc tagad esmu liels noziedznieks, ja mana dzīvotgriba izrādījās stiprāka par visiem likumiem un kristīgo morāli? Un, mīļā Judīt, kas vispār ir grēks? Kas morāle? Un, ja manu rīcību var arī nodēvēt par noziedzīgu, kā es to varētu izpirkt? Laika dzirnas mani ir samalušas un tagad tikai atliek… Nekā daudz jau vairs nav. Manā dzīvē vēl esi tikai tu, Judīt. Viss pārējais zaudēts. Šīs dzīves tumsā tu spīdi kā mazs gaismas lukturītis. Rīt tas var jau nodzist, taču es gribu, lai tu turpini spīdēt! Gribu, lai tu varbūt vienīgā no visiem Latvijas ebrejiem paliktu dzīva. Lai tu turpmākās vēstures priekšā būtu galvenā lieciniece. Bet tas vēl nav viss! Varbūt daudz svarīgāk, Judīt, ir tas, ka esi sieviete, mūs saista kopīgas atmiņas par laiku pirms kara un tas, ko esam piedzīvojuši vēlāk. Es gribu, lai tas vēl nepazūd. Lai tas viss mūs priecē un sāpina. Lai viss pārdzīvotais mums atgādina, ka esam dzīvojuši un vēl turpināsim dzīvot. Kaut tikai šo nieka mums atvēlēto mirkli…

Judīte sāka raudāt. Oskars piekļāva viņas galvu savam plecam un vairākas reizes maigi noglāstīja viņas manāmi trīcošos plecus, kaklu un matus.

-   Oskar, tu mani mīli? Judīte caur asaru šņukstiem negaidīti jautāja.

-  Nezinu, viņš godīgi pateica. Šādos drausmīgos apstākļos cilvēki nespēj mīlēt. Tas nav iespējams! Šādos apstākļos mūsu jūtas un rīcību nosaka vai nu vājāki vai stiprāki prāta un dvēseles impulsi. Taču ja es tagad tev atzītos mīlestībā tieši šai vietā un laikā man, šķiet, tas skanētu nedabiski, nenormāli un pat drausmīgi! Jo pati šī vieta, kur pašlaik atrodamies, ir drausmīga! Ja mums šovakar bēgšana izdosies, es tev mīlestībā atzīšos, kad tu kā senāk būsi iegājusi vannā, apģērbusi smalku franču apakšveļu, kad aizdegsim septiņas dažāda garuma sveces un tu apgulsies ar rozā krāsas dūnām klātā gultā…

Judīte spēji apkrita Oskaram ap kaklu un gandrīz vai kliedza: Oskar! Pasaki tagad! Lūdzu! Melo! Mīļais, melo, bet pasaki, ka mani mīli! Tieši šeit, šai visšausmīgākajā pasaules vietā! Tur tai sapnī sveču gaismā un rozā dūnās… To var pateikt jebkurš! Bet pasaki šeit tūlīt! Un, ja tu arī melosi, tik un tā tas skanēs kā patiesība…

Oskars lēnām pagrieza Judītes seju pret sevi un viņu vairākas reizes noskūpstīja.

Judīt, es tevi mīlu, viņš čukstus teica. Un nav svarīgi, vai tie ir meli vai patiesība. Svarīgi, ka mēs vispār vēl esam uz šīs pasaules…

Vakarā, kad jau bija satumsis, Oskars melnas krāsas BMW vieglajā automašīnā, Judīti piesedzis uz aizmugurējā sēdekļa, bez lielām problēmām vārtu vīram lietuvietim iedevis konjaka pudeli izveda viņu no nometnes un nogādāja savā lielajā Brīvības ielas dzīvoklī.

Un tā gandrīz vai arī notika bija karsta vanna, siltas vakariņas, degošas sveces, lūgsna Dievam un uz gultas balti pēļi…

Vienīgi izpalika mīlestību apliecinoši vārdi. Un kāpēc gan tie būtu vajadzīgi, ja vismaz tobrīd viņi jūtās brīvi un viens otru varēja apskaut arī klusēdami…

20. NODAĻA

Saule dedzināja kā tuvumā esoša martena krāsns. Šķita, tūlīt pat izkusīs Cēdelhēmas karagūstekņu nometnes vidū esošais asfalts. Gaiss virmoja, un bija redzams, kā virs kādreizējās armijas kazarmu ēkām paceļas viegla dūmaka.

Roberts Ozols sēdēja, ar muguru atspiedies pret barakas sienu un nedaudz piemiedzis acis, raudzījās skaidri zilajās debesīs un domāja, kas tagad notiek Latvijā? Vai tur tāpat karsē saule, pļavās smaržo jau gubās sakrautais siens, puikas skrien peldēties uz upi, bet Rīgā Vērmaņparkā pavecākas kundzītes ar labpatiku skatās uz dārza strūklakām?

Un ko dara mana Vija? Ko mazais Haralds?

Un ko Rīgā un Latvijā atkal dara krievi un viņu latviešu draugi? Katrā ziņā nekas labs tur nenotiek, droši vien vēlreiz tiek pārskatītas ļaužu biogrāfijas un viņus ved uz pratināšanām ko darīji vācu okupācijas laikā? Kāpēc vispār atradies okupētajā teritorijā? Kāpēc kopā ar padomju tautu necīnījies pret nīsto ienaidnieku?

Ko uz šiem jautājumiem spēs atbildēt Vija? Un ko es, ja atgriezīšos mājās? Lai gan viņi par mani jau visu zinās, man tik un tā atklāti būs jāpasaka es cīnījos pret jums. Jā, ne labprātīgi, vācieši, draudot ar kara tiesu, piespiedu kārtā mani mobilizēja leģionā, taču diez vai tas būs glābiņš. Atkal nāks gūstekņu nometne, taču tad, domājams, tā nometne tomēr atradīsies Latvijā. Un es pats būšu savā dzimtenē. Tad pie manis, iespējams, ciemos varēs atnākt Vija, un es beidzot redzēšu, kāds izskatās mans dēls Haralds un sapņot, ka reiz taču gūsta laiks beigsies, kā beidzās šis nolādētais karš, un sāksies daudzmaz normāla mierlaika dzīve.

-   Mosties! nostājies iepretim, viņam negaidīti uzbļāva Ernests no Liepājas. Tas melnais majors no nometnes migrācijas daļas…

-   Kas? Roberts satraukts jautāja.

-   Sauc pie sevis! Tavi papīri jau esot kārtībā! Ja gadījumā jūs vedīs caur Liepāju, lec laukā un aizskrien pie manas muterites! Pasaki, ka esmu dzīvs, taču kamēr Latvijā būs krievi, es palieku pie jeņķiem!

Bet Roberts nepalika. Lai kā viņu amerikāņu melnais majors mēģināja atrunāt, zīmējot gan skaistas ainas no Amerikas dzīves, gan šausmu skatus no dzīves Padomju Savienībā, nekas nelīdzēja. Roberts gribēja atgriezties Latvijā.

-  Saprotiet, mister Teilor, Rīga ir skaistākā pilsēta pasaulē, bet mana meitene Vija ir skaistākā sieviete Rīgā. Jums mani ir jāsaprot. Turklāt vēl dēls…

-   Es jūs, mister Ozol, saprotu labi, Teilors, plati smaidīdams, sacīja. Teksasa ari nav sliktākā vietiņa uz šīs pasaules, un mana sieva… Starp citu, viņa ir baltā. Es nemaz nerunāju par dēliem. Un tomēr. Šaubos, vai komunisti jūs tur sagaidīs ar atplestām rokām.

-    Es arī šaubos, bet ceru, ka tā vismaz mani sagaidīs sieva.

-   Mister Ozol, negribu jūs baidīt, bet ar tām sievietēm ari neko daudz nevar zināt. Cik ilgi jūs viens otru neesat redzējuši?

-   Trīs gadus.

-   Tas ir briesmīgi ilgi, Teilors, tā kā pat nedaudz nobēdājies, sacīja. It sevišķi kara laikā. Tā jau ir mūžība.

-   Bet nu jau kara vairs nav, Roberts teica. Un es ticu, ka sieviete, ja grib un mīl, tomēr spēj arī gaidīt. Un mūžība, Visuma un varbūt arī mīlestības mērogos, droši vien tikai īss mirklis vien ir. Tāpēc, majora kungs, es pateicos Amerikas Savienoto Valstu valdībai, ka tā mani, jūsu armijas gūstā krituša ienaidnieka karavīru, nesūta katorgas darbos uz Misisipi kokvilnas plantācijām, bet laipni atļauj atgriezties dzimtenē…

Atkal nonācis pēc izkusušā asfalta smaržojošā nometnes laukumā, Roberts ārkārtīgi pārsteigts turpat sev priekšā pēkšņi ieraudzīja lēni ejam savu brālēnu Oskaru.

