Lukjanskis Egils

Kam neskanēs zvans

Egils Lukjanskis

KAM NESKANĒS ZVANS

1. NODAĻA

Pamatojoties uz KPFSR Kriminālkodeksa 58. panta pirmo apakšpunktu, kā ari 58. panta otro, trešo, piekto, astoto, desmito un četrpadsmito apakšpunktu, valsts nodevējs, tautas ienaidnieks, kontrrevolucionārs, terorists, sabotieris, bandīts un buržuāziskais nacionālists Elmārs Ozols par ilggadīgu pretvalstisku un bandītisku darbību tiek sodīts ar augstāko soda mēru - nāvessodu.

Spriedums ir galējs, nav pārsūdzams, un notiesātais nevar tikt apžēlots.

Sprieduma izpilde rīt, 1951. gada 24. decembrī, pulksten četros no rīta.

Tam, kas to paziņoja, - Aleksandram Ragovskim - bija justīcijas ģenerālmajora dienesta pakāpe. Abi pārējie Baltijas Kara apgabala tribunāla tiesneši bija mazliet zemākā rangā - pulkvedis un majors.

Neko teikt, nekādi sīkie viņi nav, toreiz nodomāju. Turklāt šo padomju ģenerāli, pēc tautības, iespējams, poli, es iepriekš jau mazliet pazinu.

Vakar pirms sprieduma pasludināšanas viņš ienāca pie manis kamerā un vēlreiz jautāja, vai bez citām slepkavībām esmu nogalinājis arī viņa meitu Annu. Un kā tiesas procesa laikā, tā arī šoreiz viņam atbildēju ar pretjautājumu: vai jūs spētu nogalināt sievieti, kuru ļoti mīlat?

Es to nespētu, ģenerālis atbildēja, taču tu, nolādētais necilvēk… Kāpēc tev vēl bija vajadzīgs mans bērns?!

Es sapratu viņa jūtas, jutu pat līdzi, taču Annas drausmīgā nāve man droši vien sāpēja daudz vairāk nekā viņam…

Jā, es savā mūžā biju pulka ļaužu nokāvis, tas tiesa, taču lai savas dzīves pēdējo mīlestību…

Tad man patiešām vajadzētu būt necilvēkam.

Viņi teica - mani nošaušot.

Dzirdot nežēlīgo spriedumu, es nesastingu. Nenodrebēju. Nenobijos.

Vienīgi pārsteigts secināju, ka dīvainā kārtā šodien atkārtojas mana tālā pagātne - pirms daudziem gadiem man vienreiz nāvessods jau tika pasludināts.

Arī toreiz tie bija krievu armijas virsnieki - pajauns dragūnu pulkvedis un divi augstprātīgi podporučiki.

Parpretvalstisku, teroristisku darbību…

Un šodien atkal par to pašu. Nekā jauna.

Jūs, Elmār Ozol, rīt, 1951. gada 24. decembra rītā, tiksiet nošauts.

Ļoti gribētos ticēt, ka tieši tā notiks. Lai ko arī teiktu, tā tomēr ir viegla nāve. Lai gan no tiem krieviem var sagaidīt visu ko. Savā laikā viņi taču kāra dekabristus - kņazus un grāfus. Pēc tam piektā gada revolucionāros kaujiniekus. Tad pēc Lielā Tēvijas kara daudzās pilsētās un sādžās vietējos dzimtenes nodevējus - policajus un pārējos, kas sadarbojās ar vācu okupantiem.

Pie mums jau ari 1946. gada negantā februāra salā Uzvaras laukumā publiski pakāra lielo ebreju nošaušanas akciju organizētāju Ostlandē SS obergrupenfīreru un policijas ģenerāli Fridrihu Jekelnu un vēl piecus bijušos vācu armijas dažāda kalibra augstus virsniekus.

Ko krieviem maksātu pakārt arī mani?!

Interesanti, kas tiesas vīriem iznāk lētāk - lode vai striķa gals? Vai ari tas ir pilnīgi vienalga, gluži kā bendem ir vienalga, kas tu esi par cilvēku. Tāpēc, ka patiesībā tu jau nekāds cilvēks vairs neesi. Tu esi tikai augstākajam soda mēram pakļauts subjekts.

Un nevienam nav vairs svarīgi, ko esi darījis pirms tam vai tikai vēlējies darīt rīt. Spēle ir zaudēta, un laiks - beidzies.

Bet tā patiesi ir taisnība, ka ar kāršanu dažreiz var rasties nopietnas problēmas. Tā, piemēram, notika ar dažiem dekab- ristiem (kāra divas reizes!) un bijušo Vācijas ārlietu ministru fon Rībentropu. Kādreizējais smalkais kungs Nirnbergas starptautiskās tiesas laikā bija tik ļoti noliesējis, ka viņa svars izrādījās krietni par mazu, lai, krītot ar cilpu kaklā melnajā nāves bunkurā, ķermenis, straujā kritiena aprauts, spētu viņam salauzt sprandu. Bendem - dūšīgam amerikāņu armijas seržantam Vudam, lai piebeigtu šo kādreizējo arī Latvijas valsts likteņa lēmēju, no ešafota nācās uzlēkt uz kādreiz tik varenā cilvēka vājajiem pleciem, turoties pie virves…

Tā nenoliedzami bija riebīga nāve. Ceru, ka manējā būs daudz patīkamāka. Viens kēgebešņiks pienāks klāt, varbūt iedos pat uzsmēķēt, nedaudz papļāpāsim par dzīvi, parunāsim par taisnīgumu un par to, ar kādiem līdzekļiem tas sasniedzams, un tikai pēc tam viņš manā pakausī precīzi ietrieks lodi.

Šobrīd mani vairāk interesē kas cits - ko viņi pēc tam darīs ar manu līķi? Sadedzinās, kaut kur apraks vai vienkārši iemetīs Daugavā?

Principā jau it kā vienalga, tomēr būtu patīkamāk, ja man tiktu ierādīta zināma kapa vieta. Varbūt kāds tur varētu atnākt paraudāt vai gluži otrādi - skaļi papriecāties par savas dzīves esamību. Jo uz mana kapa plāksnes varētu uzrakstīt tieši to pašu tekstu, kāds Parīzes Perlašēzas kapsētā stāv iekalts uz Lielās franču revolūcijas dēmona Maksimiliāna Robespjēra pieminekļa:

Garāmgājēj, neskumsti!

Ja es būtu dzīvs, tu būtu miris!

Un vēl - mazs ziediņš uz manas vientuļās guļasvietas. Tas ceļiniekiem varbūt spētu izraisīt daudz spēcīgākas emocijas nekā liels rožu pušķis milzīgā kristāla vāzē.

Kaut kādā tur senlaicīgā barona pilī. Vai moderni iekārtotā vācu gauleitera Latvijas rezidencē. Vai prasta padomju ģenerāļa kādam latviešu buržujam atņemtā četristabu dzīvoklī kaut kur starp Bruņinieku un Ģertrūdes ielu.

Kad man paziņoja par nāvessodu, es pat atviegloti uzelpoju. Jā! Ne tikai tāpēc, ka pats apzinājos - šādu sodu es pārpārēm esmu pelnījis, bet galvenokārt tāpēc, ka man viss jau bija totāli noriebies. Apnicis. Es jutos bezgala noguris.

Šķiet, jau simto reizi lēni apstaigāju savas dzīves pēdējo uzturēšanās vietu. Trīs soļi uz priekšu, divi sāņus. Divi soļi sāņus, trīs atpakaļ.

Pasaule pēkšņi bija sarāvusies un kļuvusi tik maziņa kā melnā poga pie mana ar asins traipiem sakaltušā krekla. Vai kā spičku kastīte. Ja nejauši uzšķeltos viens sērkociņš, aizdegtos arī pārējie.

Tas būtu brīnišķīgi! Un ļoti skaisti. Pēdējais dzīves sapnis. Es sēdētu pie neliela ugunskura un atcerētos saulgriežu laiku - LIgovakaru. Gar acīm pazibētu tēva nogurusi seja, ezera krasts, ausīs ieskanētos bezbēdīgās mūsu tautas dziesmas, bet acis atkal redzētu kādas meitenes - Maritas - atkailinātās krūtis un Annas Ragovskas neparasti daiļo seju…

Taču sērkociņu nav. Visi ugunskuri izdeguši. Visas dziesmas izdziedātas. Visas meitenes izmīlētas.

Pašlaik varu pieskarties vienīgi mitrām cietuma sienām. Augšā pie griestiem redzams mazs, aizrestots lodziņš, pa kuru iespīd blāvas gaismas stars. Bet nekas. Caur to es tomēr sajūtu, ka pasaule joprojām elpo. Tā vēl ir dzīva. Dzirdu dažādus trokšņus. Vienu dienu pat kādas sievietes gaišus smieklus. Acīmredzot viņa tobrīd jutās labi. Varbūt pat bija laimīga.

Kameras logs droši vien ir vērsts pret cietuma pagalmu, taču mana ieslodzījuma vieta - Baltijas Kara apgabala tribunāla izolators, kur notiek arī tribunāla sēdes, - atrodas turpat vai pašā Rīgas centrā - uz Muitas un Citadeles ielas stūra. Tāpēc itin bieži dzirdu, kā pa kādu no ielām aizbrauc automašīnas, kā neskaidri sarunājas cilvēki, saklausu kaut kādas mūzikas skaņas, lidmašīnu rūkoņu, bet visbiežāk - ostā stāvošu vai pa Daugavu uz citām pasaules ostām aizpeldošu kuģu sirēnas.

Tās man atgādina ievainotu karavīru pirmsnāves kliedzienus. Vai nežēlīgai spīdzināšanai pakļauta cilvēka sāpju izpausmi. Es zinu, kā tas ir. Pats ne reizi vien esmu tā kliedzis, kad ir licies - šim kliedzienam vajadzētu aizskanēt vismaz līdz tuvākajām zvaigznēm vai tepat vien cilvēku tuvumā it kā pastāvīgi esošajam Dievam. Taču Dievs vienmēr ir klusējis. Viņš nekad nav nācis palīgā - ne man, ne tiem, kurus savulaik lielām ciešanām, sāpēm un nāvei pakļāvu es.

Lai jau tie humānisti brēc! Lai pārlieku lielas cilvēcības mīļotāji slauka savas asarainās sejas - es smejos!

Naida pilns.

Manā atmiņā joprojām trako Piektais gads. Tas bija sākums.

Degošas muižas. Vācu baronu bailes, viņu un viņu ģimeņu slepkavošana, pēc tam krievu dragūni, Donas kazaku melnās sotņas, Krievijas pilsoņu kara laikā mēs - latviešu strēlnieki - viņiem par to kārtīgi atmaksājām, ar ložmetējiem un zobeniem sakapājot vienu balto pulku pēc cita; baznīcās vētraini ļaužu mītiņi, kad kancelē pie tautas dedzīgi vērsās nevis brangi nobarojies mācītājs, bet gan izsalcis revolucionārs; ābeļu dārzos nošauti latviešu skolotāji, akās noslīcināti bērni, nagaiku cirtieni uz kailas muguras, skaļas demonstrācijas, drausmīgas sagūstīto kaujinieku spīdzināšanas Rīgas prefektūras slepenpolicijas nodaļā, kuru toreiz dēvējām par Muzeju, visas pasaules ļaunuma iemiesojums - tā nežēlīgais priekšnieks Makss Greguss, baismīgie sitēji Dāvuss un Mihējevs, un zināms un nezināms skaits bojā gājušo.

Gan vainīgi, gan nevainīgi.

Bet ko mēs? Mēs to pašu. Kā jau tai senajā spēlītē pieņemts - dots pret dotu!

Citādi nemaz nevarēja.

"Lai trīc, lai dreb patvaldības kalpi! Lai iz katra meža stūrīša, iz katras birzes, iz katra krūmu pudurīša viņiem pretī lūko nāve! Lai uz katra sofa tiem draud masu terors!"

Tā toreiz skanēja LSDSP Centrālās komitejas uzsaukums mums - pārliecinātiem Piektā gada kaujiniekiem.

Man nav ko nožēlot. Tas arī būtu muļķīgi.

Esmu nodzīvojis vētrainu, baigu notikumu pārpilnu dzīvi un tagad varu mierīgi nokāpt elles kurtuvē. Pie viskarstākajiem katliem.

Iespējams, viss šis divdesmitais gadsimts būs viena gatavā elle un par paradīzes dārziem cilvēki varēs tikai sapņot. Kā, starp citu, droši vien būs ari visu divdesmit pirmo gadsimtu. Un vēl dažus tūkstošus gadu uz priekšu.

Atceraties? Neko jūs neatceraties.

Divdesmitais gadsimts taču sākās ar skaistu dziesmu - Krievijas impērijas himnu Dievs, sargi ķeizaru!

Kā jau parasti - nepasargāja. Un labi vien bija.

Tad skanēja Ar kaujas saucieniem uz lūpām! Un spēcīgām atriebības alkām. Terora aktiem. Viss gluži dabiski - asinis sauca pēc asinīm.

Tad varas apspiestie cilvēki izmisumā kliedza Internacionāli - Uz cīņu mostiet, darba ļaudis, jūs - visu zemju vergu bars!

Mazliet jau pamodās, taču vergi palikām joprojām.

Pēc tam dzirdējām svētsvinīgi cēlo, bet ļoti naivo Dievs, svētī Latviju!

Arī šoreiz Dievs ar savu svētību ne sevišķi centās, visu lietu kārtošanu atstājot labo un ļauno cilvēku rokās.

Pēc tam gandrīz vai uz katra ielas stūra no rīta un vakaros skaļruņos un pa radio skanēja melu pilnā Par brīvu un varenu republiksaimi mūs pulcēja diženās Krievzemes balss.

Pēc tam to diezgan ātri nomainīja jautri bezbēdīgā vācu okupantu Lilī Marlēna. Pašai dziesmai nebija ne vainas.

Un tad atkal, kad apskaužamā centībā bija nokauti ap piecdesmit miljoniem cilvēku, mēs katru ritu pretim jaunām darba uzvarām cēlāmies jau ar citas Latvijas republikas himnas vārdiem - Šai zemē visdārgā mēs brīvību guvām, te paaudžu paaudzēm laimīgām dzimt!

Nu, vai nebija skaisti? Divdesmito gadsimtu, mūsu latviešu tautas un valsts likteni var ierakstīt šlāgerdziesmu platē, to klausīties un vai nu nepārtraukti raudāt, vai skaļi smieties.

Piespiedis seju vai pie pašas kameras sienas, mēģināju izlasīt tur iepriekšējo arestantu - tāpat dažādos laikos uz nāvi notiesāto cilvēku - atstātos uzrakstus - pēdējās liecības par sevi un savu laiku.

Klusi, neviena nedzirdēti atvadu sveicieni īsi nodzīvotai dzīvei.

Nolādētie… Kā es jūs ienīstu! Kārlis. 1906. g.

Nāvi cara kalpiem! Andrejs 1907. g.

Rīt mani vedīs nošaut. Žēl.

Atriebiet mani! Es lūdzu! Marija S.

Ardievu, māt! Šonakt mani nošaus. 1919.

Pretīgie lielinieki. L. 1919.12.03.

Lai dzīvo padomju vara! Ārons. 1941. g. 11. sept.

Mēs neko neaizmirsīsim! Nepiedosim! Vladis.

Dievs! Dari mani drosmīgu! Šonakt nāve. Velta.

Ardievu, mīlā! Satiksimies debesīs! Ivars A. 1946. g.

Zvans neskanēs. Viss būs klusi kā Ziemassvētku vakarā. Briedis no Iļģuciema. 1948. g. 29. jūn.

Jā, es rūgti nodomāju. Patiešām. Kam neskanēs…

Es zinu. Zvans neskanēs daudziem. Arī man. Un tev. Un miljoniem citu, kuri ir jau pazuduši nebūtībā un kurus vēl tikai gaida - gan nāve no lodes, gan nāve karātavu cilpā, gan ūdens nāve, gan uguns nāve, gan bada nāve - nāve komunistiskās ideoloģijas, cilvēku nodevības vai vienkārši stulbuma dēļ.

Kur cilvēks šai pasaulē lai atrod mieru un drošību?

Vai dievnamā, Pestītāja priekšā krītot uz ceļiem un klusi lūdzot? Bet ja mēs neko nespējam izlūgties, pat skaļi kliedzot? Ja mūsu dvēselēs mīlestības vietā biežāk ieplūst naids un mēs vairāk domājam, kā dzīvību iznīcināt, nevis to radīt un saglabāt?

Ja mēs - cilvēki… Labie un ļaunie. Taisnie un līkie. Mierīgie un ārprātīgie. Ja mēs tādi arī paliksim… Tempļu un kapliču zvani klusēs mūžīgi.

Būs iznīcināts gan tiesnesis un bende, gan zvaniķis un kapracis. Paliks vienīgi uzraksti uz cietuma sienām un Bellakord platēs ieskaņotās dziesmas un himnas.

Un nekad nepiedzimušu bērnu kliedzieni.

Un nekad nepateikti mīlestības vārdi.

Viss būs kluss kā nodegušā baznīcā…

2. NODAĻa

Bet tā viss gluži nenotika. Pasaule turpināja trakot, kvēlot naidā, karot, spridzināt un vienu reliģiju pretstatīt citai. Katru dienu avīzes un televīzija ļaudīm vēstīja arvien baigākas ziņas, un Latvijā valdības krita, kā dažreiz nežēlīgās kaujās krīt bailīgie karavīri - gļēvi un nožēlojami nemākulīgi.

Taču piecdesmit trīs gadus vecais Rīgas Apgabaltiesas Krimināllietu tiesas kolēģijas tiesnesis Edmunds Naginskis par to visu tikai indīgi smīnēja un neko tuvu pie sirds neņēma. Viņu pēdējā laikā nomāca pavisam citas - tīri personiskas rūpes.

Edmunds 2004. gada janvārī kādā Rīgas centra daudzdzīvokļu īres namā bija nopircis diezgan sliktā stāvoklī esošu četristabu dzīvokli, par to samaksājot tomēr visai brangu naudu. Pēc tam veiktais Eiropas līmeņa remonts izmaksāja vēl dārgāk. Taču, tā kā viņš nekāds trūcīgais nebija, varēja to atļauties. Viņš pats gan neko daudz nedarīja. Nolīga pazīstamas restaurācijas firmas amatniekus un darbus tikai pārraudzīja. Edmunds jutās apmierināts. Restauratori nebija slikti - strādāja lēni un rūpīgi. Kā kādreiz mierlaika meistari.

Pēc trīs nedēļām, kad amatnieki lielajā viesistabā plēsa vecos grīdas dēļus, lai tos nomainītu pret parketa klājumu, viens no viņiem pēkšņi pamanīja zem dēļiem noslēptas vairākas pabiezas klades un pagājušā gadsimta skolēnu burtnīcas. Tās bija putekļiem klātas, uzkrītoši netīras, salipušas, cieši sasietas ar papīra auklu.

Edmunds, ļoti uztraucies, tās paņēma rokās, ar mitru lupatu rūpīgi notīrīja, atraisīja un uzmanīgi pašķirstīja. Visas klades un burtnīcas neveikliem, sīkiem burtiņiem bija aprakstītas no pirmās līdz pēdējai lappusei. Dažās vietās rokraksts gan krasi atšķīrās, un varēja pieņemt, ka tās dažādos laikos ir rakstījuši dažādi cilvēki. Bija ari daudzas vietas, kur rokraksts, acīmredzot mitruma un vecuma dēļ, bija pilnīgi nesalasāms.

Rīgas Apgabaltiesas Krimināllietu tiesas kolēģijas tiesnesis smagnēji apsēdās dziļā atpūtas krēslā, pagrieza seju pret iedegtu kamīnu, garā kristāla glāzē ielēja tumšsarkanu franču vīnu, lēniem malciņiem to izbaudīja un sāka domāt.

Interesanti - kas šie cilvēki ir bijuši, ja viņi patiešām ir bijuši vairāki? Un kāpēc viņi savus pierakstus pēc pabeigtā darba tik rūpīgi slēpuši? Lai gan šos iemeslus, ņemot vērā laiku, kad tie rakstīti, nemaz nebija grūti iedomāties. Un tomēr.

Edmunds nezināja, kādi ļaudis šai dzīvoklī mituši pirms viņa. Kādi bijuši viņu likteņi? Kas ir bijis rakstītājs - Elmārs Ozols -, un ko viņš savā dzīvē tik traku darījis, ka vairākkārt notiesāts uz nāvi un beidzot 1951. gada 24. decembrī pulksten četros no rīta ari nošauts. Ziemassvētkos.

Izlaidis šo ziņu cauri savām smadzenēm, Edmunds spēji nodrebēja. Sastinga. Un ļoti nobijās. Viņu lēnām pārņēma spēcīga nerealitātes izjūta. Pēkšņi šķita, ka viņš straujā lidojumā atrodas kaut kur starp zemi un zvaigznēm. Vēl dažus mirkļus ilgstoša triekšanās uz priekšu, un viņš tūlīt sadegs. Izkusīs. Varbūt no viņa un šī lepnā dzīvokļa pāri paliks vienīgi ļoti dārgais zelta gredzens un kamīnā iemūrētie ugunsdrošie ķieģeļi.

Viņš vairākas reizes dziļi ievilka elpu, iedzēra vēl dažus malkus patīkami smaržojošā vīna un domīgs no pieres notrauca dažas tur negaidīti parādījušās sviedru lāses. Arī pulss strauji paātrinājās un sirds dauzījās ar sāpīgiem pārsitieniem.

Jo Edmunds tikko bija izlasījis… Pirmajos brīžos viņš to nemaz tā īsti nebija aptvēris. Tikai dažas minūtes vēlāk viņš pilnībā apjēdza vairāk nekā dīvainu sakritību, un tā viņa apziņai uzgūla kā smags dzelzsbetona bluķis.

Izrādījās, ka absolūti nepazīstama cilvēka Elmāra Ozola nāvessoda izpildes laiks sakrita ar viņa - Edmunda Naginska ierašanos šajā pasaulē… Jo viņš bija piedzimis tieši pirms gada tajā pašā laikā un brīdī - 1950. gada 24. decembrī pulksten četros no rīta…

Vismaz tā bija rakstīts dzimšanas apliecībā un pasē.

Ko tas varētu nozīmēt, un ko no šī fakta varētu secināt? Edmunds saspringti domāja. Vai būtu notikusi tā saucamā vēlā reinkarnācija - dvēseļu pārceļošana un šis Elmārs Ozols man ir kāds ļoti tuvs radinieks? Varbūt pat tēvs?!

Vai tas tomēr nenozīmē pilnīgi neko? Tā ir tikai nejauša sakritība. Noslēpumaina dabas spēle. Dzīvības un nāves loterija. Viens zaudē, cits iegūst. Viens nomirst, cits piedzimst. Nekādi brīnumi.

Tas ir dabas visvienkāršākais darbs. Par ko gan satraukties? Tā taču ir parasta ikdiena - te gaišāka, te tumšāka un kā vienmēr bezgalīgi gara. Vai ari tik nežēlīgi īsa kā metāla stieņa piesitiens pie baznīcas zvana - ja rīt tev ir jāmirst. Ja pēc tāda vai citāda likuma panta kaut kādi cilvēki, kurus redzi pirmo reizi mūžā, aukstā vienprātībā nospriež, ka tu ilgāk vairs nedrīksti dzīvot.

Jāatzīst - tas nekas patīkams nav.

Un tad Edmunds vēlreiz četrus vakarus pēc kārtas, centīgi lasot un iedziļinoties kladēs un burtnīcās fragmentāri rakstītajā tekstā, pamazām sāka apjēgt tā saraustītā, nervozā un diezgan neparastā sižeta līnijas un vēstījuma autora galveno domu - ļaunums nav iznīcināms, taču to var mazināt, pretstatot vēl lielāku ļaunumu. Taisnīga atriebība ir vienīgais individuālais cīņas līdzeklis, lai vismaz šī atriebības akta veicēja apziņā nostiprinātos pārliecība, ka tas patiešām ir bijis taisnīgi. Bet, ja reiz taisnīgi, tātad arī pareizi. Un, ja tas bijis pareizi un taisnīgi, tad cilvēkam nekādu likuma pantu priekšā ne par ko nav jāatbild. Viņš ir nevainīgs! Vainīgi ir tie, kas šādus likumus un soda normas izgudrojuši, un tiesneši, kas tos ar saviem spriedumiem realizē.

Valsts nekad cilvēka rīcību nevērtē pēc viņa individuālās taisnīguma izpratnes, bet tikai pēc tā, kādus likuma pantus šis cilvēks ir pārkāpis, pat neaizdomājoties, kaut tikai pieņē

muma formā, ka daudzi no šiem likumiem ir pilnīgi aplami, nepareizi, dažreiz pat absurdi, noziedzīgi un kā vienmēr ļoti netaisnīgi.

Tātad, ja cilvēks savu taisnību nevar atrast valsts radītajos likumos, viņam jācenšas šos likumus un valsts sabiedriski politisko iekārtu kaut kādā veidā ietekmēt vai mainīt. Arī vardarbīgi. Ja tas nav iespējams (un tas gandrīz nekad nav iespējams!), tad atliek vienīgi katra cilvēka individuālais terors pret valsts varu un tās nelietīgajiem kalpiem.

Nežēlība nav nekas nosodāms. Tā cilvēka apziņā, rīcībspējā un valsts varā izpaudusies jau no civilizācijas sākuma un nekad nepārstās pastāvēt. Ja nu vienīgi kāda valsts un tās likumi kļūs tik humāni un taisnīgi, ka nekādā veidā neaizskars neviena cilvēka pamattiesības. Tad varbūt iestāsies visu iedzīvotāju sociālā vienlīdzība un arī pats cilvēks gan savā domāšanā, gan rīcībā beidzot kļūs humāns, līdzcietīgs, apmierināts un ļoti mierīgs. Bet nekad agrāk!

Un, jo ilgāk Edmunds atrastos manuskriptus lasīja, jo vairāk izlasītais viņu nomāca un spieda domāt par lietām un notikumiem, kas viņu ikdienā nemaz tā sevišķi neinteresēja. Atklāti sakot, nekādas pilnīgi jaunas atklāsmes par šo pasauli un cilvēka dzīvi tur nebija, taču jau pēc neilga laika Edmunda pārdomas pakāpeniski kļuva arvien dziļākas un nopietnākas.

Kas šis Elmārs Ozols tomēr īstenībā bijis? Tautas atriebējs? Nežēlīgs cīnītājs par taisnīgumu? Galējs nacionālists un pārmērīgi fanātisks latviešu tautas patriots? Bet vai viņš reālajā dzīvē vispār ir eksistējis? Varbūt tas viss ir izdomāts un ir tikai kāda garīgi slima cilvēka fantāzijas auglis?

Taču par to, ka daudzi uzrakstītajā tekstā attēlotie vēsturiskie notikumi ir patiesi, nekādas šaubas nebija. Edmunds tos visus (vai gandrīz visus) jau zināja pats, tie viņam bija labi pazīstami, kā arī daudzu tur pieminēto cilvēku vārdi un uzvārdi nebija sveši, un tomēr…

Vai šos tekstus patiešām ir rakstījis cilvēks, kas sevi nosaucis par Elmāru Ozolu? Vai tos tomēr radījis un kā dokumentālu patiesību uzrakstījis gluži cits cilvēks? Vai tas nevarētu būt

kāds vairāk vai mazāk pazīstams rakstnieks? Vai arī cilvēks, kas, slēpdamies no pārējiem ģimenes locekļiem, vakaros un naktīs slimīgi fantazējis, līdz beidzot uzrakstīto paslēpis zem grīdas dēļiem?

Lai nu kā tur arī būtu, izlasītais teksts tiesnesi Edmundu Naginski stipri satrauca un piespieda domāt par lietām un notikumiem, par ko viņš parasti ne pārāk raizējās.

Pagāja vairākas nedēļas. Edmunds turpat vai katru dienu ilgāku vai īsāku laiku domāja par atrastajām kladēm un par to, ko ar tām varētu iesākt.

Signāli tika noraidīti, kaut kur tie acīmredzot tika arī uztverti, un atbilde nebija ilgi jāgaida.

Kādu nakti, kad nogurušais tiesnesis bija vēlu aizgājis gulēt, viņš, pēkšņi kaut kur tuvumā sadzirdējis neparastu troksni, drīz pamodās un, nesapratis, kas notiek, ļoti nobijās. Izklausījās, it kā kāds uzmanīgi staigātu pa blakusistabu. Praktiski tas nebija iespējams. Ieeja dzīvoklī bija nodrošināta gan ar dzelzs dubultdurvīm, ļoti sarežģītām atslēgām, gan vismodernāko signalizācijas sistēmu.

Tāpēc Edmunds drīz nomierinājās un atkal mēģināja iemigt. Taču, tiklīdz viņš aizvēra acis, vēlreiz skaidri saklausīja vieglus solus, mirkli vēlāk tikpat klusu iečīkstējās durvis un Edmunds, spēji sastindzis, ar diezgan lielām šausmām ieraudzīja, ka istabā pavīd liela auguma cilvēka siluets. Edmunds ātri pastiepa roku, lai ieslēgtu naktsgaldiņa lampu, taču šo kustību negaidīti pārtrauca dobja, taču skaidra vīrieša balss.

-     Nevajag! - balss teica. - Lai paliek tumsa!

-     Kāpēc? - Edmunds ar sausu muti jautāja.

-    Es no gaismas esmu jau atradis, - balss paskaidroja. - Tu droši vien nezini - tumsa, izrādās, nemaz tik slikta nav.

-     Nav gan, - Edmunds piekrita. - It sevišķi, ja mums no kaut kā jāslēpjas.

-      Parasti ļaudis neslēpjas no kaut kā, - svešais iebilda. - Vajag runāt konkrēti! Parasti cilvēki slēpjas no cilvēkiem.

-    Tu arī? - Edmunds painteresējās.

-            Tagad vairs ne, - balss atbildēja. - Agrāk gan. Patiesībā visu mūžu. Vispār diezgan draņķīgi. Tā nekāda labā dzīve nav. Bet es pamanīju… Tu savu dzīvokli esi pamatīgi nocietinājis. No kā baidies? No kā slēpies?

-            Ne no viena, - Edmunds atbildēja. - Tas tikai tā - drošības pēc.

-    Vai esi baigi bagāts? - svešais jautāja.

-            Nē, ne baigi, - Edmunds noraidoši pakratīja galvu. - Taču badā arī nemirstu.

-    Tātad no kaut kā tomēr baidies?

-     Mazliet.

-     Kāpēc?

-            Es strādāju par tiesnesi, - Edmunds paskaidroja. - Vienmēr trāpās smagas lietas. Slepkavības, izvarošanas, bruņotas laupīšanas un bandītisms… Tagad vēl bijušais čekists. Savā laikā bijis pat Baltijas Kara tribunāla priekšsēdētājs.

Svešais uz krietnu brīdi apklusa. Edmundam vienu mirkli pat šķita, ka viņš beidzot ir izgaisis un atkal atgriezies tai pasaulē, par kura eksistenci cilvēkiem nekas vēl nav zināms.

-            Cik tālu vien atceros… - svešais domīgi turpināja. - Tiesnešiem neviens vēl klāt nav ķēries.

-            Agrāk jā, - Edmunds piekrita. - Bet tagad jau vairs nekas, izņemot naudu, nevienam nav svēts.

Pēc šiem vārdiem Edmunds pat fiziski sajuta, ka svešais cilvēks nicīgi pasmīn.

-            Vai tu, Edmund, domā: tiesnešu šlaka ir kaut kas tik svēts, ka viņus neviens nedrīkst aiztikt?

-            Ne nu gluži svēti, - Edmunds atbildēja. - Taču mēs esam vienīgie, kas reāli stāv taisnības, valstī pastāvošo likumu un cilvēku pamattiesību sardzē.

-            Par to var strīdēties, - svešais tūlīt iebilda. - Kas vispār ir cilvēka pamattiesības? Tu zini?

-            Vai gribi, lai par šo tēmu nolasu akadēmisku lekciju? - Edmunds, stipri izbrīnījies, vaicāja.

-            Nevajag! - svešais atbildēja. - Šis cilvēktiesību jautājums ir tik stiepjams un visādi traktējams, ka katra valsts vara…

-     Bet pamatprincipi… - Edmunds centās iebilst, bet no svešā puses pēkšņi sajuta nākam tik auksta vēja brāzmu, ka spēji aprāvās pusvārdā.

-    Pamatprincipi ir pareizi, tur nav ko teikt, - svešais lēnīgi sacīja, - taču nianses… Ar to vien nepietiek, ja tiek pasludināts, ka cilvēks ir brīvs un vienlīdzīgs. Patiesībā tās visas ir lielas blēņas, ko kādreiz sacerējuši pārgudri filozofi vai mīkstčaulīgi valstsvīri. Labākajā gadījumā tie ir tikai melni burti uz baltas papīra lapas. Tukšs teksts. Tu pirmīt teici… Drīz tiesāsi kādu bijušo čekistu - Kara tribunāla kolēģijas priekšsēdētāju Aleksandru Ragovski. Vai zini, cik daudz cilvēku viņš savas dzīves laikā ir aizraidījis uz viņpasauli? Vērts atzīmēt - pilnīgi likumīgi! Sargājot padomju ļaužu svētās cilvēktiesības mierīgi dzīvot un strādāt darbaļaužu paradīzē - PSRS.

-    Tā ir, - Edmunds piekrita. - Kā noskaidrots izmeklēšanā, čekas veterāns savā laikā ir vainojams vismaz simt astoņdemit četru cilvēku nāvē.

-    Iespaidīgs skaitlis, - svešais drūmi secināja. - Bet kāds ir tavs skaitlis? Cik cilvēku tu esi aizraidījis uz viņpasauli?

-     Nevienu… - Edmunds tikko sadzirdami nočukstēja.

-    Nemuldi! - svešais spējās dusmās iekliedzās. - Cik nāves spriedumu esi parakstījis?

-     Sešus, - Edmunds atbildēja. - Bet tie bija slepkavas un bandīti. Necilvēki. Pilnīgi degradējušies subjekti.

-     Kādi bija viņu rīcības motīvi pārkāpt valstī pastāvošos likumus, turklāt smagākos Kriminālkodeksā atrodamos pantus?

-    Bandītiem un slepkavām galvenokārt ir tikai viens motīvs - iegūt naudu vai mantu. Ļoti reti kas cits.

-     Kā ar politiskām vai sociālām idejām? To vairs nav?

-     Ir, - Edmunds atbildēja. - Taču ekstrēmās un radikālās galvenokārt tiek izteiktas virtuves sarunu līmenī.

-    Tātad atjaunotajā Latvijas brīvvalstī neviens cilvēks nav notiesāts viņa politiskās pārliecības dēļ? - Varēja just, ka svešais ir pārsteigts.

-    Nē, - Edmunds noraidoši pakratīja galvu. Tad, dažus brīžus klusējis, piebilda: - Ja nu vienīgi bijušais komunistu līderis Alfrēds Rubiks. Varbūt.

-    Kāpēc tikai varbūt?

-    Patiesībā viņu tomēr tiesāja kā kriminālnoziedznieku.

-    Vai tiesāji tu?

-    Nē.

-    Un kā ar pērkonkrustiešiem? - svešais vaicāja.

-    Lai gan viņi savu politisko pārliecību neslēpa, tomēr tāpat tika notiesāti par krimināli sodāmu rīcību, - Edmunds paskaidroja. - Par pieminekļa un citu lietu spridzināšanu.

-    Interesanti, vai kāds ebreju šāvējs ir sēdējis tavā priekšā uz apsūdzēto sola? - atnācējs painteresējās.

-    Nē, - Edmunds atbildēja. - Ne manā, ne kāda cita tiesneša priekšā.

-    Kāpēc? - vīrietis tūlīt prasīja.

-    Viņi jau sen ir sodīti. Apšauti. Vēl padomju laikā.

Svešais ilgi klusēja. Edmundam ļoti gribējās pēc iespējas

ātrāk ieslēgt gaismu, taču gan bailes, gan kaut kāds savāds, auksts un ļoti nepatīkams spēks neļāva izstiept roku un tumsā sameklēt lampas slēdzi. Viņš joprojām vēl nespēja īsti saprast - vai tā patiešām bija dzīva cilvēka balss, kas skanēja viņam turpat blakus, vai tas bija kāda agrāk vai vēlāk nomiruša cilvēka gars, vai arī beigu beigās tas viss ir tikai sapnis?

-    Paklausies! - svešais viņu pēkšņi uzrunāja tik dedzīgi, ka Edmunds spēji satrūkās un juta, ka pāri mugurai pārskrien karstas skudriņas. - Vai, visu mūžu strādādams par tiesnesi, tu vispār zini, kas ir noziegums?! It kā jau muļķīgs jautājums, bet ja likums ir slikts un netaisnīgs? Ja netaisnīga un noziedzīga ir pati valsts iekārta un vara? Ja valsts jebkura likuma neievērošanu traktē kā valstij naidīgu rīcību? Kā cilvēkam pareizi rīkoties? Vai vienmēr tikai tā, kā to prasa vara un likums, vai tomēr tā, kā pavēl katra godīga cilvēka sirdsapziņa un individuālā izpratne par labā cīņu pret ļaunumu? It sevišķi vēl tāpēc, ka tikai ļoti retos gadījumos likums vienādojams ar jēdzienu taisnīgums.

Edmunds gulēja kā sastindzis un ilgi neko neatbildēja. Viņš jau pirms šā neparastā nakts ciemiņa ierašanās pēdējā laikā par to bieži bija domājis. Viņa lietvedībā nesen bija nonākušas vairākas krimināllietas, kuras tuvākā gada laikā vajadzētu izskatīt, - Latvijā pēc spēcīga ārzemju sabiedrisko organizāciju - galvenokārt Vizentāla centra - spiediena beidzot bija atrasti divi večuki, kas vācu okupācijas laikā bija piedalījušies bēdīgi slavenajā Viktora Arāja šāvēju zonderkomandā, kā ari daži bijušie NKVD darbinieki, kuri savukārt padomju okupācijas laikā bija piedalījušies gan latviešu civiliedzīvotāju deportācijās, gan tiešā veidā viņu fiziskā iznīcināšanā. Viens no tiem bija Baltijas Kara apgabala Kara tribunāla bijušais tiesnesis - atvaļināts justīcijas ģenerālmajors Aleksandrs Ragovskis.

Edmunds lēnām pagriezās uz sāniem, tad piecēlās sēdus un saspringti mēģināja saskatīt netālu stāvošā cilvēka seju un lielā auguma aprises. Bet neko daudz redzēt nespēja. Tikai tumšu siluetu, kas brīžiem te kļuva tā kā gaišāks, te atkal satumsa pavisam.

-     Paklau! - Edmunds klusi vērsās pie viņa. - Kas tu tāds esi? Un vai vispār esi?

-    Kā to lai saka… - balss domīgi atbildēja. - Es vienlaikus gan esmu, gan neesmu.

-     Kā tas ir iespējams?

-      Es nezinu, - svešais sacīja. - Es par to nedomāju, taču pieļauju, ka cilvēks, kas ir nevainīgi nokauts… Vai mazi bērni. Jaunavas. Dievbijīgas vecenītes. Taisnīgie un labie. Kaujās kritušie karavīri. Kaut kas no viņiem tomēr paliek. Ne viss pazūd un izgaist nebūtībā. Ja tas tā nenotiktu, cilvēkā dzīve tiešām zaudētu jebkuru jēgu.

-     Vai tev ir vārds? - Edmunds painteresējās. - Tu to vēl atceries?

-     Protams, - svešais atbildēja. - Mani sauc Elmārs Ozols.

Edmunds asi nodrebēja. Viņš par to jau bija iedomājies.

-     Kā tu esi nodzīvojis savu dzīvi? - viņš prasīja. - Ko darīji? Kas biji?

-    Grūti pateikt, - Ozols atzinās. - Es nezinu, kā lai vērtēju savu mūžu. Un vai vispār tas kādam vērtējumam būtu pakļaujams. Bet par to dažreiz padomāt var.

-    Ja esmu pareizi sapratis, - Edmunds sacīja, - tad ari tu esi bijis viens no tiem, kura rīcība, politiskā pārliecība un dzīves uzskats ir izšķīris daudzu cilvēku likteņus.

-    Tas tiesa, - Ozols piekrita. - Viss atkarīgs no tā, ko katrs uzskata par taisnīgu un kāds ir mērķis, kura dēļ savu mūžu esi nolēmis ziedot. Negribu noliegt, ka daudzu cilvēku prātos un dvēselēs apbrīnojami valda skaistais un labais. Bet… Varbūt tā bija manas dzīves lielākā nelaime, taču varbūt vērtīgākais, kas mani vispār bija, - es nekad nespēju nokrist uz ceļiem ne Dieva, ne politisko bandītu priekšā. Es varēju stāvēt tikai taisni, taisnīgi cīnīties un taisns arī nomirt. Grozi kā grozīdams, mēs tomēr katrs pats izvēlamies savu dzīves ceļu un rīcības plānu, kā labāk vai sliktāk nodzīvot to īso brīdi, ko mums tik augstsirdīgi ir uzdāvinājusi daba. Un vēl! Pareizi vai nepareizi, bet es savas dzīves laikā, ja tā varētu teikt, diezgan spoži realizēju to, ko var definēt kā nepieciešamo ļaunumu. Tas cilvēkiem un pasaulei ir tikpat vajadzīgs kā skaistā un labā izpausmes.

Elmārs Ozols apklusa un, kā Edmundam šķita, smagi elpoja. Tā vien gribējās pajautāt, vai arī mirušajiem ir grūti dzīvot, taču viņš pārdomāja un painteresējās pavisam par ko citu:

-    Kāpēc esi atnācis tieši uz šejieni? Kas tevi šai vietā saista? Vai atmiņu smeldze?

-     Tā ir, - Ozols apliecināja. - Griež kā ar nazi.

-     Mīlestība?

-    Jā, arī tā. Bet ne tikai.

-     Vai bez naida un atriebības tu pazini arī citas jūtas? - Edmunds, nedaudz pārsteigts, jautāja.

-     Tas bija vissliktākais, ko savā dzīvē esmu pieredzējis, - Ozols drūmā balsī atbildēja. - Taču ari visskaistākais. Mīlestība - īss, ļoti spilgts dzīves mirklis, kad dvēsele un prāts deg nevaldāmās kaisles liesmās un tu nekādi nevari tās apdzēst. Taču visi ugunsgrēki tā vai citādi beidzot nodziest paši. Bet manējais vēl deg. Tas ir vairāk nekā neparasti. Pat nāve to nav spējusi nodzēst. Tas ir loti slikti. Milestibai ir jāzied kā dārza puķei - brīvi, spilgti un īsi! Pēc tam sakaltušās ziedlapiņas vari iebērt naudas makā un vienmēr nēsāt līdzi.

-     Kāpēc? - Edmunds, neizpratnes pilns, prasīja. - Ja viss ir sadedzis? Vai ir vērts?

-     Ir gan, - Ozols apliecināja. - Kad atver naudas maku un nespēj tajā atrast ne kapeiku, ne centu, ne feniņu un pat ne santīmu, tu tomēr vari sevi iedrošināt, ka viss vēl nav zaudēts. Visa dzīve vienās drumstalās, bet tu tomēr vēl esi bagāts. Kaut kas tev vēl ir palicis.

-     Vai savu mīlestību satiki šajā dzīvokli? - Edmunds painteresējās.

-    Jā, - Ozols sacīja. - Viņa kādreiz šeit dzīvoja. Vispār tas ir vairāk nekā savādi. Tieši tai vietā, kur tu pašlaik guli, pirms deviņdesmit astoņiem gadiem arī atradās plata, ļoti skaista gulta. Ar tīriem palagiem, dārgu segu un gulbju dūnu spilveniem.

-    Un kas?

-    Nekas. Es te esmu pavadījis dažus brīnišķīgus sava mūža mirkļus. Tik vien.

-    Vai bez savas sievietes… - Edmunds ar neslēptu interesi skatījās tumsā, kur te blāvi iemirdzējās, te atkal pēkšņi pazuda vīrieša siluets. - Tu vispār zini, kādi cilvēki vai ģimenes šeit dzīvojušas pirms manis?

-     Zinu, - Ozols atbildēja. - Bet ne visu. Te, Stabu ielas 19. nama astotajā dzīvokli, savā laikā ir risinājušies gan labi, gan visai baigi notikumi, arī kāda nežēlīga jaunas sievietes slepkavība… Te mituši dažādi cilvēki - laimīgi un nelaimīgi, taisni un nekrietni, drosmīgi un gļēvi nelieši, vācieši, ebreji un krievi. Te ir uzplaucis un īsu laiku ziedējis… Jā, skaists un neaizmirstams dzīves zieds.

-     Tu domā mīlestību?

-    Sauc to, kā gribi! - Ozols atbildēja. - Kāda jēga vārdam? Svarīgi, ka toreiz man tas viss kaut ko nozīmēja.

-     Vai tagad šad tad te atnāc, lai atcerētos pagātni? - Edmunds jautāja.

-    Tikai mazu tās daļiņu, - Ozols paskaidroja. - Tas, kas ar mani te notika, ilga tikai mirkli. Taču tas bija ārkārtīgi svarīgs. Tas ietekmēja vairāku cilvēku dzīvi. Bet šonakt es atnācu… Uzzināju, ka esi tiesnesis un pirms dažiem mēnešiem ievācies šeit dzīvot. Neko teikt - esi iekārtojies labi. īsts jaunlaiku buržuā. Es nekad tik lepni neesmu varējis dzīvot. Un latviešu tautas lielākā daļa arī ne. Bet tas nu pagaidām lai paliek! Par šīs pasaules sociālo netaisnīgumu parunāsim citu reizi. Tagad vēl dažus vārdus pārmīsim par morālo un juridisko lietu taisnīguma izpratni. Dzirdēju, pēc dažiem mēnešiem tu tiesāšot arī divus bijušos Arāja zēnus?

-    Tā ir, - Edmunds apliecināja. - Es jau pirmīt teicu. Divus sagrabējušus večukus.

-    Ja atļauts zināt… Kā tu viņus tiesāsi? - Ozols prasīja. - Pēc taisnības vai likuma?

-     Gan pēc taisnības, gan likuma, - Edmunds cietā balsī atbildēja. - Tie nav šķirami jēdzieni.

Ozols rūgti iesmējās.

-    Jāsāk domāt, ka tu nekāds labais tiesnesis neesi, - viņš nicīgi noteica. - Tie ir ziepju burbuļi! Taisnīguma jēdziens nav nekas pastāvīgs, un tas nekādi nav precīzi formulējams. Tā ir vistīrākā prāta abstrakcija! Taisnīgums ir katra cilvēka individuāli garīgā izjūta un dzīves laikā iegūtā atziņa par to, kas šai pasaulē ir labs, kas ļauns. Bet likumi… Tu jau pats to zini. Tos var pa jaunam pārrakstīt katru gadu un, ja valsts varai ir tāda nepieciešamība, tad kaut vai katru jaunu dienu. Kas vakar bija bargi sodāms un pastāvēja kā nepārprotams ļaunums, šodien jau tiek uzskatīts par kaut ko izcili labu, varonīgu un atdarināšanas cienīgu.

-    Tas ir iespējams, - Edmunds piekrita. - Bet man ir maz iespēju izvēlēties. Es kā tiesnesis varu spriest tiesu tikai pēc tiem likuma pantiem, kas ierakstīti pašlaik pastāvošajā Krimināllikumā. Un ne citādi…

-    Tātad bieži pēc būtības ari netaisnīgi…

-    Jā, - Edmunds atkal piekrita. - Tāda varbūtība nav izslēdzama.

-    Un kā ir ar bijušo padomju justīcijas ģenerāli Aleksandru Ragovski? - Ozols prasīja, un Edmunds viņa balsī saklausīja dažus draudīgus toņus.

-    Ar viņu būs tas pats, - Edmunds atbildēja. - Kāds likums, tāds arī sods! Vai, pareizāk sakot, tāds ari tiesas spriedums.

-     Ja es pareizi sapratu… - Ozols jutās mazliet apmulsis. - Vai spriedums apsūdzētajiem kā pirmajā, tā otrajā gadījumā var būt arī attaisnojošs?

-     Tādu iespēju nevar izslēgt, - Edmunds sacīja. - Tas ir pilnīgi iespējams. Viss būs atkarīgs no viņu vainas vai nevainīguma pierādījumiem.

Ozols atkal ilgāku laiku klusēja. Arī Edmundam vairs nebija nekādas lielās vēlēšanās diskutēt par lietām, kas viņam bija ābeces patiesība. Pēc brīža viņš dzirdēja, kā tālumā, acīmredzot savā pirmajā reisā, aizbrauc sestā vai vienpadsmitā maršruta tramvajs, un priecīgs nodomāja, ka drīz jau ausīs rīts. Pamazām istabā ienāks gaisma un šis kādreiz reāli dzīvojošā cilvēka gars pazudīs. Un nepaies nemaz tik ilgs laiks, kad kā pagātnes spoki no mūsu dzīves pazudīs ari visi šie kādreizējie cilvēkšāvēji un čekas izmeklētāji, komunisti un nacionālisti. Būs jauna paaudze, kas mūsu tautas drūmo pagātni varēs izlasīt vienīgi grāmatās.

-     Paklau, Naginski! - Ozols negaidīti noslēpumainā balsī vērsās pie tiesneša. - Vai tu gadījumā kādreiz neesi bijis Parīzē?

Edmunds pārsteigts raudzījās tumsā un pirmajā mirklī nesaprata, kāpēc svešajam ir radusies vēlēšanās uzzināt tieši to.

-     Nē, nav gadījies, - Edmunds atbildēja. - Esmu vairākkārt bijis Londonā, Briselē, Berlīnē… Bet Parīze kaut kā nav trāpījusies.

-    Vai tie tev ir bijuši dienesta komandējumi?

-     Izņemot vienu reizi.

-Ja tevi atkal sūta uz Briseli… - Ozola balss kļuva gandrīz vai lūdzoša. - Cik tad tur tālu līdz Parīzei! Izmet nelielu līkumu un aizbrauc uz turieni! Pēc tam vakarā, tā ap vienpadsmitiem, aizej uz Centrālo dzelzceļa staciju. Tur uzgaidāmās zāles labajā pusē blakus nelielai Žannas d'Arkas bronzas figūrai ir novietoti divi senlaicīgi soli.

Elmārs Ozols kārtējo reizi apklusa, un Edmundam jau šķita, ka viņš beidzot ir pazudis.

-     Kas tālāk? - Edmunds prasīja. - Parīzes Centrālā dzelzceļa stacija, senlaicīgs sols, kas jau sen ir nomainīts ar daudz modernāku mēbeli…

-    Visai iespējams, - Ozols domīgi piekrita. - Tas nav svarīgi.

-    Kas tad ir svarīgi? - Edmunds jautāja. - Ko man tur darīt?

-     Stacijā uz sola sēž jauna meitene, - Ozols paskaidroja. - Viņai kājās būs zīda zeķes, baltas augstpapēžu kurpītes, bet mugurā gaiši zila vasaras kleita. Melni, līdz pleciem gari mati, seja kā mazam bērnam - gaiša un tīra. Viņu sauc Natalī. Uzvārdu neatceros. Toreiz… Arī gadu neatceros. Visticamāk - tas notika 1914. gada septembrī. Bija jau sācies Pirmais pasaules karš. Jā, pats sākums. Es tur ar dažiem biedriem biju ieradies, lai bruņotas cīņas vajadzībām pret nīsto kapitālistisko iekārtu un cara patvaldību sagādātu ieročus. Bet kā sagādāsi, ja nav naudas? Tadā sakarā mēs aplaupījām vairākas ārzemju bankas. Helsingforsā, Londonā, Parīzē… Pēc uzbrukuma kādas Parīzes kredītbankas vietējai nodaļai mēs izkli- dām kur kurais. Lai neradītu aizdomas, es stacijā paliku viens. Tur uz sola sēdēja nez kādu skumju mākta meitene. Iepazināmies. Es sevi nosaucu citā vārdā, parunājāmies, un es viņu mēģināju pierunāt, lai atļauj nakti pārlaist pie viņas. Meitene atteica. Sacīja, ka šonakt noteikti esot jābūt Marseļā un tāpēc viņa gaida pēdējo vilcienu. Apsēdos viņai iepretim un arī gaidīju. Taču, iespējams, kara sākuma dēļ vilciens tā arī neatbrauca. Norunājām, ka katru gadu 14. jūlijā, tas ir, Bastīlijas ieņemšanas dienā, mēs šeit satiksimies. Pēc kāda laika gāju prom, meitene palika, laikam cerēdama, ka pēdējais nakts vilciens uz Marseļu tomēr atnāks. Pats nesaprotu, kāpēc šis manas trakās dzīves tik ļoti maznozīmīgais gadījums palicis atmiņā uz mūžu. Pieļauju, ka dvēselē palika kaut kas nepiepildīts - skaists un romantisks. Var ticēt, ka tai meitenei radās tāda pati izjūta un viņa joprojām katru gadu Francijas brīvības dienā tur ierodas un, gaidot pēdējo vilcienu, gaida arī mani - nepazīstamu zēnu no Latvijas…

Edmunds dažus brīžus saspringti domāja. Šis stāsts viņam patika.

-     Nu labi! - viņš beidzot sacīja. - Es šovasar uz turieni aizbraukšu. Ieiešu ļaužu pārpildītā stacijas uzgaidāmajā zālē un ieraudzīšu uz sola sēžam kādu skumju nomāktu sievieti. Viņa jau būs apmēram simt desmit gadus veca. Kas tālāk? Ko es viņai lai saku?

-     Viņa nebūs tik veca, - Ozols bija pārliecināts. - Mums abiem laiks ir apstājies. Tur uz tā stacijas sola sēdēs skaista astoņpadsmitgadīga meitene Natalī un gaidīs mani. Tu pieiesi viņai klāt un pateiksi, ka tas ir velti. Es jau esmu sen notiesāts un nošauts. Es nekad pie viņas neatnākšu. Pasaki, ka tagad Natalī var mierīgi sākt novecot un iepazīties ar citu jaunekli. Varbūt viņu neviens netiesās, viņš nekritīs ne tajā, ne nākamajā pasaules karā un viņam vispār būs vienalga, kas notiek pasaulē. Varbūt tas ir mans pēdējais neatdotais mūža parāds.

Vēlreiz istabā iestājās baigs klusums. Edmunds joprojām nespēja apjēgt, vai tie ir viņa paša nesakarīgi murgi, dīvains sapnis vai arī netālu no viņa patiešām atrodas kāda cilvēka gars.

-     Bet to bijušo justīcijas ģenerāli tomēr netiesā bargi! - Ozols negaidīti atkal par sevi atgādināja. - Tas ir viņš, kas šai dzīvoklī dzīvoja pēckara gados. Un viņa satriecoši skaistā meita Anna Ragovska… Nestrīdēsimies, vai šis bijušais ģenerālis šodien vispār ir tiesājams. Un vēl mazāk - vai sodāms. Galu galā viņš toreiz, tāpat kā šodienas tiesneši, pildīja tikai savus profesionālos pienākumus. Viņš, gluži kā tu, apsūdzēto rīcību vērtēja tikai pēc tā, kas bija ierakstīts tālaika likumu grāmatā. Un tomēr kaut kā ļoti gribētos viņa acīs redzēt kaut nelielu nožēlu! Varbūt man ar to pietiktu. Un nav izslēgts - arī mūsdienu sabiedrībai. Un tev, Edmund Naginski…

Pēc dažiem brīžiem Edmunda sejā iepūta tāds kā neliels dzestrs vējiņš, kaut kas klusi nošņirkstēja, istaba lēnām piepildījās ar rīta gaismu, jau varēja saskatīt tuvāko mēbeļu aprises, un viņš uzmanīgi lūkojās uz vietu, no kurienes pirmīt bija skanējusi dobjā vīrieša balss. Bet tur nekā vairs nebija. Vienīgi mazliet vēlāk Edmunds pamanīja nez kādā veidā uz grīdas nobirušas dažas sakaltušas rožu ziedlapiņas…

3. NODAĻa

Todien saule spīdēja tik spoži, ka šķita - tā ir krietni mainījusi ierasto kursu un par dažiem miljoniem kilometru zemei pienākusi tuvāk.

Bija neizturami karsti. Nometis balto lina kreklu, nesteidzoties devos uz ezeru, kas kā zila pankūka bija iekritis nelielā ieplakā starp mežu, ziedošu pļavu un lielceļu, kura atzara galā, ozolu un liepu ieskauta, jau gadsimtiem ilgi stāvēja skarbā vācu barona Fridriha fon Rekes baltā pils.

Es nedrīkstēju šim ezeram, kas bija barona privātīpašums, tuvoties pat iztālēm. Tas uz stingrāko bija aizliegts - svēto privātīpašumu drīkstēja izmantot vienīgi fon Rekes ģimenes locekļi un viņu draugi.

Acīmredzot tieši tad - jau pusaudža gados - manī radās grūti apslāpējams naids gan pret augstprātīgo baronu, gan vienīgi viņa it kā neaizskaramām tiesībām uz mūsu - latviešu zemes atrodošos ūdenskrātuvi. Es to uzskatīju par lielu netaisnību.

Kāpēc švītīgais barona dēls Valters ar savām draudzenēm vasarās tur drīkst iet peldēties, bet es - tāda paša vecuma latviešu strādnieka dēls Elmārs Ozols - to nedrīkstu?!

Nu, lūdzu, pasakiet - kāpēc?!

Bērnībā es to patiešām nesapratu. Un, ja arī būtu sapratis, tas vienalga mani ārkārtīgi kaitināja. Un radīja nevaldāmu spītu. Vēlāk tas jau pārvērtās tādā kā spraigā un diezgan bīstamā sporta sacensībā - kurš kuru piemānīs vai, pareizāk sakot, kurš kuru uzvarēs.

Pēc barona pavēles divi pils kalpotāji Fēlikss un Juris - tiesa, ne gluži katru dienu, taču itin bieži ezeru uzraudzīja, gan pastaigājoties gar krastu, gan tā apkārtni vērojot no lielajiem pils logiem. Bet ne jau tikai manis dēļ! Visi apkārtnes zemnieku un muižā strādājošo vecāku bērni karstajās vasaras dienās alktin alka izpeldēties vēsajos ezera ūdeņos. Bet te viens svešs onkulis - kaut kāds tur barons fon Reke pasaka nē! To jūs nedrīkstat darīt! Ej taču tu galīgi…

Kad Fēlikss mani noķēra trešo vai ceturto reizi, pamatīgi piekāva un kā laupījumu aizveda atrādīt baronam, man beidzot skaidri un saprotami paskaidroja, kāpēc tur nedrīkstu ne peldēties, ne rādīties pat tuvumā.

-     Kā dēls tu esi? - barons vispirms painteresējās.

Salīdzinājumā ar milzīgo pili telpa, kur atradāmies, nebija

pārāk liela. Iespējams, tā bija bibliotēka vai barona darba kabinets. Pats kungs - gara auguma un vājas miesas būves - sēdēja lielā, ar melnu ādu apvilktā klubkrēslā, smēķēja garu cigāru un ar atklātu interesi mani vērīgi nopētīja.

-    Manu tēvu sauc Jānis Ozols, - es atbildēju. - Viņš ir pilsētas drāšu fabrikas strādnieks. Bet es, māte, māsa un brālis dzīvojam pagasta viņējā galā Ozolkalnu mājās. Esam zemnieki - rentnieki.

-    Vai skolu apmeklē? - barons maigā, gandrīz vai sievišķīgā balsī turpināja interesēties.

-    Vairs ne, - es atbildēju. - Pavasarī pabeidzu pamatskolu.

-    Ko darīsi tālāk?

-    Droši vien mācības turpināt neiznāks.

-     Kāpēc?

-     Jāpalīdz mātei saimniecībā. Labi, barona kungs, ir tikai jūsu bērniem. Viņiem par to nav jādomā. Galva nesāp. Nekādu rūpju! Bet mums iet grūti. Māte slima. Diez vai arī tēvs fabrikas drausmīgajos darba apstākļos ilgi izturēs. Tā ka ir jāsāk strādāt.

-    Tas nav nekas slikts, - barons gandrīz vai uzslavēja, tad pēkšņi kļuva nopietns, pat skarbs. - Šai dzīvē katram cilvēkam ir ierādīta sava vieta! Vieniem pieder pilis, citiem - mazas zemnieku mājeles. Vieni var atļauties daudz ko tādu, ko citi nevar vai nedrīkst. Un tas ir pareizi! Pretēji sociālistu un dažādu tautas apgaismotāju uzskatiem visi cilvēki tomēr nepiedzimst ne brīvi, ne vienādi tiesībās. Jā, daži indivīdi grūtā dzīves cīniņā dažreiz sev izkaro šādas tādas privilēģijas, šo to dzīvē sasniedz un spēj mainīt savu sociālo stāvokli, taču ir tiesības, ko atsevišķiem cilvēkiem jau no pasaules radīšanas brīža ir noteicis pats Dievs! Tāpēc, redzi, Elmār Ozol, tavam tēvam jāstrādā drāšu fabrikā, bet es varu sēdēt savas pils lieliskajā bibliotēkā un lasīt gudras grāmatas. Tu esi spiests strādāt, bet mani puikas studēs Vācijas universitātēs. Katram sava vieta! Un tā ir jāzina! Tāpēc ne tu, ne tavi draugi bez īpašas atļaujas vai uzaicinājuma nedrīkst ienākt un kaut ko darīt, piemēra pēc, šai pilī, tas ir, manas ģimenes mājā. Tāpēc ari ne tu, ne tavi draugi… Jūs - netīrie, kraupainie, smirdošie, utu apsēstie zemnieku bērni - nedrīkstat nākt peldēties un piešmucēt mūsu ezeru, kur vasaras karstajās dienās iet peldēties un krastmalā atpūsties mani tīrie un veselie bērni! Vai tas tev tagad ir skaidrs?

-      Ne visai, - zobus griežot, es atbildēju. - Mēs neesam ne netīri, kraupaini, ne smirdoši. Mēs pliki esam tādi paši kā jūsējie! Un interesanti - kādu smagu darbu nogurdināti, jūsu bērni ezermalā atpūšas? Vai tikai ne no slinkuma un izlaidības?

Barona fon Rekes seja krasi pārvērtās. Tā dusmās piesarka, un viņš tikko spēja valdīties. Nervozi ielika cigāru lielā pelnu traukā un ar roku nikni pamāja Fēliksam, kas visu laiku stāvēja man blakus, kuru katru brīdi gatavs tūlīt satvert, ja es mestos bēgt vai uzbrukt pils saimniekam.

-    Fēliks, noved viņu pagrabā un par aizlieguma pārkāpumu, kā arī lielas mutes brūķēšanu uzšauj vismaz desmit pātagas cirtienus! - barons pavēlēja. - Lai zina savu vietu, lai visu mūžu atceras, kas viņš īstenībā ir, un lai vairs ne reizi neiedomājas atkal pārkāpt ne manus, ne Dieva likumus! Tikai tā šos latviešu suņu bērnus var izmācīt!

Es degu dusmās. Kvēloju naidā. Barona teikto uztvēru ne tikai kā savu personīgo apvainojumu. Tas bijā rupjš apvainojums arī maniem vecākiem, draugiem un visiem latviešiem.

Pirmo reizi sapratu, ka taisnības vārdā esmu spējīgs nogalināt. Vismaz tobrīd tieši viņu - kā adatu tievo man pretim sēdošo vācu baronu. Diez vai viņš iedomājās, ka ir pasaules valdnieks, bet to, ka, nekādu likumu neierobežots, bargi valda pār tuvāko apkārtni, zināja droši. Acīmredzot ar šādu pašapziņu un varu apveltīts cilvēks var justies ļoti labi, taču es tobrīd jutos vairāk nekā draņķīgi. Neteikšu, ka aiz bailēm par tumšo pagrabu un gaidāmajiem desmit pātagas cirtieniem, bet gan lielā pazemojuma dēļ. Mani patiešām kā tādu noplukušu suni tūlīt novedīs lejā, un resnais Fēlikss ar pātagu dauzīs, kā viņš nereti pils plašajā pagalmā sita tur nejauši ieklīdušus kaķus vai kādu vecu darba zirgu.

Tā arī notika. Cieši satvēris aiz rokas, Fēlikss mani noveda lielā pagraba telpā, pievēra aiz sevis durvis, tā ka caur palikušo spraugu pagrabā spīdēja tikai šaura gaismas strēle, un uzvaras priekā iesmējās. Turpat netālu no kāpnēm sameklēja pātagu ar īsu koka kātu un, joprojām ņirdzīgā smīnā saviebis tuklo ģīmi, skatījās uz mani.

-     Nu ko, šmurguli! - viņš uzkliedza. - Bikses pilnas?

-     Skaties, lai drīz tev pašam neiznāk kas līdzīgs! - viss naidā drebot, es kliedzu pretī. - Varu dot gudru padomu - nedari to!

-    Kāpēc ne? - Fēlikss turpināja uzjautrināties. - Bail?

-    Ja tu mani sitīsi, es to pacietīšu, - teicu. - Ari bailes nejūtu. Bet iegaumē - es to nekad nespēšu aizmirst! Vēl vairāk tāpēc, ka neko sliktu neesmu izdarījis. Šo sodu neesmu pelnījis!

-     Esi gan! - Fēlikss apgalvoja. - Tu pārkāpi likumu!

-    Ko muldi? Kādu likumu? - turpināju kliegt. - Vai barons Reke ir likums?!

-    Tu esi pārkāpis privātīpašuma neaizskaramības likumu, - pils sulainis paskaidroja. - Un vēl barona kunga personisko aizliegumu.

-     Aizliegums nav nekāds likums, - es aizrādīju. - Tikai kunga griba. Nekas vairāk!

-    Pasaulē nav tāda likuma, kas kaut ko neaizliegtu, - Fēlikss atgādināja. - Tāpēc jau likumi pastāv. Tev bija pavēlēts - tu to nedrīksti darīt! Jā, citi drīkst, bet tu ne! Taču tu spītīgi darīji savu. Nepaklausīji. Tāpēc ari šāds sods - desmit cirtieni ar pātagu, lai tu nekad neaizmirstu, ka visu mūžu būsi tikai nožēlojams latviešu bauris, kalps, mēsla gabals un tev būs klausīt tos, kuru rokās ir vara!

-     Gaidi vien! - es spītīgi atcirtu un trekni nospļāvos. - Ja tu, Fēliks, man iesitlsi kaut vienu reizi… Labi, sit ari! Taču zvēru - tev agrāk vai vēlāk to nāksies rūgti nožēlot! Es tev atriebšos! Es tev salauzīšu rokas un noraušu kuli! Un tad tu tā pa īstam atcerēsies latviešu puikas, kurus tagad tā nicini. Es piespiedīšu tev bučot mūsu pakaļas!

Diskusija beidzās. Fēlikss atvēzējās un ar dūri sita man pa seju. īsti netrāpīja. Pēc mirkļa metos viņam virsū, taču kāja aiz kaut kā aizķērās, es paklupu, un Fēlikss manu muguru sāka kapāt ne tikai ar pātagu, bet spēra arī ar kāju. Visādi locīdamies, no sitieniem mēģināju izvairīties, taču traucēja akmens kāpnes, kaut kādas mucas, un nekas daudz no tā neiznāca. Es saņēmu pilnu soda programmu. Paldies Dievam, tas nevilkās pārāk ilgi.

Fēlikss ar kāju spērieniem un nikniem bļāvieniem izdzina mani no pagraba, un es, pieklibodams un sāpēs klusi īdēdams, vilkos uz mājām. Un visu ceļu solījos un zvērēju… Es zvērēju un solījos…

Es atriebšos! Turpmāk uzspļaušu ne tikai tādiem tipiem kā Fēlikss, bet arī visiem varas likumiem un aizliegumiem! Gaidiet! Jūs vēl drebēsiet bailēs! Jūs raudāsiet un lūgsieties! Jūs prasīsiet žēlastību un par savu dzīvību būsiet gatavi atdot gan savas pilis, gan nepelnīti saraustās bagātības! Bet es neko neņemšu! Man jūsu pilis nebūs vajadzīgas! Vēl mazāk būs vajadzīga jūsu manta vai nauda! Man būs vajadzīga vienīgi taisnība! Tādi likumi un aizliegumi, kas nekādā veidā nepazemos ļaužu cieņu! Kad par cilvēku tiks turēti ari visi nabagie, ne tikai jūs - nestrādājošie sabiedrības liekēži! Mēs tiesībās būsim līdzīgi!

Pēc dažām dienām netālu no mūsu mājām Ozolkalniem sapulcējās grupa jauniešu - es, Elmārs Ozols, mans brālis Teodors (Tedis), viņa pilsētas draugs Jēkabs Dubelšteins (Jēpis) - vēlāk viens no pārdrošākajiem un slavenākajiem 1905.-1906. gada bruņotajiem kaujiniekiem - un kaimiņu puikas - brāli Kārlis un Imants Zvirgzdi.

Bijām sanākuši, lai kopīgi izplānotu mūsu pirmo revolucionāro kaujas operāciju. Tā savu apmēru un nozīmes ziņā vēl bija sīka, ne pārāk sarežģīta un nozīmīga, taču mūsu turpmākajai dzīvei kļuva ārkārtīgi svarīga un izšķiroša. Skaidri apzinājāmies savas dzīves turpmāko mērķi - mēs vairs negribam būt pazemoti un justies, it kā mūžīgi būtu kādam parādā. Mūsos bija pamodušās pirmās brālības, brīvības un nepaklausības alkas. Protests pret apkārt esošo nežēlīgo pasauli.

Tad vēl šī baigā dzīves netaisnīguma izjūta! Tā mūsu smadzenes un dvēseles graizīja, kā ķirurga skalpelis no saslimuša cilvēka miesas bez jebkādas narkozes izgriež strutainu augoni.

Mēs vairs negribējām dzīves vareno priekšā nīkuļot dziļā pazemībā un būt atkarīgi no žēlastības dāvanām un viņu radītajiem likumiem.

Tas viss mūsu prātos un apziņā palēnām bija briedis jau ilgāku laiku, taču manis nežēlīgā piekaušana un mums visiem veltītie barona nicinošie apzīmējumi bija kā sērkociņš jau sen sagatavotam ugunskuram.

-    Zēni! - es apņēmīgi vērsos pie draugiem. - Beidzot kaut kas ir jādara! Ja mēs to atstāsim kā nebijušu… Tas tikai liecinās par mūsu mazdūšību! Tas būs kauna traips mūsu godam! Tā izskatīsies kā bezierunu padošanās zīme! Bet es vairs negribu, lai mani kāds vācietis vēlreiz triektu uz pagrabu, sistu, pazemotu un aizliegtu darīt to, ko darīt man ir tādas pašas tiesības kā viņiem.

-     Baronam mēs vēl klāt netiekam, - Jēkabs teica. - Bet Fēliksu pārmācīt varam. Es zinu - viņš gandrīz vai katru otro vakaru - tā ap pulksten deviņiem desmitiem, kad pilī visi darbi pierimuši, iet uz Priežkrogu spēlēt kārtis. Tur, kur ceļš no Zvirgzdiem pagriežas uz Lejupītēm, viņu ari sagaidīsim un vai nu nositlsim, vai vismaz kārtīgi piekausim. Lai ari viņš, šis nožēlojamais barona sulainis, zina savu vietu!

Jēkaba balsī skanēja gluži tāds pats naids un nicinājums, kāds bija jaušams gan manā, gan pārējo jauniešu sacītajā.

Divas naktis vēlīno kāršu spēlmani gaidījām velti. Fēlikss neparādījās. Mēs nezilējām, kas varētu būt noticis. Vienkārši turpinājām katru nakti viņu pacietīgi gaidīt. Zinājām - mums tas ir jāizdara, un mēs to noteikti izdarīsim!

Beidzot - starp citu, tā bija pilnmēness nakts - ap pulksten desmitiem aiz ceļa pagrieziena ieraudzījām nākam Fēliksu. Viņš bija vidēja auguma, trīsdesmit gadus vecs, paresns, vienmēr drūmā noskaņojumā. Taču izskatījās, ka šoreiz viņa garastāvoklis bija krasi mainījies. Augstprātīgais barona sulainis savam sodam nāca pretim, skaļi svilpodams kādu jautru vācu alus dzērāju dziesmiņu.

Kad Fēlikss bija pienācis tuvāk, mēs viņam pēkšņi aizšķērsojām ceļu un Jēpis tūlīt pret viņu pavērsa tolaik ļoti populāro šaujamieroci - Brauning markas pistoli. Es rokās turēju pamatīgu koka nūju, Teodoram bija nazis. Brāļi Zvirgzdi teica, ka ar gaidāmo upuri galā tikšot kailām rokām. Viņi, kā jau zemnieka dēli, fiziski bija neparasti stipri.

-     Piebremzē! - Jēkabs skaļi uzkliedza un piegrūda pistoli Fēliksam pie sejas. - Kurp kundziņš tā steidzas?

Krietnu brīdi pārbīļa dēļ Fēlikss nespēja pateikt ne zilbes. Beidzot viņš pār lūpām izdabūja tikai dažus nesakarīgus vārdus.

-     Es… Es neko nesaprotu… Kas jūs tādi esat? Ko gribat?

-    Tūlīt uzzināsi! - Teodors sacīja un pielika nazi viņam pie krūtīm. - Mēs gribam tevi pārmācīt!

-     Nē, - Jēkabs iebilda. - Mēs tevi sodīsim! Varbūt ne īsti likumīgi, toties taisnīgi!

-    Vēl raudāt nesāc! - es teicu, ieraudzīdams Fēliksa bailēs pārvērsto ģīmi. - Iespējams, šoreiz tevi vēl atstāsim dzīvu, bet citreiz…

-    Tu - nožēlojamais barona sīkaļa! - Jēkabs izkliedza, nicinājuma pilns. - Kāpēc esi tāds suns? Tik ļauns?

-     Kādā nozimē? - mazliet attapies, Fēlikss prasīja.

-   Visādā! - es uzkliedzu. - Gribi baigi izcelties barona acīs? Izpildīt katru viņa iegribu?

-    Man ir tāds darbs, - Fēlikss atgādināja. - Klausīt kunga pavēlēm.

-    Ļoti slikts darbs, - es teicu. - Klausīt kungu pavēlēm nav nekas pagodinošs. Turklāt tu pārāk bieži pārcenties. Neviens tev nelika mani tik briesmīgi sasist. Neviens, izņemot paša melno dvēseli, tevi nespieda latviešus saukāt par bauriem, kalpiem, netīriem un smirdošiem zemākas kārtas ļaudīm! Tūlīt tu pats kļūsi ļoti netīrs! Bet pirms tam… Mēs te varam tevi nošaut. Mēs varam tevi nosist. Mēs varam tev pārgriezt rīkli. Taču mēs varam neko tādu ari nedarīt. Mēs tevi varam vienkārši nogāzt zemē, visi pēc kārtas uzmīzt virsū un palaist vaļā. Taču tādā gadījumā tev mums jāapsola, ka nekad… Es atkārtoju vēlreiz - tu vairs nekad pats nedrīksti rādīties ezera tuvumā! Tu nekad vairs nedrīksti kādam neļaut ezerā peldēties! Ja arī kādu no mums ieraudzīsi - sēdi rāms sava kunga pilī un izliecies, ka neko neredzi! Turpmāk šeit valdīsim mēs, nevis tu ar savu baronu! Skaidrs?

-Jā… - Fēlikss klusi apliecināja. - Tikai, lūdzu…

-    Vai apsoli?

-    Ja tev pieliktu nazi pie rīkles… - Fēlikss norūca, - tu arī apsolītu visu ko! To, ko jūs prasāt, izpildīt ir gandrīz vai neiespējami.

-    Bet tu pacenties! - Jēkabs draudoši teica. - Galu galā runa taču ir par tavu dzīvību! Vai tev vēl nav pielēcis?

-    Tagad pielēca. Es saprotu un apsolu… - Fēliksa acīs atkal pazibēja vieglas šausmas. - Es darīšu visu…

-    Visu nevajag, - es sacīju. - Tikai to, ko mēs liksim. Sarunājuši?

-J ā…

-    Tas ir labi, - es teicu. - Taču, tā kā tu pirms nedēļas tomēr pārkāpi barona man noteikto soda mēru, tev pašam no soda neizsprukt. Ejam!

Brāļi Kārlis un Imants Zvirgzdi sagrāba Fēliksu aiz rokām, un mēs viņu aizvedām līdz mūsu saimniecības kūtij, kuras vienā galā atradās liela vircas bedre.

- Paskaties! - es Fēliksam teicu un parādīju ar roku. - Mēs tevi tūlīt tur iemetīsim. Tas par tiem netīrajiem latviešiem! Tūlīt pats būsi sūdos no galvas līdz kājām! Bet es būšu augstsirdīgs un ļaušu tev izvēlēties. Ja tev ir žēl drēbju, tu tās vari novilkt un vircā izpeldēties pliks. Ja ne… Kā gribi?

Fēlikss stāvēja kā sastindzis. Lai arī cik pretīgs viņš man šķita, zināmu pašcieņu tomēr saglabāja. Fēlikss izģērbties atteicās.

īsu brīdi apspriedušies, nolēmām paši viņu neizģērbt, bet vircas bedrē iesviest ar visām glaunajām drēbēm.

Tā arī izdarījām. Bedre nebija tik dziļa, ka viņš tur varētu noslīkt. Pakārpījās, tad lādēdamies līda laukā. Skats bija visai iespaidīgs. Izspūris, drausmīgi netīrs un šķebinoši smirdīgs, viņš izskatījās pēc noplukuša lāča, kas medus mucas vietā atradis atejas bedri. Zemu noliecis galvu, nesteidzoties un ļoti neveikli viņš devās atpakaļ uz pili.

Mēs jutāmies apmierināti. Es biju saņēmis sev pienākošos gandarījumu un izdarīto nenožēloju. Es sapratu un to apzinājos līdz sava traģiskā mūža galam - viss, ko darīju, valsts varas un daudzu ļaužu acis bija kaut kas ļoti slikts, brutāls, varbūt pat pretīgs, nežēlīgs un vardarbīgs. Taču manas acis, sirds un dvēsele to visu redzēja un uztvēra kā kaut ko neapšaubāmi labu, vajadzīgu un absolūti taisnīgu.

Šajās darbībās es saskatīju savas dzīves galveno jēgu, un tā man bija pati svarīgākā motivācija vispār dzīvot.

Citādi vienkārši nespēju. Tad man vajadzētu nomirt un piedzimt no jauna. Jau no pusaudža gadiem man apkārtējā pasaule šķita ārkārtīgi ļauna, nepareizi iekārtota un neizturami netaisnīga.

Nākamajā dienā visi atkal sapulcējāmies mūsmājās. Nezinu, vai to kāds kaut kur bija lasījis, vai tas mums pašiem nez kā ienāca prātā, paņēmām tukšu zupas šķīvi, uzlikām to uz galda, blakus aizdedzinājām trīs pagaras sveces, tad Tedis paņēma

nazi un vispirms sev, tad pēc kārtas mums visiem iegrieza plaukstā. Krietnu laiciņu asinis tecinājām šķīvī-jāatzīst, skats bija diezgan baismīgs, taču emocionāli ļoti iespaidīgs -, pēc tam tās sajaucām, ielējām nelielā māla krūzītē un visi pēc kārtas pa malciņam iedzērām.

-            Mēs - asinsbrāļi… - svinīgi solījām. - No šodienas līdz mūžībai!

-    Mēs zvēram…

-     Mēs centīsimies…

-     Mēs šo pasauli saskaldīsim sīksīkos gabaliņos…

-     Mēs - vēl jauni vai veci - nekad nebaidīsimies mirt…

-     Mēs nekad vairs neļausim ne sevi, ne citus pazemot…

-     Mēs būsim drosmīgi un taisnīgi…

-     Mēs dziļi nicināsim bagātos un valdošo šķiru…

-     Mēs vienmēr būsim uzvarētāji…

Tagad atceroties šā svinīgā solījuma vārdus un jēgu, smeldzīgi iesāpas sirds. Mēs to visu kaut kādā veidā arī izdarījām un panācām, vienīgi mūsu mūža ilgajā cīniņā par taisnību tomēr nekad nekļuvām par uzvarētājiem…

4. NODAĻa

Ātri un nemanot Visuma bezgalībā pazuda vēl divi dzīves gadi. Raudāt netaisījos. Nekas īpašs nebija noticis. Pasaule joprojām čīkstēdama turējās jau sen sarūsējušās eņģēs, un ēst gribējās tāpat kā agrāk.

Pļavās ziedēja puķes, upēs tecēja ūdens, naktīs debesīs mirdzēja zvaigznes - viss līdz riebumam pazīstams un nevajadzīgs.

Man tomēr vajadzēja kaut ko daudz vairāk! Nesalīdzināmi nozīmīgāku un jēdzīgāku!

Toreiz, apņēmības un spīta pilns, gāju pa sausu, putekļainu ceļu, kas veda uz man aizliegto ezeru. Saule atkal karsēja kā traka, trīs nedēļas nebija lijis, un apkārtējai zemei slāpa gluži kā cilvēkiem.

Es savukārt slāpu pēc brīvības. Patiesībā es to jau dzēru un baudīju, kā noguris ceļinieks ar izkaltušām lūpām bauda negaidīti atrasta avota ūdeni. Taču jau toreiz sapratu - šis apziņas stāvoklis ilgs tikai brīdi.

Kad vientuļš ej tur, kur nedrīksti iet.

Brīvība ir šī uzdrošināšanās.

Šai mirklī tevi vada ne tikai nepakļaušanās spīts un aizskarts pašlepnums, bet arī patiešām īsta brīvības izjūta. Tu esi viens, un viegli iedomāties, ka pēkšņi viens esi palicis arī uz visas pasaules. Neviens tev nekad nepienāks klāt un neko neaizliegs. Neviens tevi nearestēs, nesitīs, nelasīs priekšā likumu pantus un netiesās.

Tieši tāpēc, ka tas viss ar tevi var notikt, tu esi gatavs tiesāt citus. Pēkšņi esi apjēdzis drausmīgu patiesību - brīvs tu vari būt vienīgi miris. Bet, kamēr vēl esi dzīvs, tu ar mazliet skumju prieku labprātīgi ļaujies šai maldīgajai brīvības izjūtai - pagaidām neviens tevi neaiztiek un neviens neko neprasa.