-   Ei! viņš skaļi uzkliedza. Apstājies!

Oskars apstājās un, tāpat patīkami vai nepatīkami pārsteigts, skatījās uz savu radinieku.

-Tu?!

-   Es, Oskar, es! Roberts iesmējās. Es jau Rīgā visiem teicu, ka palikšu dzīvs! Bet kā tu šeit gadījies?

-   Tas ir garš stāsts, Oskars negribīgi atbildēja un kā nokaunējies skatījās sāņus. Varēja just, ka satikšanās ar Robertu viņam ir ne tikai pārsteidzoši negaidīta, bet arī vairāk nekā nevēlama. Un tas bija saprotams Roberts noteikti neko nebūs aizmirsis. Ne Salaspils soda nometni, ne Oskara divus sitienus sejā.

Roberts, indīgi smīnēdams, skatījās uz savu kādreiz tik bagāto, lepno un vienmēr eleganti ģērbto radinieku un jutās savādi apmierināts. No brašā, vēl nesen melnajā SS formā tērptā virsnieka nekas daudz vairs nebija atlicis. Protams, tik daudzu ļaužu nīsto SS formu, kā visi vācu drošības dienesta struktūrās kalpojošie latvieši, arī viņš bija nomainījis pret parastu vācu armijas karavīra tērpu.

-   Biji Kurzemē? Roberts painteresējās.

-  Jā, Oskars gurdi atbildēja. Baismīgajās Ziemassvētku kaujās ievainoja un ar draugu palīdzību mani ārstēties attransportēja uz Vāciju. Šeit arī paliku, līdz beidzot… Tu jau zini, kā viss ir beidzies.

-  Tev te ir krietni jāuzmanās, Roberts brīdināja. Amerikāņi baigi medī bijušos SS vīrus, lai gan "amīši" no tiem ir cietuši vismazāk. Tādus kā tevi vispirms vajadzētu medīt mums jūsu upuriem. Ne komunistiem, nē, bet vienkārši latviešu cilvēkiem. Tāpat kā jūs tagad medī visas Eiropas tautas.

-    Tā ir, Oskars nožēlas pilnā balsī piekrita. Riebīgi jau tas viss bija, ko tur runāt. Un tomēr… Robert, pasaki, vai es ko tādu būtu darījis, ja ne tie krievi, žīdu boļševiki un karš?!

-   Es to, Oskar, nezinu, Roberts atbildēja. Droši zinu tikai to, ka ļoti maza daļa no tiem, kuru radinieki vai paši cieta no padomju represijām, ienākot vāciešiem, tūlīt ņēma ieročus un skrēja nodot, arestēt vai šaut visus, kurus uzskatīja par padomju varas piekritējiem. Nemaz nerunājot par to, ko jūs darījāt ar ebrejiem.

-   Tas viss bija šausmīgi, Oskars, neslēpdams nožēlu, sacīja. Tu zini, ka tika nošauta arī Melita un Natālija? Un skaistā meitene no Mākslas akadēmijas, mana kursa biedrene Sāra. Un daudzi citi.

-   Ļoti labi, Oskar, ka vismaz tagad spēj kaut ko nožēlot! Roberts sacīja. Varbūt kļūs vieglāk.

-  Vieglāk vairs nekļūs nekad, Oskars teica. Zini, es pie Džūkstes ļoti gribēju krist. Vēlējos, lai kāds artilērijas šāviņš mani sarauj gabalu gabalos… Vismaz tagad gulētu Latvijas zemē.

-   Bet es gulēšu, Roberts pateica. Gūsts beidzas, visus laiž vaļā un amerikāņi izkārtoja, ka kopā ar citiem man atdod padomju pusei. Un man ir pilnīgi vienalga, ko pēc tam krievi ar mani darīs. Domāju, uz Sibīriju nedzīs. Es ne ar ko neesmu sasmērējies. Tik vien, ka piespiedu kārtā mobilizēts, godīgi karojis.

-   Bet mani viņi jau pirmajā dienā nošautu.

-   Tevi, jā, Roberts piekrita. Tev vajadzēja darīt kā citiem mierīgi sēdēt mājās un nekur neiejaukties.

-   Tas nebija iespējams, Oskars atgādināja. Manis toreiz uzgleznotais Kirhenšteina portrets bija vistiešākā ieejas karte Biķernieku mežā.

-   Un tu izvēlējies…

-  Jā, Robert. Es izvēlējos stāvēt bedres šai pusē. Galu galā vismaz pagaidām esmu vinnējis četrus gadus. Domāju, tas ir pietiekami daudz.

-   Bet tie nebija labākie. Un tie jau pagājuši. Kas tālāk?

-   Nezinu. Ja atklātībā nāks mana pagātne, no tiesas neizbēgt. Es to saprotu. Bet, ja paveiksies, palikšu tepat Vācijā vai došos uz Dienvidameriku. Mums ar Judīti bija sapnis Havaju salas!

-   Kas ar viņu notika? Roberts prasīja. Vai arī Judīte ir pagalam?

-   Nē, Oskars atbildēja un viņa tumši pelēkā seja pēkšņi kļuva nedaudz gaišāka. Es viņu izglābu. Dažas dienas pirms Salaspils nometnes likvidēšanas… Paklau, Robert, kad būsi Rīgā, lūdzu, aizej uz manu dzīvokli Judīti es atstāju kopā ar Amālijas tanti un pasaki abām, ka laimīgā kārtā esmu dzīvs un daudzmaz vesels… Pasaki Judītei, ka sapnis par Havaju salām ir palicis. Nepiepildāms, nekad dzīvē vairs nerealizējams, bet tomēr… Pasaki, ka es viņu mīlu. Viņa noticēs un sapratīs.

-   Labi, Oskar, Roberts teica un gāja tālāk. Es to viņai pateikšu, lai gan patiesībā tu tomēr biji baigākais nelietis… Ne tāds dzimis, bet tāds kļuvis. Tu nespēji turēties pretim Laikam…

-   Bet tu spēji, ja? Oskars rūgti iesmējās.

-  Es arī ne, Roberts piekrita. Taču sods man tomēr būs mazāks… jo mazāk mēslu.

Tā ari notika. Jau dažas dienas vēlāk amerikāņu gūstā kritušie leģionāri kādā savstarpējā konflikta laikā, uzzinājuši, ka Oskars Ozols kara lielāko daļu pavadījis Viktora Arāja zonderkomandā, ar saucieniem "tu, aizmugures žurka!" vienā no nometnes barakām viņu nosita.

Bet Roberts 1947. gada pavasarī, beidzot atbrīvojies no krievu karagūstekņu nometnes, kas bija ierīkota bijušās tikai ebreju ieslodzītajiem paredzētajā vācu koncentrācijas nometnes "Kaiserwald" vietā Mežaparkā, tūlīt kāpa tramvajā un drāzās uz Iļģuciemu pie savas tik ilgi neredzētās civilsievas Vijas.

Vairākas Slokas, Buļļu un Dzirciema ielas mājas bija sabombardētas, bet netālu no Spilves lidlauka ceļa remontdarbos vēl strādāja kāda neliela vācu karagūstekņu grupa.

Ārkārtīgi satraukts Roberts vairākkārt pieklauvēja pie 115. mājas pirmā dzīvokļa durvīm, aiz kurām, kā viņš cerēja,

viņu tikpat satraukta atgriežamies no kara joprojām gaida Vija…

Droši vien, ka gaidīja. Un, droši vien, bija arī ļoti satraukta, jo, atvērusi durvis un savā priekšā ieraudzījusi Robertu, viņa spēji nosarka un pirmajos brīžos nespēja pateikt ne vārda.

-        Sveika, Vija! Roberts priecīgs iesaucās. Redzi, kā solīju, tā arī izdarīju! Esmu atgriezies!

Vija, vēl mirkli klusēdama, neveikli knibinājās gar zilas blūzes priekšējām pogām, tad klusi pateica:

-   Es priecājos, Robert.

Roberts viņu cieši uzlūkoja.

-        Tā kā neizskatās vis, viņš nopietni teica. Kas par lietu? Kaut kas noticis ar puiku?

-        Nē, ar Haraldu viss kārtībā, Vija atbildēja. Bet ar mums, Robert…

-        Kas gadījies? viņš tūlīt prasīja, lai gan jau uzreiz saprata, ka gadījies tieši tas, par ko tik ļoti negribējās pat domāt Vija viņu nemaz nav gaidījusi…

-        Piedod, Robert, viņa klusi teica. Es neticēju, ka tu paliksi dzīvs. Turklāt man gāja ļoti grūti. Es viena ar mazu bērnu. Smags darbs fabrikā, gandrīz nekā ko ēst… Es biju uz izmisuma robežas.

-        Un tad uzradās viņš, vai ne? Roberts ar nelielu izsmieklu balsī vaicāja. Tavs glābējs.

-        Jā, Robert, tieši tā. Var teikt viņš mani patiešām izglāba.

-   Kas viņš ir?

-   Bijušais kara lidotājs.

-   Krievs?

-   Kāda tam nozīme?

-        Nozīme ir liela, Roberts, valdot dziļu nožēlu un niknumu, atbildēja. Varbūt man sāpētu mazāk, ja tavs glābējs būtu latvietis.

-       Bet kur es to latvieti būtu ņēmusi? Vija jautāja. Vieni aizsūtīti uz Sibīriju, otri uz Vāciju, bet trešie apkauti karā!

-        Tev vajadzēja gaidīt mani, Roberts atgādināja. Mēs taču tā norunājām.

-   Labāk neatgādini, Vija, jau daudzmaz atguvusies, sacīja. Atceries, ka pa šo gaidīšanas laiku pasaule ir apgriezušies ar kājām gaisā. Viss izmainījies.

-   Tas tiesa, Roberts piekrita. Iekšā nelaidīsi?

-  Kādēļ?

-  Es vismaz gribētu redzēt dēlu.

-   Haralda nav mājās. Sergejs viņu paņēma līdzi uz Spilvi parādīt jaunākās lidmašīnas.

Roberts ilgi klusēja. Pēc tam apsēdās kāpņu galā un smagi nolieca galvu. Vienīgais un pēdējais sapnis bija sabrucis. Šī iespējamā mājās atgriešanās un laimīgā atkalredzēšanās ar kādreiz mīļoto sievieti un dēlu bija gandrīz vai pēdējo gadu vienīgais stimuls mēģināt palikt dzīvam un izciest gūstekņu nometņu neciešamās grūtības. Varbūt tieši tāpēc, ka šī vēlēšanās bija tik dabiska un stipra, viņš pat ne reizi neiedomājās, ka viss varētu notikt arī citādi. Tieši tā, kā tas notiek pašlaik. Tavā priekšā stāv sieviete, kas jau pieder citam, tu pat nevari redzēt savu bērnu, bet pats kā no mājas padzīts suns sēdi durvju priekšā un jau kuro reizi sajūti, cik šī pasaule ir riebīga.

Roberts piecēlās un lēnām gāja prom. Viņš negribēja Viju nosodīt ko tas dotu? Neko pagriezt atpakaļ vairs nebija iespējams, un mums katram šad tad jāsamierinās ar to, ka ne viss cerētais piepildās. Tātad esam kļūdījušies vai arī kļūdījušies citi. Atliek vien mazliet saņemties, sākt spēli no jauna un savu dzīvi likt uz citas kārts.

21. NODAĻA

Daudzviet Rīgas centrā bija redzami grausti Daugavmalā pie Melngalvju nama, kura drupas pa daļai jau bija novāktas; Matīsa un Brīvības ielas stūrī, kur bija sabombardēts piecstāvu nams un turpat arī bojā aizgājis daudziem rīdziniekiem labi pazīstamais savdabis mākslinieks Irbīte; un vācu karagūstekņi Brīvības ielā kādas sagrautas mājas vietā cēla jaunu.

Roberta bijušajā Akas ielas dzīvoklī jau dzīvoja citi, un viņš no iepriekšējām lietām tur atrada vienīgi dažas grāmatas, nelielu kaudzīti "Bellacord" skaņu plašu, netīru rudens mēteli un dažas mēbeles.

Taču kam viņam mēbeles, ja vairs nebija paša dzīvokļa? Kam skaņu plates, ja nebija patafona? Kam vecais mētelis, ja to jau bija valkājis cits? Kam vairs mīļotā sieviete, ja tagad viņa mīl citu? Un bērns? Un beigu beigās kam visa iepriekšējā dzīve, ja to kā tiešā bumbas trāpījumā ir sadragājis Laiks?

Robertu pagaidām pie sevis pieņēma bijušais karabiedrs, līdz viņš tāpat ar kāda cita drauga palīdzību sarunāja darbu zvejnieku artelī, un turpat gandrīz vai pašā kāpas virsotnē atrada arī pamestu māju, kur katra telpa smaržoja pēc senas un mazliet baigas pagātnes.

Dienu pirms aizbraukšanas uz jauno darba un dzīves vietu Vidzemes jūrmalā, Roberts beidzot aizgāja uz savu radinieku Ozolu piecistabu dzīvokli pilsētas centrā uz Brīvības un Ģertrūdes ielas stūra.

Pēc diezgan ilgas zvanīšanas durvis atvēra vienkārši ģērbusies pusmūža sieviete. Runāja krieviski.

-   Ko jums vajag? viņa prasīja un aizdomu pilna vērīgi skatījās uz svešo atnācēju.

-   Piedodiet, Roberts teica. Šeit pirms kara un arī vēlāk dzīvoja mani radinieki Ozolu ģimene. Vai kāds no viņiem…?

-   Nē, nekādi Ozoli šeit vairs nav, sieviete spēji pakratīja galvu. Droši vien bija buržuji, ja jau dzīvoja tik lielā dzīvoklī?

-   Jā, nabagi viņi nebija, Roberts piekrita. Taču tā pie mums dzīvoja daudzi. Kas tagad šeit dzīvo?

Sieviete brīdi klusēja, vēlreiz Robertu rūpīgi noskatīja no galvas līdz kājām, un acīmredzot atzinusi viņu par pietiekami uzticamu, pavēstīja: Tagad šeit dzīvo NKVD ģenerāļa Nikolaja Derjugina ģimene. Ievācās jau tūlīt pēc Rīgas atbrīvošanas. Man gan te nekāda lielā teikšana nav esmu viņu mājkalpotāja taču, ja jūs vēlaties viņiem kaut ko palūgt no jūsu radinieku mantām… Šis tas jau noteikti ir vēl saglabājies, es droši nezinu, bet tad jums jārunā ar pašu ģenerāli.

-    Nē, kundze, Roberts smagi pašūpoja galvu. Droši vien šie Ozoli visi jau aizgājuši bojā, bet man personīgi neko nevajag. Agrāk biju iedomājies, ka komunistiem no buržujiem arī neko nevajag, taču dzīve rāda… Kā tādu dzīvokli varētu atstāt šīs ģimenes radiniekiem vai vienkāršiem strādniekiem, vai ne? Bet ne par to gribu runāt. Vai jūs nezināt… Vismaz kara pēdējos mēnešos un, iespējams, arī vēlāk līdz jūsu ienākšanai šeit dzīvoja arī kāda jauna sieviete Judīte Jofe. Vai nezināt, kur es viņu tagad varētu atrast?

-   Zinu gan, mājkalpotāja atbildēja. Ģenerālis viņai palīdzēja. Tieši ar viņa personīgo lūgumu pilsētas izpildkomitejas priekšsēdētājam biedram Deglavam Judītei Jofei tika piešķirts divistabu dzīvoklis tepat netālu no centra Tallinas ielā. Tā ir diezgan paveca koka māja, taču dzīvoklis ir labs. Es viņai vēl palīdzēju pārvākties. Ģenerālis bija tik sirsnīgs, ka ļāva viņai no šejienes paņemt līdzi arī vairākas mēbeles un dažas gleznas.

-  Paldies, kundze, Roberts sacīja. Būšu pateicīgs, ja jūs vēl pateiktu viņas adresi.

Kundze pateica Tallinas ielā 43/45, dzīvoklis 49.

Roberts vakarā uz turieni aizgāja. Nekādu lielo patikšanu viņš nejuta, taču tāda bija Oskara pēdējā vēlēšanās, un viņš bija apsolījies to izpildīt.

Durvis atvēra glīta, apmēram trīsdesmitgadīga melnmataina, pieklājīgi, varētu pat teikt, ar zināmu eleganci ģērbusies sieviete, kuras izskats nemaldīgi liecināja, ka viņa ir ebrejiete.

-   Atvainojiet, Roberts viegli palocīja galvu. Vai esat Judīte Jofe?