Fēlikss mūs patiešām vairs netramdīja. To bijām panākuši. Tagad, joprojām pamatojoties uz barona aizliegumu, mums šad tad uzbruka cits pils kalpotājs - Juris Vītiņš. Latvietis. Un varbūt tieši tāpēc, ka bija latvietis, viņš baronam kalpoja sevišķi centīgi. Daudz sparīgāk nekā vācietis Fēlikss. īpaši nosodāms tas, protams, nebija. Tāda vienkārši ir lietu kārtība. Kamēr sabiedrībā pastāvēs kungu un kalpu attiecības, tā būs mūžīgi. Kungs pavēlēs, un kalps kalpos.

Toreiz vēl ticēju, ka šo kārtību tomēr ir iespējams mainīt. Varbūt ir pat iespējams panākt, ka cilvēks pārstāj kalpot jebkam. Nekam! Nevienam! Vismazāk jau Dievam vai kādam šīszemes kungam. Cilvēkam sava dzīve jāpakļauj vienīgi vai nu kādai idejai, vai savam pareizi vai nepareizi izvēlētajam dzīves ceļam. Taču, ja pastāv apziņas pakļautība konkrēti sasniedzamam mērķim… Viss! Mēs nonākam turpat, kur bijām sākumā. Aplis noslēdzas. Patiesi brīvs tu nevari būt nekad! Un nekāds izaicinājums dzīvei te nepalīdzēs.

Nonācis līdz ezeram, tūlīt pamanīju krastmalā sēžam brīnumjauku meiteni. Viņa jau no tālienes izskatījās skaista. Slaido augumu sedza koši balta kleita, tumšbrūni mati sapīti garā bizē, bet kājas bija basas. Meitene sēdēja, galvu mazliet atliekusi atpakaļ, un skatījās uz sauli. Seja bija nedaudz iegarena, to ārkārtīgi pievilcīgu darīja maigi iesārti vaigi un biezas, ļoti jutekliskas lūpas.

Es vēl nepaspēju pienākt klāt, kad viņa, acīmredzot sadzirdējusi manus soļus, lēnām pagrieza galvu un, nenieka neno- bijusies, ar interesi skatījās uz mani.

-     Sveika! - es teicu un, daudz neceremonējoties, tūlīt apsēdos viņai blakus. - No kurienes tu esi uzradusies?

-     Izkāpu no ezera, - viņa, noslēpumaini pasmaidījusi, atbildēja.

-    Vai ilgi tur biji? - jautāju.

-     Ilgi. Astoņpadsmit gadus.

-    Kā tur izskatās?

-            Skaisti, - meitene sacīja. - Viss kluss un mierīgs. Nekādu revolūciju, ne karu. Nekādas šķiru cīņas. Nekāda naida vai smaga darba. Visapkārt peld zelta zivis un zied krāšņi ūdensaugi.

-    Ja bija tik labi, kāpēc tad nāci krastā? - prasīju.

Meitene dažus brīžus klusēja, mani vēlreiz cieši noskatīdama no galvas līdz kājām, tad atkal jauki pasmaidīja.

-             Lai sastaptu tevi! - viņa negaidīti pateica, taču izklausījās, ka to saka pavisam nopietni.

-     Kāpēc? - es vaicāju.

-             Tu esi brašs puisis, - meitene nekautrēdamās atbildēja. - īsts milzis. Spēka daudz?

-    Spēka daudz, - es apliecināju. - Vai tas tev ir vajadzīgs?

-    Jā. Bet ne pašlaik. Varbūt vēlāk.

-    Ko tu ar manu spēku darītu? - painteresējos.

-    Gan jau zinātu! - meitene atsauca. - Tu esi vietējais?

-    Tepat netālu dzīvoju, - atbildēju. - Vai tas ir svarīgi?

-    Ne īpaši.

-     Kāpēc tad jautāji?

-    Vienkārši tāpat.

-     No kurienes pati esi? - prasīju.

-    No Rīgas.

-    Tālu gan esi braukusi. Tev te ir radi?

-Jā, - meitene apstiprināja. - Esmu barona fon Rekes brāļa meita. Te ir arī mana māsīca Ģetrūde. Atbraucu dažas dienas paciemoties.

Tas mani pārsteidza. Nez kāpēc biju iedomājies, ka viņa ir strādnieku meiča.

-    Agrāk es tevi te neesmu manījis, - sacīju.

-            Vai tu pamani visu, kas apkārtnē notiek? - meitene vaicāja.

-            Visu ne, - es atbildēju. - Taču tevi noteikti būtu ieraudzījis.

-     Es šeit atbraucu reti, - viņa paskaidroja.

-    Nekāda lielā draudzene ar Ģetrūdi neesi?

-             Nu tā… - Meitene paraustīja plecus. - Ģetrūde ir baigi iedomīga. Esmu daudz vienkāršāka.

-            Tu esi arī daudzkārt skaistāka! - es sacīju un pats nobrīnījos par šo skali izteikto atzinumu. Vēl lielāku izbrīnu manī radīja tas, ka es vispār kaut ko tādu biju spējīgs pateikt.

-            Vai tad Ģetrūde ir neglīta? - Meitene pārsteigta uz mani skatījās, it kā iepriekšējos vārdus nemaz nebūtu dzirdējusi.

-    Man visi fon Rekes riebjas, - es atklāti pateicu.

-             Kāpēc? - meitene neslēpa pārsteigumu. - Viņi taču ir labi!

-            Viņi ir labi tikai tev un sev līdzīgiem, - es iebildu. - Bet pret citiem… Fon Rekes ir ļauni cilvēki.

-            Kādēļ viņiem pret visiem vajadzētu būt labiem? - meitene jautāja. - Vai tu pats spēj būt labs pret visiem?

-     Nē, - asi pakratīju galvu. - Tas būtu absurds.

-     Tad kāpēc to prasi no citiem?

-            Es neprasu, lai viņi būtu labi, - sacīju. - Es ļoti gribētu, lai viņi vismaz būtu taisnīgi.

-            Tas nav iespējams, - meitene noteiktā balsī teica. - Nešaubos - tu arī nevari būt taisnīgs pret ikvienu. Un nav jau arī nekādas vajadzības.

-            Kā tu zini, ko es varu, ko nevaru? - mazliet saskrūvējies, prasīju.

-            Ir lietas, ko nespēj neviens, - meitene atbildēja. - Nav ne vispārējas patiesības, ne vispārējas taisnības, ne tik universālu likumu, ar kuriem būtu apmierināti visi.

-     Esi baigi gudrā? - ar nelielu izsmieklu jautāju.

-     Nē, - meitene pakratīja galvu. - Bet gribētu gan.

-     Kāpēc?

-             Bet tu? Vai savukārt esi baigi neaptēstais? - Meitene plati iepleta acis. - Vai to ir tik grūti saprast? Kam var traucēt zināšanas?

-             Kādas zināšanas tu domā? - painteresējos. - Vai zināšanas pavārmākslā? Skaistumkopšanā? Modēs? Bērnu audzināšanā?

-    Ari to nav lieki zināt, - meitene atgādināja. - Viss noder. Gudrs cilvēks dzīvē nepazudīs. Ja atļauts zināt - ar ko pats nodarbojies?

-     Man diemžēl nav aristokrātisku radu, - saīdzis atbildēju. - Es nevaru atļauties dienām ilgi neko nedarīt, zvilnēt saulītē un gudri tērzēt. Man jāar zeme. Jāpalīdz saimniecībā. Nesen pilsētas drāšu fabrikā ar tēvu notika nelaime. Viņu smagi sakropļoja, un tagad viņš mājās mirst nost. Es šurp varu atskriet tikai uz brīdi, ātri nopeldēties, kamēr to vēl nav pamanījuši jūsu niknie sargsuņi - Fēlikss vai Juris -, un atkal jozt atpakaļ.

Meitene ilgu laiku klusēja, pierāva ceļgalus pie krūtīm un domīgi raudzījās pāri ezeram, kur pa tās puses ceļu, divu zirgu vilkta, aizbrauca barona greznā kariete.

-     Kā tevi sauc? - meitene painteresējās. - Ja negribi, vari neteikt.

-    Kāpēc ne? - es sacīju. - Gribu. Mani sauc Elmārs Ozols.

-    Elmār, jūtu tev līdzi, - viņa teica. - Tev ir grūta dzīve.

-    Jā, nekāda vieglā nav, - piekritu. - Mazs mierinājums - tūkstošiem cilvēku klājas vēl sliktāk.

-     Tas tevi mierina? - Meitenei acis atkal pavērās platākas.

-    Tas mani tracina, - es pateicu. - Un labi vien ir! Šo pasauli var izmainīt vienīgi trakie un izsalkušie.

-    Kāpēc jāmaina pasaules kārtība? - meitene nopietni prasīja. - Vai tu spēj iedomāties situāciju, kad kaut kur visiem ir vienādi labi? Vai otrādi - visiem ļoti slikti? Tas pat teorētiski nav iespējams.

-    Droši vien tev taisnība, - negribīgi piekritu. - Brālība un vienlīdzība varbūt tik tiešām ir tikai sens cilvēces sapnis. Un tomēr! Daudz taisnīgāku šo pasauli padarīt var vismaz mēģināt. Tas ir pat jādara! Vecie jau vairs neko. Bet mēs - jaunie… Varbūt mums tas izdosies.

-    Kāpēc tas tomēr būtu vajadzīgs? - meitene, nesapratnes pilna, turpināja jautāt. - Gribēdams būt taisnīgs pret vieniem, tu neizbēgami kļūsi netaisnīgs pret citiem! Kur te loģika? Kur saprāts?

-     Nekāds lielais saprāts te nemaz nav vajadzīgs, - es teicu. - Pietiek tikai redzēt… Viens cilvēks no pilsētas mājās var braukt ar karieti, bet mums, pārējiem, jāiet kājām. Man pietiek tikai iedomāties… Tu tūlīt piecelsies, savā koši baltajā kleitiņā bezrūpīgi aiziesi uz pili, paēdīsi garšīgas pusdienas, tevi apkalpos iztapīgi sulaiņi, pēc tam spēlēsi klavieres, grimdama pasakainajā mūzikas varā, bet vakarā, atlaidusies mīkstos pēļos, lasīsi grāmatu. Tev dzīve ir bauda, un tā tev var sagādāt vienīgi prieku. Bet, piemēra pēc, manai mātei mugurā būs jāuzģērbj netīras drēbes un jāiet uz kūti. Pēc tam uz virtuvi lopiem kapāt saknes. Tad gatavot vakariņas, bet vakarā sēdēt pie tēva gultas un raudāt. Mātei dzīve ir liela bēda, un tā viņai sagādā tikai izmisumu un sāpes. Kad vieniem sausas maizes gabala dēļ ir smagi jāstrādā, bet citi, neko nedarīdami, var ēst pilnu vēderu, man tas šķiet ļoti netaisnīgi.

-    Tu dziļi maldies, - meitene nopietni sacīja. - Tas nav ne taisnīgi, ne netaisnīgi. Tāda vienkārši ir katra cilvēka dzīve. Vai man jājūtas vainīgai, ja palaimējies piedzimt pārtikušā ģimenē, bet tev un tavai mātei - nabadzīgā?

-     Tā jau iznāk, - klusi piekritu. - Taču šeit nav runa par mūsu vainas apziņu. Te ir runa… Vai tu visā nopietnībā iedomājies, ka tas tiešām ir taisnīgi?!

-     Es nezinu, Elmār, kas ar tevi notiks vēlāk, bet tā vien rādās, ka tava pārlieku saasinātā, es pat teiktu, izkropļotā izpratne par taisnīgumu turpmākajā dzīvē tev neko labu nesola. Taisnīgums - tas ir pilnīgi abstrakts jēdziens, un uz tā nevar balstīt nekādu normālu rīcību. Tad jau mēs varētu ietekmēt arī zvaigžņu gaitu un par sauli pārvērst mēnesi.

-     Patiešām, - domīgi piekritu. - Ar divām saulēm būtu par daudz.

-     Mēs visi sadegtu, - meitene piebilda.

-     Visi ne, - es teicu. - Tu noteikti paliktu.

-    Kāpēc lai es būtu tā izredzētā? - meitene jautāja. - Tieši tas būtu netaisnīgi.

-     Tāpēc, ka tu tāda esi vienīgā uz šis pasaules, - es pateicu. Tad beidzot attapos. - Paklau! Tu vēl neesi pateikusi, kā sauc tevi.

-     Vai tev to noteikti vajag zināt?

-    Noteikti ne, - es teicu. - Bet nebūtu slikti. Varbūt kādreiz noderēs.

-     Varbūt… - meitene domīgi sacīja un atkal ilgstoši raudzījās pāri ezeram. - Mani sauc Marita.

-    Ļoti skaisti, - es sacīju. - Tādu vārdu vēl nekad neesmu dzirdējis. Un tādu meiteni saticis…

-     Tiešām? - Maritas sejā pavīdēja neviltots pārsteigums. - Tu par to priecājies?

-     Protams. Vienīgi… Kaut kā jocīgi sanāca. Mēs runājam, it kā atrastos kādā politisko diskusiju klubiņā, nevis divatā sēdētu ezermalā.

-     Nemaz nav slikti, - Marita sacīja. - Es jau pie šādām sarunām sāku pierast.

Tas mani pārsteidza, lai gan lielākais pārsteigums jau bija garām. Visā nopietnībā jutos izbrīnījies, kad viņa nesāka ar mani sentimentāli runāt par skaistām pļavas puķītēm, bet diezgan asi iebilda pret dažiem maniem uzskatiem.

-    Vai tad augstdzimušo jaunavu ģimnāzijā… - pat nemēģināju slēpt savu skepsi.

-    Ne tur, - Marita paskaidroja. - Man Rīgā ir laba draudzene Austra Dreifogele. Viņai Dzirnavu ielā netālu no Berga bazāra pieder liels ēdienu veikals. Tur bieži sapulcējas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas jaunieši un telpā aiz virtuves notiek asi politiski strīdi. Izskatās, ka ari tev tur būtu īstā vieta.

-    Vai tu arī piedalies šais strīdos? - joprojām neslēpdams izbrīnu, jautāju.

-    Tikai vienreiz, - Marita atbildēja. - Tas iznāca spontāni - kā tagad ar tevi. Nenocietos.

-    Par ko tad toreiz strīdējāties? - painteresējos. - Par sieviešu tiesībām?

-    Nē, - Marita pakratīja galvu. - Par cilvēka tiesībām dzīvot. Viņi apgalvoja, ka visi nelietīgie valsts varas pārstāvji jāgalina nost. It sevišķi viņu niknums vērsās pret Rīgas slepenpolicijas priekšnieku Maksu Gregusu. Tas esot izdzimtenis, dabas kļūda, galējā ļaunuma iemiesojums.

- Un ko tu? - prasīju. - Vai pastāvēji uz to, ka ari tādiem necilvēkiem kā Greguss ir tiesības dzīvot, arestēt, spīdzināt un nogalināt citus?

-Jā, - Marita apliecināja. - Tieši tā! Greguss taču aiz gara laika nestaigā pa Rīgas ielām un negrābj ciet ikvienu, kas viņam nāk pretī. Acīmredzot viņš arestē tikai tos, kas kaut kādā veidā ir pārkāpuši likumus un paši bijuši ļauni un vardarbīgi. Greguss ar savu slepenpoliciju ir tikai sekas tam, kas pašlaik notiek valstī. Pirmie vienmēr sāk revolucionāri un kaujinieki, kuri, savu ideju apmāti, veic ne mazāk ļaunus darbus.

Tad vēl nezināju, ka drīz ari es nokļūšu Gregusa nagos un Muzejā vajadzēs iziet cauri drausmīgai spīdzināšanas ellei. Toreiz klausoties Maritas rāmajā balsī… Skatoties viņas gaišajā, nevainības pilnajā sejā… Sajūtot meitenes tuvuma dēļ patīkamu satraukumu, iedomājos, ka viņai, iespējams, ir taisnība.

Lai taču dzīvo arī ļaunie! Lai priecājas un līksmojas mūsu tautas apspiedēji. Lai arī turpmāk valda netaisnība un likumi, kas apspiež cilvēku brīvību un mūs padara par beztiesiskiem darba lopiem. Lai dzīvo humānisms! Lai dzīvo cilvēcība! Mēs nepretosimies! Mēs paklausīgi ievērosim likumus un visus varas pasludinātos aizliegumus. Mēs kā drebelīgs aitu bars nostāsimies garā rindiņā un raitā solītī tipināsim uz tuvāko lopkautuvi…

Bet nē! Jau pēc dažiem brīžiem manu prātu atkal sāka plosīt nepaklausības gars. Tā nebūs, un tā nenotiks! Mēs neiemīlēsimies skaistās meitenēs ar eņģeļu sejām! Mēs neizģērbsimies un saulrietā kaili nebridīsim ezera ūdenī! Nekādas maiguma izpausmes! Lai tās paliek aristokrātiem, bagātajiem un izlepušiem inteliģentiem!

Mēs - strādnieku un zemnieku bērni… Mēs dzīvosim citādi. Mūsu rīcību vadīs citi mērķi un gluži atšķirīgi ideāli.

Es varbūt zemapziņas līmenī tomēr pieļāvu, ka beigu beigās tas viss var izrādīties veltīgi un cīņā par labāku pasauli mūsu dzīves un dzīvības būs ziedotas velti. Varbūt.

Taču būs darīts vismaz kaut kas… Diez vai tas būs mazāk vērtīgs kā dīkdienigi pavadīt savas vienīgās dzīves tik maz vēl atlikušos gadus un dienas…

Un tad manī pamodās vēl kāds līdz tam īsti neapjausts spēks. Iespējams, daudz briesmīgāks par manu naidu pret aristokrātiju, buržujiem un cara valdības ierēdņiem. Manī pēkšņi uzliesmoja smeldzīgi asa seksuālā vēlme… Es šo meiteni gribēju! Tas, kas toreiz notika manī, vispār bija kas ļoti dīvains. Gandrīz vai jau iedzimto naidu pret šādām smalkām jaunkundzītēm, tāpat kā vispār pret bagātnieku pasauli, ik pa brīdim nomainīja grūti apslāpējamas ilgas šai meitenei pieskarties, viņu apmīļot, skūpstīt, izģērbt un…

Par turpmāko bija bail pat iedomāties. Pēkšņi ārkārtīgi stipri pamodies dabas spēks lika aizmirst sabiedrisko kārtu atšķirības un šis pasaules sociālo netaisnīgumu.

Es pēkšņi iedomājos - kāpēc gan mēs kaut uz mirkli nevaram kļūt vienlīdzīgi?

Tas taču ir tik vienkārši! Ja divi cilvēki viens otru mīl… Ja jaunieši deg kaisles ugunīs… Ja viņi kaut īslaicīgi viens otram pieder…

Kāda tur vairs nozīme tavām zelta kurpītēm un maniem dubļainajiem zābakiem?! Materiālā pasaule pārstāj eksistēt. Tavs briljanta gredzens kļūst tikpat mazvērtīgs kā lāpsta manās rokās. Viss izlīdzinās. Mūs vieno un padara līdzvērtīgus tikai garīgās dzīves augstākā kulminācija - mīlestība.

Tad man negaidīti kāds it kā iesita ar bomi pa galvu un es pamazām atjēdzos.

Tu, skrandaiņu virsaiti Elmār Ozol, pamosties un beidz sapņot, kliedza mans prāts. Tu nekad ne ar vienu no viņām nevari kļūt vienlīdzīgs! Tas principā nav iespējams. Tu nekad ne uz īsāku, ne garāku laiku nespēsi būt fiziski tuvs ne ar vienu no šā sociālā slāņa sievietēm.

Ja nu vienīgi, naida dzīts, ar spēku. Vardarbīgi…

Tā bija kā īslaicīga apmātība. Strauji pagriezos un, sagrābis Maritu aiz pleciem, negaidīti piespiedu viņu zemei.

Maritas acīs pazibēja spējas bailes, un viņa raudzījās uz mani, neizpratnes pilna. Manas lūpas jau gandrīz pieskārās viņas lūpām.

-             Lūdzu, to nedari! - Marita drebošā balsī čukstēja. - To nedrīkst!

-     Es drīkstu, - apgalvoju. - Šai brīdī es varu visu!

-    Ja tu man izdarīsi ko sliktu…

-     Nu un kas? - es izsmējīgi prasīju. - Kas notiks?

-            Tu tai pašā mirklī no jauka puiša pārvērtīsies mežonī, - Marita pateica.

-            Nemuldi! - es atcirtu. - Vai, tevi tikai noskūpstot, uzreiz kļūšu slikts? Ļauns?

-    Ja pret manu gribu…

-            Man nav laika gaidīt, - es sacīju. - Tu tūlīt piecelsies un aiziesi. Tu man pazudīsi, un es tevi nekad dzīvē vairs nesa- stapšu.

-    Tu to nedrīksti darīt pret manu gribu, - Marita atkārtoja.

-    Tāds ir likums, un tāda ir morāle.

-            Kas man tava griba? - nicīgi iesmējos. - Kas man likumi un morāle?! Kāpēc man ar to vajadzētu rēķināties? Vai kāds šai pasaulē rēķinās ar manu gribu?! Piemēram, tu?

-    Tu man esi svešs, - Marita atbildēja.

-            Bet tu man vēl svešāka! - pateicu. - Tāpēc viss ir daudz vienkāršāk. Es tevi skūpstīšu, izģērbšu un iegūšu!

-    Tu gribi mani izvarot? - Maritas sejā pavīdēja šausmas.

-     Es gribu izvarot visu jūsu sabiedrību! - nikni izgrūdu.

-     Bet šobrīd es vēlos… Jā, Marit! Es tevi gribu! Nekas slikts tas nav. Tā ir dabiska vēlme un nekādi nav nosodāma. Tāpēc morāle un visi jūsu likumi… Tie nav rakstīti man.

-            Ļoti slikti, - meitene skumji sacīja. - Patiesībā tas ir pat drausmīgi. Man par nelaimi, mēs te esam vieni un tu esi stiprs. Vai tev pašam patiktu tāda uzvara pār pretoties nespējīgu meiteni? Tu gūtu gandarījumu? Baudu?!

Par baudu vēl varētu pastrīdēties, es nodomāju, taču gandarījumu tiešām diez vai justu.

Lēnām atliecos atpakaļ un ļāvu Maritai atkal piecelties sēdus. Biju pārliecināts, ka viņa tūlīt lēks kājās un bēgs prom. Bet nē! Viņa palika sēžam blakus un vēlreiz domīgi paraudzījās pāri ezeram uz ceļu.

-    Tu kādu gaidi? - painteresējos.

-    Tev tā nevajadzēja darīt, - Marita atkārtoja.

-     Es neko sliktu neizdarīju.

-    Bet tev bija slikts nodoms, - Marita teica. - Vēl vairāk - tas bija noziedzīgs. Tu gribēji… Tu man būtu sagādājis sāpes. Un milzīgu kaunu. Ja tu uzskati, ka visi bagātie ir slikti, tad tagad es savukārt domāšu, ka visi trūcīgie patiešām ir primitīvi, neaudzināti, ļauni un atriebīgi. Tu to būsi panācis!

-     Līdz šodienai tu tā nedomāji, ja? - es ar izsmieklu prasīju.

-    Līdz šodienai es vispār par cilvēkiem biju daudz labākās domās, - Marita bilda.

Biju pārliecināts, ka viņa blefo. Tā tas nevarēja būt.

-     Man šķiet, Marit, mēs abi kļūdāmies, - domīgi sacīju. - Ne tu pārstāvi visus bagātos, ne es - trūcīgos. Viss ir daudz sarežģītāk un nopietnāk.

Marita klusēja. Otrpus ezeram uz ceļa parādījās divi vīrieši, un, apmetuši līkumu, pēc desmit minūtēm, ja nāk uz peldvietu, viņi būs šeit.

Es turpināju skatīties uz blakus sēdošo meiteni, un manu prātu un dvēseli plosīja ļoti pretrunīgas jūtas. Es pret šo neparasti sievišķīgo būtni izjutu smeldzīgas ilgas un nekad vēl nepiedzīvota maiguma uzplūdus, tajā pašā laikā joprojām šķirisku nepatiku. Varbūt pat naidu.

Tas nebija ne dabiski, ne normāli. Bet es sapratu, kāpēc tas tā. Viņa taču nāca no tās sabiedrības daļas, kuras priekšā durvis man vienmēr būs aizslēgtas. Nezinu, varbūt tā bija tikai mana aizskartā pašlepnuma un egoisma izpausme, bet es šo faktu - neiespējamību iekļūt šai elitārajā vidē - jau agrāk biju uztvēris kā kaut ko ļoti pazemojošu. Tas man sāpēja, skauda un darīja niknu. Iespējams, ka tieši tas ari bija mana sociālā naida īstais iemesls.

Skaidri apzinājos - es nekad nespēšu kļūt ne labi izglītots, ne bagāts. Tā pasaule man būs nepieejama un šādas sievietes - ļoti tālas. Kā svētbildes pie baznīcas augstajiem griestiem.

Tagad pieļauju, ka tā, iespējams, bija mana mūža visnepareizākā izvēle un smagākā kļūda, kas vēlāk ārkārtīgi būtiski ietekmēja gan paša, gan citu cilvēku likteņus.

Taču šis lēmums -cīņa -, ko toreiz pieņēmu, bija racionāls, vēsi pragmatisks un skaidri saprotams. Es šai dzīvē nekas liels nevaru būt. Neko izcilu nespēšu sasniegt. Mana vieta būs stallī - kā nodzītam darba zirgam. Būšu beztiesisks Krievijas impērijas pavalstnieks bez jebkādām iespējām apstrīdēt šo ļaužu pieņemtos likumus vai citus ienīstās varas izpaudumus. Es savas vides un sociālā stāvokļa dēļ nekad nespēšu sevi pilnībā realizēt kā personību.

Es to varu panākt, vienīgi cīnoties un mēģinot sagraut pastāvošās varas sistēmu. Tā būs manas dzīves īstā un varbūt arī vienīgā jēga - cīnīties par taisnību un aizstāvēt pazemotos.

Tas mani apmierināja. Apzinoties, ka šīs izvēles un dzīves mērķa realizēšana man nesola neko labu un vismazāk jau garu un laimīgu mūžu, es tomēr cieši apņēmos savu dzīvi mēģināt nodzīvot tieši tā un ne citādi.

Vēlreiz paskatījies uz meiteni, izjutu neatvairāmas skumjas. Iedoma, ka viņu jau tuvākajā laikā vai šovakar pat skūpstīs un mīlēs kāds cits, manā dvēselē iedzina tādu kā sarūsējušu naglu. Izjutu asu smeldzi. Taču tā ilga tikai bridi. Mūsu skati sastapās, un es viņas acīs pēkšņi ieraudzīju, ka Marita, varbūt tikai zemapziņas līmenī, nožēlo, ka neesmu bijis pietiekami neatlaidīgs un tik ātri padevies. Atstājis meiteni nenoskūpstītu…

-    Tu vēl dusmojies? - es prasīju.

-     Nē, - Marita atbildēja. - Es tevi sapratu.

-     Piedod, - es teicu.

-    Nekas, - Marita atteica un pasmaidīja. - Ja tu to nebūtu mēģinājis darīt, varbūt tieši tad es par tevi būtu nodomājusi ko sliktu.

-    Tiešām? - stipri pārsteigts, vaicāju.

-     Man jau ir teikts - neviens vīrietis nespēšot pretoties mana skaistuma valdzinājumam. Tu tam biji vēl viens pierādījums.

-     Žēl, - es sacīju. - Tagad man ir kauns. Izrādās, esmu ļoti vājš.

-     Nē, Elmār! - Marita iesaucās, piecēlās un pienāca man cieši klāt. - Tu esi stiprs. Pat pārāk! Tu spēji nedarīt to, ko ļoti gribēji. Tagad man pat nedaudz žēl…

-     Varbūt citreiz, - es neveikli teicu. - Tu esi brīnišķīga! Pat tavs vārds. Kas zina, varbūt dzīvē vēl kādreiz nejauši sa- skriesimies…

-    Ļoti iespējams, - Marita sacīja un pilnīgi negaidīti ātri uzspieda skūpstu man uz vaiga. - Dažreiz iedomājies par mani, es dažreiz atcerēšos tevi! Tad mūsu vēlēšanās piepildīsies.

Marita pagriezās un steidzīgi devās prom. Bet es vēl ilgi noskatījos, kā viņa pazūd skatam, un dvēselē vēlreiz izjutu sāpīgu smeldzi.

5. NODAĻa

Istabā jau vairākas dienas turējās neciešama smirdoņa. Māte gan centās to aizdzīt ar dažādu puķu un uzlējumu smaržām, bet velti. Smirdoņa tikai vēl pastiprinājās.

Tēvs gulēja istabas gaišākajā stūri un skaļi vaidēja. Tad pēkšņi vaidi apklusa un viņš sāka aizgūtnēm elpot. Māte trīs reizes pārmeta krustu, iedeva tēvam kaut ko iedzert, un elpas trūkums mitējās. Pēc tam viņa aizdedza divas sveces un blakus gultas galvgalim nolika Bībeli.

-    Tēvs pašlaik mirst, - viņa mums klusā balsī paziņoja un apsēdās blakus tēvam.

Arī es, Tedis un Kate apstājāmies ap gultu un, tikko spēdami valdīt asaras, raudzījāmies, kā tēvam atkal kļūst arvien grūtāk elpot.

Pēc smagā nelaimes gadījuma Liepājas drāšu un naglu fabrikā brūce kājā nesadzija, vēlāk tur radās liels sastrutojums un tagad jau vispārēja organisma saindēšanās.

Tēvs man pamāja ar roku, un es, paņēmis ķeblīti, apsēdos pie gultas galvgaļa. Tēva seja bija neparasti bāla, acu skatiens aizmiglots, bet lielais divmetrīgais augums izskatījās izkaltis un kļuvis pat nedaudz īsāks.

-     Elmār… - tēvs čukstēja. - Tev jāpaliek manā vietā. Tu esi vecākais. Rūpējies par māti un māsu! Žēl, ka viss tik riebīgi sanāca. Es būtu gribējis jūs redzēt jau lielus, ar savām ģimenēm…

-    Gan jau redzēsi, - es teicu. - Viss vēl var pagriezties uz labo pusi.

-     Nekas uz labo pusi vairs pagriezties nevar, - viņš bija pārliecināts. - Tāpat kā mātei, tev, jums visiem. Bet mēģiniet kaut kā tomēr izkulties! Izturēt!

-     Nav jau pie kā turēties, - es sacīju. - Māja, zeme… Diez vai tas ir tā vērts.

-     Bet cita nekā nav, - tēvs iebilda. - Vienīgi šī vecā māja un mūsu mazais zemes gabaliņš.

-     Tas nav nekas, - es teicu. - Fon Rekem ir tūkstoš reižu vairāk. Viņam ir, pie kā turēties. Un ir, ko aizstāvēt.

-    Nedomā par citiem! - tēvs sacīja. - Domā tikai par sevi, par mūsu ģimeni…

-    Es sākšu strādāt, - solīju. - Vai nu tavā vietā fabrikā, vai braukšu uz Rīgu. Teodors ar Kati lai paliek šeit. Gan jau kaut kā izķepurosimies.

-    Uz Liepāju nebrauc, - tēvs ieteica. - Tur ir gatavā katorga. Četrpadsmit stundas trakā karstumā un dūmos… Es saviem dēliem tādu likteni nenovēlu.

-   Tēv… - Pieliecos viņam tuvāk. - Kas ar tevi tur īsti notika? Kas pie tavas nelaimes vainīgs?

-    Zināmā mērā jau es pats, - tēvs, smagi nopūzdamies un, šķiet, saņemdams pēdējos spēkus, sāka stāstīt. - Tu jau zini, strādāju naglu cehā. Bet vecākais meistars Johans Vēbers… Viņš ir ļoti slikts. Ļauns. Mūs izdzina kā pēdējos lopus. Johans mūs vispār neturēja par cilvēkiem. Mums bija jāstrādā, muguru neatliekušiem, lai mēneša beigās saņemtu dažus rubļus! Bet todien… Otrajā cehā strādnieki taisīja drātis. Tur ir martena krāsnis, lieli toveri ar izkausētu metālu, tad to ielej veidnēs un zem liela spiediena pa speciāli ietaisītu reni spiež laukā sarkani nokaitētas stieples. Ļoti garas. Strādniekus, kas tur strādā, sauc par čūsku dīdītājiem. Ir jābūt pamatīgām darba iemaņām un lielai pieredzei, lai, rokās turot īpašas knaibles, zibenīgi saķertu kvēlošo un ātri slīdošo stiepli un to pārsviestu uz blakus reni, kur tā pakāpeniski atdziest un tiek sadalīta īsākos gabalos. Todien viens no tur strādājošajiem čūsku dīdītājiem bija saslimis un Johans viņa vietā trieca mani. Es protestēju. Atsacījos. Teicu, ka bez attiecīgas pieredzes šādu darbu nespēšu veikt. Tur patiešām jāstrādā ārkārtīgi veikli. Taču Johans uzstāja. Pavēlēja un draudēja: "Ja tu, latviešu cūka, neiesi, tūlīt tevi atlaidīšu no darba!" Nav jau neviena likuma, kas mūs aizstāvētu. Fabrikas īpašnieks un viņa palīgi meistari ar mums var darīt, ko grib. Gluži kā krievu kņazi ar saviem dzimtcilvēkiem. Un es gāju. Man nebija, kur sprukt.

Sāku strādāt. Pirmās reizes kaut kā vēl izdevās ar knaiblēm satvert un slīdošo drāts galu kā lokošos čūsku patiesi ātri pārsviest uz blakus esošo slīdlenti, kad pēkšņi aiz muguras izdzirdu skaļu Johana uzkliedzienu:

"Ātrāk, sliņķi, ātrāk! Te tev nav nekāda atpūtas vieta!"

Spējais bļāviens uz brīdi novērsa manu jau tā galēji saspringto uzmanību no nežēlīgi ātrā darba ritma, es strauji pagriezu galvu uz bļaustīgā Johana pusi, gribēdams viņam kaut ko atbildēt, taču ar īso mirkli pietika, lai nākamajā mirklī jau vairs nepaspētu satvert milzīgā ātrumā tuvojošos nokaitēto čūsku, un tās asais gals ietriecās kājā.

Johans uzreiz neatļāva atstāt darba vietu, jo tad vajadzētu apstādināt visu procesu. Krietnu laiku bez jebkādas palīdzības nogulēju uz netīrās grīdas… Vēlāk jau pārsēja un pat uzsmērēja kaut kādas zāles, bet ko tas vairs līdzēja… Ja mums būtu bijis kaut cik naudas… Jūs varētu mani aizvest uz Rīgu. Tad varbūt. Bet nu nekā… Lūdzu, piedodiet! Tu, Zelma, tu, Elmār, tu, Teodor, un tu, Kate… Turpmāk jums būs jāiztiek bez manas palīdzības. Tā ka, mīļie, turieties! Nepadodieties! Zēni, sakodiet zobus un, lai cik grūti pašiem dažreiz arī klātos, nekad neaizmirstiet māti un māsu! Un vēlreiz piedodiet! Lūdzu…

Tēvs vairākas reizes dziļi ieelpoja, un brīdi viņa seja un acu skatiens kļuva tāds kā gaišāks, tad pēkšņi elpa strauji aprāvās, lūpas noraustījās, it kā viņš pēdējā mirklī mums kaut ko vēl gribētu teikt, tad viss pierima un istabā iestājās apdullinošs klusums.

Māte smagi nopūtās un bez histēriskas kliegšanas, vaimanāšanas vai asaru plūdiem uzlika plaukstu uz tēva sejas, mirkli paturēja, tad aizvēra viņa acis un pagriezās pret mums.

- H, lūk, bērni, - viņa tikko dzirdami pateica. - Tagad esam palikuši vieni.

To mēs sapratām. Ilgi, galvas noliekuši, klusējām. Vispār mani toreiz pārņēma ļoti dīvaina izjūta. Kaut ko līdzīgu biju piedzīvojis arī tobrīd, kad ezermalā sarunājos un atvadījos no Maritas. Vienlaikus ar vieglām skumjām, smeldzi un žēlumu sirdi dedzināja asas sāpes, varbūt pat naids un apziņa, ka tu šai mirklī zaudē kaut ko tādu, ko nekad vairs dzīvē nespēsi atgūt.

Vēlu vakarā, kad ielikos gultā, ilgi domāju par tēva pēdējiem vārdiem.

Lūdzu, piedodiet!

Kāpēc viņš tā teica? Galu galā - kam viņš šo piedošanu lūdza? Vai patiešām mums?! Saviem bērniem un sievai?! Bet kāpēc? Ko viņš mums sliktu bija nodarījis? Vai tiešām tikai tāpēc, ka kāda nelieša dēļ viņam no šīs pasaules jāaiziet un mūs jāatstāj vienus - bez ģimenes galvenā apgādnieka?

Droši vien. Bet tu, tēv, velti savas dzīves pēdējos mirkļos sevi vēl mocīji ar kaut kādiem tur sirdsapziņas pārmetumiem. Tu taču ne pie kā nebiji vainīgs. Vainīgs bija nelietīgais fabrikas meistars Johans. Un vispār…

Vai mums maz kādam ir jālūdz piedošana? Kāda velna pēc?

Ko īsti nozīmē - piedošana? Vai to, ka jāaizmirst citu cilvēku mums nodarītās sāpes? Materiālie un garīgie zaudējumi? Visas mūsu ciešanas?!

Bet kā vārdā? Kādu augstāku mērķi ietver jēdziens piedot? Mūsu prāta un dvēseles augstsirdību? Bet varbūt tieši otrādi - mūsu prāta un dvēseles mīkstčaulību? Labprātīgu pazemojuma un ciešanu turpinājuma pieņemšanu?!

Vai mums, latviešiem, šodien vajadzētu pazemīgi sekot vēl pirms daudziem tūkstošiem gadu Jēzus Kristus izteiktajam vēlējumam?

Piedod saviem ienaidniekiem… Ja tev sit pa labo vaigu, tūlīt griez kreiso un saņem nākamo sitienu. Un tā tālāk. Ļauj sevi iemīt dubļos! Ļauj sevi ekspluatēt un pakļaut ciešanām! Nepretojies!

Bet nekā nebij! Tu savas labticības dēļ ļāvi sevi sagūstīt un sodīt. Tu necīnījies. Tu padevies. Tu piedevi pat savam nodevējam Jūdam. Nu un kas? Vai tādēļ pasaule ir kļuvusi labāka, skaistāka, taisnīgāka? Bez nodevībām, ļaužu mantkāres, nelietību izpausmēm un ļaunuma?!

Nē! Viss notiek tieši otrādi. Tāpēc, vārgulīgais mīlestības sludinātāj Jēzu Kristu, pastāvi pie ratiem! Es tavam padomam nesekošu.

Es neļaušu sevi piesist krustā! Neļaušu sevi sagūstīt! Es nekad nepadošos! Pēc pirmā sitiena nekad nepretodamies nepagriezīšu otru vaigu!

Un nekad… Un nekad… Un nekad…

Ne savam, ne savas ģimenes un tautas pāridarītājam neko nepiedošu.

Es atriebšos visiem, kas šo atriebību būs pelnījuši.

Un man ir pilnīgi vienalga, ko par to saka sabiedrībā pastāvošā morāle, valsts likumi un Jēzus Kristus.

Es pats esmu savas dzīves dievs! Man pašam ir sava morāle un izpratne gan par likumiem, gan taisnīgumu!

Viss! Esmu to solījis.

Tūlīt pēc tēva bērēm Teodors, Jēkabs, es un brāļi Zvirgzdi sapulcējāmies mūsmājas lielajā siena šķūnī uz apspriedi.

-      Tā to nedrīkstam atstāt! - stingrā balsī paziņoju. - Kaut kas ir jādara!

-       Tēvs vēl bija tik jauns… - Teodors skumji atgādināja. - Četrdesmit seši gadi.

-       Vecāki cilvēki tādu slodzi nemaz fabrikā nespēj izturēt, - Jēkabs sacīja. - Es to redzu katru dienu. Man vispār ir grūti iedomāties, kā to var izturēt pat jaunie.

-       Tu joprojām tur strādā par atslēdznieku? - Imants painteresējās.

-    Jā, - Jēkabs apstiprināja. - Man ir daudz vieglāk.

-      Tas ir labi, - Kārlis apmierināts pamāja. - Tas mums var noderēt.

-     Ko esi sadomājis? - Teodors pagriezās pret mani.

-            Vēl neko, - atbildēju. - Es tikai domāju, ka mēs tēva nāvi tā vienkārši nedrīkstam aizmirst. Viņa nāve ir jāatriebj!

-     Kā? - Teodors prasīja.

-    Vēl nezinu, - dusmīgi sacīju. - Jādomā!

-    Kāpēc? - Teodors atkal nelikās mierā.

-    Ja tu to nesaproti pats, tad labāk klusē! - es atcirtu.

-    Tu domā Johanu Vēberu? - Jēkabs prasīja.

-             To pašu, - es teicu. - Viņa dēļ tēvs aizgāja bojā. Viņš ir īstais vaininieks.

-             Vainīga ir mūsu valsts iekārta, - Jēkabs iebilda. - Bet, protams, ari tik sīks varas puteklītis kā Johans.

-            Nemaz tik sīks viņš nav, - es iebildu, - ja no viņa nepareizas rīcības ir atkarīga cilvēka dzīvība.

-            Vai tu, Elmār, domā… - Teodors mazliet samulsa un spēji nolieca galvu. - Viņu par to tagad vajadzētu sodīt?

-     Un tu par to vēl šaubies? - nikni prasīju.

-            Es ne tikai šaubos, - Teodors sacīja. - Esmu kategoriski pret!

-            Kādēļ? - ari es jutos pārsteigts. - Tev mūsu tēva nemaz nav žēl?

-            Ir! - Teodors tūlīt apliecināja. - Taču tava ideja par sodu ir bezjēdzīga!

-            Tad viss, kas notiek šai pasaulē, ir bezjēdzīgs! - es iesaucos. - Bet tā gluži nav! Neaizmirsti! Mēs tagad esam asinsbrāļi ne tikai radniecības dēļ, bet visi kopā ari mūsu zvēresta dēļ! Un mūsu tēva asinis… Viņa tik ļoti nelaimīgais mūžs… Bet tas resnais vepris Johans dzīvo! Vai viņam pēc tam, kad gandrīz vai tīši nāvē aizraidījis mūsu tēvu… Vai tiešām, Tedi, tu domā, ka viņam vēl ir kaut mazākās tiesības staigāt pa šo zemīti?

-             Es neiebilstu pret viņa sodīšanu, - Teodors paskaidroja. - To viņš ir pelnījis. Es kategoriski iebilstu pret viņa sodīšanu ar nāvi.

-            Bet mūsu tēva nāve?! - spējās dusmās iekliedzos. - Kāpēc tu nedomā par to?

-     Bet kāpēc tu, Elmār, nedomā… Es jau pirmīt ieminējos par tava nodoma bezjēdzīgumu. Nu labi! Viņu nositīsim! Kas notiks tālāk? Jau nākamajā dienā cehā stāvēs un tāpat kliegs un komandēs strādniekus cits meistars. Kas būs izmainījies? Ko būsim panākuši?

-    Mēs būsim panākuši kāda nelieša nāvi, - es teicu. - Lai gan tas nebūs līdzvērtīgs darījums. Ļauno cilvēku nāve nekad neatsvērs labo ļaužu… Sliktie vienmēr maksās par maz.

-     Es visu laiku stāstu, ka jāmaina valsts varas struktūra. Visa sistēma! - Jēkabs vēlreiz atgādināja. - Taču pareizi! Arī viena ļaundara iznīcināšana var būt lietderīga. Un vajadzīga! Kaut vai tāpēc, ka vismaz par vienu nelieti uz šīs pasaules būs mazāk.

Tovakar mēs vēl ilgi strīdējāmies, apsvērām visus par un pret, līdz tomēr nolēmām Johanu Vēberu sodīt. Turklāt sodīt gandrīz vai prātam neaptverami nežēlīgā veidā…

Pret to iebilda vienīgi Teodors, un mēs ari īpaši neuzstājām, lai viņš paliktu kopā ar mums. Es tikai nicīgi novilku:

-    Kas gan mēs par asinsbrāļiem, ja tu baidies no mūsu tēva slepkavas asinīm… Ko tādā gadījumā mēs vispār dzīvē spēsim sasniegt? Ko izdarīt?!

-    Atjēdzies, Elmār! - Teodors, dziļi noskumis, skatījās man tieši acīs. - Ja domā, ka dzīvē kaut ko var sasniegt vai izmainīt tikai ar sodīšanu un dažu neliešu asinīm… Nē, brāl! Tie ir maldi! Ar asinīm nevar panākt neko! Ja nu vienīgi jaunus upurus. Un galu galā arī mūsu pašu asinis…

Es par Teodora uzskatu kraso maiņu jutos vairāk nekā pārsteigts, taču mazliet vēlāk sapratu. Viņu bija satriekusi tēva negaidītā aiziešana, un jaunākā brāļa dvēselē pēkšņi kaut kas bija pārtrūcis. Gluži kā man. Tikai katram uz citu pusi.

Bet es tomēr nenocietos. Aiz dusmām gandrīz vai drebēju.

-     Ko tādā gadījumā lai darām citādi? - jautāju. - Vai tiešām savu mūžu gribi nodzīvot, visu laiku vareno priekšā padevīgi liecot galvu, klusējot, visiem piedodot un gaidot žēlsirdību vienīgi no Dieva? Protams, tu tā vari. Kas tev to var aizliegt? Bet es… Tu jau zini. Un pārējie puiši domā tieši tāpat. Tikai cīņa! Vardarbība pret vardarbību! Ļaunums pret ļaunumu! Asinis pret asinīm! Un ne jau mēs to izdomājam. Tā cilvēki domāja un rīkojās jau tad, kad vēl nebija uzcelta neviena Ēģiptes piramīda. Kad izraēļi Mozus vadībā vientuļi vēl klīda pa tuksnesi! Un vismaz dažus tūkstošus gadu pirms tam, kad Jēzus Kristus neaptēstajiem aitu ganiem sāka stāstīt vismuļķīgāko pasaciņu par visaptverošās mīlestības spēku. Cik tas ir nepatiesi, to pārliecinoši pierādīja viņa paša nāve. Naids, kā vienmēr, izrādījās stiprāks.

Pēc dažām dienām aizbraucām uz Liepāju un aizgājām līdz fabrikas sētai. Teodors palika mājās, aizbildinoties ar dažiem neatliekamiem darbiem saimniecībā.

Jēkabs to nedēļu strādāja vakara maiņā. Arī Johans Vēbers. To mums pavēstīja Jēpis, un visas soda operācijas veiksmīgs iznākums daudzējādā ziņā bija atkarīgs tieši no viņa.

Nospriedām uz sejām nekādas maskas nelikt. Mums nav jāslēpjas! Lai sodam pakļautais cilvēks redz, kādi mēs izskatāmies!

Veikli pārlēkuši pāri sētai, ātri nokļuvām līdz martena ceha telpām. Iegājām strādnieku ģērbtuvē un apsēdāmies uz soliņiem. Nekādu lielo satraukumu nejutu. Vienīgi atriebības vēlmi.

Pa to laiku Jēkabs no atslēdznieku darbnīcas iegāja drāšu cehā un ātriem soļiem pienāca pie Johana.

-      Meistar! - viņš māksloti vērsās pie tā. - Es nupat biju iegājis ģērbtuvē, un tur kādam strādniekam ir kļuvis slikti. Viņš ir nokritis uz grīdas un raustās krampjos. Varbūt tā ir epilepsijas lēkme, varbūt saindējies ar metāla tvaikiem. Kas to lai zina? Vajadzētu iet apskatīties. Ja viņš tur nobeidzas… Dažu nedēļu laikā divu strādnieku nāve… Pats saprotat. Var sākties protesti, streiks vai pat vispārējs dumpis! Kam tas vajadzīgs?

-    Tas tiesa, - Johans, brīdi padomājis, piekrītoši pamāja un piecēlās no nelielā meistara telpā esošā krēsla. - No tiem raz- bainiekiem visu ko var sagaidīt! Bet ko tu, Jēkab Dubelštein, darba laikā darīji ģērbtuvē? - Johans bargi uzkliedza. - Vai gāji gulēt?

-     Gāju apskatīties, vai tur neguļ kāds cits, - Jēkabs visā nopietnībā atbildēja. - Jūs taču pats nevarat apskraidīt un uzmanīt visas telpas…

-    Vai taisies man par tādu kā brīvprātīgu palīgu? - Johans vaicāja un apmierināts smaidīja. Viņš jau dažus strādniekus bija savervējis par saviem slepenajiem ziņotājiem, un Jēkabs to zināja.

-     Jums, meistara kungs, es pakalpošu ar lielāko prieku, - Jēkabs sacīja, mēģinot izraisīt tūlītēju uzticību. - Ja cehā notiks kaut kas aizdomīgs, to jums darīšu zināmu tūlīt.

-      Tas ir labi! - Johans apmierināts jaunekli uzslavēja. - Iegaumē! Ja gribi dzīvē tikt uz augšu, tev vispirms jāiemācās uzticīgi kalpot. Sākums ir labs.

Kad Johans - pamaza auguma, tukls vidēja vecuma vīrietis ar zeltītu pensneju uz deguna - valdonīgi ienāca strādnieku ģērbtuvē, Jēkabs ātri aiz viņa aizbultēja durvis un skaļi iesaucās: - Klāt ir!

Mēs tūlīt iznācām no skapīšu rindas aizmugures un, aplenkuši viņu no visām pusēm, draudīgi skatījāmies.

-    Kas tie tādi? - Johans, pagriezies pret Jēkabu, bargā balsī prasīja. - Ko viņi te dara?

-    Tie ir mani draugi, - Jēpis atbildēja.

-    Kāpēc atrodas šeit? - Johana balss kļuva skarbāka. - Kas viņus ielaida fabrikas teritorijā? Tu?

-    Mēs ienācām paši, - pasperot soli tuvāk tēva nāves vaininiekam, es atbildēju. - Ienācām, nevienam atļauju neprasot.

-    Par to jūs vēl atbildēsiet! - Johans piedraudēja. Izskatījās, viņš vēl nemaz neapjauta, ka tūlīt pašam nāksies atbildēt par saviem sliktajiem darbiem. - Kur ir tas slimais strādnieks? - Johans atkal pagriezās pret Jēkabu. - Jau vesels un pazudis?

-    Acīmredzot, - Jēkabs teica. - Droši vien simulēja. Bet labi vien ir! Šie puiši grib parunāt ar tevi!

-    Par ko gribat runāt? - Johans jautāja. - Meklējat darbu?

-    Nē, - es atbildēju. - Mēs meklējam tevi!

-    Ko tad jaunskungi vēlas? Darba lietas kantoris kārto no rītiem.

-    Šo lietu mēs nokārtosim šovakar, - es sacīju.

-     Kas jums šeit būtu kārtojams? - Johans atkal dusmīgi iesaucās un ar roku parādīja uz durvju pusi. - Ārā! Pazūdiet!

-     Tūlīt tu pats pazudīsi, - es teicu. - Mēs esam atnākuši tevi sodīt!

-     Ko?! - Johans patiesā pārsteigumā iesaucās, taču pēc brīža, laikam beidzot apjēdzis, ka nekādi joki nav gaidāmi, pēkšņi tā kā sašļuka un nobijies skatījās apkārt. - Par ko… sodīt?

-    Par kāda strādnieka slepkavību, - Jēkabs paskaidroja.

-    Es nevienu neesmu nogalinājis, - Johans gandrīz čukstus sacīja un saguma vēl vairāk.

Tolaik Latvijā visos sabiedrības slāņos bija izveidojusies ārkārtīgi bīstama sociālā un politiskā spriedze. Daudzās fabrikās notika streiki, stihiski mītiņi un dažāda veida protesta demonstrācijas. Krievijas impērija atgādināja milzīgu pulvera mucu. Atlika vien kaut kur iešķelties mazai dzirkstelītei, lai tā ar drausmīgu blīkšķi uzsprāgtu. Tas drīz arī notika - sagraujot un iznīcinot daudzu tūkstošu cilvēku dzīvības.

-    Vai atceries naglu ceha strādnieku Jāni Ozolu? - es prasīju.

-    Atceros gan, - Johans apstiprināja. - Kas ir?

-    Viņš ir miris, - es teicu.

-    Ļoti žēl, - teica Johans. - Kāds man ar to sakars?

-    Vistiešākais! - bargi uzkliedzu. - Netēlo te nekādu muļķīti! Pats zini, ka tieši tavas pavēles un sekojošās vienaldzības dēļ viņš aizgāja bojā! Par to arī sods!

Lai lietu nevajadzīgi nevilktu garumā, Imants Zvirgzds spēcīgi iecirta dūri viņa sejā. Johans atstreipuļoja soli atpakaļ un ar muguru atsitās pret tuvāko skapi. Tajā pašā mirklī mēs viņu satvērām aiz pleciem, nogāzām uz grīdas un ar jau iepriekš sagādātām virvēm sasējām rokas un kājas. Pēc tam Kārlis viņa mutē iestūma turpat uz vietas atrastu eļļainu lupatu.

-    Nesiet! - Jēkabs pavēlēja, iepriekš krietnu laiciņu vērojis, kas notiek cehā.

Divi strādnieki, kuri ar speciāla mehānisma palīdzību regulēja tovera kustību ar izkausētā dzelzs saturu, Jēkaba brīdināti, uz dažām minūtēm pārtrauca darbu un aizgāja prom.

Mēs ātri pienesām Johanu pie neizturamu karstumu izstarojošā šķidrā metāla tovera, un es rādīju viņam uz to.

-     Skaties, Johan! - es kliedzu. - Tā ir elles uguns! Tur ir vairāk nekā divtūkstoš grādu liels karstums, tā ka vienā mirklī no tevis pāri nepaliks nekas! Nokūpēs tikai neliels dūmu mākonītis, un viss! No tevis pat smaka nepaliks! Tad kur tagad ir tava vara?! Kur ņirgāšanās par latviešu strādniekiem? Kur pazemīgā kalpošana fabrikas saimniekiem? Un tā mēs jūs visus…

Johana sejā un acīs atspoguļojās ārprātīgas šausmas. Es to redzēju, un tas manī radīja gandarījumu. Jutos apmierināts. Es sava tēva nāvi būšu atriebis.

-      Davai, zēni! - es, priecīga naida satraukts, mudināju. - Kārtīgi iešūpojam un pēc - viens, divi, trīs! - metam viņu iekšā!

Tā arī izdarījām. Tai mirklī, kad Johans atradās gaisā, es vēl paspēju viņam uzkliegt: - Tas tev par Jāni Ozolu, tu pretīgais vācieti Vēber! Izkūpi!

Vēbers iekrita lielajā toverī ar izkausēto metālu un gandrīz vai acumirklī tik tiešām burtiskā nozīmē izkūpēja gaisā. Vai, pareizāk sakot, izkusa kā maza sviesta piciņa uz sarkani nokaitētas pannas.

Bija, un pēc brīža nekā jau vairs nebija.

Vēlāk, kad atgriezos mājās un par notikušo pastāstīju Tedim, viņš šausmās saķēra galvu un vairākas reizes pārmeta krustu.

-     Nežēlo! - es viņam pateicu. - Drausmīgi tas izskatījās tikai no malas. Patiesībā tā bija ļoti viegla - viena mirkļa nāve. Mūsu tēvs mira divas nedēļas…

6. NODAĻa

Kad Edmunds Naginskis no rīta pamodās, galva bija tik smaga un sāpoša, it kā vakar būtu pamatīgi plostojis, jaucot dažādus dzērienus.

Vairākas minūtes vērojis, kā jau augstu uzlēkusi saule viegli rotaļājas ar istabas logu aizkariem, viņš saspringti mēģināja atcerēties, kas šeit bija noticis naktī.

Istabā it kā ienācis liela auguma pavecāks vīrs un stādījies priekšā kā Elmārs Ozols. Taču tas nekādi nevarēja notikt - tas bija absolūti neiespējami! Bet šā cilvēka auguma aprises viņš tomēr bija saskatījis diezgan skaidri. Vēl skaidrāk atcerējās viņa dobjo, mazliet sēcošo balsi.

Kā tad sanāk? viņš saspringti domāja. Tātad tā tomēr arī sanāk! Tā ir bijusi īstenība! Bet kāda īstenība? Reāla vai iedomāta?

Muļķības!

Tas ir bijis tikai sapnis. Protams. Citādi to nav iespējams izskaidrot. Tad tiešām vajadzētu sākt ticēt spokiem un dvēseļu nemirstībai.

Taču kaut kas tomēr bija neapstrīdams - par kādreiz acīmredzot reāli dzīvojuša Elmāra un viņa - krimināli noziedzīgo? liesmaini revolucionāro? drosmīga taisnības cīnītāja? nežēlīga tautas atriebēja? galēja nacionālista? - darbību turpat vai pusgadsimta garumā bija aprakstīts zem dzīvokļa vecajiem grīdas dēļiem atrastajās kladēs un skolēnu burtnīcās.

Secinājums varēja būt vienīgi šāds - protams, nekāds Elmārs Ozols pats šeit atnākt nevarēja, lai gan kādreiz šai dzīvoklī ir uzturējies, šad tad apciemodams sievieti, kuru mīlējis.

Tātad izlasītā teksta iespaidā es ar viņu esmu sarunājies vienīgi miegā, Edmunds rezumēja. Sapnī. Izrādās, viss ir pareizi. Nekādi brīnumi nenotiek.

Šāds notikuma skaidrojums Edmundu nomierināja, viņš ātri izlēca no gultas, aizgāja uz vannasistabu, nomazgājās, paēda vieglas brokastis un, paņēmis melnu diplomātu, aizgāja līdz ārdurvīm. Tad, pēkšņa pārsteiguma sists, sastinga. Durvis stāvēja pusvirus…

Kā tas varēja gadīties? Edmunda izbrīns jaucās ar spējām bailēm. Viņš skaidri atcerējās, ka, pārnācis no darba, kā parasti durvis bija aizslēdzis. Vēl tā ne reizi nebija gadījies, ka viņš to būtu aizmirsis izdarīt. Tāpat kā tūlīt ieslēgt signalizāciju.

Bet varbūt tomēr? Nieki! Ja man arī gadītos aizmirst durvis aizslēgt, tās aizvērt es taču nevarēju aizmirst! Tātad…

Edmundam kļuva pavisam neomulīgi. Viņš ātri atgriezās gaiteņa galā un pēc kārtas apskatīja visas istabas. Nekas neliecināja, ka tur kāds svešs būtu staigājis, kaut ko meklējis, atradis un to paņēmis. Viss atradās savās vietās.

Gluži sadrūmis, Edmunds, vairākkārt pārbaudījis slēdzeni, durvis aizslēdza un gāja uz darbu. Tālu iet nevajadzēja. No viņa mājas Stabu ielā līdz Rīgas Apgabaltiesai bija tikai dažu kvartālu atstatums.

Ienācis kabinetā, viņš smagi iegāzās krēslā, pavirši apskatīja dažus uz galda izmētātus papīrus, mazliet tālāk no sevis atstūma pēc dažām dienām izskatāmās krimināllietas divus sējumus un piezvanīja sekretārei.

-    Inga, lūdzu, atnes Vikmaņa advokāta Stūra vakar iesniegto papildprasību. Manuprāt, kārtējais gājiens, lai atliktu lietas izskatīšanu.

-     Labi, šef, - Inga jautrā balsī atbildēja. - Tūlīt būšu!

Pēc dažām minūtēm kabinetā ienāca slaida, glīta un stilīgi ģērbusies jauna sieviete. Tā bija universitātes Juridiskās fakultātes ceturtā kursa studente Inga Gavare - tiesneša Edmunda Naginska sekretāre, kura darbu apvienošanas kārtībā, bet, iespējams, arī patiešām jūtu vadīta, nesen bija kļuvusi viņa mīļākā.

-    Labrīt, Inga! - Viņš priecīgs pamāja ar galvu. - Labi, ka esi uz vietas.

-     Ko tu vispār bez manis darītu? - Inga šķelmīgi prasīja.

-     Ļoti skumtu, - Edmunds nopietni atbildēja. - Bet, kad skumjas pārietu, darītu to pašu, ko pašlaik. Tu vēl staigāji bez bikšelēm, kad es jau studēju. Un sāku strādāt.

-    Tu ari tagad vēl izskaties jauns, - Inga sacīja un tiesneša priekšā nolika divas no datora izprintētas papīra lapas. - Te ir advokāta vakar iesniegtā papildprasība par atkārtotu medicīniski psihiatriskās ekspertīzes nepieciešamību apsūdzētajam Vikmanim.

Edmunds saīdzis pamāja ar galvu.

-    Paldies! Tā būs drausmīgi ķēpīga lieta.

-    Tādas jau te ir visas, - Inga teica. - Taisni jābrīnās, cik daudz cilvēku ir nežēlīgi un stulbi.

-     Dažbrīd man šķiet, ka esmu jau simt gadus vecs, - Edmunds skaļi nopūtās, turpinādams ar degošām acīm skatīties uz Ingas slaidajām kājām, kuras augstu atsedza pārdroši īsi minisvārciņi. Šāds skats viņu vienmēr priecēja, uzbudināja un radīja ne tikai papildenerģiju, bet ari lielu stimulu vispār vēl strādāt un dzīvot.

Jau pirmajā nedēļā, kad Inga sāka pie Edmunda strādāt, viņš uzreiz, novērtējis jaunās sievietes auguma un kāju ārkārtīgi spēcīgo vilinājumu, Ingai palūdza nākt pēc iespējas retāk vai nenākt vispār nekad uz darbu garajās biksēs.

"Es būšu pateicīgs, ja tevi redzētu tikai īsās kleitās vai mini- svārciņos. Tas, protams, nav obligāti, taču mani tas patīkami iepriecinātu."

"Lai notiek, Naginska kungs!" Inga uzreiz bija ar mieru, tūlīt saprazdama, ka, izpildot priekšnieka tik saprotamo vēlmi, var iegūt ne tikai tiesneša labāku attieksmi, bet pilnīgi droši arī viņa kā vīrieša labvēlību. Un ne tikai to.

Pēc tam kad bija šķīries un sieva, samīlējusies kādā advokātā, no viņa aizgāja, Edmunds pastāvīgi mocījās ar nospiedošu vientulības vai, pareizāk sakot, netaisnas pamestības izjūtu, vieglām depresijas lēkmēm un dažreiz pat ar domām par pašnāvību.

Īslaicīgu glābiņu viņš atrada pastiprinātā alkohola lietošanā, pēc tam dzīvokļa iegādes procesā, remontdarbu organizēšanā un nenoliedzami pēkšņi uzplaukušajās jūtās pret daiļo sekretāri.

Edmunds, protams, nekāds sirmais večuks vēl nebija. Tieši otrādi. Viņš bija vīrietis labākajos vīrieša gados - piecdesmit trīs gadus vecs, sportiskas stājas, fiziski vesels, stiprs un gandrīz vai pastāvīgi seksuāli izsalcis.

Bet Edmundu vēl joprojām itin bieži garīgi nomāca diezgan drūmais pamesta vīrieša sindroms - izjūta, ka ne no šā, ne no tā pēkšņi esi nodots un aizmirsts.

Inga nenoliedzami gan garīgi, gan jo vairāk fiziski lielā mērā bija glābiņš - iemesls īslaicīgai situācijas uzlabošanai, taču vai viņa spēs arī kardināli mainīt Edmunda dzīvi? Viņš par to vēl nopietni nedomāja, pagaidām apmierinoties ne ar ko nesaistošajām mīļāko attiecībām.

-    Jauki, - Edmunds sacīja, nekādi nespēdams atraut skatienu no Ingas auguma apakšējās daļas. - Ja mēs tūlīt nesa- grēkosim, es nespēšu normāli strādāt.

-    Mazliet saņemies, un gan jau spēsi! - Inga iesmējās. - Tu gribi, lai mēs šeit kabinetā…

-    Kāpēc gan ne? - Edmunds arī iesmējās. - Jāaizslēdz tikai durvis.

-    Tu to nopietni? - Inga jautāja, bet varēja skaidri manīt, ka viņas psihe un organisms uz šāda grēka iespējamību jau paspējis noreaģēt. Meitenei acis mirdzēja un sejā nenodzisa koķets smaids.

-     Mīlestība vispār ir ļoti nopietna lieta, - Edmunds atgādināja. - Nemaz nerunājot par kaislību lēkmēm.

-    Tas tiesa, - Inga piekrita. - Taču… Es nezinu. Ja nu mūs tomēr pieķer…

-     Kas mūs var pieķert? - Edmunds nepacietīgi iesaucās. - Aizslēdzam durvis un… Risks tikai palielinās baudu!

Varbūt tā ari notiktu un viņi būtu piedzīvojuši neaizmirstamus saldkaisles mirkļus, taču nepieklauvējusi tiesneša kabinetā pēkšņi ienāca Kriminālkolēģijas tiesas priekšsēdētāja Ināra Vītola un, aizdomīgi paskatījusies uz izaicinoši apģērbto sekretāri, vērsās pie Naginska.

-        Mazliet jāaprunājas, - viņa teica un, paņēmusi krēslu, apsēdās blakus Edmundam.

-    Tu vari iet. - Viņš ar galvu pamāja Ingai.

Meitene pagriezās un, atklāti demonstrējot savu neapmierinātību, lepnā gaitā izgāja no kabineta.

-     Baigi seksīgais skuķis, - Ināra teica.

-        Viņa nav nekāds skuķis, - Edmunds iebilda. - Divdesmit četri gadi. Tūlīt beigs juristus.

Ināra aizdomīgi paskatījās uz kolēģi.

-    Vai tev ar viņu ir romāns? - Ināra prasīja.

-        Diez vai, - viņš lēni pagrozīja galvu. - Mums ir attiecības.

-        Viss skaidrs, - Ināra, viegli pasmaidot, sacīja. - Es jau toreiz, kad viņu ņēmu darbā, nodomāju - diez vai tu spēsi atturēties.

-        Pareizi, Inār, - Edmunds piekrita. - Kāda velna pēc man vēl vajadzētu no kaut kā atturēties? Man jau ir piecdesmit trīs gadi.

-    Tieši to es nupat tev gribēju atgādināt.

-        Nevajag! - Edmunds savieba seju skumjā smaidā. - Mēs jau tā tik daudz ko zaudējam… Kāpēc nepacensties kaut ko arī iegūt?

-        Patiešām, - Ināra piekrita. - Tev jau viss ir, trūka vienīgi šīs vieglprātīgās skuķes!

-     Sievietes…

-        Labi, Edmund! - Ināra atmeta ar roku. - Parunāsim par darbu! Pašlaik tavā lietvedībā ir divi Arāja vecīši un bijušais čekas tiesnesis. Es gribētu, lai tu Roberta Vikmaņa lietu atliktu uz vēlāku laiku, it sevišķi tāpēc, ka viņa advokāts pieprasa papildu medicīniski psihiatrisko ekspertīzi, un ķeries klāt pie Ragovska.

-     Vai gribi atklāti? - Edmunds vaicāja.

-    Tu citādi ar mani nemaz nedrīksti runāt! - Ināra kā jokojot atgādināja.

-    Varu ari citādi, - Edmunds sacīja. - Tas, ka mums pašiem savā laikā bija romāns, vēl nenozīmē…

-     Protams, - Ināra piekrita. - Kur tie gadi!

-     Saproti, Inār, - viņš klusi teica. - Man visas šis aizvēsturiskās lietas… Gan tie arājieši, gan bijušais ģenerālis… Cik viņam īsti ir gadu?

-     Deviņdesmit divi.

-    Nu, lūk! Abiem pārējiem ari ap deviņdesmit. Kāpēc mums viņus vispār vajadzētu tiesāt?

-      Kā - kāpēc? - Ināra, nesapratnes pilna, jautāja. - Vai jau esi tik traki samīlējies, ka paliec bērna prātā? Tāpēc, ka prokuratūra šis lietas ir izmeklējusi, uzrādījusi apsūdzības un nodevusi tiesai. Un mums ir jātiesā! Turklāt vēl preses un sabiedrības spiediens… Nemaz nerunājot par šo cilvēku kādreiz izdarītajiem noziegumiem. Tie ir drausmīgi!

-     Tagad man vajadzētu izsaukties gluži kā tev - kur tie gadi! Šķiet, es līdz bērna prātam tomēr vēl neesmu nonācis, ko nevarētu teikt par šiem apsūdzētajiem. Noziegumi ir izdarīti, tie patiešām ir drausmīgi, bet… Viņi paši neko jau daudz vairs neatceras.

-    Tas nav svarīgi! - Ināra asi iebilda. - Svarīgi ir viņu pastrādātie noziegumi!

-    Es par to negribu strīdēties! Vienīgi mazliet savādi šķiet… Es - Edmunds Naginskis, šodienas tiesnesis, - tiesāšu pagātnes tiesnesi Aleksandru Ragovski… Paklausies, Inār! Tu patiešām domā, ka viņš ir noziedznieks? Atšķirībā no Arāja vecīšiem viņš nevienu pašrocīgi nav nogalinājis. Viņš strādāja tādu pašu valsts algotu darbu, kādu šodien darām arī mēs. Pamatojoties uz tādiem un tādiem valstī pastāvošiem likumiem, tiesājam šo likumu pārkāpējus. Kur te prokuratūra var saskatīt noziegumu?! Noziedzīgi tai laikā bija pastāvošie likumi un valsts ideoloģija, ne tiesneši, kas šo politizēto likumu vārdā… Tad jau kādreiz varēs tiesāt ari mūs.

Ināra dažus brīžus domīgi klusēja, tad sacīja: - Šaubos. Mēs taču nevienu nāves spriedumu šodien nepasludinām…

-     Bet vajadzētu gan! - Edmunds teica, tad, tāpat dažus brīžus nopietni paklusējis, turpināja: - Paklau, Inār! Tu tici spokiem?

Inārai spējā izbrīnā iepletās acis.

-    Vai tev jau sāk rādīties? - viņa prasīja.

-Jā, - Edmunds apliecināja. - Pagājšnakt pie manis atnāca kāds vīrs… Vispār baigi savādi. Veicot jaunajā dzīvoklī remontu, zem vecās grīdas atradu vairākas klades un burtnīcas, kur fragmentāri ir aprakstīts šā vīra - Elmāra Ozola - dzīves gājums. Dažas burtnīcas kādreiz ir samirkušas, un teksts izplūdis. Bet no tā, ko tur spēju izlasīt… Tur ir pieminēts arī Aleksandrs Ragovskis. Daudz ko tur nesaprotu, taču man ir radušās aizdomas, ka gan Ragovskim, gan Ozolam ir kāds ļoti nopietns sakars arī ar mani… Kaut kas mūs visus trīs saista. Konkrēti kas, to vēl nezinu, bet diez vai Elmāra Ozola spoks, ja tas patiešām tāds bija, pie manis būtu nācis gluži velti…

Ināra iesmējās. Acīmredzot tas viņai šķita vairāk nekā uzjautrinoši.

-     Vai agrāk viņu nemanīji? - Ināra prasīja.

-     Nē. Tam ir vistiešākais sakars ar manu jauno dzīvokli. Izrādās, tur līdz pagājušā gadsimta piecdesmito gadu sākumam ir dzīvojis šis kādreizējais Baltijas Kara apgabala tribunāla tiesnesis Aleksandrs Ragovksis. Tagad man tas šķiet ārkārtīgi dīvaini, lai neteiktu vairāk, ka no simts Rīgā piedāvātajiem dzīvokļiem esmu nopircis tieši šo. Vai tas tev šķiet normāli?

Ināra paraustīja plecus.

-     Kas tev šo dzīvokli piedāvāja? - viņa painteresējās.

-    Rīgas labākais mākleru kantoris, - Edmunds atbildēja.

-    Tā ir tikai sagadīšanās, - Ināra bija pārliecināta.

-     Droši vien, - Edmunds piekrita. - Taču ļoti dīvaina sagadīšanās…

Ināra piecēlās un taisījās uz promiešanu.

- Lūdzu, Edmund, vēlreiz pārskati savu darbu plānojumu un bijušo padomju justīcijas ģenerāli ņem vispirms! Prokuratūrā man teica, ka viņš vēl esot itin sprigans.

Ināra aizgāja.

Edmunds piecēlās, piegāja pie loga un paskatījās uz Brīvības ielu. Domas skrēja ātri kā garāmbraucošie satiksmes līdzekļi.

Liepu aleja. Autobusi. Vieta, kur kādreiz kā iepriekšējās varas simbols stāvēja Ļeņina piemineklis. Trolejbusi. Kādreiz viesnīca Latvija. Tagad Reval Hotel. Latvija pamazām pazūd. Automašīnas. Cilvēki. Zilas debesis. Puķu dobes. Veca tantiņa- dārzniece. Mazs pasaules stūrītis. Savādi, ka tas viss pastāv. Un mēs ar savu naidu un mīlestību. Un politiskajiem uzskatiem. Un katrs ar savu taisnības izpratni… kas dažreiz var būt šaušalīgi noziedzīga. Ļeņins savā laikā ir teicis: "Revolūcija bez šāvēju vienībām ir bezjēdzīga," - un bieži cildināja Lielās franču revolūcijas teroru, jo boļševisms esot unikāla ticība, gandrīz vai reliģija - sociāla sistēma, kas balstās uz asins nolaišanu. Viņi slepkavoja, tāpat kā daudzi citi jaunas pasaules cēlēji, nešaubīdamies piedēvēdami sev visaugstāko morāli. Viņi ticēja un rīkojās ar prātam neaptveramu cietsirdību, mēģinot visu pasauli pārliecināt, ka rīkojas taisnīgi.

Un visi cietumi. Un tiesas nami. Un soda vietas. Un mēs, tiesneši, - kā paši dievi! Pasaulē vispazīstamākais tiesnesis Poncijs Pilāts izspruka bez soda, pat liekot piesist krustā Jēzu Kristu. Un bez soda palika arī visi nacistiskās Vācijas bargie tiesneši. Un visi Staļina laika prokurori un tiesneši. Kāpēc tagad sods būtu jāsaņem bijušajam Baltijas Kara apgabala tiesnesim Aleksandram Ragovskim? Vai tikai tāpēc, ka šodien it kā taisnības vārdā to pieprasa neliela sabiedrības dala? Bet mēs jau tam esam ne reizi vien izgājuši cauri. Jēzus nāvi tāpat pieprasīja neapmierināts ļaužu pūlis! Un Lielās franču revolūcijas laikā vienkāršā tauta dedzīgi pieprasīja mācītāju, muižnieku un aristokrātu sodīšanu ar nāvi. Giljotlna strādāja nepārtraukti, un Parīzes galvenais bende mesjē Simsons rāvās, muguru neatliecis. Un Hitlera laikā Vācijā ļaudis tāpat sauca pēc asinīm - sodīt visus kreisi noskaņotos, komunistus un jūdus! Un ko apzinīgie padomju darbaļaudis saorganizētajos mītiņos fabrikās un pilsētu laukumos prasīja trīsdesmit septītajā un pārējos staļinisma gados? To pašu! Nāvi tautas ienaidniekiem, spiegiem, sabotieriem un kontrrevolucionāriem!

Der atcerēties - mēs pieprasām! Viņi kliedza.

Un ne tā viegli, viegli. Bet tā bargi, bargi.

Mēs pieprasām Nāvi! Cilvēkiem un bērniem.

Edmundam gribējās trekni nospļauties, aizmirst visas šīs tiesu un soda lietas, pūļa trulumu un sabiedrības atriebības vēlmi, paņemt Ingu, kopā ar viņu iekāpt automašīnā un pa Jūrmalas šoseju aizdrāzties līdz Dubultu pludmalei, sauļoties, peldēties, mīlēties un kaut uz dažām stundām aizmirst šo nežēlīgo pasauli.

Varbūt tas arī izdosies, apsēdies pie rakstāmgalda, viņš apmierināts nodomāja.

Rīt.

7. NODAĻa

Iespējams. Taču nakts pirms rītdienas atkal bija smaga un murgu pilna. Edmunds mocījās, skatījās tumsas apņemtajos istabas griestos un kārtējo reizi ilgi nespēja aizmigt. Gan pagājušās dienas, gan pēdējā laika maz saprotamie notikumi viņu bija tik pamatīgi nogurdinājuši, ka nebija ne mazākās vēlēšanās beidzot uz jaunā dzīvokļa apskati uzaicināt pat savu mīļāko Ingu. Nemaz nerunājot par to, ka viņu varētu šeit atstāt pārnakšņot.

Naktis Edmundu jau sāka baidīt. Tas izsauca lielu satraukumu un nepatīkamu nervu spriedzi. Pirms aizmigšanas galvā parādījās baigas domas un visdažādākās vīzijas. Un, it kā tā visa vēl būtu par maz, atkal un atkal uzradās mokoši uzbāzīgs jautājums - kas šai dzīvoklī noticis pirms manis? Viņš ar nepacietību sāka gaidīt tiesas dienu pret Ragovski, lai pajautātu par to aci pret aci. Līdz tiesas dienai to izdarīt bija neiespējami. Arī prokurora iesniegtajā apsūdzības rakstā par to nekas ievērības cienīgs nebija teikts. Lai gan, aprakstot Ragovska sniegtās liecības, dažu teikumu apjomā varēja noprast, ka šai dzīvokli, tas ir, kādreizējā tribunāla tiesneša A. Ragovska dzīves vietā, 1951. gada decembrī ir notikusi nežēlīga slepkavība un tai ir bijis vistiešākais sakars ar Latvijā visvairāk meklēto teroristu Elmāru Ozolu. Kara tribunāls Ragovska vadībā galvenokārt tieši tādēļ viņam piespriedis nāvessodu, klāt pieķerot vēl dažus citus Ozola kādreiz izdarītos pretpadomju noziegumus.

Tas viss satrauca un nevienu nakti vairs neļāva normāli gulēt. Šai dzīvoklī kādreiz izdarītais noziegums viņu daudz mazāk interesēja kā tiesnesi, bet galvenokārt urdīja kā privātpersonu. Viņš nezināja, taču no burtnīcās izlasītā teksta intuitīvi nojauta, ka tam visam ir kaut kāds sakars arī ar viņu pašu…

Bet kāds?! viņš domās kliedza. Kas tas ir par noslēpumu?

Kad, atbildi neatradis, visdažādāko domu nogurdināts, Edmunds beidzot laidās vieglā snaudā, viņš blakusistabā pēkšņi atkal sadzirdēja dobjus soļus un dažas dīvainas skaņas. Vēl pēc dažiem brīžiem tikko manāmi atvērās durvis un viņš netālu no sevis pamanīja liela auguma cilvēka siluetu. Tā jau bija gadījies arī agrāk - izdzirdot neparastāku troksni, Edmunds vienmēr nodomāja, ka dzīvoklī, atriebības dzīts, būs ienācis kāds no viņa notiesātajiem noziedzniekiem. Bet jau nākamajā mirklī iedomājās, ka tas droši vien atkal būs Elmāra Ozola spoks. Atšķirībā no iepriekšējās reizes tagad viņa parādīšanās Edmundu pārāk nesatrauca. Tad jau drīzāk otrādi. Viņš, varbūt tikai zemapziņā, to jau bija gaidījis. Agrāk vai vēlāk šim kādreiz dzīvā cilvēka garam te atkal vajadzēja atgriezties. Edmunds gandrīz vai nopriecājās, ka tūlīt radīsies izdevība vēlajam nakts viesim šo to pajautāt par tālās pagātnes notikumiem. Pēdējā laikā tie viņu tomēr smagi nomāca.

Taču pagaidām Edmunds, satraukti elpojot, klusēja. Viņš uzmanīgi vēroja, kas notiks tālāk.

Cilvēka ēna lēnām turpināja klīst pa plašo guļamtelpu, apstājās pie logiem, uzmanīgi pavēroja mājas pagalmu un ielu, līdz apstājās soļa attālumā no Edmunda.

-    Tu jau guli? - ēna klusi jautāja.

-     Nē, - Edmunds atbildēja. - Jau kuro nakti nespēju aizmigt.

-    Tu mani gaidīji?

-     Gaidīju. Ja esi Elmārs Ozols…

-    Jā, Edmund, - balss apstiprināja. - Tas esmu es - nemirstīgais…

-     Kāpēc tā? - Edmunds vaicāja. - Mēs taču mirstam visi!

-     Fiziski - jā, - Elmārs piekrita. - Taču es, ja tā varētu teikt, vairāk esmu taisnības, taisnīga soda, taisnīgas atriebības un taisnīga… Vai, pareizāk sakot, pasaules nepieciešamā ļaunuma iemiesojums. Bet ļaunums, kā zināms, nav iznīcināms.

Edmunds dažus brīžus klusēja. Viņš to ne īpaši saprata.

-    Ļoti žēl, - nedaudz vēlāk Edmunds teica. - Saki atklāti - kas tu tāds esi? Dzīva būtne, gars vai patiešām spoka veidā materializējusies fiziski sajūtama ļaunuma substance?

-    Es jau tev paskaidroju, - Elmārs atgādināja. - Esmu cilvēks, kas bija iedomājies ja ne visu pasauli, tad vismaz to daļiņu, kur man nācās dzīvot, padarīt kaut nedaudz labāku un taisnīgāku. Tikai pašās mūža beigās sapratu, ka tas nav iespējams. Nav iespējams principā un pēc būtības.

-     Nav tiesa, - Edmunds nepiekrita. - Tas ir iespējams! Vienīgi var strīdēties par izvēlētā mērķa sasniegšanas metodēm. Bet vienam ļaunumam tūlīt pretstatīt cita ļaunuma izpausmi… Diez vai. Nestrīdos. Kaut kādu taisnīguma jēgu tur noteikti var atrast, taču… Visas impērijas ir sabrukušas. Valsts varas, kas balstījušās uz nepārprotamu ļaunumu (varas izpratnē - labumu!) ir pārstājušas pastāvēt. Ļaunie cilvēki, sevi tāpat uzskatīdami par taisnīgiem un labiem, beigu beigās ir ņēmuši sliktu galu. Domāju - vērtīgāk tomēr ir darīt labus darbus.