-  Jā, viņa klusā balsī apliecināja. Ko jūs vēlaties?

-   Es gribēju jūs satikt.

-   Kādā sakarā?

-   Redzat, kundze… Jūs mani droši vien vairs neatceraties, lai gan vienreiz pirms kara esam jau tikušies tādā nelielā mākslinieku ballītē vienā no Brīvības ielas dzīvokļiem. Bet jums noteikti vajadzētu atcerēties Oskaru Ozolu. Tieši pie viņa toreiz tā ballīte notika.

Judītes seja uzreiz manāmi pārvērtās. Acis iemirdzējās, un biezās lūpas atplauka siltā smaidā.

-  Jūs esat Oskara draugs?

-         Esmu Oskara radinieks, viņš atbildēja. Roberts Ozols.

-         Ā! Judīte, sasprindzinājusi atmiņu, gari novilka. Oskars pārjums kaut ko stāstīja. Vairs īsti neatceros…

-       Nav svarīgi, Roberts sacīja. Droši vien nekas labs tas nebija.

-   Kāpēc?

-       Mēs nebijām draugi, Roberts paskaidroja. Mēs bijām radinieki.

Judīte nedaudz pārsteigta pašūpoja galvu, tad pavēra durvis platāk.

-   Ienāciet! viņa aicināja. Es pagatavošu tēju.

Kad Judīte aizgāja uz virtuvi, Roberts rūpīgi apskatīja istabu. Galds, krēsli un bufete neapšaubāmi bija nākusi no Ozolu dzīvokļa. Droši vien kaut kas arī vēl no tā, kas atradās otrajā istabā un virtuvē. Izrādās, čekas ģenerālis ir bijis visai devīgs šo to no buržuju Ozolu bagātās dzīvokļa iekārtas augstsirdīgi atdevis bijušajai koncentrācijas nometnes ieslodzītajai…

Bet tieši iepretim Robertam pie pretējās sienas stāvēja kādreiz Oskara radītā glezna Judītes akts.

Tēja nevarēja saprast, no kā tā gatavota bija karsta un patīkami smaržojoša. Judīte apsēdās iepretim Robertam un cieši uz viņu paskatījās.

-        Sakiet, lūdzu, vai Oskars ir vēl dzīvs? viņa mazliet drebošā balsī prasīja. Kad mēs atvadījāmies… Viņam vajadzēja doties uz Kurzemes fronti… Viņš ir kritis?

Arī Roberts ilgstoši noskatīja sev iepretim sēdošo sievieti un pēc viņas izskata, balss un acu spožuma tūlīt saprata, ka viņas interese par Oskara likteni ir patiesa un sevī slēpj daudz ko vairāk nekā tikai kaila fakta konstatāciju kritis vai no kara šausmām izsprucis sveiks un vesels?

-       Kad Oskars nojums atvadījās, vai viņš nesolījās pie jums atgriezties dzīvs? Roberts painteresējās.

-       Nē, Judīte skumji atbildēja. Viņš saprata atgriešanās nav iespējama… ja arī paliktu dzīvs.

-        Protams, Roberts piekrita. Tas, ko viņš darīja vācu laikā… Starp citu, jūs viņu par to nenosodāt?

-   Es nosodu karu un visu to laiku, Judīte domīgi sacīja.

-   Tas ir par daudz vispārīgi. Laiku, kurā mums kāds atļauj dzīvot, veido konkrēti cilvēki.

-  Tas tiesa, Judīte lēnīgi piekrita. Taču domāju, ka arī Laiks spēcīgi iespaido katra konkrēta cilvēka domāšanu un attiecīgu rīcību.

-   Protams, Roberts sacīja. Taču Oskars izvēlējās…

-   Nē, nē! Judīte spēji protestēja. Viņš pats to nekad nebūtu darījis! Viņu piespieda…

Roberts rūgti pasmaidīja.

-  Judīt… Neviens nevienu nekad nevar piespiest kļūt par slepkavu. Jo vienmēr mums paliek alternatīva paša nevis cita cilvēka nāve…

-   Man šķiet, tas ir vairāk teorētiski. Bet praktiski…

-   Tā diemžēl ir, Roberts piekrita. Praktiski gandrīz vienmēr viss notiek otrādi. Un tomēr, Judīt, jūs vēl neatbildējāt Oskaru attaisnojat vai nosodāt?

Judīte paņēma tējas tasīti, izdzēra vairākus malkus, tad tasīti nolika uz galda un ilgi klusēja.

-  Tas ir jautājums, uz kuru es nespēju sniegt nekādu atbildi, beidzot viņa sacīja. Tas tieši savas vienkāršības dēļ ir pārāk sarežģīts. Ja Oskars nebūtu piekritis dienēt Arāja komandā un pēc tam Salaspils apsardzē… viņš nekad nebūtu spējis mani izglābt. Saprotiet, es vairs nebūtu dzīva…

-   Es to saprotu, Roberts piekrītoši pamāja. Bet vai jūs tas nenomāc… ka patiesībā par jūsu dzīvību ir maksāts ar tik daudzu citu cilvēku dzīvi?

-  Jā, nomāc, Judīte sacīja. Un ne tikai tas! Mani nomāc un dara ārkārtīgi grūtsirdīgu viss, kas toreiz notika. Bet, Robert, vai man par to tagad vajadzētu justies vainīgai?!

-   Protams, nē, Roberts atbildēja Vainīgi ir visādu revolūciju un karu sācēji. Starp citu, arī es pusgadu biju ieslodzīts Salaspilī.

-  Un ko tālāk? Cīnījāties partizānos vai sarkanarmijā?

-  Nē, es cīnījos vācu armijas latviešu leģionā. Krievijā, pēc tam Vācijā. Un tā es vienkāršs latviešu strādnieku puisis esmu sabijis trīs soda nometnēs vispirms Salaspilī, pēc tam ierakumi, nemitīgas kaujas un vēlāk gūsts gan pie amerikāņiem, gan krieviem. Tagad vakaros guļu, ilgi nespēju aizmigt un domāju kāda velna pēc tas viss man bija vajadzīgs?

-   Ne jau jums, Robert.

-   Protams. Tas viss nez kāpēc bija vajadzīgs citiem.

-  Robert… Judītei atkal ietrīcējās balss. Vai jūs tiešām nezināt Oskara likteni? Vēl dzīvs vai…?

-   Piedodiet, Judīt. Pajautāšu vienkāršas intereses pēc. Ja Oskars būtu dzīvs un es pateicis viņam jūsu adresi… Un jau rīt viņš sēdētu pie šī galda… Vai jūs, Judīt, tāpat viņu cienātu ar tēju, mīļi runātos un pēc tam varbūt pat dotos ar viņu uz guļamistabu…?

Judīte atkal ilgi klusēja, izdzēra tasīti tukšu, tad, nedaudz pagriezusies, skumji paskatījās uz gleznu.

-   Tas bija skaists laiks, viņa beidzot klusi teica. Un mēs bijām skaisti. Es, Robert, esmu izgājusi cauri drausmīgām fiziskām un garīgām mokām, taču, šķiet, neko daudz neesmu mainījusies. Arī jums droši vien ir bijuši savi elles loki, bet tāpat esat palicis nesalauzts. Bet kāpēc Oskars tik viegli salūza un kļuva cits? Kā viņš spēja būt Biķernieku mežā, Rumbulā un Šķēdes kāpās? Taču tai pašā laikā viņā tomēr bija palicis kaut kas arī silti cilvēcisks… Kaut kas no tā Oskara, kāds viņš bija, kad gleznoja šo bildi. Bet kas attiecas uz jūsu jautājumu… Jā! Ja Oskars rīt atnāktu, es viņu kā jūs cienātu ar karstu tēju, abi gremdētos atmiņās un pēc tam varbūt tiešām aizietu arī uz guļamistabu… Un zināt, kāpēc? Tāpēc, ka mēs mīlējām viens otru. Un tāpēc, un galvenokārt tāpēc, ka viņš mani pēdējā mirklī izglāba no nāves! Viņš izglāba man dzīvību! Jūs, bijušais frontinieks, droši vien spējat novērtēt, ko tas nozīmē. Bet tas, ka viņš piespiedu kārtā ir iznīcinājis citu dzīvības… Es to mēģinātu aizmirst. Varbūt tas, ko tūlīt pateikšu, skanēs amorāli un ciniski, bet… Mums katram sava dzīvība taču ir daudz svarīgāka par jebkura cita cilvēka dzīvību. Tas savā ziņā Oskaru attaisnotu un pie reizes arī mani, kad es atzītos vēlmē būt kopā ar viņu…

Roberts domīgs pašūpoja galvu, tad pateicās par cienastu, atvadījās un gāja prom.

-   Pagaidiet! Judīte pēkšņi uzsauca. Tātad Oskars ir dzīvs? viņa gandrīz vai kliedza.

Robertam kaut kā negribējās pievilt šīs vēl jaunās sievietes varbūt pēdējās cerības un viņš, ar roku viegli pieskāries viņas trauslajam plecam, pateica:

Viņš ir dzīvs, Judīt. Es viņu satiku Beļģijā četrdesmit piektā gada vasarā Cēdelhēmas karagūstekņu nometnē. Bet… Nekādas ilūzijas nelolojat. Viņš Latvijā nekad vairs neatgriezīsies, un kā man, tā arī jums Oskars Ozols ir zudis uz visiem laikiem. Mums atliek tikai atmiņas vai nu sliktas vai labas kā nu kuro reizi mēs uztveram to, ko cilvēks šai pasaulē dara…

22. NODAĻA

Es atviegloti uzelpoju, noliku pildspalvu sāņus un apmierināts paskatījos uz aprakstīto papīru kaudzīti. Viss! Gandrīz vai brīnums solīto esmu izpildījis! Un vismaz pašlaik man nav svarīgi cik labi vai slikti tas viss ir sanācis. Galvenais, ko, Jakova Jofes mudināts, esmu izdarījis izstāstījis sarežģītus dažu cilvēku likteņus vēsturisku lūzumu laikā. Un vēl par kādu savādu mīlestību un spējām vai nespēju, riskējot ar savu dzīvību, glābt citu cilvēku.

Vēl lielāku radošo apmierinājumu radīja tas, ka es, atšķirībā no pārējiem latviešu rakstniekiem mūsu atjaunotās brīvības laikā, labi vai slikti, tomēr esmu uzrakstījis par to necilvēcības pārpilno okupācijas laiku, par kuru mūsu rakstnieki un vismazāk jau mūsu kvēlie latviešu "patrioti" runā nelabprāt.

Bet vajadzētu gan kaut tikai vēsturiskas patiesības dēļ.

Nekur pasaulē nepastāv morāli vai juridiski definēts pieņēmums par kādas visas tautas absolūtas vainas vai bezvainības pastāvēšanu.

Noziegumos pret cilvēcību morāli vai juridiski vainīgi var būt tikai atsevišķi dažādu tautību pārstāvji. Un arī tad tas viss nebūt nav tik vienkārši formulējams, jo cilvēks vienlaikus var darīt kā labus, tā sliktus darbus, un tas ne tuvu nepierāda, ka viņš taisnības un vēstures priekšā ir vainīgs.

Apmierināts piecēlos un piegāju pie loga. Viss liecināja, ka tuvojas rudens. Saule gan spīdēja, taču gaiss bija dzestrs, un koki jau raudāja savas krāsainās lapu asaras.

Kļuva skumji. Piegāju pie grāmatplaukta un jau kuro reizi paņēmu Annas fotogrāfiju. Acīmredzot arī viņai bija nedaudz skumji, jo gaiši zilās acis uz mani raudzījās tā, it kā es viņai būtu kaut ko parādā. Taču parādniece bija viņa, un vai tagad man beidzot nevajadzētu sākt prasīt šo parādu atdot?

Nē, ne prasīt! Viņai pašai vajadzētu atnākt un šo parādu atdot.

Pēc neilga laika pie durvīm atskanēja skaļš zvans. Droši vien atkal saimnieks, nepatikā nodomāju, taču viņa vizītes mani vairs nesatrauca. Es jau biju sarunājis, ka līdz ar pirmajām salnām pārcelšos dzīvot pie vientuļā vīra jūras krastā pie sava tēva Roberta Ozola.

Aiz durvīm negaidīti stāvēja Jakovs Jofe un kāda sirma, eleganti ģērbusies kundze.

-   Sveiks! Jakovs uzsauca. Ciemiņus gaidīji?

-   Nē, atbildēju. Es strādāju.

-   Ļoti labi! Jakovs nopriecājās. Tādā sakarā arī esam ieradušies. Iepazīstieties! Šī dāma ir Judīte Jofe, tagad Izraēlas pilsone un visā Rietumu pasaulē slavena pianiste.

Es uz sievieti paskatījos rūpīgāk un secināju, ka, neskatoties uz saviem apmēram septiņdesmit pieciem gadiem, viņa izskatās labi, un neesmu kļūdījies, viņu jaunībā aprakstot kā izcilu skaistuli.

Judīte sniedza roku, un es to cieši saspiedu. Tajā pašā mirklī pārņēma sajūta manā priekšā stāvēja sieviete, kuru es redzēju pirmo reizi mūžā, taču šķita viņu pazīstu jau sen. Jau no tā brīža, kad 1940. gada 1. janvāra koncertā konservatorijas zālē viņu pirmo reizi ieraudzīja Oskars Ozols.

Ievedis abus istabā, jutos mazliet neveikli. Tas tā bija vienmēr, kad satikos ar kādu sava romāna prototipu. Nekad nevarēju paredzēt, kā katrs uztvers uzrakstīto.

-   Kā ir, Harald, vai grāmatu pabeidzi? Jakovs tūlīt painteresējās un no somas izņēma lielu konjaka pudeli. Vai varam jau iedzert uz tās panākumiem?

-  Jā, Jakov, neslēpjot apmierinājumu, sacīju. Grāmata ir gatava. Pusgada laikā kā biju apsolījis.

-   Kā pats jūti iznākusi laba? Jakovs prasīja.

-   Ģeniāla, es atbildēju.

-   Par to nemaz nešaubījos. Tāpēc… Atceries, arī tev kaut ko apsolīju, Jakovs atgādināja un sāka no somas kraut uz galda pabiezas naudas paciņas. Te ir simt tūkstoši!

Iespējams, tā tava grāmata no mākslinieciskā un literārā viedokļa tomēr nav vērta pat desmit latus, taču tas, ka, domājams, esi patiesi uzrakstījis par to laiku, par kuru latvieši šodien labprāt klusē, varbūt ir pat miljona vērta. Tā kā šie simt tūkstoši… Tāda sīknauda vien ir. Tas tev galvenokārt par uzdrošināšanos un par to… Redzi, šī jaukā kundze Judīte Jofe varēja jau sen arī vairs nebūt starp dzīvajiem, kā toreiz tas notika ar gandrīz vai visiem Latvijā dzīvojošiem ebrejiem. Labi, upuru uzskaites grāmatvedību vismaz šodien slēgsim ciet! Bet lai paliek… Lai paliek mūsu atmiņas un toreizējā nāves laukā uzziedējis kāds balts cilvēcības zieds…

Judīte uz mani paskatījās ar gaišu, tomēr mazliet sērīgu skatu.

-   Paldies, cienījamo rakstniek Harald Ozol, viņa klusi teica. Jakovs man iedeva palasīt tās jūsu romāna daļas, kur tiek stāstīts par manām un Oskara attiecībām… Tur ir tikai maza daļiņa no mūsu toreizējās dzīves un turklāt vēl ne viss pilnīgi atbilst īstenībai. Tas arī saprotams, bet galvenā patiesība tomēr ir pateikta es esmu dzīva, un to izdarīja cilvēks, kas mani mīlēja. Un pārāk viņu nenosodīsim par to, ka viņš nespēja tikpat labi izturēties arī pret citiem… Jāmēģina to visu saprast un stingri netiesāt nevienu. Der atcerēties tas bija naida, nevis mīlestības laiks…

Mēs trijatā izdzērām pa glāzītei "Metaxa" konjaka, vēl kādu stundu parunājām par pagātni, arī par šodienu, līdz Jakovs somā ielika mana tikko pabeigtā romāna manuskriptu un abi ar Judīti gāja prom.

-   Vēl pagaidiet! es viņus aizturēju. Jakov, lūdzu, samet atpakaļ somā naudu! Kā tu teici, mans romāns varbūt mākslinieciskajā ziņā būtu vērts? Desmit latus? Tad tos arī paņemšu. Un neprotestē! Tā ir pirmā un vienīgā grāmata, kuru patiesībā esmu rakstījis ne naudas dēļ. Tu ar savu ierašanos mani pamodināji, uzkurbulēji, izrāvi no purva, kur jau biju pamatīgi iegrimis. Tā kā paldies, Jakov! Šodien man nekādu paģiru nav un nav arī vēlēšanās, lai tās būtu rīt. Es šo grāmatu rakstīju sava tēva Roberta, tēvoča Oskara un pārējo Ozolu dzimtas dēļ. Un šīs daudzcietušās sievietes Judītes dēļ, un tā baismīgā un vienlaikus brīnišķīgā dzīves mirkļa dēļ, kad cilvēks spēj riskēt ar savu dzīvību kādas citas dzīvības vārdā…

Jakovs saprotoši pamāja, bet Judīte pasmaidīja. Man šķita viņa šai brīdī ir mazliet laimīga kaut kas no viņas dzīves citiem paliks nedaudz ilgāk par pašai atvēlēto laiku.