-     Mūsu saruna pārvēršas strīdā, kas ilgst jau divtūkstoš gadu un nepārstās ilgt vēl vismaz tikpat daudz, - Elmārs, mazliet sapīcis, teica. - Kāda cilvēka rīcība ir nepārprotami ļauna? Kāda - neapšaubāmi laba? Katrs to var traktēt, kā viņam tīk. Vai tu, piemēra pēc, tiesājot kādu likumpārkāpēju - valsts varas vērtējumā neapšaubāmu noziedznieku - un to bargi sodot, dari labu vai ļaunu darbu?

-    Tā arī ir, Ozola kungs, - Edmunds vīlies sacīja. - Tavs jautājums ir vienkārši muļķīgs. Es neapstrīdami daru labu darbu. Turklāt vēl ļoti vajadzīgu.

-   Man gan tā nešķiet, - Elmārs domīgi iebilda. - Tavā priekšā tiesas zālē var stāvēt nevis slikts cilvēks un noziedznieks, bet gan labs un taisnīgs tautas interešu aizstāvis. Ne viņa vaina, ka likuma prasības ir sliktas vai pat noziedzīgas.

-    Zināma taisnība tev, protams, ir, - Edmunds teica. - Varu gandrīz vai piekrist. Taču viss, kas notiek pasaulē un starp cilvēkiem, noteikti ir nesalīdzināmi sarežģītāks un daudzos gadījumos arī nesaprotamāks.

-    Labi! - Elmārs smagi nopūtās. - Ko mēs te strīdēsimies! Lai kādas teorijas, tēzes vai filozofiskas atziņas arī pastāvētu, neviens cilvēks savā dzīvē un rīcībā pēc tām diez ko nevadās. Visu izšķir katra cilvēka individuālais prāts vai neprāts, viņa spēja piedot vai nepiedot un, iespējams, dažas jau iedzimtas nobīdes no sabiedrībā pieņemtām normām. Bet pietiks! Ja atklāti - es vēlreiz atnācu vienkārši uz tevi paskatīties.

Skaties vien, Edmunds nodomāja. Varbūt beidzot uzzināšu arī šīs vēlmes iemeslu.

-    Vai tu neko savā mūžā neesi nožēlojis? - Edmunds prasīja. - Un, ja esi, ko tad darīji? Raudāji, lūdzi Dievam piedošanu, naktīs, sirdsapziņas mocīts, nespēji aizmigt vai arī visu ātri aizmirsi?

Elmārs Ozols ilgi klusēja. Edmunds skaidri dzirdēja, kā pa Stabu ielu aizbrauc smagā kravas automašīna, kaut kur netālu skan policijas vai ātrās palīdzības gaudojošā sirēna un no augšējā stāva istabā ieplūst ne pārāk skaļas mūzikas skaņas.

-     Nē, aizmirsis neesmu neko, - Elmārs beidzot atbildēja.

-    Un arī nožēlu nav bijis daudz. Vissāpīgāk esmu nožēlojis to, kas pirms piecdesmit trim gadiem notika šai dzīvoklī. Tieši šai istabā.

Edmundam mazliet pat aizrāvās elpa.

-    Kas šeit notika? - viņš spēji satrauktā balsī prasīja.

-     Notika tas, kas nedrīkstēja notikt, - Elmārs atbildēja.

-     Bet viss toreiz sagriezās tik liktenīgi… Un gauži nepareizi. Mani piepildīja vēl drausmīgāks naids par to, ko jutu pirms tam.

-     To man grūti saprast, - Edmunds teica. - Tu šai noziegumā biji iejaukts pats? Vai arī tikai tavi tuvākie biedri - asms- brāļi?

-    Mēs tur iejaukti bijām visi, - Elmārs atbildēja. - Es vismazāk.

-     Kas tad šeit īsti notika? - Edmunds vēlreiz painteresējās.

-    Šausmīga un ļoti netaisna slepkavība, - Elmārs klusi pateica. - Viss iznāca baigi riebīgi.

-     Protams! Kā gan citādi? - Edmunds iesaucās. - Jebkura slepkavība ir diezgan riebīga padarīšana.

-     Ne gluži jebkura, - Elmārs domīgi iebilda. - Cilvēka nogalināšana, it sevišķi tad, ja tas viņam nāk kā citu piespriests taisnīgs sods, ļaužu vairākumam var pat radīt prieku vai vismaz gandarījuma izjūtu par taisnu tiesu.

-    Bet tai gadījumā, kas toreiz notika šeit? - Edmunds vaicāja. - Vai tas bija taisnīgi?

-    Es jau teicu - tas bija ļoti netaisnīgi. Necilvēcīgi! - Elmārs cietā balsī atbildēja. - Vienīgais apmierinājums - es pēc tam pēdējo reizi dzīvē taisnīgi sodīju vairākus neliešus. Es vēl paspēju. Un man tas izdevās.

-     Kas šeit tika nogalināts? - Edmunds prasīja. - Vai pie tribunāla tiesneša Aleksandra Ragovska ciemos atnācis kāds cits krievu ģenerālis?

-    Nē, tā bija jauna un ļoti skaista sieviete, - Elmārs, stipri sadrūmis, atklāja. Tad dažus brīžus klusējis, piebilda: - Ellīgi skaista. Tādā sievietē bija pilnīgi neiespējams neiemīlēties.

-     Kāds šim noziegumam bija iemesls? - Edmunds turpināja interesēties. - Ko viņa tik sliktu bija izdarījusi, ja tik šaušalīgs sods?

-     Neko, - Elmārs klusi atbildēja. - Pilnīgi neko.

-    Tad kāpēc viņa tika nogalināta? - Edmunds samulsa, lai gan savā ilgajā tiesneša praksē ne reizi vien bija sastapies ar pilnīgi absurdiem slepkavības iemesliem. - Vai tā bija tava vai kāda cita greizsirdības izpausme? Dusmu lēkme? Dzēruma dullums?

-    Ne tuvu, - Elmārs noliedza. - īstais iemesls bija cilvēku naids un bailes.

-     No kā jūs baidījāties? - Edmunds turpināja vaicāt. - Ja bailes - cilvēka dzīvības cenā?

-     No nodevības, - Elmārs teica. - To izskaidrot nav tik vienkārši. Tad vispirms vajadzētu atcerēties laiku, kurā mums nācās dzīvot. Tad vēl nebūtu slikti atminēties arī to, kāds laiks tas bija. Bet tas bija neiedomājami slikts. Un cilvēki bija slikti un ļauni.

-    Vai arī tā sieviete? - Edmunds prasīja.

-    Nē, - Elmārs atbildēja. - Viņa bija vienreizēji laba - sieviete ar cēlu un ļoti siltu dvēseli. Ļauni bija citi. Lai gan… Varu atkārtot. Toreiz bija tāds laiks. Baigs un naida pilns.

-     Lailai veido cilvēki, - Edmunds sacīja. - Veca patiesība - kādi cilvēki, tāds arī laiks! Starp citu - kā to sievieti sauca?

-    Anna, - viņš pateica, un Edmunds juta, kā, izrunājot šo vārdu, Elmāra balss viegli iedrebas. - Anna Ragovska…

-    Vai viņa bija tribunāla tiesneša Ragovska meita, māsa vai sieva? - Edmunds jautāja un juta, ka šoreiz stipri iedrebas arī paša balss.

-    Tā ir, - Elmārs apliecināja. - Viņa bija šī nolādētā ģenerāļa vienīgā meita. Bet ne tikai… Viņa vēl bija… Bez daudz kā cita Anna man izglāba dzīvību… Viņa mani nenodeva, kad nodot bija ļoti viegli…

Elmārs spēji aprāvās. Klusums ieilga, un Edmundam jau šķita, ka spoks vispār ir izgaisis un atkal atgriezies savā astrālajā pasaulē. Bet nē. Pēc krietna laiciņa viņš atkal izdzirda Elmāra dobjo balsi:

-    Vai tu, Edmund Naginski, atceries? Tu vispār zini, kas ir bijusi tava māte?

Šis negaidītais jautājums Edmundu tik ļoti apstulbināja, ka viņš ilgi neko nespēja atbildēt. Bet ne tikai tāpēc. Īstenībā viņš nekad nebija zinājis, kas ir viņa īstā māte. Līdz sešpadsmit gadu vecumam ne mirkli nebija šaubījies (un tādām šaubām nebija iemesla), ka viņa māte un tēvs ir Eva un Vladislavs Naginski. Tikai tad, kad vajadzēja saņemt pasi, vecāki, būdami poļu tautības cilvēki, pēkšņi uzstāja, lai Edmunda pases ailītē - tautība - nez kāpēc tiktu ierakstīts - latvietis.

"Kāpēc tā?" viņš tēvam prasīja.

Tēvs ilgi neko negribēja paskaidrot, līdz beidzot atzinās, ka viņi īsti nezinot, kādas tautības vecāku bērns viņš esot.

"Kā tā?" Edmunds iekliedzās. "Kā jūs to varat nezināt?"

Izrādījās, ka 1952. gada pavasarī, lai ātrāk remdētu zaudējuma sāpes pēc pašu dēlēna negaidītas nāves bērnu triekas dēļ, aizgājuši uz Kapseļu ielas zīdaiņu namu un pēc rūpīgas apskates kā savu (vēlāk adoptējot) paņēmuši viņu - melnmatainu veselīga izskata puisēnu, kurš jau bijis nosaukts par Edmundu.

Vladislavs Naginskis tomēr mēģinājis painteresēties, kas ir bijuši zēna vecāki.

"To mēs nedrīkstam atklāt," zīdaiņu nama direktore atbildējusi.

"Vai viņi ir dzīvi?" Vladislavs turpinājis taujāt.

"Es to nezinu," direktore sacījusi. "Bērnu mums pirms dažiem mēnešiem atnesa kāds pusmūža vīrietis. Viņš bija ģērbies ģenerāļa formas tērpā."

"Vai tas bija bērna tēvs?"

"Nezinu. Un, ja arī zinātu, nedrīkstētu teikt. Es jau to paskaidroju."

"Un kas ir bērna māte?" Vladislavs prasījis. "Vai par viņu arī neko nezināt?"

"Zinām," direktore atbildējusi.

"Tad, lūdzu, pasakiet!" Vladislavs stingrā balsī uzstājis.

Varbūt iespaidojusies no Vladislava milicijas pulkveža formas tērpa, direktore klusi pateikusi: "Bērna māte esot gājusi bojā."

"Kādā veidā?" Vladislavs prasījis.

"To nu gan es nezinu."

"Vai ģenerālis bija krievs?" Vladislavs neatlaidies.

"Arī to es nezinu," direktore paraustījusi plecus. "Runāja latviešu valodā. Tā - ar stipru akcentu."

"Labi," Vladislavs samierinājies ar iegūto informāciju. "Galu galā - kāda tam nozīme?"

Taču pēc sešpadsmit gadiem, kad Edmundam vajadzēja saņemt pasi, viņš izkārtoja tā, lai pieņemtā dēla pasē tomēr tiktu ierakstīts latvietis. Vladislavs toreiz neko tuvāk nepaskaidroja, likdams saprast, ka tā varbūt būs taisnīgāk. Un pareizāk puiša nākotnei.

Šie jaunumi Edmundu toreiz gandrīz vai noveda līdz šoka stāvoklim. Pirmkārt, viņš pilnīgi negaidīti uzzināja, ka nav savu vecāku - Evas un milicijas pulkveža, Rīgas Galvenās policijas pārvaldes Slepkavību izmeklēšanas nodaļas priekšnieka Vladislava Naginska īstais dēls. Un, otrkārt, nesaprata, kāpēc audžuvecāki negrib, lai viņa tautība oficiāli skaitītos polis. Tas bija padomju laiks, vēl turpinājās tā saucamais Hruščova atkušņa periods, un cilvēka tautībai ne tuvu nebija tik liela nozīme, kādu tai šodien piešķir mūsu liekulīgi demokrātiskā sabiedrība.

Edmunds, acīmredzot savas agrīnās jaunības dēļ, ar jaunatklājumu drīz samierinājās un par īstajiem vecākiem daudz nedomāja. Tikai dažreiz. Mazliet. Kāpēc domāt par tiem, kurus nepazina un kuri viņa apziņā nekādi nepastāvēja? Katru dienu blakus jau bija tēvs un māte.

Tagad gan viņš labprāt ar tiem aprunātos, taču jau krietni pasen, pirms divdesmit gadiem, vecāki vasaras atvaļinājuma laikā Jaltā iedzēruša taksometra šofera vainas dēļ, braucot pa līkumainiem kalnu ceļiem, bija iegāzušies dziļā aizā, nositu- šies un sadeguši. Nemaz pat nebija vesti atpakaļ uz Rīgu.

Un tagad šis Elmārs Ozols, nez kāpēc atkal atnācis no tālajiem viņsaules plašumiem, sēž Edmunda istabā un nakts vidū jautā, vai viņš zinot, kas ir bijusi viņa māte. Tātad pašam tas nekāds noslēpums nav.

- Vai tu gribi teikt, ka mana māte ir bijušā Kara tribunāla tiesneša ģenerāļa Ragovska meita Anna?! - Edmunds drebošā balsī prasīja. - Tā pati, kas šai istabā ir nogalināta?!

Atbilde nesekoja. Istabā valdīja stindzinošs klusums.

Edmunds strauji pietrūkās sēdus un apņēmīgi ieslēdza lampu.

Protams, istabā nekāda Elmāra Ozola nebija. Un, ja ari bija, viņš to neredzēja.

8. NODALA

»

Diezgan primitīvā domāšanas līmeni es visu sapratu. No tā diez ko nekaunos. Dzīve noskopojās. Man nebija iespējas iet augstās skolās. Arī zemākās ne sevišķi ilgi. Un kas par to?

Jā, varbūt es dzīvoju nepareizi. Tas ir pat ļoti iespējams. Bet vai daudzi var lepoties ar pretējo? Varbūt tieši tā ari ir mūsu mūža lielākā kļūda - dzīvot pareizi?

Diemžēl nekas nekļūst skaidrāks arī šodien. Šeit. Kā pieņemts teikt - debesīs vai ellē. Te gandrīz visi ir tādi kā es - nepareizie. Nošautie un krustā sistie. Slepkavas un vājprātīgie. Naivie taisnības cīnītāji un bargie atriebēji.

Piedot nespējīgie.

Kaut kā ir ļoti žēl.

Bet noteikti žēl ir sievietes, kuru man nācās zaudēt, un tās, kura mani vēl joprojām gaida Parīzes Centrālajā dzelzceļa stacijā.

Tagad kara nav. Vismaz ne tur, kur esam mēs.

Šodien visi vilcieni iet precīzāk. Tikai pēdējais ekspresis uz Marseļu arī šoreiz nepienāk. Reisi atcelti. Francijā musulmaņu teroristi draud uzspridzināt divpadsmit sliežu ceļus.

Ko darīt?

Cilvēku var iznīcināt tūkstoš veidos. Radīt - tikai vienā.

Es un tu. Mana un tava bērna dzīvība. Tava un mana bērna bērnu dzīvības. Un putna dzīvība gaisā. Un zivs dzīvība ūdenī. Un sliekas dzīvība zemē. Un kādas prātam neaptverami tālas zvaigznes dzīvība Visumā.

Varbūt pateicoties tieši tai, mēs šeit varam piedzimt, dzīvot, mīlēt un cits citu apkaut gan taisnības, gan netaisnības,

gan naida, gan mīlestības, gan taisnīgas atriebības, gan savas morālās vai idejiskās pārliecības vārdā.

Bībelē esot teikts: "Dievs ir devis, un tikai Dievs var ņemt."

Es tam neticēju toreiz, vēl mazāk ticu tagad. Iespējams, tie ir kārtējie cilvēka maldi un pavisam greizs priekšstats par lietu kārtību šai pasaulē, par cilvēka esības jēgu, par dzīvību un nāvi.

Uz kādas mājas sienas redzēju uzrakstītu: "Dievs ir." Bet tam blakus kāds asprātis bija pierakstījis: "Es arī."

Jā, es tāpat! Pilnīgi pareizi! Es pats sev esmu dievs, un cita man nevajag!

Ja valsts vara un tās neaptēstie ierēdņi var lemt par manu likteni, tad to varu darīt arī es!

Un mēs - Asinsbrāļi.

1905. gada pavasarī pārcēlušies uz Rīgu - es, Elmārs Ozols, brāļi Imants un Kārlis Zvirgzdi, Jēkabs Dubelšteins un mans jaunākais brālis Teodors -, sākām strādāt vagonu fabrikā Fenikss.

Fabrikas strādnieku lielumlielākā daļa smagā darba un apspiestības dēļ, tāpat kā Liepājā un citur, bija revolucionāri noskaņoti. Mūs tur vadīja LSDSP CK loceklis Jānis Freimanis, bet inženiera ķīmiķa Priedīša vadībā tēraudlietuves cehā sākām slepus izgatavot pirmās diezgan jaudīgas bumbas.

Jā, lai nogalinātu!

Tas bija baismīgi, bet pareizi! Kāpēc tad vispār pastāv sabiedrības pārveidošanas idejas, tiek kalti ieroči un radīta kaujas tehnika? Mērķis ir tikai viens - lai ar tiem nogalinātu. No viena līdz vairākiem miljoniem.

Rīgas komitejā un mēs savā starpā pēc karstiem strīdiem tomēr nolēmām 1. maijā nekādas plašas protesta akcijas nerīkot. Tas būtu pārāk bīstami. Pilsēta bija kā piebāzta ar Donas kazakiem, dragūniem un policiju. Taču mūsu un pārējo strādnieku protesta gars bija tik milzīgs, ka tam agrāk vai vēlāk kaut kādā veidā vajadzēja izpausties.

Sapulcējāmies pašā Rīgas centrā - Vērmanes dārzā. Sanāca arī daudz studentu. Dziedājām revolucionāras dziesmas. Ne pārāk skaļi. Taču svešie sadzirdēja. Un paziņoja.

Pēc neilga laika, pakaviem šķindot un zirgiem sprauslojot, dārzā iedrāzās neliela kazaku vienība. Neko prātīgu nepateikuši, tikai kliedzot un lamājoties viņi tūlīt, mēģinot pūli izklīdināt, ar pātagām un zobeniem sāka mūs sist. Mēs devām pretī. Kazaki no makstīm jau rāva revolverus, un daži pat izšāva gaisā. Nebija izslēgts, ka nākamie šāvieni ķertu kādu no mums.

Savā starpā sačukstējāmies, un es pavēlēju: "Imant, met!"

Un Imants Zvirgzds mūsu pirmo izgatavoto bumbu iesvieda trakojošo cara zaldātu barā…

Atskanēja apdullinošs sprādziens.

Neviens to nebija gaidījis. Dūmi. Kliedzieni. Bailes. Panika.

Divi kazaki kā veci kartupeļu maisi smagi novēlās no zirgiem. Ļaudis steidzīgi izklīda. Arī mēs devāmies prom.

Nākamajā dienā gandrīz tas pats atkārtojās mītiņa laikā Grīziņkalnā. Tur uz policistiem bumbu meta Fēniska kaujinieks Oskars Liepiņš (Spartaks).

Toreiz tie bija vēl nedzirdēti notikumi revolucionārās kustības vēsturē. Krievijas impērijas teritorijā mēs - latvieši - bijām pirmie, kas bezbailīgi pavērsa ieročus pret cara zaldātiem. Pret cara patvaldību.

Krievijas guberņā, kā sauca Latviju, sākās milzīgs satraukums. Viņi kā satrakoti suņi tūlīt sāka meklēt vainīgos. Turpmākajās dienās bez īpašas atlases tika arestēti ap četrdesmit cilvēku. No fabrikas Fenikss vien aizturēja divdesmit sešus strādniekus. Varbūt tāpēc, ka bijām ienācēji un mūs tur maz pazina, šis pirmais arestu vilnis mūs pagaidām neskāra.

Vakarā sapulcējāmies dzīvoklī, ko ar Teodoru īrējām netālu no dzelzceļa stacijas Gogoļa ielā. Tas bija diezgan liels vienistabas dzīvoklis ar ieeju no mājas pagalma. No virtuves loga bija redzama pareizticīgo baznīca un daļa no ielas.

- To mēs nedrīkstējām darīt! - Teodors teica un noskatīja mūs visus ar dziļas nožēlas pilnu skatu.

-            Tieši tā vajadzēja! - Imants, sēžot pie loga un uzmanīgi vērojot pagalma ieeju, apgalvoja. - Kā citādi lai cīnāmies?

-            Trīs līķi un kādi četri vai pieci ievainoti, - Teodors mums atgādināja. - Vai tas tevī nekādas pārdomas neizraisa?

-    Tu skaitīji? - Jēkabs prasīja.

-    Es visu redzēju.

-             Kas tad bija tie nogalinātie? - Jēkabs iesaucās. - Velns parāvis! Cara zaldāti!

-     Nu un tad? - Tedis nerimās. - Viņi nav cilvēki?

-     Paklau, Elmār, kas ar Teodoru notiek? - Imants prasīja.

-            Pirmās kaujas kristības, - es atbildēju. - Vai tu notikušo nemaz nepārdzīvo?

-            Tā, mazliet, - Imants negribīgi atbildēja. - Vispār jau bija baigi. Neko teikt. To, kas bumbai trāpījās vistuvāk, gandrīz vai sarāva gabalos.

-    Tev žēl nav? - Tedis vaicāja.

-            Ja tik uzmanīgi skatījies, vai redzēji, ko viņš tai brīdī darīja? - Imants jautāja.

-             Viņš tur bija, - Tedis atbildēja. - Mēģināja ieviest kārtību.

-            Tas kazaks tai brīdī ar plakaniski pavērstu zobenu sita kādai sievietei, - Imants atgādināja. - Ja viņi tādā veidā mēģina uzturēt kārtību, tad to varam darīt ari mēs! Mēs iedibināsim savu kārtību!

-            Kāda starpība? - Tedis nicīgi iesaucās. - Viņi ar zobeniem - mēs ar bumbām?! Kam tāda kārtība ir vajadzīga?

-             Tedi, ja tev to neliešu ir tik žēl, - sacīja Jēkabs, - aizej uz baznīcu! Re, tepat degungalā stāv!

-             Un aiziešu arī! - Teodors apņēmīgi atsaucās. - Kāpēc, tavuprāt, viņi ir slikti, ja apzinīgi pilda valsts uzliktos pienākumus?

-            Šie pienākumi ir slikti, - Jēkabs paskaidroja. - Tie ir vērsti pret cilvēku brīvības izpausmēm. Jau rīt aiziešu pie kāda cilvēka. Viņš apsolīja sagādāt ieročus.

-             Kādus? - Tedis prasīja. - Vai atkal bumbas? Un liks tās mest neaizsargātu ļaužu pūlī?

- Viņš apsolīja revolverus, - Jēkabs teica. - Naganus, brau- niņus un mauzerus. Tie mums vēl vairāk piedos gan drosmi, gan spēku. Mūs tik viegli nepaņems! Mani viņi vispār dzīvu rokās nekad nedabūs!

Tomēr dabūja. Tas notika vēlāk - 1907. gada vasarā Jelgavā.

Pēc dažām dienām leģendāro Piektā gada kaujinieku Jēkabu Dubelšteinu pārveda uz Rīgas slepenpolicijas šausmu apvīto Muzeju, kur jau pirmo četru stundu ilgās pratināšanas laikā mežonīgi spīdzināja. Par ko visu viņu toreiz tikai neapvainoja! Ko valdības varmākas (tāpat pildot valsts varas uzliktos pienākumus) viņam neuzkrāva! Kādi nodevēji un provokatori nenāca Jēpi atpazīt! Pat benžu virsnieks barons Mellers-Zakomeļskis un viņa palīgs gubernators Kņazevs. Lai mūs glābtu, Jēkabs atzina sevi par vainīgu un apgalvoja, ka visus uzrādītos noziegumus viņš izdarījis viens.

Vēlāk Jēkabu tiesāja pēc tālaika Kriminālkodeksa 279. panta un piesprieda nāvessodu.

1907. gada 25. septembra naktī atvērās Rīgas guberņas cietuma dzelzs vārti un stiprā apsardzībā no turienes izveda trīs uz nāvi notiesātos. Starp viņiem bija arī teiksmām apvītais izcilais 1905. gada revolūcijas kaujinieks Jēkabs Dubelšteins.

Drūmi klaudzēja soļi. Nakts tumsa un nāves tuvums žņaudza notiesāto krūtis.

Neviens, izņemot bendes, viņus neredzēja. Neviens nepavadīja. Viņi spēra pēdējos soļus uz šīs zemes. Visus aizveda uz Smilšu kalnu, kas tolaik bija galvenā revolucionāro kaujinieku nošaušanas vieta, - Grīziņkalnā, netālu no Rīgas Centrālcietuma augstās sētas.

Kā nāves murgi norībēja bungas, kalsns virsnieks deva pavēli, un tūlīt arī atskanēja šauteņu zalve…

Žēl, ka šodien to neviens vairs neatceras. Nepiemin. Neraud. Šodien kā par ļaunu izsmieklu mūsu tautas varonīgajai pagātnei fotografē, intervē un cildina veiklus blēžus, kas spējuši īsā laikā saraust miljonus. Bet mūs - 1905. gada un vēlāko laiku bezbailīgos cīnītājus par taisnīgāku pasauli… Neviens neko vairs nezina.

Mēs toreiz dzīvojām un sevi ziedojām ne jau tāpēc, lai Lang- stiņos vai Baltezera maliņā uzceltu lielu māju, bankā atvērtu kontu un iegādātos pēdējā izlaiduma mersedesu. Mēs dzīvojām, cīnījāmies un mokās mirām daudz augstāku un sabiedrībai nesalīdzināmi vērtīgāku mērķu vārdā - brīvība, demokrātija, strādnieku tiesības…

Skumji, bet šodien joprojām ir tas pats. It kā simts gadu laikā nekas nebūtu mainījies! Latviešu strādnieki kļuvuši gandrīz vai par vergiem ārzemnieku par lētu naudu nopirktajās fabrikās.

Vakar pašķirstīju avīzes - ātrās medicīniskās palīdzības šoferi, ja tiem nepaaugstinās smieklīgi mazās algas, draud uzsākt streiku. Bet viens trekni nobarojies ministrijas ierēdnis, kas, neko savā kantorī jēdzīgu nedarīdams, saņem desmit reižu lielāku atalgojumu, kuslā balstiņā skaidro, ka algas paaugstinājumu šoferīši varēšot saņemt labi ja pēc trim gadiem…

Nu kā lai nedomā…

Vai tiešām atkal vajadzētu meklēt mauzerus?!

Tāpēc arī toreiz nolēmām - ja citādi nav iespējams - nekādas žēlastības! Nekādas saudzības! Lai šķīst varmāku asinis! Lai sprāgst bumbas un skan revolveru šāvieni!

Kristīgo ticību, Jēzus ciešanas un sabiedrības morāli uz brīdi aizmirsīsim! Atcerēsimies mūsu pašu ciešanas - toreizējās un šodienas!

Ja, smagas slimības mocīts, lēnām mirst bērns…

Ja strādnieks, vārdiņu iebildis pret fabrikas īpašnieku sliktiem nodomiem, tiek atlaists no darba un ģimene paliek bez iztikas līdzekļiem…

Ja pensionārs, skaitīdams sīknaudu, aptiekā nespēj nopirkt nepieciešamās zāles…

Ja piecu bērnu māte viņiem uz pusdienas galda spēj uzlikt tikai liesas zupas šķīvi…

Ja kādu mazas algas saņēmēju - visbiežāk inteliģences pārstāvi - par nespēju apmaksāt augsto īres rēķinu ārzemēs dzīvojošs mājas īpašnieks bez mazākiem sirdsapziņas pārmetumiem (likumīgi!!!) izmet uz ielas…

Ja spēka pilnam zemniekam par savu smago darbu jāsaņem tikai nabaga graši…

Ja darbu zaudējušam strādniekam izmisumā par savas ģimenes nožēlojamo stāvokli jāņem striķis, jākāpj mājas bēniņos un jāpakaras…

Ja jaunai meitenei rudens lietū un ziemas salā īsos bruncl- šos jāstāv uz Čaka ielas vai Daugavpils šosejas malā…

Un valsts pret visu to ir vienaldzīga…

Piedodiet! Man tie laiki pat sajuka - es pašlaik domāju par to valsti, kas pastāvēja pirms gadsimta, vai par šodienas Latviju?! Un tad man ir jāprasa - vai tiešām mūsu cīņa, ideāli un drausmīgā nāve ir bijusi velta?!

Ko tad vispār ir vērts šai dzīvē darīt? Vai tiešām tikai ar visiem atļautajiem un neatļautajiem līdzekļiem raust naudu un kā dzīves augstāko mērķi izvirzīt nokļūšanu žurnāla Privātā Dzīve lappusēs?!

Neapvainojieties! Bet salīdzinājumā ar mūsu dzīvēm, ideāliem un mērķiem jūsu nodomi nav pat nieka spļāviena vērti…

Ja tev, Edmund, vēl ir pacietība klausīties, es šonakt pastāstīšu tikai par vienu, bet, iespējams, vispārdrošāko mūsu kaujas operāciju, kas skaļi izskanēja visā Krievijas impērijā un jau tad kļuva par apbrīnas cienīgu leģendu.

Ne toreiz, un vēl mazāk šodien, bija tikpat kā neiespējami iedomāties, kā kaut kas tamlīdzīgs - fantastisks uzbrukums Rīgas prefektūrai (slepenpolicijai) un mana un vēl trīs cīņas biedru atbrīvošana un bēgšana - varēja notikt laikā, kad ne tikai pilsētā, bet visa Baltija bija kā milzīga kara nometne, kur uz katra soļa nežēlīgi soda ekspedīciju dalībnieki veica savu asiņaino darbu.

Tomēr ne nošaušanas, ne karātavas, ne ieslodzīto spīdzināšanas, ne terors ieslodzījumu vietās nevienu nespēja salauzt.

Mēs, kas aizstāvējāmies, paši pārgājām uzbrukumā. Un mans labākais draugs Jēkabs Dubelšteins ari vēl bija dzīvs.

Pēc vētraini un piedzīvojumiem pārbagāti nodzīvotiem diviem gadiem kopā ar dažiem biedriem sēdēju pazīstamajā Dzirnavu ielas ēdnīcā, kas atradās netālu no Berga bazāra. Šodien tai vietā stāv cita celtne - Lattelekom starptautiskā telefonu centrāle.

Ēdnīca saucās Pie Austras par godu tās īpašniecei Austrai Dreifogeles kundzei.

Atšķirībā no citām reizēm todien - 1906. gada 13. janvārī - es atrados lielajā ēdnīcas zālē, nevis kā parasti mazajā apspriežu telpā tūlīt aiz virtuves.

Kad biju paēdis pusdienas, pie manis pienāca Austra - gara auguma, diezgan glīta, nez kāpēc revolucionāriem simpatizējoša sieviete - un pačukstēja, ka mazajā istabā mani gaidot kāds cilvēks.

-      Kas viņš tāds ir? - tūlīt painteresējos. Uzmanīties vajadzēja par katru pateiktu vārdu, no katra nepazīstama cilvēka.

-    Tad jau pats redzēsi, - Austra atteica.

-    Varbūt kāds provokators? - prasīju.

-     Ej droši! - Austra sacīja. Tad pievērsās pārējiem: - Man liekas, zēni, jums šodien vajadzētu būt sevišķi uzmanīgiem. Pirmīt te atkal manīju Ansi Ziediņu. Esmu pārliecināta, ka tieši viņš var būt nodevējs. Vakar viena no manām draudzenēm viņu nejauši redzējusi iznākam no Rīgas slepenpolicijas.

-     Labi, - es pieceldamies teicu. - Uzmanīsimies! Ko tas cilvēks no manis grib, nezini?

-     Zinu, - Austra atbildēja. - Tūlīt arī pats to uzzināsi. Ej droši!

Tomēr, baidīdamies no iespējamās provokācijas, no kabatas izvilku savu personīgo ieroci - brauniņu -, noliku to uz palodzes un devos uz telpu, kur parasti notika vētrainas pārrunas par revolūcijās tuvākajiem uzdevumiem, taktikas jautājumiem un par to, vai vispār mūsu izvēlētā cīņas metode - terors - ir pati pareizākā un vēlamākā.

Kad iegāju istabā, kas bija pilna no tuvējās virtuves ieplūdušām ēdienu smaržām, tūlīt pie loga pamanīju sievietes augumu. Viņa stāvēja, pagriezusies pret mani ar muguru, acīmredzot caur logu rūtīm skatīdamās uz Dzirnavu ielu.

-    Vai tā esat jūs? - klusi vaicāju.

-    Jā, Ozola kungs, - viņa patīkamā balsī atbildēja, lēnām pagriezās ar seju pret mani, un es ieraudzīju skaistu, moderni ģērbušos sievieti. Seja šķita kaut kur jau redzēta.

-    Vai mani vēl atceries? - viņa jautāja un šķelmīgi smaidīja.

-     Man līdz šim ir bijis maz sakaru ar sievietēm… - klusi nomurmināju.

-    Tāpēc vēl jo vairāk… - sieviete teica. - Tas, Elmār, nemaz nebija tik sen, kad gribēji pret mani pielietot spēku. Šķiet, jūs šeit visi ar savām tieksmēm uz vardarbību esat nedaudz slimi…

Tad es viņu atcerējos, taču tas manī neizraisīja ne īsti prieku, ne patīkamu pārsteigumu. Viņa bija no tās sabiedrības daļas, pret kuru jau sen izjutu svelošu naidu.

-    Tu esi Marita? - vaicāju un viņu vēlreiz uzmanīgi noskatīju. Viņa bija stipri izmainījusies. To lielā mērā veicināja ne tikai biezais ziemas apģērbs, bet ari pagājušais laiks. Un, lai gan šis laiks nebija pārāk garš, vienalga, tas mūsu sejās un apziņā jau bija izdarījis tik pamatīgas korekcijas, ka šķita - mūs no īsā satikšanās brīža baronam fon Rekem piederošā ezera krastā šķir vesels laikmets.

-   Jā, tā pati meitene, kuru tu nez kāpēc nevēlējies vis maigi noskūpstīt, bet gan tūlīt paņemt ar varu, - Marita atgādināja. Vienkārši tāpat. Bez naida.

-     Ne jau tūlīt, - es, nedaudz saviebies, teicu. - Mēs pirms tam vēl diezgan ilgi strīdējāmies par dažām sociālām netaisnības izpausmēm.

-     Es to atceros, - Marita sacīja. - Tu mani nepārliecināji.

-    Par to nemaz nebrīnos, - es teicu. - Tu pārstāvi to sabiedrības mazākuma slāni, kas šīs sociālās netaisnības rada. Mēs katrs aizstāvam to, ko uzskatām par aizstāvēšanas vērtu.

-     Un ko pats? - Marita prasīja. - Ko tavi draugi? Kāda vērtība ir jūsu darbiem? Satrakojies ļaužu pūlis pagājšvasar pat centās nodedzināt barona fon Rekes skaisto pili!

-    Un kā? - es prasīju. - Neizdevās?

-     Dievs palīdzēja…

Es rūgti iesmējos.

-    Marit, ne jau nu Dievs! Fon Rekes pili no pilnīgas iznīcināšanas paglāba nežēlīgā melnā sotņa - Donas kazaki un cara karaspēka dragūni!

-      Elmār! - Marita iesaucās un pienāca tuvāk. No viņas auguma man sejā tūlīt uzvēdīja patīkamu smaržu aromāts. - Ko jūs ar to būtu panākuši, ja ari izdotos pili nosvilināt? Un pat ja desmit pilis un muižas? Ko jūs gribat panākt, metot bumbas uz karavīriem un ar revolveru šāvieniem nogalinot policistus?

-    Grūti pateikt, - es atbildēju. - Galamērķis ir jauna, daudz taisnīgāka valsts iekārta. Bez cara patvaldības. Ja tas nebūs iespējams, tad vismaz valsts varai pierādīsim, ka ne visi ir gatavi tā arī visu mūžu palikt apspiesti un pazemoti. Turklāt… Ari nemitīgi krītošas ūdens piles ar laiku spēj sadragāt akmeni.

-     Jūs visi, neko nesasnieguši, agrāk vai vēlāk aiziesiet bojā, - Marita nožēlas pilnā balsī teica.

-    Vai tev manis būtu žēl? - nedaudz pārsteigts, vaicāju.

-    Jā, - Marita klusā balsī atbildēja. - Būtu gan. Pat ļoti žēl.

-     Kāpēc?

-     Tu man patīc, - Marita negaidīti atklāja un skatījās uz mani ar nepārprotami iemīlējušās sievietes acīm. Tas bija savādi.

-     Paldies, - es neveikli pateicu. - Kas no tā izriet?

-     Es ļoti negribētu, lai tu tiktu arestēts un sodīts. Varbūt pat nogalināts. Arī pārējie puiši. Patiesībā mēs taču tikai tagad tā pa īstam sākam dzīvot.

-     Tas tiesa, - es piekritu. - Un varbūt tieši tādēļ, lai mūsu jau tā īsās dzīves būtu daudzmaz jēdzīgas un gaišas… Es nevaru tēraudlietuvē no rīta līdz vakaram tikai staipīt dzelzs stieņus un vakaros, pārguris atvilcies mājās, tūlīt likties gultā un nolādēt savu nelaimīgo likteni. Un mana tēva likteni. Un manas mātes. Un māsas. Un tūkstošiem pārējo latviešu zemnieku un strādnieku grūto mūžu. Ar tevi, Marit, ir citādi. Dzīve tev sagādā prieku. Arī turpmāk tu to baudīsi, kā mēs baudām saules siltumu vai mīļota cilvēka rokas pieskārienu. Tevi nekad neskars tās dzīves problēmas, ar kurām ikdienā sastopas iedzīvotāju vairākums. Varbūt dažreiz tu asaras paliesi vienīgi nelaimīgas mīlestības dēļ. Bet tā nav liela bēda. Tā nekad nav liela traģēdija. Ar savas bagātības un barona fon Rekes radniecības palīdzību… Tu vienmēr būsi dzīves uzvarētāja.

-     Iespējams, - Marita domīgi piekrita. - Bet tu?

-    Varbūt es visu zaudēšu, - mazliet grūtsirdīgi teicu. - Neko neiegūšu. Neko nesasniegšu. Šī apziņa manī jau tagad rada spītu un naidu. Un pat tas… Tu te stāvi man iepretim tik skaista un eleganta… Bet tu man vari būt tikai kā tāds tāls un nekad nesasniedzams sapnis. Es nedrīkstu tev pat pieskarties.

Maritas glītajā sejā atkal uzplauka šķelmīgs smaids.

-     Drīksti, - viņa negaidīti pateica. - Un varbūt ne tikai to…

Es apmulsu. Tas bija tik pēkšņi un īstenībā ari ne visai saprotami.

-    Tu par mani esi domājusi? - jautāju.

-     Bet tu par mani nemaz? - Marita jautāja pretim.

-    Tikpat kā nemaz, - atbildēju.

-     Kāpēc? - Marita prasīja. - Man šķita, toreiz ezermalā es tev ļoti iepatikos. Pat tik stipri, ka tūlīt gribēji mani iegūt. Ja ne tā kā parasti - mīļi un maigi tad vismaz ar brutālu spēku. Kas tagad, Elmār, ir mainījies? Pret mani neko tamlīdzīgu vairs nejūti?

-     Grūti pateikt, - vēl vairāk apmulsis, paraustīju plecus. -Ja mēs puskaili atkal vientuļi sēdētu ezera krastā…

Marita dzidri iesmējās.

-    Lai tad tā ari notiek! - viņa smiedamās teica. - Pagaidīsim līdz vasarai!

Man šķita - viņa tikai ākstās. Bagātas ģimnāzistes ķircināšanās.

-     Līdz vasarai vēl jānodzīvo, - es sacīju un paliecos uz priekšu, lai viņu noskūpstītu, kad spēji atrāvās durvis un tajās negaidīti parādījās krievu virsnieks, kāds netīkama izskata civilists un liela auguma policists.

-    Te ir vēl viens, - policists, pagriezies pret virsnieku, teica un ar roku parādīja uz mani. - Man šķiet, es viņu pat pazīstu! Jā! Tas ir jau sen meklētais terorists Elmārs Ozols!

Viņi sagrāba mani un ieveda atpakaļ lielajā ēdnīcas zālē, kas jau bija pilna ar zaldātiem, policistiem un aizturētiem cilvēkiem. Starp policistiem pamanīju arī Ansi Ziediņu - bijušo Feniksa strādnieku kaujas grupas dalībnieku, kas tagad par naudu vai citu apsvērumu dēļ bija pārdevies nīstajai valsts varai, tas ir, Rīgas slepenpolicijai.

Viņš kopā ar policistiem staigāja gar aizturēto cilvēku rindu un, kuru pazina, ar pirkstu tam iebakstīja krūtīs un skaļi nosauca tā vārdu.

Pienācis pie manis, viņš paskatījās ļaunām acīm, tāpat kā pārējiem ar pirkstiem iebakstīja krūtīs un, visiem dzirdot, nosauca manu vārdu.

-     Tas ir Elmārs Ozols! Feniksā kopā ar citiem izgatavoja bumbas, pagājšgad piedalījās nekārtību radīšanā Vērmanes dārzā un Grīziņkalnā un pašlaik vada teroristu kaujas grupu Asinsbrāļi. Vairāku valdības ierēdņu, karaspēka virsnieku un policistu slepkava.

Mani pārņēma drausmīgs naids. Tā bija pirmā reize, kad nācās sastapties ar tik klaju nodevību, un tā uz mani līdz mūža galam atstāja neizdzēšamu iespaidu.

-    Šis cilvēks melo vai vienkārši kļūdās, - es sacīju, vērsda- mies pie tuvāk stāvošā policista. - Mani sauc Jānis Jansons, esmu tirgotājs. Man Liepājā pieder neliels manufaktūras veikaliņš…

-    Vai pase ir?

-    Lūdzu!

Policists to izšķirstīja (tā, protams, bija viltota), pielika pie citām aizturēto pasēm un diezgan vienaldzīgi noteica: - To mēs noskaidrosim. Būs jānāk mums līdzi.

-    Pagaidiet! - Ansis Ziediņš iesaucās un ar roku parādīja uz palodzi, kur aiz liela puķu poda pirmīt biju nolicis revolveri.

Tas ir viņa - Elmāra Ozola ierocis!

Policists uzmanīgi paņēma rokā brauniņu, to rūpīgi apskatīja un uzmeta man ciešu skatienu, f - Tavs?

-     Nē, policista kungs, - noraidoši pakratīju galvu. - Man nekad nekāda darīšana ar ieročiem nav bijusi. Parasti rokās turu auduma baķus.

Kad mūs veda prom, vienu bridi blakus trāpījās Ansis Ziediņš. Agrāk šķita lāga Grlziņkalna čalis. Kāpēc viņš kļuva nodevējs, tā ari neizdevās uzzināt.

-    Tu jau esi mironis, - es viņam klusi pateicu. - Simt punkti. Ar to rēķinies!

-     Tūlīt tu pats būsi līķis, - Ziediņš indīgi pasmīnēja. - Visas Jūsu idejas par revolūciju un teroru… Tagad varēsi pārlieci- iiuties, cik valsts ir stipra.

Varas stiprums galvenokārt balstās uz tik vājiem cilvēkiem kā tu! - es nikni atteicu. - Bet gan jau… Tādi kā tu nekad nav uzvarētāji. Jūs varat atrasties vienīgi dzīves miskastē…

9. NODALA

»

Šīs nodaļas teksts vārds vārdā ir pārrakstīts no to veco burtnīcu lappusēm, kas tika atrastas tiesneša Edmunda Naginska jauniegādātajā dzīvoklī Stabu ielā 19.

Vēstījums ir uzrakstīts it kā sausā, kancelejiskā stilā un, iespējams, ir paša Elmāra Ozola vai kāda cita cilvēka diezgan bezkaislīga atskaite par to, kas notika ar tiem arestētajiem kaujiniekiem, kas 1906. gada janvārī nokļuva Rīgas slepenpolicijā.

1906. gada 26. (13.) janvārī policija un kareivji aplenca ēdnīcas ēku (Dzirnavu iela 82) un arestēja visus tur esošos. Turpat tos rūpīgi pārmeklēja, bet neko sevišķu ne pie viena neatrada. Tikai istabā uz grīdas mētājās proklamācijas un dažas pases, bet uz loga - brauniņš un neliels somu duncis.

Sākās pasu pārbaude. Personas, kam bija uzticams izskats un pases pieraksts, atlaida, bet pārējos - bezpasniekus vai pases bez pieraksta, kā arī tos, kurus bija uzrādījis provoka- tors Ziediņš (pēdējais, pārģērbies kareivja drēbēs, piedalījās kratīšanā), arestēja.

Arestētos sadalīja divās grupās. Pirmajā iekļāva 14 cilvēkus (daļu no tiem atbrīvoja tajā pašā dienā), bet otrajā - 4 cilvēkus. Kareivjiem uzdeva sevišķi stingri sekot mazākajai grupai. Šajā grupā bija Lapsa (Mežgaiiis), Rozentāls, Grundbergs un Ozols.

Mūs ielenca 8 kareivji. Pavadīja kāds gados vēl jauns virsnieks. Piesacījis neraudzīties apkārt un norādījis, ka pie vismazākā bēgšanas mēģinājuma tiks šauts, viņš pavēlēja mūs vest.

Pēc 10 minūtēm jau nokļuvām Rīgas Centrālajā policijas pārvaldē - slepenās policijas nodaļā. Mūs tūliņ arī saņēma "pa godam". Virsnieks, ar roku norādījis uz mums, teica: "Lūk, pie šiem četriem atradās ieroči."

Policista seja iemirdzējās no labpatikas, bet mēs no brīnumiem apstulbām. Visā ēdnīcas telpā atrada vienu brauniņu un nelielu nazi, bet mēs visi četri izrādījāmies šo priekšmetu īpašnieki. No mums prasīja uzvārdus un pases. Es savu neīsto pasi ceļā paspēju labi izmācīties un teicu visu bez pieraksta. Prasīja dzīvokļu adreses. Visi, izņemot mani, tās pateica. Es nevarēju to darīt - mana pase vēl nebija policijā pierakstīta.

Pēc tam mani un vēl divus izveda un ieslēdza koridora an- tropometriskajā nodaļā - visur jau bija pārpildīts, bet Lapsu (Mežgaili), par kuru policisti it sevišķi priecājās, ieveda blakusistabā, lai nopietnāk pārmeklētu. Es dzirdēju, ka pristavs teica: "Izģērbiet viņu kailu un izpuriniet katru vīlīti! Vai mauzera viņam nav? Kur gan viņš to iegrūdis?"

Pēc neilga laika Mežgaili izveda un ieslēdza atsevišķā kamerā.

Nejutos visai labi, jo zināju, ka policija mani par iepriekšējo lietu meklē jau otro gadu. Zināju, ka provokators, kurš šajās dienās bija uzrādījis jau daudzus biedrus, pazīst arī mani un var pietiekami daudz pastāstīt par manu darbību. Tomēr, neraugoties uz to, ko policija par mani zināja, izšķīros nenosaukt savu īsto vārdu, labi saprazdams, ka pierādīt to viņiem nebūs iespējams, ja vien cieši turēšos pie esošās pases datiem. Tad policijai neizdosies nevienu sasaistīt ar manu lietu.

Blakus man jau sēdēja viens ne visai simpātisks brašulis. Kā pēc tam noskaidrojās, viņš bija arestēts par uzbrukumu vīna bodei un šaušanu uz gorodovojiem, bet tagad nodod visus savus biedrus. Sākumā to nezinājām, bet kaut kā instinktīvi no viņa atrāvāmies. Ko darīt? Garlaicības dēļ noņēmāmies ar mūsu sargkareivju aģitāciju - viņus mainīja ik pa divām stundām.

Pienāca vakars, un ap pīkst, astoņiem izsauca mūs uz pirmo pratināšanu. Izsauca tikai mūs trīs (Mežgailis jau bija atdalīts no mums). Atkal nāca jautājumi par pasēm, un, ja neviens no mums brīvprātīgi neatzīšoties, kam piederot brauniņš, tad visiem draudot mūža katorga vai nāvessods. Mēs noliedzām savstarpēju pazīšanos un teicām, ka par revolveri neko nezinām. Mūs aizveda atpakaļ.

Tomēr ātri izsauca atkal, bet tagad jau pa vienam. Pirmo izsauca Grundbergu, un jau pēc dažām minūtēm sadzirdēju viņa kliedzienus. Niknumā un sasprindzinājumā man pārskrēja tirpas pa visu ķermeni. Būdams vēl brīvē, labi zināju, kas gaida katru no mums, kad nokļūsim ienaidnieka rokās. Tagad mani saniknoja mūsu nevarība.

Drīz vien pa koridoru nāca Grundbergs, saukdams policistus par asinssuņiem un zvēriem. Lakatiņā viņš slaucīja asinis no sejas. Gorodovojs izsauca manu uzvārdu. Iedams man garām, Grundbergs pačukstēja: "Kad sit - kliedz! Mani briesmīgi sasita." Neskatoties uz visu to, pietiekami mierīgi iegāju nopratināšanas telpā.

Nopratināšanas kārtība Rīgas slepenpolicijā bija šāda: katru no jauna arestēto, kuru turēja aizdomās par "nopietnākām" lietām, pirmo reizi sāka pratināt apmēram pulksten astoņos vakarā. Pratinot draudēja, sita pa seju, vēderu un citām ķermeņa daļām. Tika laistas darbā dūres, zābaku papēži, gumijas nūjas. Ja vainīgais neatzinās viņam piedēvētajā noziegumā, tad pēc 20-30 minūtēm viņu atlaida līdz nākamajai pratināšanai. "īstā pratināšana" sākās ar dūrēm, pēc tam sita ar gumijas nūjām, šauteņu laidēm; upurim aizbāza muti ar mitru lupatu un sita pa galvu, kājām un vispār, kur vien pagadījās. Ja arī tas nelīdzēja, tad arestēto nosvieda uz grīdas un sāka vēl nežēlīgāk spīdzināt. Samaņu zaudējušo aplēja ar ūdeni, līdz viņš atguvās, un tad sāka spīdzināt no jauna.

Istabā otrajā stāvā, kura bija nosaukta par "Gregusa muzeju" un kurā parasti notika spīdzināšana, bija skapis. Tajā atradās spīdzināšanas rīki - pletnes, gumijas nūjas, knaibles u. c. Pletnes dalījās sešās kategorijās, katrai bija savs nosaukums - pirmo, piemēram, sauca "sāls un maize". Ceturto - "skrien palīgā", tā bija viena no briesmīgākajām. Šajā istabā bija arī īpašs sols ar siksnām, ar kurām piesēja spīdzināmos upurus. Pēc spīdzināšanas cietušajam iegrūda mutē siļķes gabalu, aizsēja muti ar lakatu un pēc tam bezsamaņas stāvoklī iesvieda pagrabā.

No sākuma visi (uzraugi un pristavi formas tērpos) ņēmās mani aplūkot, vēlreiz jautādami manu uzvārdu. Atkārtoju visu, kas bija pasē. Prasīja man uzrakstīt savu uzvārdu un salīdzināja ar parakstu pasē. Parakstu atzina par īstu, bet pasi par viltotu. Cieši pastāvēju uz to, ka pase ir īsta. Negaidīts dūres trieciens sejā mani pārsteidza, nepaspēju pat iekliegties, kad sekoja otrs. Es parāvos atpakaļ, un nākamais sitiens ķēra roku. Izdevās nostāties pie sienas. Kāds uzraugs pielika man naganu pie pieres un uzbļāva: "Klusēt, nelieti!" Pēc dažām minūtēm visi nomierinājāmies. Uzraugs nolaida revolveri, un es pateicu dažas protesta frāzes.

Pēc tam viņš atkal pavērsa pret mani izvilkto revolveri un draudēja nošaut. Tas mani nemaz neuztrauca, pirmkārt, tāpēc, ka biju pārsteigts no iepriekšējiem sitieniem, otrkārt, zināju, ka mani vēl gaida spīdzināšana. Viņš arī nešāva, prasīja tikai, lai mainu savu pozīciju. Stāvēju pie loga (kaut aizslēģota), pēc tam piegāju pie galda.

(Nesalasāms teksts.)

Ap pīkst, trijiem mani izsauca vēlreiz. Kareivis un gorodovojs aizveda trešajā stāvā, kādā stūra istabā. Vidējā istabā stāvēja galds ar tukšām un vēl neizdzertām konjaka pudelēm un ar lielu patvāri. Istabā bija 9 cilvēki. Galdam apkārt sēdēja 5 policisti, pristavs, okoločņiks un, šķita, policijmeistara palīgs. Galda galā stāvēja mans pavadonis - gorodovojs, bet pie durvīm - kareivis. Uz dīvāna vēl kāds gulēja. Turp atpakaļ pa istabu staigāja kāds policijas činavnieks un okoločņiks. Pēdējam rokās bija gumijas nagaika, ap aršīnu gara.

"Kāds ir tavs istais vārds?" viņš prasīja. "Pase ir viltota. Uz loga atrastais brauniņš ir tavs. Atbildi! Nosauc savas kaujas grupas Asinsbrāļi dalībniekus! Atzīsties, ka jūs nogalinājāt Liepājas drāšu fabrikas meistaru Johanu Vēberu! Pārnākuši uz Rīgu, nogalinājāt divus gorodovojus uz Ģertrūdes un Avotu ielas stūra! Izplatījāt proklamācijas! Vācāt ieročus! 1. maijā Vērmanes dārzā un Grīziņkalnā metāt bumbas! Atkal četri nogalinātie! Mēs visu zinām! Tad vēl policijas slepenā aģenta Kibuca noslepkavošana! Runā! Par visu to mēs tev dzīvam ādu novilksim pār acīm! Nelietis!"

Atbildēju, ka esmu visu jau pateicis un neko citu nezinu.

Tad piekaušanu atsāka no jauna, mani sita līdz bezsamaņai, bet, līdzko manīja, ka sāku zaudēt samaņu, sišanu pārtrauca uz kādām piecām minūtēm, pratināja tikai vārdiem, lamāja par sarkano vilku un stūrgalvīgo latvieti. Pēc tam atkal sita visi pēc kārtas un katrs, nododams nagaiku nākamajam, palielīja to: "Nu, tagad viņš neizturēs. Tev smaga roka." Beidzot man atļāva apģērbties, ko es ar lielām pūlēm izdarīju. Gorodovojs gribēja man palīdzēt, bet citi uz viņu sakliedza.

Ar to pratināšana vēl nebeidzās. Lamājot un lādējot mani, bendes paziņoja, ka vienalga tiem par mani viss zināms.

Pēc policijas uzvešanās es sapratu, ka provokators Ziediņš tiešām izstāstījis par mani visu, ko vien zinājis.

(Teksts nesalasāms.)

13. janvārī pēc kratīšanas Austras Dreifogeles ēdnīcā un apcietināto aizvešanas Raņķa grāmatu veikalā notika aktīvāko kaujinieku sanāksme. Vadība izsauca 14 cilvēkus; to vidū bija J. Dubelšteins (Jēpis), R. Dēliņš (Čoms), J. Čoke (Brašais), Ģ. Eliass (Straume), K. Salniņš (Griška), J. Kulpe un citi. Pēc nelielas, bet dedzīgas apspriedes tika pieņemts šāds plāns - panākt tikšanos policijā ar Elmāru Ozolu un Mežgaili un, apsardzei nemanot, nodot viņiem ieročus, noteiktā dienā iekļūt slepenpolicijas nodaļā un ar uzbrukuma palīdzību izvest ieslodzītos, pirmām kārtam Elmāru Ozolu, Kalniņu (Misteru) un Pēteri Mežgaili.

Nākamajā dienā, man par lielu pārsteigumu, uz satikšanos ar arestētajiem atnāca Austra ar produktu pienesumu. Tie bija ietīti saburzītā avīzē, un, tos izsaiņojis, es vienā no avīzes stūriem pamanīju uzrakstu: "Nākšu. Jēpis."

Tādējādi viņš lika saprast, ka gatavo mūsu atbrīvošanu.

Produktus pēc kārtas nesa Anita Kalniņa (Mistera sieva), Austra Dreifogele un, man par vēl lielāku pārsteigumu, Marita Reke. Viņām izdevās piekukuļot divus dežurējošos slepenpolicijas špikus, kas ielaida viņas ar pienesumiem agri no rīta, kamēr priekšniecība vēl gulēja pēc nakts "darbiem". Vienai no viņām bija uzdots veikt riskantu lietu: kopā ar produktiem nodot mums ieročus.

Bēgšanu sekmēja ari tas, ka pēc divu dienu ilgas spīdzināšanas bija iestājies "klusuma brīdis". Sestdienā un svētdienā "komisijas kungi" nodarbojās ar personīgām lietām. Špiki tajās dienās ieslodzītajiem pat pieļāva dažus atvieglojumus. Mums ļāva diezgan brīvi sarunāties tikšanās laikā, pavirši apskatīja pienesumus un brīžiem izlaida arestētos no kamerām koridorā.

16. janvārī (ceturtajā aresta dienā) Marita Reke, kas ieradās policijā kā mana "līgava", ātri iečukstēja ausī: "Rīt…"

Bija jāpavada vēl viena mokoša nakts. Lapsa vairs nespēja bēgt. Viņš pratināšanā bija pilnīgi sakropļots. Tas pats gaidīja arī pārējos.

Tajā pašā vakarā pie Jēkaba Dubelšteina atkal ieradās R. Dēliņš, K. Salniņš un J. Čoke. Ilgāk novilcināt uzbrukumu vairs nedrīkstēja. Mūs kuru katru dienu varēja nosūtīt uz Centrālcietumu un ceļā nošaut par "bēgšanas mēģinājumu".

Dubelšteins kopā ar Dēliņu un Čoki vēlreiz pārdomāja operācijas gaitu. Policijas pārvaldes šturmēšanai vajadzēja sākties 17. janvāri pulksten astoņos no rīta. Šajā laikā, kā tas bija noticis iepriekšējās dienās, es, Kalniņš un citi arestētie devās no kamerām pa koridoru mazgāties. Parasti šajā laikā ar produktu pienesumiem ieradās kāda no sievietēm.

17. janvāra rīts bija apmācies. Sniga mitrs sniegs. 12 kaujinieki un divas sievietes ieradās iepriekš norādītajās vietās. Stāvoklis bija ārkārtīgi sarežģīts.

Policijas pārvaldes apakšstāvā, kur bija ievietoti arestētie, atradās pieci gorodovoji, pristavs, divi zaldāti un kādi desmit špiki. Otrajā stāvā bija sardze 160 cilvēku sastāvā. Viesnīcā iepretim policijas pārvaldei atradās dragūnu pulka štābs. Apmēram 150 soļu pa kreisi no tā^un pie stacijas dežurēja kazaku ložmetēju rota un bija izvietots policijas postenis. Pa labi pie pasta stāvēja divi gorodovoji un trīs zaldāti.

Iecerētā bēgšana balstījās kā uz kaujinieku, tā arī uz arestēto drosmi, ātru un precīzu rīcību, kā arī apsardzes pēkšņu pārsteigšanu.

Tāpat kā iepriekšējās dienās, ap pulksten astoņiem no rīta ar pītu produktu grozu rokās uz slepenpolicijas nodaļu atnāca Austra, kura man nodeva divus revolverus un pačukstēja, lai pēc izbēgšanas nekādā gadījumā neatgriežos savā dzīvoklī, bet lai eju uz citu adresi - Stabu ielu 19. Tur mani gaidīšot Marita.

Tālākie notikumi norisinājās šādi. Pulksten 8 un 15 minūtēs policijas ēkā ātri iegāja četri kaujinieki: J. Dubelšteins, R. Dēliņš, Ģ. Eliass un J. Čoke. Pārējie palika uz ielas: trīs - iepretim kazaku sotņai, divi - pretī gorodovojiem un zaldātiem, viņi uzmanīja posteņus pie vecā pasta un policijas pārvaldes; divi atradās uz ceļa, kas veda uz māju, kurā pārējiem atbrīvotajiem pirmajā brīdī vajadzēja paslēpties.

Kad Dubelšteins un Čoke iegāja pa parādes ieeju kāpņu telpā, kas veda policijas pārvaldē, viņus pie ieejas apturēja gorodovojs un jautāja, kas viņiem vajadzīgs. Jēpis atbildēja, ka viņi atnākuši, lai tiktos ar arestēto Meldriņu (uzvārds bija izdomāts). Gorodovojs viņus ielaida, likdams griezties slepenpolicijā.

Pie ieejas slepenpolicijā Dubelšteinam ceļu aizšķērsoja sargs, ar kuru viņš sāka strīdēties par to pašu izdomāto Meldriņu. Tomēr viņi iekļuva slepenpolicijas priekšnamā. Tur viņus aplenca špiki un daži gorodovoji. Kad viens no viņiem teica, ka nekāda Meldriņa nodaļā nav, Jēpis, turēdams roku mēteļa kabatā un neizņēmis no kabatas revolveri, izšāva uz gorodovoju, bet netrāpīja. Tālāk sekoja šāviens pēc šāviena. Viss priekšnams pieplūda ar dūmiem un uguni. Policistos sākās panika.

Apšaude ilga ne vairāk par minūti. Policisti aizmuka slepenpolicijas tālākajās telpās, zaldāti, kas atradās augšstāvos, nepaguva noskriet lejā un vēlāk domāja tikai par to, lai apbruņotie cilvēki neiekļūtu viņu telpās. Apšaudē viens zaldāts tika nošauts, vairāki slepenpolicijas darbinieki ievainoti, viens aiz bailēm izlēca pa logu un salauza kāju, kāds policijas uzraugs paguva ieskriet pristava kabinetā un "tādējādi izglābties" (tā viņš vēlāk liecināja).

Šāvienus policijā varēja dzirdēt ārpusē. Kazaki bija kļuvuši uzmanīgi, bet tad viens no kaujiniekiem, kas dežurēja uz ielas, piegājis pie tilta un sācis mierīgi skatīties uz kazakiem, pat uzsācis ar viņiem sarunu. Tā viņam izdevies novērst kazaku uzmanību. Itin mierīgi pastaigājušies arī pārējie pie pasta un dragūnu štāba. Viņu uzdevums bija aizšķērsot ceļu patruļai, ja plāns izgāztos. Kazaki nomierinājās. Viņi laikam domāja, ka slepenpolicijā "savējie" šauj revolucionārus…

Šīs īsās kaujas laikā seši arestētie - E. Ozols, T. Kalniņš, K. Dūmnieks, P. Krastiņš, M. Grundbergs un J. Paegle izrāvās uz izeju. Pēc dažām minūtēm viņi jau atradās uz ielas, viņiem sekoja glābēji.

Sadalījušies nelielās grupās, viņi izklīda pa jau iepriekš sagatavotiem dzīvokļiem.

Pēc neilga laika pieklauvēju pie durvīm, kur mani, manāmi uztraukusies, sagaidīja Marita.

10. NODAĻa

Nezinu, vai to varētu nosaukt par laimes brīdi. Taču visai iespējams. Varbūt pat noteikti. Mirklis, kad jūties atbrīvots. Kad esi drošībā. Kad sirds un nervi pārstāj trakot - līdz tam blakus esošā nāve pēkšņi tev pagriezusi muguru un aizgājusi aiz ielas stūra. Vai pa ēkas kāpnēm nokāpusi stāvu zemāk - līdz nākamai ciema reizei.

-    Ātri! - Marita teica, parāva mani iekšā un atkal steidzīgi aizvēra durvis.

Viņa bija ģērbusies garā, tumšzilā samta kleitā ar dziļu izgriezumu, ap kaklu kā mazas, apdzisušas saulītes spīguļoja dzintara krelles, bet tumšbrūnie mati pakausī bija sasprausti lielā mezglā.

-     Paldies Dievam! - Marita atviegloti nopūtās. - Kamēr tevi neieraudzīju nākam pa ielu… Biju pārliecināta - tas nav iespējams. Tas vispār nekad nav iespējams.

Es joprojām vēl nespēju nomierināties. Pats vēl īsti neticēju, ka bēgšana no vietas, no kuras izbēgt principā nebija iespējams, tomēr ir izdevusies. Spīdzināšanas un nāves briesmas kaut īslaicīgi atkāpušās, un tagad kā pasaules lielākā brīnumā skatos jaunas un skaistas sievietes sejā, blakus sajūtu viņas auguma siltumu un pēkšņi apjēdzu - varbūt šā mirkļa dēļ vien bija vērts dzīvot. Jo esi uzvarējis! Tu esi izrādījies stiprāks! Viltīgāks! Drosmīgāks! Tu esi smagi ielicis visiem tiem gregusiem, pristaviem, špikiem un nodevējiem! Tu esi izturējis un neesi padevies.

Jā, tu nebiji viens. Tev ir palīdzējuši draugi, cīņu biedri un vēl arī šī aristokrātiskā sieviete, kuru tik maz pazīsti un kura vēl mazāk pazīst tevi. 100

-    Paldies, Marit! - joprojām grūti elpodams, sacīju, pievilku viņu tuvāk un noskūpstīju uz pieres. - Tas šķiet neticami.

-    Man arī tā liekas, - Marita teica. - Vēl tagad - tas ir kā sapnis! Biju gandrīz vai pārliecināta - jūs tur visus noteikti nošaus un, ja nenošaus, atkal saķers un nositīs.

-    Un kas? - es, laimīgi smaidīdams, vaicāju. - Krist cīņā… Tas nav tas pats, kas tikt nošautam bēgot vai būt pakārtam.

-    Tad tu nekad nebūtu atnācis, - Marita atgādināja. - Es tevi nekad nebūtu redzējusi.

Viņas balsī skanēja tik spēcīgi izteiktas skumjas, ka es, patiesi pārsteigts, vērīgi ieskatījos sievietes lielajās acīs.

-    Tev manis būtu žēl? - es jautāju.

-     Vai neizskatās? - Marita prasīja.

-     Izskatās, - atbildēju. - Tas arī pārsteidz.

-     Mani pārsteidz, ka esi vēl dzīvs, - Marita teica un palīdzēja man novilkt mēteli. Pēc tam aicināja uz virtuvi.

-    Apsēdies! - Viņa norādīja uz krēslu. - Es tūlīt pagatavošu brokastis. Ēst taču gribi?

Neko neatbildējis, sēdēju un, savādu jūtu pārņemts, skatījos, kā Marita rūpīgi klāj galdu un kaut ko dara pie plīts. ŠI visiem tik pazīstamā dzīves aina man šķita pilnīgi nereāla. Pirmo reizi mani cenšas apkalpot kāda sieviete. Un viņa to dara ar acīmredzamu patiku - tā, lai tas mani iepriecinātu. Lai es justos apmierināts.

Bet es jau biju apmierināts pat bez brokastīm. Man neko vairs nevajadzēja. Vismaz šai brīdī. Šai īsajā pauzē - līdz nākamajam arestam un jaunām ciešanām.

Pašlaik es neticamā kārtā biju izkļuvis brīvībā, aiz sevis atstājot smagās moku kambara durvis, nāvinieku kameras ne- pārzāģējamos režģus, sitēju trulās sejas, bet tagad kā pasakā varu mierīgi skatīties, kā sieviete man cenšas sagādāt kaut mazumiņu prieka.

-    Vari daudz nepūlēties, - es klusi teicu. - Man pietiktu arī ar ūdeni un maizes šķēli…

-     Tā tevi baroja karcerī, - Marita atgādināja. - Aizmirsti! Tu pašlaik atrodies…

Marita aprāvās un atkal piegāja pie plits. Kaut kas tur cepās.

-            Marit, kur es pašlaik atrodos? - jautāju, acis nenovērsdams no jaunās sievietes slaidā auguma.

-    Tu atrodies pie manis, - Marita atbildēja.

-    Vai tas ir tavs dzīvoklis?

-    Jā. Mans.

-    Liels?

-           Man pietiek. Četras istabas, virtuve, plaši gaiteņi, vannas- istaba un divas tualetes.

-    Tu šeit dzīvo viena?

-    Viena, Elmār, viena! Kā puķīte smilšu laukā.

-    Kaut kā neticas. Kāpēc tu dzīvo viena?

-    Es viena nedzīvoju. Tu taču prasīji tikai par šo dzīvokli.

-    Tev to ir vairāki?

-             Rīgā vēl viens. Bet netālu no Saldus maniem vecākiem pieder muiža. Protams, ne tik liela kā baronam, bet man tur ļoti patīk. Skaista māja, klusa apkārtne.

-    Fon Rekes patiešām ir tavi radinieki?

-    Mans tēvs ir barona brālis. Es jau tev to esmu teikusi.

-    Ko tu dari Rīgā?

-            Mācījos. Pirms diviem gadiem beidzu augstdzimušo jaunavu privātģimnāziju, bet tagad strādāju tēvoča dēlam Valteram piederošās kuģu būvētavas kantorī.

-    Kādi pienākumi tev tur jāveic?

-             Tikpat kā nekādi. Skaitos tāda kā uzņēmuma pārvaldnieka vietniece. Maniem vecākiem un līdz ar to arī man tur pieder diezgan biezs žūksnītis akciju. Tēvs gribēja, lai es tur esmu un mazliet pieskatu Valteru. Viņš ir diezgan vieglprātīgs jauns cilvēks.

-    Bet tu, Marit? - prasīju. - Tu esi baigi nopietnā?

-            Es tāda pati! - Marita iesmējās. - Jo tikai ārkārtīgi vieglprātīgs skuķis varēja piekrist Austras neatlaidīgajam lūgumam iesaistīties neparastajā avantūrā - no Rīgas slepenpolicijas palīdzēt izbēgt ļoti bīstamiem valsts noziedzniekiem. Tas tā

kā būtu oficiāls jūsu darbības juridiskais apzīmējums. Bet patiesībā…

Marita uz brīdi apmulsa. Tad, atklāti skatīdamās man sejā, turpināja: - Bet patiesībā, Elmār, sadzīves līmenī jūs esat vienkārši bandīti un slepkavas…

Es skumji pašūpoju galvu.

-     Nestrīdos. Varbūt tā arī ir, - domigi piekritu. - Taču neviens karš vēl nav vinnēts bez kritušajiem. Neviena revolūcija nav uzvarējusi, ja netiek iznīcināti tie, pret kuriem revolūcija ir vērsta. Es nezinu, kā vēl citādi var sasniegt mērķi - radīt jaunu, sociāli taisnīgu valsti - bez valdošās šķiras iznīcināšanas. Vai vismaz viņu netaisnīgo privilēģiju likvidēšanas.

-     Kur tu to ņēmi? - Marita jautāja. - Izlasīji grāmatās?

-    Arī tur, - es atbildēju. - Bet pamatā - dzīvē. Vai tu pati nekad neesi izjutusi to milzīgo atšķirību, piemēram, starp tevi un tiem kuģu būves strādniekiem, kuri, strādājot divpadsmit stundas diennaktī, ar savu verga darbu vairo jūsu bagātību?

-      Starpība, protams, ir, - Marita piekrita un beidza klāt brokastu galdu. - Bet vai pie šāda krasi atšķirīga sociālā stāvokļa esamības kaut vismazākā mērā būtu vainojama es? Vai Valters? Vai pat barons fon Reke? Mums vienkārši ir palaimējies piedzimt tādās ģimenēs, kuras savas bagātības manto un nodod no vienas paaudzes nākamajai.

-     To es saprotu, - klusi sacīju. - Bet tu taču piekritīsi, ka tas īpaši taisnīgi tomēr nav. Kāpēc vieni no paaudzes paaudzē var mantot pilis, muižas, zemi un citas vērtības, bet tautas lielākais vairākums tāpat no paaudzes paaudzē manto tikai koka būdiņas, beztiesiskumu un drausmīgu nabadzību?

-     Un jūs gribat panākt, lai tā tas vairs nebūtu? - Marita jautāja un aicināja ēst.

-    Jā, tāds ir mūsu mērķis, - es atbildēju. - Vismaz tāds ir manas personīgās dzīves uzdevums. Domāju, ka mana izvēle ir pareiza.

-    Bet… - Marita apmulsusi un tāda kā nožēlas pilna skatījās manā ar bārdas rugājiem apaugušajā sejā. - Ja tu saki, ka šis mērķis un uzdevums nav citādi sasniedzams kā vienīgi vardarbības ceļā… Kāds tu izskatīsies? Staigāsi vienās asinīs? Kā citu, tā arī pats savās…

-    Droši vien, - klusi pateicu un pēkšņi sajutu, ka man kļūst ļoti slikti. Četras dienas, ko biju pavadījis Rīgas slepenpolicijā, it sevišķi tās Muzejā, lika sevi manīt. Viegli reiba galva, smeldzīgi sāpēja gandrīz vai visas ķermeņa vietas, un negaidīti radās pilnīgs nespēks. Gribas un enerģijas uzplaiksnījums, kas bija nepieciešams bēgšanas realizācijai, pēkšņi atslāba, tas vairs nebija vajadzīgs, un es turpat pie brokastu galda gandrīz vai noģību.

Marita mani ieveda vienā no plašā dzīvokļa istabām, pavadīja līdz gultai, un es tajā smagi iekritu uz vēdera. Marita mani centās pagriezt.

-     Nevajag! - es noņurdēju. - Uz muguras gulēt nevaru.

-     Kāpēc?

Klusēju. Pēc neilga laika Marita laikam to apjēdza pati. Viņa ar grūtībām novilka man žaketi un kreklu un pēc tam, šausmu pārņemta, skaļi iekliedzās.

Visa mana mugura bija jēla un asiņaina - kā pusdienām pagatavots sakapāts karbonādes gabals…

Es nezinu, ko Marita tur darīja, bet viņa ap manu muguru ņēmās diezgan ilgi, mazgāja, tīrīja, gatavoja kaut kādus zāļu uzlējumus un lika spirta kompreses.

Pēc tam lēnām aizmigu. Acīmredzot ne tikai mans ķermenis prasīja atpūtu, bet atslodze bija vajadzīga arī smadzenēm. Es neredzēju nevienu sapni.

Pēc četrām dienām jau biju daudzmaz kārtībā.

No rīta atnāca Jēpis (Jēkabs Dubelšteins) un pateica, ka nākamās nedēļas sākumā KSDSP CK kaujas grupas uzdevumā man ar dažiem biedriem vajadzēs braukt uz Somiju, uz Hel- singforsas pilsētu, lai partijas vajadzībām nolaupītu (ekspropriētu) tur bankā esošo naudu. Pēc tam, ja pasākums būs veiksmīgs, tādā pašā nolūkā jādodas uz Parīzi.

Marita vēl pēdējo reizi apskatīja manu sadauzīto muguru, pārsēja un smagi nopūtās.

-     Vai tas bija tā vērts? - viņa, nesapratnes pilna, jautāja. - Elmār! Pārciest šitādas mocības, tik drausmīgas sāpes…

-     Neviens jau tā vēsi nerēķina - ir to vērts darīt vai ne? Vismaz es neko nekalkulēju. Manu dzīvi un rīcību vada viens mērķis, es tam sevi pakļauju un pārāk bieži nedomāju, kādi aresti, cietumi, spīdzināšanas un sodi mani gaida. Turklāt… Nu jau ir arī par vēlu. Es vairs nevaru apstāties. Pat ja neko vairs nedarītu, mani taču tik un tā meklēs, mēģinās arestēt, atkal pakļaut mocībām un beigu beigās vai nu pakārs, vai nošaus. Labi vai slikti, bet savu likteni es vairs izmainīt nevaru.

Marita it kā piekrītot pamāja ar galvu un, savdabīga žēluma pilna, līdzjūtīgi skatījās man acīs.

-     Tā tu velti iztērē savu laiku, - viņa nopūtās. - Iznieko dzīvi.

-    Tie nav nekādi nieki, - es iebildu. - Kaut vēlreiz paskaties uz manu muguru!

-    Es nerunāju par to! - Marita teica. - Tas ir šausmīgi! Ko tur runāt! Es gribu, lai tu beidzot padomātu arī par to…

Viņa spēji aprāvās.

-    Par ko, Marit? - es prasīju. - Tu gribi, lai es domātu par tevi?

-     Varētu arī par mani, - Marita pasmaidīja. - Es dažreiz iedomājos… Ja tev nav žēl citu cilvēku dzīves, tad acīmredzot tev nav žēl arī savējās…

-     Gandrīz vai uzminēji, - es piekritu. - Nejaušības pēc es šai pasaulē esmu ienācis, nejaušības pēc varu aiziet. Bet laikā, kamēr esmu uz dzīves skatuves, es gribu pats sev iedalīt to lomu, ko vēlos spēlēt. Negribu, lai to darītu Dievs vai jau iepriekš noteiktas sociālās likumības. Turklāt, Marit… Tu pamatīgi maldies. Jā, man patiešām nav bijis žēl to cilvēku dzīvības, kuras man nācies iznicināt. Tie ir bijuši ļauni cilvēki, kas gauži darījuši pāri citiem. Es taču nestaigāju pa ielām, nogalinādams katru pretimnācēju! Redzi, es atrodos tavā mājā, sēžu tev blakus, un mani pārņem nekad vēl nepiedzīvots maigums…

Marita atkal pasmaidīja un uzlika galvu man uz pleca.

-             Vai tu varētu nogalināt arī mani? - viņa negaidīti painteresējās.

-    Kāpēc gan?

-    Kā ekspluatatoru šķiras pārstāvi, - Marita paskaidroja.

-             Nerunā muļķības! - diezgan nikni noskaldīju. - Kas tu man par ienaidnieci!

-             Ja esi īstens revolucionārs un kaujinieks… - Maritai mazliet iedrebējās balss. - Tās nekādas muļķības nav. Tavu uzskatu biedri uz laukiem to vien dara, kā dedzina muižas un galina nost to īpašniekus. Arī es un mani vecāki var trāpīties viņiem ceļā.

-            Teorētiski jā, - es piekritu. - Bet tavā ceļā esmu trāpījies es. Vai arī otrādi - savā ceļā esmu saticis tevi. Un nekas slikts nenotiek. Tieši otrādi! Notiek kaut kas ļoti labs.

-     Nekas īpašs, - Marita iebilda.

-             Tavas rokas pie mana auguma, - es minēju. - Un tava galva uz mana pleca. Un tava dvēsele… Marit, kas notiek ar tavu dvēseli?

-     Nezinu, - viņa atbildēja. - Tā ir apmulsusi.

-            Tā varētu būt, - domīgi teicu. - Bet ir vēl kas cits, ko ne īpaši labi saprotu. Domāju, ka ne jau tikai Austras neatlaidīgais lūgums tevi mudināja iesaistīties tik ārprātīgi riskantā pasākumā kā mana un manu cīņas biedru glābšana. Kāds bija īstais iemesls, kāpēc sevi pakļāvi tik lielam riskam?

-     Nesaproti? - Marita nopietni prasīja.

-     Vai piedzīvojums kā tāds?

-     Nē, - Marita lēnīgi pakratīja galvu. - īstais iemesls biji

tu.

Dažus brīžus klusēju.

-     Ko tas nozīmē, Marit? - es jautāju.

-             Nezinu, - viņa atbildēja. - To tā uzreiz nemaz nevar izskaidrot. Un vai vispār vajag - ja tu jau rīt man atkal pazudīsi?

-            Es nekur nepazudīšu, - sacīju, - ja jau reiz esmu iekritis tavā prātā un dvēselē… Un tev manis ir bijis žēl. Un tu mani

glābi un slēpi. Un ārstēji, un tev ir mazliet skumji, ka rit atstāšu tavu viesmīlīgo namu… Tas tik viegli nevar pazust. Tas, Marit, paliks. Varbūt mēs viens par otru domāsim visu mūsu turpmāko mūžu - cik nu ilgs vai īss tas mums katram sanāks.

-    Elmār, - Maritai vēlreiz jūtami iedrebējās balss. - Tu nevari… neaiziet?

-     Nē, - noteikti atbildēju. - Nevaru.

-    Vai es tev esmu pilnīgi vienaldzīga? - Marita prasīja, un viņas lielās acis bija skumju pilnas.

-     Nē, Marit, - es teicu. - Ja nebūtu izvēlējies tieši šādu dzīves ceļu… Ja vispār neko nebūtu sācis… Ja būtu piedzimis gluži cits. Varbūt es tevi pat mīlētu. Tu esi skaista un ļoti laba. Bet es neesmu piedzimis citāds. Es likteņa priekšā neesmu izvēlējies mierīgas padošanās ceļu. Tu jau zini, ko es gribu. Turklāt, mīļā Marit, tev ir ārkārtīgi bīstami saieties ar tādu cilvēku kā es. Tu ļoti riskē. Un tici - šis risks nav attaisnojams pat lielas mīlestības vārdā. Jo šīs mīlestības dēļ tevi var sagaidīt - katorga… Tā ka… Jo tu pēc iespējas ātrāk no manis tiksi vaļā, jo mierīgāka un drošāka būs tava dzīve. Turklāt… Ja es pareizi esmu sapratis… Tev taču ir Valters fon Reke. Cik cieši jūs esat saistīti?

Marita ilgi neko negribēja sacīt. Viņa piecēlās un, nervozi spaidīdama rokas, sāka staigāt pa istabu.

-     Formāli - cieši, - viņa beidzot atbildēja. - Mēs esam saderināti. Mīlestības tur nav nekādas. Pēc vecāku gribas mūs vieno tikai ekonomiski apsvērumi.

-     Tas jūsu šķirai ir raksturīgi, - es teicu, par jaunatklāto ziņu daudz neskumdams. - Viss ir tirgus. Visur savtīgums un mantkāre.

-    Un ko tad nabagi? - Marita prasīja. - Viņi nekādu mantu nevēlas? Un vai mīl tikai viņi?

-    To es nezinu, - atbildēju. - Varbūt ari es esmu tevī iemīlējies. Tas ir visai ticami. Es to jūtu. Varu atkārtot - tev ir ne tikai maigas rokas, bet arī silta sirds. Tici - es to protu novērtēt. Nē, ne ar vēsu prātu! Ar visu savu būtību. Un ja arī tu, Marit, pret mani jūti ko vairāk nekā tikai cilvēcisku līdzjūtību… Tas tā būtu parastā dzīvē. Divi iemīlējušies jauni cilvēki baznīcas altāra priekšā nokrīt uz ceļiem un laimīgi solās būt kopā līdz mūža galam. Taču tas diemžēl nevar attiekties uz mums. Mēs, Marit, dzīvojam nenormālā laikā, un arī mūsu dzīves nav īsti normālas. Vismaz mana. Un tava jau arī, ja tev bagātību vairošanas dēļ ir jāprecas ar tuvu radinieku - brālēnu…

-     Es neprecēšos! - Marita ātri pateica, it kā šis viņas lēmums kaut kādā veidā spētu ietekmēt manu turpmāko attieksmi pret viņu.