Tu labi pateici, Jakovs sacīja. Rakstniekam un varbūt arī jebkuram citam neviens nekad nevar samaksāt tik, cik viņš par savu darbu ir pelnījis. Varbūt pirmīt mazliet neprecīzi izteicos es tev neko nemaksāju. Es tev vienkārši pateicos, un to var izdarīt arī šitā reizē ar "paldies" iedot nelielu kaudzīti krāsainu papīrīšu.

Viņi aizgāja. Es vēl ilgi, krietni apstulbis, skatījos uz lielo naudas kaudzi un pārsteigts konstatēju, ka tā man nekādu prieku nesagādā. Patiesu prieku sagādāja apziņa, ka pēc vairākiem gadiem atkal biju spējīgs atsākt regulāri strādāt.

Paņēmu pudeli, aizgāju līdz logam un apsēdos. Pēc tam ilgi raudzījos uz krītošajām koku lapām un jutos vienreizēji labi. Neko citu man tobrīd nevajadzēja. Turpat līdzās uz galdiņa stāvēja gandrīz vēl pilna konjaka pudele, tālāk vesela kaudze naudas, un radās cerība, ka dzīve dažreiz var būt arī mazliet garāka nekā tikai mirklis vien…

PAR ROMĀNA AUTORU

Dzīve ne tikai mirklim…

Ir grūti kaut ko jaunu uzrakstīt šajā pēcvārdā, jo saviem romāniem tos ir rakstījis gan pats rakstnieks, gan cilvēki, kuriem nācies saskarties ar Egila dzīvi un darbu. Kad 2009. gada novembrī gadu pēc rakstnieka aiziešanas mūžībā iznāca pēdējais romāns "Žēlsirdības dāvana" literatūrzinātniece Astrīda Skurbe grāmatas pēcvārda nobeiguma rindās rakstīja šādus vārdus: "Dažu labu viņa grāmatu ar laiku noteikti izdos atkārtoti, un atkal jauni lasītāji iepazīsies ar Egila Lukjanska aizraujošo vēstījumu. Un, kad mēs jauno grāmatu ieraudzīsim grāmatnīcā, mums būs tā, it kā mēs uz brīdi būsim satikušies un atkal dzirdējuši viņa balsi. Un mēs par to priecāsimies tas taču ir mūsu Egils."

Droši vien tā arī būs un kāds no lasītājiem atkārtoti izdoto Egila Lukjanska darbu lasīs pirmoreiz. Taču, lai arī "Žēlsirdības dāvana" tiešām ir rakstnieka pēdējā grāmata, pašlaik jūs turat savās rokās kādu gadu agrāk sarakstītu, bet līdz šim nenodrukātu Egila Lukjanska romānu "Dzīve vienam mirklim".

Par ko ir šis romāns? Vieni jau zina. Bet tiem, kas grāmatas saturu cer uzzināt, iesākot ar tās priekšvārda vai pēcvārda izpētīšanu, varu pateikt, ka te viņi to neuzzinās… Un, var būt, ka neuzzinās, arī izlasot diezgan apjomīgo romānu. Jo romāns nav nedz instrukcija, nedz padomnieks tam, ko mēs saucam par dzīvi. Lai gan viss, ko rakstīja Egils, bija par dzīvi. Varbūt savā vienlaikus gan izsmalcinātajā, gan reizē piepaceltajā un piezemētajā manierē.

Jau ilgāku laiku rakstnieks vairāk vai mazāk pievērsās daudzajos pēdējo gadu romānos risinātajai pamatproblēmai, kurai palicis uzticīgs arī šoreiz. Šī problēma ir nemainīga neatkarīgi no apkārt pastāvošās dzīves realitātes: kas ir ļauns, kas labs? Bet galvenais, vai kāds ir tiesīgs to noteikt un kas patiesībā to nosaka? Un risinājuma tam, kā atšķirt ļauno no labā, nebūs to kārtējo reizi neatrisina arī romāna varoņi. Un, šķiet, ka šāda risinājuma nemaz nav ne mums, ne arī rakstniekam. Jo visu lielā mērā nosaka apstākļi, kuros mēs atrodamies. Un reizēm šie apstākļi ilgst tikai "mirkli", un šajā mirklī bieži vien jāpieņem tikai viens lēmums no diviem iespējamajiem. Un abi kaut kādā veidā ir nepieņemami. Bet trešās iespējas nav…

Daļēju atbildi par to, kas labs un kas ļauns, rakstnieks romānā tomēr ir devis: "Viss pretīgais turpinās arī šodien, rūgti nodomāju. Un pārsteidzoši izrādās, nekas cilvēka būtībā nemainās. Brīdī, kad citā cilvēkā Dieva, patiesības vai nacionālo interešu vārdā meklējam kaut ko politiski vai ideoloģiski nepareizu, mēs paši kļūstam nepareizi un ļaunuma saindēti. Jo neviena cilvēka politiskie vai dzīves uzskati nevar būt "pareizi" vai "nepareizi".

Nelietība vienmēr paliek nelietība. Tāpat arī nodevība vienmēr paliek nodevība melna un pretīga. Nav būtiskas atšķirības, kādā laikā vai sabiedriski politiskā sistēmā dzīvojam. Visu izšķir, kādi esam paši labie vai sliktie zēni un meitenes… Dzīvot ir grūti. Bet saprast, kā dzīvot neapstrīdami pareizi ir vēl grūtāk.

Jādzīvo, kā liek tava sirdsapziņa, apstākļi, kādos esi nokļuvis, un paša dzīves un pasaules kārtības uztvere. Jo raugi gan mana, gan tava, gan visu pārējo cilvēku dzīve bezgalīgajā laika tecējumā ilgst tikai īsu mirkli un tāpēc nav svarīgi, ko par tevi domā citi. Jā, nav noliedzams, tieši tai mirklī tavai dzīvei tas var būt pat izšķiroši, taču tūlīt nāk nākamais mirklis, un tavs apsūdzētājs un bende pats kļūst par apsūdzamo un kārtējo laika un varas upuri…"

Tai varu maiņai, ko, sākot no 1905. gada un ejot cauri 1. un 2. pasaules karam. Brīvības cīņām, pirmajam neatkarīgās Latvijas laikam, divām padomju un vienai vācu okupācijas varai līdz atkal neatkarīgajai Latvijai, savos romānos apraksta Egils Lukjanskis, ļoti atbilstoši ir izcilā poļu zinātniskās fantastikas rakstnieka, filozofa un esejista Staņislava Lema vārdi: "Ellē velns ir pozitīvais tēls." Šie pieci vārdi, manuprāt, izsaka visu, ko gribējis pateikt arī Egils Lukjanskis… Un šī elle latviešu tautai pagājušajā gadsimtā ir bijusi zemes virsū. Taču joprojām paliek jautājums kas kuram elle, kas paradīze?

Ar Egilu es iepazinos pirms gadiem desmit. Lai arī neesmu filologs, izveidojās situācija, ka 2000. gada vidū, strādājot "Lauku Avīzes" izdevniecībā, man gribot negribot nācās ķerties pie "Lata romānu" rediģēšanas. Kad biju jau "ticis galā" ar četrpadsmit romāniem, piecpadsmitais izrādījās Egila Lukjanska romāns ar mums abiem zīmīgu nosaukumu "Tas, ko tu negaidi". Kā jau minēts, līdz tam ar Egilu pazīstami nebijām un nevarēja zināt, ko tobrīd viens no otra gaidījām. Pirmais, kas no tā brīža nāk prātā, bija Egila pētošais, varētu teikt, pat aizdomīgais skatiens, kad viņš man pasniedza romāna manuskriptu. Vienojāmies par rediģēšanas un saskaņošanas termiņiem, tas arī viss. Darbu izrediģēju, droši vien biju bijīgs un diezgan saudzīgs pret pazīstamo rakstnieku, pēc noteiktā laika saskaņojām atsevišķus būtiskus labojumus, un grāmata varēja sākt savu ceļu pie lasītāja.

Bet 2002. gadā sanāca tas, ko es tiešām negaidīju šajā gada no divpadsmit "Lata romāniem" tika nodrukāti trīs Egila grāmatas, starp kurām bija arī romāns "Krievu leitnanta mīļākā" romāns, kurš man joprojām ir tuvākais no Egila darbiem. Togad darba pie Egila tekstiem bija daudz, un mēs ātri pārgājām uz "tu", tas vispār Egilam bija raksturīgi viņam visi sastaptie cilvēki bija "tudraugi". Viņš bija ļoti pieprasīts savu lasītāju auditorijā. Esam bijuši uz tikšanos ar cilvēkiem vai pusē Latvijas. Un vienmēr viņš mācēja atrast kontaktu ar sanākušajiem cilvēkiem vai tie būtu pansionāta iemītnieki vai pamatskolnieki, kuri lielākoties Egila darbus nebija lasījuši. Turklāt Egilam patika tieši šī nemākslotā sabiedrība, viņam nepatika apgrozīties "smalkajā sabiedrībā". Labāk par Ēriku Hānbergu to nepateiks neviens cits: "Jauši vai nejauši allaž tērpās kā strādnieks, kurš nupat ticis pie jauna uzvalka un ar smīniņu nolūkojas uz tiem, kas izrādās dārgā uzglancējumā. Stāstītājs lepojās ar savu bērnības Iļģuciemu, kur iela un pašpuiku brālība rūdīja jaunekli. Pēdējos gados, kad nācās arvien biežāk būt saskarsmē ar mediķiem, rakstnieks tomēr turējās Lukjanskim raksturīgajā šarmā un sprēgāja humorā."

Egils no Juglas pārvācās uz sievas ģimenes atgūto ne visai lielo namīpašumu ar visiem pieciem sešiem mantotajiem īrniekiem Ciekurkalnā, pildīdams nama pārvaldnieka funkcijas. Čiekurkalns bija man pa ceļam uz mājām Mežaparkā, tādējādi par romānu "vētīšanas" vietu kļuva Egila tolaik apdzīvotais tik tiešām askētiskais dzīvoklis ar vienu iegarenu mazu istabiņu, kurā bija vieta dīvānam, televizoram un pie loga parastam koka galdam ar vienu atvilktni, vienam plauktam ar Egila sarakstītajām grāmatām, pāris bildītēm un Hemingveja portretu pie sienas.

Pēc darba paveikšanas sarunas parasti turpinājās virtuvē pie sviestmaizēm un tējas tases (diemžēl, vai par laimi, Egils neko stiprāku, arī kafiju, nelietoja jau kopš 80. gadu vidus esot atmetis vienā dienā un punkts). Pēc kārtējās grāmatas iznākšanas viņš ieradās izdevniecībā ar ziediem mūsu dāmām, grādīgu pateicību un torti, pašam malkojot tēju vai sulu. Mūsu sarunas virtuvē pārsniedza darba tematikas apvāršņus un, kad 2002. gada intensīvais darbs beidzās, Egils ieminējās, ka es pa ceļam šad tad varētu iegriezties pie viņa papļāpāt par dzīvi, ne tikai par darbu vien. Un mēs pļāpājām…

Bet ne par to. Pēc dažiem gadiem rakstnieks Čiekurkalna namā iekārtoja sev divistabu dzīvokli, kas vairs nebija gluži askētisks, bet būtība nemainījās tas pats galds, visas savas grāmatas, daži plaukti ar rakstnieka iecienītajām grāmatām un Hemingvejs. Tikai ar tējli un sviestmaizēm mūs apgādāja Egila sieva Zintra. Uz viņa galda vienmēr stāvēja pārliekamais kalendārs un divas nelielas rakstāmpapīra kaudzītes viena balta, neaprakstīta, otra glīti aprakstīta ar lodīšu pildspalvu; reizēm vēl kāda lietišķa rakstura grāmata, kuras saturs varētu būt noderīgs romāna tapšanā. Es reiz neslēpu izbrīnu par glīti aprakstītajām, nesasvītrotajām manuskripta lapām. Un tad Egils no atvilktnes izņēma kaudzīti pavisam citāda izskata lapu nepārspīlējot, puse teksta, ja ne vairāk, tajās bija svītrota, labota un pārlabota. Un tikai pēc tam tapa glīti aprakstītās lapas, kas reizēm tomēr tika labotas vēl un vēl. Bet lodīšu pildspalvas, kas savu tiesu romāna tapšanai bija atdevušas (sākumā arī tintes pildspalvas), netika izmestas tās visas glabājas rakstnieka dzīvoklī un to skaits kādās trīs četrās palielās kārbās varētu sniegties simtos.

Tā pamazām rakstnieks atklāja arī savus mazos noslēpumus. No rīta viņš ķērās pie darba, aprakstot ne vairāk par divām vai trim baltajām lapām, kurām pēcpusdienā bija lemts tapt sasvītrotām. Tad tika ņemtas citas baltas lapas, kas pārtapa jau minētajās glīti aprakstītajās un nesasvītrotajās manuskripta lapās. Egilam bija iekārtota īpaša klade, kurā viņš pedantiski atzīmēja visus savus iespiestos darbus, gan publikācijas presē, gan iznākušās grāmatas. Daudz Egilam bija devis arī darbs "Neatkarīgajā", kur viņš gadus piecus bija korespondents, būtībā kriminālreportieris. Viņš rakstīja galvenokārt par tiesas prāvām un šajā sakarībā arī pats dabūja izbaudīt tiesāšanās jaukumus. Šajā kladē viņš ierakstīja arī to, kas ienācis prātā kāda iespējama romāna sižetu dažās rindkopās, ļoti bieži tikai skanīgu romāna nosaukumu. Viņš neslēpa, ka ietekmējas no saviem iecienītajiem rakstniekiem pirmajā vietā, protams, bija Hemingvejs, no spraigām kinofilmām, no jau iznākušu romānu nosaukumiem, no vēsturiskiem romāniem vispār un no romāniem par ievērojamām personībām. Te varētu minēt gan "Krievu leitnanta mīļāko", gan "Kam neskanēs zvans?", gan "Latviešu žigolo", kuri gribot negribot izsauc zināmas asociācijas… Taču saturs bija Egila Lukjanska. Bieži vien dzīvē noskatīts vai sadzirdēts. Kad bija jāizvēlas piecdesmitais "Lata romāns", kura iznākšanu tika nolemts atzīmēt īpaši, nebija šaubu, ka tam jābūt Egila Lukjanska romānam. Iegāju pie "Lauku Avīzes" valdes priekšsēdētāja Viestura Serdāna pajautāt, vai arī viņš nevēlas iepazīties ar izvēlēto romānu. Sekoja jautājums: "Kāds ir romāna nosaukums?" Teicu: "Trīs saujas mīlestības". "Viss. Varam drukāt!" skanēja atbilde. Un, manuprāt, tas ir labākais, ko Egils ir uzrakstījis, kaut gan viņš pats, tāpat kā jebkurš Starptautiskās Olimpiskās komitejas prezidents pēc kārtējām olimpiskajām spēlēm paziņo, ka šīs bijušas labākās spēles vēsturē, teica, ka manuskripts, ko viņš kārtējo reizi atnesis uz izdevniecību, ir, ja ne gluži ģeniāls, tad labāks par visiem iepriekšējiem darbiem!

Egils atzina, ka esot kļuvis izdevniecības "Lauku Avīze" rakstnieks. Un tā tas arī bija. Šis romāns "Lata romānu" sērijā ir simt četrdesmitais, bet no Egila Lukjanska romāniem četrpadsmitais. Tieši desmitā daļa! Un ne tikai "Lauku Avīzes" izdevniecības rakstnieks. Ēriks Hānbergs pamatoti Egilu Lukjanski nodēvējis par visproduktīvāko autoru pēckara latviešu literatūrā. Egila grāmatas neiegulstas ne veikalu, ne bibliotēku plauktos tur tās ir īpaši "nolasītas", ar iīmlentēm un kaprona auklām sastiprinātas.

Lai arī Egilam teicām, ka savus romānus nest uz izdevniecību var jebkurā laikā, viņš tomēr pēc iespējas manuskriptus iesniedza "Lata romānu" konkursos tā teikt, kā visi citi. Bija reize, kad konkursam iesniegto romānu noraidīja, bet tas Egilu neizsita no sliedēm. Gada laikā to pašu sižetu viņš pārstrādāja un grāmata varēja doties pie lasītāja.