-    Un prātīgi darīsi! - es sacīju. - Vēl prātīgāk būs, ja tu… Es tev līdz mūža galam būšu pateicīgs, ka man uz aresta telpām atnesi ieroci un vispār nāci un palīdzēji. Bet turpmāk tā nekad vairs nedari! Nelien vīriešu darīšanās - pat vistrakākās mīlestības vadīta! Tagad tu esi saistīta ar mani, ar Austru, ar citiem… Un atliek tikai aresta un spīdzināšanas dēļ kādam no mums nosaukt tavu vārdu… Man tev nav jāstāsta, kas tad notiks ar tevi, ar tavu dzīvi.

-     Es saprotu, - Marita nočukstēja un, kā palīdzību gaidīdama, nopietni skatījās uz mani. - Tu taču mani nenodotu, vai ne?

-    Tā ir, Marit, - es apliecināju. - Uz mani vari paļauties. Es tevi nekad nenodošu. Es tevi visu mūžu paturēšu siltā atmiņā. Pat tad, kad būšu jau miris.

Marita atkal apsēdās blakus, satvēra manu roku un ilgu pilna skatījās man acīs.

-    Elmār… Vai tu šo nakti vēl vari palikt pie manis? - viņa, manāmi satraukta, vaicāja.

-    Jā, Marit, - es atbildēju. - Ja tu to vēlies.

-     Es labprāt vēlētos, lai tu no šejienes nekad neaizietu.

-     Diemžēl, Marit, tas nav iespējams.

-     Un vēl es ļoti vēlos… Ja tev tik tiešām nav iespējams palikt ilgāk… Es gribu, lai mēs šo nakti pavadītu kopā. Tu mani saproti. Lai tas ir kā skaists atvadu sveiciens kādam ātri izsapņotam sapnim…

Šis diezgan atklātais priekšlikums mani sevišķi nepārsteidza. Uz to pusi jau gāja visas šīs četras dienas, un es itin bieži par šādu iespējamību domāju - tomēr baidīdamies to realizēt. Protams, ne jau tikai mūsu krasi atšķirīgā sociālā stāvokļa dēļ. Galvenokārt tāpēc, ka Marita droši vien vēl bija nevainīga. Par to arī atklāti pajautāju.

-    Jā, - viņa apliecināja, - es patiešām vēl esmu nevainīga.

-     Bet… ja mēs šo nakti pavadīsim kopā, ko kāzu naktī teikts tavs Valters? - es prasīju.

-     Man vienalga! - Marita nepacietīgi iesaucās. - Ej nu vēl sazini, vai kāzas vispār būs! Kā tu pats teici - nenormālā laikā esam spiesti ari dzīvot ne pārāk normāli… Turklāt… Elmār! Tu vēl atceries mūsu pirmo satikšanos ezermalā? Tad jau tu man biji pieskāries, es tev biju traki iepatikusies, un tu draudēji mani paņemt ar spēku… Tagad pati vēlos tev atdoties…

Nav ko noliegt - tā bija skaista un mazliet skumja nakts. Tas bija skaists un mazliet skumjš dzīves mirklis, kādu manā mūžā nemaz tik daudz nebija. Tāpēc tas arī iespiedies atmiņā. Un vēl Maritas vārdi - "varbūt pēc simts gadiem mēs atkal būsim gan kopā, gan tālu viens no otra - tu savā ellē, es savā paradīzē…"

11. NODAĻa

Kad pēc darba beigām Rīgas Apgabaltiesas tiesnesis Edmunds Naginskis no trešā stāva manāmi bezrūpīgā garastāvoklī nokāpa līdz tiesas nama vestibilam, viņš tūlīt netālu no garderobes pamanīja stāvam Ingu. Viņa bija tik vienreizēji eleganti un uzkrītoši erotiski apģērbusies, ka Edmunds dažus brīžus stāvēja, gandrīz vai šaubīdamies, vai tā patiešām ir viņa - turpat vai katru dienu redzamā sekretāre.

-     Sveika! - pienācis klāt, viņš teica. - Kur tu šodien biji?

-            Vai nevar manīt? - Inga šķelmīgi iesmējās. - Pie frizieres un tērpu dizaineres!

-             Kāpēc? - Edmunds prasīja. - Tu jau tā katru dienu izskaties kā no žurnāla pirmā vāka. Par velti tērējies.

-            Ja es vēl joprojām tev šķietu pievilcīga, tad tas gluži par velti tomēr nav. Vai es tev patīku?

-             Gandrīz vai nepazinu, - Edmunds atbildēja, nekādi nespēdams novērst skatienu no Ingas krūtīm, slaidā auguma un augsti atsegtajām ideāla garuma kājām.

-     Nu un kā? - Inga vaicāja.

-     Kolosāli! Ko tu šeit dari? Kādu gaidi?

-Jā, Velsas princi! - Inga atkal draiski iesmējās. - Taču, tā kā diez vai Čārlzs te iegriezīsies, es nolēmu pagaidīt tevi.

Edmunds nesapratnē sarauca pieri.

-     Baigi ilgi neesam tikušies, vai ne?

-     Ilgi gan, - Inga piekrita. - Veselu nedēļu.

-     Patiešām? - Viņš jutās patiesi pārsteigts.

-            Tā gan. - Inga pamāja ar galvu. - Tātad par mani nemaz nedomāji.

-     Kāpēc nenāci uz darbu? - Edmunds vaicāja, tikai tagad pēkšņi atcerējies, ka lielās aizņemtības dēļ (apspriežu istabā jau nedēļu rakstot tiesas spriedumu) viņš patiešām Ingu nav redzējis jau krietnu laiku. Ievērojot stingrās likuma prasības, tā arī vajadzēja būt - sprieduma rakstīšanas laikā viņš nedrīkstēja ne tikai ar kādu kontaktēties, izņemot tiesas priekšsēdētāju, bet vispār iziet laukā no šīs mazliet noslēpumainās tiesas apspriežu istabas.

Taču šodien viņš spriedumu kādas ārkārtīgi pretīgas slepkavības lietā bija beidzis rakstīt un uzreiz sajutis nelielu atvieglojumu. Tas nekad nebija viegls darbs - sprieduma rakstīšana. Neraugoties uz jau zināmu rutīnu un ilggadīgu pieredzi, tas no viņa vienmēr ne tikai prasīja lielu nervu sasprindzinājumu un nevainojamu juridiskās valodas pārzināšanu, bet morāli nospieda pats tiesas process, izdarītais noziegums un tā motivācija, kas sava pārsteidzošā primitīvisma dēļ ne tikai viņam, bet ari lielai daļai sabiedrības izraisīja dziļu naidu un patiesu riebumu.

-    Tu jau droši vien zini - es rakstīju spriedumu, - Edmunds kā atvainodamies pateica.

-     Bet tu, kā izskatās, esi aizmirsis, ka man sācies mācību atvaļinājums, - Inga sacīja.

Viņš patiešām darba pārslodzes dēļ to kaut kā bija piemirsis.

-    Un kas tad šodien? - Edmunds painteresējās. - Kaut kādi svētki?

-     Es biju pēc tevis noilgojusies, - Inga atbildēja. - Ļoti vienkārši.

To bija patīkami dzirdēt. Vēl vairāk! Ja tev, jau piecdesmit trīs gadus vecam vīrietim, jauna meitene - studentīte atzīstas ilgās pēc tava tuvuma, tas nozīmē, ka tu vēl kam deri un vari ne tikai vienkārši dzīvot, bet šo dzīvi arī baudīt.

Pēc neilga laika viņi izgāja no tiesas nama, ātri šķērsoja ielu, un Edmunds pie vienas no Saktas puķu pārdevējām, iepriekš palūdzis nogriezt dzelkšņus, nopirka garkātainu baltu rozi un pasniedza to meitenei.

-             Tev piestāvēs, - viņš teica. - Un labi saderēs. Balts ar melnu.

-     Paldies, - Inga priecīgi sacīja. - Bet kāpēc ne sarkanu?

-             Sarkanās man atgādina asinis. - Edmunds nepatikā saviebās. - Bet tu esi balta. Ļoti gaiša. Pagaidām tikai viens cilvēks tevi ir mēģinājis samaitāt.

-     Tu? - Inga šķelmīgi vaicāja.

-     Vai tev ir bijis vēl kāds? - Edmunds prasīja.

-             Tu man ne ar ko neesi darījis pāri, - Inga atgādināja. - Tu mani esi tikai mīlējis.

-     Labi, ka to esi jutusi. - Edmunds bija apmierināts.

-     Bet tu? Vai manu mīlestību neesi jutis? - Inga vaicāja.

-            Un kā vēl! - Edmunds iesaucās, un viņi pa Terbatas ielu nesteidzīgi sāka iet Stabu ielas virzienā. Tātad uz Edmunda dzīves vietu. - Patiešām. Jutis esmu, bet neko īsti sapratis neesmu.

-    Tad jau labi, - Inga teica. - Mīlestību arī nevajag saprast.

-    Tiešām? Kāpēc?

-            Tas ir tīri pragmatiski, - Inga paskaidroja. - Kāpēc mocīt mūsu prātus, mēģinot saprast un izskaidrot to, ko saprast vispār nav iespējams? Vēl mazāk mīlestību ir iespējams izskaidrot.

-            Izskaidrot var visu, - Edmunds nepiekrita. - Svarīgi vien tas, vai šim skaidrojumam noticam.

Inga dažus brīžus domīgi klusēja, ieķērās Edmundam elkonī un izskatījās tāda kā apmulsusi.

-           Tu mīlestībai netici principiāli vai šaubies tikai par mani? - Inga jautāja.

-             Es neticu nekam un ticu visam! - Edmunds iesmējās. Viņam bija patīkami iet cauri Rīgas centram ar tik jaunu un žilbinoši skaistu meiteni pie sāniem. Tas pacilājoši skāra viņa patmīlību un raisija prieku pašam par sevi.

Skatieties, ļaudis! gribējās kliegt. Apskaudiet, veči! Vai jūs to varat dabūt gatavu? Vai jums ir tik satriecoši skaista meitene?!

-            Par to pastrīdēsimies vēlāk, - Edmunds sacīja. - Par mīlestību jārunā vakarā degoša kamīna priekšā, pie liesmojošām svecēm, tukšojot glāzes ar franču vīnu.

-     Muļķības! - Inga iebilda. - Protams, var arī tā. Nekādas vainas. Taču tas ir vecmodīgi un izteikti mietpilsoniski. Mūsdienu cilvēki uz ielas var ne tikai runāt par mīlestību, bet pat mīlēties!

-    Ar mūsdienām tam nav nekāda sakara, - Edmunds noraidoši pakratīja galvu. - Uz ielas un treprūmēs mīlējās suņi un kaķi, bet mēs… Mēs, Inga, to darīsim tā, kā tikko uzzīmēju. Iekursim kamīnu, dzersim labu franču vīnu, aizdegsim sveces, apgulsimies uz parketa grīdas noklāta mīksta persiešu paklāja un viens otram stāstīsim pasaku par to, kā jau padzīvojis kungs satiek jaunu meiteni, abi samīlas, bet tad pēkšņi…

Edmunds spēji aprāvās. Inga aizdomīgi uz viņu paskatījās.

-     Kas pēkšņi notika? - viņa prasīja.

-    Pēkšņi var notikt viss, - Edmunds paskaidroja. - Tu jau rīt vari satikt daudz jaunāku vīrieti, es - šodien nomirt ar infarktu…

-    Tu to nopietni? - Inga, manāmi satraukta, jautāja.

-     Vai tad tā nevar notikt?

-     Notikt var, - meitene piekrita. - Bet vai par to jādomā? It sevišķi, ja mums šī vakara pavadīšanai ir izstrādāts tik vilinoši skaists plāns?

Edmunds iesmējās. Patiešām - kāpēc domāt par slikto? Lai gan viņš labi zināja, ka visi - pat visprecīzāk aprēķinātie plāni - jebkurā brīdī var izkust kā sviesta piciņa uz karstas pannas, gribējās ticēt, ka šoreiz viss patiešām notiks tieši tā, kā viņš to ir izdomājis.

Un tā ļoti bieži. Pirms divdesmit minūtēm viņš taču vispār ne par ko tādu nebija pat iedomājies. Viņam prātā bija pavisam kas cits. Beidzis rakstīt spriedumu un juzdamies nedaudz noguris, viņš gribēja doties mājās, paiet zem vēsas dušas un krietni atpūsties. Bet nē! Tu ceļā pēkšņi satiec apburoši skaistu sievieti, viņa tev labvēlīgi uzsmaida, un visi tavi tik rūpīgi saplānotie nodomi izkūp gaisā kā viegli cigaretes dūmi.

Kad viņi nonāca pie modernā stilā atjaunotas piecstāvu mājas, Inga, nedaudz apmulsusi, apstājās.

-    Tu šeit dzīvo? - viņa painteresējās.

-    Jā, - Edmunds apstiprināja. - Vai nav skaists nams?

-     Brīnišķīgs! Izskatās, ka te var atļauties dzīvot tikai miljonāri vai ari korumpētas valsts amatpersonas.

-    Māja ir veca, - Edmunds sacīja. - Tikai tās ārējais ietērps ir jauns un moderns. Un vēl daži kapitāli izremontēti dzīvokļi. Ar mājām ir tāpat kā ar cilvēkiem. Mēs redzam tikai ārpusi. Vai nu skrandas, vai dārgus uzvalkus un vakarkleitas. Bet, kas ir aiz fasādes, to varam tikai minēt. Taču dažreiz to varam ari precīzi uzzināt. Tad nereti atklājas diezgan šausminošas lietas. Traģiski cilvēku likteņi.

-    Kāpēc tikai traģiski? - Inga jautāja. - Daudziem taču ir arī skaisti likteņi. Laimīga dzīve.

-    Dažiem jā, - Edmunds grūtsirdīgi piekrita, atslēdza durvju kodu un pa platām kāpnēm kāpa augšup uz ceturto stāvu.

Kad Edmunds Ingai bija izrādījis plašo un moderni iekārtoto dzīvokli, viņa par redzēto bija stāvā sajūsmā.

-     Kāpēc mani uz šejieni neatvedi agrāk? - Inga kā nobēdājusies prasīja.

-    Vai tad vasarnīcā bija slikti? - Edmunds atjautāja pretim. - It sevišķi, kā pati saki, ja tev ir vienalga, kur mīlēties. Pat uz ielas.

-    Gluži vienalga tas man, protams, nav, - Inga sacīja. - Es to pateicu tikai piemēra pēc. Bet šeit ir jauki. Te patiešām to var darīt arī uz grīdas.

-     Ne uz grīdas, - Edmunds iebilda un sāka veikt pirmos intīmam vakaram nepieciešamos priekšdarbus. - Mīlēsimies uz dārga persiešu paklāja. Tas ir vismaz desmit Austrumu verdzeņu darbs.

Inga izgāja no virtuves, krietnu laiciņu uzturējās viesistabā, kur rūpīgi apskatīja paklāju, tad atgriezās.

-     Skaists gan, neko teikt. Bet paklau, Elmār! Kā tu domā - vai pie mums verdzeņu vairs nav? - viņa jautāja. - Tās ir tikai tur - Austrumos?

-    Tās ir visur, - Edmunds atbildēja. - Pieej pie spoguļa un paskaties! Tu arī esi viena no tām!

-     Tiešām? - Ingai patiesā izbrīnā iepletās acis. - Kādā ziņā?

-     Izsakoties dzejnieka vārdiem, tu, tāpat kā daudzas citas, esi mīlas verdzene, - Edmunds sacīja. - Bet patiesībā mēs visi savā ziņā kaut kam esam vergi. Piemēram, es - darba vergs. Cits - alkohola vai sava slinkuma vergs. Tad vēl narkotiku, seksa, mantkāres, skaudības, uzmācīgu ideju, atriebības vēlmju un tā tālāk tūkstoš citos veidos. Patiesībā katrs cilvēks kaut kam ir tik spēcīgi pakļauts - citiem cilvēkiem, mīlestībai, savam egoismam, dzīves apstākļiem, dažādām vēlmēm un jau iedzimtai ģenialitātei vai debilitātei -, ka var droši apgalvot - jā, mēs visi esam savas dzīves un likteņa vergi. Un kur tad vēl reliģijas un valstī pastāvošo likumu gūstekņi! Atceries! Kas agrāk atteicās ticēt Dievam, to sita krustā un dedzināja sārtā. Kas nepakļaujas varbūt tāpat ne sevišķi gudru cilvēku sarakstītiem valsts likumiem, to šodien liek cietumā. Teikšu atklāti - man dažreiz šī pasaule līdz nelabumam riebjas.

-    Godājamais tiesnesi Edmund Naginski! - Inga mazliet uzspēlēti iesaucās. - Vai patiešām gribi teikt, ka tu kādu cilvēku šad tad notiesā arī nevainīgu? Tikai tāpēc, ka pastāv tāds vai citāds likums?

-      Formāli - izņemot ārkārtīgi retus gadījums - neviens nevainīgs notiesāts netiek. Taču nereti šķiet - likums tomēr varētu būt arī labāks, taisnīgāks un cilvēkam cietumā nevajadzētu iet.

-     Vai tev dažreiz ir žēl to, kurus tu notiesā?

-     Šad tad, - Edmunds atbildēja. - Bet citreiz notiek tieši pretēji - pārņem tik drausmīgs naids, ka gluži vai jāraud, ja notiesātajam nedrīkstu piespriest nāvessodu.

-     Tu runā par tiem diviem trulajiem narkomāniem?

-    Par tiem pašiem. - Edmunds piekrītoši pamāja. - Tu jau zini. Kādā dārza mājiņā jauniešu bariņš atzīmēja skolas biedrenes astoņpadsmito dzimšanas dienu. Nakts vidū tur ielauzās divi narkotiku apdullināti izdzimteņi un meiteni un vēl vienu puisi nogalināja. Par pārējiem visādi ņirgājās. Nekādas citas motivācijas izdarīt noziegumu nebija. Tikai prasta laupīšana.

Primitīvs sadisms. Totāls pozitīvo jūtu trūkums. Viņus, pēc Dieva taisnības, vajadzētu dzīvus izvārīt, bet es kā tiesnesis viņus nevaru likt pat nošaut! Šodien pabeidzu rakstīt spriedumu. Tāpēc arī atvieglojums un neliela depresija. Vienam mūža ieslodzījums, otram - divdesmit gadi.

-    Tas jau arī nav nekāds vieglais sods, - Inga teica.

-    Protams, - Edmunds piekrita. - Jo patiesībā pasaulē nemaz nepastāv tāds sods, kas spētu kompensēt otra - nevainīga cilvēka dzīvības iznīcināšanu. Ja nu vienīgi daudzmaz - paša noziedznieka nāve.

-    Toties pasaulē pastāv milzum daudz attaisnojošu iemeslu, kāpēc daudziem cilvēkiem dzīvība nav jāatņem…

Edmunds iekūra kamīnu, no tā jau itin drīz sāka plūst patīkams siltums un degošas malkas īpatnējā smarža. Pēc tam viņš pārģērbās, tik tiešām uz grīdas noklātā paklāja nolika divas dažādu šķirņu franču vīna pudeles, aizdedza trīs svečturos ieliktas daudzkrāsainas sveces, ieslēdza mūzikas centru ar pazīstama džeza orķestra ierakstītu disku, un abi kamīna priekšā ērti iekārtojās uz austrumu ornamentiem pārbagāti rotātas persiešu vai kādas citas tautības sieviešu darinātas grīdsegas.

-    Viss kā tūkstoš un vienas nakts pasakās! - Inga sajūsminājās. - Tu, Edmund, esi liels meistars, es pat teiktu - dižs mākslinieks. Vienmēr mūsu mīlēšanās reizes proti patīkami un skaisti noformēt.

Edmunds pasmaidīja. Viņam patika šai meitenei sagādāt prieku.

-     Ja mums pastāvīgi jādzīvo blakus sabiedrības miskas- tēm… Tad kāpēc gan ne?

-     Patiešām, - Inga piekrita. - Dzīve ir jābauda.

-    Dzīve ir jāizcieš, - Edmunds negaidīti pateica. - Bērnībā mēs raudājām, kad kāds mums atņēma iepatikušos rotaļlietu, šodien skumjās nodrebam, ja kāds mums atņem mīļotu cilvēku. Un beigu beigās, kad Laiks atņems visu mūsu mūžu…

-    Tu baidies, ka mani tev kāds varētu atņemt? - Inga vaicāja.

-     Nē! - Edmunds strauji papurināja galvu. - Esmu mierīgs. Skaidri zinu - agrāk vai vēlāk tā ari notiks. Tad kāpēc baidīties?

-    Tu esi fatālists? - Inga painteresējās. - Tici liktenim?

-    Ticu nenovēršamajam, - Edmunds atbildēja. - Šai pasaulē notiek daudz kas tāds, ko neviens cilvēks nespēj ne aizkavēt, ne izmainīt, ne novērst - tici vai netici Dievam, liktenim vai pašam velnam.

-    Tātad, tavuprāt, cilvēks pats nekādi nespēj ietekmēt likteni, ne ari veidot savu dzīvi? - Inga jautāja.

-    Mazliet jau var, - Edmunds, iecietīgi pasmaidījis, pateica. - Bet ne būtiski. Viss, ko darām vai tikai darīsim, ir pasaulē kāda jau eksistējoša spēka iepriekš ieprogrammēts.

Inga iesmējās. Viņa par dzīvē notiekošiem procesiem bija gluži pretējās domās - viss notiek tā, kā to grib pats cilvēks, - ar dažiem izņēmumiem.

-    Bet… Debesbrīnišķīgā Inga! - Edmunds iesaucās. - Tieši šie daži izņēmuma gadījumi arī izšķir visu! Gan mūsu laimes mirkļus, gan nelaimju gadus. Un nereti arī mūsu dzīvi, mūsu dzīvību. Zini - šai dzīvoklī pirms manis dzīvojuši dažādi ļaudis. Te risinājušies diezgan baismīgi, arī daži skaisti notikumi. Un kaut kas mistisks, noslēpumains. Es to nespēju izskaidrot. Varbūt pagaidām arī negribu. Remonta laikā zem vecajiem grīdas dēļiem atradu vairākas burtnīcas un klades. Vispār savādi, lai neteiktu vairāk. Senāk šeit dzīvojusi kāda bagāta sieviete - Marita Reke, baltvāciete. Bet glābusi un te slēpusi piektā gada revolucionāro kaujinieku latvieti Elmāru Ozolu. Šeit arī abi mīlējušies. Šai dzīvokli pēc Otrā pasaules kara mitinājies Baltijas Kara apgabala Kara tribunāla tiesnesis - krievu, latviešu un poļu jauktenis ģenerālis Aleksandrs Ragovskis. Tas pats, kas drīzumā stāsies tiesas priekšā, bet tiesas priekšsēdētājs būšu es. Šeit dzīvojusi arī viņa meita Anna Ragovska, un man ir radušās pamatīgas aizdomas, vai tikai šī Anna Ragovska nav mana īstā māte…

Edmunds apklusa, diezgan ilgi raudzījās uguns liesmās, tad klusi turpināja:

-     Šeit kādu laiku ir uzturējies ari Elmārs Ozols, par kuru savukārt man radušās aizdomas, ka viņš, iespējams, ir mans īstais tēvs… Tad vēl kāda baismīga slepkavība ar mūsdienu cilvēkam grūti saprotamu motivāciju. Tagad Elmārs Ozols, kaut kādā neizskaidrojamā veidā uzzinājis, ka šai dzīvoklī mitinos es, arvien biežāk naktīs nāk ciemos, stāsta par savu dzīvi un gandrīz vai raudot nožēlo… Nē, patiesībā viņš nenožēlo neko, izņemot vienīgi to, ka nav spējis novērst Annas Ragovskas slepkavību. Turklāt - vai tā patiešām nav diezgan mistiska padarīšana, ka pēc piecdesmit trim gadiem esmu atgriezies vietā, kur varbūt ir bijis mans sākums?

Pēc ilgāka un ļoti nospiedoša klusuma brīža Inga painteresējās: - Kāpēc šī sieviete šeit tika nogalināta?

-     Nezinu. - Edmunds paraustīja plecus. - Jācer, ka citu reizi Elmārs Ozols man par to pastāstīs. Ja vispār vēl kādreiz atnāks.

-     Bet tu, lūdzu, man vairs nestāsti nekādus briesmu stāstus! - Inga palūdza un ar savādu mirdzumu acīs turpināja: - Labāk runāsim par mīlestību! Vai franču vīns, degošs kamīns, sveces un, galvenais, es tavas domas nenoskaņo uz kaut ko daudz patīkamāku?

-    Noskaņo! - Edmunds tūlīt atsaucās. - Pat ļoti! Es tev to izstāstīju ne tikai tāpēc, ka tas viss pēdējā laikā mani nomāc, bet arī tādēļ, ka dažreiz tomēr der atcerēties, kas ir noticis pirms mums…

Pēc tam viņi nesteidzoties ar patiesu baudu iztukšoja dažas vīna glāzes, satraukti raudzījās uguns liesmās, kas viņos vēl spēcīgāk uzkurināja jau tā sakāpināto kaislības kvēli, tad Edmunds lēnām apguldīja Ingu uz muguras, nesteidzoties atpogāja ugunssarkano blūzīti, pavilka uz augšu melnos svār- ciņus, nopriecādamies par smalko zeķu grezno augšdaļu, un iespieda seju starp meitenes stingrajām krūtīm.

-     Un tā vienmēr, kad būsim divatā, - Inga čukstēja.

-     Un tā vienmēr, kad gribēsim nomirt, - Edmunds tāpat čukstus atbildēja. - Vienmēr, kad mūs pārņems bailes gan par mūsu pagātni, gan nākotni…

12. NODALA

Tolaik pasaule atgādināja nāvīgi ievainotu zvēru, bet politiķi - psihiski slimus cilvēkus, kuru īstā vieta būtu gara dziedniecības iestādēs, nevis paklausīga pūļa priekšā kliedzot kaismīgas runas par likumību un kapitālistiskās sistēmas priekšrocībām, pļāpājot par sociālistisko ideju bīstamību vai pie valdību apspriežu galdiem lemjot tautu likteņus.

Pamatā viss sliktais uz šīs zemes notiek tikai viņu dēļ. Bet tas nieka labumiņš, ko viņi šad tad tomēr izdara, vairāk atgādina zvēru dresētāja iesviestu cukura graudiņu dzīvnieka mutē. Pēc tam atskan kārtējais pātagas plīkšķis un mums paklausīgi jālec caur uguns liesmu apņemtiem apļiem, kā ākstiem jāmet kūleņi vai, kā nu protam, bīstami jāžonglē uz augsti nostieptas stieples.

Bet, kā jau vairākkārt esmu teicis, es nevēlējos šai dzīves teātrī būt klauns. Nevēlējos, lai mani kāds dzenātu ar rīksti rokā. Negribēju klausīt pavēlēm un likumiem, kas manu rīcību ierobežoja tikai ar cirka arēnas šauro platību.

Jā, skrienot gar bezdibeņa malu, es žonglēju un katru dienu riskēju ar dzīvību.

Bet kas tad mūsu dzīves un dzīvības vispār tādas ir?

Balti mākonīši tumšajās mūžības debesīs, kuri, uzpūšot stiprākiem likteņa vējiem, izgaist un pazūd nebūtībā kā mūsu sapņi un nepiepildījušās vēlēšanās.

1914. gada 28. jūnijā Serbijā kāds nacionālu jūtu un diža patriotisma pārņemts jauneklis Gavrila Princips liela pūļa acu priekšā nošāva Austroungārijas lielhercogu Ferdinandu un viņa glīto sievu.

Nu un tad? Katru dienu jebkurā valstī tiek nošauti vai citādi nogalināti daudzi cilvēki. Tāpēc jau pasaules kari nesākas. Tomēr tikai tāpēc, ka šis augstprātīgais un gļēvais Ferdinands Austroungārijas impērijā bija tāds kā karalis… Un daudzi viņu ienīda… Un daudzi mīlēja… Un daudzi gribēja būt brīvi un neatkarīgi… Visi pēkšņi sadomāja karot.

Tas ir nacionālais pazemojums! vieni bļāva. Jāatriebj!

Tā ir vienreizēja iespēja iegūt valstisku neatkarību! kliedza citi. Tāpēc, zēni, pie ieročiem!

Mums ar tiem un tiem ir parakstīti savstarpējās palīdzības līgumi! atgādināja pārējie. Jāiet palīgā!

Bet mēs - krievi - radniecīgajai slāvu tautai serbiem… teica cits valdnieks. Mēs nevaram palikt vienaldzīgi!

Un kas par to, ka par šiem nodomiem un plāniem turpmākajos četros gados būs jāaiziet bojā piecdesmit miljoniem cilvēku?

Toties mēs taču būsim atriebušies!

Mēs - slāvi - būsim gājuši palīgā citiem slāviem!

Mēs būsim uzvarējuši, bet jūs - zaudējuši!

Kas gan ir piecdesmit miljoni dzīvību, kas ir miljoniem izpostītu mūžu?

Tāds nieks vien ir.

Labāk paskaties debesīs! Cik tur vari saskaitīt zvaigžņu?

Un cik tu nevari?!

Traģiska ir viena cilvēka nāve. Bet, ja skaitlis pārsniedz miljonu, tad tā ir tikai sausa grāmatvedība un liecina par valstīs valdošās politiskās un ekonomiskās elites aprobežotajām gara spējām un apzinātu necilvēciskumu.

Tad kāpēc man, godājamie kungi un cienījamās dāmas, vajadzētu būt augstsirdīgam, humānam un līdzcietīgam, ja pasaule ir pilna ar neliešiem, nodevējiem, mantas un varas grābējiem, alkatīgiem stulbeņiem un atklātiem ļaundariem?

Ja jūs, vēlēdamies sasniegt nospraustos mērķus, bez mazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem žvadzināt ieročus un citiem atgādināt par pašu pieņemto likumu pastāvēšanu, tad arī es

varu rokā satvert pistoli un atgādināt par savu taisnīguma izpratni.

Un, kam gribu, ielaist pierē lodi.

Jau otro dienu nepārtraukti lija. Tas jau tā ne sevišķi labo noskaņojumu darīja vēl drūmāku, un es, ar dažiem draugiem sēdēdams Rīgas dzelzceļa stacijas restorānā, caur lielajiem stikla logiem vēroju, kā pa peronu lēni pastaigājas vilcienu gaidoši cilvēki.

Lepnas dāmas, solīdi kungi. Darba formās tērpti ratiņu stūmēji, policisti un noskranduši dzelzceļa strādnieki.

Kas ar viņiem notiks pēc mēneša, pēc gada? skumji domāju. Kur būsim mēs, kur - šie pārējie?

Dzīvi, veseli, sakropļoti vai nogalināti?

Pasaules karš jau faktiski bija sācies. Krievija karā gan tā pa īstam vēl nebija iesaistījusies, lai gan pulvera un asiņu smaržu jau varēja just.

Visi kaut ko gaidīja.

Mēs gaidījām ātrvilcienu Rīga-Berlīne, lai pēc tam no Vācijas galvaspilsētas dotos tālāk uz Parīzi. Bija pēdējais un vispiemērotākais brīdis, lai tur partijas vajadzībām bruņotas laupīšanas veidā iebruktu vienā no Parīzes nomalē esošajām bankām. Pilsētā jau vairākas nedēļas kā izlūki un informatori uzturējās divi mūsu biedri, ar kuru palīdzību bijām sekmīgi veikuši vairākas uzbrukuma operācijas gan Somijā - Helsing- forsā, Krievijā - Sanktpēterburgā un vispārdrošāk Anglijā - Londonas centrā.

Vispār pēc 1905.-1907. gada revolūcijas sakāves tā bija kļuvusi par diezgan plaši izplatījušos jaunu bruņotas cīņas formu - buržuāzisko valstu valdības līdzekļu ekspropriācija. Strādnieku šķiras cīnītājiem bija nepieciešami līdzekļi ieroču iegādei, aizliegtās literatūras izplatībai, savas preses izdošanai un daudz kam citam. Taču šos līdzekļus vairumā gadījumu, labi vai slikti, varēja iegūt tikai šādā vardarbīgā ceļā…

Rīgā tobrid bija nemierīgi un ilgstoša uzturēšanās mums bīstama. Mūs visus slepenpolicija pazina vaigā, un tikām intensīvi meklēti. Taču pirms gada kārtējo reizi biju mainījis savu identitāti - dzīvoju ar citu augstā kvalitātē viltotu pasi uz Alfrēda Rožkalna vārda. Un tomēr, drošs paliek drošs, labāk trīs stundas pirms vilciena pienākšanas uzturējāmies stacijas restorānā nekā atradāmies savās nelegālajās slēptuvēs vai staigājām pa pilsētas ielām.

-    Zini, Elmār, - Teodors domīgi teica. - Man arvien biežāk rodas pārliecība, ka mēs jau sen vairs neesam tie, kas bijām agrāk. Mēs esam nogriezušies kaut kur sāņus, džungļos. Ne tur mēs ejam! Ne to darām!

-    Kāpēc tu domā, ka tas, ko darām, ir nepareizi? - saraucis pieri, prasīju.

Teodors manāmi samulsa.

-    Vai pats nesaproti? Mēs esam kļuvuši… - Tedis spēji aprāvās un pavērsa skatu pret logu. Tur pagāja garām liela auguma gorodovojs kopā ar kādu jaunekli, kas visu laiku vērīgi pētīja pretimnākošos ļaudis.

-     Nu runā vien tālāk! - es aicināju. - Kas mēs esam kļuvuši?

-      Sākumā mūsu mērķi bija skaisti, - Tedis noskumušā balsī sacīja. - Pat diži! Cīņa pret patvaldību, strādnieku interešu aizstāvība, taisnīgums, jaunas pasaules radīšana… Bet kas notiek tagad? No cēliem taisnības cīnītājiem un tautas aizstāvjiem esam kļuvuši par prastiem bandītiem.

Tā ar Teodoru notika vienmēr. Viņš pastāvīgi iebilda un klaji izrādīja savu nepatiku pret jebkura veida vardarbību, varbūt tā viņam patiešām arī riebās, taču viņš vienmēr tomēr piedalījās visos ieplānotajos pasākumos un bija mans labākais palīgs.

-    Tas tikai no pirmā skata, - es teicu. - Nekas būtisks nav mainījies. Mērķis taču ir palicis tas pats! Jā, pašlaik cīņas veids ir citāds, toties, tev par lielu apmierinājumu, tas ir kļuvis mazāk asiņains… Turklāt, brāl… Padomā nopietni! Kas gan ir dažu banku aplaupīšana, ja mēs, nedaudz pārspīlēti sakot, vispār gribam mums pieejamo pasauli sagraut?!

-    Un tomēr, - Teodors iebilda, gari stiepjot vārdus. - Pašlaik mūsu darbība nav politiski motivēta.

-     Nomierinies! - Imants Zvirgzds sacīja. - Vai mēs kādu mārciņu, marku vai rubli esam iebāzuši savā kabatā? Viss aizgājis revolucionārās cīņas vajadzībām!

-    Tas tiesa, - Tedis negribīgi piekrita. - Taču, no otras puses… Mēs tādi kā amerikāņu gangsteri.

-    Un labi vien ir! - es iesmējos. - Tas savā ziņā ir pat pagodinoši.

-     Nemuldi! - Tedis asi atmeta ar roku.

-    Nē, nopietni! - es turpināju. - Amerikāņu gangsteri nav vāji vīri. Ar saviem koltiem bliež bez rokas drebēšanas! Vienīgā būtiskā atšķirība ir tā… Tedi! Mēs taču esam latvieši!

-     Un kādi vēl! - Imants piebilda. - Par mums runās vēsture!

-     Jeņķi Čikāgā un citur bankas laupa savām personīgajām vajadzībām, - es atgādināju, - bet mēs - kopīgai lietai! Revolūcijai! Sociālisma uzvarai! Vai tas neskan lepni?

-    Tev taisnība, Elmār, - Tedis piekrita. - Tas patiešām skan lepni. Vienīgi mūsu darbi… Likuma priekšā mēs nekādi revolucionāri neesam. Ja mūs noķers, tiksim sodīti kā prasti laupītāji.

-    Tas notiks, ja skatās pēc viņu likumiem, - es sacīju. - Vai mums tie ir jāievēro? To priekšā jādreb? Turklāt, ja naudas atņemšana buržujiem, tavuprāt, ir noziegums, tad noziegums ir arī pati revolūcija.

-    Daudz ko izmainīs karš, - Imants sacīja. - Tas tad arī būs cilvēces vislielākais noziegums.

-    Tu domā, kautiņā iesaistīsies ari Francija un Krievija?

-     Uz to pusi iet.

-    Tas nekas! - es teicu. - Lai viņi karo ar serbiem! Lai sitas savā starpā un cits citu apkauj! Tas revolūcijai nāks tikai par labu.

-Ja ies vaļā pasaules karš, kāda tur vairs revolūcija! - Tedis īgni iesmējās. - Diez vai vispār kāds no mums paliks dzīvs.

-     Tā nerunā! - es teicu. - Mēs paliksim! Bet, kamēr dzīvojam, no iecerētā mērķa neatkāpsimies! Visus tos nolādētos buržujus, kapitālistus, militāristus, visus augstprātīgos krievu ierēdņus un vācu muižniecību… Mums viņiem ir jāparāda, jāatgādina, ka šeit tomēr ir Latvija. Un mēs esam latvieši! Kā, ar kādiem līdzekļiem to panāksim, tas nav svarīgi. Tas vienkārši ir jāpanāk!

Tad pēkšņi no tikko pienākušā vilciena pasažieru straumē ieraudzīju kāda it kā pazīstama cilvēka stāvu. Es pat satrūkos.

-    Paskaties, Imant! - es iesaucos. - Vai tas nav mūsu vecais draugs Ansis Ziediņš?

Imants paskatījās un apliecinoši pamāja ar galvu.

-     Tas ir viņš, - Imants apstiprināja. - Pretīgais nodevējs un provokators! Tas bija viņš, kas mūs toreiz Austras ēdnīcā uzrādīja policijai.

-     Viņš vēlāk nodeva arī Jēkabu, - es drūmā balsī atgādināju.

-     Dzirdēju, ka Austra katorgā esot mirusi, - Imants minēja.

-     Šā nelieša dēļ aiz Centrālcietuma esošajā Smilšu kalnā ir nošauti desmitiem kaujinieku, - teicu es. - Brīnos, kā neviens viņu vēl nav novācis.

-     Kas toreiz notika ar Maritu? - Imants negaidīti painteresējās.

-    Viņa diezgan viegli izspruka sveikā, - es atbildēju. - Apcietinājumā pabija tikai dažus mēnešus. Galu galā barons fon Reke un citi ietekmīgie radinieki… Kur viņa ir tagad, es nezinu.

-     Bija glīta meitene, - Imants atcerējās. - Tava glābēja. Toreiz tā arī nesapratu - kāpēc viņa to darīja? Varbūt bija tevī samīlējusies?

Dažus brīžus domīgi klusēju, tad apņēmīgi piecēlos un paskatījos pulkstenī.

-     Mūsu rīcībā ir vēl divas stundas, - es teicu. - Kas zina, kā mums Parīzē vēl ies… Bet tas nelietis Ziediņš var izsprukt sveikā. Jūs, zēni, mani pagaidiet! Es pamēģināšu to lietu nokārtot!

-     Es iešu tev līdzi! - Teodors sacīja un ari piecēlās.

-     Sēdi nost! - pavēlēju. - To izdarīšu es! Viņa dēļ arestēja Jēkabu, Austru un Maritu. Un tieši viņa dēļ Muzejā dauzīja mani, ne tevi!

Es pagriezos un ātri izgāju no zāles, pēc tam pa perona malu sekoju Ziediņam. Vēl nebiju izdomājis, ko ar viņu darīšu, ja vispār iznāks ko darīt, taču šī varēja izrādīties pēdējā iespēja Ziediņam atriebties. Atmaksāt par visām tām ciešanām un nāvēm, ko viņa provokatora darbība bija sagādājusi tik daudziem cilvēkiem.

Sāka līt vēl stiprāk, un pilsēta lēnām iegrima dūmakainā vakara krēslā.

Ziediņš, rokā turēdams nelielu čemodāniņu, iznāca uz Stacijas laukuma, tad neapstājies pagriezās pa labi un devās uz priekšu pa Marijas ielu.

Ja viņš šādā lietū pie stacijas neiesēdās ormaņa ratos, es nodomāju, tad viņš ir neiedomājami skops vai arī dzīvo tepat kaut kur netālu.

Tā arī bija.

Ātrā solī nogājis apmēram simt metrus, viņš iegriezās mājā, kas atradās uz Marijas un Elizabetes ielas stūra. Tā bija ārēji grezna ēka, kur nabagi nedzīvoja.

Tātad viņš iet pie kāda augsti stāvoša policijas ierēdņa ar kārtējo ziņojumu, es nodomāju. Vai arī pats kļuvis jau tik turīgs, ka spēj savām vajadzībām apmaksāt dzīvokli tik prestižā pilsētas vietā.

Ziediņš pagāja garām liftam un nesteidzoties kāpa augšā uz otro stāvu.

Tātad tur arī droši vien dzīvo, nodomāju un sekoju. Viņš to noteikti dzirdēja, taču, galvu nepagriezis, apstājās pie platām divviru dzīvokļa durvīm un grasījās jau nospiest zvana pogu.

-    Mazliet vēl pagaidi! - es uzsaucu un pienācu viņam klāt. - Kur tev tā jāsteidzas?

Beidzot Ziediņš lēnām pagriezās un paskatījās uz mani. Pirmajos mirkļos viņš mani nepazina, taču tad, ieskatījies vērīgāk, uzreiz nobālēja un viņa kalsnējā sejā pavīdēja spējas bailes.

-    Atcerējies? - es prasīju.

-         Biju pārliecināts, ka sen jau esi beigts, - viņš nedaudz drebošā balsī sacīja. - Tev visu laiku baigi veicas.

-        Jā, Ziediņ, - es piekritu. - Veicas. Droši vien tāpēc, ka cīnos par taisnīgu lietu. Bet tev nav veicies. Nezinu, kā ir bijis agrāk, taču vismaz pašlaik tu esi pamatīgos mēslos.

-         Nekādos mēslos es neesmu, - Ziediņš diezgan mierīgi atbildēja. - Tu zini, kas aiz šīm durvīm dzīvo?

-     Nezinu, - atbildēju. - Kas tad dzīvo?

-        Policijas pulkvedis Ivans Mihējevs, - Ziediņš paskaidroja. - Mazākais troksnis, un tūlīt mēslos atkal būsi tu!

-         Velti ceri! - es skarbi atcirtu, atcerējies, ka kādreizējais pristavs Ivans Mihējevs Rīgas slepenpolicijā bija viens no nežēlīgākajiem arestēto ļaužu spīdzinātājiem. Viņš dauzīja arī mani. - Mihējevs jau ticis līdz pulkvedim?

-        Jā, - Ziediņš apliecināja. - Un droši vien tiks arī līdz ģenerālim.

-     Viņš šeit dzīvo viens?

-     Kopā ar ģimeni.

-     Cik viņu tur ir?

-         Sieva un divi pusauga bērni. Ir vēl suns un mājkalpotāja.

-     Dzīvoklis ir liels?

-     Piecas vai sešas istabas.

-    Kur viņš tevi parasti pieņem? - es prasīju. - Kabinetā?

-     Laikam jau.

Mirkli padomājis, no kabatas izvilku Nagan sistēmas revolveri un tā stobru piegrūdu pie Ziediņa kakla.

-         Esi mierīgs un daudz nespirinies! - klusi, bet draudīgi teicu. - Atceries, Austras ēdienu veikalā sava aresta laikā es tevi jau brīdināju. Ansi, tu esi līķis! Visu arestēto, mocībām pakļauto un nošauto vārdā es apsolījos tev atriebties. Pareizāk gan - tevi sodīt! Es ilgi gaidīju. Nu šis brīdis ir klāt. Bet, kā tu pats pirmīt teici, man vienmēr veicas. Arī pašlaik. Es tevi varēju nošaut jau uz ielas. Bet labi vien ir, ka pagaidīju. Tagad tu, Ziediņ, piezvanīsi pie durvīm un mēs abi ieiesim dzīvoklī. Es nezinu, kas tur notiks. Varbūt tevi pažēlošu un šoreiz vēl sodam izspruksi. Zvani!

Ziediņš, sajutis, ka varbūt patiešām var izbēgt soda nāvei, tūlīt paklausīja un nospieda zvana pogu.

Pēc neilga laika durvis atvērās un tajās parādījās pusmūža mājkalpotāja baltā priekšautā.

-    Vai Mihējeva kungs mājās? - Ziediņš, vispirms viņu godbijīgi pasveicinājis, prasīja. - Man ar viņu bija sarunāts…

-    Jā, Mihējeva kungs jūs gaida, - mājkalpotāja sacīja un atvēra durvis plašāk. - Lūdzu! Nāciet!

Vispirms mēs nokļuvām plašā gaitenī, pēc krietna gabaliņa kalpone apstājās un pieklauvēja pie platām durvīm.

-     Jā! - tūlīt krievu valodā atsaucās dobja vīrieša balss. - Varat ienākt!

Kalpone atvēra durvis, un mēs ar Ziediņu iegājām plašā, ar daudziem grāmatplauktiem, dārgām mēbelēm un lielu rakstāmgaldu piepildītā kabinetā.

Mihējevs, kļuvis redzami apaļāks, izmeties kreklā un pidžamas biksēs, sēdēja uz lielas, ar melnu ādu apvilktas sofas, bet viņam blakus - sieviete vidējos gados. Droši vien sieva.

-    Ā! - ieraudzījis Ziediņu, Mihējevs diezgan priecīgi iesaucās. Tad, pamanijis, mani, prasīja: - Kas tas tāds?

Es uzreiz atkāpos dažus soļus atpakaļ, ar muguru atspiedos pret istabas sienu un pavērsu revolvera stobru pret Ziediņu.

-     Apsēdies blakus šim resnajam lopam! - ar galvu pamājis uz Mihējeva pusi, pavēlēju. - Man negribētos tevi nošaut stāvam. Patiesībā tev vajadzētu mirt sūdu bedrē!

Ziediņš paklausīgi apsēdās un baiļu pilnām acīm raudzījās pret viņu pavērstajā revolvera stobrā. Arī Mihējevs izskatījās spēji nobijies. Acīmredzot viņš pārāk labi zināja, ko nozīmē ierocis cilvēka rokās. Es pat ievēroju, ka viņam vairākas reizes noraustījās vaigu muskuļi un sāka drebēt žoklis.

Lai gan pēdējos gados valstī bija iestājies relatīvi mierīgs laiks - 1905.-1907. gada dumpinieki un revolucionārie kaujinieki pa lielākai daļai bija arestēti, notiesāti un aiztriekti katorgā, viena daļa nošauti vai pakārti, bet pārējie emigrējuši uz ārzemēm -, neviens represīvo orgānu darbinieks tomēr simtprocentīgi droši vēl justies nevarēja. Pārāk daudz bija izliets asiņu. Pārāk daudz naida bija iesēts tautas dvēselē. Joprojām atradās cilvēki, kas par visu alka atriebties.

-     Kas tu tāds esi? - Mihējevs atkārtoja jautājumu, nenovērsdams no manis aukstu skatienu.

-    Esmu viens no tiem, ko tu vēl neesi paspējis nogalināt, - pēkšņi izjūtot gluži vai nepanesami dedzinošu naidu, atbildēju. - Viens no tiem, kurš savulaik tomēr pēc tavas drausmīgās spīdzināšanas Muzejā ir palicis dzīvs. Viens no tiem, kas ar biedru palīdzību izbēga no jūsu drūmās varas citadeles - Rīgas slepenpolicijas. Un beigu beigās viens no tiem, pretīgais izdzimteni, kas beidzot atnācis tevi sodīt! Vai tu, vecais smer- deli, patiešām biji iedomājies, ka savas dzīves laikā, darot tik ļaunus un briesmīgus darbus, vari palikt nesodīts?!

Mihējevs drūmi klusēja. Tagad viņam sāka raustīties arī lūpas. Man šķiet, viņš saprata savu bezcerīgo stāvokli, it sevišķi jau tāpēc, ka pēc brītiņa mani pazina.

-      Esi Elmārs Ozols, ja? - viņš prasīja. - Kas tu vēl biji? Jānis Jansons? Jānis Ozolnieks? "Niknais vilks"?

-     Tas pats, Mihējev, tas pats! - es iesaucos. - Tev ir laba atmiņa. Taču tu ar daudziem kaujiniekiem tiki galā tikai tāpēc, ka tev palīdzējā tādas mēslu vaboles kā šis Ansis Ziediņš!

Paspēru soli uz priekšu un gandrīz netēmēdams izšāvu. Lode Ziediņam trāpīja tieši pieres vidū. Cauršautā galva smagi atsitās pret melnās sofas augsto atzveltni, tad viņš lēnām sabruka uz vieniem sāniem.

-     Tas tev arī par Austru un Maritu! - apmierināts pateicu.

Sieviete, šausmās saķērusi galvu, sāka kliegt. Pēc dažiem mirkļiem strauji atvērās durvis un tajās parādījās satraukta mājkalpotāja.

Es viņu zibenīgi satvēru aiz rokas, ierāvu dziļāk istabā un aizvēru durvis.

-    Vai dzīvoklī bez jums ir vēl kāds? - vaicāju.

-    Nē… - mājkalpotāja, ieraudzījusi nošauto Ziediņu, tikko spēja izdvest.

-    Bet tu… Apklusti! - es uzkliedzu otrai sievietei. - Ja nepārtrauksi kaukt, es tevi apklusināšu tāpat kā jūsu ziņu pienesēju!

Sieviete, spēji satraukusies, pārsteigta uz mani paskatījās un apklusa.

Paspēru vēl soli tuvāk policijas pulkvedim, kas tobrīd izskatījās sašļucis kā vecs kartupeļu maiss.

-     Paklausies, Mihējev! - es skarbi teicu. - Pamēģini atcerēties! Ko tu toreiz izjuti, kad apmēram pusstundu ar trīs dažādām nagaikām no mana ķermeņa dauzīji nost ādu? Un ko juti, kad vismežonīgākā kārtā kopā ar Gregusu spīdzināji Jēkabu Dubelšteinu? Atbildi! Vai juti prieku, sajuti baudu par mūsu sāpēm?!

Tuvās nāves priekšā gandrīz vai ikviens cilvēks maina savu izturēšanos. Cits krīt ceļos un lūdz žēlastību, cits lepni izslej galvu un savam bendem iespļauj sejā.

Ivans Mihējevs, savā darba vietā būdams varens un ļoti nežēlīgs, mājās, ģērbies tikai kreklā un platās pidžamas biksēs, ne tikai izskatījās, bet arī izturējās vienkārši nožēlojami.

-    Nevaino mani! - viņš drebošā balsī lūdzās. - Es pakļāvos likumam un tikai pildīju sava amata pienākumus.

-     Nemuldi! - es asi iebildu. - Tavs amats tieši neprasīja gūt baudu no cilvēku ciešanām! Bet tu par citu sāpēm pat priecājies! Tagad par tavām sāpēm papriecāšos es!

-    Lūdzu! - Mihējevs izmisis iesaucās un ar abu roku plaukstām nez kāpēc aizsedza seju. Viņa rokas trīcēja, un tagad drebēja arī viss tuklais augums. - Pažēlo!

-    Lode sirdī priekš tevis būtu pārāk viegla nāve! - es teicu. - Tāpēc labāk krietni pamokies un nožēlā atceries tos, kas kādreiz bija nokļuvuši tavos nagos!

Es notēmēju un izšāvu, ietriekdams lodi viņa kājas ceļgalā.

Atskanēja drausmīgs sāpju kliedziens.

Vēlreiz notēmēju, un šoreiz lode sašķaidīja viņa otrās kājas ceļgalu.

Mihējevs, kļuvis gluži bāls, sāpēs kliedza gluži vai necilvēcīgā balsī. Arī sieviete atkal sāka spalgā balsī bļaut.

- Mihējev! - bāzdams kabatā revolveri, es viņu vēlreiz uzrunāju. - Kropla ir tava dvēsele, tagad lai kropla ir arī tava miesa!

Tad pagriezos un ātri izgāju no dzīvokļa.

Kad nokļuvu uz ielas, mazliet pārsteigts pamanīju, ka lietus ir pārstājis. Tumšie mākoņi sāka izklīst, un starp tiem jau varēja manīt dažas spožas zvaigznes.

Tātad viss būs kārtībā, es nodomāju, viss būs labi, un tuvojos stacijai.

Vēl pēc stundas mēs jau sēdējām Rīgas-Berlīnes ātrvilciena pirmās klases kupejā un nedaudz satraukti skatījāmies, kā aiz mums paliek ugunīs mirdzošā Rīga.

13. NODAĻa

Savādi, bet Parīze man nekad nav bijusi sapņu pilsēta. Kaut gan - varbūt tas nemaz tik savādi nebija. Ari Rīga un citas pasaules metropoles mani nevilināja, nepatika, un parasti tajās es jutos ne sevišķi omulīgi. Galu galā es tomēr biju lauku zēns, mani vilināja ne pilsētu ielas, bet mežu takas; ne pilsētu skvēri, bet ganības un pļavas; ne mākslīgais ūdens tecējums parku strūklakās, bet dabiskais upju un ezeru plūdums.

Gadiem ilgi klistot no pilsētas uz pilsētu, bēguļojot no viena dzīvokļa uz citu, arvien smeldzīgāk sāku ilgoties pēc lauku klusuma, pļavu un meža smaržām un rāmo ezeru atspulgiem.

Kāpēc savu mūžu nevarēju pavadīt mierīgi un klusi, kā to dara ozols parka alejā? Es to jautāju ne jau kaut kādas tur kristīgas nožēlas dēļ. Nē! Man vienkārši vienu brīdi ienāca prātā - kas ar mani un citiem būtu noticis, ja visu sev atvēlēto laiku es būtu pavadījis tēva mājās, centīgi kopis lopus, aris zemi, novācis labību un pret apkārtnē un pasaulē notiekošo palicis absolūti vienaldzīgs?

Protams, nebūtu noticis nekas. To arī darītu - koptu lopus, artu zemi, novāktu labību un pret notiekošo pasaulē paliktu vienaldzīgs.

Taču es to nespēju. Varbūt tikai zemapziņā, nesaprotamu impulsu vadīts, vēlējos nomirt jauns. Taču - vai daudz no manis bija atkarīgs? Vai vispār mēs kaut ko būtisku spējam ietekmēt?

Varbūt visam sākums, pirmais sitiens, ko saņēma mana apziņa, bija barona fon Rekes aizliegums peldēties viņam piederošajā ezerā un nespēja uzreiz samierināties ar šo, manuprāt, ļoti netaisnīgo lēmumu? Un šī pirmā nespēja samierināties ar pirmo dzīvē sastapto netaisnību izsauca manu smadzeņu psihiskās darbības ķēdes reakciju - nepakļāvībai sekoja sods, sods savukārt izraisīja vēlmi atriebties, atriebības akts - vēl bargāku sodu, tas atkal - vēl dziļāku naidu, vēl sparīgāku vēlēšanos iznīcināt ne tikai savu pāridarītāju, bet vēlāk jau gandrīz vai nepārvaramu vēlmi sagraut arī visu apkārtesošo pasauli…

Tāpēc toreiz, stāvot Parīzes centrā un, drūmi sajūsmināts, skatoties uz varenās Notre-Dame de Paris ieejas durvīm, man pēkšņi šķita, ka aiz tām katedrāles iekšpusē notiek kaut kas tik neiedomājami mistisks, ko es nekad nespēšu saprast, - cilvēki dziļā bijībā noliec galvu kāda krustā piesista cilvēka skulptūras priekšā, atkārto dažus Bībelē - parastā tālas vēstures - memuārliteratūras grāmatā - izlasītus vārdus un visā nopietnībā cer, ka šis nedzīvais krustā piesistā cilvēka atveidojums viņiem palīdzēs rast laimīgāku dzīvi, piepildīs viņu vēlmes, nomierinās un piedos visu slikto, ko tie savā grēku pilnajā dzīvē ir sadarījuši.

Un pat nenojauš, ka tas viss ir velti! Neviens neko nedos, un neviens neko nepiedos! Šajā brīdī dievs varu būt arī es! Man atliek tikai izņemt no kabatas granātu vai paštaisītu bumbu un to iemest šo naivo cilvēku pūlī. Un nekāds Dievs vai Pestītājs jums nepalīdzēs! Un nekādas lūgšanas, ne ticība!

Es būšu stiprāks! Varenāks! Es jūs varu iznīcināt.

Un ja ne es! Vienalga! Cilvēks vienmēr ir bijis nesalīdzināmi spēcīgāks par mūsu pašu iedomāto vai pieņemto Dievu.

Ja patiešām Dievs pastāvētu īstenībā, viņš taču nekad nebūtu pieļāvis, lai cilvēka prāts izgudro pulveri un dinamītu, bargus soda likumus un pat koka krustu un naglas, lai pie tā beigu beigās tiktu piesists paša dēls!

Muļķīgi, vai ne?

- Viss rādās diezgan normāli, - teica Robis, kad bijām satikušies vienā no Parīzes strādnieku kvartāla netīrākajiem krodziņiem. - Mēs šo bankas filiāli vērojam jau vairākas dienas. Visizdevīgākais laiks ir ap deviņiem no rīta, kad banku ver vaļā.

Nauda ar speciālu automašīnu tiek atvesta jau ap septiņiem. Tad acīmredzot tā tur tiek sašķirota, daļa ielikta seifos, daļa nonāk bankas darījumu zālē pie kasieriem. Kasieri ir trīs - divi pusmūža vīrieši un viena pajauna sieviete. Signalizācijas tur nav nekādas. Vismaz ārējās. Iespējams, kaut kāda iekšējā signalizācija tomēr pastāv - pie kasieriem pa rokai trauksmes zvans. Toties tur pastāvīgi dežurē apsargs. Viņš ir bruņots. Parasti redzams staigājam vai sēžam telpas attālākajā stūrī un lasām avīzi. Tur ir tāds neliels apaļš galdiņš un krēsls. Pirmie apmeklētāji ierodas ap desmitiem, visbiežāk namsaimnieces un tuvāko iestāžu ierēdņi. Nekādas milzīgās summas tur neapgrozās, bet, pēc mūsu ievāktajām ziņām, kādiem simt tūkstošiem vajadzētu būt.

-    Ar to pilnīgi pietiktu, - es teicu. - Tas būtu labs ķēriens.

-     Kādam mērķim šie līdzekļi šoreiz ir vajadzīgi? - Robis painteresējās.

-    Vispār jau kopējai kasei, - es atbildēju. - Lai gan dzirdēju, ka nepieciešams iegādāties jaunu pagrīdes tipogrāfiju. Somu biedri solīja tipogrāfijas iekārtu ar kuģi atgādāt uz Rīgu, taču jāsamaksājot iepriekš. Es pat jutos nedaudz šokēts. Nekādas strādnieku solidaritātes!

-    Kāda tev tur solidaritāte! - Robis nicīgi iesaucās. - Katrs cīnās par sevi, par savām interesēm, un, kā jau parasti, daudz ko izšķir pati nauda. Man pat liekas, ja mēs varētu ieņemt Fortnoksu, kur glabājas ASV zelta rezerves, mums nekādas lielās grūtības nesagādātu nopirkt visu Krievijas valdību. Un vispār revolūcija nemaz nebūtu vajadzīga!

-     Labi! - es teicu. - Lai Fortnoksa paliek neieņemta. Par mūsu atkāpšanās ceļu ir padomāts?

-    Tūlīt uz turieni aiziesim un es jums visu parādīšu, - Robis sacīja. - Nekā sarežģīta tur nav. Tieši blakus bankai atrodas piecstāvu ēka ar caurstaigājamu ieeju un pagalmu. Izejot tam cauri, mēs tūlīt nonākam Ludviga ielā, pēc tam pagriežamies pa labi, tur ir neliela maizes ceptuve, kur mūs važonī gaidīs Andrejs. Aizbrauksim līdz Fošē ielai, izkāpsim, tad atkal caur kādu caurstaigājamu mājas ieeju un pagalmu nonāksim līdz vietai, kur vienā no pagrabstāviem dzīvo vecs grāmattirgotājs mesjē Leblāns. Tur naudu ieliksim čemodānā, kādu daļu katrs paturēs savām vajadzībām un atpakaļceļam, tad pēc divām dienām Tedis ar Imantu ātrvilcienā Parīze-Berlīne brauks uz Vāciju. Tu, Elmār, ar Andreju viņus piesegsi. Es partijas uzdevumā vēl kādu laiku palikšu šeit.

Vakarā, pa dienu neuzkrītoši vēlreiz pavērojuši bankas darbību un vairākkārt izstaigājuši atkāpšanās ceļu, atkal sapulcējāmies netālu no uzbrukuma vietas.

Vēlreiz pārrunājām lomu sadali. Nospriedām, ka Robis ar Teodoru paliks ārpusē. Gadījumā, ja nāks kāds apmeklētājs, to kaut kādā veidā vajadzēs aizkavēt. Bankas iekšpusē darbošos es un Imants. Naudu sametīsim līdzpaņemtā maisā. Ja varēs, mēģināsim iztikt bez šaudīšanās.

Precīzi pulksten deviņos no rīta, dziļi uz acīm uzvilkuši melnas žokejcepures, iegājām tukšajā bankas zālē.

Imants nostājās pie pirmā kases lodziņa, aiz kura sēdēja pajauna sieviete un, parādījis viņai revolveri un maisu, ar žestu pavēlēja mest tur naudu. Kasiere tik ļoti pārbijās, ka ilgāku laiku nespēja pat pakustēties.

Es pa to laiku ātri piegāju pie bankas apsarga, piegrūdu viņa sejai revolvera stobru un pavēlēju nogulties uz grīdas. Pirmajā brīdī viņš izskatījās ne tik daudz nobijies, kā ārkārtīgi pārsteigts. Pēc tam, sapratis, kas notiek, nomierinājās un izlikās, ka pavēlei paklausa. Taču jau nākamajā mirklī viņš manu roku atsita sāņus, bet pats, mēģinādams no maksts izvilkt savu ieroci, atlēca soli tālāk. Citas iespējas nebija. Iztaisnojis roku, notēmēju un izšāvu. Lode apsargam trāpīja krūtīs, man šķita, tieši sirds apvidū, un viņš lēnām-, plaukstu piespiedis trāpījuma vietai, lēnām saļima.

Sieviete šaušalīgi spiedzīgā balsī sāka kliegt. Abi pārējie kasieri momentā pielēca no savām vietām un panikā skrēja uz dienesta izejas durvīm. Ne mirkli nekavējoties, sāku šaut. Abi kasieri nokrita - nezinu, ievainoti vai beigti.

Sieviete, šausmu pārņemta, ar drebošām rokām sāka mest naudas paciņas Imanta turētajā maisā. Tad aizdzinām viņu pie pārējo kasieru darba vietām, kur viņa tāpat mūsu maisā sameta visu tur atrodošos naudu.

Pēc tam nesteidzoties izgājām uz ielas, kur bez Roba un Teodora tiešā tuvumā neviena cita nebija. Tikai krietnā attālumā varēja saskatit divas pavecākas kundzes, kuras rīta pastaigā bija izvedušas savus suņus.

Kad iesēdāmies važoņa kulbā, noņēmām žokejcepures, noplēsām pielīmētās ūsas un aizmetām prom.

Pie pavecā grāmattirgotāja viņa dzīvokļa dibenistabā, no kuras caur rezerves durvīm tūlīt varēja nokļūt pagalmā un tālāk, kur rāda acis, uzturējāmies līdz vakaram.

Pēc tam, norunājuši atkal satikties Berlīnē, izklīdām. Tedis ar Imantu, čemodānā nesdami nolaupīto naudu, devās uz staciju, Robim bija kārtojamas citas darīšanas, bet es, palicis viens, pagāju garām Triumfa arkai un nesteidzoties aizklīdu līdz Monmartrai. Tur, krietnu laiciņu pastāvējis uz spilgti baltās Sāpju Dievmātes baznīcas platajām kāpnēm, beidzot sāku pamazām nomierināties. Un tomēr sajūta joprojām palika riebīga. Pirmo reizi mūžā biju nogalinājis cilvēkus, pret kuriem nejutu ne mazāko personīgo naidu. Ne mazāko atriebības vēlmi. Viņi man neko sliktu nebija izdarījuši. Viņi nebija ari mani - pārliecināta revolucionāra - šķiras ienaidnieki, sabiedrībā valdošā sociālā ļaunuma iemiesotāji. Viņi man bija sveši, normāli cilvēki. No rīta, neko sliktu neparedzēdami, mierīgi atnāca uz darbu un…

Mājās noteikti ir palikušas sievas un bērni… Turklāt visai ticams, ka bijuši vienīgie ģimenes apgādnieki…

Bet es - Elmārs Ozols Jāņa dēls - atdrāzies no pasaules otras malas, pēkšņi ņemu un viņus nogalinu…

Par ko? Kādēļ?!

Pirmo reizi radās diezgan pretīgi sirdsapziņas pārmetumi un smeldzīga izdarītā nožēla. Mans vienīgais attaisnojums (iespējams, ļoti maldīgs) bija - revolūcijas, tātad visas strādnieku šķiras un pārējo zemāko sociālo slāņu dzīves apstākļu uzlabošana kaut kādā vēl precīzi nenoteiktā nākotnes laika punktā…

Pirmo reizi radās šaubas - ja nu nekas nesanāks? Ja revolūcija savus mērķus nesasniegs vai prasīs tik milzīgus upurus, tik daudzu nevainīgu cilvēku dzīvības, ka revolūcijas ideja un nepieciešamība to realizēt zaudēs jebkuru jēgu un attaisnojumu? Mēģinot īstenot svarīgu dzīves taisnīguma principu, mēs, iespējams, radīsim vēl lielāku netaisnību…

Jutu, ka nepieciešams kaut ko iedzert. Varbūt pat pamatīgi.

Mazliet pavērojis, kā vietējie mākslas ģēniji ātri uzzīmē dažu skatītāju portretus, aizklīdu kvartālu tālāk un iegāju spoži apgaismotā kafejnīcā Cafe de Paris. Apsēdos pie brīva galdiņa blakus logam un, gaidīdams pienākam viesmīli, vēroju ielu, pa kuru kā rāma upe plūda gandrīz vai nepārtraukta ļaužu straume.

Tad pēkšņi ieraudzīju kādu apbrīnojami skaistu melnmatainu sievieti, kura negaidīti apstājās loga priekšā un plati ieplestām acīm nez kāpēc krietnu laiciņu skatījās uz mani. Es pat samulsu. Tad jaunā sieviete domīgi pagriezās un lēnām devās tālāk.

Pienāca viesmīlis, un es pasūtīju pudeli sarkanvīna Bordeaux Cotes de France un nedaudz uzkodas. Pēc neilga laika, jūtami pārsteigts, loga priekšā atkal ieraudzīju pirmīt redzēto dāmu. Es viņai uzsmaidīju un, neko daudz nedomājot, pamāju ar roku, aicinādams ienākt.

Pēc dažiem brīžiem viņa jau stāvēja mana galdiņa priekšā un skumji pasmaidīja.

-     Sēdies! - es viņai ar roku parādīju uz krēslu.

Viņa apsēdās un vēlreiz mani vērīgi noskatīja.

-    Jūs runājat franciski? - viņa prasīja.

-    Tikpat kā nemaz, - es atbildēju. - Taču šo to saprotu.

-     Kādas tautības esat? - viņa turpināja interesēties. - Vai gadījumā neesat krievs?

-     Nē, krievs es neesmu, - pakratīju galvu, - taču valodu pārvaldu pilnībā.

-     Ļoti jauki! - sieviete priecīgi iesaucās. - Esmu krievu izcelsmes francūziete - Natalī. Bet jūs?

-     Vai tas tev ir svarīgi? - ļoti pierasti nekautrējoties tūlīt pārgāju uz tu.

-     Nē. Bet interesanti. Jūs man atgādināt…

-    Tu šeit kādu meklēji? - prasīju.

-    Nu jau vairs ne, - Natalī atbildēja. - Jūs Parīzē esat jau sen?

-    Divas dienas, - atbildēju. - Taču jušana tāda, ka esmu te dzīvojis jau vairākus gadus.

-    Tad jūs neko nezināt, - Natalī grūtsirdīgi teica. - Pirms nedēļas mūsu valdība izsludināja vispārēju mobilizāciju. Mans zēns Marsels… Vakar viņš tika ieģērbts zaldāta drēbēs un kopā ar pārējiem jauniesauktajiem kaut kur aizvests. Tieši uz kurieni, neviens nespēja pateikt. Varbūt negribēja. Bet varbūt nedrīkstēja.

-    Tas visticamāk, - es piekritu, nekādi nespēdams novērst skatienu no viņas patiešām vienreizēji glītās sejas, lielajām, tumšajām acīm, garajiem, ogļu melnajiem matiem, dziļi dekoltētās spilgti sarkanās blūzītes un melnajiem svārkiem, zem kuriem, kā varēju viegli iedomāties, tāpat slēpās iekāri rosinošas slaidas kājas.

-    Aizvakar mēs te abi sēdējām, - Natalī turpināja. - Tas bija mūsu atvadu vakars. Bija ļoti skumji. Šodien te atnācu atkal paraudāt un atcerēties, bet tad… Šai pašā kafejnīcā pie šī paša galdiņa pēkšņi ieraudzīju sēžam jūs! Es pat apstulbu. Jūs abi esat tik neparasti līdzīgi… Taisni apbrīnojami. Nē, pavisam nopietni! Vai jūs neiebilstu, ja es jūs sauktu par Marselu?

Mazliet jukusi, es nodomāju, tad piekrītoši pamāju ar galvu. - Sauc vien! Varbūt īstenībā mans vārds tāds arī ir - Marsels. Vienīgi… nevajag to jūs! Tu nāc no aristokrātiem? Esi bur- žuā?

-    Ne gluži, - Natalī atbildēja. - Taču ne es, ne mani vecāki nav arī strādnieki.

-     Labi, ka nav jāvergo fabrikā, vai ne?

-    Es nezinu, kā cilvēki tur jūtas, - Natalī sacīja. - Es studēju Sorbonnas Universitātē filozofiju.

-     Filozofiju? - pārsteigts iesaucos. - Kāda velna pēc tev tā ir vajadzīga?

-     Nezinu, - Natalī paraustīja gleznainos plecus. - Varbūt kļūšu gudrāka.

-     Priekš kam arī tas tev vajadzīgs? - prasīju. - Vai nav labi, kā ir?

-    Tas tomēr ir par maz, - viņa nepiekrita. - Turklāt… Par gudrību varbūt te nemaz nebūtu vērts runāt. Iespējams, līdz studiju beigām man izdosies noskaidrot vismaz dažus jautājumus. Tie mani interesē un pašlaik šķiet ne visai saprotami.

-     Kas tie ir par jautājumiem? - mazliet ieinteresēts, vaicāju.

-    Visādi. Piemēram, kāpēc sākas kari? Kam tie vajadzīgi? - Natalī jautāja. - Visas cilvēces vēsture vieni kari vien ir! Kāpēc sākas revolūcijas, un kādi ir iemesli dažādu sociālo slāņu sacelšanās kustībām, ja jau iepriekš zināms, ka tās tiks apspiestas un to dalībnieki nežēlīgi sodīti? Kāpēc cilvēki tik neatlaidīgi, dažreiz pat visai mežonīgā veidā mēģina iegūt varu? Ieskaties kaut vai tikai Senās Ēģiptes, Grieķijas, Romas vai Krievijas impērijas vēsturē! Ko tu tur ieraudzīsi? Asiņu jūras! Kāpēc tas tā? Tālāk! Pēc kādiem kritērijiem vērtēt kādas nodevības faktu, un vai nodevība kā tāda vispār pastāv? Par to vēl var ilgi diskutēt. Varbūt nodevība kā jēdziens ir tikai pieņēmums - katra indivīda personīgs priekšstats par to, kas ir slikts un labs, kas ir pareizi, kas - nepareizi? Un kur tad vēl citi jautājumi! Piemēram, kas ir Dievs, un vai viņš vispār īstenībā pastāv? Kāpēc uz šīs zemes - neticami sīka Kosmosa puteklīša - bija jārodas dzīvībai, ja tai līdztekus radās arī nāve? Kāda tam visam jēga? Un vēl pavisam triviāli - ko mēs zinām par mīlestību? Kā to lai izskaidro? Kāpēc pastāv šādas jūtas, ja cilvēku suga mierīgi var turpināties arī bez tām?

Es viesmīlim palūdzu, lai atnes vēl vienu glāzi, tad pagriezos pret Natalī.

-     Ēst gribi? - painteresējos. - Kaut ko pasūtīt?

-     Paldies, Marsel, - viņa noraidoši pakratīja galvu. - Bet labprāt iedzertu dažas glāzes vīna.

Es viesmīlim pasūtīju pudeli Cabernet France un, kad viņš aizgāja, nopietni ieskatījos jaunās francūzietes skaistajā sejā.

-             Kāpēc nevēlies kļūt aktrise? - vaicāju. - Tu tam būtu īsti piemērota. Vai tiešām sievietēm tik nepieciešams piebāzt galvu ar zināšanām, kas praktiskajā dzīvē neko nedod?

-             Bet mīlestība? - Natalī tūlīt prasīja. - Vai tā nav mūsu ikdienas dzīve?

-             Nē, - es atbildēju. - Ir krietns skaits cilvēku, kas šādas jūtas nepazīst. Un, ja arī pazīst, varbūt ir laimīgi, ka beidzot no tām tikuši vaļā.

-             Es tam neticu! - Natalī iebilda. - Cilvēks nevar būt laimīgs, ja viņu neviens nemīl.

-            Piemēram, es, - teicu. - Jau vairākus gadus man nav nevienas sievietes. Nu un tad? Vai mirstu nost?

-     Neizskatās gan, - Natalī sacīja. - Bet vai esi laimīgs?

-             Grūti pateikt, - paraustīju plecus. - Vai visiem obligāti jābūt laimīgiem?

-             Bez šaubām! - Natalī iesaucās. - Tad arī pasaule kļūtu labāka! Un nenotiktu nekādi kari vai revolūcijas.

-             Notiktu tāpat, - es nepiekritu. - Tie, kas sāk karus vai organizē sacelšanos, ne vienmēr paši ir nelaimīgi. Viņi vienkārši redz, ka nelaimīgi ir citi.

Natalī, domīgi tukšojot vīna glāzi, krietnu laiciņu klusēja, tad strauji paliecās tuvāk.

-             Kāpēc tev nav nevienas sievietes? - viņa negaidīti jautāja.

Es rūgti iesmējos.

-             Arī tev taču tagad nav neviena vīrieša! - es atgādināju. - Tā dzīvē dažreiz gadās.

-     Man vīrietis ir, - Natalī teica. - Tu!

-     Es?! - gandrīz vai iekliedzos. - Vai esi pie pilna prāta?

-     Vai tad neesi?

-            Tas, kas pašlaik notiek, - sacīju, - ir tikai nejaušs un ļoti īss mirklis mūsu dzīvē.

-            Tu negribētu būt mans? - viņa, kļuvusi vēl nopietnāka, prasīja.

-             Gribētu, - es atbildēju. - Kāpēc gan ne? Bet man tam nav laika.

-    Kāpēc?

-    Jau šonakt braucu uz Berlīni.

-            Tad tev laika vēl diezgan, - Natalī sacīja. - Gandrīz vai mūžība.

-    Vai savu Marselu jau esi paspējusi aizmirst? - jautāju.

-            Nē, - viņa apgalvoja. - Visu laiku par viņu vien domāju. Viņu redzu savu acu priekšā. Ar viņu pat runāju…

-             Atmosties! - Strauji pakratīju galvu. - Es neesmu tavs Marsels!

-    Kas tad tu esi?

-            Nekas, - teicu. - Šobrīd, Natalī, es patiešām neesmu nekas! Cilvēks bez vārda un nodarbošanās. Turklāt vēl jāuzmanās no policijas.

-    Kāpēc?

-    Arī tā dažreiz dzīvē gadās.

-    Tas ir slikti.

-    Protams.

-            Krievs tu neesi, - viņa teica. - Es to sapratu uzreiz. Kādas tautības?

-     Esmu latvietis, - pavēstīju. - Tu tādu tautu zini?

-    Nē, - Natalī atbildēja. - Kur tā atrodas?

-             Diezgan patālu, - sacīju. - Eiropas ziemeļos. Krievijas gūstā.

-    Vai esat tauta bez savas valsts?

-             Kaut kad jau būs ari valsts, - es teicu. - Tikai mazliet jāpagaida un par to jāpacīnās.

-    Tu domā karu?

-     Iespējams.

-    Šo?

-    Es gan vairāk ticu revolūcijai.

-             Labāk jau netici! - Natalī teica. - Atliek vien atcerēties mūsu jakobīņus un vājprātīgo Maksimiljēnu Robespjēru… Vēl trakākas mežonības grūti iedomāties.

-            Taču sava taisnība viņam bija, - es iebildu. - Vienīgi mazliet pārcentās.

-    Tu esi revolucionārs? - Natalī prasīja. - Sociālists?

Es pasmaidīju.

-             Natalī! - teicu. - Es pašlaik esmu mazliet noguris vīrietis, kas, patiesi pārsteigts, vēl joprojām nespēj saprast, kāpēc iepretim sēž un ar viņu sarunājas tik skaista sieviete.

-             Vai tad esi piemirsis? - Natalī prasīja. - Es stāvēju pie loga, tu mani ieraudzīji un aicināji iekšā. Redzi, esmu atnākusi. Sēžu tev iepretim un sarunājos.

-    Tu sarunājies ar savu Marselu, - es atgādināju.

-             Nē, - Natalī noraidoši pakratīja galvu. - Tas bija tikai pirmajā mirklī.

-     Un kas tālāk? - prasīju.

-    Vai es tev patīku? - savukārt prasīja viņa.

-            Tu esi tik spoža kā labi noslīpēts dimants, - es atbildēju. - Vienīgi tavās lielajās acīs šad tad pavīd skumjas.

-             Man žēl Marsela, - viņa teica. - Viņš bija lielisks puisis. Nezinu, kāpēc, bet man šķiet… viņš kritīs jau pirmajā kaujā.

-            Par to nedomā! - es devu padomu. - Labāk tici, ka viņš no kara atgriezīsies kā tēvzemes varonis.

-             Nebūtu jau slikti, - Natalī lēnīgi piekrita un iztukšoja kārtējo vīna glāzi.

-    Varbūt vēl? - es prasīju.

-             Paņem vienu pudeli līdzi, - viņa sacīja, - un iesim… Es tevi aizvedīšu pie vienas no savām draudzenēm. Marselīna. Tikko mēs ieradīsimies, viņa aizies. Tā es itin bieži darīju ar Marselu.

Es viesmīlei palūdzu atnest vēl vienu pudeli vīna, samaksāju rēķinu un pēc tam kopā ar Natalī izgāju uz ielas. Iepriekšējo nakšu spilgtais apgaismojums pēkšņi bija pazudis, un tagad ielu apmirdzēja tikai dažas pavājas spuldzes.

-     Savādi, - Natalī sacīja. - Man ir bail. Ejam ātrāk!

Pasteidzinājām soli, bet jau pēc neilga laika spēji apstājos.

-            Nevajag! - klusi teicu. - Neiesim un nedarīsim to, ko abi tik ļoti gribam.

Natalī piekļāvās man pie krūtīm un vieglā izbrīnā skatījās tieši acīs.

-    Kāpēc? - viņa čukstēja. - Mēs taču to gribam, vai ne?

-            Jā, Natalī, - es apliecināju. - Kāpēc gan ne, ja jau reiz ir gadījusies tik vienreizēja izdevība, bet…

Varbūt muļķīgi, taču es jau pirmīt iedomājos… Kaut kas mani pēkšņi apturēja. Es skaidri savā iztēlē redzēju, kā šīs skaistās meitenes puisis - kaut kāds man nepazīstams franču zēns Marsels -, ar varu ieģērbts zaldāta formā, aiztriekts uz fronti, pašlaik sēž ierakumā, bailēs cieši sažņaudzis rokā šauteni, un gaida pretiniekā apšaudi, pēc tam uzbrukumu un līdz ar to, iespējams, arī nāvi. Un kā pēdējās savas īsās dzīves atmiņu ainas viņš redz savu māti un mīļoto meiteni Natalī…

Taču mīļotā meitene stāv uz vienas no Parīzes tumšajām ielām, cieši pieglaudušies nepazīstama ārzemnieka augumam, un jūtas pārsteigta, ka viņš pēkšņi nevēlas darīt to, ko darīt vienmēr ir bijis tik labi.

-    Tu mani negribi? - Natalī pārsteigta jautāja.

-      Gribu, - es atbildēju. - Varbūt tas būtu viens no tiem retajiem mūža mirkļiem, ko mēs nespētu aizmirst līdz pat kapa zvanam. Bet, mana debesbrīnišķīgā franču meitene, atliksim to uz citu reizi! Pavadi mani līdz stacijai, un norunāsim tur satikties pēc gada, labi? Francijas neatkarības dienā - 14. jūlijā pulksten divpadsmitos naktī, kad no Parīzes atiet pēdējie vilcieni. Un, ja ne nākamgad, tad vēl pēc gada. Un, ja vēl ne tad, tad citu reizi, un tā līdz 2004. gadam. Tas ir pēdējais termiņš.

-     Vai tu rēķināt proti? - Natalī prasīja. - Būs pagājuši deviņdesmit gadi!

-     Nu un tad? - es iesmējos. - Tas būs tikpat romantiski kā šodien.

-     Mīļo svešinieki - viņa turpināja čukstēt. - Mēs tad sen jau būsim miruši…

-     Ne gluži, - es nepiekritu. - Tu pasaki savai meitai, es pateikšu savam dēlam… Mēs turpināsimies.

Tieši pulksten divpadsmitos naktī es iekāpu Parīzes-Ber- līnes ātrgaitas vilcienā, stāvēju vagona durvīs un, krietni noskumis, māju atvadu sveicienus sarkanā blūzītē un melnos svārkos ģērbtai meitenei, kas mana trakā mūža vienu vakaru darīja tik neaizmirstamu…

14. NODAĻa

Nāve ir mana mīļākā, es ironiski domāju. Ļoti skaisti. Katru dienu blakus. Katru nakti pieglaudušies tik tuvu, ka jūtu viņas satraukto elpu un auksto plaukstu pieskārienus.

Bet nekas, mīļā, es tev vēl neatdošos! Tu mani tik ātri nedabūsi - kārdini, kā gribi! Es zinu, tas nav uz ilgu laiku. Un tomēr. Vēl mazliet pacieties! Es lūdzu! Tev vajadzētu saprast - kaut kā baigi negribas nomirt tik jaunam. Tikt saplosītam granātas sprādzienā. Pirms nedēļas Tīreļpurvā, kad cēlāmies kārtējam uzbrukumam vācu pozīcijām, Žanim tieši blakus sprāga pamatīgs artilērijas šāviņš. Vēlāk mums no viņa izdevās atrast tikai labās kājas zābaku un norautu galvu. Acis bija vaļā, un viņš uz mums skatījās ar tādu kā lielu izbrīnu.

"Es gaidīju brīnumu," it kā dzirdēju viņu sakām. "Ticēju, ka ar mani tas nekad nenotiks."

Pēc kaujas es Žaņa galvu kopējā kritušo strēlnieku kapā uzliku pašā augšā - lai viņš mazāk justu smilšu un vēlākā pieminekļa smagumu.

Diemžēl tā ir bijis visos laikos un karos - karavīra alga ir vai nu atzinība ordeņa veidolā, vai brāļu kapu smiltis un virs tām saplaisājusi piemiņas plāksne.

Latvijas zeme patiesībā ir milzīgs kapu lauks. Nemaz par to negribas domāt. Negribas šķirstīt vēstures grāmatas. Man pilnīgi pietiek ar šo karu. Ar Ziemassvētku kaujām un Nā- vessalu.

Un kur tad vēl tie nolādētie vācieši! Ko viņi mūžīgi lien mūsu zemītē? Kādus pasaules labumus cer te atrast? Un ko senie polovcieši? Un krievi? Un žemaitieši un vikingi? Un zviedri un poļi?

Kas viņus šeit tik ļoti vilina?

Kas manī izraisīja vēlmi brīvprātīgi pieteikties latviešu strēlnieku pulkā? Vai jau agrā bērnībā iegūtais kaušanās prieks? Vai tik ļoti pierastā vēlēšanās turpināt rotaļāties ar nāvi? Vai gluži reāla iespēja izvairīties no aresta?

Citu iespēju man ir bijis niecīgi maz… Kā galvenokārt šī nāve, nāvīte… Rotaļu lācīšu un klucīšu vietā. Jau no puikas gadiem. Taču šoreiz klāt vēl noteikti nāca ilgus gadus krātais naids. Es taču vāciešus sāku neieredzēt jau agrā bērnībā. Un vēl vairāk nicināju krievus.

Bet nu mēs esam vienos ierakumos - viena karaspēka zaldātiņi.

Pretī vāci.

Vairākas stundas nekādi nespējam ieņemt Baltbērzes muižu. Viņi tur ir labi nocietinājušies. Ložmetēji un mīnmetēji. Šauj bez pārtraukuma. Šrapneļi, saplosot dažu strēlnieku ķermeņus, bieži krīt tieši ierakumos.

Varbūt mēs viņus no turienes varējām izsist uzreiz, taču mūsu nāves nodaļas komandieris Edgars neļauj pa balto muižas ēku bliezt ar mūsu vienīgo lielgabalu.

"Pataupīsim," viņš teica. "Gan šī greznā muižas pils mums, latviešiem, vēl noderēs. Pēc kara te bērniem ierīkosim skolu vai vecajiem atpūtas namu."

"Tu labāk būtu pataupījis mūsu dzīvības!" daži dusmīgi iebilda.

"Līdzko satumsīs, tad arī iesim uz priekšu," Edgars paziņoja. "Izskatās, ka tur viņiem tik tiešām atrodas ja ne pulka, tad vismaz bataljona štābs."

Kad metās krēsla, lielgabals beidzot sāka raidīt šāviņus uz muižas apkārtnē esošajiem vācu ierakumiem. Tagad tur šķīda viņu karavīru ķermeņi. Skats bija briesmīgs, taču manā apziņā ne uz mirkli neieskrēja kaut nieks žēluma.

Mana psihe un nervu sistēma bija tik ļoti notrulināta vai, tieši otrādi, tik spēcīgi uztrenēta, ka nekas vairs īpaši nesatrauca. Ar sāpēm, ciešanām, risku un pastāvīgām nāves briesmām biju tik ļoti saradis, kā vecāki sarod ar saviem bērniem, kā koks ar zemi vai maizes gabals ar speķa šķēli.

Iespēju, ka dzīvību varu zaudēt jebkurā savas dzīves mirklī, es pieņēmu vēsā filozofiskā mierā - bez jebkādas nožēlas un bailēm, jo…

Es taču vispār varēju nepiedzimt.

Trīs gadu vecumā varēju noslīkt aiz mājas esošajā dīķī, ja tēvs nebūtu laikus atskatījies un pēdējā brīdī mani no turienes izrāvis.

Es nekad pat nebūtu zinājis, ka dažus gadus tomēr esmu dzīvojis.

Un Fēlikss mani barona pils pagrabā varēja nosist.

Un mani varēja nosist arī Rīgas slepenpolicijas priekšnieks Makss Greguss vai policijas pristavs Ivans Mihējevs.

Un mani vismaz desmit reižu uz ielas vai aresta laikā varēja nošaut krievu dragūni vai policisti.

Un mani varēja nošaut ari banku apsargi Helsingforsā, Sanktpēterburgā un Parīzē.

Un mani katru mīļu dieniņu divu gadu garumā varēja un joprojām vēl var nošaut nezināma vācu karavīra raidīta lode vai līdz nepazīšanai saplosīt tiešs šrapneļa trāpījums.

Katra diena, ko vēl dzīvoju, ir kā atvadu balle manam īslaicīgajam mūžam.

Kā dabas dāvana, ko esmu saņēmis nepelnīti.

Bet ko tad esmu pelnījis? gribējās jautāt. Vai tiešām neko?! Vai tikai karātavas cilpu, katorgu, soda nāvi vai, sarijoties indīgās kaujas gāzes, kopēju līķu bedri?

Bet kā ar mātes glāstu? Kā ar šūpuļdziesmu? Kā ar tēva stingru rokasspiedienu? Kā ar mīļotas sievietes glāstu? Kā ar paša rokām uzceltu māju? Kā ar baznīcā likumīgi apņemtu sievu? Kā ar bērniem? Kā ar mierīgu atpūtu lauku mājās uz silta mūrīša vai degoša kamīna priekšā greznā Rīgas dzīvoklī?

Vai tiešām tas viss ir garām?! Tas nav domāts man?

Un tā ar katru dienu sirdī krājas arvien lielāks naids - gan pret netaisnīgo valsts varu, gan pret cilvēkiem, kuriem dzīvē ir veicies daudz labāk nekā man, un vēl pret Dieva vienaldzību, skarbo likteni un savu nespēju visapkārt valdošo netaisnību pārvērst vispārējā taisnīgumā…

Es pārstāju sapņot. Izgaisa pēdējās ilūzijas. Sapratu - es šai milzīgajā kara katlā (kā vispār uz šis zemes) esmu tik maza un nožēlojama sīkbūtne, ka manu pazušanu neviens pat nepamanītu. Un, ja ari pamanītu, jau otrajā dienā aizmirstu.

Tas dvēselē iededza vēl vienu naida liesmiņu. Vēl ciešāku apņemšanos - ja arī šoreiz palaimēsies palikt dzīvam… Es jums visiem vēl parādīšu! Es turpināšu cīnīties pret netaisnību un bargi sodīšu tos, kurus uzskatīšu par sodāmiem.

Ja reiz dzīve ir bijusi netaisnīgi ļauna pret mani, es būšu taisnīgi ļauns pret dzīvi un tiem, kas kaut mazākā veidā manu mūžu ir darījuši sliktāku.

Man arvien biežāk patika būt taisnīgi nežēlīgam.

Un kāpēc gan ne? Vai citi pret mani ir bijuši žēlīgi?

Nu, protams, Elmār, protams! Kā gan citādi? Taču… ja tu nespēj aizmirst slikto, tad tev jāatceras arī viss labais, kas ar tevi ir noticis. Un kaut kas noticis tomēr ir.

Tu esi dzirdējis māti dziedam šūpuļdziesmu. Mēs visi kopā esam sēdējuši pie brokastgalda. Svētdienas rītos, Dievam neticēdams, kopā ar vecākiem gājis uz baznīcu. Esmu sajutis tēva stipro roku uz sava pleca. Un dzirdējis viņa vārdus: "Dēls, tas būtu pavisam nelāgi, ja ari tev visu mūžu vajadzētu vergot fabrikā."

"Es nevergošu!" apsolījos. "Un arī tev to drīz nevajadzēs darīt. Mēs visi kļūsim brīvi!"

Un kur tad vēl baltā vasaras kleitiņā ezera krastā sēdošā Marita! Tieši toreiz pirmo reizi mūžā sajutu spēcīgu vēlmi pēc sievietes. Vai tas nebija skaisti? Un viņas negaidītā parādīšanās Rīgas slepenpolicijas arestantu tikšanās telpā ar maizes kukulīti paslēptu brauniņu. Un vēlāk viņas maigie roku pieskārieni manai sadauzītajai mugurai. Un īslaicīgs kaislību neprāts. Vai tas nav atmiņu vērts?

Un tad vēl dažas vieglprātīgas sievietes Sanktpēterburgā un tepat mūsu Rīgā. Nekas nopietns, tikai tā - viegls flirts, jautri pavadits vakars kādā pilsētas krogā un pēc tam nopirkta vienas nakts mīlestība…

Dažus mirkļus pirms manas iespējamās aiziešanas mūžībā ari to ir vērts atcerēties kā patīkamāko, kas ar mani ir noticis.

Un kur tad vēl apdullinoši skaistā francūziete Natalī!

Vēl atrazdamies vilcienā - braucot caur Parīzes priekšpilsētu -, es rūgti nožēloju, ka atraidīju viņas aicinājumu un tās dažas stundas līdz vilciena atiešanai nepavadīju tā, kā viņa to vēlējās.

Tas nebūtu nekas slikts, ja tikai dažas dienas iepriekš viņa tai pašā gultā nebūtu mīlējusies ar savu Marselu. Taču… Ir bijušas lietas trakākas! Tai vakarā es viņai nebiju nekāds svešinieks. Viņas iztēlē es biju tās mīļotais puisis Marsels - izmantodams nakts tumsas aizsegu un pirmās kaujas pārtraukumu, izlīdis no dubļaina ierakuma, šauteni atstājis uz tranšejas malas un varbūt pēdējo reizi atskrējis uz Parīzi pie savas mīļotās…

Runā, ka Verdenas kaujā krituši miljons abu pušu karavīru. Varbūt patiešām tas atbilst patiesībai - kāds būs saskaitījis.

Labi vai slikti, mēs nekad nevaram zināt, kad jebkuram no mums pienāks šī nolādētā pēdējā reize…

Visam.

Pēc apmēram pusstundu ilgušas apšaudes traucāmies uz priekšu. Nepārtraukti šaujot un metoties zvērīgā tuvcīņā, vāciešus izsitām no priekšējām pozīcijām un beidzot ātrā triecienā ieņēmām arī Baltbērzes pili.

Visur mētājās kritušo vācu karavīru līķi. Dažiem nekādas atklātas brūces vai ložu pēdas nevarēja pat saskatīt. Viņi dažādās pozās vienkārši gulēja kā tikko aizmiguši lieli bērni, vienīgi baismīgi bija skatīties uz viņu plati atvērtajiem redzokļiem.

Tā mēs visi - miruši vai nu savās gultās, vai kaujas laukā - nebūtībā aizejam, acis neaizvēruši. Varbūt tāpēc, lai nenomaldītos. Lai labāk redzētu kāda rūpīgi izliktos ceļa rādītājus - kur ir elle, kur - paradīze.

Vēlāk daļa no mūsu speciālās triecienvienības pārnakšņoša- nai iekārtojās muižas ēkās - siena šķūnī un stallī, bet mēs ar vienības komandieri un vēl dažiem kaujiniekiem apmetāmies muižas galvenajā ēkā - pilī.

Kritušie vācieši tika aizvākti.

Ēriks iekūra krāsni.

Arvīds apsēdās pie klavierēm un sāka spēlēt Emīla Dārziņa Melanholisko valsi.

Jutos bezgala noguris, un varbūt tikai tāpēc skumjā valša melodija man pēkšņi uzdzina tik sāpīgas ilgas pēc miera un mājām, ka pirmo reizi mūžā gandrīz vai apraudājos.

Taču tas nevilkās ilgi. Arvīds beidza spēlēt, un skumju vietā dvēseli atkal svilināja naids.

No augšstāva negaidīti atskanēja skaļš troksnis, vairāku cilvēku lamas un kliedzieni, pēc tam kādi trīs četri šāvieni, tad atkal skaidri saklausāmas balsis, dažādi trokšņi un kādas sievietes garš un ļoti skaļš sauciens pēc palīdzības.

-      Spēlē tālāk! - es Arvīdam teicu. - Tikai šoreiz kaut ko jautrāku! Ungāru čardašu vai kaut ko no čigānu repertuāra! Galu galā mēs šo kauju esam uzvarējuši, palikuši dzīvi, un vai tāpēc mums vajadzētu skumt?

Pēc neilga laika no augšstāva nonāca Edgars un smagi apsēdās kurošās krāsns priekšā.

-    Kas tur notika? - es prasīju, ar galvu pamādams uz augstajiem pils griestiem.

-    Tur to istabu ir tik daudz… kā utis mūsu kreklos, - viņš atbildēja un sildot izstiepa rokas pret krāsns muti. - Vienā no tām bija paslēpušies vairāki vācu virsnieki. Daži negribēja padoties, un tos nācās likvidēt. Divi saņemti gūstā. Tūlīt viņus novedīs lejā, nopratināsim un tad - vai nu arī likvidēsim, vai aizsūtīsim uz pulka štābu.

-    Un kas tā par sievieti? - es prasīju. - Dzirdēju viņu kliedzam.

-     Ei nu sazini… - Edgars noņurdēja. - Varbūt vienkārši zaldātu brūte. Varbūt štāba tulks. Bet glīta gan kā svētbildes madonna. Lai puiši tagad ar viņu papriecājas. Tad ari nopratināsim un, kad no rīta dosimies prom, nošausim.

Dzirdētais mani nekādas īpašas emocijas neizraisīja. Visu organismu māca smags nogurums, un ne jau pirmo reizi, nakti pārlaizdami ne sniega pieputinātos ierakumos, bet dažreiz arī lauku mājās, zēni tika pie tur mītošo sieviešu miesām.

Pēc neilga laika no augšstāva nokāpa Jānis un, visai apmierināts, skatījās apkārt.

-    Neticu, ka viņiem te nav nekādas dzērienu glabātavas, - viņš teica. - Nemaz nebūtu slikti… Ko tu, Edgar, par to saki?

-     Noej pagrabā, - Edgars sacīja. - Droši vien kaut ko atradīsi.

-    Labi, - Jānis piekrita. - Tā nav slikta doma.

-     Lai pagrabs vēl paliek! - es teicu. - Kas tur augšā darās?

-     Gūstekņus tūlīt novedīs lejā. Lai kļūtu runīgāki, Imants viņus kārtīgi iekausta. Bet tur vēl ir kāda jaunkundze, - Jānis stāstīja. - Zēni kā izsalkuši. Beidz te snauduļot, kāp augšā un papriecājies arī tu! Kas zin, vai maz kādreiz vēl dzīvē tāda izdevība trāpīsies!

-    Domāju, ka trāpīsies, - es atbildēju un skatījos, kā Imants pa kāpnēm no augšstāva pie mums noved divus diezgan pamatīgi sadauzītus vācu virsniekus.

Vairākas iepriekšējās naktis nebiju pat uz mirkli aizvēris acis. Tagad, krāsns siltuma glāstītas, tās sāka pašas krist ciet. Kā pa miglu dzirdēju vāciešu pratināšanu, Edgara skaļi pavēlošo balsi, dažus dobjus sitienus, tad atkal vācu un latviešu valodā pateiktas frāzes, pēc tam iestājās ilgstošs klusums, līdz izdzirdu Edgaru saucam mani. Pēc dienesta pakāpes un mūsu speciālajā vienībā ieņemamā stāvokļa parasti pratināšanu veicu es - labs latviešu, vācu un krievu valodas pratējs, taču toreiz mana lielā noguruma dēļ gūstekņu izjautāšanu sāka Edgars, kas bija atbildīgs par mūsu vienības kaujas operāciju izstrādi, galvenokārt ienaidnieka aizmugurē, un to veiksmīgu īstenošanu.

Piecēlies un piegājis pie sagūstītajiem vāciešiem, pārsteigts ieraudzīju, ka viens no viņiem ir mans senais paziņa vēl no dzīves laukos - bijušais barona fon Rekes sulainis Fēlikss. Viss nogurums vienā mirklī pazuda, kā nebijis, un es uz viņu raudzījos kā no tālas pagātnes atnākušu rēgu.

-    Fēlikss? - drošs paliek drošs, pavaicāju.

-        Jā, - viņš apliecinoši pamāja. - Unteroficieris Fēlikss Štramms.

-     Vai ilgi jau karo?

-     Līdzko ķeizariskās Vācijas karaspēks ienāca Kurzemē.

-     Viņi tevi mobilizēja?

-     Tā, netieši. Izteica priekšlikumu.

-    Tātad pieteicies pats?

-     Varētu tā teikt.

-       Kas mitinās šeit - Baltbērzes pilī? - es vaicāju. - Pēc mūsu ziņām - devītās divīzijas otrā pulka štābs? Vai tā?

-        Tieši tā, - Fēlikss atbildēja. - Vai, pareizāk sakot, štābs šeit bija.

-     Kādas operācijas plānojāt?

-Jums no šejienes pēc iespējas ātrāk jālasās prom! - Fēlikss ieteica. - Rīta pusē sāksies divīzijas rūpīgi sagatavots uzbrukums caur Olaines purviem Rīgas virzienā. Jūs te visus samals lupatās!

-        Labi! - es teicu. - Par precīzu uzbrukuma sākumu mums arī vajadzēja uzzināt. Tevi tūlīt sūtīs uz mūsu pulka štābu, tur tu viņiem visu pastāstīsi sīkāk. Ja būsi teicis patiesību, iespējams, dzīvs paliksi, ja ne, es tevi nošaušu. Ne tikai tāpēc, ka būsi sniedzis nepatiesas ziņas. Man ar tevi ir arī savs - tīri personisks rēķins!

Fēlikss pārsteigts uz mani paskatījās ciešāk un nesapratnē paraustīja plecus.

-        Kāds jums ar mani varētu būt personisks rēķins? - viņš prasīja.

-        Tev, Fēliks, ir švaka atmiņa! - es iesaucos. - Vai tiešām mani neatceries?

-     Kaut kā nemaz… - Fēlikss apmulsis pakratīja galvu.

-    Es esmu tas Jāņa Ozola puika, kuru tu tik bieži dzini prom no ezera un vienreiz, noķēris un aizvedis uz pils pagrabu, pat smagi piekāvi! Kā tu domā, Fēliks, vai tagad man nav radusies lieliska izdevība pamatīgi piekaut tevi?

Fēlikss, acīmredzami nobijies, klusēja. Nešaubījos - viņš ļoti labi saprata, ka šoreiz nokļuvis daudz bēdīgākā stāvoklī nekā toreiz, kad stāvēja vircas bedres priekšā… Tagad viņam nācās stāvēt vairāku šauteņu stobru un to cilvēku priekšā, kurus viņš visu mūžu bija tik ļoti nicinājis.

-    Redzi, Fēliks, kā dažreiz dzīvē gadās, - es teicu. - Nekad nevaram zināt, kā kādreiz beigsies mūsu sliktie darbi. Tikai retajam izdodas izšmaukt atmaksai.

-      Pamēģini to aizmirst, - Fēlikss lūdza. - Toreiz tu mani jau sodīji.

-     Tas tiesa, - es piekritu, - taču ko lai es daru, ja atceros vēl arī to, ko vācieši pastrādājuši gan Kurzemē, gan visā Latvijā?

Fēlikss, zemu noliecis galvu, atkal klusēja.

Pats jutos pārsteigts, ka nez kāpēc nekādu īpašu naidu pret viņu vairs nejutu. Vienīgi - kā jau pret vāciešiem - vispārēju nepatiku.

-     Labi, Fēliks, - es sacīju. - Tūlīt tiksi aizgādāts uz pulka štābu, tur godīgi stāsti visu, ko zini, un varbūt tev paveiksies. Vismaz tas nebūšu es, kas tevi nošaus.

-     Paldies, - Fēlikss negaidīti pateica. - Es to neaizmirsīšu.

-     Un pareizi darīsi, - es sacīju. - Nevienu labu darbu nedrīkst aizmirst! Dzīves beigās, tos atceroties, mums droši vien kļūs mazliet baisi - tik maz mēs tos būsim darījuši…

Arvīds ar Jāni, šauteņu stobrus bakstīdami Fēliksa mugurā, gribēja jau vest gūstekni prom, kad, pēkšņi vēlreiz atcerējies savu ne sevišķi saulaino bērnību, Fēliksam pajautāju: - Vai vecais barons fon Reke vēl ir dzīvs?

-     Droši vien, - Fēlikss atbildēja. - Vismaz pirms pusgada es ar viņu runāju.

-    Ko dara viņa dēls Valters? - prasīju. - Turpina būvēt kuģus vai arī karo?

-     Karo, - Fēlikss sacīja. - Kādā frontes sektorā pašlaik atrodas, nezinu.

-     Tad varbūt zināsi… - Mazliet samulsu. - Vai viņš apprecējās ar Maritu vai ne?

Fēlikss, redzami pārsteigts, uz mani paskatījās.

-    Vai tad tu neko nezini?

-     Ko man vajadzētu zināt? - nelabu aizdomu pārņemts, ātri jautāju. - Vai Marita mirusi?

Fēlikss indīgi pasmīnēja, tad, drūmi sarāvis pieri, pameta skatu uz kāpņu pusi.

-    Marita varbūt vēl ir dzīva, - viņš atbildēja. - Tavi brašie zēni tur augšā viņu pašlaik izvaro!

-     Ko?! - es skaļi iekliedzos un nikni paskatījos uz Edgaru.

-     Vai tas patiešām augšā notiek? Un kāpēc tieši Marita?

-      Es jau tev teicu, - Edgars diezgan vienaldzīgi sacīja.

-     Puiši vienā no istabām atrada jaunu sievieti un, iespējams, ņem viņu tur priekšā! Par ko tev vajadzētu uztraukties? Parasts kara laika gājiens.

-     Es viņus visus nošaušu! - iekliedzos un skriešus pa lakotām un kokgriezumiem bagātīgi rotātām pils kāpnēm metos augšā. Jutos velnišķīgi satraukts. Ļoti šaubos, vai to, ko visu laiku pēc mūsu nejaušās iepazīšanās ezermalā jutu pret Maritu, varētu nosaukt par mīlestību, taču viņa tomēr bija sieviete, kura man iepatikās jau no pirmā acu uzmetiena. Vēl" vairāk! Viņa bija sieviete, kas, riskēdama ar savu brīvību un varbūt arī dzīvību, bija man palīdzējusi fantastiskā kārtā izkļūt no Rīgas slepenpolicijas moku kambariem, pēc tam slēpusi un tik rūpīgi kopusi, kā to prot vienīgi ar siltu dvēseli apveltīti cilvēki.

Un vēl. Mēs viens otru esam mīlējuši! Varbūt tas notika ne ar maksimāli iespējamo jūtu trakumu un kaislību, bet dažas naktis tomēr fiziski bijām kopā! Vienā dzīvoklī, vienā istabā, vienā gultā, viens otra skāvienos!

Jau pa gabalu no tuvākajām telpām bija dzirdams diezgan skaļš troksnis; skrēju uz turieni un spēji atrāvu durvis.

Skats bija vairāk nekā nepatīkams. Ja uz grīdas Maritas vietā kaila gulētu cita sieviete, man droši vien ieraudzītais nekādas emocijas neizsauktu. Kas gan tur tik briesmīgs - divi karavīri, laimīgā kārtā izsprukuši nāvei, pamīlējas ar kādas pils telpās atrastu sievieti! Un tas nemaz nebija svarīgi, vai viņa ir šīs pils īpašniece vai kalpone. Rīt viņiem atkal vajadzēs doties pārgalvīgā izlūktriecienā, atkal vaigu vaigā jāsastopas ar melno dāmu - nāvi, un kāpēc gan viņus nosodīt, ja varbūt savas dzīves pēdējā brīdī vēl kaut ko no tās mēģina iegūt?

Taču, ieraugot Gustavu guļam uz kailās Maritas, mani pārņēma tik mežonīgs naids, it kā viņš tur izvarotu manu māti vai māsu. Cieši rokās satvēru revolveri un, pieskrējis klāt, ar to spēcīgi iebelzu Gustavam pa galvu. Viņš tūlīt apdulla, kļuva ļengans un pārtrauca jebkādas kustības. Es viņu saķēru aiz frenča apkakles un asi parāvu sāņus.

-    Rāpies nost! - dusmīgi kliedzu. - Saģērbies un lasies!

Tad asi pagriezos pret Uldi.

-     Un ko tu? - turpināju kliegt. - Jau beidzi vai tikai vēl gaidi savu kārtu?

-    Es neko negaidu, - Uldis neapmierināts atbildēja. - Vienkārši stāvu un skatos.

-    Tūlīt abi pazūdiet! - es pavēlēju. - Zibenīgi!

Gustavs grīļodamies piecēlās, diezgan neveikli aizsprādzēja bikses un, paņēmis uz grīdas nomesto šineli, gāja prom. Tad nikni uz mani atskatījās.

-Ja pašam tik ļoti sagribējās, tad tāpēc jau nevajadzēja celt tik skaļu traci! Es tev viņu būtu atdevis labprātīgi.

Tik tikko noturējos, lai viņa sejā neietriektu dūri.

Nekas, es nodomāju. Gan tu vēl no manis norausies!

Pēc tam pieliecos, palīdzēju Maritai piecelties, savākt uz grīdas izmētātos apģērba gabalus un aizvedu līdz gultai.

-     Apģērbies! - es viņai teicu. - Es paiešu sāņus un neskatīšos.

-     Skaties vien! - Maritas balsī skanēja gan sāpes un dusmas, gan spēcīgi jūtams aizvainojums. - Varbūt patiešām atskrēji, lai arī pats…

-     Nerunā muļķības! - es pateicu. - Kā tu vispār kaut ko tādu varēji domāt?

-    Vai tad ne?

-     Es atskrēju tevi glābt! Vai varbūt to nemaz nevēlējies?

-     Tagad muļķības sāc runāt tu! - Marita pārmetoši sacīja. -Ja vari, tad varbūt patiešām neskaties! Tie maitasgabali te man kaut ko ir pamatīgi saplēsuši.

Es pagriezos un lēnām aizgāju līdz istabas logam. Man tieši sejā skatījās nakts. Nevienas zvaigznes. Tikai dažas baltas snieg- pārsliņas. Vieglas kā sapņi. Baltas kā cerības. Tīras kā mūsu atmiņa un mīlestības druskas. Noslēpumainas kā viss, kas notiek mūsu zemapziņā, domās un dzīvē.

Pēc neilga laika jutu, ka aiz muguras nostājas Marita un savas rokas viegli uzliek man uz pleciem.

-     Paldies, Elmār! - viņa klusi teica. - Tu atnāci tieši laikā.

-     Pacenties to neņemt dziļi pie sirds, - es devu padomu. - Pamēģini saprast arī viņus. Puiši gadiem ilgi nevienu sievieti nav dabūjuši, turklāt varbūt jau rīt neviens no viņiem vairs nebūs dzīvs…

-    Man viņi nav jāsaprot, - Marita atbildēja. - Un, ja rīt viņi arī kritīs, labi vien būs! Viņi šādu sodu būs pelnījuši.

-      Mēs visi esam pelnījuši dzīvot, - es domīgi teicu, - ja jau reiz mums tāda izdevība ir trāpījusies. Bet vienmēr kāds visu izjauc. Te imperatoram ienāk prātā karot, te valdība izdod tādus likumus, kas ļaužu vairumam rada naidu un vēlmi mantīgajai šķirai atriebties par visu, ko tā sliktu sagādājusi pārējiem. Tāpēc ne par kādu vardarbību nav jābrīnās. Daudz biežāk jābūt pārsteigtiem par to, ka vispār cilvēki vēl nav kļuvuši par zvēriem.

-    Vai tad nav? - Marita dusmīgi prasīja. - Man šķiet, jau sen.

-    Ne visi, - es iebildu. - Tu taču esi palikusi tāda pati kā agrāk, vai ne?

-     Grūti pateikt, - viņa paraustīja plecus. - Vai manī pēc visa, kas šeit notika, nekas nevar mainīties? Vai es joprojām spēšu palikt tik maiga kā agrāk?

-     Nezinu, Marit, - es sacīju. - Ceru, ka tu tāda tomēr paliksi. Kāpēc tev vispār vajadzēja sapīties ar vācu armiju?

-     Ne ar kādu armiju es neesmu sapinusies, - Marita paskaidroja. - Kur tu to ņēmi? Baltbērzes muiža pieder man! Pirms nedēļas, nekādu atļauju neprasot, vācieši šeit iekārtoja kaut kādu štābu vai komandpunktu. Man atļāva palikt.

-      Vai piedalījies arī viņu apspriedēs? - tūlīt painteresējos.

-    Nelaida i tuvumā! Vienīgi tik daudz kā ar kalponi viņiem gatavot ēst. Kad sākāt uzbrukumu, uzskrējām augšā un paslēpāmies.

Es saņēmu Maritu aiz rokas, aizvedu līdz galdam, un mēs apsēdāmies. Viņa neko daudz nebija mainījusies. Vienīgi šā vakara notikumi… Acīs joprojām mirdzēja asaras, vaigi bija bāli, un viss viņas izskats liecināja par tikko pārdzīvoto pazemojumu.

-     Kā tu pēdējos gadus esi dzīvojusi? - es prasīju. - Biji laimīga?

-     Līdz šodienai… - Marita kļuva domīga. - Jā, varbūt biju arī laimīga. Toreiz, kad mani atbrīvoja no aresta un es ar tēvoča fon Rekes palīdzību laimīgā kārtā spēju izvairīties no tiesas darbiem, atgriezos mājās un pati sev pateicu: "Viss, meitenīt! Pietiek aizrauties ar visādām abstraktām sociālisma idejām, palīdzēšanu revolucionāriem un policijas vajātiem kaujiniekiem… Sapņojiet, cīnieties un varonīgi ejiet bojā! Kas man par to? Skaisti jau būtu, ja pasaule kļūtu labāka. Taču tā nekad labāka nekļūs, jo nekad labāki netaps visi cilvēki. Dzīve jādzīvo tāda, kāda tā ir! It sevišķi jau sievietēm. Vīrs, māja, bērni… Ko vēl?"

-    Tu apprecējies? - turpināju interesēties tālāk.

-Jā, - Marita atbildēja, - apprecējos. Valters nav slikts. Un ne slikti veicās arī mūsu kuģu būvētavā. Visu izjauca karš.

-     Bērni tev ir?

-    Divi. Puika un meitene. - Maritas seja nedaudz atplauka. - Dvīņi. Helmuts un Marlēna.

-     Vai viņi pašlaik atrodas šeit?

-     Es viņus jau kara sākumā aizsūtīju pie radiem Vācijā, - Marita atbildēja. - Vismaz drošībā.

-     Kāpēc ari pati nebrauci?

-     Valters… Viņš ir armijā. Kaut kur tepat netālu.

-     Viņu mīli?

-    Nē, ne visai, - Marita lēnīgi papurināja galvu. - Bet viņš ir mans vīrs un bērnu tēvs.

-     Baigi gribi, lai karā uzvar Vācija? - es prasīju.

Marita bridi domāja.

-     Ja pateikšu, ka gribu, tūlīt ņemsi un mani nošausi? - Marita viegli drebošā balsī vaicāja. - Vai arī tāpat kā tavi kaujas biedri gāzīsi uz grīdas?

-     Nē, Marit, ne šaušu, ne gāzīšu! - drūmi atbildēju. - Lai gan, protams, man būtu daudz patīkamāk, ja tu uzvaru karā novēlētu mums. Un būtu iepriecināts dzirdēt, ka tavs Valters ir kritis un tevī vēl joprojām ir saglabājušās kaut kādas jūtas pret mani.

-    Un ja tā arī būtu? - Marita jautāja un ar roku maigi pieskārās manam plecam. - Ko mēs ar šīm jūtām darītu? Ko tās pašreizējā situācijā mainītu?

-    Neko, - es atbildēju. - Varbūt vienīgi vēlāk… Varbūt pat rīt, kad, iespējams, smagi ievainotam, man nāksies mirt… Būtu daudz vieglāk un savā ziņā pat skaisti - aiziet no šīs pasaules ar apziņu, ka kaut viens cilvēks to ļoti nožēlotu…

-     Elmār… - Maritas balss kļuva vēl maigāka. - Man žēl ir visa. Kā tu domā… Kad es toreiz, Austras pierunāta, gāju uz Rīgas slepenpoliciju un tev slepus nodevu revolveri… Vai tas bija tikai jaunības dullums, cilvēcisks žēlums vai arī…

-    Nezinu, Marit, - atklāti pateicu. - Es visus šos gadus par to esmu prātojis. Un nekādā lielā skaidrībā neesmu ticis. Es pat baidos iedomāties, ka tu to būtu darījusi mīlestības dēļ.

-      Kāpēc tu baidies? - Marita, skatīdamās man tieši acīs, jautāja.

-     Tāpēc, ka es nezinātu, ko ar šo mīlestību iesākt.

-     Zinātu gan, - Marita pasmaidīja un maigi pieglauda man galvu. - Mēs taču to četru piecu dienu laikā, ko toreiz pavadījām manā Rīgas dzīvoklī, zinājām, ko darīt ar mūsu jūtām.

-Jā, Marit, - es piekritu. - Es biju pat laimīgs - varbūt vienīgo reizi mūžā. Ne tikai tāpēc, ka biju izbēdzis spīdzināšanai, tiesai, katorgai vai, visticamāk, nāvessodam, bet galvenokārt tāpēc, ka man blakus biji tu. Skaista, maiga un ļoti mīļa sieviete. Līdzjūtīga, žēlsirdīga un… Jā, varbūt arī mīloša. Vismaz tās četras piecas dienas. Patiešām.

-    Visus šos gadus, - Marita sacīja. - Tas ar prātu nav izskaidrojams.

-     Mīlestība vispār ir šīs pasaules lielākais noslēpums, un to pat nevajag censties atminēt! - es teicu.

-    Varbūt… - Marita atkal kļuva domīga. - Tu biji spiests no manis aiziet. Es to sapratu. Tev atkal vajadzēja bēguļot un katru dienu sevi pakļaut jaunu arestu iespējām un sodam. Elmār, kas tā man būtu par dzīvi?

-     Protams, Marit, - es piekrītoši palocīju galvu. - Tā būtu ellīgi grūta dzīve.

-     Patiesībā arī tagad nekā laba nav, - Marita teica. - Tā pati elle vien ir.

-     To, kas pirmīt ar tevi te notika, mēģini aizmirst! - es vēlreiz viņu palūdzu. - Karš ir karš! Arī vācieši pie izdevības daudz neceremonējas ar latviešu sievietēm.

-    Tas nav attaisnojums, - Marita iebilda. - Labi, ka šo neliešu barā atradās vismaz viens… Paldies par izglābšanu! Tagad mēs viens otram neko vairs neesam parādā.

-     Mēs neko parādā viens otram nebijām arī agrāk, - es sacīju. - Ja nu varbūt vienīgi… Mazliet vairāk laika.

-     Patiešām, - Marita piekrita. - Mums vajadzēja piedzimt vai nu agrāk, vai vēlāk. Tad mums nekas netraucētu mīlēt.

-     Arī agrāk vai vēlāk būtu tas pats, - es bildu. - Cilvēki bez kariem un cīņas par sociālo taisnīgumu neiztika agrāk un diez vai iztiks arī turpmāk. Mīlētājiem vienmēr ir bijis grūti. Mūžīgi kaut kas traucē.

-     Es zinu, kas, - Marita sacīja. - Tas ir - mūsu prāta spēja rēķināt. Viss šai dzīvē balstās uz aprēķiniem, skaitļiem. Uz vislabākā izdevīguma pamata. Kāpēc man vajadzētu mīlēt bēguļojošu, turklāt vēl nabagu kaut kādu tur Elmāru Ozolu, ja varu ja ne gluži kaislīgi mīlēt, tad vismaz būt kopā ar savu bagāto radinieku?! Un otrādi! Kāpēc tev vajadzētu mīlēt kaut kādu tur grāfieni Maritu Reki, ja tavs dzīves mērķis ir visus šos grāfus, baronus un muižniekus iznīcināt kā šķiru?! Tu pats sev esi liedzis manu mīlestību.

-    Tas ir ļoti slikti, Marit, ko tu nupat pateici. - Es grūtsirdīgi pasmaidīju.

-     Slikti, jā, - Marita tikpat grūtsirdīgi piekrita. - Bet citas iespējas mums dzīve nepiespēlē.

-    Ja gribam, šīs iespējas mums jārada pašiem, - es teicu. - Vai mēs to gribam, Marit?

-     Droši vien, - viņa domīgi pamāja. - Traucē vienīgi tas, ka pašlaik atrodamies katrs savā pasaules malā…

-     Tas, Marit, ir briesmīgi tālu, - es teicu. - Vai patiešām arī tad, kad sēžam viens otram blakus?

-     Tad ne, - Marita atbildēja. - Bet tev tūlīt būs jāceļas, jāatstāj šīs telpas un jāiet atkal karot. Līdz ar to tev mani kārtējo reizi būs jāpamet…

Lēnām pagriezos pret Maritu, ar abu roku plaukstām satvēru viņas viegli trīcošos plecus, pievilku sev tuvāk un vairākas reizes noskūpstīju uz pieres un abiem vaigiem.

-    Arī tad, Marit, kad pēc slēpšanās tavā Rīgas dzīvoklī man nācās aiziet… - klusi, varbūt pat mazliet saviļņots un dīvaina žēluma pārņemts, sacīju. - Es no tevis aizgāju tikai fiziski. Domās tu vienmēr biji kopā ar mani. Es bieži ar tevi sarunājos, atcerējos un spilgti iztēlojos, ka atkal, viens otru cieši apskāvuši, atrodamies blakus.

Marita pasmaidīja un tagad vairākas reizes noskūpstīja mani.

-     Ko tas, Elmār, nozīmē? - viņa čukstēja.

Brīdi domāju, tad vēlreiz skumīgi pašūpoju galvu.

-    Ja mēs to kaut mazliet vēlamies, varam pieņemt, ka tas nozīmē mīlestību, - es sacīju. - Bet ļoti iespējams, ka tās ir tikai ilgas pēc tā, ko mums, Marit, diez vai kādreiz izdosies īstenot. Tev ir tavs vīrs, man nav nekā. Varbūt vienīgi ļoti reāla iespēja jebkuru bridi tikt nošautam.

-    Bet man… - Maritas balsi jautās aizturētas asaras. - Jā, man ir jumts virs galvas, kaut kur ir virs un bērni, taču mana dzīve, Elmār, patiesībā ir ļoti vientuļa. Un tad vēl iespēja, ka mājā atkal ielauzīsies kāda mežonīgu karotāju banda…

-     Tā nerunā, Marit! - es skarbi brīdināju. - Mēs neesam mežoņi! Mēs esam latviešu strēlnieki - speciāli organizēta vienība īpašu uzdevumu veikšanai. Un tas, ka mani puiši te pēkšņi sastapa jaunu un skaistu sievieti… Es jau tev pirmīt lūdzu - pamēģini vismaz viņus saprast!

Marita ilgi domīgi klusēja, nervozi knibinādamās ap dzintara krellēm kaklā.

-    Ja es kaut ko gribētu saprast, - Marita klusi teica, - tad vispirms jau tevi! Jo, kā nekā, mēs tomēr neesam sveši cilvēki. Mums ir bijis un vēl joprojām ir kaut kas kopīgs. Mēs viens otru esam glābuši. Esam mīlējuši un varbūt vēl tagad… Vai tu esi palicis tas pats, kas biji agrāk? Pārliecināts sociālistisko ideju piekritējs un revolucionārs? Pārgalvīgs kaujinieks un bagātu ļaužu nicinātājs? Kāds tu tagad esi? Kad bruņotā uzbrukumā ielauzies kādās mājās vai muižā, vai arī tu kopā ar pārējiem tūlīt nogalini visus tur atrodošos cilvēkus un izvaro sievietes? Arī tu, Elmār?!

Es nezināju, ko atbildēt un vai man vispār viņai kaut kas būtu jāskaidro. Kāpēc? Man neviena priekšā nav ne jāatskaitās, ne jātaisnojas! Nevienu sievieti es neesmu izvarojis. Bet kas attiecas uz pārējo… Jā, esmu kvēls marksistisko ideju piekritējs. Vēlos šo pasauli redzēt kaut nedaudz taisnīgāku. Un arī tas ir pareizi - esmu nežēlīgs gan pret saviem personiskajiem, gan Latvijas ienaidniekiem. Nu un tad? Tāds es esmu un citāds nekad nekļūšu. Bet vai tas man traucētu patiesi mīlēt sievieti? Šaubos. Taču to gan es zināju droši - vispirms tādu sievieti vajadzētu atrast.

Kur? Kad?

Vai tā jau būtu Marita?

Ja spētu aizmirst, ka viņa ir muižniece, ka ir aristokrātiskas izcelsmes dāma, ka ir nepelnīti bagāta, ka ir vāciete, ka viņai jau ir vīrs un divi bērni…

Bet ja uzskatu Maritu tikai kā sievieti? Kā draugu?

Vai tas vispār ir iespējams? Taču, ja tas nav iespējams, vai aristokrātiskā izcelsme un precētas sievietes stāvoklis man traucētu viņu milēt?

īstas mīlestības jūtas taču nekad neizraisa tikai otra cilvēka materiālais stāvoklis. Tas dažreiz var būt diezgan spēcīgs pa- pildstimuls, taču īstās jūtas… To pamatā ir jābūt kaut kam citam. Kam - es nezinu. Taču šo jūtu patieso definējumu varu pateikt ļoti īsi - mīlestība ir tad, kad ar iepazīto cilvēku vienkārši gribas būt kopā. Un nav svarīgi - vienu diennakti vai mūžību.

- Marit! - es klusi teicu. - Esmu ellīgi noguris. Gribu gulēt. Gribu būt mājās. Gribu vasarā atlaisties izžuvuša siena kaudzē un ne par ko nedomāt, un ne par ko necīnīties. Man tevi vajadzētu vienkārši paņemt pie rokas, aizvest uz mūsu Ozolkalnu mājām, iepazīstināt ar māti un viņai pateikt: "Te nu mēs abi esam - divi izpostītās pasaules bērni. Mēs labprāt gribētu būt kopā, labprāt viens otru mīlētu, labprāt būtu laimīgi un vēlētos nodzīvot līdz sirmam vecumam, taču… Mēs esam kā divi kviešu graudi starp pamatīgiem vēstures dzirnakmeņiem. .. Mūs nepārtraukti maļ un beigu beigās droši vien arī samals sīksīkos dzīves putekļos…" Tāpēc, Marit, tagad saņem atvadu skūpstu un pamēģini nozust kaut kur daudz tālāk no tiešās karadarbības! Un šad tad mani atceries! Šad tad es atcerēšos arī tevi. Kas zina, varbūt, ja ļoti paveiksies, mēs atkal satiksimies daudz patīkamākos apstākļos. Un tad tonakt… aizmirsīsim, kas esi tu, kas esmu es. Vienkārši atkal apsēdīsimies kāda neliela ezera malā, skatīsimies, kā virs mums piedzimst jaunas zvaigznes, un klausīsimies, ko runā mūsu sirdis! Bet tagad - uz redzi, Marit! Esi laimīga, ja šai laikā vispār kāds laimīgs var būt!

Es viņu noskūpstīju, piecēlos un ātri noskrēju pa kāpnēm.

Fēlikss jau bija aizvests. Edgars ar vēl vienu gūstā saņemtu vācu virsnieku un pārējiem puišiem stāvēja pie durvīm un gaidīja mani.

Gaisā uzvijās vairākas raķetes, un netālu atskanēja daži šāvieni. Acīmredzot vācieši, uzzinājuši, ka viņu štābs ir iznīcināts, tagad nāca prettriecienā.

Steidzīgi devāmies atpakaļ uz sava pulka pozīcijām.

Kad bijām gabaliņu nogājuši, es pasaucu pie sevis Gustavu. Viņš apstājās un dusmīgi uz mani paskatījās.

-    Ko vēl gribi? - viņš prasīja. - Nevari aizmirst, ka pie tās vācu zaldātu brūtes netiki pirmais?

-    Jā, Gustav, - es dobjā balsī sacīju, no šineļa kabatas ātri izrāvu revolveri un nolaidu drošinātāju. - Tā ir mana un šoreiz arī tava nelaime - es neko nespēju aizmirst un neko negribu piedot.

Izšāvu. Izskatījās, ka lode ietriecās tieši Gustava sirdī. Viņš spēji saļima, es vēl dažus brīžus stāvēju, tad apmierināts nospļāvos un gāju tālāk.

15. NODAĻa

2004. gada 9. jūnija rītā Rīgas Apgabaltiesas tiesnesis Edmunds Naginskis drūmā noskaņojumā atslēdza sava darba kabineta durvis, kaut kā nevērīgi uz rakstāmgalda malas nosvieda melnas krāsas diplomātu un smagi iegāzās krēslā.

Garastāvoklis kārtējo reizi bija nokrities krietni zem nulles.

Vakarnakt atkal, nu jau tikpat kā pierasts ciemiņš, pie viņa bija atnācis spoks ne spoks, gars ne gars vai paša Edmunda drudžaina nakts miega izraisītā vīzija Elmārs Ozols, ilgi staigājis pa dzīvokli, apskatījis vietu, kur kādreiz pats pēc izbēgšanas no Rīgas slepenpolicijas bija uzturējies Maritas aprūpē, kur pēckara gados bija dzīvojis Kara tribunāla priekšsēdētājs un viņa meita - žilbinošā skaistule Anna Ragovska…

Viss, ko Elmārs Ozols stāstīja, gandrīz vai pilnībā sakrita ar dzīvokļa remonta laikā atrastajās burtnīcās rakstīto tekstu.

Izzuda pēdējās šaubas - šo tekstu autors vai vismaz viens no galvenajiem autoriem ir pats Elmārs Ozols. Un viss, ko viņš tagad Edmundam nakts apciemojumu laikā stāsta un kas rakstīts vecajās burtnīcās, ir balta vai, pareizāk sakot, melna patiesība. Bez jebkādiem izpušķojumiem un pārspīlējumiem. Un, kā visas vēsturiskās patiesības, arī šī bija nežēlīgi skarba - ar pamatīgu asiņu un cietsirdības garšu.

Bet kad tad ir bijis citādi? Kad bijis labāk? Kad - taisnīgāk? Vai šodiena daudz atšķiras no vakardienas?

Tā pati drausmīgā sociālā netaisnība. Tas ir tik pārsteidzoši, ka tam pat grūti noticēt. It kā laiks būtu stāvējis uz vietas. It kā visiem pulksteņiem būtu izbiruši zobratiņi. Ko līdz valstiska neatkarība, brīvas vēlēšanas un demokrātiska valsts pārvaldes sistēma, ja iedzīvotāju lielākajai daļai ar bailēm jādomā par rītdienu un jāiztiek ar ienākumiem, kas mazāki par iztikas minimumu?!

Kur šodien palikuši drosmīgie revolucionāri un cīnītāji par darbaļaužu labklājību? Vai beidzot pār visiem nākusi prāta apgaismība, ka tas ir absolūti bezcerīgs pasākums - mēģināt nodibināt sociālās taisnības valsti?

Žēl - tātad visi upuri ir bijuši velti. Asiņu upes ir tecējušās bez kādas paliekošas jēgas. Un cerības izgaisušas, kā vasaras rītos izgaist pļavu migla.

Edmunds piecēlās, šķērsoja kabinetu, atslēdza seifu un izņēma no tā tuvākajā laikā izskatāmās krimināllietas četrus sējumus, nolika tos uz rakstāmgalda un atkal iegrima drūmās pārdomās.

Viņš ļoti nevēlējās šo lietu izskatīt.

Uz pirmā sējuma vāka trekniem burtiem bija rakstīts: Krimināllieta Nr. LC 290-607729 - apsūdzība pret Aleksandru Ragovski, kādreizējo Baltijas Kara apgabala Kara tribunāla priekšsēdētāju, tiesnesi, kara justīcijas ģenerāli.

Edmunds vēl skaidri nezināja, ari Elmārs Ozols neko nebija teicis, un krimināllietā par A. Ragovska privāto dzīvi tāpat gandrīz nekas nebija rakstīts, taču viņš nojauta vai vismaz jau diezgan skaidri saprata, ka Ragovskis, iespējams, ir viņa vectēvs… Un Elmārs Ozols ir Edmunda tēvs…

Bet kur paliek apskaužami skaistā Anna Marija Ragovska - ģenerāļa vienīgā meita un iespējamā Edmunda māte? Par viņu savu nakts vizīšu laikā Elmārs tikpat kā vēl nebija bildis ne vārda. Tikai tā, aplinkus. Marita, Natalī, daudzas citas sievietes - jā, bet par Annu Ragovsku vēl nekas konkrēts nebija teikts. Tātad jāgaida Elmāra nākamais nakts apciemojums, kad viņš varbūt beidzot sāks jaunu stāstu par vēl vienu sava mūža lielo mīlestību - acīmredzot skaistāko un pašu traģiskāko…

Pēc neilga laika atvērās durvis un kabinetā valšķīgā gaitā ienāca tiesneša sekretāre Inga. Viņa, tāpat kā iepriekšējā reizē, atkal bija uzvilkusi ļoti īsus melnus svārciņus un spilgti sarkanu blūzīti.

-     Labrīt, priekšniek! - Inga smaidīdama pienāca klāt un uz tiesneša vaiga uzspieda ātru skūpstu. - Kāpēc esi tik drūms?

-      Nav nekādas vēlēšanās strādāt, - Edmunds atbildēja un, pieskāries meitenes kājai, sāka lēni slidināt roku arvien augstāk…

-    Ko tad kungs vēlas? - Inga šķelmīgi jautāja, no Edmunda pieskāriena tūlīt sajuzdama vieglas trīsas.

-     Vai nu mīlēties, vai pakārties, - Edmunds sacīja, tāpat visā ķermenī sajuzdams spēcīgu uzbudinājumu. - Es skatos, mīļā, man tev būs jāaizliedz darbā ierasties tik kārdinoši apģērbtai! Un vispār… Beidzot pārtrauc tik vaļīgi uzvesties!

-     Es taču neko, - Inga taisnojās. - Vai man tev vispār netuvoties? Turpmāk palikt stāvam pie durvīm?

-     Vari nākt arī tuvāk, - Edmunds teica. - Vienīgi baidos, ka kādreiz nenocietīšos, aizslēgšu kabinetu un tevi paņemšu tepat uz rakstāmgalda.

-     Tas būtu brīnišķīgi! - Inga gluži kā bērns iesaucās. - Es jau sen to gaidu!

-     Vai tu speciāli manis dēļ velc šos melnos svārciņus un sarkano blūzi? - Edmunds prasīja.

-    Arī sevis dēļ, - Inga atbildēja. - Taču neslēpšu - man ļoti patīk tevi kārdināt. Starp citu, gluži tāpat kā pārējos vīriešus! Un zini - kāpēc? Ne tikai tāpēc, ka tas vispār ir patīkami un ļoti satraucoši, bet galvenokārt tādēļ, ka tad es sajūtu varu pār tevi. Domāju, ka tā jūtas daudzas sievietes. Tu te darbā esi liels priekšnieks, sabiedrībā ieņem augstu stāvokli, bieži esi lepns un augstprātīgs, bet man atliek tikai nostāties tev blakus, uzraut vēl nedaudz augstāk svārciņus un parādīt grezno zeķu augšdaļu, kad tu jau esi pagalam. Es tevi esmu saņēmusi gūstā. Tu vairs negribi strādāt, tevi vairs neinteresē priekšā stāvošās krimināllietas izskatīšana, tu visu laiku tikai domā, kā ātrāk noraut manas biksītes un pašu uzmest uz rakstāmgalda virsmas. Jūs visi esat baigi vāji radījumi, godājamais tiesneša kungs!

-     Bet jūs visas esat baigās maitas! - Edmunds bez jebkādām dusmām teica. - Bet mēs visi kopā… Kas mēs esam, Inga, tu zini?

-     Skolā mums mācīja, ka mēs esam cilvēki - sociālas, seksuālas un kādas tur vēl būtnes! Jā, laikam vēl arī apveltītas ar nelielām prāta spējām! Bet patiešām - kas mēs esam patiesībā?

-    Iespējams, ka labāk to nemaz nezināt, - Edmunds sacīja. - Pietiek jau ar to, ko viens par otru uzzinām ikdienā. Bet tu šodien patiešām izskaties jauka.

-     Es tāda izskatos vienmēr! Vai neesi ievērojis?

-     Esmu gan. Tev šis apģērbs ļoti piestāv. Vispār savādi. Pirms deviņdesmit gadiem tieši tā bija ģērbusies arī kāda jauna francūziete Natalī. Tikai viņai atšķirībā no tevis toreiz melnie svārki bija daudz garāki un no līdz galam aizpogātās sarkanās blūzes laukā nerēgojās gandrīz vai kailas krūtis.

-    Toreiz bija tāda mode, - Inga sacīja, - vecmodīga. Šodien mēs ģērbjamies šādi. Vēlies garus lindrakus?

-    Nē, nē! - Edmunds strauji papurināja galvu. - Tev piestāv būt kārdinātājai. Es tikai domāju… Zini, Inga, jau nākamnedēļ ņemšu atvaļinājumu un došos ceļojumā uz Franciju. Es saprotu, ka tas ir totāls stulbums un vistīrākā mistika, bet man kāds cilvēks nesen lūdza, lai 2004. gada 14. jūlijā, ja tai laikā būšu Francijā, aizeju uz Parīzes staciju, kur mani vai, pareizāk sakot, viņu gaidīšot kāda sieviete vārdā Natalī. Viņa būšot ģērbusies tieši tāpat kā šodien tu - melnos svārkos un sarkanā blūzē.

-    Kas tev to lūdza? - Inga painteresējās.

-     Elmārs Ozols - mans noslēpumainais nakts viesis.

-     Un tu tam tici? - Inga pārsteigtā vaicāja.

-     Jā, - Edmunds apstiprināja. - Tam ir arī dokumentāli pierādījumi - atrastajās burtnīcās izlasāmais teksts.

-     Vai tā Natalī ir jauna? - Inga jautāja. - Jaunāka par mani?

-    Domāju, ka ne, - Edmunds sacīja. - Viņai tagad vajadzētu būt krietni pāri simt gadiem…

Inga nopietni un ļoti aizdomīgi paskatījās uz šefu, tad piekrītoši pamāja ar galvu. - Tev patiešām jāņem atvaļinājums un krietni jāatpūšas. Bet es… Es tepat jūrmalas smiltiņās. Varu pateikt - man ir uzradies jauns pielūdzējs!

-     Par to nemaz nebrīnos, - Edmunds sacīja. - Tā tam arī jābūt.

-     Vai greizsirdīgs neesi?

-    Tikai mazdrusciņ.

-    Tu nekad vairs savā mūžā labāku par mani neatradīsi! - Inga mazliet skaļāk atgādināja.

-    Un nevajag! - Edmunds viegli atmeta ar roku. - Tie ir lieli maldi, ka sievietes esot mūsu dzīves krāšņākie ziedi. Patiesībā tieši sievietes ir galvenais iemesls, kāpēc vīrieši ir nelaimīgi.

-     Bet jūs - mūsu lielākā laime, vai ne? - Inga nicīgi iesmējās.

-     Acīmredzot, - Edmunds sacīja. - Ja būtu citādi, tad tu diez vai pašlaik tik atklāti griboša atrastos man blakus, bet gan bikli stāvētu pie durvīm.

-    Varu aiziet vispār! - Inga, tēloti vai patiesi apskaitusies, ātri izgāja no kabineta.

Edmunds vēl dažus brīžus sliktā noskaņojumā palika sēžam pie rakstāmgalda, drūmi blenzdams uz priekšā stāvošajiem krimināllietas sējumiem, tad apņēmīgi piecēlās un aizgāja pie priekšnieces - Kriminālkolēģijas priekšsēdētājas Ināras Priedes.

Pavēris durvis un ieraudzījis viņu sēžam pie liela rakstāmgalda, pavaicāja: - Esi brīva?

-     Brīva gan, - Ināra atbildēja. - Taču pēc piecpadsmit minūtēm eju pie galvenā! Kas uz sirds?

Edmunds apsēdās un smagi nopūtās.

-    Es pats nemaz īsti nezinu, - viņš sacīja. - It kā viss būtu kārtībā. Par veselību nežēlojos, labs darbs, laba alga, tagad beidzot arī labs dzīvoklis un jauna mīļākā, bet… Jūtos pavisam draņķīgi. Dažreiz pat šķiet, ka kaut kas iet dēlī ar galvu.

-    Jūties pārstrādājies? - Ināra līdzcietīgi vaicāja. - Vai varbūt vienkārši esi pārmīlējies? Zini, mūsu vecumā ar seksu jābūt ļoti uzmanīgiem! Jaunības trakumi ir garām, un tagad…

-     Tagad jāsēž uz silta mūrīša un jāgremdējas tālās atmiņās, vai tā? - Edmunds rūgti iesmējās. - Varbūt tā arī būtu labāk. Taču… Piedod, Inār, mēs abi jau esam sasnieguši pieklājīgu vecumu, bet vai tu, es un visi pārējie gudrinieki vienmēr skaidri zinām, ko dzīvē darām pareizi, ko - nepareizi, kas ir slikts, kas labs, kas apkaunojošs, kas - cildens? Kad es domāju par Staļina laika cilvēkiem, par padomju varu un galu galā ari par tiesājamo Aleksandru Ragovski… Boļševiku varas sākuma gados un vēl ilgi pēc tam buržuāzijas, inteliģences un citādi domājošo cilvēku iznīcināšana, tas ir, miljoniem ļaužu tīšas slepkavības taču tika uzskatītas par ļoti vajadzīgu un labu rīcību - miljoniem citu cilvēku laimes vārdā. Tieši tāpat domāja un darīja nacisti Vācijā un okupētajā Eiropā, maoisti Ķīnā, Pols Pots Kambodžā un tā tālāk.

Šodien mēs viņus par to tiesājam un sodām, tāpat uzskatīdami, ka tas ir vajadzīgi un pareizi. Mūsu Saeima un pārējo Baltijas valstu parlamentārieši ļoti grib, lai Eiropa nosodītu komunistiskā režīma noziegumus. Briselē uzrakstīs kaut kādu kopēji pieņemtu rezolūciju un nosodīs. Nu un tad? Kas notiks? Nekas! Cietušo uztverē tie tā arī paliks kādreiz pastrādāti noziegumi pret cilvēcību, bet to iedvesmotāju un īstenotāju sapratnē šie noziegumi savukārt nešaubīgi paliks kā cilvēces labā izdarīti nepieciešami un visādā ziņā attaisnojami darbi.

Kam taisnība?

Es saprotu, ka man tas nepārprotami ir jāzina, es nedrīkstu šaubīties, taču tu pati zini, kā dažādos laikos ir bijis ar valsts ideoloģiju saistīto noziegumu kvalifikāciju…

Šodien pie mums jau tas pats. Sīks, bet ļoti raksturīgs piemērs. Atceries, kad Valsts prezidente savas kancelejas vadītāja amatam izvēlējās vienu no prokuroriem? Vairāki cilvēki, kas padomju laikā uz stukaču ziņojumu pamata bija pakļauti dažādām politiskām un juridiskām represijām, tagad, protestējot pret šī prokurora iecelšanu amatā, ar televīzijas palīdzību visas Latvijas priekšā paši kļuva par stukačiem, mums aizrautīgi stāstīdami, kāds šis prokurors ir bijis.

Kā tev tas patīk? Man nepatīk. Šodien pie mums tas ir raksturīgi. Mēs cilvēkus šķirojam kā pīrādziņus - tie ar gaļu, tie ar kāpostiem. Šodien stučīt ir labi, vakar to darīt bija ļoti slikti. Ir labie cilvēkšāvēji - latvieši, ir sliktie - krievi. Sarkanie partizāni, protams, ir vislielākie bandīti, bet mūsu nacionālie partizāni, kuru lielākā daļa tāpat bija visīstākie bandīti, šodien ir cildināmi varoņi.

Teikšu atklāti, Inār! Man tas viss totāli riebjas! Tas pats ar tiem kara un padomju laika tiesnešiem! Vai mums jājūtas vainīgiem, ka nācās cilvēkus tiesāt pēc tajā laikā pastāvošajiem likumiem? Varbūt paies tikai daži gadi, kaut kas valstī vai pasaulē mainīsies, un mums atkal vajadzēs justies vainīgiem par to, ka esam tiesājuši cilvēkus pēc šodien uzrakstītiem likumiem?!

Tas viss ir absurds! Nekas nav noteikts un nemainīgs.

Cilvēka dzīve un viss, ko viņš savā mūžā dara, vienlaikus var būt gan ļauns, gan labs, gan pareizs, gan nepareizs, gan nelietīgs, gan cildens.

Tāpēc, cienījamā priekšniece, ļauj man aiziet atvaļinājumā, ļauj atteikties no Aleksandra Ragovska lietas izskatīšanas, un vispār… Varbūt sākšu domāt par iespēju pāriet uz advokatūru.

Ināra uz viņu paraudzījās ar līdzjūtības pilnu skatienu un, viegli nopūtusies, paņēma no galda kādu papīra lapu.

-    Tu atvaļinājumā gribi iet jau tūlīt?

-    Ja tas ir iespējams.

-    Tas nav iespējams. Apmēram pēc mēneša, jūlija sākumā, labi?

-    Var ari tā.

-     Tu jau par to ieminies otro reizi. Kāpēc nevēlies skatīt Ragovska lietu?

-     Es jau tev paskaidroju. Stipri šaubos, vai mums šodien politiska spiediena dēļ vispār ir gan morālas, gan juridiskas tiesības tiesāt kādu no iepriekšējā laika tiesnešiem. Bet ne tikai tāpēc, Inār! Te kaut kas ir piejaukts klāt ari tīri personisks. Tieši kas, es vēl īsti pateikt nespēju, taču man šķiet, ka Ragovskis ir mans vectēvs…

Ināra pārsteigta smagi pašūpoja galvu, tad viegli atmeta ar roku.

-    Labi, Edmund! Vecas mīlestības un šodienas labo attiecību vārdā… Ragovska lietu atliksim! Slikti tā teikt, taču, ņemot vērā viņa deviņdesmit trīs gadus… Viņš varbūt drīz nomirs un mums viena smaga, patiešām morāles un juridiskas dabas problēma atkritīs pati par sevi. Mums nevajadzēs mocīties nevajadzīgos sirdsapziņas pārmetumos, ka fiziski esam tiesājuši tik ļoti vecu cilvēku, ne arī politiski attaisnoties nākamo paaudžu priekšā, ka iespējamam sodam pakļāvuši cilvēku, kas attiecīgā savas dzīves un režīma laikā tikai darījis to, ko no viņa prasījuši tābrīža likumi un viņa amata pienākumi.

-    Tu kā vienmēr esi laba! - Edmunds nopriecājās un piecēlās. - Zini, ko es ļoti vēlētos? Vispār jau daudz ko, bet varbūt visvairāk… Lai man atkal būtu trīsdesmit trīsdesmit pieci gadi, nekas slikts vēl nebūtu noticis, viss vēl būtu priekšā un es kā toreiz tevi atkal varētu iesēdināt savā vecajā moskvičā, aizvest uz Vārnukrogu, sauļoties Buļļupes krastā un kā bez prāta mīlēties visas dienas garumā.

-      Patiešām, - Ināra mazliet skumīgi piekrita. - Tas būtu jauki - atkal atgriezties jaunībā, it sevišķi vēl tāpēc, ka mums tā nemaz nebija tik slikta. Un bija mīlestība. Kur mums tā pazuda, Edmund?

-    Nezinu, - viņš nesapratnē paraustīja plecus. - Lai mums, Inār, ir mazs mierinājums - beigu beigās dzīves putekļos pazūd visas mīlestības. Paliek vienīgi vieglas sāpes un nožēla - viss ir aizejošs…

16. NODAļĻa

Es vēl esmu. Es vēl domāju un ceru. Kā negribot, kā atgādinot kaut ko ļoti tīru un neticami trauslu, krīt viegls, balts sniegs.

Varbūt tā ir mana tālā bērnība, kas tik saudzīgi pieskaras sakarsušajai pierei un vaigiem? Mātes roka vai Maritas lūdzošais skatiens?

Varbūt tas ir viņas pēdējais vārds, pēdējais cerību un izmisuma pilnais kliedziens?

"Neaizej!"

Bet es jau biju aizgājis. Tālu, tālu. Apmēram tūkstoš verstu gan no tevis, gan Latvijas. Un ir tāda nelāga priekšnojauta, ka šodien vai rīt… Es kāpšu taisni debesīs.

Tas nevarētu būt pārāk augstu. Dievam jābūt tepat kaut kur tuvumā, lai taču viņš beidzot varētu visu redzēt un sadzirdēt. Es viņa priekšā beidzot nokristu uz ceļiem un bez kaunēšanās skaļi raudātu. Es raudātu par Latviju. Par savu māti, jau mirušo tēvu un karu un revolūciju vētrās pazudušo brāli. Par Maritu un Natalī. Es raudātu arī par to sievieti, kuru vēl neesmu saticis un diez vai kādreiz arī sastapšu. Beigu beigās es varbūt raudātu pats par sevi un savu dzīvi. Taču visticamāk, ka tomēr ne asara nenoritētu pāri maniem vaigiem. Man šķiet, es nemaz raudāt vairs neprotu. Es mierīgs nostātos krustā piesistā cilvēka priekšā un atklāti ieskatītos viņam acīs. Viņš mani saprastu. Mēs abi esam izcietuši lielas sāpes. Lielas mokas. Un lielu mīlestību.

Bet īstenībā es taču neko nezinu. Es nezinu, vai Dievs vispār ir. Vai ir bijis Jēzus Kristus? Un kas ir grēks? Kas mīlestība?

Kas mūžīgā piedošana, aiziešana un vistuvāko cilvēku nodevība? Es nezinu, kā tas ir, kad cauri rokām un kājām izdzen sešcollu naglas…

Mani droši vien sakapās zobena asmens. Vai cauri pierei un sirdij izskries sakarsusi lode. Vai krūtīs un vēderā ietrieksies granātu šķembas. Viss būs daudz vienkāršāk. Bez jebkādas tiesas un nodevības. Jūdass paliks bez saviem sudraba grašiem. Manam krustam domāto koku kāds varēs izmantot malkai. Varbūt tā sasildīs kādu būdu…

Taču tas patiešām ir savādi. Es savās karavīra gaitās gan Latvijā, gan tagad Krievijas pilsoņu karā esmu kāvis pa kreisi un pa labi, es simtkārt esmu pārkāpis vissvētāko bausli: "Tev nebūs nokaut!" Un tomēr es nezinu, kas ir nāve.

Sastingšana? Pazušana? Sairšana? Aiziešana vai varbūt tieši otrādi - patiešām kaut kāda fantastiska atgriešanās savā sākuma stāvoklī? Nu, protams! Kā tad citādi? Neviens atoms no manis nekad nepazudīs. Es tikai pārvērtīšos cita veida enerģijā, citā starojumā un pēc neilga laika noteikti iemirdzēšos kādā tālā zvaigznē vai tavās acīs - mana vēl nesastaptā sieviete…

Ja tu mani kādreiz ieraudzīsi.

Ja mani vēl atcerēsies piederīgie. Mani bijušie cīņu biedri. Un ne tikai mani. Iespējams, mēs visi kādreiz paliksim daudzu cilvēku atmiņās. Jo kaut kā negribas ticēt, ka kādreiz tiks aizmirsta 1905. gada revolūcija, drosmīgie kaujinieki, latviešu strēlnieku cīņas Tīreļpurvā, Nāves salā un pie Mazās Juglas; un šis trakais, kārtējās revolūcijas izraisītais pilsoņu karš. Šīs sausās, izdegušās Ukrainas stepes. Šis varenais kautiņš deviņpadsmitā gada oktobrī pie Orlas un Saburovkas.

Apspriede beidzās. Bija jau tumša nakts, kad mēs lielu notikumu gaidās lēni izklīdām un katrs devāmies uz savu pusi. Sala. Debesīs auksti un neparasti mirdzēja miljoniem zvaigžņu, it kā aicinādamas cilvēkus padomāt arī par tām, padomāt par to noslēpumiem un vienmēr atcerēties, ka katram no mums dzīve spīd tikai niecīgi īsu brīdi, bet zvaigžņu mirdzējums ir mūžīgs. Un viss, ko cilvēks šai dzīvē izdarīs, visas viņa dižākās uzvaras un panākumi nebūs absolūti nekas salīdzinājumā ar to, ko daba jau radījusi…

Sauli, Zemi, Tevi, Mani un Mīlestību.

Zirgu pakavi dobji atsitās pret sasalušo Ukrainas zemi.

Es vēlreiz paskatījos augšup.

Tieši virs manis mirdzēja ļoti spoža zvaigzne. Tā joprojām savu gaismu svieda cilvēku acis, varbūt pati jau sen vairs nebūdama…

Uguns un sals. Ar kādiem gan līdzekļiem, ar kādiem izsmalcinātiem paņēmieniem, ar kādu neticamu nežēlību, naidu un varmācību, sākot jau ar 1905. gadu, krievi mūs ir nīcinājuši! Un tagad atkal šie Krievijas monarhijas impēriskie aizstāvji - Donas kazaki, ģenerālis Deņikins, ģenerālis Vrangelis, ģenerālis Mai-Majevskis, ģenerālis Kutepovs, ģenerālis Korņilovs, ģenerālis Drozdovs. Un vēl vesela varza citu ģenerāļu un ata- manu.

Bet mūsu naids nav mazāks. Šodien, kad pēc dažām minūtēm dosimies tālā reidā pa ienaidnieka aizmuguri, mēs noteikti atcerēsimies un cīnīsimies arī par jums. Par Jāni, kurš palika sasaldēts Irtišas krastā. Un par Miķeli, kurš palika uguns liesmās. Un par Kārli, kuru nošāva Kazaņas ielās. Un par Ēriku, kurš krita tepat pie Orlas. Un par ziedošām ievām Gaujas krastā. Un par mazajām būdiņām Rīgas nomalēs. Par mūsu mātēm un māsām. Par mūsu mājām un Latviju. Par daudz taisnīgāku pasauli. Un par kādu meiteni, kas kaut kur Latvijā tagad par mums varbūt raudādama lūdz Dievu…

Mēs neraudāsim. Mēs būsim auksti un asi kā mūsu zobeni un durkļi.

Pamēģiniet mani saprast. Es biju tāds, kāds biju, un minētajos apstākļos nemaz citāds nevarēju būt. Jā, es dažreiz biju ārkārtīgi nežēlīgs, bet šad tad biju arī žēlsirdīgs un labs. Es biju cilvēks ar visām tām vājībām un kļūdām, kādas piemīt gandrīz vai visiem cilvēkiem. Ar tām pašām cerībām, jūtām un ilgām. Bet tajā pašā laikā es toreiz biju revolucionāri noskaņots karavīrs - latviešu sarkano strēlnieku pulka komandieris. Man vajadzēja nogalināt, bieži jo bieži iznīcināt citus karavīrus - mūsu baltos pretiniekus. Es neteikšu, ka tieši tas uz mūžu nocietināja manu sirdi, taču nekāds maigais un klusais es tā arī nekad nekļuvu un nebiju arī agrāk.

Cilvēk, kas varbūt kādreiz lasīs šīs manas uz vecu burtnīcu lapām uzskribelētās atmiņu drumslas… Es tev pateikšu. Viena lieta ir pretinieka karavīru nogalināt no attāluma, uz viņu izšaujot ar šauteni vai revolveri, bet gluži cita - viņu dzīvu sakapāt ar zobenu… Kad turpat blakus redzu viņa šausmās pārvērsto seju, viņa acis un pēdējā kliedzienā sašķobīto muti… Kad viss tavs formas tērps, zābaki un rokas ir apšļakstītas asinīm…

Tur ir vajadzīgi pavisam citi nervi. Cits naids. Un citi ideāli, kā vārdā varētu tik baigi rīkoties.

Tā mēs toreiz pie Saburovkas sādžas burtiski sakapājām un pilnīgi iznīcinājām ģenerāļa Drozdova divīzijas otro un trešo pulku.

Visus. Līdz pēdējam vīram…

Es jums varu pastāstīt savas toreizējās izjūtas, jo nupat droši vien nodomājāt, ka mēs nu gan esam bijuši baigie zvēri. Jā, mans nezināmais lasītāj, un jūs, pārējie cilvēki! Patiešām! Mēs bijām zvēri! Ne velti vēl trīsdesmit gadus pēc pilsoņu kara daudzās Sibīrijas un Ukrainas sādžās, tikai atceroties vien kādreiz tik bieži dzirdētos vārdus: "Latiši idut!" (Latvieši nāk!) - visus ciema iedzīvotājus pārņēma satraukums un bailes.

Kad toreiz pie Saburovkas, sēdēdams sava zirga Marķīza staltajā mugurā, ar zobenu kapāju pa labi un pa kreisi, kad spēcīgais cirtiens ar dobju šļakstienu atsitās pret kāda baltgvardu virsnieka galvu, pleciem vai muguru, manā sakarsušajā atmiņā neizgaisa neviena mana mūža diena. Es nepārtraukti skaļi kliedzu un sevi visu laiku uzmundrināju: "Tas tev par Jēkabu Dubelšteinu! Tas tev par Austru! Tas par latviešu skolotājiem, kurus jūs 1905. gadā un vēlāk tik daudzus nošāvāt viņu pašu mājās, dārzos vai pie ceļmalu vientuļām priedēm!

Un tas par visiem pakārtajiem un spīdzinātajiem kaujiniekiem! Un tas par pazemoto latviešu tautu, jūs - augstdzimušie krievu impērijas sulaiņi! Un tas par to kritušo čali Kazaņas ielās! Un tas par maniem biedriem Starovasiļevskas degošajā šķūnī! Un tas par ūdenī sasaldēto Jāni no Doles salas! Un tas par tiem zēniem, kuri nesen krita pie Orlas un Kromiem!"

Vakarā apstaigājām kaujas lauku. Un godīgi atzīšos - ne pirms tam, ne arī pēc tam es neko baismīgāku neesmu redzējis. Baltajā sniega laukā, kas no vienas vietas bija izraibināts sarkanām asins peļķēm, gulēja vairāki tūkstoši kritušo balt- gvardes virsnieku… Pa lielākai daļai viņi visi bija jauni, skaisti un spēcīgi vīrieši. Gulēja, kā nu katrs cīņas karstumā bija pakritis. Ar vaļējām, vēl asiņojošām lielām, cirstām brūcēm pāri visai sejai, galvai vai kaklam… Skats bija tik drausmīgs, ka man uz brīdi pat kļuva nelabi.

Pagriezos un gāju prom.

Es biju mokoši noguris. Apsēdos tuvākās mājas priekšā, saņēmu galvu rokās, un mani pēkšņi pārņēma smagas un ilgstošas skumjas. Kaut kā kļuva bezgalīgi žēl. Varbūt dzīves, kādu man nācās dzīvot?

Negaidīti noklaudzēja durvis un aiz muguras sajutu kādu stāvam.

-     Gospoģin latiš. (Kungs latvieti.)

Pagriezos un ieraudzīju sev blakus jaunu sievieti.

-     Prosu pan! (Lūdzu, pan!) Nāciet iekšā! Jūs šeit varēsiet pārnakšņot.

Gulēju vaļējām acīm un ieklausījos klusajos mājas trokšņos. Kaut kur netālu noklaudzēja spainis, iešķindējās trauki un nozvanīja pulkstenis.

Atkal pēc ilgāka laika atrados mājās. Bet tās diemžēl nebija manas mājas. Tā nebija arī ne manas mātes nožēlojamā bū- dele, ne Maritas greznā pils. Es atrados starp svešiem ļaudīm svešā zemē, un neko vēl nevarēja zināt, vai viņi patiešām pret mani ir noskaņoti labvēlīgi vai tikai tēlo.

Pulks izvietojās visā sādžā. Zēni, tāpat kā bieži Latvijā, vispirms izlikuši sargposteņus, pabarojuši un padzirdījuši zirgus, paši salīda pārlaist nakti šķūņos, kūtīs un dzīvojamās mājās.

Mans adjutants un senais bērnības draugs Imants Zvirgzds šķūnī novietoja Marķīzu, pat sadabūja tam auzas un ūdeni un diezgan rūpīgi pārmeklēja māju. Bez pusmūža saimnieces un viņas jaunās meitas mājā, šķiet, neviena cita nebija.

Ukrainietes uzsildīja ūdeni, un mēs visai plašajā virtuvē, kur bija apbrīnojami baltas sienas un tumša klona grīda, rūpīgi nomazgājāmies, iztīrījām un kaut nedaudz savedām kārtībā formas tērpus. Pēc tam viņas klusēdamas mūs pabaroja ar boršču un vareņikiem un ierādīja istabu, kur pārgulēt.

Imants diezgan ilgi dziļdomīgi noskatīja krāšņi sagatavoto gultu ar pieciem dūnu spilveniem un, mazliet saviebies, atmeta ar roku.

-     Tas priekš manis ir par smalku. Es jau no tā esmu paspējis atrast.

-     Neāksties! - es teicu. - Kas zina, kad atkal tiksim uz baltiem palagiem.

-    Gan jau. - Imants pasmaidīja. - Nolikšos priekšnamā. Tā būs gan ērtāk, gan drošāk.

Es gulēju vaļējām acīm un ieklausījos klusajos mājas trokšņos. Kaut kur netālu atkal noklaudzēja spainis, iešķindējās trauki un nozvanīja pulkstenis. Tātad saimniece vai viņas meita arī vēl negulēja.

Tāpat kā Laiks. Minūte pēc minūtes, stunda pēc stundas. Laiks vienaldzīgi nogrieza šķēli pēc šķēles no sava milzīgā mūžības klaipa. Tikai man diemžēl trāpījies ne pats gardākais kumoss. Man nākas ēst visrūgtāko maizi. Viscietāko, cilvēku bēdām un asinīm smērēto…

Pēc neilga laika sadzirdēju klusus soļus un nedrošu klauvējienu pie durvīm. Pirmajā brīdī instinktīvi satrūkos un zibenīgi satvēru blakus nolikto naganu. Pēc tam attapos. Ja nāktu ienaidnieks, nez vai viņš tik klusi klauvētu. Tātad tā ir vai nu saimniece, vai viņas meita. Naganu pastūmu zem spilvena, bet pats pagriezos pret durvīm.

-     Ienāciet!

Durvis atvērās, istabā uzreiz ieplūda vāja, mazliet dreboša sveces gaisma, bet aiz tās parādījās jaunā ukrainiete. Viņa bija izlaidusi savus melnos, garos matus, un tie, viegli viļņodami, apsedza baltos plecus. Pārējais ķermenis bija noslēpts garā, baltā tērpā, kas varēja būt gan naktskrekls, gan mājas kleita. Seja šķita bāla un ļoti trausla, tajā uzkrītoši izdalījās maigas lūpu līnijas un neparasti lielas, tumšas acis.

Piecēlos sēdus un skatījos kā noslēpumainā parādībā, kā neticamā, baltā sapni. Nez kādēļ no nesenās pagātnes miglas atmiņa tūlīt izrāva Maritas tēlu, kad viņa tāpat pēc manas izbēgšanas no Rīgas slepenpolicijas bieži nakts vidū atvēra istabas durvis un klusiem soļiem pienāca pie manis.

-     Nāc tuvāk! - es klusi palūdzu.

Ukrainiete uzmanīgi nolika sveci uz galda un aizvēra durvis. Tad brīdi pagaidīja, šķērsoja istabu un apsēdās man blakus uz gultas malas. Tūlīt nāsis iecirtās patīkama, viegli reibinoša un ļoti satraucoša jaunas sievietes ķermeņa smarža. Izskatījās, ka viņa nākusi tieši no pirts.

-    Tev no manis nav bail? - es viņai pavaicāju.

Meitene nedroši papurināja galvu. Bet es jutu, ka viņa tomēr baidās.

-     Kādēļ esi atnākusi? Gribi kaut ko pateikt?

Meitene mulsi pasmaidīja.

-             Nē, pan. Vai tad to ir tik grūti saprast? Ja gribētu jums kaut ko svarīgu pateikt, es taču to būtu darījusi jau pie vakariņu galda.

-              Cik tev ir gadu? - painteresējos. Man viņa šķita pārāk jauna.

-    Astoņpadsmit. Iet jau deviņpadsmitais.

-    Vai biji nupat pirtī?

-    Jā. Māte lika aiziet.

Es saraucu pieri.

-     Vai māte lika nākt šurp?

-             Ne gluži. - Meitene vēlreiz mēģināja nedroši pasmaidīt. - Viņa vienkārši ieminējās, ka tas droši vien būtu labi. Panam patiktu. Pans nedusmotos un mums neko sliktu nedarītu.