Lai arī visus romānus viņš iesniedza ar devīzi, neminot autora vārdu, Egila darbus varēja atšifrēt jau pašķirstot vien. Pirmkārt, tas bija viņa rakstīšanas stils otra tāda nav un nez vai būs. Otrkārt, būtu bijis pavisam savādi, ja romāna darbība bieži vien nerisinātos Iļģuciemā rakstnieka bērnības un jaunības zemē. Iļģuciemam bija jābūt vismaz pieminētam. Tiesa, kad rakstnieks apmetās uz dzīvi Čiekurkalnā, arī šī pilsētas forštate ieņēma redzamu vietu rakstnieka darbos, tāpat kā no patversmes paņemtais suns Džokijs. Lai arī Egils bija latviešu rakstnieks, savu polisko izcelsmi viņš tomēr neaizmirsa un viņa romāna galvenie varoņi bieži vien tika kristīti poļu vārdos un uzvārdos. Varētu minēt vēl daudzas un dažādas pazīmes, bet viena bija ļoti raksturīga romānu vienmēr viņš iesniedza ievietotu sarkanas krāsas mapītē. Sarkanā krāsa nelaida Egilu vaļā viņa romānu sieviešu tērpos, romāna vākam bija jābūt ja ne gluži sarkanam, tad kaut kam sarkanīgam tur tomēr bija jābūt.

Vienu darbu diemžēl rakstnieks nepaguva uzrakstīt, lai arī grāmatās atsevišķas epizodes, par kurām zina tikai retais, ir ņemtas no rakstnieka bērnības gadiem, kad viņa tēvs kara laikā apstākļu sagadīšanās dēļ palika Rīgā viens ar trim maziem bērniem, jo māte tolaik bija komandējumā Maskavā un atpakaļ uz Rīgu varēja tikt tikai pēc kara. Līdz ar rakstnieku ir aizgājusi arī viņa iecere uzrakstīt romānu, kas būtu veltīts rakstnieka mātes un tēva dzīvei un piemiņai.

Atzīmējot Egila Lukjanska 70 gadu jubileju, "Lauku Avīzes" izdevniecība laida klajā rakstnieka paša sastādīto, pārskatīto (un vēlreiz ar roku pārrakstīto!) stāstu un noveļu izlasi "Sarkanas rozes mazliet nogurušai lēdijai", un toreiz Egils atzinās, ka ar mazliet nogurušo lēdiju esot domājis pats sevi.

Uz Egila kapa pieminekļa Lāčupes kapos nav iekalts viņa dzīves sākums un gals. Ir tikai pavisam īss uzraksts Mūžam dzīvs. Gan savā dzīvē, gan savos darbos jeb Dzīve ne tikai mirklim…

Valdis Veilands

Bibliogrāfija

BIBLIOGRĀFIJA

(Egila 74. dzimšanas dienā -2011. gada 6. janvārī)

Izvēle. Stāsti un noveles. "Liesma", 1966.

Nekad nebeigsies. Stāsti un noveles. "Liesma", 1968.

Pieskāriens. Stāsti un noveles. "Liesma", 1971.

Bez žēlastības. Garstāsti. "Liesma", 1973.

Bronzas sieviete. Stāsti un noveles. "Liesma", 1975.

Neuzvarētais. Romāns. "Liesma", 1977.

Memento mori. Romāns. "Liesma", 1977.

Lāse karogā. Mākslinieciski apraksti. "Liesma", 1980.

Skrējiens bezgalībā. Stāsti un noveles. "Liesma", 1981.

…un mana dzīvība arī. Dokumentālais apraksts. "Liesma", 1984.

Atliktais laiks. Romāns. "Liesma", 1987.

Ne jau katru dienu. Romāns. "Liesma", 1987.

Atnāc un paņem. Romāns. "Liesma", 1987.

Rēta akmenī. Romāns. "Liesma", 1993.

Nakts tiesnesis. Romāns. "Avots", 1993.

Sāpes un triumfs. Romāns. "Sol Vita", 1994.

Kliedziens no debesīm. Romāns. "Liesma", 1994.

Sieviete visam mūžam. Romāns. "Preses nams", 1996.

Asaras debesīs. Romāns, "Liesma", 1997.

Palīgā sauciens. Romāns. "Daugava", 1999.

Privāttiesnesis. Romāns. "Preses nams", 1999.

Notiesātais. Romāns. "Lauku Avīze", 2000.

Cilvēks naktī. Romāns. "Lauku Avīze", 2000.

Tas, ko tu negaidi. Romāns. "Lauku Avīze", 2001.

Naida nogurdinātie. Romāns. "Lauku Avīze", 2002.

Krievu leitnanta mīļākā. Romāns. "Lauku Avīze", 2002.

Sprieduma izpildītājs. Romāns. "Lauku Avīze", 2002.

Trīs saujas mīlestības. Romāns. "Lauku Avīze", 2003.

Cilvēks, kurš negribēja mirt. Romāns. "Zvaigzne ABC", 2004.

Latviešu žigolo. Romāns. "Lauku Avīze", 2005.

Dzīve pēc pasūtījuma. Romāns. "Lauku Avīze", 2005.

Kam neskanēs zvans. Romāns. "Zvaigzne ABC", 2005.

Ugunī nosalušie. Romāns. "Lauku Avīze", 2006.

Stāsti un noveles. Izlase. "Lauku Avīze", 2006.

Sarkanā luktura ēnā. Romāns. "Lauku Avīze", 2007.

Mīlestības neredzamā puse. Romāns. "Lauku Avīze", 2008.

Žēlsirdības dāvana. Romāns. "Lauku Avīze", 2009.

Dzīve vienam mirklim. Romāns. "Lauku Avīze", 2011.

ATCERIETIES __________________________________________

'Lata romānu" var arī abonēt (indekss 2150)

I .atvijas Pasta (LP) nodaļās.

Izdevumu abonenti var saņemt LP nodaļās

Abonēšanas maksa: 1 mēnesim - Ls 1,65

3 mēnešiem Ls 4,79 6 mēnešiem Ls 9,49 12 mēnešiem Lsl8,15

"Lata romānu" var abonēt ari pa bezmaksas tālr. 80008001 un internetā www.pasts.lv

TURPMĀK IZNĀKS______________________________________

Mārīte Sakina Rīt viss būs citādi

Egils Lukjanskis Dzīve vienam mirklim

Korektore Mudīte Arāja Vitolda Kucina zīmējumi Baibas Lūsītes-Teikmanes datorgrafiskais noformējums Parakstīta iespiešanai 20.1.2011. «Lauku Avīzes» izdevniecība Dzirnavu ielā 21, Rīgā LV-1010. Iespiesta SLA «Latgales druka» tipogrāfijā Baznīcas ielā 28, Rēzeknē LV-4600.

TURPMĀK IZNĀKS

Mārīte Šakina Rīt viss būs citādi

Nē, draugs, tu pagaidām esi manā gultā, ne sirdī, tā ir milzīga atšķirība. Nu, tu tomēr esi bīstami tuvu sirdij, es baidos tevi zaudēt… Es jau atkal baidos kādu zaudēt? Nē! Nē. Nē… Es vienkārši tevi nezaudēšu un viss. Izdomāšu, kā man tevi paturēt uz mūžu. Anna uzmanīgi vēra logu ciet, negribēdama iztraucēt pilnmēness gaismas radīto pasaules harmonijas un sava iekšējā līdzsvara ilūziju. Es nezinu, māja, ko tu par mani tagad domā. Nezinu, vai jebkad mūžā saņemšos un aiziešu rto tevis, māja, bet tavs patvērums man vairs nav vajadzīgs. Mana dzīve notiek manā prātā un sirdī, un manas domas ir gaišas un jūtas ir dziļas. Esmu brīva, mierīga un droša, un beidzot neievainojama, jo piederu sev. Savas dzīves grožus es turu savās rokās. Es pati esmu patvērums un parūpēšos, lai viņš no manis neaiziet. Gultā Anna ieslīdēja Jāņa rokās un laidās dziļā bezsapņu miegā. Viņa nemaldīgi zināja, ka viņas pasaulē kartiba un jau

Content

Lukjanskis Egils Dzīve vienam mirklim

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

11. NODAĻA

12. NODAĻA

13. NODAĻA

14. NODAĻA

15. NODAĻA

16. NODAĻA

17. NODAĻA

18. NODAĻA

19. NODAĻA

20. NODAĻA

21. NODAĻA

22. NODAĻA

PAR ROMĀNA AUTORU

Bibliogrāfija