-     Vai tad izskatījās, ka būtu darījis?

-     Nē. Taču no latviešiem šeit visi ļoti baidās.

-     Kādēļ?

-     Latvieši esot visnežēlīgākie cilvēki uz pasaules.

Es kādu laiku klusēju. Tas bija skumji.

-             Bet no baltgvardiem jūs nebaidāties? Viņu piedzērušies virsnieki un zaldāti jums neko sliktu nedarīja?

-             Viņi ir savējie, - meitene droši atbildēja. - Mūsējie. Bet jūs esat svešzemnieki. Briesmīgi cilvēki.

-     Es arī izskatos pēc briesmoņa?

Meitene nopietni papurināja galvu, un viņas kuplie mati noplīvoja kā melnas uguns liesmas.

-            Tu ne. Es jau tevi noskatīju, kad mazgājies. Tu esi skaists. Tu man patīc. Ja tas tā nebūtu, mātes lūgums man ietu gar ausīm. Es pati tevi izvēlējos…

Mani pārņēma dīvaina izjūta. No vienas puses, tas, ko nupat šī meitene pateica, katrā ziņā bija patīkami. "Tu man patīc. Es pati tevi izvēlējos." Bet no otras puses… Viņas mātes, pašas meitenes, daudzu sādžinieku, varbūt pat lielākās daļas Ukrainas iedzīvotāju acīs es laikam esmu un tā arī palikšu tikai svešzemnieks. Ienaidnieks. Sarkanais. Žēlastību nepazīs- tošs cilvēks.

-             Tu spried nepareizi, - gurdenā balsī sacīju. - Latvieši ir lāga ļaudis. Pa lielākajai daļai fabriku strādnieki, trūcīgi zemnieki, kalpi. Viņiem vajadzētu iedot zemi, vairāk tiesību un varbūt pat autonomiju, un viņi ne par kādu karošanu pat nedomātu. Viņi klusi un pacietīgi strādātu, kā jau ir strādājuši septiņsimt gadus gan zem vācu, gan krievu varas.

-    Tu esi no zemniekiem? - meitene painteresējās.

-     Daļēji. Tēvs strādāja fabrikā.

-              Kādēļ jūs nekarojat Latvijā? - meitene prasīja. - Kādēļ jūs karojat šeit - mūsu Ukrainā?

-             Mēs karojām arī Latvijā, - nopietni atbildēju. - Bet šeit… Ja sakausim Krievijas monarhiju… Varbūt padomju vara beidzot latviešus palaidīs brīvībā…

-    Jūs patiešām uz to cerat?

-            Jā, - es atbildēju. - Padomju vara tomēr šķiet labāka par cara varu. Izskatās, ka ari taisnīgāka.

-     Pret visiem?

-            Pret visiem ne. Pret apspiestajiem. Pret strādniekiem un zemniekiem.

-             Bet ko lai dara tie? Nu, tādi kā mēs? - meitene prasīja. - Tādi, kas nav nabagi? Tie ir jāgalina nost?!

Man vēlreiz kaklā ieskrēja rūgts kumoss.

-            Neviens jums neko sliktu netaisās darīt. Bet ja tu esi kaut ko dzirdējusi… Karš ir karš. Visi ir drausmīga naida pārņemti, tādēļ nav ko brīnīties, ja dažreiz kāds pāršauj pāri strīpai… Taču varu pateikt vienu. Neviens tā nav spīdzinājis, mocījis un slepkavojis latviešus kā tie, kas agrāk vai tagad aizstāv caru.

Lēnām atlaidos guļus un vairs negribēju runāt. Mani pat pārstāja tik ļoti satraukt meitenes gaišais skatiens un viņas tuvā ķermeņa smaržas. Gribējās aizmigt un ne par ko vairs nedomāt.

-            Ei, latvieti! - Pēc kāda laika meitenes siltā plauksta pieskārās manai rokai. - Kādēļ vairs nerunā?

-     Es jau visu pateicu.

-    Nē, ne visu.

-     Ko tu vēl gribi zināt?

-    Tu esi precējies? Tev tur Latvijā ir sieva, bērni?

-             Man ir tikai māte, māsa un brālis. Bet kas to lai zina… Varbūt tagad nav arī viņu.

-             Bet līgava? - ukrainiete neatlaidās. - Līgava tev taču bija?

Jā, varbūt arī bija, es gribēju teikt, un, iespējams, ir arī vēl tagad. Bet vārdi kaut kur smagi iestrēga krūtīs un kaklā, un es nespēju pateikt neko.

-             Ei! - Meitene atkal pieskārās manai rokai. - Tu gribi gulēt?

-    Jā, - pēc neilga laika lēni noteicu. - Gribu gulēt.

-             Bet kā tad es? - Meitene nesaprašanā skatījās uz mani, un viņas lūpas mazliet notrīcēja. - Tu mani negribi?

Es neviļus pasmaidīju. Meitene patiešām bija jauka, lai gan acīmredzot jau daudz ko savā mūžā paspējusi piedzīvot.

-    Kā tevi sauc? - painteresējos.

-     Eva, - jaunā sieviete atbildēja. - Eva Ragovska.

-    Tu esi poliete?

-     Pa pusei. Māte ukrainiete, tēvs polis.

-     Kur viņš tagad atrodas?

-     Nezinu. - Eva paraustīja plecus. - Droši vien karo.

Man nemaz nevajadzēja prasīt, kurā pusē šis Ragovskis

karo. Tāpat bija skaidrs. Un tomēr nenocietos.

-     Viņš ir Brīvprātīgo armijā?

Meitene ilgi klusēja. Acīmredzot pēkšņi nobijās vai vienkārši negribēja teikt.

-             Visi īstie ukraiņi ir Brīvprātīgo armijā, - viņa negaidīti un mazliet pat izaicinoši pateica. - Visi ir balto pusē.

Tā nebija taisnība. Gandrīz vai katrā sādžā un apgabalā mēs satikām cilvēkus, kuri simpatizēja sarkanajiem.

-            Tu arī esi par caru? - es vaicāju. - Par kapitālistiem un muižniekiem?

-     Nē! - Eva draiski iesmējās. - Esmu par mīlestību!

Tad, brīdi padomājusi, vēl klusi piebilda: - Esmu par tevi.

Pasmaidīju un vairākas reizes lēni noglāstīju meitenes ogļ- melnos matus.

-            Tas ir labi, Eva, ka esi par mani. Paldies! Bet vēl labāk, ka esi par mīlestību. Varbūt tā tev palīdzēs izdzīvot.

-             Bet tu? - Eva neuzspēlētā vientiesībā jautāja. - Tu negribi mīlestību? Tu gribi tikai iznīcināt kapitālistus un izkarot varu padomēm?

Mirkli mana roka sastinga uz jaunās sievietes pleca. Patiešām, kas manī vēl ir palicis no vīrieša? Kādēj visu laiku runāju un domāju tikai par karu, tikai par to, kā ātrāk sasist visus šos baltos Donas kazakus, lai Latvijai vairs nevajadzētu kalpot Krievijas impērijai, bet neesmu vēl pat mēģinājis šo meiteni noskūpstīt?

-            Paklausies, Eva, - es viņai mierinoši teicu. - Tu droši vien esi brīnišķīga meitene. Nekad nevienai vēl neesmu redzējis tik garus matus, tik lielas un dziļas acis. Tavs ķermenis smaržo pēc pavasara un tikko nopļauta siena. Tu esi kā sapnis, kā

tālas zvaigznes gaisma… šā kara lielajā un biezajā tumsā. Taču labāk… ej prom! Nedusmo! Es cienu tavu vēlēšanos ar mani kopā pavadīt šo nakti. Paldies, Eva! Esmu tālu no tā, lai divu cilvēku tuvību vērtētu no šķiriskām pozīcijām, bet… Es tevi saprotu. Tava ģimene un tu esi par baltajiem. Un tādēļ… nevajag atdoties savam ienaidniekam! Ienaidnieks ir jānīst. Labāk atdodies tam, kas ir tavs draugs.

Meitene krietnu laiku sēdēja kā sastingusi, tad pagriezās, noliecās un maigi noskūpstīja manu pieri.

-     Cilvēk, tu esi ļoti savāds, - viņa, patiesi izbrīnījusies, teica. - Bet tu alojies. Tu neesi mans ienaidnieks. Man vienkārši ienāca prātā… Varbūt šī ir tavas dzīves pēdējā nakts. Rit atkal kauja… un tu vairs nebūsi. Varbūt rīt tavā vietā mūsu mājās ienāks kāds piedzēries komisārs vai sarkanarmietis un, uzzinājis, ka mans tēvs karo Brīvprātīgo armijā, mūsu ģimeni izkaus… Un tad vairs nebūšu es. Tādēļ tagad paklausies tu, svešzemnieki Latvieti! Šai mirklī mēs vēl esam dzīvi! Mēs vēl esam jauni. Es alkstu tavu pieskārienu, tevi visu… Es gribu mīlēt! Es vēl gribu baudīt dzīvi…

Meitene nolieca galvu un sāka drebēt. Vai nu viņai sala, vai arī tas nāca no spēcīgās nervu spriedzes.

Man viņas kļuva žēl. Nez kādēļ kļuva žēl ari pašam sevis. Patiešām. Esmu vēl jauns. Bet ir tāda sajūta, ka būtu jau sirms večuks. No kā gan es jau esmu atteicies! Ko šajos gados pārcietis, ko zaudējis? Ko ieguvis, ko skaistu redzējis? Neko! Tieši otrādi. Es cilvēkā esmu redzējis tikai zvēru. Gan savējo, gan pretinieku vidū. Man vispār ir šķitis, ka mēs dažreiz visi jūkam prātā. Kā šodien. Tas nebija tikai cīņas azarts, alkas pēc uzvaras. Tā bija arī visprimitīvākā, vismežonīgākā pašsaglabāšanās instinkta izpausme. Nokaut ikvienu, kas tevi tai mirklī var apdraudēt! Un pat tad, kad neviens jau vairs neapdraudēja. Kad jau simtiem drozdoviešu atklāti meta ieročus zemē un cēla gaisā rokas…

-    Eva, - es klusi teicu. - Ja jau esi atnākusi, tad nāc! Varbūt tu mani izglābsi. Varbūt tu manī atdzīvināsi sen aizmirstās jūtas, ko sauc par žēlsirdību…

17. NODALA

t

Taču par žēlsirdību nevarēja būt ne runas! Tāda diemžēl bija pasaule, un tādi bijām mēs - cilvēki.

Rīts atnāca auksts un nežēlīgs.

Kad mēs ar Imantu jau bijām nomazgājušies un paēduši brokastis, pagalmā izdzirdām troksni, skaļus zirgu zviedzienus un niknas cilvēku balsis. Pirmā doma, kas iešāvās prātā, bija nepārprotamā - baltie! Eva Ragovska. Viņas māte. Viņas tēvs! Varbūt jauns drozdoviešu pulks!

Esam ievilināti slazdā…

Strauji pagriezu galvu un paskatījos uz Evu. Viņa stāvēja netālu no durvīm, ap galvu apsējusi baltu lakatiņu, un mulsi smaidīja. Tas izskatījās tik dabiski un vienkārši, tik cilvēciski saprotami un silti, ka man uzreiz kļuva skaidrs - šī meitene ir tīra kā atnākusi ziemas diena. Viņa nespēj nodot.

Pagriezu galvu uz otru pusi un paskatījos laukā pa logu. Pagalms bija pilns ar mūsu strēlniekiem. Taču kaut kas tomēr bija noticis. To varēja just no apkārtējās burzmas, skaļajām runām un satraukto cilvēku žestiem.

Ar lielu blīkšķi atsitās durvis, un istabā platiem soļiem ienāca pulka komisārs Jēkabs Beļaks. Viņš joprojām vēl bija saaukstējies un runāja stipri aizsmakušā balsī.

-    Elmār! - viņš dusmīgi sacīja un nez kādēļ vērīgi noskatīja Evu Ragovsku. Meitene stāvēja netālu no durvīm, tikai tagad viņas seja bija kļuvusi nopietna un neparasti bāla. Man šķiet, viņa instinktīvi sajuta bailes par sevi, māti un savu māju.

-     Noticis neliels starpgadījums, - Jēkabs paziņoja.

Nepatikā saraucu pieri un savukārt rūpīgi noskatīju pulka komisāru.

-    Kas par lietu? - ātri jautāju.

-    Nekā tāda sevišķa nav, - Jēkabs saviebies teica. - Es to nokārtotu viens divi, puišus brīdinātu un atgādinātu, ka tā gluži rīkoties nedrīkst, taču sadumpojies gandrīz vai viss pulks!

Atkal saraucu pieri un caur logu paskatījos pagalmā. Tur daudzu strēlnieku ielenkumā bez ieročiem rokās stāvēja divi kareivji, kuri, viens otru pārkliegdami, mēģināja kaut ko stāstīt pārējiem. Viens no viņiem bija Pēteris Rieksts no Jelgavas, bet otru nepazinu. Tas bija vēl gluži jauns puisis stipri nonēsātā šinelī, taču ar spīdīgiem virsnieka zābakiem kājās.

-     Kādēļ viņi dumpojas? - painteresējos. - Un ko tie divi tur bļaustās?

-     Viņu dēļ visa tā jezga arī ievārījusies, - Jēkabs dusmīgi sacīja un vēlreiz rūpīgi noskatīja ne tikai Evu, bet arī plašo un labi iekārtoto istabu. - Puiši bija nakšņojuši kāda kulaka mājā… Bet es skatos, ka šitā ģimenīte tāpat nav nekāda nabagā… Vaina valns! Visapkārt kontriķi vien!

-    Ko tie puiši pastrādājuši? - nepacietīgi prasīju, tūlīt noprazdams kaut ko nelāgu.

Jēkabs pagāja sānis un ar izstieptu roku parādīja uz Evu.

-    Lai šitā jaunkundze lasās prom! - viņš aizsmacis nosēcās. - Viņai te nekas nav ne jāredz, ne jādzird!

Cieši sakodu lūpas un brīdi domāju. Man Jēkaba priekšlikums nepatika. Turklāt Eva tik un tā nevienu vārdu latviski nesaprata.

-     Lai meitene paliek, - es teicu. - Viņa ir šīs mājas saimniece, bet mēs tikai viesi. Ko tie divi ir pastrādājuši?

Jēkabs smagnēji apsēdās pie galda, neceremonējoties no lielas bļodas paņēma dažus vārītus kartupeļus un tos klusēdams apēda. Pēc tam no māla krūzes vēl padzēra pienu un labpatikā noslaucīja ūsas.

-     Nieki vien! - viņš beidzot sāka stāstīt. - Pēteris ar Kazimiru tā kulaka mājā bija atraduši vienu paslēpušos drozdoviešu virsnieku. īsti nezinu, vai viņš bija pretojies vai ne, bet puiši viņu nokniebuši. Tas ir fakts. Es pats redzēju. Tad pievākuši viņa zābakus un laikam arī kaut kādas sudrablietas… Portsigāru, gredzenu… Mājas saimnieks pārbijies un gribējis mukt prom. Puiši viņu aizturējuši un pavēlējuši, lai uz ātrāko stiepj šurp visu, ko vien var dabūt, - ēdamo, pašbrūvēto un katrā ziņā arī kādu sievišķi. Saimnieks atteicies. Tad Pēteris ar Kazimiru to budzi pamatīgi piekāvuši, ēdamo un dzeramo paņēmuši paši, bet, kad jau bijuši krietni iesiluši, gultā ierāvuši arī saimnieci… Es viņu redzēju. Knapi dzīva. Bet tas jau laikam vairāk no nerviem…

Jutu, ka no dusmām nodrebu un mani pārņem gan milzīgs kauns, gan svelošs naids. Abi kareivji bija izdarījuši tieši to, no kā visvairāk biju baidījies. No kā jau vairākkārt savus strēlniekus biju brīdinājis.

"Tikai nelaupiet! Tikai neko neņemiet ar varu! Ne maizi, ne sievietes! Mums augstu jātur latviešu strēlnieku gars. Lai mūsu priekšā dreb ienaidnieks! Lai tas bailēs notrīc un bēg! Bet iedzīvotāji… Lai visi šie ukraiņi, poļi un nabadzīgie krievi mūsu priekšā pateicībā noliec galvu!"

Bet nu tikai naidā vīstīs dūres.

-     Kas notika tālāk? - auksti vaicāju.

-     No rīta saimnieks bija nācis pie samaņas, izmucis laukā un atnāca pie manis žēloties. Viņa vaimanas dzirdēja arī daži citi strēlnieki. Tie uzreiz paši aizskrēja uz to māju, Pēteri un Kazimiru arestēja un turpat gandrīz vai nosita. Saskrēja viss pulks. Visi ir baigi sašutuši un pieprasa tiesu.

-     Bet tu? - es prasīju. - Tu neesi sašutis?

-     Kā lai to pasaka… - Jēkabs smagi nopūtās. - No vienas puses, viņus jau var labi saprast. Mājas saimnieks nepārprotami ir mūsu šķiras ienaidnieks, ekspluatators un kontra! Bet zēni izsalkuši, neapģērbti un nikni. Pats zini labāk par mani. Šeit vispār visi ir mūsu ienaidnieki!

-Ja mēs tā rīkosimies arī turpmāk… - es nikni sacīju, cieši aizpogāju šineli un uzliku cepuri. - Mums nekad nebūs īstu draugu. Lai kur mēs arī atrādīsimies, iedzīvotāji no mums baidīsies.

-     Un labi! - Jēkabs iesaucās. - Viņiem no mums ir arī jābaidās! A kā gan citādi? Šitie taču visi ir baltie! Svoloči!

Viss, es pie sevis ātri nodomāju. Viss! Šīm laupīšanām un vardarbībai beidzot ir jādara gals! Līdzīgi atgadījumi bija notikuši arī agrāk. Marodierisms un visatļautība sevišķi bija izplatījusies daudzās krievu, kazaku un no Kaukāza iedzīvotājiem saformētajās daļās. Latvieši - ar ļoti retiem izņēmumiem - visu pilsoņu kara laiku bija turējušies godam. Un es gribēju, mēs visi gribējām šo karu tā arī uzvarēt - ar tīrām rokām un tīru sirdsapziņu. Tādēļ jebkurš šāds gadījums… Viss!

Es vēl atcerējos vakardienas sarunu ar Evu Ragovsku.

"Latvieši esot visnežēlīgākie cilvēki uz pasaules. Visi no jums baidās."

-     Ko tu domā darīt? - vērsos pie pulka komisāra.

Jēkabs pakasīja pakausi un atkal šķībi paskatījās uz Evu.

-    Kaut kā jau vajadzētu sodīt, - viņš domīgi sacīja. - Būtu senie laiki - izdzītu caur stroju. Bet ko tagad?

-     Nošaut! - skarbi sacīju, uzreiz saprazdams, ka tas ir vienīgais līdzeklis, kā nepieļaut šādu gadījumu atkārtošanos. - Nošaut visa pulka priekšā! Par mācību! Par brīdinājumu!

Jēkabs ilgi klusēja. Acīmredzot viņam bija grūti izšķirties. Es labi sapratu. Viena lieta ir nošaut ienaidnieku, bet kaut kas pavisam cits ir nogalināt savējos. Bet šoreiz citādi nevarēja. Man arī nebija viegli. Varbūt man bija vēl grūtāk un smagāk nekā Jēkabam, jo pēdējais vārds vienmēr it visur tomēr piederēja man. Bet toreiz bez ilgas domāšanas uzņēmos atbildību par tik bargu soda mēru galvenokārt tādēļ, ka man latviešu tautas gods šķita nesalīdzināmi svarīgāks nekā šo divu nesavaldīgo strēlnieku personiskais liktenis.

Tad atcerējos, ka, vēl atrazdamies Latvijā, es jau reiz biju (tiesa gan, slepus) sodījis kādu strēlnieku par līdzīgu noziegumu.

Pagriezos pret Evu. Meitene satraukta paskatījās. Es viņu uzrunāju krievu valodā:

-   Izej laukā un ātri apskrien sādžu! Ieej katrā mājā un pasaki iedzīvotājiem, lai tūdaļ sapulcējas ciema centrā. Jā, turpat pie baznīcas! Baznīcas priekšā uz laukuma! Visi! Jūs tūlīt redzēsiet, ko latvieši dara ar tiem, kas paceļ roku pret nevainīgiem cilvēkiem!

Eva piekrītoši pamāja, jau sataisījās iet, tad apstājās.

-    Tas prasīs daudz laika, - viņa teica. - Ciems ir liels. Es palūgšu ksendzu, lai iezvana zvanus. Cilvēki uzreiz sapratīs - atkal ir notikusi nelaime.

-     Labi, Eva! - es sacīju. - Skrej! Lai pēc desmit minūtēm ļaudis būtu kopā!

Meitene aizgāja. Jēkabs nikni paskatījās uz mani.

-     Ko esi nodomājis darīt? - viņš neapmierināts vaicāja. - Kā viduslaikos - publiska nāvessoda izpildīšana?

-Jā, - es atzinos. - Tā esmu nolēmis. Lai ļaudis redz un uzzina - mēs neesam nekāda mežoņu tauta! Mēs neesam krievi! Tu piekriti?

Jēkabs atkal ilgi klusēja, nervozi staigādams pa istabu. Viss viņa šinelis bija vienās skrandās un uguns izraibinātos plankumos.

Patiešām, es nodomāju. Mēs esam izgājuši caur uguns vētrām un ložu krusām. Caur zobenu mežiem un nāves pļavām. Tagad mums vēl jāiziet arī cauri šitam - savējo sodīšanai.

-    Tā jau ir, - Jēkabs saguris noteica. - Viss sanācis diezgan glupi. Lai gan domāju… Mēs to itin labi varējām nokārtot paši savā starpā. Kādēļ taisīt tādu teātri?

Bet kaut ko mainīt jau bija par vēlu. Drīz sāka skanēt vairāki baznīcas zvani, un pēc minūtēm desmit piecpadsmit viss lielais laukums baznīcas priekšā bija pilns ar ciema iedzīvotājiem. Pārsvarā gan tur bija sanākušas sievietes, bērni un sirmi veči. Visi uzmanīgi un ļoti satraukti uz mums skatījās. Sodāmie strēlnieki stāvēja noliektām galvām.

-    Runāt vajadzētu tev, - es vērsos pie Jēkaba. - Tu esi komisārs un…

Jēkabs noraidoši pakratīja galvu un raudzījās sāņus.

-      Nevaru… - viņš uzspēlēti klusi nočukstēja. - Mans kakls…

Bet kaklam nemaz tik lielas vainas nebija. Beļaks acīmredzot savā dziļākajā pārliecībā vienkārši nepiekrita manam lēmumam publiski sodīt vainīgos. Turklāt viens no sodāmajiem - Kazimirs Vorkāns - bija viņa novadnieks.

Es negribēju runāt. Šo mākslu ne sevišķi labi piepratu, turklāt pārāk daudz atbildības gūlās uz maniem pleciem. Taču klusēt nespēju. Nezinu, kāpēc, bet mani visu laiku ārdīja spēcīgas dusmas un gandrīz vai personisks apvainojums, it kā Pēteris ar Kazimiru būtu piekāvuši manu tēvu vai atkal kārtējo reizi piesmējuši Maritu…

-     Ļaudis! - es nevis runāju, bet skaļi kliedzu. - Ukraiņi, poļi un krievi! Mēs esam latvieši! Mēs esam šurp atnākuši, lai jūs atbrīvotu no muižnieku varas, lai uzvarētu baltgvardu ģenerāļus un visur nodibinātu darbaļaužu varu. Mēs karojam pret armiju, nevis pret mierīgajiem iedzīvotājiem. Varat būt droši! Jūsu dzīvībai un mantai nekādas briesmas no mūsu puses nedraud. Latvieši nav briesmoņi, kā te varbūt viens otrs domā. Latvieši ir godīgi un ļoti drosmīgi revolūcijas sargi, kas apzinīgi pilda gan savu svēto karavīra pienākumu, gan augsti tur personīgo cieņu un nekādos netīros darījumos neaptraipīto godu un slavu. Taču dažreiz tomēr gadās reti izņēmumi. Diemžēl gadās… Tā notika arī pagājušo nakti. Jūs jau droši vien būsiet dzirdējuši. Divi mūsu karavīri ir pielietojuši vardarbību pret kādu no jūsu ciema ģimenēm. Tādēļ… Pamatojoties uz kara laika likumiem… Mūsu goda un lepnuma principiem… Sekojot mūsu zvēresta vārdiem… kalpot tikai taisnīgai lietai… Šie divi, bijušie mūsu slavenās Latviešu strēlnieku divīzijas karavīri, par pastrādātajiem noziegumiem tūlīt jūsu acu priekšā tiks sodīti ar nāvi nošaujot!

No strēlnieku rindām tūlīt iznāca Jēkaba Beļaka nozīmētie pieci šāvēji un notiesātos nostādīja pie baznīcas sienas. Lēni piegāju pie nāvei nolemtajiem.

Viņi bija uzkrītoši bāli, taču ārēji izskatījās visai mierīgi.

-    Pēteri Riekst! - es klusi uzrunāju pa kreisi stāvošo puisi. - Ja nemaldos, tu esi no Jelgavas, ja?

-    Tā ir, komandier! Mācījos Jelgavas pirmajā ģimnāzijā.

-    Vai vecāki vēl dzīvi?

-     Nezinu, bet visai iespējams.

-     Ko es tavā labā vēl varu izdarīt?

Pēteris Rieksts samocīti pasmaidīja.

-             Ko nu vairs… Taču… ja jums kādreiz iznāks atkal būt Latvijā. Vai kā citādi… Nesakiet mātei un tēvam, ka mani šitā… Pasakiet, ka es kādas kaujas laikā vienkārši pazudu bez vēsts…

-            Labi, - es nopietni sacīju. - Tā arī pateikšu. Vari būt mierīgs.

Pēc tam pievērsos otrajam nāviniekam.

-    Tev ir kāda pēdējā vēlēšanās?

-             Nav. Bet gribu pateikt… Tas nav taisnīgi, ko jūs pašlaik darāt! Jā, mēs to virsnieku nogalinājām, saimnieku piekāvām un rekvizējām viņa pārtiku un šņabi. Jā! Arī viņa sievu paņēmām, bet viņi taču ir mūsu ienaidnieki! Vai jūs to nesaprotat? Ie-naid-nie-ki!

Es vairs negribēju klausīties. Taisījos jau iet prom, kad Vor- kāns negaidīti nokrita manā priekšā uz ceļiem, atrāva frenča apkaklīti un iesmilkstējās gluži kā ievainots suns.

-            Komandieri - viņš iesaucās. - Elmār Ozol! Latvieti! Es neesmu nekāds krievs vai ukrainis! Es arī esmu latvietis! Esmu tavs brālis, tavs cīņu biedrs! Apžēlo! Es lūdzu - apžēlo!

Man smeldzīgās sāpēs sažņaudzās sirds, un es ar grūtībām noriju siekalas. Dažus brīžus klusēdams skatījos viņa bālajā sejā, viņa drudžaini kvēlojošajās acīs, tad ieraudzīju, ka uz viņa kailajām krūtīm spožā ķēdītē mirdz zelta krusts…

Vai tas bija paša īpašums, vai arī to viņš vakar bija atņēmis nogalinātajam virsniekam vai saimniekam? Vienalga. Tagad tam jau vairs nebija lielas nozīmes.

-     Cik tev gadu? - prasīju.

-     Divdesmit divi.

-    Tu esi ticīgais?

-            Jā! - Vorkāns dedzīgi atsaucās. - Es esmu īstens katolis un…

- Tad lūdz Dievu! - es viņam klusi pateicu. - Lūdz Dievu, Kazimir, un varbūt tev tiks piedots. Es tev nepiedodu…

Pagāju sāņus un tikko manāmi pamāju ar galvu Imantam Zvirgzdam.

Imants izstiepa roku un deva pavēli šāvēju komandai. Tā ātri sakārtojās, pacēla šautenes, un jau pēc dažām sekundēm atskanēja skaļa zalve…

Pēc tam visā apkārtnē iestājās ilgs un pretīgs klusums, līdz atkal kāds uzkāpa baznīcas tornī un sāka dimdināt zvanus…

Pagriezos pret strēlniekiem. Viņi stāvēja noliektām galvām, un varēja redzēt, ka daži pat raud.

Arī ļaužu pūlis bija apmulsis. Cilvēki meta krustus un nobijušies klausījās dobjajās zvanu skaņās.

Tad pēkšņi zvanīšana apklusa, un tas vēl vairāk pastiprināja jau tā baigi drūmo atmosfēru. Varbūt zvaniķim ienāca prātā, ka šī tomēr nav īstā reize, kad vajadzētu cilvēkos modināt kaut mazāko līdzjūtību un bijību pret nupat debesīs aizgājušajām sveštautiešu dvēselēm…

Abi nošautie, ložu atsviesti atpakaļ, gulēja ar mugurām pret balto baznīcas mūri.

Pacēlu galvu un paraudzījos zilajās debesīs. Tur, netālu no baznīcas torņa smailes, lidoja vairāki lieli putni un visu laiku žēli ķērca.

Nezinu, kā bija īstenībā, bet man uzreiz šķita, ka šie melnie putni ir abu sodīto strēlnieku gari un tie tagad mani nolād un aicina līdzi…

Man nekas nebija pretim.

Mani bija pārņēmusi tik neizturami mokoša vainas apziņa, ka es pirmo reizi mūžā labprātīgi vēlējos nomirt…

18. NODA Ļa

Edmunds Naginskis, nesteidzoties šķērsojis Līvu laukumu, pagāja garām filharmonijas ēkai un pa Amatu un Šķūņu ielu nonāca Doma laukumā.

Tur cilvēku bija ka biezs. Daudzas ārzemju tūristu grupas. Visi izskatījās tādi kā paplukuši, taču droši vien ne jau nu nabagi.

Milzīgām Doma baznīcas durvīm priekšā karājās atslēga un uz durvju roktura neliels kartona gabals:

Bīstami! Rīgas Doms apmeklētāju drošības dēļ uz nenoteiktu laiku slēgts.

Paldies, ka brīdinājāt, Edmunds nodomāja. Ir ļoti patīkami, ka tomēr atrodas kāds, kas rūpējas par mūsu drošību. Labi, ka tas vispār kādu vēl uztrauc.

Bet augstu tornī iemontētais milzīgais pulkstenis strādāja nevainojami, rādīdams, jātic, pareizu laiku. Neviens zobratiņš tam nebija izbiris, taču izskatījās, ka Laiks tomēr bija sastindzis astoņsimt gadu vecajos baznīcas mūros.

Var jau strīdēties, cik liela nozīme ir Laikam, ko rāda mūsu pulksteņi. Vispār interesanti. Pulkstenis, kas Seiko firmas veikalā maksā tūkstoš latus, un tas, ko stacijas tunelī var nopirkt par latu, salīdzinot abi rādīs vienādi pareizu laiku. Tas ir vēl viens mūsu muļķības un brīvā tirgus paradokss - pirkt dārgas lietas, bez kurām mierīgi varam iztikt.

Der atcerēties - nekad nekas nemaksā tieši tik, cik tas īstenībā ir vērts. Iespējams, tāpēc, ka nekam - ne kādai lietai, ne tam, ko jūt un dara cilvēks, - neviens nevar noteikt īsto cenu. Atšķirības var būt prātam neaptveramas - no dažiem santīmiem līdz pilnībā sadragātai dzīvei un nāvei.

Varbūt tāpēc klusēja ari mūsu lielākās baznīcas lielais zvans. Varbūt zvaniķim pa satrunējušajām koka kāpnēm vienkārši bija bail kāpt augšā? Iespējams, zvans bija saplīsis.

Bet visticamāk, kā tas pie mums jau pierasts, atkal kāds, sēdēdams tuvākajā kantori, nolēma - darīsim tā un nedarīsim šitā! Pilsētā nekas īpašs nav noticis. Nav par ko priecāties, nav par ko bēdāties.

Vācu tūristi pie netālu no baznīcas noliktajiem galdiņiem vēsā mierā sūca aliņu. Rīgas ierēdņi un klerki skrēja savās darīšanās, bet pie aizslēgtajām Doma durvīm akla meitenīte spēlēja vijoli. Melodija bija nežēlīgi smeldzīga, Edmunds, kādu laiciņu klausījies, piegāja pie mazās muzikantes un uz bruģa noliktajā vijoles futrālī iemeta divlatu monētu.

- Lai tev veicas! - viņš klusi pateica, lai gan tūlīt nodomāja, ka diez vai šai meitenei kādreiz dzīvē kaut kas labs ir gaidāms. Lai gan… Kaut vai uz ielas garāmgājējiem atskaņot brīnišķīgu mūziku ir daudz labāk un nozīmīgāk par to, ko dara šie daudzie garām ejošie ierēdņi, klerki vai minisvārciņos ģērbušās skaistules.

Edmunds devās tālāk un, pagājis garām Unibankas pelēkajai ēkai, nonāca Daugavas krastmalā. Tā bija pārpildīta ar ļoti dārgām automašīnām. Vispār ar tādām bija pilna Rīga. Visi lielveikalu stāvlaukumi, ielas un māju pagalmi.

Lūk, kā dzīvo nabadzīgā latviešu tauta! Edmunds, ironiski pasmīnējis, nodomāja. Tikai diez vai šo lepno limuzīnu īpašniekus vispār varētu pieskaitīt pie tautas? Pārliecināts neesmu, taču izskatās, ka viņi vienkāršo ļaužu apziņā ir tikpat zemu krituši kā sabiedrības deklasētie elementi - noziedznieki un klaidoņi.

Izskatās pēc vēl viena mūsu dzīves paradoksa.

Pagājis mazliet uz priekšu, Edmunds beidzot nokļuva nelielā, taču gaumīgi iekārtotā un ļoti dārgā kafejnīcā, kur par bārmeni strādāja sena paziņa - vēl padomju laikā par spekulāciju tiesāta dāma.

Kafejnīcas telpa bija tukša, vienīgi pie pēdējā galdiņa vientuļi sēdēja kāda četrdesmitgadīga sieviete, domīgi smēķēja cigareti un pēc izskata atgādināja pirms septiņdesmit gadiem tepat Daugavā ielēkušo dzejnieci Austru Skujiņu.

-        Sveika, Vera! - Edmunds, pienācis pie bāra letes, sveicināja daiļo dzertuves saimnieci. - Tu kā parasti izskaties neatvairāma!

-        Par ko es ļoti priecājos, - Vera atsaucās. - Sajūta, ka nevienam dzīvē neesi vajadzīga, ir visriebīgākais, ko cilvēks vispār var sajust.

-       Droši vien, - Edmunds lēnīgi teica, uzmanīgi pārlaizdams vērīgu skatienu garajai pudeļu rindai. - Bet tev jau par to nav jāuztraucas.

-        Paldies Dievam! - Vera sacīja. - Ja es nebūtu vajadzīga savam mīļotajam vīrietim, tad daudziem būtu vajadzīga vismaz šeit.

-       Patiešām, - Edmunds piekrita. - Iedod, lūdzu, vienu glāzīti Metaxa, un, ja tas ir iespējams, piešauj klāt ledus gabaliņu.

-        Pie mums ir iespējams viss, - Vera sacīja, tūlīt sākusi veikli rīkoties ap ledusskapi, pudelēm un glāzēm. - Vai tev darbā nav jābūt?

-     Man tur nav jāsēž kā pie konveijera, - Edmunds teica.

-    Zālē būs jāiet tikai nedēļas beigās.

-    Vai atkal kāds slepkavnieks?

-       Jā. Pievāca arī upura automašīnu, iesēdināja draudzeni, pavizinājās, tad iebrauca mežā un mašīnu sadedzināja. Atbilstošais Krimināllikuma pants par šāda veida noziegumu paredz sodu līdz piecpadsmit gadiem cietumā. Skumji smieklīgi, vai ne? īsa prieka pēc tik pamatīgi izpostīt gan citu cilvēku, gan pašam savu dzīvi…

-     Es arī vienmēr par to esmu brīnījusies, - Vera sacīja.

-    Kāpēc daudzi tā dara? Vai viņiem patiešām nav smadzeņu?

-    Tā izskatās.

-    Kaut ko uzkodīsi arī?

-    Vienu lašmaizīti.

-    Kā pašam personiskajā dzīvē? - Vera painteresējās. - Viss bez pārmaiņām?

-     Nekādas pārmaiņas vairs nevēlos. Ir labi, kā ir.

-     Kāpēc šoreiz nepaņēmi līdzi Ingu? Vēl kopā turaties?

-     Kādam taču ir ari jāstrādā! Bet mēs neesam kopā. Tikai tā, dažreiz.

-    Es tev, Edmund, pateikšu atklāti! - Vera drosmīgi ieskatījās viņam acīs. - Nesadusmosies?

-     Pacentīšos.

-    Tagad gan ir tāda mode… Gandrīz vai laikmeta prasība… Vecākiem kungiem jauni skuķi, taču tā Inga tev tomēr ir par jaunu! Ja gribi, varu tev sarunāt citu sievieti. Kaut vai to, kas sēž tepat pie loga. Gribi?

-     Negribu, - Edmunds atteica un vēlreiz uzmeta ātru skatienu vientuļajai kafejnīcas apmeklētājai. Viņu skatieni sastapās. Sieviete izņēma no mutes cigareti un mirdzošām acīm raudzījās tieši uz viņu. - Man ar Ingu ir labi. Un arī praktiski. Vienmēr pa rokai. Atliek tikai pasaukt, un meitene ir klāt.

-    Vai patiešām neko nopietnāku vairs nevēlies? - Vera neticīgi prasīja. - Tu taču vēl neesi vecs! Vīrietis labākajos gados! Turklāt… tagad tev esot arī kolosāls dzīvoklis pašā Rīgas centrā!

-Jā, dzīvoklis patiešām ir kolosāls, - Edmunds apliecināja. - Un labi, ka man tur pa kājām nemaisās neviena sieviete. Bet, Vera, tu neticēsi - tur spokojas!

Vera mirklī kļuva pati uzmanība.

-     Kas tad rādās? - viņa tūlīt čukstus prasīja. - Vīrietis, sieviete?

-    Vīrietis manā vecumā, - Edmunds atbildēja. - Gandrīz vai vēsturiska persona. Jaunībā bijis pārliecināts revolucionārs, sociālistisko ideju piekritējs, viens no varonīgākajiem latviešu strēlniekiem Krievijas pilsoņu karā, bet pēc tam stipri vīlies padomju varā un, nespēdams paciest čekas nežēlīgās izdarības, sācis cīnīties pret komunistiem.

-    Tādu vīlušos bija daudz, - Vera sacīja. - Arī mans vectēvs. Bet kāpēc tas vīrs parādās tieši tavā dzīvoklī? Vai viņš nāk konkrēti pie tevis?

-     Bez manis neviena cita dzīvoklī nav. Jā. Viņš nāk tieši pie manis.

-    Kas šai dzīvoklī noticis pirms tevis, zini?

-    Apmēram. Tur notikusi arī kādas sievietes slepkavība, - Edmunds sacīja. - Tieši, kad un kāpēc, es vēl nezinu.

-     Tad jau droši vien drīz parādīsies arī tā sieviete, - Vera pārliecināti teica. - Es zinu. Tā parasti notiek. Nokauto cilvēku dvēseles ilgi nespējot atrast mieru.

-    Vai ar dzīvajiem ir labāk? - Edmunds vaicāja. - Tu beidzot esi atradusi dvēseles mieru?

-     Gandrīz, - Vera atbildēja.

-    Bet es ne, - Edmunds atklāja. - Pēc trim nedēļām sākas atvaļinājums un drāžu uz Franciju.

-     0, tas kādreiz bija mans rozā sapnis! - Vera iesaucās.

-     Kaut vienreiz pabūt Parīzē…

-    Tagad vairs negribi?

-    Tagad man pietiek ar Rīgu un Plakanciemu, - Vera sacīja.

-     Brauksi viens?

-    Tā būs labāk, - Edmunds paskaidroja. - Tā arī dzīvot ir labāk.

-    Vai gadījumā mani nevari paķert līdzi? - Vera viņam veltīja daudzsološu koķetes smaidu. - Es neko netraucēšu, bet tavu ceļojumu varētu padarīt daudz patīkamāku.

-    Par to nemaz nešaubos. - Edmunds izdzēra glāzi un, vēlreiz uzmetis ātru skatienu pie galda sēdošajai dāmai, apmierināts nodomāja - cik labi, ka jau vairākus gadus ne ar kādiem mīlestības zvērestiem neesmu sasējies ne ar vienu sievieti. Un gribu tā turpināt. Nu, varētu ar to sievieti iepazīties. Nekādas problēmas! Kas tālāk? Tas pats, kas ar Ingu. Iesākumā daži nevainīgi randiņi, ziedi, restorāni, tukša pļāpāšana, tad mans dzīvoklis, iekurts kamīns, franču vīns, gulta un vairāk vai mazāk vētrains sekss. Vai tas ir tā vērts - mainīt savus dzīves paradumus? Bet, ja atklāti, - man tas sekss ir jau pamatīgi apnicis! Tās ir lielas muļķības un nekādi neatbilst patiesībai, ka sekss ir ārkārtīgi svarīgs katra cilvēka dzīvē un, ja ilgāku laiku nākas ciest tā trūkumu, dažs labs varot pat sajukt prātā.

Ne nu sajūk, nekā! Tieši otrādi! Cilvēks kļūst mierīgāks un garīgi līdzsvarotāks. Viņam vairs nav jārūpējas, ne arī jādomā par to, kas viņa dzīvē parasti rada smagas problēmas. Varbūt patiesībā, tikai atsakoties no kārdinošā vilinājuma paretam vai katru nakti likties gultā ar sievieti, vīrietis pa īstam kļūst brīvs un neatkarīgs. Jā, tieši brīvs un neatkarīgs! Tas ir diezgan stulbs laulības dzīves piekritēju uzstādījums - tev kārtīgi jāpilda laulātā drauga pienākums! Bet ejiet jūs ellē ar savām pienākuma prasībām! Nekas man nav jāpilda! Kad gribu, ar kādu sievieti pārguļu, kad negribu - svilpodams eju tālāk! Ne jums man diktēt savus noteikumus! Es tos varu nodiktēt jums!

-     Kur tu paliki? - Vera jautāja. - Sāc jau ilgoties pēc Parīzes?

-    Piedod, mazliet aizdomājos, - Edmunds atbildēja. - Man nekas nebūtu pretim aizbraukt uz Parīzi kopā ar tevi, taču tur mani jau gaida cita sieviete.

-    Veikli gan! - Veras pārsteigums bija neviltots. - Pa kuru laiku to paspēji?

-     Kāds cilvēks mani palūdza viņu tur satikt, - Edmunds paskaidroja. - Man atlika tikai piekrist.

-    Tā sieviete droši vien ir jauna un smuka, vai ne? Kā nekā, francūziete…

-     Šaubos gan, - Edmunds domīgi novilka. - Viņai tagad vajadzētu būt apmēram simt desmit gadus vecai…

Vera uz viņu aizdomīgi paskatījās, tad iesmējās, atklādama vairākus zelta zobus.

-     Paņem vēl vienu glāzīti, - viņa ieteica. - Varbūt kļūsi skaidrāks!

-    Paldies! - Edmunds samaksāja rēķinu un gāja prom. - Kā vienmēr tevi redzēt bija patīkami!

Ejot garām pēdējam zāles galdiņam, Edmunds tomēr nenocietās, neapstājies iepretim vientuļajai sievietei.

-     Kas notiek? - viņš prasīja. - Ļoti skumji?

-     Nē. - Sieviete pakratīja galvu. - Tieši otrādi. Par savu vientulību priecājos!

-     Neizskatās gan, - Edmunds sacīja.

-    Apsēdīsies? - sieviete jautāja, ar galvu pamājot uz krēslu.

-    Tad tu vairs nebūsi vientuļa, - Edmunds atgādināja. - Pazudīs varbūt tavs vienīgais dzīves prieks.

-    Nekas, - sieviete teica. - Pacietīšu.

-     Varbūt citreiz, - Edmunds sacīja. - Tu te bieži iegriezies?

-     Šad tad, - sieviete atbildēja. - Ja tev jāiet, ej! Es turpināšu skumt viena.

-    Ja tev trūkst naudas… Es varu izmaksāt pudeli Metaxa, - Edmunds piedāvāja, cerot, ka sieviete neatteiks. Konjaks bija ļoti dārgs.

-    Paldies, svešinieki - sieviete pateicās. - Naudas man netrūkst. Zini, baigi pietrūkst mīlestības… Smieklīgi, vai ne?

-     Nē, tas nemaz nav smieklīgi, - Edmunds sacīja. - Tas varbūt pat ir traģiski. Taču krogā… Diez vai šeit atradīsi mīlestību.

-     Tu zini citu vietu? - sieviete prasīja. - Kā pie trūkumcietēju zupas katla? Aizej, un tev kāds to iedos? Vai kā tuvākajā supermārketā - stumjot iepirkuma ratiņus, apstājies pie plaukta un paņem?

-    Tas būtu labs atrisinājums, - Edmunds piekrita. - Cilvēki patiešām kļūtu laimīgāki. Bet ir tā, kā ir. Lai tev veicas, un nenokar degunu, skumju māktā dzejniece! Galu galā, ja tās kļūst neciešamas, tepat dažu soļu attālumā atrodas Daugava. Arī tas dažreiz ir labs atrisinājums. Visam.

Edmunds izgāja laukā, pagriezās pa labi un nesteidzoties devās Pēterbaznīcas virzienā. Kad viņš tur nokļuva, ārpusē stāvēja liels ļaužu pūlis, dārgas automašīnas, viena pat ar Valsts prezidentes standartu, un daudz armijas virsnieku.

Izrādījās, šodien piederīgie, valsts augstākās amatpersonas un armijas vadība atvadījās no pirmā kaujas apšaudē Irākā krituša latviešu virsnieka.

Protams, tas bija vēl skumjāk nekā mīlestības trūkums vai nomācoša vientulība. Tā bija cilvēka nāve. Atklāta un tieša.

Tās bija tuvinieku sāpes. Nepārprotams pārmetums tiem varasvīriem, kas viņu uz tālo austrumzemi aizsūtīja.

Runā gan, ka visi, kas atrodas Irākā, turp doties pieteikušies brīvprātīgi. Ļoti iespējams. Tā tomēr ir laba nauda, ko valsts viņiem atļaujas maksāt. Ir vērts riskēt. Tas ir kā tajā vecajā padomju laika parunā - kas neriskē, tas nedzer šampanieti Jūrmalā…

Tā ir bijis un būs. Ja cilvēki dzīvotu bez riska, man nebūtu, ko tiesāt. Cietumi stāvētu tukši. Un baznīcu klusumā par karos kritušajiem neraudātu ne mātes, ne sievas.

Avīzēs raksta kārtējos melus - šis esot pirmais latviešu karavīrs, kas kritis aiz Latvijas robežām. Varbūt pēdējos desmit gados patiešām. Bet vai šodien kaut viens atceras tos latviešu streļķus, kas Krievijas pilsoņu karā krita pie Orlas un Kromiem, Ukrainas stepēs, Kazaņas ielās, Krimā pie Perekopa? Kas atceras Elmāru Ozolu? Kas - tos latviešu puišus, kuri krita Afganistānā, Angolā, Vjetnamā vai franču ārzemju leģiona sastāvā Alžīrijas tuksnešos. Arī tepat mūsu pašu zemītē - ar varu piespiesti karot gan Sarkanās, gan vācu armijas formas tērpos.

Vara un baznīcu zvani klusē. No kā mēs, zaķapastalas, baidāmies? No kā kaunamies? Vai no pašu pagātnes? Taču visu laiku daudzi četrpadsmitajā jūnijā un divdesmit piektajā martā raud - mēs nedrīkstam aizmirst pagātni! Un pareizi! Nedrīkstam! Tāpēc ar nepacietību gaidu to dienu, kad kaut viena mūsu valsts amatpersona, kaut viens objektīvs un godīgs vēsturnieks, kaut viens saprātīgs žurnālists beidzot atcerēsies arī tos tūkstošus nelaimīgo cilvēku, kurus ar latviešu šucmaņu palīdzību Otrā pasaules kara laikā uz Vāciju deportēja nacisti. Un atceroties nosodītu tos baismīgos latviešu tautības SD izmeklētājus, kas vācu okupācijas laikā vēl nežēlīgāk kā čekisti spīdzināja arestētos cilvēkus. Un vai tiešām nekad nepienāks ari tāda diena, kad kaut viena augsta valsts amatpersona, kaut viens godīgs un tagad jāsaka - arī drosmīgs! - vēsturnieks, kaut viens neatkarīgs žurnālists nobirdinās kaut asariņu par - mūsu nacionālo partizānu - miera laikā! - desmitiem un simtiem nogalināto latviešu zemnieku un citu civiliedzīvotāju?

Beidzot attopieties! Vai tā nav mūsu tautas pagātne?! Vai mūsu pienākums nebūtu atcerēties - ja vispār kaut ko atceramies -visus varmācīgi nonāvētos cilvēkus? Kas mēs galu galā esam par tautu, kas par cilvēkiem, ja spējam raudāt tikai par vieniem represiju upuriem, apzināti aizmirstot citus?!

Varbūt tieši tāpēc neviens arī nezvana. Neviens nekliedz. Zvaniķis gan ir uzkāpis torņa galā, apsēdies blakus lielajam zvanam un neko nedara, lai pilsēta uzzinātu par vēl viena cilvēka nāvi…

Un kāpēc gan to darīt? Arī mūsdienās, miera laikā, katru gadu Latvijā autoavārijās iet bojā apmēram sešsimt cilvēku!!!

Izņemot piederīgos, arī par šiem upuriem neviens neraud. Prezidente nenāk bāreņiem noglāstīt galviņas. Baznīcas zvani klusē.

Un kur tad vēl katru gadu mūsu mazajā valstiņā izdarītās 160 cilvēku slepkavības!

Patiešām, kas mēs īsti esam? Dažreiz tā vien gribas šaubīties: vai patiesi esam saprātīgas būtnes? Un, ja tomēr esam, tad tas viss izskatās vēl šausmīgāk…

Edmunds, vēl lielākas grūtsirdības mākts, devās prom. Viņš negribēja skatīties, kā no baiga klusuma apņemtās Pēter- baznlcas iznes zārku ar svešā karā kritušo latviešu karavīru. Viņam šā cilvēka nāve šķita netaisna un nepareiza, un visu, kas šeit notika valstiski oficiālā līmenī, viņš zināmā mērā uztvēra kā izdarības, kas vairāk atgādina varas pārstāvju mēģinājumu atpirkties ja ne no tautas, tad vismaz no bojā gājušā karavīra piederīgo dusmām.

Apmēram pēc desmit minūtēm viņš Brīvības ielas sākumā netālu no Dzirnavu ielas apstājās kāda piecstāvu nama priekšā, kur starp daudziem pie sienas piestiprinātiem iestāžu un firmu nosaukumiem atrada arī plāksnīti ar viņam vajadzīgo tekstu:

Advokātu birojs - Māra Naginska un Dāvids Rozenbaums.

Edmunds uzkāpa līdz ceturtajam stāvam un iegāja diezgan plašā telpā, kur pie viena no trim rakstāmgaldiem tobrīd sēdēja tikai viena darbiniece - Māra Naginska - Edmunda bijusi sieva un pašreizējā apsūdzētā Aleksandra Ragovska advokāte.

Māra bija četrdesmit piecus gadus veca, lai gan izskatījās krietni jaunāka, eleganti apģērbusies un, ieraudzījusi birojā ienākam Edmundu, patīkami pārsteigta, pasmaidīja.

-            Ko es redzu! - viņa nedaudz teatrāli iesaucās. - Tu taču apsolījies mani nekad vairs…

-            Tas bija kādreiz, - Edmunds sacīja. - Varēji to arī neatgādināt.

-     Varbūt kļūdos? Tu nāc pie Dāvida?

-            Nē, Māra, es nāku pie tevis, - Edmunds paskaidroja un, apsēdies iepretim bijušajai sievai, vērīgi pārlaida skatienu moderni izremontētajai biroja telpai. - Tā nekas. Esat labi iekārtojušies.

-            Tā ir, - Māra piekrita. - Tavs kabinets arī nav slikts. Turklāt tev vēl ir sekretāre. Man te jāplēšas vienai.

-    Toties tu trīsreiz vairāk nopelni, - Edmunds atgādināja.

-    Kāpēc nealgo palīgu?

-     Par to būs jāpadomā, - Māra teica. - Kā vispār klājas?

-             Tīri labi, - Edmunds atbildēja. - Nesen nopirku un izremontēju Rīgas centrā lielu dzīvokli. Daži, kas to redzējuši, ir stāvā sajūsmā.

-             Kur dabūji tik lielu naudu? - Māra painteresējās. - Ar algu vien tādu dzīvokli nevar ne nopirkt, ne uztaisīt Eiropas līmeņa remontu.

-            Ņemu kukuļus, - Edmunds pateica, turpinādams nopietni skatīties sievietes sejā, kuru viņš kādreiz bija tik ļoti mīlējis. Bet sieviete nesaprata, vai Edmunds joko vai saka taisnību.

-     Iekrist nebaidies? - Māra prasīja. - Tas būtu šausmīgi.

-            Vai tu daudz bēdātos, ja es patiešām tā vai cita iemesla dēļ nokļūtu cietumā? - Edmunds, ironiski smīnēdams, vaicāja.

-    Šķiršanās laikā sacīji, ka būtu priecīga mani redzēt sadegam elles ugunīs.

-    Tas bija toreiz, - Māra atgādināja.

-    Vai tagad kas mainījies? - Edmunds prasīja. - Tagad tu priecātos par ko citu?

-    Ne es priecātos, ne bēdātos, - Māra atbildēja. - Man tevis būtu vienkārši žēl.

-     Paldies, - Edmunds sacīja. - Tas arī nav slikti. Mēs jau parasti dzīvojam, cits citu nežēlodami…

Iezvanījās mobilais telefons, Māra ar kādu ātri pārmija dažus vārdus, tad atkal pievērsās sarunas biedram. Viņa jau bija pārstājusi Edmundu uztvert kā bijušo vīru - cilvēku, ko kādreiz mīlējusi un viņa dēļ daudz ko pārdzīvojusi.

-     Vai alkohola problēma tevi vairs nenomāc? - Māra vaicāja. - Izskaties tu labi.

-    Nē, - Edmunds atbildēja. - Es tam tiku pāri. Tagad iedzeru reti un maz.

-    Un kā ar sievietēm? - Māra turpināja interesēties. - Tikai nedomā, ka tas mani vēl uztrauc! Nē! Es to prasu vienkārši tāpat. Varbūt esi apprecējies?

-     Nē, Māra, joprojām dzīvoju viens.

-     Kāpēc neapprecies?

-     Nevienas labākas par tevi nebūs.

-     Vai tas ir galvenais iemesls?! - Māra jutās patiesi pārsteigta.

-     Varbūt ne gluži galvenais, - Edmunds sacīja. - Taču, ja sievieti diendienā nāktos redzēt sava dzīvokļa virtuvē un katru nakti guļamistabā, gribot negribot man viņu nāktos salīdzināt ar tevi. Domāju - visas zaudētu.

-    Ļoti patīkami, Edmund, ka joprojām esi par mani tik labās domās, - Māra teica un mīļi pasmaidīja. - Ja tu agrāk būtu spējis tikt galā ar tām problēmām, kuras tevi pašlaik vairs nemoka…

-     Mēs būtu laimīgi un skaisti novecotu kopā, - Edmunds, skumji pasmaidot, sacīja. - Bet tu negribēji gaidīt. Tev pietrūka pacietības. Tu steidzies būt laimīga ātrāk. Kā tagad ir? Jūties apmierināta?

-    Visā visumā jā, - Māra domīgi apliecināja, lai gan Edmunds viņas balsī tomēr saklausīja to, ko viņa acīmredzot nevēlējās atklāt, - Māra nemaz tik laimīga nav un varbūt jau ne vienreiz vien ir nožēlojusi, ka toreiz tik ātri panāca šķiršanos un, viņu atstājusi, sagāja kopā ar kādu no saviem kolēģiem.

-    Es priecājos, - Edmunds sacīja. - Bet atnācu ne tāpēc, lai tev paziņotu tieši šo prieka vēsti. Gribēju ar tevi aprunāties par Aleksandra Ragovska lietu.

-     Labi, - Māra piekrita. - Kad to taisies izskatīt?

-     Es Ragovska lietu neizskatīšu, - Edmunds pateica. - Es no tās atteicos.

-     Kāpēc? - Māra atkal neslēpa pārsteigumu. - Šī tiesas prāva sabiedrībā izraisītu milzīgu interesi. Un ne tikai pie mums. Arī ārzemēs. It sevišķi Krievijā.

-    Tieši tā, - Edmunds piekrita. - Ažiotāža būtu milzīga.

-    Vai nobijies? - Māra prasīja.

-    Te nav runa par bailēm, - Edmunds atbildēja. - Galu galā - no kā baidīties? Runa ir par visvienkāršāko, tajā pašā laikā arī par visgrūtāk saprotamo morālo jēdzienu taisnīgums. Ja būšu pareizi sapratis, tad, galvenokārt balstoties tieši uz šīs abstraktās definīcijas pamata, tu arī vēlies viņu aizstāvēt?

-     Ne tikai, - Māra sacīja. - Bet pamatā - jā. Ja starptautiskajā mērogā turpmāk gribam saglabāt Eiropas priekšstatu par mūsu valsti kā par demokrātisku veidojumu, mēs vairs nedrīkstam tiesāt cilvēkus, vadoties tikai pēc pašu politiskās vai morālās pārliecības. Tāpat kā ņemot vērā viņu politiskos uzskatus. Jā, Aleksandrs Ragovskis Otrā pasaules kara laikā strādājis par tiesnesi Kara tribunālā. Tiesājis tā sauktos dzimtenes nodevējus, sabotierus, dezertierus, spiegus, panikas cēlājus un tos, kas okupētajās teritorijās sadarbojās ar vāciešiem. Pēc kara apmēram tas pats. Kur ir viņa vaina? Viņš toreiz vadījies tikai gan pēc īpašajiem kara laika, gan toreiz vispār valstī pastāvošajiem likumiem.

-    Prokurors domā citādi, - Edmunds atgādināja. - Tu taču ar apsūdzības rakstu esi iepazinusies. Mūsdienu prokurors gluži tāpat kā tipisks Staļina laika valsts apsūdzības uzturētājs Ragovski vaino tajos pašos nāves grēkos, ko savā laikā kā argumentus tiesneša praksē izmantoja pašlaik apsūdzētais

Ragovskis, un proti - dzimtenes nodevība, kalpošana okupācijas režīmam, pretošanās kustības dalībnieku un latviešu patriotu sodīšana…

-     Tā nebija Ragovska personiskā iniciatīva, - Māra sacīja. - Šādu sodīšanu prasīja valsts un tās likumi. Mēs taču arī ne tagad, ne iedomātā nākotnē nevaram būt atbildīgi par to, ka ievērojam un rīkojamies pēc tiem likumiem, kādi valstī pastāv šodien.

-    Paklausies, Māra, - Edmunds mazliet klusināja balsi. - Tu ar viņu esi vairākkārt tikusies. Kāds tas Ragovskis ir?

-     Kādā nozīmē?

-    Vispār.

-    Viņš ir ļoti vecs, - Māra atbildēja. - Taču atmiņa un prāts strādā nevainojami. Vismaz tādu iespaidu atstāja. Mēģinot dziļāk ieskatīties viņa dvēselē, man radās pārliecība, ka viņš savā būtībā nekad nav bijis ļauns. Protams, pārliecināts komunists un, ja tā var teikt, godīgs tālaika likumu sargs. Ja tu, Edmund Naginski, šodienas Latvijas valsts vārdā viņu pasludinātu par vainīgu un sodītu… Baidos, ka atkal varētu iznākt starptautisks skandāls un Latvija pasaules priekšā kārtējo reizi juridiski smagi izgāztos…

-     Par valsti un mani pārāk neuztraucies! - Edmunds nedaudz skarbāk kā parasti iesaucās. - Kā jau teicu, es šajās dienās no šīs lietas izskatīšanas oficiāli atteicos. Turklāt Krimi- nālkolēģijas tiesas priekšsēdētāja darīja zināmu, ka, iespējams, arī valsts no šis lietas izskatīšanas atteiksies. Un labi vien būs! Cik ilgi mēs cits citu medīsim? Kad beidzot nomierināsimies? Ebreji joprojām pa visu pasauli meklē viņu šāvējus, mēs savā zemītē joprojām meklējam stukačus un padomju kara noziedzniekus. Sešdesmit gadus pēc kara! Un tas elles un savstarpēju nodevību ritenis turpina griezties! Pamatojums - Ievēlas alkas pēc taisnīgas atriebības! Tās izjuta un tāpēc attiecīgi rīkojās arī primitīvie boļševiki, ar nedaudz lielākām prāta spējām apveltītie nacistu okupācijas laika latviešu patrioti, pēckara asinskārie čekisti, mežos sabēgušie mūsu bandīt- partizāni, vēlākie komunisti, atkal patriotisku jūtu apgarotie šodienas latviešu nacionālisti. Man vienmēr ir šķitis - ja kāds jo dedzīgāk vēlas cilvēkus sodīt un atriebties par viņu pagātnes grēkiem, jo lielāks patriots skaitās, tas ne par nieka tiesu neatšķiras ne no padomju patriotiem, ne tālaika stukačiem. Viens pret vienu.

Māra viņu apveltīja ar līdzjūtības pilnu skatienu.

-    Ja tu šos savus uzskatus publiskotu, tevi tūlīt apvainotu komunistiski graujošā darbībā un latviešu patriotu nomelnošanā. Nemaz nerunājot par taviem uzskatiem, kas skar šodien tik ļoti pārspīlēti slavētos nacionālos partizānus - it kā varonīgos cīnītājus par latviešu tautas brīvību.

-     Man uz to vienkārši nospļauties, ko izbijušie mežabrāļi par mani domā! - Edmunds sacīja un, pagriezis galvu, skatījās, kur patiešām varētu nospļauties. - Vispār - vai nav baigi savādi? Kad man šodien jātiesā kāds slepkava, kas pēc šī nodarījuma paņēmis vēl arī upura mantas, sabiedrība uzskata, ka tas ir pareizi un taisnīgi. Bet, kad tiesas priekšā par tādu pašu noziegumu būtu jāsauc kāds no tālaika mežiniekiem, daļa sabiedrības tūlīt brēktu - nē! Neaiztieciet! Viņš taču ir brīvības cīnītājs! Viņš taču nogalināja padomju varas aktīvistu - partorgu, komsorgu vai parastu latviešu zemnieku, kas nevēlējās šo mežabrāli ielaist savās mājās vai labprātīgi atdot pēdējo, kas viņam piederēja! Tādu cilvēku taču nedrīkst tiesāt! Tieši otrādi! Viņam jāiedod Triju Zvaigžņu ordenis, un mums ar tādiem jālepojas!

Bet man, Māra, par to ir kauns. Mani pārņem dziļš riebums, kad daļa sabiedrības vai atsevišķi žurnālisti publiski slavē cilvēkus, kas savā laikā, der tomēr atcerēties - miera laikā! -, izdarījuši baismīgus kriminālnoziegumus, apzināti aizmirstot, ka vismaz Eiropā arī politiski motivēta cilvēka slepkavība vienalga paliek slepkavība kā kriminālnoziedzīga darbība un tāpēc attiecīgi arī juridiski un morāli sodāma. Dažreiz pat pārņem dziļš pretīgums, kārtējo reizi uzzinot, cik ārkārtīgi parocīgs visnecilvēciskākajiem noziegumiem ir bijis un ir šis kolosāli fascinējošais attaisnojums - cīņa par brīvību! Tieši tāpēc ļoti viegli, bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem savus iedomātos pretiniekus slepkavoja komunisti, nacisti, čekisti, sarkanie un sarkanbaltsarkanie partizāni, un to pašu šodien dara Ziemeļīrijas patrioti, basku patrioti, palestīniešu patrioti, Izraēlas patrioti, Kašmiras patrioti, Irākas patrioti, Čečenijas un vēl desmitiem citu valstu dedzīgie patrioti. Tāpēc tagad, kad kaut ko dzirdu par patriotisku rīcību, man atkal gribas atsākt dzert vai nošauties. Bet droši vien nedarīšu ne to, ne to. Pēc dažām nedēļām braukšu uz Parīzi, tur pamēģinot kaut īslaicīgi aizmirst visu, kas šodien notiek pasaulē un Latvijā.

Māra viņam vēlreiz veltīja līdzcietības pilnu skatienu.

-    Nekur tālu tu netiksi. Parīze arī ir daļa no pasaules, bet tu esi daļa no Latvijas, - viņa atgādināja. - Ne no kā mēs nekur nevaram aizbēgt. Agrāk es domāju, ka spēšu aizbēgt no tevis. Aizbēgu, taču manās atmiņās tik un tā esi palicis. Tu esi mana personiskā pagātne. Bet mums visiem, tas ir, latviešu tautai, arī ir pagātne - šoreiz kopīga, un tā sabiedrībai jāvērtē vai nu ļoti saudzīgi, vai arī ļoti nežēlīgi.

Edmunds drūmi pašūpoja galvu.

-    Negribu strīdēties, - viņš klusi teica. - Es tikai vēlētos… Vai tiešām šis savstarpējais atmaskošanas un sodīšanas laiks nekad nebeigsies? Vai tiešām pirkstu bakstīšana citu acīs vai, pareizāk sakot, stučīšana turpināsies mūžīgi un mēs nekad nespēsim kļūt ne mierīgi, ne tīri, ne godīgi?

-      Nekad, Edmund, - Māra, skumji pasmaidot, sacīja. - Daudzi cilvēki mierīgi var kļūt tikai pēc tam, kad kādu ir nodevuši. Tīri tad, kad citu ir aplējuši ar dubļiem. Un godīgi tikai tad, kad visos pasaules grēkos publiski apvainojuši savu politisko pretinieku.

Edmunds rūgti pasmīnēja.

-    Tev negribas nošauties?

-    Nē! - Māra smejoties strauji papurināja galvu. - Es gribu dzīvot, lai cik riebīgā pasaulē arī atrastos! Bet, ja uz visu paskatāmies bez dusmām un aizspriedumiem, pasaule nemaz tik slikta nav. Vismaz tā, kurā atrodamies mēs.

Edmunds piekrītoši pamāja.

-     Esi laimīga?

-    Vispār jā. Man nav par ko sevišķi sūdzēties. Viss kārtībā gan mājās, gan darbā.

-    Man gandrīz tāpat, - Edmunds teica. - Vienīgi naktis ir diezgan garas. Slikti guļu, vēl nekādi nevaru pierast pie jaunā dzīvokļa. Turklāt tur naktīs notiek dīvainas lietas.

-     Kas? - Māra ātri jautāja. - Vai tiešām spokojas?

-    Grūti pateikt, - Edmunds domīgi sacīja. - Un ja tas nemaz nav spoks?

-    Tātad kaut kas tomēr rādās. Kas?

-     Tas ir kādreiz patiesi dzīvojis cilvēks, - Edmunds atbildēja. - Personisku un vēsturisku apstākļu spiests, juridiski vērtējot, kļuvis diezgan baismīgs noziedznieks. Taču, kā vienmēr, skatoties no citu uzskatu viedokļa, īstens latviešu patriots un bezbailīgs cīnītājs par taisnību. Atklāti sakot, viņš man patīk. Iespējams, vēlāk var izrādīties, ka es un viņš… Mazliet pat baidos par to domāt. Vai Aleksandrs Ragovskis jūsu sarunu laikā neko nestāstīja par savu personīgo dzīvi? Par meitu Annu, par Elmāru Ozolu, par Evu Ragovsku?

-     Tikai īsi un ne sevišķi skaidri, - Māra atcerējās. - Viņš pieminēja meitu, jā, Annu Ragovsku un to, ka kāds nelietis vārdā Elmārs Ozols viņu nogalinājis. Meitai bijis mazs bērniņš. Puika. Taču, tā kā bērna tēvs izrādījies tieši šis nelietis Ozols, Ragovskis bērnu tūlīt pēc meitas bērēm un slepkavas aresta nodevis zīdaiņu namā un turpmāk par viņa likteni nav interesējies.

Edmunds vairākkārt domīgi pašūpoja galvu, bet viņa seja pēc brītiņa kļuva gaišāka.

-    Tad tā tas arī ir, - viņš klusi pateica. - Beidzot kaut kas sāk kļūt skaidrāks.

-    Kas tev līdz šim bija neskaidrs? - Māra prasīja.

-    Mana izcelsme, - Edmunds sacīja, kārtējo reizi Māru nedaudz pārsteigdams.

-    Vai tad tu to vēl nezināji?

-     Zināju, - viņš atbildēja. - Taču šad tad tā gadās - tas, ko mīli, tevi pieviļ. Tas, par ko esi bijis simtprocentīgi pārliecināts, pēkšņi izrādās dziļi maldi.

Dažus brīžus klusējis, viņš vēl painteresējās: - Kad tu pēdējo reizi satikies ar Aleksandru Ragovski?

-     Apmēram pirms mēneša, - Māra atbildēja.

-     Viņš bija runājams?

-     Nekādas vainas. Tīri sakarīgs.

-    Viņš dzīvo viens?

-        Jā, bet nav tik drūmi. Viņu katru dienu apraudzīt ierodas sociālās palīdzības dienesta darbiniece.

-         Es pie viņa aiziešu, - Edmunds pieceldamies sacīja. - Aiziešu kā šodienas tiesnesis pie agrākā tiesneša. Turklāt, iespējams, arī kā pie sava radinieka…

Edmunds, pagriezies pret Māru, atvadoties viegli palocīja galvu un ātri izgāja no kabineta.

19. NODAĻa

Latvijas Republikas Politiskā pārvalde

Iekšējās drošības nodaļa

Rīga, Alberta iela 13

Nopratināšanas protokols Nr. 0137

Aizturētā pilsoņa nopratināšana notiek 1924. gada 7. oktobrī, laikā no pīkst, desmitiem rītā līdz pīkst, vieniem dienā.

Nopratināšanu izdara Politiskās pārvaldes vecākais izmeklētājs A. Zariņš, piedaloties sekretāram J. Sīmanim un sevišķu uzdevumu aģentam Modrim.

Aizturētais vīrietis ir ģērbies labi pašūtā uzvalkā, bez bārdas un ūsām, ar tumšiem, atpakaļ atsukātiem matiem, kalsnu, kā akmenī izcirstu seju, vērīgu skatienu, augumā aptuveni 190 cm garš, atlētiskas miesas būves, runā latviski, neizrādot ne mazākā satraukuma pazīmes.

Izm. Kā jūtaties? Vai nakti aresta telpā pavadījāt labi?

Aizt. Paldies. Nevaru sūdzēties.

Izm. Patīkami to dzirdēt. Protams, nekāda kūrmāja te nav…

Aizt. Es to saprotu un ar to rēķinos.

Izm. Ja jūs esat tik apķērīgs… Droši vien spējat iedomāties, ka mēs par jums jau šo to zinām.

Aizt. Piedodiet, bet baidos, ka likšu jums vilties. Es neesmu apķērīgs, un man ir diezgan grūti iedomāties, ko jūs par mani varētu daudz zināt.

Izm. Es neteicu - daudz. Es teicu - šo to.

Aizt. Ar to nevajadzētu lielīties. Šo to par jebkuru cilvēku var zināt ikviens muļķis - kā ģērbies, cik vecs, kā izskatās…

Izm. Tas ir primitīvi.

Aizt. Vai tad tas jūs neinteresē?

Izm. Es redzu, kā jūs esat ģērbies, cik vecs esat un kā izskatāties. Ne jau tas mums ir svarīgi. Starp citu, jūs nemaz neizskatāties slikti. Jūs pašlaik nelīdzināties strādnieku šķiras pārstāvim, tas ir, komunistam.

Aizt. Šādi spriežot, jūs nekur tālu netiksiet. Vai tad komunisti staigā skrandās?

Izm. Ne gluži. Es to zinu. Bet jūs taču nebūsiet arī piecstāvu namu vai lielu fabriku īpašnieks? Vai varbūt es maldos?

Aizt. Tā ir, izmeklētāja kungs. Man nepieder ne īres nami, ne fabrikas. Bet neesmu arī strādnieku šķiras pārstāvis un vēl mazāk esmu komunists.

Izm. Vai tiešām? Cerēju, ka tomēr būsiet atklātāks.

Aizt. Cik lielu atklātību jūs no manis gaidāt?

Izm. Visu, kas mūs interesē.

Aizt. Kas jūs interesē?

Izm. Kā jau minēju sākumā, mēs par jums jau zinām pietiekami daudz. Un tomēr sāksim ar to, ar ko mums vajadzēja sākt. Kā jūs pats saprotat, šī nebūs nekāda bezbēdīga sarunāšanās pie labi klāta brokastgalda. Jūs atrodaties Latvijas Republikas Politpārvaldes izmeklēšanas nodajā, un jums ir jāatbild… Es vismaz ceru, ka godīgi atbildēsiet uz visiem mūs interesējošiem jautājumiem.

Aizt. Es pacentīšos.

Izm. Tātad… Kāds ir jūsu īstais vārds un uzvārds?

Aizt. Elmārs Ozols.

Izm. Kad esat dzimis?

Aizt. 1887. gadā Liepājā.

Izm. Kādas tautības esat? Latvietis?

Aizt. Jā.

Izm. Vai jūs savā darbībā kādreiz esat izmantojis arī segvārdu?

Aizt. Tā ir gadījies.

Izm. Kāds tas bija?

Aizt. Taisnīgais.

Izm. Kad no Padomju Krievijas nelegāli atgriezāties Latvijā?

Aizt. Apmēram pirms mēneša.

Izm. Kur jūs mitinājāties līdz arestam?

Aizt. To es jums neteikšu.

Izm. Vai pie kāda no mūsu valsts ienaidniekiem?

Aizt. Ko jūs uzskatāt par valsts ienaidnieku?

Izm. Jūs taču neesat tāds muļķis!

Aizt. Neesmu gan. Nevajag uzdot muļķīgus jautājumus!

Izm. Nekā muļķīga tur neredzu. Tātad - kur jūs dzīvojāt, kad bijāt nelikumīgi šķērsojis Latvijas Republikas valsts robežu?

Aizt. Pie kāda pazīstama cilvēka.

Izm. Lūdzu, ātri! Vārds, uzvārds, adrese?

Aizt. Es nezinu ne viņa vārdu, ne uzvārdu, ne adresi. Nakts vidū pie viņa aizgāju, nakts vidū jūs mani uz ielas arestējāt.

Izm. Ozol, izbeidziet! Mēs taču visu zinām! Vai tiešām domājat, ka savā darbā esam kādi iesācēji? Jūs dzīvojāt Rīgā, Stabu ielā 19. Četristabu dzīvoklī, kas pieder baronesei Maritai Rekei. Vai tā?

Aizturētais klusē.

Izm. Tas jums nav jāslēpj! Lai gan viņa ir vācbaltiete, Marita Reke tomēr ir uzticama mūsu valsts pilsone.

Aizt. Tas šķiet neticami…

Izm. Kas tur neticams? Visi godīgi cilvēki…

Aizt. Sakiet, lūdzu… Vai mani jums izdeva Marita?!

Izm. Tas iznāca netieši. Viņa par jūsu uzturēšanos bija pastāstījusi draudzenei, kura savukārt… Redzat, es ar jums esmu pietiekami atklāts, un tas mūsu kantorī notiek ļoti reti. Tas tāpēc, Elmār Ozol, ka es jūs personiski ļoti cienu, bet kā profesionāli augsti vērtēju. Cepuri nost jūsu priekšā! Segvārds Taisnīgais jums piestāv, neko teikt. Tagad mēģināšu atcerēties dažus no jūsu varoņdarbiem. Sākāt jūs jau agrā jaunībā. Piekāvāt un, iemetot vircas bedrē, likāt izciest pazemojumu barona fon Rekes sulainim Fēliksam. Tad, atriebjot sava tēva nāvi, mežonīgā veidā, iemetot izkausēta metāla katlā, nogalinājāt Liepājas drāšu fabrikas meistaru Vēbera kungu. Pēc tam sākās jūsu revolucionārā darbība, kad aktīvi piedalījāties 1905.-1907. gada notikumos. Cik krievu armijas dragūnu, soda ekspedīcijas dalībnieku un policistu jūs personīgi ar bumbu sprādzieniem un revolveru šāvieniem nonāvējāt, mums nav zināms. Taču, pēc pieredzes spriežot, šis skaitlis nekādā ziņā nevar būt mazs. Pēc tam slavenā bēgšana no Rīgas slepenpolicijas, kad jūs atkal nošāvāt divus policijas sargus. Tad sekoja uzbrukumi bankām, kur reti kad iztika bez šaudīšanās un upuriem. Pēc tam vai pirms tam, vienalga, jūs personīgi nogalinājāt provokatoru Ziediņu un slepenpolicijas augsta ranga ierēdni Mihējevu. Pēc tam pasaules kara laikā kopā ar Fridrihu Briedi noorganizējāt vairākas ļoti specifiskas trieciengrupas, ar kurām parasti šķērsojāt frontes līniju un vācu armijas aizmugurē ķērāt gūstekņus un apšāvāt visus, kas gadījās pa rokai. Cita starpā atgādināšu, ka viena šāda pārgalvīga reida laikā jūs personīgi nošāvāt kādu no saviem kaujas biedriem. Protams, jūsu skatījumā atkal pilnīgi taisnīgi - viņš bija izvarojis jums pazīstamo sievieti Maritu. Kas notiek tālāk? Tālāk jūs kopā ar latviešu strēlnieku lielāko daļu, pakļaujoties lielinieku aģitācijai un būdami pārliecināti, ka Latviju var darīt brīvu, tikai sakaujot Krievijas monarhiju, iesaistījāties boļševiku revolūcijā un tai sekojošajā pilsoņu karā. Cik tur nogalināto cilvēku dvēseļu ir uz jūsu sirdsapziņas, tāpat skaidri nezinām, taču pieņemu, ka šis skaitlis var izrādīties milzīgs. Ja atklāti, Elmār Ozol, jūs no matu galiņiem līdz papēžiem burtiski mirkstat nogalināto cilvēku asinīs! Kāda ir sajūta?

Aizt. Sajūta ir riebīga, izmeklētāja kungs, un galvenokārt tāpēc, ka viss, ko jūs nupat pateicāt, vienlaikus ir gan balta patiesība, gan melna nepatiesība. Vienīgais cilvēks, ko laikam patiešām būšu nogalinājis, ir Liepājas drāšu fabrikas meistars Johans Vēbers. Lai gan arī par to var strīdēties. Tā tomēr bija taisnīga atriebība par mana tēva nāvi. Bet par pārējiem… Jā, es, dziļas pārliecības vadīts atriebt latviešu tautas pazemošanu un vispārējo rusifikāciju, piedalījos 1905. gada revolūcijā.

Biju kaujas grupas Asinsbrāļi aktīvs dalībnieks un, kur vien varēju, cīnījos un kāvu krievu dragūnus, ģenerāļa Orlova melnās sotņas Donas kazakus un pārējos varas pārstāvjus. Pēc tam nāca pasaules un pilsoņu karš. Sakiet, izmeklētāja kungs, kurš kareivis nav aptraipīts ar citu cilvēku asinīm? Bet vai tāpēc viņš ir slepkava? Viņš ir noziedznieks? Varbūt, vērtējot pēc kristīgās ticības un vispārcilvēciskiem morāles kritērijiem… Iespējams. Bet šai pasaulē pastāv ari kādas tik fundamentālas un neapšaubāmas patiesības, bez kurām mūsu dzīve vispār nebūtu iedomājama. Un tās ir līdz smieklīgumam vienkāršas.

Ja gribi palikt vergs, tad tāds ari paliec!

Bet, ja gribi būt brīvs, sarauj važas! Neko darīt, ja tāpēc tev nākas nogalināt važas turētāju - savu saimnieku. Tas attiecas uz katru individuāli, taču to ļoti labi var attiecināt ari uz savstarpējām valstu un tautu attiecībām. Ne mūsu vaina, izmeklētāja kungs, ka to visbiežāk var panākt, izlejot pulka asiņu. Tāpēc es atšķirībā no jums nedomāju, ka no matu galiņiem līdz zābaku zolēm mirkstu cilvēku asinīs. Es gan vairāk sliecos domāt, ka mirkstu savas tautas asarās… Es dzirdēju tās saucienus pēc palīdzības. Savas tautas kliedzienus pēc brīvības un taisnības.

Vēl varu piebilst, ja runājam par tīru sirdsapziņu, ka tāda varbūt noder bērnu auklītēm, bet nekādi neder revolucionāriem un karavīriem. Tīra sirdsapziņa - tas vienmēr ir bijis stipri nosacīts jēdziens un vairāk nekā maldīgs apzīmējums tam, ko bieži aizstājam ar priekšstatu par tām vērtībām, ar ko parasti tiek apzīmēts cilvēka godīgums. Taču, ja karu un revolūciju laikā kādu sākam vērtēt pēc tradicionālā, tas ir, sadzīves līmeņa sapratnes par cilvēka godīgumu un viņa tīro sirdsapziņu, tad mēs, izmeklētāja kungs, nonākam abstraktu priekšstatu pasaulē. Revolūcija, karš un cīņa par individuālo vai visas tautas brīvību šos cēlos un it kā pareizos jēdzienus apgriež ar kājām gaisā, un cilvēki vadās un viņu rīcība tiek vērtēta no pavisam citām morāles kategoriju pozīcijām.

Izm. Tas izklausījās diezgan pārliecinoši. Taču tas skanētu daudz labāk un vēl pārliecinošāk, ja jūs, Ozol, būtu piedalījies mūsu valsts brīvības cīņās… Ja deviņpadsmitajā gadā kopā ar Kalpaku būtu dzinis ārā no Latvijas lieliniekus, ja Daugavmalā būtu sitis bermontiešus… Tāpēc labprāt uzzinātu, ko jūs tai laikā darījāt? Jūs atradāties Krievijā vai Latvijā?

Aizt. Es atrados Krievijā.

Izm. Ko jūs tur darījāt?

Aizt. Karoju. Biju slavenās Latviešu strēlnieku divīzijas Pirmā kavalērijas pulka komandieris. Tāpat kā pasaules kara laikā Latvijā, arī tur bieži devos bīstamos reidos ienaidnieka aizmugurē. Un, tāpat kā citi šeit, Latvijā, mēs - latviešu strēlnieki - par mūsu tēvzemes brīvību cīnījāmies Krievijā. Kā jūs domājat, izmeklētāja kungs, ja mēs tur nebūtu palīdzējuši uzvarēt, līdz ar to beidzot Krievijai un tās sabiedrotajiem uzvarēt pasaules karā, ja lupatu lēveros nebūtu sakāvuši krievu monarhistus, ja Ukrainas stepēs nebūtu taisnīgi, jā, arī nežēlīgi atriebušies Donas kazakiem par tām zvērībām, kādas viņi pret latviešu tautu pastrādāja 1906.-1907. gadā, ja ar savu kaujas prasmi un drošsirdību nebūtu ieguvuši Ļeņina atzinību, tā veicinot 1920. gada miera līguma noslēgšanu… Kā jūs domājat, izmeklētāja kungs, vai šodien Latvija varētu būt brīva un neatkarīga valsts?

Izm. Droši vien ne. Bet par to lai vēl pastrīdas vēsturnieki. Mūs interesējat konkrēti jūs! Ko jūs Krievijā darījāt pēc pilsoņu kara beigām?

Aizt. Atpūtos.

Izm. Kā tas izpaudās?

Aizt. Pēc tām šaušalīgajām zvērībām, ko pieredzēju Krievijas pilsoņu karā… Kaut kas ar mani notika. Viss pēkšņi izmainījās un kļuva vienaldzīgs. Varbūt es vienkārši mazliet sajuku prātā. Es vairs nespēju mierīgi paskatīties ne uz vienu ieroci. Ieraugot asinis, gandrīz vai ģību. Mana galva, nervu sistēma, viss mans organisms prasīja mieru un atpūtu.

Izm. Vai jums padomju vara deva iespēju ārstēties un sevi savest kārtībā kādā no Krievijas dienvidos esošajām sanatorijām?

Aizt. Tieši tā. Bet tad pēkšņi notika brīnums, kāds gandrīz vai neticams gadījums. Braucot cauri Ukrainai uz Jaltu, vilciens kā parasti piestāja kārtējā nelielā stacijā. Piegājis pie loga, uz perona starp daudzām citām trūcīgi ģērbtām ukrainietēm pēkšņi ieraudzīju stāvam un vilciena pasažieriem tirgojam saulespuķu sēkliņas arī kādu jaunu, ļoti skaistu meiteni. Tā bija poliete Eva Ragovska, kuras vecāku mājās es pavadīju vienu nakti pēc drausmīgā drozdoviešu slaktiņa netālu no Saburovkas sādžas… Toreiz tā meitene, mātes spiesta un bailēs no iespējamās vardarbības, naktī pati atnāca pie manis un mēs kopā palikām līdz rītam.

Stāvot pie vagona loga un viņu atkal tik negaidīti ieraugot, manā prātā vēlreiz viss sagriezās gan baigā, gan ļoti maigā atmiņu virpulī. Drozdoviešu nāves kliedzieni, mūsu naidā izbļautie lāsti, zobena šņerkstoņa, kad tas pāršķēla cara virsnieka galvu, līķu kaudzes, ievainoto vaidi, lamas un uz sniega spilgti redzamās asins peļķes… Pēc tā visa diez vai vispār kāds var palikt ar stabilu nervu sistēmu. Pēc tam bija pirts, vakariņas, mīksta gulta un blakus debešķīgi mīļas meitenes ķermenis…

Un tad kaut kas ar mani notika. Kas - īsti neaptvēru un nespēju izskaidrot. Ātri paķēru čemodānu un izskrēju uz perona. Eva mani nebija aizmirsusi. Un es paliku.

Izm. Kur?

Aizt. Pie Evas Ragovskas. Mājās.

Izm. Ko darījāt? Vai palīdzējāt viņai tirgot saulespuķu sēkliņas?

Aizt. Nē, izmeklētāja kungs. Tikai nevajag ņirgt! Es viņai palīdzēju lauku saimniecībā.

Izm. Vai dzīvojāt civillaulībā?

Aizt. Jā. Pēc gada mums piedzima meita. Nosaucām par Mariju.

Izm. Kas notika tālāk?

Aizt. Tālāk notika tas, ko es jau apmēram gaidīju. Mūs arestēja.

Izm. Kāds tam bija iemesls?

Aizt. Evas tēvs Vladislavs bija baltgvardu pulkvedis. Boļševiku skatījumā kontra. Bet pulkveža brālis Aleksandrs Ragovskis bija Sarkanās armijas virsnieks.

Izm. Vai arī viņš tika arestēts?

Aizt. Nezinu. Man šķiet, ka tomēr ne.

Izm. Kas jūs arestēja? Čeka?

Aizt. Tā bija vienīgā iestāde, kas ar to nodarbojās.

Izm. Kā jūs tikāt no čekas vaļā? Vai viņi jūs atbrīvoja tāpat vien vai arī prasīja pretī kādu pakalpojumu?

Aizt. Prasīja, jā. Čeka tāpat vien kādu atbrīvoja tikai ļoti retos gadījumos. Bet izrādījās, ka visas Ukrainas čekas priekšnieks bija mūsu tautietis Mārtiņš Lācis. Man ar kāda sarg- vira - arī latvieša - palīdzību izdevās viņam aizsūtīt vēstuli. Brīnumainā kārtā viņš to bija saņēmis, un es tiku pārvests uz Kijevu. Izsauca uz pratināšanu tieši pie viņa. Mēs gan nebijām personiski pazīstami, taču viņš par mani bija daudz dzirdējis. Kā nekā es tomēr pilsoņu kara laikā komandēju pulku un biju viens no pirmajiem, kurš Sarkanajā armijā saņēma pirmo augstāko padomju varas apbalvojumu par nopelniem kaujās - Sarkanā Karoga ordeni.

Izm. Negribētu gan ar to jūs apsveikt.

Aizt. Varējāt to arī darīt. Tas nav nekas tāds, no kā man vajadzētu kaunēties. Pēc izskata spriežot, jūs pats nekad neesat uzbrukuma laikā pilnā augumā skrējis pretī ienaidnieka lodēm, nekad neesat gulējis uz sasalušas zemes mīnmetēju apšaudes laikā, nekad neesat arī šķērsojis frontes līniju, nežēlīgā kaujā ar zobenu kapājis dzīvu cilvēku ķermeņus vai kava- lērijas pulka priekšgalā ieņēmis kādu pilsētu vai staņicu… Tas viss nav domāts cilvēkiem ar vājiem nerviem vai aizmugures kantora žurkām…

Izm. Pēc kādiem noteikumiem Ukrainas čekas priekšnieks Mārtiņš Lācis jūs atbrīvoja?

Aizt. Nekādi īpaši noteikumi netika uzstādīti. Viņš mani aizsūtīja uz Maskavu un nodeva Jēkaba Petera rīcībā. Es ar viņu biju pazīstams vēl pirms kara. Divreiz Somijā piedalījāmies naudas sagādāšanā partijas vajadzībām.

Izm. Tas ir, laupīšanas nolūkā uzbrukāt bankām?

Aizt. Varētu teikt arī tā. Lai gan…

Izm. Vai Jēkabs Peters ir Dzeržinska vietnieks?

Aizt. Jā.

Izm. Kas noticis ar arestēto mūsu slaveno latviešu strēlnieku bataljona komandieri Fridrihu Briedi? Vai patiešām nošauts?

Aizt. Patiešām. Esmu dzirdējis, ka to izdarījis Peters personīgi.

Izm. Vai čeka jūs savervēja par savu aģentu?

Aizt. Jūs domājat manu ierašanos Latvijā?

Izm. Lūdzu, atbildiet uz jautājumu!

Aizt. Nē. Peters man piedāvāja strādāt čekā.

Izm. Par ko? Par sitēju? Šāvēju?

Aizt. Viņš man piedāvāja strādāt par tulku. Es labi pārzinu četras valodas, bet arestēto vidū bija daudzi latvieši, krievi, ukraiņi, vācieši, poļi, arī angļi un franči.

Izm. Jūs piekritāt?

Aizt. Jā. Nekā apkaunojoša tur nesaskatīju. Taču tad man divreiz nācās piedalīties nāvessoda izpildē. Tā gluži nevarētu teikt, ka tur visus šāva bez tiesas. Tiesa bija, taču formāla - sastāvēja no trim cilvēkiem. Pats apsūdzētais klāt nekad nebija. Atnesa sarakstu, un viens, to lasīdams, nosauca vārdu, uzvārdu un noziegumu, par kuru šis cilvēks aizturēts. Visbiežāk skanēja apzīmējumi - kontra, sabotieris, buržuāzijas vai muižniecības pārstāvis, piederīgs pie baltgvardiem, eseriem vai citām pretošanās grupām. Abas reizes, kad man tur kā tulkam vajadzēja būt klāt, cilvēku šaušana, tas ir, viņu sodīšana Lubjankas cietuma pagrabā ilga no astoņiem rītā līdz desmitiem vakarā. Praktiski bez pārtraukuma. Otrajā reizē jau pašā vakarā… Nāvei nolemtajiem vajadzēja izģērbties kailiem, tad nez kāpēc viņus izdzina cauri nelielai dušas telpai, lai pēc tam slapjus nostādītu pie bieziem dēļiem apsistas sienas… Es daudz ko savā dzīvē biju redzējis, bet tas… Pie sienas pēkšņi kopā ar četriem vīriešiem ieraudzīju stāvam arī savu Evu… Viņa raudāja. Blakus, nolemts nāvei, stāvēja viņas tēvs baltgvardu pulkvedis Vladislavs Ragovskis… Piedodiet, man ir grūti runāt. Es Evai uzkliedzu - kur ir mūsu Marija?! Viņa kaut ko atkliedza preti, bet es to nesapratu. Gar acīm viss sagriezās. Varbūt viņa mani nolādēja, iedomādamās, ka esmu viens no šāvējiem… Eva apķērās ap kaklu tēvam, un tad jau drīz atskanēja kārtējā šāvēju komandas zalve… Jau nākamajā dienā aizgāju pie Petera un atklāti pateicu - lai arī mani nošauj vai atļauj atgriezties Latvijā. Viņš tā kā atļāva, tā kā neatļāva… Pateica, ja es spēšot pats saviem spēkiem nelegāli pāriet robežu un palikt dzīvs… Es to spēju. Robežu pārgāju un paliku dzīvs.

Izm. Jūtu jums līdzi, Ozol. Varbūt viss, ko jūs mums stāstījāt, ir patiesība, bet tikpat iespējams, ka esat savervēts čekas aģents un šeit iesūtīts, lai izvērstu graujošu darbību pret Latvijas valsti. Kā jūs varētu kliedēt mūsu šaubas?

Aizt. Nezinu. Bet es jums pateicu patiesību. Ticēt vai neticēt - tā ir jūsu darīšana.

Izm. Ko esat nodomājis darīt tālāk?

Aizt. Vēl neesmu izdomājis. Vispirms vajadzētu sameklēt darbu.

Izm. Kādu?

Aizt. Nezinu.

Izm. Vai jūs, Ozol, bijušais sarkano strēlnieku pulkvedis, būtu ar mieru strādāt fabrikā par strādnieku?

Aizt. Nekā apkaunojoša tur neredzu.

Izm. Nu, protams! Bet, ja darbu jums piedāvātu mēs, arī neatteiktos?

Aizt. Vai jūs to nopietni?

Izm. Mūsu kantorī nekādus jokus nemēdz dzīt!

Aizt. Ļaujiet padomāt! Tas nāk pārāk negaidīti. Par kādu darbu mēs varētu runāt?

Izm. Jau tūlīt pēc Latvijas Republikas neatkarības pasludināšanas, bet it sevišķi pēc pēdējo sarkano padzīšanas no mūsu valsts teritorijas uzreiz ir ļoti aktivizējušās dažādas pret- valstiskas organizācijas, to skaitā komunisti, neatkarīgie sociālisti, Latvijas sociālistiskā strādnieku partija, Darba jaunatnes savienība un daudzas citas. Taču vislielāko bīstamību mums rada Padomju Krievijas izlūkdienests un tā slepenie aģenti, vervējot starp vietējiem nodevējus, kas labprāt dažādos veidos kaitētu mūsu sabiedrības mierīgai attīstībai. Pret to ir jācīnās! Mums vēl ir maz profesionālu darbinieku. Jums, Ozola kungs, ir milzīga pieredze. Jūs vēl esat jauns, spēcīgs, neticami drosmīgs… Mēs jūs labprāt izmantotu sevišķi svarīgu uzdevumu veikšanai. Maksātu labu algu, sagādātu dzīvokli, izsniegtu ieroci…

Aizt. Tas ir labi, ka gribat cīnīties pret republikas ienaidniekiem, taču es, kad nolēmu atgriezties Latvijā, svēti nosolījos - viss, Elmār Ozol! Beidzot pietiek! Es nekad vairs nekalpošu valstij! Ne Krievijai, ne Latvijai! Jo ne Krievija, un, kā redzu, arī ne Latvija diemžēl ne tuvu nav tādas valstis un pie varas nav tādi cilvēki, kas manī izraisītu dziļu cieņu. Krievijā pie varas atrodas komunisti - žīdi, čekisti un plikadīdas, savukārt pie mums tukši muldētāji, partijnieki un buržuji. Neieredzu kā pirmos, tā arī otros, un lai man piedod Dievs un Latvijas Republikas Politiskā pārvalde! Taču dažreiz ne kā valsts slepeno dienestu pārstāvis, bet individuāli kā pilsonis Elmārs Ozols pie vajadzības varbūt dažus specifiskus uzdevumus, iespējams, arī varētu veikt.

Izm. Ļoti patīkami, Ozola kungs! Rīt detaļas apspriedīsim sīkāk! Tagad varat atpūsties. Diemžēl šī diena un nakts jums vēl būs jāpavada šeit. Ja rīt piekritīsiet ar mums sadarboties, pirmais jūsu uzdevums būs… Nesen Latvijā ieradies bijušais čekas galvenā cietuma Lubjankas priekšnieks latvietis Pēteris Dīķis. Nenoliedzami viņš pašlaik šeit darbojas čekas uzdevumā. Viņam ir diplomātiskā pase, tāpēc mēs viņam klāt netiekam. Taču mūsu valsts interesēs būtu, ja viņš nekad vairs dzīvs Padomju Krievijā neatgrieztos…

Aizt. Es visu sapratu. Būs jāpadomā…

20. NODA Ļa

Pēc televizora izslēgšanas negaidīti kļuva baisi. Edmunds vēl ilgi nenodzēsa gaismu, baidīdamies tumsā palikt viens. Viņš atradās redzētā iespaidā. Eiropas futbola meistarsacīkšu spēlē Anglija zaudēja Portugālei. Deivids Bekhems - nācijas lepnums un miljonu lielas algas saņēmējs - nespēja izdarīt visvienkāršāko - iesist bumbu vārtos ar vienpadsmit metru soda sitienu…

Tagad varētu pārslēgt kanālus un nervu nomierināšanai paskatīties kādu humora raidījumu vai brutālo Ekstra porno- pārraidi, taču diez vai tas Edmunda nervus nomierinātu. Tad jau drīzāk otrādi. Atkal vajadzētu sākt ilgoties vai nožēlot, ka joprojām blakus neguļ sieviete, kura, uzlikusi galvu uz tavām krūtīm, stāstītu kārtējo pasaciņu par mīlestības mūžīgumu un to, ka esi vienīgais vīrietis, kuru viņa apbrīno, ciena, sajūsminās, apskauž, uzticas un ļoti alkst…

Varbūt tas patiešām nebūtu slikti, Edmunds domāja. Es nevienā sievietē vēl nekad neesmu vīlies. Visas nez kāpēc ir vīlušās manī. Tas ir baigi skumji. Agrāk arī Māra, bet pēdējā laikā pat draiskā Inga. Beidzot laikam tomēr vajadzēs iegādāties suni. Iespējams, tā ir vienīgā dzīvā radība, kas mani patiesi mīlētu.

Nekādu problēmu! Nekādu pārmetumu, aizdomu, ne greizsirdības scēnu! Ja, iedzēris un nedaudz smaržojošs pēc kādas citas sievietes smaržām, atvilktos mājās arī krietni pēc pusnakts, suns neko neteiktu, nepārmestu, bet joprojām ar uzticības pilnām acīm skatītos uz manu ģīmi un justos laimīgs, ka saimnieks atgriezies sveiks un vesels.

Edmunds izslēdza gaismu un vēl ilgi caur logu raudzījās uz tumšajām nakts debesīm. Nevarēja saskatīt ne zvaigznes, ne mēnesi. Debesis klāja melni, ātri skrejoši mākoņi, lija spēcīgs lietus, un ik pēc brīža nozibsnīja zibens. Kā tuvu nomesta aviācijas bumba sprāga pērkons.

Kļuva vēl baisāk, un Edmunds jau diezgan droši paredzēja, ka šeit atkal varētu parādīties Elmārs Ozols - tieši šāds laiks viņam bija pa prātam - un, kā jau nereti, turpinās stāstīt par savu vētraini nodzīvoto mūžu vai arī, kā pēdējo reizi, vienkārši sēdēs istabas stūrī pie loga un neteiks ne vārda.

Skatīsies tieši acīs un klusēs kā mēms pagātnes piemineklis.

Taču varbūt šoreiz, kā to paredzēja bārmene Vera, pēkšņi savā bijušajā dzīvesvietā beidzot atgriezīsies arī Anna Ragovska? Viegliem baletdejotājas soļiem viņa pienāks pie gultas, apsēdīsies blakus un sāks klusi dziedāt nekad vēl nedzirdētu šūpuļdziesmu… Tad noglaudīs galvu, uz pieres uzspiedīs siltu skūpstu un mierinoši pateiks: "Guli mierīgs, dēls! Ja kas, es tepat tuvumā vien būšu! Neuztraucies! Aizver acis un domā tikai labas domas! Vai nu par Dieviņu, vai mani! Domā, ka pasaule, kurā tev nākas dzīvot, nav ļauna! Un arī cilvēki… Jā, arī cilvēki galu galā ir skaisti un labi. Ja tev dzīvē arī kādreiz nāksies sastapties ar ļaunumu, nedomā, ka tā būs visur un vienmēr! Pārsvarā tomēr būs gaišums. Pārsvarā būs ļaužu labsirdība un žēlsirdība. Un pārsvarā vienmēr būs mīlestība. Ja tev kādreiz dzīvē nāksies likt uz svaru kausiem cilvēka ļaunos un labos darbus… Skaties uzmanīgi! Ļaunie vienmēr izrādīsies smagāki, toties labo būs vairāk."

Es šai pasaulē jau dzīvoju pietiekami ilgi, Edmunds turpināja domāt, un arī darba stāžs ir liels, taču līdz pat šim brīdim tā arī neesmu spējis nonākt pie viennozīmīgas atziņas - vai es kā tiesnesis, valsts vārdā bargi sodot cilvēkus, daru labu vai ļaunu darbu? Un vai šai sakarā arī pats kļūstu vai nekļūstu labs vai ļauns? Vai arī tās tomēr ir divas pilnīgi atšķirīgas dzīves situācijas un ne manu raksturu, ne apziņu iespaidot nespēj?

Bet kā tādā gadījumā lai vērtēju Aleksandru Ragovski? Par ko mūsu prokuratūra viņu šodien grib sodīt? Vai tikai par to, ka labs cilvēks kādreiz darījis sliktus darbus? Vai arī par to, ka slikts cilvēks tomēr darīja labus darbus - pēc tolaik valstī pastāvošajiem likumiem bargi sodot tos, kas šos likumus bija pārkāpuši?

Dažreiz uz vissarežģītākajiem jautājumiem var ātri atrast vienkāršas atbildes, bet citu reizi tieši otrādi - uz visvienkāršākajiem jautājumiem neviens nevar pateikt pareizu atbildi.

Joprojām miegs nenāk, zibeņi zibeņo, pērkons dārdina, un ir tāda sajūta, ka sācies trešais pasaules karš, visapkārt krīt bumbas, sprāgst artilērijas šāviņi un tūlīt istabā ieskries…

Diez kāpēc ne reizi šeit nav ieskrējusi Marita? Šis taču tāpat ir viņas kādreizējais dzīvoklis! Te viņa ir dzīvojusi, te pēc Elmāra Ozola neticamās izbēgšanas no Rīgas slepenpolicijas viņu slēpusi un mīlējusi, un arī vēlāk, kad viņš slepus bija šķērsojis Latvijas robežu, viņu atkal slēpusi un atkal mīlējusi, un tas viss bijis ļoti savādi un neparasti, bet patiesībā par to nemaz nevajadzētu brīnīties - katra mīlestība, tāpat kā jebkura cilvēka dzīve, ir savāda un neparasta, un tomēr tajā ir bijis arī kaut kas grūti saprotams - viņa, Marita Reke, vācbaltiete, skaista, ļoti bagāta un precēta sieviete, visu mūžu mīl pasaules klaidoni, revolucionāru avantūristu, patiesībā ārkārtīgi nežēlīgu cilvēku Elmāru Ozolu un jūtas laimīga…

Interesanti - kā beidzies viņas mūžs?

Vēl interesantāk - kā beigsies mana dzīve?

Labi, ka Dievs šo pasauli ir iekārtojis tā, ka neviens to nespēj zināt. Lai gan… Mēs taču tomēr to zinām! Jo visiem dzīve beidzas vienādi - mēs aizmiegam, lai nekad vairs nepamos- tos. Un tad ir krāšņas vai nabadzīgas atvadas. Un tad ir karsta krematorijas krāsns vai auksta smilšu bedre. Un tad ir vai nu piederīgo asaras, vai atvieglojuma izjūta. Un tad skan baznīcas zvans, vai arī zvans neskan un mēs no šīs pasaules pazūdam baigā klusumā…

Edmundu šīs pārdomas jau bija tiktāl nogurdinājušas, ka viņš nemanot sāka iemigt. Un tad, kad beidzot tas izdevās, viņš atkal skaidri saskatīja, kā bez trokšņa atveras istabas durvis un telpā nedzirdamiem soļiem ienāk Elmārs Ozols, apstājas pie viņa gultas, ilgi, ar savādi sastingušu seju skatās, tad lēnām attālinās, apsēžas pie loga un pārsteigts raugās uz mežonīgajām dabas rotaļām.

-     Ļoti skaisti, - viņš teica. - Izskatās kā karā.

-    Vai tad karš var būt skaists? - Edmunds jautāja.

-     Dažreiz, - Elmārs atbildēja. - Tad, kad uzvari kaujā. Vai tad, kad esi uzvarējis divcīņā.

-     Vai tev šo uzvaru ir bijis daudz? - Edmunds painteresējās.

-    Jā, - Elmārs atbildēja. - Izņemot dzīves noslēgumu, es vienmēr esmu bijis uzvarētājs.

-    Ko tev šīs uzvaras ir devušas? - Edmunds prasīja.

-    Kopumā ņemot, neko, - Elmārs grūtsirdīgi atbildēja. - Taču tas mirklis, kad apzinies savu uzvaru, ir skaists un ilgi paliek atmiņā. Patiesībā cilvēka dzīve no tā vien sastāv - zaudējuma sāpes mijas ar uzvaras priekiem. Nekas cits mums nav dots. Tikai asaras un smiekli. Tikai rūgtums par neiegūtajiem labumiem vai arī apmierinātība ar to, ko dzīvē izdevies sasniegt.

-    Kas tev izdevās, kas - neizdevās?

-     Man izdevās viss un neizdevās nekas, - Elmārs atbildēja. - Neizdevās pats galvenais - es nespēju piepildīt sapni par taisnības valsti. Tas sāpina visvairāk. Nespēju piepildīt arī sapni par mīlestību. Varbūt tas nemaz nebija sapnis. Taču pēc kaut kā tāda tomēr ilgojos. Mana dzīve bija tik vētraina un dēku pilna, ka jebkādas augstākās garīgās virsotnes sasniegt bija pilnīgi neiespējami.

-    Bet kā tad ar Maritu? - Edmunds jautāja. - Vai tā nebija mīlestība?

-    Kaut kas jau līdzīgs bija, - Elmārs atbildēja. - Ja tas būtu iespējams, es Maritai uzceltu lielu pieminekli - balta meitene ar sarkanu rozi rokā. Viņa man daudz palīdzēja. Nenovērtējami. Visskaidrāk to izjutu pēc tam, kad viņa mani slēpa šai dzīvoklī. Es nezinu, vai viņa to darīja lielas mīlestības dēļ. Visticamāk,

ka tomēr ne. Tas bija kaut kas cits. Kas - es nezinu. Varbūt

«

vienkārši piedzīvojumu alkas. Varbūt normāls žēlums par pazīstama cilvēka nokļūšanu lielā nelaimē. Ja viņa toreiz manis un citu arestēto kaujinieku labā neko nebūtu darījusi, es, visticamāk, tiktu notiesāts un nošauts. Kā vēlāk notika ar Jēkabu Dubelšteinu un daudziem citiem. Tie bija drosmīgi cilvēki. Jaunieši no dzelzs. Un mums bija ideja - skaists sapnis par brīvību, vienlīdzību un taisnību…

Taču nekas ar šā sapņa īstenošanu neiznāca arī Padomju Krievijā. Tur viss notika ļoti rupji un asiņaini. Viena taisnība tūlīt radīja pavisam ko citu - bieži vēl lielāku netaisnību par iepriekšējo, un varu pilnībā pārņēma neizglītoti fanātiķi un kriminālnoziedznieki.

Kad slepus atgriezos Latvijā, man pastāvēja divas iespējas - vai nu pašam pieteikties varas iestādēm, tā sevi pakļaujot aresta briesmām un stiprām aizdomām, ka es, it kā būdams čekas iesūtīts aģents, vēlos oficiāli legalizēties, lai vēlāk sāktu darboties Krievijas interesēs, vai arī nogaidīt un notikumu gaitu nesteidzināt. Ļoti vēlējos aizbraukt uz Liepāju un beidzot atgriezties tēva mājās. Māti nebiju redzējis turpat vai desmit gadus.

Ieradies Rīgā, vakarā pastaigas pēc aizstaigāju līdz Rīgas prefektūras ēkai un tūlīt atcerējos visu, kas saistījās ar manu kādreizējo piespiedu uzturēšanos šai neviesmīlīgajā namā. Tās bija drausmīgi melnas dienas un naktis, kuras man nācās tur pavadīt, tāpēc jo gaišāk atmiņa uzvandīja abas brīnišķīgās sievietes - Austru un Maritu.

Vēlāk, ne mazākā mērā neticot, ka atkal varētu satikt Maritu, tomēr atnācu līdz šai mājai, ilgi stāvēju uz ielas un, sāpīgu ilgu pārņemts, skatījos uz lielajiem šā dzīvokļa logiem. Tie bija spilgti apgaismoti, ik pēc brīža gar tiem pazibēja dažu cilvēku silueti, un es, priecīgi satraukts, nodomāju, ka, iespējams, tur tomēr ir arī Marita un viņa varbūt mani varētu kādu laiku pie sevis izmitināt. Tas, protams, no manas puses bija diezgan egoistiski, taču, apstākļu spiests, atkal vēlējos sagaidīt palīdzību tieši no šīs sievietes.

Lēni uzkāpu ceturtajā stāvā. Toreiz es vēl nespēju viegli iziet cauri visām dzelzs durvīm un mūra sienām kā šodien. Piezvanīju. Pēc neilga laika durvis atvērās un ieraudzīju tajās stāvam svešu sievieti. Izrādījās, tā bija Maritas mājkalpotāja.

-     Piedodiet, vai šeit vēl dzīvo Rekes? - es jautāju.

-     Ko jūs vēlaties satikt? - kalpone prasīja. - Kungu vai kundzi?

-     Maritu, - es pateicu.

-    Lūdzu, ienāciet! - kalpone laipni aicināja un lika pagaidīt gaitenī. Pēc neilga laika dzirdēju noklaudzam durvis, tad klusus soļus, un drīz pēc tam gaiteņa galā parādījās Marita. Viņa lēnām pienāca klāt un nemaz neizskatījās pārsteigta.

-    Es zināju, ka mēs agrāk vai vēlāk atkal satiksimies, - viņa teica, - lai gan tas šķita pilnīgi neticami. Tu, Elmār, patiešām esi dzīvs?

-     Mazliet, - es gurdi atbildēju. - Esmu ārkārtīgi noguris, man, izņemot parka soliņu, šobrīd nav kur pārnakšņot un… Esmu priecīgs tevi atkal redzēt tikpat skaistu, neatvairāmu… Bet… vai tu arī esi dzīva? Tu esi tā pati Marita, kas biji agrāk?

-     Droši vien, - viņa sacīja. - No kurienes tu nāc?

-     Es nāku no elles, - atbildēju. - Man kārtējo reizi ir neticami paveicies. Esmu atkal Latvijā un redzu tevi. Un atkal jau kuro reizi tā sanāk, ka stiprā mērā esmu atkarīgs no tavas labvēlības.

-     Mēs taču, Elmār, kādreiz norunājām - mēs esam viens otram mūža parādnieki un būt labvēlīgai pret tevi ir mans pienākums.

Es tobrīd nezināju, kādi pienākumi man būtu jāpilda attiecībā pret viņu. Es vienīgi varēju un uzdrīkstējos paiet viņai vēl tuvāk, maigi noglāstīt ogļu melnos, viļņainos matus un noskūpstīt viņas gaišo pieri.

-    Tu esi laba, - es klusi pateicu. - Kā vienmēr.

-     Bet tu esi slikts, - Marita sacīja. - Tu vienmēr kaut kur pazūdi.

-     Marit, ko mēs darītu, ja visu laiku varētu būt kopā?

-     Mēs viens otru mīlētu, - viņa atbildēja. - Taču tas nav iespējams.

-     Tāpēc nepārmet man neko, - es teicu. - Tā liktenis ir nolēmis - es taisu mēslus, bet tu mani glāb.

-    Tu taču esi arī mani glābis! - Marita atgādināja. - Tāpēc jau mēs arī esam viens otra parādnieki.

-     Nē, Marit, tas nav parāds, ko šad tad viens otram atdodam. Tas ir kaut kas no tās mīlestības, ko mums nekādi nav iespējams piepildīt.

Marita skumji pasmaidīja un piekrītoši pamāja ar galvu.

-     Varbūt…

Viņa atļāva man palikt. Aizveda uz vienu no istabām un iepazīstināja ar savu vīru Valteru. Viņš izskatījās lāga cilvēks, un man palika iespaids, ka viņu maz interesē, kas es tāds esmu un ko vispār dara viņa sieva.

Man tika ierādīta šī istaba. Toreiz te stāvēja grezns, kokgriezumiem daiļots skapis ar spoguli, lieli grāmatplaukti, klavieres un plata gulta. Kad pēc dažām dienām saistībā ar jaunu pasūtījumu kuģu būvētavai Valters aizbrauca uz Vāciju, jau pirmajā vakarā pie manis atnāca Marita. Viņa bija izģērbusies. Ķermeni sedza vien sarkana Ķīnas zīda mājas tērps.

-    Tu no manis nekur nebiji pazudis, - viņa sacīja. - Es bieži par tevi domāju, atcerējos. Tu vienmēr biji manā atmiņā.

-     Arī tu man atradies kaut kur tuvumā, - es teicu. - It sevišķi, kad klājās grūti. Bet grūti man klājās vienmēr. Kā tev?

-     Var iztikt, - Marita atbildēja. - Mēs ar Valteru patiesībā dzīvojam kopā bez jebkādām stiprākām jūtām. Vairāk esam uzņēmēji, darījumu partneri nekā vīrs un sieva.

-     Vai tā ir labi? - es prasīju. - Tā der?

-    Tā, Elmār, ir slikti, - Marita atbildēja. - Bet tā toreiz vienkārši sanāca - dzimtas turības dēļ. Šai ziņā tas bija diezgan prātīgs lēmums. Muižas mums Latvijas jaunā valdība atņēma, mūsu zemi izdalīja atbrīvošanas cīņas dalībniekiem, tā ka šis Rīgas dzīvoklis palika mūsu vienīgais īpašums - dzīvesvieta.

Iepriekš panīkusi kuģu būvētava ari pamazām atdzīvojas, tā ka viss varbūt beidzot kļūs daudzmaz normāli.

-     Pilnīgi normāli tev nekas nebūs, - es teicu. - Nekad!

-    Kāpēc?

-    Tu esi izvēlējusies nepareizo vīrieti.

Marita nopietni ieskatījās man acīs.

-     Vai tu gribēji teikt… Mans īstais vīrietis būtu tu?

-     Diez vai, - domīgi pašūpoju galvu. - Visticamāk, ka ne. Tāpēc, kad esam atkal kopā, es uz tevi skatos kā uz šīs pasaules lielāko brīnumu. Prom tu mani nedzen, esi mīļa un jauka un radi ticību, ka uz šīs zemītes dažreiz var notikt arī kas labs.

Es viņai ne toreiz, ne arī vēlāk neko nestāstīju par Evu Ragovsku un manu kaut kur Krievijas dziļumos pazudušo bērnu. Neko par piedzīvoto pilsoņu karā, ne to, ko pieredzēju čekā. Bet redzēt, kā tavu acu priekšā nošauj mīļotu sievieti un tava bērna māti…

Es klusēju. Vēlāk viņai stāstīju par savu nepiepildāmo sapni - mēs atkal esam jauni, ne es strādnieka dēls, ne viņa muižnieka meita. Mēs - alkaini, dzīvot griboši jaunieši, vēl tīri no dzīves netīrumiem, ne ar ko neaptraipīti, nevainīgi, vēl nepieredzējuši nekādas ļaunuma izpausmes, vēl nepazīdami ne naidu, ne atriebību, - sēžam neliela ezera krastā, skatāmies, kā lēnām noriet saule, un jūtam, kā mūsu apziņā klusi ieplūst ilgas vienam pēc otra, un jūtam, kā mūsu dvēselēs pamazām dzimst mīlestība…

Nekas vairāk patiesībā nav arī vajadzīgs. Ja mēs dzīvi pieņemam tikai kā iespēju būt dzīviem, tad cilvēkam vispār neko daudz nevajag. Tik vien kā sev blakus īsto cilvēku. Tik vien kā labas domas galvā. Un pareizus mērķus. Un, ja sanāk, kaut nedaudz to, ko dēvējam par mīlestību…

Bet ko mēs, dullie, darām? Gandrīz vai katrs šo pasauli grib redzēt citādu. Taču ne cilvēki, ne pasaule citāda nemaz nevar kļūt. Un, ja tomēr dažreiz tāda kļūst, tad vienīgi, to vardarbīgi pārveidojot. Tas it kā nebūtu slikti, taču nekad nevaram būt droši, ka rezultāts atbildīs gaidītajam. Visticamāk, tas būs tieši pretējs cerētajam. Jāpieņem, ka tāda nu reiz ir dzīve un tādi esam paši - neveiksmīgi sapņotāji.

Edmunds uzmanīgi skatījās, kā Elmārs istabas tumsā nemanāmi atraujas no loga, it kā lidinoties pārvietojas uz telpas otru galu un bez mazākā trokšņa apsēžas atpūtas krēslā.

-    Vai pēc šīm atziņām tu beidzot kļuvi mierīgs? - Edmunds jautāja. - Rāms kā pirmās klases teicamnieks?

-     Nē! - Elmārs asi atmeta ar roku. - Tieši otrādi! Kļuvu vēl enerģiskāks, vēl nežēlīgāks! Tieši tāpēc, ka nekas… Nē, ne nu gluži nekas, bet pats galvenais, ko jau agrā jaunībā biju sev nospraudis par dzīves galveno mērķi… tā īsti tomēr nepiepildījās. Jā, krievu cara patvaldību biju palīdzējis gāzt. Tāpat biju līdzējis Latvijai kļūt par brīvu un neatkarīgu valsti. Lai to sasniegtu, ļaunumam liku pretī vēl lielāku ļaunumu. Es izbridu asiņu jūras un cilvēku ciešanu okeānus. Un tas viss tikai vienas - pareizas, nepareizas? - idejas vārdā - radīt brīvu pilsoņu sabiedrību, vienlīdzības un taisnības valsti.

Tagad es saprotu - arī tas nav iespējams. Tas nav iespējams principā! Cilvēks nekad nevar būt pilnīgi brīvs, jo viņa rīcību pastāvīgi ierobežo valsts izdotie likumi un tā sauktā sabiedrības morāle. Savukārt nevienlīdzīgus mūs dara gan ļaužu atšķirīgais sociālais stāvoklis, gan mūsu vēl atšķirīgākās prāta spējas. Bet kas vispār ir taisnīgums? Tu zini?

-     Nē, - Edmunds domīgi pakratīja galvu. - Ja atklāti, tad man ir ļoti grūti izskaidrot pat to, kas ir netaisnība. Zinu vien to, ka šī sapratne tāpat ir atkarīga no mūsu prāta spējām, dzīves pieredzes, audzināšanas, izglītības un katra cilvēka individuālajām izjūtām, ka, lūk, tieši tas ir taisnīgi, bet tas - netaisnīgi! Tas, protams, ir diezgan vienkāršots taisnības-ne- taisnības izskaidrojums, bet ar to varētu arī pietikt. Stipri šaubos, vai to vispār var apzināt arī dziļi filozofiski. Tad jau tikpat viegli varētu izskaidrot un saprast pašu cilvēku.

-    Cilvēku nevajag izskaidrot, - Elmārs teica. - Pietiktu jau ar to, ja mēs cits citu labāk saprastu.

-    Kur beigu beigās Marita palika? - Edmunds painteresējās. - Vai beidzot sagājāt kopā uz ilgāku laiku, vai ari… Kāds bija viņas liktenis?

Elmārs dažus brīžus klusēja, tad tikko manāmi pasmaidīja.

-    Maritas liktenis bija laimīgs, un to viņa papilnam bija pelnījusi. 1939. gada rudenī viņa ar ģimeni repatriējās uz Vāciju, un vēlāk uzzināju, ka viņa veiksmīgi pārdzīvojusi karu, nokļuvusi amerikāņu okupācijas zonā un līdz sirmam vecumam dzīvojusi Rietumvācijā. Lai gan starp mums nekas tāds īpašs nenotika, izņemot parastās mīļāko attiecības, Marita manā atmiņā tomēr palikusi kā sieviete, ko ir vērts neaizmirst.

-     Un kā ar tavu meitu Mariju? - Edmunds prasīja. - Ko liktenis bija sagatavojis viņai?

-    To es nezinu, - Elmārs grūtsirdīgi atbildēja. - Viņa vienkārši Krievijā pazuda. Man arī nebija nekādas iespējas viņu ilgstoši meklēt. Pēc Evas nošaušanas drīz atgriezos Latvijā, un tā viss pamazām norima. Nedomāju, ka viņas dzīve varētu būt gaiša. Iespējams, viņa kādā no Krievijas bērnunamiem nomira vēl maziņa, tā aiztaupot visas tās šausmas, ko viņai kā tautas ienaidnieces meitai nāktos piedzīvot.

-     Ko pats darīji, kad biji aizturēts un nopratināts Polit- pārvaldē? - Edmunds turpināja interesēties.

Elmārs smagi nopūtās un ilgi klusēja. Tad piecēlās, atkal atgriezās pie loga, sasprindzis skatījās spožajos zibens uzliesmojumos, varbūt atcerēdamies savas kara gaitas, pēc tam apsēdās un turpināja klusi stāstīt.

-     Es negribu teikt, ka viņi mani gluži savervēja. Es ar Latvijas Republikas Politpārvaldi sadarbojos, ja tā varētu teikt, kā brīva līguma strādnieks. Tas atbilda gan manai cilvēka būtībai, gan nešaubīgai pārliecībai, ka ļaunumam pretī jāliek vēl lielāks ļaunums. Beigu beigās tas tomēr vienmēr pārvēršas reāli sajūtamā labumā. Tu, Edmund, šodien spried tiesu valsts vārdā, es visu mūžu taisnu tiesu spriedu vispirms pats savā vārdā un tikai pēc tam iedomājos arī par valsts interesēm.

Bijušo čekas cietuma Lubjankas priekšnieku Pēteri Dīķi aukstasinīgi nošāvu vilciena vagonā, kad viņš jau atstāja Latvijas valsti. Pēc tam sekoja daudzi slepeni uzdevumi, daudzu neliešu un Padomju Krievijas izlūkdienesta aģentu soda nāves, taču viens no sarežģītākajiem maniem meistarstiķiem bija tas, ko paveicu 1938. gadā Maskavā. Tāpēc īsos vārdos pastāstīšu to, ko šodien daudzi nemaz nezina vai zina vāji.

Bet fakts ir tāds, ka toreiz, kad boļševiki sagrāba varu, gandrīz vai visās padomju varas struktūrās strādāja daudzi latviešu tautības cilvēki. Liels skaits viņu bija arī čekā ar Mārtiņu Lāci un Jēkabu Peteru priekšgalā. Taču tikpat kā neviens nezina, ka bija vēl viens latvietis - visbaigākais no visiem -, uz kura sirdsapziņas guļ tūkstošiem iznīcinātu cilvēku dzīvības un kuram Padomju Savienībā no visiem tur strādājošajiem latviešiem bija arī visaugstākā militārā pakāpe - pirmā ranga valsts drošības komisārs. Tolaik tas atbilda armijas pirmā ranga komandiera pakāpei.

Viņu sauca Leonīds Zakovskis, īstajā vārdā Henrihs Štubis, nācis no manas - Liepājas puses. Man gan ir vairāk nekā pamatotas aizdomas, ka viņš īstenībā nekāds latvietis nemaz nebija, visticamāk, viņš tomēr bija ebrejs, viens no senākajiem čekas operatīvajiem darbiniekiem un lielākajiem latviešu slepkavām staļiniskā lielā terora laikā Padomju Savienībā.

Pilsoņu kara gados Zakovskis pildīja svarīgus uzdevumus Odesā un Pievolgā, par ko nopelnīja Sarkanā Karoga ordeni. Vēlāk, līdz 1932. gadam, Zakovskis bija Novosibirskas čekas priekšnieks, kur partijas apgabala pirmā sekretāra amatā strādāja latvietis Roberts Eihe.

Nākamais Zakovska karjeras uzlēciens notika tad, kad viņš kļuva par Baltkrievijas NKVD tautas komisāru. Kad Staļins pēc Sergeja Kirova nošaušanas atentātā 1934. gadā devās uz Ļe- ņingradu, tai pašā vilcienā viņam līdzi brauca arī Zakovskis. Staļins viņu tūlīt iecēla par Ļeņingradas pilsētas un apgabala NKVD priekšnieku. Šajā amatā viņš nostrādāja līdz pat 1937. gada beigām. Bet nākamā gada sākumā viņš jau kļuva par paša garīgā un fiziskā kropļa Ježova - PSRS NKVD priekšnieka - pirmo vietnieku. Dažas dienas vēlāk - 3. februārī - notika vislielākā latviešu nošaušanas akcija, kad vienas dienas laikā noslepkavoja apmēram trīssimt cilvēkus. Tātad viņš - šis pre- teklis - vispirms no latviešiem iztīrīja Ļeņingradu, pēc tam arī Maskavu.

Atklāti sakot, ne Latvijas valstij, ne tās Politpārvaldei tas nekādas lielas bēdas neizraisīja. Varbūt tieši otrādi - nopriecājās, kā tur Krievijā nepareizie latvieši cits citu slaktē nost…

Bet man tas nepatika. Es gandrīz vai visus bojā gājušos pazinu personīgi - sākot ar Jukumu Vācieti un beidzot ar Eduardu Bērziņu un savu bijušo kaujas biedru Fridrihu Briedi. Es vienkārši nevarēju neatriebt viņu vardarbīgo nāvi. Nezinu, negribu strīdēties, cik viņi bija pareizi vai nepareizi no politiskā viedokļa, taču viņi visi bija latvieši - mūsu tautas brāļi un māsas.

Man tika izgatavota diplomātiskā pase, es ierados Maskavā kā Latvijas Republikas sūtniecības militārā atašeja palīgs un jau pēc dažām dienām sāku Zakovski novērot. Viņš dzīvoja Maskavas centrā slavenajā valdības mājā krastmalā. Parasti viņu no rītiem tieši pie mājas ieejas pieveda drošībnieku melnā emka.

Es biju izplānojis - ja jau valsts otro cilvēku Sergeju Kirovu kāds pusārprātīgs un greizsirdības mocīts Nikolajevs varēja apsardzes acu priekšā nošaut Ļeņingradas valdības namā Smoļ- ņijā, tad es šo Latvijas žīdu nokniebšu taisni uz ielas.

Tā arī izdarīju. Atceros, bija agrs, saulains vasaras rīts. Dzestrs vējiņš tikko manāmi šūpoja koku lapas, no tuvējās Maskavas upes viegli cēlās dūmakaina migla, bet virs galvas, skaļi sakliegdamās, riņķoja baltas kaijas.

Uz brīdi radās iespaids, ka atrodos nevis boļševiku midzenī, bet gan Latvijā. Un dzirdu tūkstošiem nobendēto latviešu balsis -ja vari, atrieb! Ja spēj, iznīcini to necilvēku!

Tas vēl jūtamāk vairoja drosmi un apņēmību.

Ar vienu ļaundari gan nekas daudz nebūs līdzēts, es domāju. Lai būtu labs rezultāts, par pilnu maksu vajadzētu atriebties visai padomju varai.

Man toreiz atkal kārtējo reizi paveicās. Varbūt pats Dievs taisnīgi vēlējās, lai es šo cilvēku sodītu.

Melnais limuzīns piebrauca, bet, tikko Zakovskis izkāpa, atšķirībā no citām reizēm tūlīt brauca prom, nemaz nepa- gaidījis komisāru ieejam mājā. Pagājis dažus soļus, Zakovskis pēkšņi apstājās, pagriezās pret ielu un tā kā taisījās skriet automašīnai pakaļ. Acīmredzot viņš tur kaut ko bija aizmirsis, taču mašīna jau bija prom; Zakovskis īgni atmeta ar roku un devās uz mājas lielajām ieejas durvīm. Es ātri piegāju viņam klāt, mana Nagan sistēmas revolvera stobrs, lai mazinātu šāviena troksni, bija aptīts ar diviem samitrinātiem kabatlakatiņiem.

Viņš izbrīnījies uz mani paskatījās.

-    Mēs esam vienas puses ļaudis, - es viņam ātri teicu. - Abi pirmklasīgi nelieši, tikai ar to starpību, ka tu sodi nevainīgus cilvēkus, bet es parasti - vainīgos…

Tikai vienu mirkli redzēju viņa pārsteiguma un nāves baiļu izķēmoto seju, taču man ar to pietika.

-    Mirsti, necilvēki - es iesaucos un nospiedu revolvera gaili. Lode bez parastā skaļā šāviena trokšņa ietriecās tieši viņa sirdī. Zakovskis nokrita. Tuvumā neviena nebija, bet tie, kas atradās tālāk, ja to redzēja, varēja nodomāt, ka cilvēku pēkšņi ķērusi sirdstrieka.

Nesteidzoties turpināju iet uz priekšu, pēc tam iekāpu tramvajā, braucu ar metro, gāju kājām, tad atkal ar tramvaju un metro; sūtniecībā atgriezos tikai vakarā.

Ja man arī kāds sākumā sekoja, tad no viņa biju ticis vaļā jau pēc dažām stundām. Nedēļu vēlāk atgriezos Latvijā un jutos apmierināts. Es šo lietu biju nokārtojis aukstasinīgi un augstā profesionālā līmenī. Ar sevi varēju lepoties.

Tagad es domāju - kas gan tur būtu ko sevišķi lepoties, ja esi nogalinājis cilvēku… Un tomēr! Vai tu, Edmund, jūti cilvēcisku vai vismaz profesionālu apmierinājumu pēc tam, kad ar bargu tiesas spriedumu esi sodījis neģēli?

-    Protams, - Edmunds atbildēja. - Apmierinājums ir - gan cilvēcisks, gan profesionāls. Taču, lai līdz tam varētu nonākt, vispirms nešaubīgi jābūt pārliecinātam, ka šis cilvēks patiešām ir vainīgs, izdarījis kaut ko sevišķi sliktu un ir visīstākais nelietis. Bet tas ne vienmēr ir viegli izdarāms. Ja kāds, piemēra pēc, ienāk svešā mājā, izvaro mazu bērnu un pēc tam vēl to nožņaudz, nevienam uz šīs pasaules neradīsies šaubas, ka viņš ir pēdējais mēsls un kā sodu pelnījis vienīgi nāvi.

Bet kā lai vērtē valsts amatvīrus? Kā revolucionārus? Kā pretošanās kustības dalībniekus? Piemēram, tas pats Leonīds Zakovskis. Vai viņš to darīja pēc savas gribas, sava prieka pēc vai tikai realizēja tās politiskās prasības, kādas vienpersoniski noteica Padomju Savienības diktators Staļins vai komunistiskās partijas politbirojs?

Tas pats ar Kara tribunāla tiesnesi Aleksandru Ragovski. Protams, mēs varam runāt un strīdēties par katra cilvēka individuālo atbildību, labprātīgi izpildot noziedzīgas pavēles vai tikai atrodoties tādā valsts amatā, kuru vēlāk, mainoties apstākļiem, citi varētu nodēvēt par noziedzīgu. Tā, piemēram, notika četrdesmitajā gadā, kad padomju vara pēkšņi izvērsa plašas represijas pret Latvijas Republikas bijušajām amatpersonām, policistiem, armijas virsniekiem un citiem.

Bez šaubām, toreiz šis vērtējums bija noziedzīgs, bet šodien mēs taču darām to pašu! Atkārtojam to, kas jau ir bijis! Noziedzīgā darbībā apsūdzam cilvēkus, kas toreiz to nebūt neuzskatīja par noziedzīgu, jo tāda tolaik bija valsts politika!

Vai tad visiem valsts pilsoņiem, ja viņi ari apzinājās, ka šī politika un ideoloģija ir nepareiza vai pat noziedzīga, tūlīt vajadzēja mukt uz Āfrikas džungļiem?! Starp citu, to vienmēr ir bijis ārkārtīgi grūti definēt, kas patiešām ir neapšaubāmi noziedzīga darbība tiklab katram cilvēkam individuāli, kā arī to attiecinot uz valsts politiku.

Bet tagad pats galvenais! Elmār Ozol, kā lai Latvijas valsts, vienalga, agrākā vai tagadējā, cilvēki un es vērtējam tavu darbību? It kā taisnīgu soģi un pareizas atriebības realizētāju attiecībā pret cilvēkiem, kurus tu uzskatīji gan par saviem personīgajiem, gan valsts ienaidniekiem?

Atbildi - vai kāda, pat viscēlākā ideja atsver kaut viena cilvēka vardarbīgu nāvi? Vai tad, kad personīgi izšķiries kādu sodīt, tevi nekad nemāca šaubas, ka tavs vērtējums par šā cilvēka ļaunuma pakāpi var būt kļūdains un īstenībā tu pats esi visspilgtākais ļaunuma iemiesojums?!

Elmārs, zemu noliecis galvu, ilgi klusēja. Pēc tam viņš to lēnām pacēla un skumju pilns skatījās uz platajā gultā guļošo Edmundu.

-     Man žēl, ka tu tā domā, - Elmārs drebošā balsī teica. - Un, ja tā arī domā, tev to nevajadzēja teikt.

-    Es pašlaik domāju un tevi vērtēju kā tiesnesis, - Edmunds atgādināja.

-     Tas ir kļūdaini, - Elmārs sacīja. - Es tāpat visu mūžu esmu citus vērtējis kā tiesnesis. Un kā tāds arī juties. Tas nebija slikti, un tais konkrētajos apstākļos tas noteikti bija pat vajadzīgs, taču, ja gadījās kļūdīties… Patiešām, tas bija nepatīkami.

-     Vai tā bieži atgadījās?

-     Nē, ne pārāk bieži, - Ozols atbildēja. - Es, raugoties uz savu rīcību ar mietpilsoņa, reliģioza humānista vai pretinieka acīm, dažreiz gan atļaujos sevi nosaukt par nelieti vai ļoti nežēlīgu cilvēku, taču pamatu pamatos vienmēr esmu tomēr rīkojies taisnīgi, pareizi un cilvēciski, jo taisnīgs, pareizs un cilvēcisks bija mans izvēlētais dzīves mērķis - sodīt ļaunos cilvēkus, līdz ar to darot labu pārējiem. Tā ka vismaz tu, Edmund, nepārmet man neko! Lai to dara citi! Kā jau to kādreiz arī izdarīja, man piespriežot nāvessodu. Es neprotestēju. No valsts varas viedokļa to pārpārēm biju ari pelnījis, taču… Nekad neesmu spējis saprast vienu lietu - kāpēc dažādos laikos viena valsts vara par vienu un to pašu nodarījumu tevi apber ar ordeņiem un slavu, bet cita piespriež nāvessodu. Tu to vari izskaidrot?

-    Varu, - Edmunds atbildēja. - Nekā sarežģīta tur nav. Visa vaina slēpjas likumos un tajā, kam šie likumi kalpo - labumam vai ļaunumam.

-    Izbeidz! - Elmārs gurdi atmeta ar roku. - Mēs atkal nonākam tur, kur jau bijām, - kas vispār ir labums, kas - ļaunums?

-     Labi! - Ari Edmunds jutās noguris, un viņam vairs negribējās diskutēt par to, par ko var strīdēties gadsimtiem ilgi. -Ja jau reiz atkal esi atnācis, labāk pastāsti, ko darīji Ulmaņa laikā, ko pirmajā padomju gadā, ko pie vāciešiem, ko pēc kara līdz brīdim, kad tiki arestēts un Baltijas Kara apgabala tribunāls tev piesprieda nāvessodu? Vai kalpoji valstij, kārtējai Latvijā valdošajai varai vai arī klusi un mierīgi dzīvoji savās tēva mājās?

Elmārs piecēlās, vēlreiz sāka staigāt no viena istabas gala līdz otram, tad atkal apsēdās loga priekšā un ilgi klusēdams raudzījās, kā no piķa melniem mākoņiem ik pa brīdim izšaujas spilgtas zibens šautras.

-     Labi vai slikti, bet es nespēju dzīvot klusi un mierīgi, - beidzot viņš ierunājās un balsī bija jūtams auksts tērauda skarbums, kāds tai acīmredzot piemitis visu dzīves laiku. - Kā jau biju nolēmis agrāk, es nekalpoju valstij, nekalpoju nevienai varai. Jo vara jau pēc definīcijas ir sveša un savā ziņā arī naidīga plašākai sabiedrības daļai, tas ir, tautai. Tāpēc arī turpmāk izvēlējos cīnīties pret ļaunumu, sodot sliktos cilvēkus pēc savas personīgās izvēles un sapratnes, nevis pakļaujoties varas pārstāvju pavēlēm. Un šī savādā spēlīte turpinājās. Tas, ko darīju vienas varas laikā, tika atzīts par pareizu un visādi uzteicamu rīcību, savukārt citas varas laikā tas tika vērtēts kā bargi sodāms likumpārkāpums. Taču taisnība nebija ne vienai, ne otrai, ne trešai Latvijā pastāvošajai varai. Taisnība vienmēr bija man, jo n o z i e g u m s kā tāds galvenokārt pastāv vienīgi teorētiski. Praktiski par smagu noziegumu valsts vara var taču pasludināt jebkura cilvēka tai nepatīkamu rīcību vai publiski izteiktus uzskatus.

-    Ko tu darīji? - Edmunds jautāja. - Vai, tāpat kā karā, arī miera laikā kāvi cilvēkus?

-    Es jau tev pateicu, - nakts viesis atbildēja. - Lai tu mierīgi varētu gulēt, neko sīkāk vairs nestāstīšu.

-     Pastāsti gan, - Edmunds palūdza. - Vismaz kaut ko par Annu Ragovsku! Kas viņa bija, ko darīja, kādas bija jūsu attiecības? Un kā tas vispār varēja gadīties, ka tu - galējs latviešu nacionālists - pēkšņi iemīlējies padomju ģenerāļa meitā? Un kā tas viss beidzās? Ar uzvaras gavilēm vai asaru plūdiem? Un kas tādā gadījumā esmu es? Vai patiešām tavs un Annas Ragovskas dēls?! Un cilvēks, ko man vai citam tiesnesim nāktos tiesāt, ir mans vectēvs - bijušais padomju justīcijas ģenerālis Aleksandrs Ragovskis? Vai tiešām tas tā ir? Vai tas vispār ir iespējams? No tā, kas rakstīts zem šā dzīvokļa grīdas atstātajās burtnīcās, skaidras atbildes atrast ir grūti. Burtnīcu lielākā daļa kādreiz ir stipri samirkusi, teksts izplūdis, grūti salasāms vai vispār nesalasāms. Starp citu, kas ir šī teksta autors? Tu?

-    Lielākās daļas, - Elmārs apstiprināja. - Cerēju, ka nākotnē tas kādam varētu noderēt. Bet daudz ko jau pēc manas nāves tur klāt pierakstīja kāds jauns rakstnieks, kad pēc ģenerāļa pārvākšanās uz daudz labāku dzīvesvietu šeit tika ierīkots komunālais dzīvoklis. Jauneklis bija talantīgs, varbūt viņš no manām piezīmēm būtu izveidojis lielisku romānu, taču, kā daudzi apdāvinātie cilvēki, pirmo panākumu apžilbināts, sāka dzert, līdz nodzērās pavisam. Neilgi pirms savām beigām viņš dzērāja izmisumā par neveiksmīgi nodzīvoto mūžu šīs burtnīcas aplēja ar degvīnu un mēģināja sadedzināt. Taču pēdējā brīdī laikam tomēr kļuva žēl, ātri nodzēsa un pabāza zem grīdas dēļiem. Pagāja gadi, līdz šo dzīvokli nopirki tu, sāki taisīt remontu un kaut kas gan no manas, gan mūsu tautas vēstures pēkšņi atdzīvojās un kļuva zināms arī citiem.

-     Paldies par paskaidrojumu, - Edmunds apmierināts sacīja. - Kā paliek ar pārējiem jautājumiem?

-    Vēl mazliet pacieties, - Elmārs atbildēja, piecēlās un, ejot prom, vēl uz brīdi apstājās pie durvīm. - Es tev visu pārējo izstāstīšu citreiz, lai gan pamatpatiesību tu jau zini - tā tev patīk vai ne. Bet uz Parīzi nebrauc! Tur Centrālajā stacijā, protams, ne mani, ne tevi neviena meitene negaida. Tas bija tikai tāds skaists sapnis - Laiks ir apstājies, nekas pēdējā pusgadsimtā baismīgs nav noticis, un tu kā mans tiešs turpinājums esi

un sniedz nenovecojošajai franču skaistulei Natalī no manis zilu rudzupuķu pušķi. Tas būtu skaisti mūsu neskaistajā dzīvē. Vismaz kaut kas cēls, mīļš un ļoti saprotams.

21. NODA Ļa

Skaistā francūziete Natalī bija tikai viena no mana mūža daudzajām sievietēm, turklāt - gandrīz vai neticami! - vienīgā, ar kuru man nebija seksuālu attiecību.

Varbūt tieši tāpēc viņa arī tik spilgti palikusi atmiņā un patiesībā šo it kā sīko epizodi visu mūžu un pat pēc tā atceros kā vienu no skaistākajiem manas dzīves piedzīvojumiem.

Bet pēdējā manas dzīves sieviete bija Anna Ragovska. Tas ir baigs un vienlaikus arī savdabīgi skaists stāsts par manu un viņas īslaicīgo mīlestību, kas it kā pat teorētiski nebija iespējama. Taču tagad es zinu droši - mīlestībā ir iespējams viss! Pat neiespējamais…

Taču tieši tāpēc, ka šis stāsts patiešām ir visai baigs un beidzās pat vairāk nekā traģiski, es Edmundam par to neko neteikšu. Kāpēc viņam vajadzētu zināt, kā tika noslepkavota viņa māte?

Droši vien nekas tamlīdzīgs nebūtu iespējams, ja mēs satiktos citā, mīlestībai daudz labvēlīgākā vēstures posmā. Taču pēckara gadi bija vieni no nežēlīgākajiem Latvijas pastāvēšanas vēsturē.

Tas bija laiks bez dvēseles. Diemžēl bezdvēseliski bija arī lielākā daļa cilvēku, kas šo šaušalīgo Laiku veidoja. Visapkārt %

pastāvēja pārāk daudz naida, nežēlības, nodevības un varmācības. Šodien ir skumji apzināties, ka vispār Latvijā kas tamlīdzīgs varēja notikt - otrreizējā krievu okupācija, represijas, deportācijas, čekas patvaļa un nāvessodi.

Ko mēs, nelielo pretošanās grupu dalībnieki, varējām likt pretī? No militārā viedokļa - neko! Tikai savu naidu, izmisumu,

sāpes, dzimtenes mīlestību un ienaidnieka asinīm slacītu atriebību.

Jāatzīstas - mūsu cīņa pret padomju varu īstenībā bija pilnīgi bezcerīga, un tās vienīgais attaisnojums, vismaz man un vēl dažiem kaujas biedriem, bija vēlme nomirt kā brīviem cilvēkiem…

Nesakautiem un neuzvarētiem.

Edmundam varbūt tāpēc, ka viņš ir tiesnesis, bet varbūt tādēļ, ka ir mans dēls, es neko neteicu, ko darīju tā sauktajā Ulmaņa laikā, ko pirmajā padomju varas gadā, ko pie nacistiem, ko pēckara gados.

Tas viss jau ir pagājis, viss bijis un beidzies. Šai laikā, ja tā varētu teikt, es darbojos kā privāttiesnesis, biju tāds kā Mežonīgo rietumu vientuļais kovbojs - virtuozs pistoļvīrs un taisnīgs atriebējs, kas savus upurus izvēlējās pēc tikai man piemītošās sapratnes par labo un ļauno lietu kārtību šai pasaulē.

Man gribas ticēt, ka diez vai savā izvēlē kādreiz kļūdījos, tāpēc neko arī nenožēloju. Protams, pasaule tādēļ vien labāka nekļuva, toties ļaundaru rindas kļuva daudz retākas.

Edmundam un daudziem citiem šodien ir tiesības man jautāt - galu galā kāda tam visam bija jēga? Atbildu godīgi - nezinu. Varbūt man vajadzētu jautāt arī jums - kāda jēga ir valstī pastāvošajai tiesu un sodu sistēmai? Kāda jēga likumiem? Un beigu beigās - kāda jēga vispār ir cilvēka dzīvei un tam, ko viņš dara?

Un turpināt jautāt ar vēl lielāku sparu - vai pastāv būtiski liela atšķirība, vai kārtējam ļaundarim tiesu spriež valsts tiesnesis tiesas nama zālē vai to daru es, kādam tiesu spriezdams uz ielas vai meža malā? Ja galvenais mērķis ir konkrēta neģēļa taisnīga sodīšana, tad nekādu būtisku atšķirību starp abu tiesu procesiem neredzu.

Vēl vairāk!

Esmu pārliecināts: ja ne mana toreizējā rīcība, tad daudzi līdz valsts tiesām vispār nekad nenonāktu. Vieni līdz pat šodienai staigātu, apkārušies ar padomju ordeņiem un medaļām, savukārt citi Austrālijā, ASV vai mūsdienu Latvijā plātītos ar saviem varoņdarbiem vācu okupācijas laikā.

Iespējams, tam visam kaut kādu jēgu tomēr var saskatīt un es velti uz šīs zemītes dzīvojis neesmu.

Tolaik bija grūti noticēt, taču kādreiz jaunībā pēc manas ierosmes nodibinātā kaujinieku grupa Asinsbrāļi gandrīz vai pilnībā bija spējusi saglabāties līdz pat 1949. gada pavasarim. Tā ietilpa vienā no Rietumkurzemes partizānu vienībām, kas ar īslaicīgiem pārtraukumiem darbojās Liepājas apkārtnes mežos un bāzējās jau 1944. gada vasarā sagatavotajā bunkurā.

Neko teikt, tas bija uzbūvēts liels un labs, un tajā esošā kompānija arī bija laba un raiba kā zirga deķis.

Grupu formāli komandēja Imants Zvirgzds - mans bērnības draugs, bijušais latviešu strēlnieks, kas citu vidū ar izcilu drosmi bija izcēlies jau Ziemassvētku kaujās un vēlāk Krievijas pilsoņu karā. Viņš pēc atgriešanās Latvijā sāka sekmīgi saimniekot sava tēva saimniecībā, bija precējies un radījis trīs bērnus.

1941. gada 14. jūnijā viņa ģimeni, domājams, kā aizsargu organizācijas dalībniekus un turīgus zemniekus, apcietināja un izsūtīja uz Sibīriju. Imantam izdevās no aresta izvairīties. Izmisuma un naida mākts, viņš kara sākumā noorganizēja nelielu pašaizsardzības grupu, mazliet pašaudījās ar bēgošajām Sarkanās armijas daļām, vēlāk atbrauca uz Rīgu, iestājās Arāja komandā, tad nokļuva leģionā, un pēc kara viņam nekas cits neatlika kā atsākt dzīvot mežā.

Man dažreiz šķita, ka viņš pēc visa, ko savā mūžā piedzīvojis un darījis, jau bija pamatīgi nojūdzies, jo bieži viņa rīcība bija grūti saprotama. Tā vai ne tā, taču tas nekādi nebija noslēpjams - Imants Zvirgzds izjuta patoloģisku naidu ne tikai pret krieviem, bet arī pret latviešu komunistiem un vietējiem padomju varas aktīvistiem.

Es šo naidu sapratu un spēju iedomāties, cik šim cilvēkam bija sāpīgi redzēt, kā viņa lielajā, kopā ar tēvu trīsdesmito gadu beigās no baltiem ķieģeļiem celtajā divstāvu mājā tagad bija iekārtojusies gan ciema partorga, gan izpildkomitejas priekšsēdētāja ģimene. Partijnieks pirmajā, ciema priekšnieks - otrajā stāvā.

Vienībā bija arī attāls viņa radinieks Augusts Lazda - bijušais Sarkanās armijas seržants, kas, nonācis Kurzemes frontē, dezertēja un pievienojās partizāniem.

Saprotams, Asinsbrāļos vairs nebija Jēkaba Dubelšteina, ne arī Kārļa Zvirgzda, kas pilsoņu kara laikā bija kritis Kazaņas aizstāvēšanas kaujā, ne arī mana brāļa Teodora. Viņš, 1943. gadā mobilizēts vācu armijas latviešu leģionā, bija palicis Vācijā, nokļuvis angļu gūstā un vēlāk pārcēlies uz dzīvi vienā no Liverpūles priekšpilsētām.

Bet es - Elmārs Ozols - veiksmīgi izvairījies no dienesta abu karojošo pušu - vācu un krievu armijā - legāli dzīvoju pie mātes mūsu ģimenes Ozolkalnu mājās un it kā nodarbojos ar lauksaimniecību.

Kāds pazīstams Liepājas dakteris jau vācu laikā bija man sagādājis oficiālu ārstu komisijas izziņu, ka smagā formā slimoju ar tuberkulozi, un to pašu diagnozi apstiprināja arī pēc kara, izziņai pievienojot kāda jau miruša tuberkuloznieka rentgena uzņēmumu.

Dažus mēnešus pēc Latvijas atbrīvošanas vispārējas iedzīvotāju filtrācijas kampaņas laikā tiku divreiz pratināts čekas vietējā filiālē, taču, neko noziedzīgu manā darbībā neatraduši, palaida vaļā. Vienīgi, ņirdzīgi smīnot, pārmeta, kā tad es tā - gandrīz vai leģendārs pilsoņu kara varonis, bijušais latviešu strēlnieku pulka komandieris - labprātīgi atgriezies Latvijā pie nīstajiem buržujiem…

Taču tagad šis pilsoņu karš - viena no mana mūža spožākajām epizodēm - krietnu laiku bija labs aizsegs, lai valsts vara mani vismaz pagaidām liktu mierā.

Šad tad, visbiežāk naktīs, kādam atklātam nelietim - milicijas pilnvarotajam, iznīcinātājam, nodevējam, armijas pārstāvim vai čekistam - izpildījis nāvessodu, atgriezos mājās vai dažas diennaktis uzturējos partizānu bunkurā, kuru tā iemītnieki bija nosaukuši par Zilo lakatiņu. Varbūt tāpēc, ka viens no partizāniem šo populāro dziesmu pārējiem dziedāja kā obligātu ikvakara lūgšanu. Tas visiem jau bija noriebies līdz nelabumam, un tomēr vienmēr, kad izskanēja pēdējie vārdi, dažu skarbo viru acis parādījās asaras…

Dziesma atgādināja to, kas mums bija zudis uz visiem laikiem.

Kad mani kādreiz vedīs uz nošaušanu, bieži domāju, labprāt dzirdētu skanam šo dziesmu, nevis krievu čekistu rupjās lamas.

Tomēr lamas noteikti dzirdēšu, taču dziesmu ne. Tāds toreiz bija laiks.

Mēs visi jau iepriekš zinājām, kā beigsies mūsu dzīve. Kļūdīties bija tikpat kā neiespējami, un tomēr pavisam negaidot man liktenis nez kāpēc deva vēl pēdējo iespēju kaut īslaicīgi kļūt laimīgam, kas praktiski bija tikpat neiespējami, kā beigu beigās izbēgt loģiskam sava mūža nobeigumam - valsts varas piespriestam sodam.

1949. gada pavasaris bija reti draņķīgs. Vēl līdz aprīļa vidum bieži uznāca cīruļputeņi un saule tikai retu reizi parādījās starp biezajiem mākoņu kalniem.

Dažas dienas pēc 25. marta masveida deportācijām mēs nolēmām sodīt ar nāvi gan ciema partorgu, gan padomes priekšsēdētāju par aktīvu līdzdarbību daudzu vietējo iedzīvotāju izsūtīšanā no Latvijas.

Es sodīšanai izvēlējos ciema veci. Ne tikai tāpēc, ka viņš man personīgi riebās, bet galvenokārt tādēļ, ka tieši viņš varas orgāniem bija ieteicis, kuras ģimenes atstāt, kuras sūtīt prom. To mums savukārt jau nākamajā dienā darīja zināmu ciema sekretāre.

Es viņu negribēju nošaut mājās. Viņš dzīvoja kopā ar māti, sievu un diviem pusaugu puikām. Es sapratu - tas, ko atkal biju nolēmis darīt, ir nežēlīgi un varbūt pat necilvēciski. Jā, droši vien. Taču to, kā viņš ar daudzu cilvēku likteņiem palīdzēja izrīkoties čekistiem, arī par cilvēcisku nenosauksi. Turklāt viņš to darīja labprātīgi, un, ja arī sava amata spiests, - šī traģēdija skāra daudzas ģimenes, un tās sekas ilgus gadus būs drausmīgas.

Sodot šo cilvēku, sekas skars tikai vienu ģimeni.

Pievakarē priekšsēdētāju Matīsu Silkalnu gaidīju pie ceļa pagrieziena uz ciema centru. Tā bija plata milzīgu ozolu aleja, kas kādreiz veda uz muižas centru - barona fon Rekes pili.

Jau tālumā ieraudzījis kafijbrūno automašīnu pobeda, pagaidīju, līdz tā nonāk līdz pagriezienam, tad izgāju no tuvākā koka aizsega un ar paceltu roku nostājos ceļa vidū. Mašīna apstājās. Ar šoferi biju pazīstams. Arī ar priekšsēdētāju nebijām sveši. Atvēris durvis, viņš izliecās laukā un, nedaudz pārsteigts, skatījās uz mani.

-     Kas noticis, kaimiņ? - viņš, aizdomu pilns, prasīja.

-     Baigie mēsli, - es atbildēju. - Pagasts gandrīz vai tukšs.

-    Kā - tukšs? - viņam uzreiz vēl nepielēca. - Visi sabēguši mežos, vai?

-     No agrākajiem iedzīvotājiem palikusi labi ja puse, - es teicu. - Sešpadsmit ģimenes pašlaik taisnā ceļā rullē uz Sibīriju! Vai tu gadījumā nezini, kāda velna pēc?

-     Zinu, - Matīss diezgan droši atbildēja, ne mazākā mērā nenojauzdams, ka biju ne tikai cieši saistīts ar tuvākās apkārtnes partizāniem, bet vispār turpat vai visas Latvijas padomju varas un čekas vajāto cilvēku uzticības persona - tāds kā Galvenais tiesnesis un bende. - Viņi visi bija padomju varas pretinieki, bandītu atbalstītāji un budži, - Silkalns paskaidroja.

-     Kas tie bija par ļaudīm, kas noteica šo sabiedriski politisko statusu - padomju varas ienaidnieki vai budži? - es painteresējos.

-     Kā - kas? - Matīss iesaucās un nikni paskatījās uz mani. - Valsts drošības orgāni! Turklāt… Vai tu šai sarunai nevarēji izvēlēties citu vietu? Baigi deg? Rīt atnāc uz kantori, un es tev par notikušo sīki izstāstīšu, lai gan man tādiem kā tu vispār nekas nebūtu jāstāsta! Saprati? Es atskaitos tikai savai augstākajai priekšniecībai!

Matīss nospļāvās un jau grasījās vērt durvis ciet, bet es tomēr pasteidzos ātrāk, satvēru rokturi un durvis spēji parāvu atpakaļ. Rīkoties vajadzēja ātri, jo skaidri zināju (to prasīja tālaika apstākļi), ka gan šoferis, gan priekšsēdētājs ir bruņoti ar TT pistolēm.

- Redzi, Silkaln, - jūtami paceltā balsi sacīju, - es rīt labprāt pie tevis uz kantori aizietu, taču zinu jau iepriekš - tevi tur nesastapšu. Un arī neviens cits tevi tur ilgi vairs neredzēs. Tu nekad vairs nesēdēsi aiz sava priekšsēža galda un nesastādīsi padomju varas ienaidnieku sarakstus, Silkaln. Tu taču labi zini, ka viņi nekādi atklāti ienaidnieki nebija. Daži no viņiem tavi personīgie, jā! Tāpēc tas bija ārkārtīgi nelietīgi… Tu droši vien sevi iedomājies kā tādu vietējo caru… Nē! Kā tādu maziņu baronu fon Reki, bet mūs, pārējos, kā savus vasaļus - dzimtļaudis. Bet tā vis nav, Silkaln! Lai gan mēs visi tagad esam padomju varas apspiesti un pazemoti, savā garā tomēr jūtamies brīvi! Un brīvi gribam palikt arī turpmāk! Bet tu, Silkaln, būtu labāk gājis meža darbos, nevis tik neģēlīgi kalpojis nīstajai padomju varai! Tāpēc latviešu tautas vārdā… Mēs tev atņemam iespēju izdarīt vēl kaut ko sliktu mūsu ciema iedzīvotājiem… Vēl kādu nodot, vēl kādu pakļaut arestam, vēl kādu aiztriekt uz Sibīriju! Ja tev kādreiz ellē gadīsies sastapt baronu fon Reki un viņa uzticamo kalpu Fēliksu, pasveicini no manis! Zini, Silkaln, manuprāt, tas ir visnožēlojamākais, kas ar cilvēku var notikt, - labprātīgi pieteikties par kāda kunga vai valsts varas sulaini…

Priekšsēdētājs nepaguva pat īsti nobīties. Viss turpmākais notika zibens ātrumā. Izrāvu revolveri un gandrīz netēmējot ietriecu lodi Silkalnam tieši pierē. Pēc tam nošāvu arī šoferi, pagriezos un nesteidzoties devos mežā.

Iet bija grūti. Notikušais atšķirībā no citām reizēm šoreiz mani smagi nomāca. Iespējams, tāpēc, ka ik pēc brīža atmiņā pavīdēja abi priekšsēdētāja mājās palikušie mazgadīgie puikas…

Negribu īpaši attaisnoties, taču toreiz tāds bija laiks - vajadzēja darīt to, kas ne vienmēr bija patīkami.

Viens ļaunums tūlīt radīja pretļaunumu, un tā tas naida katls vārījās.

Pēc divu stundu gājiena, diviem posteņiem nosaucot paroli, nonācu līdz lielajam bunkuram. Pa šaurām kāpnītēm nokāpu lejā, un manām acīm pavērās diezgan šķērms skats, kādu gan es jau vairākkārt biju redzējis arī agrāk, taču nez kāpēc tieši toreiz redzētais manī pēkšņi izraisīja asu riebumu un naidu.

Vairāku partizānu ielenkta, bunkura vidū stāvēja jauna, ļoti skaista sieviete, no kuras slaidā auguma viri jau bija paspējuši noplēst apģērbu un krūšturi un ņirgājoties grasījās noraut pēdējo, kas vēl uz viņas ķermeņa bija palicis.

Šis skats man šķita sevišķi pretīgs ne tikai tāpēc, ka tas patiešām arī bija pretīgs, bet vēl tāpēc, ka tas uzreiz lika atcerēties kādreiz līdzīgā situācijā nonākušo Maritu. Tad vēl atcerējos Ukrainas sādžu Saburovku, kad blakus Evas Ragovskas mājām divi strēlnieki bija izvarojuši saimnieka sievu, un citus, vēl baigākus gadījumus. Un vienmēr, kad radās iespēja, es šos izvarotājus biju nežēlīgi sodījis.

-     Kas te notiek? - uzreiz iekliedzos. - Ko jūs darāt?!

-    Vai tad neredzi? - Imants smejoties atkliedza pretī. - Tūlīt šo komunistu kuci izčakarēsim! A ko citu? Vīri ir izsalkuši, sievieti nav dabūjuši jau vairākus gadus. Turklāt neko citu viņa nav arī pelnījusi!

-     To mēs vēl paskatīsimies, - es teicu un priekšā stāvošajai sievietei veltīju līdzjūtīgu skatienu. Tad pēkšņi atcerējos, ka visu mūžu, lai cik tas arī savādi šķistu, nevienai sievietei nebiju nodarījis pāri pat ar mazo pirkstiņu! Cik nežēlīgs biju pret ienaidniekiem un tiem, kurus nolēmu sodīšanai, tik maigi un saudzīgi biju izturējies pret daiļo dzimumu.

Sieviete raudāja un no aukstuma, bailēm un paredzamajām šausmām drebēja. Acīmredzot viņa sākumā tomēr bija pretojusies, jo uz skaistās, klasiski veidotās sejas bija redzami vairāki nobrāzumi un asins traipi.

-    August! - pavēlošā balsī vērsos pie bijušā Sarkanās armijas seržanta, kura acīs skaidri redzami liesmoja grūti apvaldāmas kaisles uguntiņas. - Savāc sievietes drēbes un palīdzi viņai apģērbties! Pēc tam atvainojies un palūdz piedošanu!

-     Ko?! -yЈugusts, pārsteigts un melnu dusmu pārņemts, iekliedzās. - Vai tu gadījumā neesi zaudējis prātu? Laist garām šādu izdevību! Apģērbt jau izģērbtu sievieti?!

-    Aizveries! - es, tāpat spēcīgu dusmu plosīts, kliedzu pretī.

-    Un klausi pavēlei!

-     Tu man neesi nekāds komandieris! - Augusts nobrēca, pieliecās, pacēla no zemes krūšturi un demonstratīvi aizsvieda tālāk. - Neaizmirsti, ka viņa ir kara trofeja! Gūstekne! Un mums ir tiesības ar viņu darīt visu, kas vien ienāk prātā!

-    Tā vis nebūs, - es pateicu un asi pagriezos pret Imantu.

-     Kas viņa tāda ir, un kur jūs viņu nogrābāt?

-     Kā bijām norunājuši, gājām likvidēt partorgu, - Imants sāka stāstīt. - Aizgājām līdz mājai, izlūkojām apkārtni, viss izskatījās klusi un mierīgi. Gājām iekšā, taču tur priekšā uzradās apsargs - iznīcinātājs Leonards. Tu viņu zini. Nācās nošaut. Gājām tālāk. Virtuvē atradām partorga sievu. Viņa uzreiz sāka nedabiski kliegt un lūgt žēlastību. Sievu neaiztikām. Vienā no tālākajām istabām ieraudzījām partorgu guļam gultā, bet viņam blakus šo dāmu. Izrādījās, ka partorgam uznākusi kuņģa čūlas lēkme. Bet šī jaunkundze esot daktere, tikai pirms dažām dienām atsūtīta darbā uz mūsu pagastu. Lai partorgs ilgi nemocītos savās kuņģa kaitēs, mēs viņu padarījām aukstu, bet dakterīti paķērām līdzi. Lai jau zēni papriecājas! Kas mums, Elmār, vēl ir atlicis? Tik vien kā nolaist no kājām kādu komunistu un nelaist garām izdevību… Cik ilgi pats neesi gulējis ar sievieti?

-    Ilgi, Imant, ļoti ilgi, - es domīgi teicu un sāku vākt kopā izmētātās sievietes drēbes.

-    Nē! - Augusts atkal iesaucās un, ātrāk par mani pakampis krūšturi, to ķircinādams vicināja pa gaisu. - Pupi balti, pupi kaili…

-     Atdod! - es atkal stingrā balsī pavēlēju.

-    Nenāk ne prātā! - Augusts atcirta. - Zēni, lieciet to daiļavu uz galda! Es sākšu pirmais!

Atkal jau nez kuro reizi, naida un pretīguma māktam, man nācās tvert rokā revolveri un raidīt vairākas lodes tā cilvēka krūtīs, kuru uzskatīju par vajadzīgu sodīt un dzīvu tomēr neatstāt…

-     Dullais, ko dari?! - Imants kliedza, un arī pārējie vīri skatījās uz mani pārsteigti un nobijušies. Sieviete, ar abām rokām aizspiedusi ausis, šausmu pārņemta, spēji sakņupa pie galda.

-     Veči, tikai mieru! - es brīdinoši teicu un vēl vienu lodi raidīju bunkura griestos. - Jūs mani pazīstat - pie vajadzības es jūs te visus varu nolaist no kājām! Atceries, Imant, mēs vēl agrā jaunībā svinīgos apstākļos izdzērām kausu ar mūsu asinīm! Un kādi bija toreizējā zvēresta vārdi? Tu tos vēl atceries? Ja esi piemirsis, varu atgādināt! Mēs solījāmies cīnīties par taisnīgu lietu! Tikai par taisnīgu! Mūža lielāko daļu to arī esam darījuši - neesam žēlojuši daudzu neliešu dzīvības… Bet tu mūsu zvēresta vārdus esi aizmirsis jau daudz agrāk! Tad, kad aizgāji pie Arāja un darīji to, ko latvieši nedrīkstēja darīt! Vārds taisnīgi bija pazudis no tava prāta! Un kas te notiek pašlaik? Tagad tu kopā ar šiem razbainiekiem nolaupi nevainīgu sievieti un kā izsalkušu suņu bars taisāties visi te bariņā viņu izvarot?! Imant, vai tu neapjēdz, cik zemu esat krituši?

-     Bet tu esi augsti kāpis, ja? - Imants ar izsmieklu balsī jautāja. - Pēkšņi no debesīm nolaidies balts eņģelītis!

-    Nē, Imant, ne gluži balts, - es teicu, - taču neviens man nekad nepārmetīs, ka es kaut vienu cilvēku būtu nogalinājis vienkārši tāpat - bez kādas vajadzības un netaisnīgi.

Sapratusi, ka es, iespējams, esmu vienīgais, kas šo nikno vilku barā varētu viņu glābt, sieviete strauji pacēla galvu un uz mani raudzījās ar tādām acīm un skatienu, kas vairāk par vārdiem izteica viņas izmisumu un lūgumu pēc palīdzības.

-     Es jūs lūdzu… - viņa, turpinot raudāt, klusi vērsās pie manis. - Nemokiet mani…

-    Lūgt neko nevajag! - es teicu un, beidzot savācis sievietes drēbes, tās noliku viņas priekšā uz galda. - Nekautrējies un mierīgi apģērbies!

Visi, drūmi klusēdami, skatījās, kā sieviete drudžainām kustībām sevi atkal saveda kārtībā.

-    Vai tu patiešām esi daktere? - es painteresējos.

-    Jā… - Sievietei trīcēja arī balss.

-    Kā nokļuvi mūsu pagastā?

-    Pēc universitātes beigšanas man bija visas iespējas palikt Rīgā, - viņa paskaidroja. - Gandrīz vai gadu arī nostrādāju Pirmajā slimnīcā, bet tad sadomāju… Sev par milzīgu nelaimi, sadomāju dzīves rūdījumam dažus gadus pastrādāt laukos. Te tieši trūka terapeita, un pirms nepilnas nedēļas…

-     Kur esi apmetusies?

-    Ābelīšu mājās pie Jansoniem.

-    Vai viņi tev ir kādi radinieki?

-    Attāli, - sieviete atbildēja. - Elvīra Jansone ir manas mātes māsīca.

-     Kā tevi pašu sauc?

-     Anna Ragovska, - sieviete pateica un, beidzot mugurā uzvilkusi dārgu karakulādas kažoku, apsēdās un atkal lūdzoši skatījās uz mani.

Izdzirdot viņas uzvārdu, es tā kā pat satrūkos. Atmiņa spēji un ļoti sāpīgi atkal uzplēsa kādu sen pagājuša laika ainu - zaļ- ganpelēkās Ukrainas stepes, Saburovkas sādžu, nežēlīgi nokautos divus drozdoviešu pulkus un jauno poļu meiteni Evu Ragovsku, mūsu pirmo kopīgi pavadīto nakti, pēc tam atvadu sveicienus, nepateiktos solījumus par mīlestību un vēlēšanos atgriezties, jo tā taču bija tikai sīka un ikdienišķa kara laika epizode… Tad vēlreiz atmiņā pazibēja kāda maza Ukrainas dzelzceļa stacija un uz tās perona brīnišķīgā Eva tirgojamies ar saulespuķu sēkliņām… Un tad mūsu divus gadus ilgā kopdzīve, bērna piedzimšana, arests, Maskavas čeka un Evas drausmīgā nāve Lubjankas cietuma pagrabā…

Divi gadi - patiesībā ļoti īss mana mūža mirklis, taču tas bija piesātināts ar tik lielām laimes un nelaimes devām, ka pilnīgi pietiktu vismaz diviem cilvēka mūžiem…

-    Kā tu teici? - viegli drebošā balsī pārjautāju. - Tevi sauc Anna Ragovska?

-    Jā, - viņa apstiprināja. - Es nemeloju.

Mirkli padomājis, pajautāju: - Vai par Evu Ragovsku kaut ko esi dzirdējusi?

Anna uz bridi beidza šņukstēt un, stipri pārsteigta, pavērsa pret mani samulsušu skatienu.

-    Jā, - viņa atbildēja. - Dzirdējusi esmu.

-     Kur? Kad? - turpināju vaicāt. - Vai viņa ir tava radiniece?

-     Tā iznāk, - Anna teica. - Bet tēvs par to plašāk neko negrib stāstīt.

-     Kāpēc?

-      Eva Ragovska ir mana māsīca - tēva brāļa Vladislava Ragovska vienīgā meita. Bet Vladislavs Krievijas pilsoņu karā bija nostājies baltgvardu pusē - pret boļševikiem. Savukārt mans tēvs aizstāvēja padomju varu. 1937. gadā tēva brālis Vladislavs kopā ar meitu Evu esot nošauts Maskavā, bet manu tēvu par šo radniecību nez kāpēc nesodīja… Varbūt tāpēc… Viņš šo savu grēku labprātīgi vai piespiedu kārtā izpirka, strādājot toreiz uz ātru roku nodibinātajās tiesu troikās, pasludinot spriedumus tautas ienaidnieku un ārzemju spiegu lietās.

-     Tas vecis ir īstais! - Imants iesaucās un ar degošu skatienu ieurbās manā sejā. - Pēdējais maita! Tu zini, cik cilvēku viņš pa šo laiku ir aizraidījis uz viņpasauli?

-     Varu nojaust, - es atbildēju un vēlreiz cieši uzlūkoju Annu, kas atkal sāka raudāt, droši vien nožēlojot, ko nupat mums bija darījusi zināmu.

-    Nav ko ākstīties! - Imants nikni turpināja. - Mums te nav jātēlo nekādi humānisti! Ja netiekam klāt pašam Ragovskim, tad, sodot viņa meitu, lielā mērā sodīsim arī viņu! Ja tev netīk, ka vīri šā čekista meitiņu pamatīgi izčakarē, tad viņa vienkārši ir jānošauj! Tūlīt un tepat! Pie viena, Elmār, atgādināšu - tas būs ļoti taisnīgs sods! Ja viņi kādreiz noķers tevi, ja noķers mani… Principā jebkuru padomju varas ienaidnieku… Simtprocentīgi tā vai citādi cietīs arī visi mūsu radinieki. Šī, Elmār, kā tu pats saproti, ir baiga dzīve, un vēl baigāka ir mūsu cīņa, kur reti kad notiek vienkārši tā - viens pret vienu!

Šai cīņā gluži kā Piektajā gadā atkal ir iesaistītas abas puses - pazemotie latvieši un šodienas melnās sotņas krievi! Tāpēc, Elmār, būtu ļoti pareizi, ja tu šā krievu čekista meitiņu pats arī nošautu. Neviens no viņiem nav jāsaudzē! Bet, ja tu to nedarīsi, tad kāda beigu beigās būs bijusi jēga asins zvērestam un vispār tam, ko tu visu mūžu esi darījis, - cīnījies par taisnību un bez žēlastības sodījis visus, kas kaut vismazākā veidā darīja pāri latviešiem. Un ne tikai mums, protams.

-    Mans tēvs nav krievs! - Anna sparīgi iesaucās, acīmredzot tūlīt iedomādamās, ka tas viņu varētu glābt. - Viņš ir polis!

-     Tagad tam nav nekādas nozīmes, - Imants, atmetot ar roku, paziņoja. - Svarīgi, ka viņš ir čekas tiesnesis - latviešu bende.

-    Bet es nevienu neesmu nobendējusi! - Anna šņukstēdama atgādināja. - Kāpēc jūs gribat sodīt mani? Par ko? Tieši otrādi - es latviešus esmu ārstējusi un glābusi!

-    Tagad tam tāpat nav lielas nozīmes, - Imants atkārtoja. - Tu mēģināji glābt ciema partorgu, mazināt viņa sāpes. Pretīgi par to pat runāt! Tu glābi cilvēku, kas bija sagādājis neaprakstāmas sāpes daudzām uz Sibīriju izsūtītajām latviešu ģimenēm. Ja tu, Elmār, to negribi vai nevari, tad šo sarkano dāmīti es nošaušu pats.

Imants strauji pagriezās, un nākamajā mirklī viņa roka jau satvēra vācu mašīnpistoli. Tagad grūti izskaidrot, kas tobrīd notika manā apziņā vai zemapziņā. Taču es noreaģēju tikpat zibenīgi. No visa spēka triecu dūri Imantam sejā, viņš spēji sagrīļojās, tajā pašā mirklī izrāvu no viņa rokām šmeiseri un tūlīt pavērsu to kā pret Imantu, tā pret pārējiem bunkurā esošajiem vīriem.

-     Augusts tagad jau drātē debesu eņģeļus! - es brīdinošā balsī teicu. - To tūlīt varēsiet darīt arī jūs! Tāpēc tikai mieru, zēni! Ja atklāti - mūsos jau tā ir maz kas palicis cilvēcisks… Ja mēs vēl nodarīsim pāri šai sievietei, mēs vispār pārstāsim būt normāli. Un ne tikai tāpēc, ka viņa ir ārste. Viņa ir sieviete! Un ir neaizsargāta! Turklāt… Vīri, vīri… Vai mums jārīkojas tāpat kā boļševikiem? Līdz šim mēs taču esam sodījuši tikai vainīgos… Atkārtoju - vainīgos! Pārējos, zēni, tomēr liksim mierā!

Ātri saņēmu Annas roku un pievilku viņu sev tuvāk.

-    Ejam! - es teicu. - Un ne no kā vairs nebaidies!

Mēs pa šaurajām slēptuves kāpnītēm izlīdām laukā, un es pa bunkura lūku nosviedu lejā mašīnpistoli.

-    Dullais! - Imants no apakšas bļāva. - Viņa taču tevi nodos! Un nodos mūs visus! Tu redzēsi! Vai pats to neapjēdz?

To es patiešām apjēdzu. Bet pēkšņi sapratu pavisam ko citu. Atcerējos, ka man jau ir piecdesmit deviņi gadi. Un kas? gribējās kliegt. Ko es savā mūžā bez asinīm, cilvēku nāves, revolūcijām, kara un savstarpēju atriebību šausmām esmu redzējis? Ko citu piedzīvojis? Ne man ir mīļota sieviete, ne bērni… Es kā vientuļš, visu trenkāts vilks esmu klīdis no vietas uz vietu, nekur nerazdams ne mieru, ne ģimenes siltumu.

Bet kāpēc ne tagad?! Vai patiešām tas kārtējo reizi varētu būt tikai skaists sapnis, gar apziņas malu ātri pazibējusi ilūzija par iespēju savu dzīvi tomēr nobeigt daudzmaz normāli?

Mežā vēl bija saglabājies sniegs. Mēs pa to bridām lēniem soļiem, un es domāju, vai patiešām mani varētu nodot šī skaistā Anna Ragovska - iespējamā mana mūža pēdējā sieviete.

Es negribēju, ka viņai pieskaras citu vīriešu netīrās rokas.

Es ļoti negribēju, ka viņu nogalina.

Kas šai situācijā man ir viņas tēvs? Nekas! Tukša skaņa!

Bet viņa… Savādi, ka es pēc visa, ko savā dzīvē esmu darījis, vēl varu domāt un ilgoties pēc sievietes tuvuma…

Kad iznācām no meža, apstājāmies. Es zināju, kur dzīvo Jansoni, - viņai vajadzēja iet pa labi. Uz manām mājām ceļš veda pa kreisi.

Atklāti sakot, situācija bija baiga un ļoti neparasta. Es pilnīgi droši zināju - tagad, pēc ciema priekšsēdētāja un part- orga slepkavības, kājās būs sacelts viss tuvākajā apkārtnē dislocētais padomju iekšlietu karaspēks, kas, piepalīdzot vietējiem iznīcinātājiem, sāks ķemmēt apkārtnes mežus un rūpīgi pārmeklēt katru ciema māju. Ja Annai tā vienkārši atļaušu atgriezties pie Jansoniem, kāda man var būt garantija, ka viņa klusēs un ne mani, ne bunkurā esošos vīrus nenodos? Garantijas, protams, nebija nekādas. Pat vienas tūkstošās daļas no procenta! Tieši otrādi! Simtprocentīgi droši bija tas, ka viņa mūs visus noteikti nodos. Jo viņa vienkārši nespēs nenodot! Nespēs klusēt. Sieviešu smadzenes tomēr ir ierīkotas nedaudz citādi kā vīriešiem. Turklāt vēl Jansoni simpatizē komunistiem.

Anna nupat, tikai stundu iepriekš, bija pārdzīvojusi vienu no šaušalīgākajiem brīžiem, kādu vien sieviete var pārdzīvot, - brutālu vīriešu bara grupveida izvarošanas mēģinājumu… Viņa jau bija pielikta pie sienas. Viņa jau bija pārdzīvojusi šo divu drausmīgo notikumu gaidas un no mokošas nāves atradusies sprīža attālumā.

Kāpēc viņai vajadzētu klusēt?

Kāda velna pēc viņai vajadzētu žēlot sevis nežēlotājus?

Tas būtu tikpat pretdabiski kā tas, kas notika bunkurā. Ja vien… Ja vien cilvēks vēl pavisam nav zaudējis dvēseli… Tas bieži vien ir vienīgais iemesls, kas mums liedz pilnīgi pārvērsties atriebības kāros zvēros.

-     Pagaidi! - es Annu apstādināju un līdzjūtīgi ieskatījos viņas lielajās acīs. - Vai esi mazliet nomierinājusies?

-     Tikai mazliet, - Anna klusi atbildēja. - Tas nemaz tik ātri nevar pāriet.

-     Droši vien, - es piekritu. - Bet tomēr pacenties! Pašai būs vieglāk!

-    Dažus brīžus pirms tam, kad bunkurā parādījies tu, es ļoti vēlējos nomirt, - viņa teica. Balss joprojām jūtami trīcēja.

-    To varu saprast, - sacīju. - Tu esi pārāk skaista. Tur visa nelaime.

-     Nē, nē! - Anna strauji papurināja galvu. - Ja es arī būtu visneglītākā sieviete pasaulē… Vai tad šāda situācija būtu bijusi neiespējama?

-    Tā izskatās, - es piekritu. - Vīri ir nikni uz visu pasauli.

-     Tas nebija niknums, - Anna sacīja. - Tas bija kaut kas daudz briesmīgāks - cilvēcības zaudēšana.

-    Bet viņus var saprast, - lēnīgi iebildu. - Pirms viņi zaudēja cilvēciskumu, viņi jau bija zaudējuši visu, ko vien cilvēks var zaudēt, - savu tēvzemi, ģimeni, tuvus cilvēkus, mājas un brīvību.

-     Un tomēr, - Anna nepiekrītot strauji pakratīja galvu. - Noziedznieki vienmēr savu rīcību ar kaut ko grib attaisnot. Taču cilvēku slepkavības vai arī to, ko tie nelieši gribēja izdarīt ar mani, attaisnot nav iespējams!

-    Tad tev vajag nosodīt ari to, ko dara gan čeka, gan padomju vara kopumā, - es skarbi atgādināju.

-    Es jau to arī daru, - Anna atzinās. - Taču bieži, varbūt pat vienmēr, jūs tomēr sākat pirmie. Ko tagad padomju varai un drošības orgāniem darīt, kad viņi jau šodien atradīs gan ciema padomes priekšsēdētāja, gan partorga līķi? Neizbēgami atkal sekos cilvēku aresti un represijas, un tas būs tikai taisnīgi. Vai tad, tavuprāt, slepkavas vajadzētu saudzēt?

-    Tev, Anna, tomēr vajadzētu saprast vienu būtisku lietu, - vēlreiz domīgi iebildu. - Šīs slepkavības nevar vērtēt no tradicionālā jurisprudences viedokļa. Partorgs un ciema vecis tika sodīti! Kad valsts, pamatojoties uz savu izpratni un likumiem par noziedzīgu darbību, kādam piespriež nāvessodu, neviens nekur nesaka un nerunā, ka, lūk, valsts tādu un tādu ir noslepkavojusi. Nē! Visiem tiek paziņots, ka, lūk, tāds un tāds ir s o d ī t s! Tāpat to darām arī mēs, Anna. Viņus vienkārši sodām.

Anna krietnu brīdi klusēja, tad paskatījās pa labi, kur tālumā jau varēja redzēt Jansonu mājas Ābelītes.

-     Es bunkurā dzirdēju… - Viņa pagrieza galvu atpakaļ un tagad ar ziņkāri skatījās uz mani. - Tevi sauc Elmārs?

Mirkli domāju - teikt vai neteikt? Taču jaunās sievietes acis bija dzidras, skatiens atklāts, bet pati tik skaista un pievilcīga, ka tas viss kopā radīja uzticību un paļaušanos uz to, kā man pašam bieži pietrūka, - uz pārliecību, ka cilvēks ir labs…

-    Jā, Anna, - es atbildēju. - Mani sauc Elmārs Ozols.

-    Tikai, lūdzu, atvaino… - Annai mazliet aizlūza balss. - Tu arī esi bandīts?

Neviļus pasmaidīju, taču drīz atkal kļuvu nopietns. Jo ari jautājums bija nopietns un īstajā vietā.

-     Es neesmu bandīts, - atbildēju. - Es nelaupu, nezogu un nevienam neko neatņemu ar varu. To vien daru, kā tikai atriebdamies taisnīgi sodu neliešus. Tu man par to grasies ko pārmest?

-    Nē, - Anna papurināja galvu. Viņai bija skaisti, ogļu melni mati. - Lai gan…

-     Nekādus lai gan\ - es iesaucos. - Tas, ko tu redzēji bunkurā, ir labs piemērs tam, ko visu mūžu esmu darījis! Jā, visu acu priekšā nošāvu mežabrāli Augustu Lazdu! Nu un tad? Tas bija pareizi, nepareizi? Kā tu mani pašlaik vērtē, Anna? Vai patiešām kā slepkavu? Vai varbūt tomēr kā cilvēku, kas tevi ir izglābis no drausmīga pazemojuma un mokošas nāves? Mēs neesam vainīgi, ka tāda šodien ir dzīve, tādi ir cilvēki un situācijas, kādās mēs dažreiz nokļūstam. Juridiskā nozīmē izdarot smagu noziegumu - cilvēka slepkavību -, es morālā ziņā tomēr esmu izdarījis nenovērtējami labu darbu - no pazemojuma, mokām un drošas nāves izglābis cita cilvēka dzīvību… Tavu dzīvību, Anna! Tā ka mēs neko nedrīkstam vērtēt viennozīmīgi. Jo nekas viennozīmīgs uz šīs pasaules vispār nepastāv.

Annas seja kļuva nedaudz gaišāka, un, kā izskatījās, vismaz ārēji viņa jau bija tikpat kā nomierinājusies.

-     Kāpēc tu to darīji? - viņa prasīja. - Kāpēc bunkurā nevēlējies pieteikties rindā aiz pārējiem? Kāpēc tu mani glābi?

-    Vai tā ir tikai ziņkāre, vai arī tas tev šķiet svarīgi? - es prasīju.

-    Tas man šķiet svarīgi, - Anna atbildēja. - Nav vienalga, kāds cilvēks stāv blakus. Man ir jāzina, ko viņš ar mani var izdarīt.

Tas bija saprotami, taču tik naivi, ka es pat iesmējos.

-     Cienījamā dakterīte! - es teicu. - Tu esi gājusi augstās skolās, tev jau ir arī kaut kāda dzīves pieredze, un tu vēl joprojām nezini, ka cilvēks ar otru cilvēku var izdarīt visu ko!? Un to tu nekad, Anna, visa sava mūža laikā nespēsi droši pateikt - vai cilvēks, kas stāv blakus, gribēs tev sist vai tevi noglāstīt…

-    Tā nu gluži nav, - Anna iebilda. - Dažreiz to var just jau pa gabalu. Taču tomēr… Kāpēc tu mani glābi?

-     Tāpēc, ka tu neko sliktu nebiji izdarījusi, - atbildēju. - Tevi nevar uzskatīt par šī savdabīgā kara laupījumu, kaut arī sniedzi palīdzību mūsu ienaidniekam. Tie bunkura vīri tevi nedrīkstēja aiztikt.

Anna dažus brīžus domāja.

-    Tātad tu esi labs un ļauns vienlaikus? - viņa prasīja.

-    Tāds patiesībā ir katrs cilvēks, - es teicu. - Neviens nav absolūts ļaundaris vai balts eņģelis. Viss atkarīgs no apstākļiem, kādos katrs nonāk.

-    Es joprojām atrodos ne visai apskaužamā situācijā, - Anna atgādināja. - Ko tu gribi ar mani darīt? Laidīsi uz mājām vai arī, baidoties no nodevības, tepat nošausi?

Tagad dažus brīžus domāju es.

-     Tādā gadījumā man ir jāzina… - domīgi teicu. - Vai tu mūs nodosi? To tu gribi darīt?

-     Ko nozīmē nodot? - Anna jautāja. - Ja es mūsu drošības iestādēm paziņotu par bunkura atrašanās vietu, tur mītošajiem bandītiem un tevi… vai tā vispār būtu nodevība? Vai tā tomēr būtu tikai godīga cilvēka rīcība, atdodot taisnīgai valsts tiesai ļaudis, kas nav cilvēka vārda cienīgi?

Uz brīdi samulsu. Pēkšņi sapratu, ka, jau agrā jaunībā sācis cīņu par taisnību, mūža nogalē esmu nonācis turpat, kur biju sākumā…

Aplis noslēdzies.

Kas tad vispār ir taisnīgi, kas netaisnīgi? gribējās kliegt. Kas labs, kas ļauns? Kas godīgi, kas negodīgi? Kas nodevība, kas pilsoņa pienākums pret citiem un valsti?

Neko mēs nezinām. Nekas nav precīzi formulējams. Un ne uz vienu jautājumu nav viennozīmīgas atbildes.

Tātad tā arī ir, nodomāju, mums vienmēr jārīkojas tā, kā katram to liek viņa prāts, sirds un pārliecība. Nekāda lielā pasaules gudrība tā, protams, nav, taču, iespējams, tā ir vienīgā pareizā atbilde.

-             Paklausies, Anna! - klusi teicu un atkal satvēru viņas silto roku. - Uz savām mājām tomēr neej! Kaut arī pieļauju neiespējamo - tu mūs nenodosi taču tā noteikti nedomās vīri, kas palika bunkurā. Viņi naktī atnāks, tevi nogalinās, bet māju nosvilinās. Lai kādi viņi arī būtu, neviens nodevības dēļ mirt netaisās.

-     Ko tad tagad darīt? - Anna, spēji nobijusies, prasīja.

-            Nāc pie manis! - es aicināju. - Mūsu mājā viena istaba ir neapdzīvota. Kādreiz tur mita brālis, bet pašlaik viņš ir kaut kur tālu prom.

-    Tu mājās esi viens? - Anna painteresējās.

-     Nē. Vēl ir māte un māsa.

Anna atkal saspringa domās.

-    Tu man neko sliktu nenodarīsi?

Es iesmējos.

-             Muļķīt! Ja es tev gribētu kaut ko sliktu nodarīt, tad kas man liedz to šeit? Nē, Anna! Vīrietis parasti savās mājās uzaicina tikai to sievieti, kam viņš uzticas vai mīl.

-            Tad jau iznāk… - Anna vēlreiz samulsa. - Tu mani atkal glāb?

-     Gandrīz vai tā.

-     Kāpēc?

-     Nezinu, - paraustīju plecus, pēc tam drūmi iesmējos.

-     Varbūt esmu tevī iemīlējies.

Anna savādi uz mani paskatījās un mulsi pasmaidīja.

-             Labi, Elmār! - viņa, smagi nopūzdamās, piekrita. - Lai notiek! Ved mani! Vēl sliktākā vietā kā bunkurā pie bandītiem es laikam nonākt nevaru.

Kad nokļuvām mājās, māte bija patīkami pārsteigta un nekādi nespēja noslēpt prieku.

-             Nu tad beidzot! - viņa iesaucās. - Es visu mūžu esmu gaidījusi to dienu, kad viņš no saviem pasaules klejojumiem beidzot atgriezīsies ar sievieti!

-     Viņa ir mūsu vietējā dakterīte, - es mātei paskaidroju.

-    Tikai nesen šeit sākusi strādāt. Apstākļu spiesta, tagad dažas naktis pārnakšņos pie mums.

-    Atģērbies, meit! - māte aicināja. - Jūties kā mājās! Tūlīt pagatavošu vakariņas. Vēlāk Teda istabā uzklāšu gultu…

Viss bija jauki. Viss bija tik jauki, jo viss bija normāli. Lielajā istabā pie galda sēdēja nosirmojusī māte, meita, dēls un viņa atvestā sieviete. Vismaz tai vakarā nebija svarīgi, kas šī jaunā sieviete Elmāram pienākas - draudzene, līgava, nākamā sieva vai vienkārši ceļā sastapts nejaušs cilvēks.

Visi tai brīdī jutās kā svētvakarā, jo naida un nežēlības satrakotajā apkārtnē kaut dažas stundas varēja sevi iedomāties kā lielu, draudzīgu ģimeni.

Mierīgi paēst vakariņas. Mierīgi parunāties. Mierīgi skatīties, kā krāsns mutē dejo uguns liesmas, un aizmirst, kādas nelaimes un pārdzīvojumus katram no viņiem var nest jau nākamā diena.

Vēlu vakarā devāmies pie miera. Pirms katrs iegājām savā istabā, es vēl uz dažiem mirkļiem gaitenī saskrējos ar Annu. Viņas sejā un uzvedībā vēl joprojām varēja saskatīt nesen partizānu bunkurā pārdzīvotās šausmas, taču skatiens jau bija daudz gaišāks un lielajās acīs mirdzēja silts dvēseles atspulgs.

-     Paldies, Elmār, - viņa klusi teica. - Tu esi labs.

Noraidoši pakratīju galvu. To dzirdēt savā ziņā bija pat sā-

pīgi-

-     Nē, Anna, diemžēl… - Smagi nopūtos. - Droši vien es varēju būt labs, ja vien dzīve jau pašā sākumā… Bet es priecājos, ka atrodies manā mājā, stāvi blakus un arī gulēsi rokas stiepiena attālumā no manis.

-    Starp mums būs istabas siena, - Anna atgādināja. - Un būtu labi, ja mūs šķirtu tikai tā.

-     Nebūtu slikti, - es lēnīgi sacīju. - Šonakt man šī plānā istabas siena šķitīs biezāka par Ķīnas mūri un… Anna, vai tu vari iedomāties… Lūdzu, pamēģini! Varbūt tomēr varam atrast kaut ko tādu, kas mūs varētu vienot?

Annai nelielā pārsteigumā ieplestās acis iepletās vēl lielākas.

-    Tu gribi…

-Jā, Anna, - es grūtsirdīgi pasmaidīju. - Varbūt tu esi mana mūža pēdējais sapnis! Tas nav nekas ārkārtējs. Nekas tāds, kas nevarētu notikt. Pie manis atnāk sieviete… Atnāc tu, Anna! Es nezinu, kādi iemesli tevi uz to varētu mudināt, taču tomēr atver manas istabas durvis, klusiem soļiem nostājies pie manas gultas, pēc tam apgulies blakus, un mēs abi - divi šis pasaules atstumtie cilvēki - pēkšņi jutīsimies tik labi un vienoti, ka mums jau būs pilnīgi vienalga, ko pasaule par mums domās. Mēs būsim viens otru atraduši, mēs būsim atraduši savas mājas, mēs beidzot būsim atraduši to, ko līdz šim nevienam vēl nav izdevies atrast…

Anna smaidīja. Varbūt viņai dzirdētais patika.

-     Un ko tad mēs atrastu? - viņa ziņkāri jautāja. - Tikai, lūdzu, nesaki, ka tā būtu mīlestība!

-     Kāpēc gan ne? - vaicāju. - Patiešām, Anna, kāpēc gan ne?!

-    Tāpēc, ka mīlestību tā neatrod, - Anna paskaidroja. - Mīlestība nav pidžamas poga, ko var atrast gultā. Nekas nav jāmeklē! Mīlestība mūs parasti uzmeklē pati.

-    Labi, - es teicu. - Ja tā… Tikko tu apgulsies, es pie tevis aiziešu.

Anna noraidoši pakratīja galvu.

-    To nedrīkst! - viņa nopietni pateica. - Varbūt tas varētu notikt kādu citu reizi, tikai, lūdzu, ne šonakt! Es saprotu, Elmār. Pašlaik atrodos pilnīgā tavā varā, tu ar mani vari darīt, kas vien tev ienāk prātā… Bailēs par savu dzīvību un veselību es neuzdrošinātos tevi atraidīt, taču lūdzu… Neizmanto savu varu un šo iespēju! Es ticu, ka tu mani uz šejieni neatvedi tikai tāpēc… Ļoti gribas ticēt, ka tev patiešām rūp mana drošība.

-     Jā, Anna, - es apliecināju. - Man rūp tava drošība. Es nesaku, ka tevī tā pēkšņi vienā mirklī esmu iemīlējies. Taču jau sen man blakus nav stāvējusi sieviete, kas tik spēcīgi būtu izsaukusi ilgas pēc mājām, ģimenes un sievietes tuvuma… Bet lai notiek tā, kā gribi! Ej istabā un guli mierīgi! Neviens tevi netraucēs.

Pagriezos un atvēru savas istabas durvis. Pametis skatu atpakaļ, ieraudzīju Annu apmulsušu joprojām vēl stāvam gaiteņa vidū.

22. NODA Ļa

Ilgi nespēju aizmigt. Tas tomēr bija pārāk neparasti - pirmo reizi mūsmājās turpat aiz sienas gulēja būtne, kas apbrīnojamā kārtā bija spējusi manī izraisīt tik smeldzīgas ilgas pēc sievietes maiguma un kaisles brīžiem, kā tas kādreiz bija izdevies tikai Maritai un Evai Ragovskai.

Pārdomājot savu dzīvi, gribējās skaļi iekaukties kā ievainotam vilkam. Nepatīkami to bija apzināties, taču laikam es tāds arī biju: cilvēks-vilks, kas tagad, tuvojoties vecumdienām, ierāvies alā, gandrīz vai nožēlo, ka viss, ko savā mūžā darījis, izrādījies veltīgi. Cilvēki kļuvuši vēl ļaunāki, pasaule - vēl netaisnīgāka, un tu neesi spējis no savas cīņas iegūt pat tik daudz, lai mūža nogalē blakus gulētu mīļota sieviete, kas, uzlikusi galvu uz tavām krūtīm, klusi pateiktu, ka esi labākais, ko viņai nācies dzīvē sastapt…

Spēji pamodos no diezgan skaļiem trokšņiem mājas pagalmā. Rēja suns. Dobji, kā aizrīdamies, strādāja kādas automašīnas motors. Bija dzirdamas vairāku cilvēku sarunas.

Pēc brīža istabā pārbijusies ieskrēja māte. Viņai drebēja gan rokas, gan balss.

- Elmār, celies! - viņa gandrīz vai kliedza. - Māju aplenkuši čekisti!

Pārdomām nebija atlicis daudz laika. Durvis jau tika dauzītas ar dūrēm un kājām.

Un ko es vispār varēju izdomāt?

Bez īpaša satraukuma piecēlos sēdus, pavēlēju mātei iziet no istabas, bet pats no spilvena apakšas izvilku Nagan markas revolveri.

Būs atkal mazliet jāpakaro, nodomāju. Kaut kur esmu lasījis, ka īstam vīrietim visapkaunojošākais esot vecuma nespēka dēļ nomirt paša gultā. Bet nomirt ar revolveri rokā, vēl paspējot uz viņpasauli aizraidīt vairākus ienaidniekus, - varbūt nemaz tik slikti neizskatīsies…

Citus variantus neredzēju. Ja vēl blakusistabā neatrastos Anna… Vai tad viņa klusēs? Viss kaut kā labi būs sanācis. Pašai nekur vēlāk nebūs jāiet. Čekisti paši ir pienākuši klāt.

Durvis atkal atvērās, un istabā satraukta, uz pleciem uzmetusi savu karakulādas kažoku, ieskrēja Anna.

-     Māte teica, ka mājā tūlīt ielauzīšoties čekisti… - Anna čukstēja. - Vai viņi ir atnākuši pēc tevis?

-     Nav izslēgts… Bet iespējams, tā ir parastā oblava, kad tiek pārmeklētas mājas, vai tajās neslēpjas partizāni. Bet ja tu pateiksi, ka es…

Anna dažus brīžus saspringti domāja, tad pienāca klāt un ar roku viegli mani pagrūda.

-     Guli! - viņa pēkšņi diezgan pavēlošā balsī teica. - Novāc ieroci, līdz zodam uzvelc segu un pēc iespējas smagāk elpo! Ja vari, gārdz!

Es viņai paklausīju. Nezinu, kāpēc, bet es viņai paklausīju, vienīgi sevis nomierināšanai nodomāju, ka lodi tuvāk stāvošā čekista un pēc tam arī pats savā sirdī paspēšu ietriekt jebkurā brīdī…

Anna izgāja no istabas, pēc dažiem brīžiem māte atvēra ieejas durvis, tad bija dzirdams, kā vispirms virtuvē, pēc tam gaitenī dobja vīrieša balss sarunājas ar abām sievietēm.

Jā, dēls esot mājās, māte teica. Kāpēc par viņu interesējaties?

Mums ir aizdomas, ka viņš vakar piedalījies uzbrukumā ciema izpildkomitejas priekšsēdētājam un partorgam.

Kaptein, jūsu aizdomas ir nepamatotas, sarunā negaidīti iejaucās Anna. Elmārs Ozols to pat gribēdams nespētu izdarīt.

Kāpēc gan ne? kapteinis bija pārsteigts. Kas jūs vispār tāda esat?

Mani sauc Anna Ragovska, viņa atbildēja. Esmu padomju armijas ģenerāļa Aleksandra Ragovska meita. Šeit strādāju par ārsti. Lūdzu, te ir mani dokumenti!

Dažas minūtes valdīja klusums.

Jūs esat pierakstītā pie Jansoniem. Kāpēc atrodaties šeit?

Elmārs Ozols… Jau trešo dienu ļoti smagā stāvoklī guļ gultā un cīnās par savu dzīvību. Es palīdzu. Tas ir mans pienākums.

Kas viņam kaiš?

Abpusējs plaušu karsonis. Ja rīt nekļūs vieglāk, viņu vajadzēs transportēt uz slimnīcu.

Ar pusatvērtu aci redzēju, kā istabā ienāk jauns iekšlietu karaspēka kapteinis, zaldāts un Anna. Virsnieks panāca dažus soļus uz manu pusi, es cieši satvēru revolvera spalu, taču viņš, dažus brīžus paklausījies manu gārdzošo elpošanu, gāja prom.

Jums, biedrene Ragovska, iesaku tomēr pēc iespējas ātrāk atgriezties Rīgā! kapteinis teica. Šajā nolādētajā čūsku midzenī… Ja bandīti uzzinās, ka esat padomju ģenerāļa meita… Viņi jūs noteikti nogalinās! Tā ka brauciet vien prom un esiet laimīga!

Noklaudzēja durvis, dobjāk ierūcās automašīnas motors, un soda ekspedīcija aizbrauca tālāk.

Es atviegloti uzelpoju. Man atkal paveicās, nodomāju, taču tā veikties nevar mūžīgi. Agrāk vai vēlāk pienāks brīdis… Bet Anna ir pārsteidzoša sieviete! Viņa izdarīja to, ko vismazāk gaidīju. Tas bija lieks pierādījums tam, ka mēs nekad īsti nespējam paredzēt, ko blakus esošais cilvēks ar mums var izdarīt - sākt mīlēt vai nīst. Nodot vai glābt.

Kad mājā esošie cilvēki, beidzot daudzmaz nomierinājušies, devās pie miera, apmēram pēc desmit minūtēm piecēlos, izgāju gaitenī, atvēru blakusistabas durvis un klusiem soļiem piegāju pie dīvāna, kur tāpat, nespēdama aizmigt, gulēja Anna. Dažus brīžus stāvēju, satraukti vērodams, kā pirmie gaismas stari silti apgaismo Anna skaisto seju, bet viņas lielās acis bez bailēm raugās uz mani.

Pēc tam lēnām noslīgu uz ceļiem blakus dīvānam un vairākas reizes viegli noskūpstīju viņas gaišo pieri un sasārtušos vaigus.

-     Nebaidies, Anna! - es klusi teicu. - Es tev nedarīšu neko tādu, ko pati negribēsi. Bet es nevarēju neatnākt. Es tev gribu pateikties. Tu mani izglābi. Un ne tikai! Tu izglābi ari manu māti un māsu. Paldies, Anna! Tev ir laba sirds un gaišs prāts.

-     Es esmu ārste, - Anna sacīja. - Man līdz šim bija organiski pretīga jebkura veida vardarbības izpausme. Taču tas, ko tu vakar izdarīji bunkurā… Es sapratu - vardarbība dažreiz tomēr ir nepieciešama. Tāpēc tas, kā izturējos pret tavās mājās ienākušajiem NKVD darbiniekiem… Es tev atdevu tikai savu parādu.

-    Tu man neko nebiji parādā, - es teicu.

-     Es tev biju parādā savu dzīvību, - Anna atgādināja.

-    Tagad tev parādā esmu es, - sacīju. - Arī to pašu.

Anna grūtsirdīgi pasmaidīja.

-     Mēs kā tādi pēdējie nabagi vai ļoti bagāti cilvēki, - viņa teica. - Viens otram neaizdodam vis naudu vai mantu, bet gan dzīvību… Savādi, lai neteiktu vairāk.

-     Nekā īpaši savāda te nav, - sacīju. - Esmu to piedzīvojis jau agrāk. Tā ir tāda loti sena cilvēku izklaidēšanās - te mēs kādam dāvinām dzīvību, te atkal atņemam. Kāpēc tu mani glābi, Anna?

-    Kāpēc tu glābi mani?

-    Varbūt tāpēc, ka, visu mūžu dzīvojot nenormālos apstākļos, manī tomēr kaut kas vēl ir saglabājies no normāla cilvēka…

-     Elmār, kas tu vispār tāds esi? - Anna jautāja un ar neslēptu ziņkāri skatījās uz mani.

Ko es viņai varēju atbildēt? Nezinu. Stāstīt, ka esmu cilvēks bez pienācīgas izglītības un profesijas? Ka esmu bijis revolucionārs, kaujinieks, banku laupītājs, karavīrs, slepenu uzdevumu izpildītājs un atriebējs vienpatis?

Kāpēc viņai to vajadzētu zināt? Kāpēc mums vispār kaut kas būtu jāzina par otru cilvēku? Ieskaties viņa acīs, un tu jau zināsi vismaz tik daudz, vai gribi būt šim cilvēkam līdzās. Bieži vairāk neko arī nevajag.

-    Anna… - klusi teicu. - Es šobrīd esmu ļoti laimīgs cilvēks. Ir atnākusi jauna diena, un esmu vēl dzīvs. Es varu skatīties tavā brīnišķīgi daiļajā sejā un priecāties, ka to nav sakropļojuši sliktu cilvēku sitieni… Arī tu esi dzīva, un es tavu seju un visu ķermeni varu noklāt kaislīgiem skūpstiem… Es nezinu, kas ar mani pašlaik notiek. Es pēc dabas un rakstura esmu ļoti skarbs, pat nežēlīgs, bet pašlaik runāju un uzvedos kā sentimentāls iemīlējies studentiņš… Varbūt tāpēc, Anna, ka mēs abi, nejauši satikušies un nupat izglābušies no pilnīgi reālām nāves briesmām, esam sapratuši pavisam vienkāršu lietu - cik nenovērtējami dārgs var būt ikviens mūsu dzīves mirklis…

Anna atkal dažus brīžus saspringti domāja, tad, mazliet parāvusies sāņus, klusi aicināja: - Nāc!

Es uzmanīgi apgūlos viņai blakus, kādu mirkli pagaidīju, tad, neteikdams ne vārda, sen nepiedzīvotas līdzcietības, žēluma un kaisles pārņemts, patiešām visu viņas ķermeni sāku pārklāt ar skūpstiem…

Anna nepretojās. Viņa tāpat klusēdama glāstīja manus matus, plecus un muguru, tikai paretam asi notrīcot un tikko dzirdami ievaidoties.

Anna bija vēl nevainīga.

Arī pēc tam ilgi klusējām. Sen nebiju juties tik vienreizēji labi. Turpinādams glāstīt viņas jaunavīgās krūtis, čukstus pateicu: - Paldies, Anna! Tikai, lūdzu, nesaki, ka arī to tu biji man parādā…

Annas acis negaidīti kļuva miklas, bet seja bija gaiša, un gribējās domāt, ka arī viņai notikušais ir sagādājis vismaz kaut ko patīkamu.

-    Nē, Elmār! - Anna sacīja. - Viss ir pareizi! Tas nebija parāds. Tas bija pavisam kas cits. Vakar, pēkšņi nokļuvusi necilvēcīgos apstākļos, es pārsteidzošā kārtā sastapos ar tavu cilvēcisko rīcību. Tas, ko nupat darījām, arī bija tikai cilvēciski.

Turklāt, Elmār, nemaz negribu liegties - tu man ļoti patīc. Tu esi vīrišķīgs un neparasti drosmīgs.

-            Paldies, Anna! Tie bija labi vārdi. Arī tu… Jā! Varētu teikt, es tevī esmu pat iemīlējies! Tas var šķist neticami, bet dažreiz tā gadās. Viss atkarīgs no apstākļiem, kādos cilvēki sastopas. Un ko viņi šais apstākļos dara.

-     Mēs neko sliktu nedarījām, vai ne?

-            Jā, Anna. Mēs darījām tikai to, ko godīgi cilvēki dara, - bez iemesla nenokauj un nenodod.

-    Tu esi saistīts ar partizāniem?

Liegties bija velti. Kāda velna pēc tad es būtu gājis uz viņu bunkuru?

-    Jā, - es atbildēju. - Uzturu sakarus.

-    Viņi ir bandīti, - Anna atgādināja. - Ļoti ļauni cilvēki.

-            Tādus mūs visus ir padarījis laiks, kurā nākas dzīvot. Paies kāds brīdis, un arī tevi tas pārveidos.

-    Mani ne! - Anna sparīgi iebilda.

-            Tu jau esi kļuvusi citāda, nekā biji līdz tam, kad nez kāda iemesla dēļ no Rīgas atbrauci strādāt šeit. Tu arī sāc dziļi ienīst citus cilvēkus. Piemēram, tos, kas tev bunkurā gribēja nodarīt ļaunu. Un tā agrāk vai vēlāk notiek ar visiem. Mēs vienmēr kaut ko neieredzam un dziļi nīstam.

-             Bet kā ar mīlestību? - Anna jautāja. - Cilvēki cits citu vairs nemīl?

-    Nezinu, - atbildēju. - Es tam jau vairs neticu.

-     Bet agrāk? - Anna ātri prasīja. - Agrāk ticēji?

-    Mazliet.

-    Kāpēc tā? Vai tu līdz šim neesi saticis savu īsto?

-            Šad tad satiku, - sacīju. - Taču vienmēr kaut kā sagadījās, ka kopā ilgi nevarējām būt.

-     Kādēļ?

-             Tādi bija apstākļi, un tie bieži izrādījās stiprāki par mums.

-    Vai tagad žēl?

-            Jā, Anna, pat ļoti žēl. Atceros Maritu… Skaistu, bagātu, labsirdīgu un mīļu sievieti. Zini, kaut kā sanāk baigi savādi.

Mums ar tevi atkārtojas tas pats, kas man notika attiecībās ar viņu. Kādreiz Marita no šaušalīgām mokām un drošas nāves izglāba mani, pēc tam es izglābu viņu. Starp citu, Marita bija nokļuvusi stipri līdzīgā situācijā kā vakar tu. Arī toreiz tā nebija mūsu savstarpējo parādu kārtošana. Mēs vienkārši viens otru mīlējām. Bet, kad divi cilvēki viens otru mīl, pārsteidzošā kārtā daudzas sarežģītas un pat ļoti bīstamas situācijas atrisinās daudz vieglāk.

-     Kur šī sieviete palika? - Anna turpināja interesēties.

-     Nezinu, - paraustīju plecus. - Laikmeta vēji… viņu aizpūtuši kaut kur tālu prom. Ceru, ka viņa tomēr vēl ir dzīva un viņai klājas labi.

Anna smagi nopūtās.

-     Neliels laikmeta vējiņš arī mani ir atpūtis šeit… - viņa tikko sadzirdami pateica. - Tālu no mājām, no tēva, no labiem darba un sadzīves apstākļiem uz vietu, kur mežos joprojām klīst bandīti un tiek slepkavoti cilvēki.

-     Nožēlo? - prasīju.

-    Mazliet, - Anna atbildēja. - Mēs varējām sastapties Rīgā. Tur tagad ir droši.

-    Droši nav nekur, - es sacīju. - Te - varbūt. Vai tavs tēvs patiešām ir ģenerālis?

-    Jā, - Anna apliecināja. - Tikai viņš nekomandē armiju. Viņš ir tiesnesis.

Es uzreiz to nesapratu.

-    Kā, ģenerālis-tiesnesis?

-    Par ko tu brīnies? Ir medicīnas dienesta pulkveži un ģenerāļi, ir justīcijas… Man pašai arī ir dienesta pakāpe - jaunākā leitnante.

-     Ko tavs tēvs tiesā? - es jautāju. - Vai kara noziedzniekus?

-     Arī tos. Viņš ir Baltijas Kara apgabala tribunāla priekšsēdētājs. Ja, piemēram, tā gadīsies, ka tiks noķerts kāds no tiem meža cilvēkiem, kas vakar gribēja izrēķināties ar mani… Nav izslēgts, ka viņu tiesātu tieši mans tēvs.

-    Aleksandrs Ragovskis?

-Jā.

-    Vai viņš tiesātu ari mani?

-     Droši vien, ja tu būtu noziedzies pret valsti.

-     Pret cilvēkiem noziegties var, vai ne?

-     Pret cilvēkiem ari nevar. Bet tas ir pavisam kas cits.

-    Tagad paklausies uzmanīgi, - es teicu. - Runāšu atklāti. Vakar es nošāvu divus cilvēkus - ciema padomes priekšsēdētāju, kas čekistu vajadzībām sastādīja uz Sibīriju izsūtāmo ģimeņu sarakstu, un partizānu bunkurā - kādu Sarkanarmijas dezertieri, kas vakar tevi gribēja izvarot un nogalināt. Tagad pasaki, kurš no mums ir noziedznieks, kurš - nav! Vai ciema vecis, dezertieris vai es? Variantu ir daudz. Vai nu noziedznieks ir tikai priekšsēdētājs, partizāns vai tikai es? Varbūt neviens no mums. Vai ari noziedznieki esam mēs visi trīs. Kas to var izlemt, un vai tas vispār ir izlemjams?

Anna ilgi klusēja, tad vēl vairāk pagriezās pret mani un uzlika galvu uz manām krūtīm.

-    Tu neesi noziedznieks, - viņa klusi pateica. - Tu esi vīrietis. Saproti, Elmār? Tu vienkārši esi pareizs vīrietis.

-     Lai nu tā būtu, - es sacīju un sāku maigi glāstīt viņas galvu. - Zini, es kādreiz pazinu tavu māsīcu Evu. Tagad domāju… Viss, kas ar mums notiek, ir grūti izskaidrojams. Bet tas, ka pirms daudziem gadiem satiku tieši viņu, šodien šķiet vēl nesaprotamāk.

-     Kā tas notika? - Anna ieinteresēta jautāja.

-     Tā, kā dažreiz karā notiek, - es atbildēju. - Tas bija Ukrainā, Saburovkas sādžā. Kauja bija beigusies, un es nakti pārlaidu viņas mājā. Eva pie manis atnāca, ne mīlestības, ne kaisles dzīta. Viņa pie manis atnāca bailēs no vardarbības. Un tagad arī mēs ar tevi… diennakts laikā pārdzīvojuši reālus vardarbībās draudus… Es nezinu, vai maz kādreiz pienāks laiks, kad vīrietis savu sievieti sastaps greznā ballē vai ziedošas pļavas vidū un nekas viņus neapdraudēs - ne valsts vara, ne cilvēku ļaunums; kad viņi, apmierināti ar dzīvi, varēs sēdēt ezera malā un klusēdami skatīties, kā pretējā krastā lēni noriet saule; kad viņiem vairs nevajadzēs baidīties ne

par mīlestību, ne savu dzīvību. Kā tev šķiet, Anna, vai cilvēki kādreiz būs laimīgi?

-            Droši vien, - Anna, dažus brīžus domājusi, klusi atbildēja. - Arī mēs, Elmār, ja kaut uz brīdi spētu aizmirst, kas šobrīd notiek pasaulē vai tepat aiz mājas sienām… Vai mēs nevarētu būt laimīgi?

-            Varētu, - es piekritu. - Pat tad, ja arī neko neaizmirstu… Atklāti sakot, es jau vairs necerēju, ka vēl kādreiz tā gadīsies - man blakus, galvu uzlikusi uz krūtīm, gulēs sieviete, kurā būšu iemīlējies…

-    Vai tu Evu arī mīlēji?

-    Jā, Anna. Viņa bija skaista un ļoti līdzīga tev.

-     Kas ar viņu notika?

-            Evu kopā ar tēvu nošāva čekisti. Es to redzēju. Tas vispār laikam ir visdrausmīgākais, ko cilvēka acis dzīvē var redzēt, - kā tiek nogalināti vecāki, bērni vai vistuvākie cilvēki. Tādos brīžos nosirmo ne tikai mati. Nosirmo arī dvēsele…

-    Tas ir briesmīgi, - Anna teica.

-    Par to vairs nerunāsim! - teicu es. - Paklusēsim vai ari…

Es Annu lēnām pagriezu uz muguras, pārliecos pāri un visu

viņas jauno ķermeni atkal pārklāju skūpstiem.

-             Bet tu, mīļā, dzīvosi, - es čukstēju. - Tu dzīvosi simt gadus, un dzīvošu es, un mēs būsim laimīgi ilgi, ilgi…

Taču vēlāk izrādījās, ka liktenis mums bija atvēlējis vēl tikai nepilnu gadu…

23. NODA Ļa

Anna mūsmājās nodzīvoja vairākas dienas. Salīdzinājumā ar cilvēka mūžu tas bija tikai īss dzīves mirklis, spožs jūtu uzplaiksnījums, kas pēkšņi atklāja, ko esmu dzīvē zaudējis. Ko nekad neesmu pratis ne iegūt, ne paturēt.

Šai sievietei piemita kaut kas tāds, ko līdz tam nebiju atklājis nevienā citā, - neparasta ārējā skaistuma apvienojums ar sadzīves pieticību un gaišu dvēseles starojumu.

-    Žēl, ka tu aizej, - sacīju, un man patiešām bija žēl.

-             Tu taču saproti, Elmār, - Anna centās mani mierināt. - Man ir jāstrādā. Es esmu vajadzīga arī citiem cilvēkiem.

-    Tu esi vajadzīga tikai man, - es teicu.

-            Es tepat vien būšu, - Anna atgādināja. - Tu gandrīz vai katru dienu varēsi nākt pie manis uz ambulanci.

-    Vai uz tevi tikai paskatīties?

-    Es tevi varu arī ārstēt.

-            Man nekas nekait, - atbildēju. - Ja nu vienīgi visu mūžu sāp dvēsele un asiņo prāts.

-    Prāts neasiņo. Tas ir vai nu gaišs, vai melns.

-    Man, protams, ir melns, vai ne?

-             Es tevi vēl tik labi nepazīstu. Varbūt jā, varbūt nē. Bet būtībā tu esi labs.

-    Un vecs… - es piebildu. - Vai aizej tāpēc?

-            Ne tikai, Elmār. Piedod par atklātību. Es pašlaik atrodos savas dzīves sākumā, bet tu jau esi pie tās beigām…

Rūgti iesmējos.

-            Nezaudē atmiņu, Anna! Pirms dažām dienām tava dzīve varēja beigties daudz ātrāk par manējo!

-    Tikai ar dažu stundu starpību, - Anna atgādināja. - Vai tiešām tu gribi, lai es visu mūžu justos kā tava parādniece?

-     Nē, Anna, to es negribu. Es tevi ļoti vēlētos redzēt un sajust… Nezinu. Kā draugu, kā mīļāko, kā sievu… Muļķīgi, vai ne?

-     Nē, Elmār, tas nemaz nav muļķīgi, - viņa teica. - Tas vienkārši nav iespējams.

-    Kaut kas no šī neiespējamā mums jau ir bijis, - es teicu.

-    Jā, Elmār, bija, - viņa piekrita. - Taču tas bija ārkārtīgi tālu no tiem apstākļiem, par kādiem biju iedomājusies, kā pavadīt savu pirmo nakti ar vīrieti…

-    Vai tagad to nožēlo? - prasīju.

-     Nē, Elmār, ne mirkli! - Anna attrauca. - Taču tas nevar turpināties ilgi.

-    Vai mūsu gadu starpības dēļ?

-     Ne tikai, - viņa atbildēja. - Ir arī citi iemesli.

-     Vai tev Rīgā palika… - Mazliet samulsu. - Tev tur ir draugs?

Anna klusēja.

-    Protams, bija stulbi iedomāties, ka tas tā varētu nebūt, - es sacīju. - Tāpat kā piemirst, ka esi ģenerāļa meita.

-    Nē, Elmār, tu kļūdies! - Anna centās man iegalvot. - Varbūt Rīgā tam arī būtu kāda nozīme, taču ne šeit.

-     Šeit tam ir vēl lielāka nozīme, - es iebildu. - Tieši tāpēc arī turpmāk tevi medīs partizāni. Šodien vai rīt tevi uz nopratināšanu izsauks čeka. Tu biji lieciniece, kā tika nogalināts partorgs. Esi pabijusi partizānu gūstā. Tu viņus visus esi redzējusi vaigā. Dzirdējusi viņu vārdus. Tu to visu izstāstīsi čekistiem. Tad viņi jautās, kā tu no bandītu gūsta tiki vaļā. Un tad tev gribot negribot būs jāstāsta arī par mani. Un tās pašas dienas vakarā šeit ieradīsies krievu enkāvēdešņiki un mani arestēs. Pēc tam spīdzinās un tiesās. Un pēc tam nošaus. Iespējams, man nāves spriedumu pasludinās tieši tavs tēvs. Varbūt viņš tev pateiks, kur pēc tam mani aprakuši, un tu, ja nebūsi mani vēl aizmirsusi, varēsi atnākt pie kapa un mazliet paraudāt. Tas arī viss. Būs beidzies mans ne visai laimīgais mūžs, bet tev - neliela dzīves epizode. Vienīgi ceru, ka šīs dažas dienas, ko esam pavadījuši kopā, tavā atmiņā nepaliks kā sliktākais laiks, ko būsi nodzīvojusi.

Annas acīs parādījās asaras, viņa apkrita man ap kaklu un krietnu laiciņu raudāja.

-    Es par tevi viņiem neteikšu ne vārda! - Anna solīja. - Nebaidies! Ja es tevi nenodevu pirmo reizi, nenodošu ari turpmāk. Un arī par bunkuru klusēšu. Tā noteikti nebūs, kā nupat to iztēlojies. Bet nenotiks arī tā, kā tu vēlies. Es nevaru būt tava sieva. Arī mīļākā vairs ne. Taču draugs varu palikt līdz mūža galam. Tas tev šķiet par maz?

-      Nē, Anna, kur nu! Tieši otrādi! Man tagad būs, par ko domāt, būs, ko atcerēties. Bet es tev visā nopietnībā iesaku jau rīt atgriezties Rīgā. Domāju, ministrijā nebūs lielas problēmas uz šejieni atsūtīt citu dakterīti, bet Rīgā tu būsi drošībā. Diez vai mežinieki tevi tur meklēs. Bet, ja vari, tad patiešām labāk klusē!

-     Es tevi neaizmirsīšu, - Anna teica. - Mēs tagad vispār viens otru nedrīkstam aizmirst! Mūs līdz mūža galam saistīs kaut kas tik šaušalīgi baigs, bet tajā pašā laikā ari skaists…

Tā arī notika. Anna patiešām jau nākamajā dienā uzteica darbu, sakravāja mantiņas un aizbrauca uz Rīgu.

Lieki teikt, ka jutos draņķīgi. Tas mani pārsteidza. Sievietes manā dzīvē nekad nebija ieņēmušas daudzmaz nozīmīgu vietu. Vismaz ne tik svarīgu, lai par kādas neesamību blakus daudz pārdzīvotu. Tas nenotika pat tad, kad no manas dzīves pazuda Marita. Bet Evas varmācīgo nāvi es vairāk pārdzīvoju kā drausmīgu padomju varas noziegumu pret absolūti nevainīgu cilvēku, mazāk - kā zudušu mīlestību.

Taču Annas tik pēkšņā parādīšanās un atkal ātrā izgaišana manā dvēselē tomēr atstāja pamatīgu rētu.

Iespējams, tāpēc, ka pamazām sāku novecot. Bet varbūt tādēļ, ka skaidri zināju - manā mūžā nevienas citas sievietes nekad jau vairs nebūs…

Kļuva skumji. Šādu dvēseles stāvokli biju piedzīvojis reti. Skumjas - tās labi izskatījās mietpilsonisko jaunkundzīšu saraudātajās acīs, nevis tāda kaluma vīram, kāds biju es. Un tomēr - jutos ellīgi slikti.

Tad par šim jūtām tā kā pat sakaunējos. Ko par tām, piemēram, teiktu mans jaunības draugs Jēkabs Dubelšteins? Droši vien tikai nicīgi pasmietos.

Elmār, veco kovboj, kāpēc skumsti, ka tevi ir atstājusi nejauši sastapta un tikai dažas dienas pazīstama sieviete?! Turklāt vēl padomju ģenerāļa meita! Tas nav latviešu revolucionāra un strēlnieka goda cienīgi…

Varbūt, Jēkab, varbūt, es domāju, bet tu aizmirsi par apstākļiem, kādos mēs satikāmies. Tas nenotika parkā uz soliņa, jūrmalas pludmalē vai kādā jautrā studentu ballītē. Mēs abi stāvējām nāves priekšā. Tā mums jau bija pieskārusies. Es viņu nenodevu un neatstāju saplosīšanai satrakotai mežabrāļu grupai, viņa savukārt mani nenodeva čekistiem. Tas tomēr kaut ko nozīmē, draugs! Tas ir kaut kas nesalīdzināmi stiprāks par mīlestību, kad daudz svarīgāka par jūtām izrādās visvienkāršākā cilvēcība…

Katru brīdi gaidīju arestu, pastāvīgi sev līdzi nēsāju divas pistoles un dzīvoju tā, it kā katra diena būtu pēdējā…

Šķita pilnīgi neiespējami, ka čeka Annu nebūtu nopratinājusi. Viņa tomēr bija aculieciniece iebrukumam partorga dzīvokli un viņa nogalināšanā. Gribējās ticēt (un tā laikam arī bija), ka viņa par mani būs stāstījusi to pašu pasaciņu, ko stāstīja čekistiem mūsmājās. Un ari par bunkuru būs klusējusi. Varbūt pateica, ka tie, kas iebruka partorga mājā un viņu nošāva, Annu izveduši no mājas, bet, uzzinājuši, ka viņa ir tikai nesen no Rīgas atbraukusi ārste, mežmalā palaiduši vaļā.

Kāpēc gan ne? Tas pilnīgi varēja atbilst patiesībai.

Pagāja trīs mēneši. Pienāca Līgo diena. Kaimiņš bija izbrūvējis medus alu, un sarunājām, ka vakarā iešu līgot pie viņa. Bet dienas vidū pēkšņi mājas pagalmā iebrauca jaunākā modeļa automašīna Moskvič, no tās izkāpa baltā vasaras kleitā ģērbusies Anna un, mani ieraudzījusi stāvam pie netālu esošā šķūņa, uzreiz pamāja ar roku.

- Sveiks, Elmār! - viņa uzsauca. - Vai negaidīji?

-    Jā, Anna, tas man ir pārsteigums, - atbildēju, pienācu klāt un, jūtami satraukts, noskūpstīju viņu uz vaiga.

-    Ceru - patīkams? - Viņa tikko manāmi pasmaidīja.

-     Protams, - es apliecināju. - Pirmajā mirklī tevi nemaz nepazinu. Tu labi izskaties. Esi kļuvusi tik skaista, ka tavu bildi vajadzētu likt uz visiem žurnālu vākiem.

-    Kopš atgriezos Rīgā, mana dzīve ir kļuvusi daudz mierīgāka un nav vairs tik bīstama. Acīmredzot tas atstāj iespaidu arī uz izskatu.

-     Toreiz bija marta beigas, - es atcerējos. - Krita slapjš sniegs, migla, auksts vējš… Toreiz vispār viss bija baigi draņķīgs.

-     Ne nu gluži viss! - Anna atcerējās. - Daži mirkļi toreiz bija pietiekami labi, lai mēs tos vēl ilgi neaizmirstu. Vai tev tie no atmiņas jau pagaisuši?

-     Nē, Anna, - sacīju. - Es visu atceros. Vai atbrauci, lai man tos atgādinātu?

-    Zināmā mērā, - viņa atbildēja. - Atvedu tavai mātei cie- makukuli. Pēc tam aizbraukšu pie Jansoniem. Man tur vēl ir palikušas dažas mantas. Kur līgosi? Vakarā būsi šeit vai citur?

-     Es būšu šeit, - teicu. - Un gaidīšu tevi. Vai gribi palikt pie Jansoniem?

-     Nē, Elmār, gribu palikt pie tevis, - Anna pateica.

-    Vai uz ilgu laiku?

-    Jā, - Anna atbildēja. - Varbūt pat līdz rītam.

Anna iegāja mājā, apdāvināja māti un māsu, krietnu laiciņu ar viņām papļāpāja, tad atkal iesēdās automašīnā un aizbrauca uz savu iepriekšējo dzīvesvietu.

Pie kaimiņa negāju. Sēdēju te istabā, te mājas pagalmā, nesteidzoties dzēru pats savu alu un gaidīju atgriežamies Annu. Biju diezgan uztraucies. Tā tomēr nebija nekāda joka lieta - no tālās Rīgas šurp atdrāzusies sieviete, pret kuru nespēju būt vienaldzīgs, par kuru gandrīz vai katru dienu biju domājis, atcerējies visu, kas ar mums bija noticis, un tas manī izraisīja lepnumu. Toreiz mēs bijām spējuši būt stipri un viens pret otru vairāk nekā labi.

Baidījos, ka Anna varētu palikt līgot pie Jansoniem un es viņu diez vai kādreiz vēl redzēšu.

Bet redzēju. Liktenis man kā pēdējam ubagam cepurē vēl iemeta to, ko parasti saucam par īsu laimes bridi, bet kas īstenībā nozīmē daudz ko vairāk - varbūt pat visu dzīvi.

Saule vēl stāvēja diezgan augstu, kad mājas pagalmā atgriezās zilas krāsas vieglā automašīna, no tās izkāpa Anna un man galvā uzlika ozollapu vainagu.

-     Tas par godu tavam tēvam, - viņa sacīja. - Un visiem latviešu Jāņiem kopā! Bet it īpaši tev, Elmār! Kādreiz Senajā Grieķijā ar līdzīgiem vainagiem apbalvoja Olimpa varoņus. Varbūt tu pirms trim mēnešiem tai nolādētajā bandītu bunkurā attiecībā pret mani izdarīji daudz lielāku varoņdarbu, nekā to būtu spējis kāds no toreizējiem grieķu dieviem…

-     Es izdarīju tikai to… - nedaudz apmulsis, teicu, - kas man kā vīrietim bija jādara.

-     Bet kāpēc pārējie, kas tāpat sevi uzskatīja par vīriešiem, gribēja darīt pavisam ko citu? - Anna jautāja.

-     Katram cilvēkam ir savs dzīves redzējums, - es sacīju.

-    Ar to ari viss sākas - gan mīlestība, gan naids.

Vēlāk nesteigdamies aizvedu viņu līdz kādreiz baronam fon Rekem piederošajam ezeram, apsēdāmies krastmalā un vērojām, kā te tuvāk, te tālāk jau deg Jāņu ugunskuri un dzirdamas līgotāju dziesmas.

-    Ja tā varētu katru dienu, - Anna mazliet sapņaini sacīja.

-     Dzīve kā vieni nebeidzami svētki…

-     Nebūtu slikti, - es piekritu, - taču tas ir tikpat neiespējami kā mūsu varasvīru sludinātais komunisms. Kaut kad jau labāk kļūs, par to nemaz nešaubos, taču netaisnība pastāvēs vienmēr, neizzudīs sociālā nevienlīdzība, būs pret tautu vērstas represijas, notiks kari, sacelšanās, turpināsies pretestība un abpusēja varmācība un sodi.

-     Vai tu biji iedomājies, ka valsts vara var pastāvēt bez likumiem un sodiem? - Anna jautāja.

-           Zini, man kādreiz agrā jaunībā patiešām bija tāds sapnis, - atbildēju, - un es daudz ko darīju, lai šis sapnis piepildītos. Bet tagad saprotu - viss ir bijis velti un neiespējami.

-    Vai žēl?

-    Protams. Tā bija visa mana dzīve… velti nodzīvota.

-             Vai par mīlestību nesapņoji? - Anna mazliet šķelmīgi vaicāja.

-           Tikai tā - starp citu, - godīgi atzinos. - Toreiz revolūcijas ideāli šķita daudz svarīgāki.

-    Vai tāpēc tu neilgojies ne sievas, ne bērna?

-            Ne jau tikai tāpēc, - sacīju. - Lai gan… Man tomēr bija sieva Eva un bērns - meita Marija. Nu un tad? Kas no tā sanāca? Kur viņas tagad ir? Varmācīgi pazudinātas. Ja atklāti - ir ellīgi grūti dzīvot tādā valstī, kur nekas nav svēts, izņemot tikai vienu - ūsainu vadoni.

Anna viegli ar roku pieskārās manam plecam.

-            Vai tu joprojām turpini cīnīties par taisnību? - viņas balsī skanēja patiess izbrīns. - Visiem iespējamiem līdzekļiem?

-     Nē, Anna, es jau vairs necīnos, - grūtsirdīgi atzinos.

-     Tam, tāpat kā daudz kam citam mūsu dzīvē, nav nekādas jēgas.

-    Bet kaut kādai jēgai tomēr ir jābūt! - Anna sparīgi iebilda.

-    Tad kāpēc vispār jādzīvo?

-            To es nezinu, - teicu. - Agrāk zināju, tagad vairs ne. Visi ideāli sabrukuši.

-             Varbūt tas tāpēc, ka tavas dzīves galvenais ideāls nav bijusi mīlestība? - Anna domīgi sacīja. - Bez tās dzīvē neko lielu nevar izdarīt.

-            Iespējams, - lēnīgi teicu. - Kādreiz sen tieši šajā vietā, kur pašlaik sēžam, iepazinos ar jauku meiteni. Viņa bija skaista un ļoti bagāta - manis un visu apkārtējo ļaužu nīstā barona fon Rekes brāļa meita. Šeit es pirmo reizi izjutu gan spēcīgas alkas pēc sievietes tuvuma, gan ne mazāku naidu, jo sapratu - sociālā stāvokļa nevienlīdzības dēļ man nekad šāda meitene nevarēs piederēt. Īslaicīgi - varbūt. Ar šīm sajūtām mana pieaugušā cilvēka dzīve sākās, ar tām ari beidzas. Tu, tāpat kā toreiz Marita, sēdi man blakus, taču īstenībā, būdama padomju ģenerāla meita, atrodies tālāk par tālāko zvaigzni…

-            Tā vis nesaki, - Anna gaiši pasmaidīja. - Mēs, kaut dažas dienas, tomēr esam bijuši ļoti tuvu. Vai tas tev neko nenozīmē?

-            Neuzdod muļķīgus jautājumus! - es dusmīgi teku. - Nozīmē. Nu un tad?

-Jautājums nemaz tik muļķīgs nebija, - Anna sacīja. - Man, piemēram, tas nozīmēja ārkārtīgi daudz. Un ar katru dienu šī nozīme palielinās.

Nesapratnē veltīju viņai nopietnu skatienu.

-     Ko tu ar to gribi teikt?

Anna ilgi klusēja. Domīgi skatījās, kā lēnām noriet saule, tad strauji pagriezās pret mani un uzmeta savādu, mazliet noslēpumainu skatienu.

-    Varbūt tev neko nemaz neteikt?

-             Saki vien! - es drošināju. - Pēc tā, kas ar mums ir noticis… Vari būt pilnīgi atklāta.

-            Lai tad tā ari notiek! - Viņa smagi nopūtās. - Esmu stāvoklī un gaidu bērnu. Neviena cita bez tevis man nav bijis.

Šī ziņa, protams, man nenāca kā smags un negaidīts trieciens, taču neizraisīja ari nekādu sajūsmu.

-    Tā ir taisnība? - pārprasīju.

-    Jā, - Anna atbildēja. - Beidzas trešais mēnesis.

-     Ko domā darīt? - painteresējos.

-             Ko tu ieteiktu? - Anna jautāja un nepārtrauca uz mani cieši skatīties.

Krietnu laiciņu klusēju, ieklausoties tālumā dzirdamajās līgo dziesmās.

-            Nezinu, - paraustīju plecus. - Bērns - tas vispār ir skaisti un labi jebkurā ģimenē. Taču mums nekādas ģimenes nav un diez vai būs. Ja tu to gribētu, tad vajadzēja sākt vispirms ar to. Taču, tā kā tu par to nebildi ne vārda, es saprotu. Krievu-poļu tautības padomju ģenerālis nekādā ziņā nepieļaus, lai viņa vienīgā meita apprecas ar kaut kādu jau nosirmojušu latviešu zemnieku… Varētu jau gan atcerēties, ka es kādreiz esmu

bijis latviešu strēlnieku pulka komandieris - pulkvedis, bet lai jau! Nekas nav iebilstams. Es to neatļautu ari savai meitai. Tu pati ari to nevēlies. Un droši vien nevēlies pareizi. Zini, ir jau pagājuši četrdesmit pieci gadi, ir notikušas divas baigas revolūcijas, divi vēl bargāki pasaules kari, Latvijā pa šo laiku sešas reizes ir nomainījušās valsts iekārtas, taču būtībā ne sabiedriskajās, ne cilvēku attiecībās nekas labāks un taisnīgāks nav kļuvis. Tad jau drīzāk otrādi. Viss kļūst vēl sliktāks.

-     Ko tu ar to gribi teikt? - Anna jautāja.

-     To, ko pateicu, - atbildēju. - Es ierosinātu no bērna atteikties. Šis nav īstais laiks tādai laimei. Čeka, ja tikai mazliet parakņāsies dziļāk manā biogrāfijā - un tas agrāk vai vēlāk noteikti notiks -, atradīs vismaz simt iemeslu, lai mani tūlīt arestētu un nošautu. Bērns paliks bez tēva. Ja tas tev nešķiet pārāk svarīgi… Tev pašai ir jābūt ļoti uzmanīgai! Jau vairākas reizes gan pie manis, gan Jansoniem ir nākuši cilvēki no meža un interesējušies, kur esi pazudusi un kur tevi atrast.

-     Kāpēc? - Anna jautāja, un viņas balss mazliet iedrebējās.

-    Viņi baidās tavas nodevības, - es pateicu. - Tu viņus esi redzējusi un zini, kur atrodas viņu bunkurs.

Anna dažus brīžus saspringti domāja.

-Tātad, lai sevi un savu bērnu pasargātu no viņu zvērībām, man viņi patiešām būs jānodod, - Anna sacīja.

-     Tā gandrīz vai iznāk, - drūmi piekritu. - Tā būs tava morālā un politiskā izvēle, no kuras būs atkarīga dažu cilvēku dzīvība. Tikai gribu atgādināt, ka, valsts iestādēm nododot viņus, tu gribot negribot nodosi arī mani.

-     Par tevi es neko neteikšu, - Anna sacīja. - Es jau tev to apsolīju.

-     Paldies, Anna, tieši tāpēc pagaidām vēl esmu brīvs un dzīvs. To es saprotu. Taču tas nevar turpināties ilgi. Viena lieta ir sarunāties ar mani ezermalā, bet pavisam cita būs, kad tev nāksies runāt ar KGB izmeklētāju.

-     Nebaidies, Elmār! - Anna teica. - Man jau to ir nācies darīt!

-    Nu un kas?

-    Nekas! Vai tad neredzi, nejūti? Tu esi dzīvs, brīvs un sēdi man blakus! Ko tu vēl gribēji?

-     Neko, - klusi atbildēju. - Tas ir gandrīz vai neticami. Padomju ģenerāļa meita… Izskatās, tu nemaz neesi patriotiski noskaņota komjauniete…

-    Neesmu gan, - Anna piekrita. - Esmu jau iestājusies partijā.

Rūgti iesmējos.

-     Kādēļ šodien vēlējies mani satikt? - prasīju. - Lai tikai paziņotu par gaidāmo bērnu?

-     Jā, Elmār, - Anna atklāti pateica. - Es no bērna neatteikšos. Ja būs puika, esmu viņam jau izdomājusi vārdu - Edmunds. Tā sauca manu brāli, kas ir nomiris pavisam maziņš - dažus mēnešus vecs. Bet ne tikai tāpēc šodien vēlējos tevi satikt. Es tev gribēju pateikt… It sevišķi pēc tam, kad uzzināju par gaidāmo bērnu… Es nezinu, kādus simts iemeslus tavai sodīšanai varētu atrast Valsts drošības komitejas darbinieki, bet man pilnīgi pietiek ar vienu - tavu rīcību bandītu bunkurā -, lai tu man līdz mūža galam sirdī un atmiņā paliktu kā vislabākais, visdrosmīgākais, viscilvēciskākais vīrietis, ko jebkad esmu satikusi. Ja tu tāds nebūtu, nebūtu arī manis, nebūtu mūsu bērna… Nebūtu nekā.

Mēs ilgi klusējām, tad piecēlāmies un tāpat, vairāk klusēdami nekā sarunādamies, nesteidzīgi klīdām gar ezermalu, un es, smeldzīgu skumju pilns, sapratu, ka manā mūžā beidzas pēdējais, kas vēl varēja manu skatienu uz dzīvi un apkārtējiem notikumiem darīt kaut nedaudz gaišāku.

Pamatā mana dzīve ir bijusi ārkārtīgi skarba, neiedomājamiem notikumiem pārpilna; ciešanu, uzvaru un zaudējumu asinīm aplieta. Un tikai īslaicīgi sakari ar sievietēm manu mūžu ir daudzmaz līdzsvarojuši un devuši iespēju kaut dažreiz ne- justies kā zvēram, bet gan kā normālam vīrietim.

Bet vai es pašlaik justos daudz labāk, būtu laimīgāks, ja jau jaunībā apkārtējo pasauli būtu uztvēris vienkāršāk, pie- ticīgāk, ja nesāpētu netaisnība, bet revolucionārās darbības vietā es izvēlētos vienkāršo fabrikas strādnieka vai zemkopja darbu, - nezinu.

Tagad man vismaz ir, ko atcerēties. Un tam jau vairs nav lielas nozīmes - vai cilvēki mani nolādēs vai vēl ilgi pieminēs ar labu vārdu. Dievs un vecāki man iedeva dzīvību - īsu sprīdi Laika mūžīgajā tecējumā -, un es šo izdevību izmantoju, kā pats gribēju, un darīju to, ko atradu par vajadzīgu. Tagad, kad jau neko vairs nevaru mainīt, būtu muļķīgi kaut ko nožēlot vai daudz ko vēl gribēt.

Annu pavadīju līdz automašīnai un uz atvadām pasniedzu pa ceļam saplūktas rudzupuķes.

-     Esi laimīga! - klusi teicu. - Un sargi sevi un bērnu! Kad viņam jānāk šai pasaulē?

-Ja nekādi sarežģījumi negadīsies, tad ap Ziemassvētkiem, - Anna darīja zināmu.

-    Vai tu savam ģenerālim pateiksi, kas ir tava bērna tēvs? - painteresējos.

-     Nezinu. - Viņa viegli paraustīja plecus. - Varbūt vēlāk…

Sirdī iedūra neliels aizvainojums.

-     Es tomēr negribētu, lai tu man pazustu pavisam, - sacīju. - Kad bērns piedzims, lūdzu, padod ziņu! Ja arī tad vēl negribēsi, lai es oficiāli skaitītos viņa tēvs… vismaz uz viņu paskatīšos.

-    Labi, Elmār! - Anna teica un iekāpa automašīnā. - Mums vēl ir daudz laika…

Es vēl ilgi stāvēju ceļa galā un noskatījos, kā aiz sevis, saceldama pamatīgu putekļu mākoni, kopā ar automašīnu ne tikai skatam, bet vispār no manas dzīves pazūd pēdējais, kādēļ cilvēkam vispār ir vērts dzīvot…

24. NODA Ļa

Pienāca 1950. gada Ziemassvētki. To svinēšana nebija varas iestāžu oficiāli aizliegta, taču pati drūmā Staļina laika dzīves atmosfēra, pārsātināta ar bailēm un represijām, aicinājumiem atmaskot kosmopolītus un citus tautas ienaidniekus, cilvēkus spieda būt piesardzīgiem un atklāti nedarīt neko tādu, kas kaut mazākajā mērā varētu izraisīt varas pārstāvju aizdomas par nelojalitāti padomju varai un tās ideoloģijai.

Tomēr, par spiti jebkādiem draudiem, mežā nocirtu eglīti, un abi ar māsu to pieticīgi izpušķojām.

Nekad neesmu bijis reliģiozs, taču nez kāpēc tieši šajos Ziemassvētkos izjutu kādu sevišķu garīgu pacēlumu, svinīgumu un neparasti smeldzīgas skumjas.

Pirms dažām dienām biju saņēmis no Annas apsveikuma kartīti, kur bez laimes un labas veselības novēlējumiem apakšā vēl bija pierakstīts:

P. S. Rīt dodos uz slimnīcu. Dakteris teica, būšot puika.

Šis paziņojums mani neatstāja vienaldzīgu. Savā mūžā biju izdzēsis tik daudzu cilvēku dzīvības, tomēr tagad apziņa, ka spēju darīt ne tikai to, bet dzīvību arī radīt, manā dvēselē radīja diezgan pamatīgu saviļņojumu.

Pievakarē uz mūsmājām negaidīti atnāca Ābelīšu mājas saimniece Elvīra Jansone, izsauca mani priekšnamā un pateica, ka ap dienas vidu viņai no slimnīcas piezvanījusi Anna un pastāstījusi, ka dzemdības bijušas vieglas un jaundzimušais esot puika. Jau pēc dažām dienām viņa atgriezīšoties mājās un ļoti gribot, lai es pirms Jaungada aizbraucot pie viņas - varēšot bērniņu apskatīt. Adrese - Rīga, Fridriha Engelsa (Stabu) ielā 19, dzīvoklis nr. 4. Lai nebaidoties. Viņas tēvs ģenerālis mājās nebūšot. Viņš uz divām nedēļām devies komandējumā uz Maskavu.

ŠI ziņa mani, protams, iepriecināja, taču tajā pašā laikā ari skumdināja. Jo arī šis, tāpat kā visi mūsu dzīves skaistākie mirkļi, būs īslaicīgs. Acīmredzot nekāds turpinājums nesekos. Maiga buča uz Annas vaiga, apraudzīšu bērnu - kā nekā mans turpinājums! -, un nāksies atkal doties prom. Un tad sevis mierināšanai vēl nodomāju, ka tas galu galā nemaz nav tik svarīgi, kas viņš kādreiz būs un pie kā dzīvos. Svarīgi, ka vispār būs - laikā, kad ir izkauti miljoni, - jauna dzīvība…

Sagatavojis dažas dāvanas no lauku labumiem, trīsdesmitā decembra rītā ierados Rīgā un, aizgājis līdz Engelsa ielas deviņpadsmitajam namam, pārsteigumā sastingu. Tikai tad pēkšņi atcerējos, ka šā nama ceturtajā dzīvoklī kādreiz taču bija mitusi Marita, tas bija viņas dzīvoklis, un es, toreiz izbēdzis no Rīgas slepenpolicijas moku kambariem, šeit biju pavadījis varbūt sava mūža laimīgākās dienas…

Cilvēkam ar dzelzs nerviem, kāds visu laiku esmu bijis, nesteidzīgi kāpjot uz ceturto stāvu, šoreiz nervi tomēr mazliet uzdeva. Es gāju satikties ne tikai ar sava mūža pēdējo sievieti Annu un bērnu, bet arī ar savu jaunību un pirmo mīlestību…

Kāpņu telpa bija nesen izremontēta, taču dzīvokļa durvis - tās pašas vecās.

Pieklauvēju. Piezvanīju. Pagaidīju. Neviens nenāca. Vēlreiz pieklauvēju. Piezvanīju. Klusums.

Laikam tomēr būs radušies kādi sarežģījumi, nodomāju, un Anna ir atstāta slimnīcā. Iešu meklēt. Tikai vienu kvartālu tālāk atradās Rīgas pilsētas pirmā slimnīca, kur droši vien Anna arī atradās.

Kad jau pagriezos, lai dotos prom, pēkšņi aiz durvīm kā no milzīga attāluma izdzirdu vājas bērna raudas. Piespiedis ausi pie durvīm, nu jau daudz skaidrāk dzirdēju - dzīvoklī patiešām raud bērns.

Manāmi satraucies, gandrīz vai tikai instinkta dzīts, nospiedu smago rokturi. Man par lielu pārsteigumu, durvis atvērās. Iegājis plašajā priekšnamā, pa gaiteni lēni virzījos uz istabu, no kurienes arvien skaidrāk bija saklausāma bērna balss.

Pa ceļam ievēroju, ka gaiteni un pirmajās istabās padomju ģenerālis nebija kautrējies paturēt dažas greznas mēbeles, kas kādreiz bija piederējušas nīstās buržuāzijas pārstāvei grāfienei Maritai fon Rekei…

Beidzot atvēru pēdējās lielās istabas durvis, un manam skatam negaidīti pavērās vairāk nekā šausminošs skats - istabas vidū uz spilgti sarkana paklāja kaila gulēja asinīm noplūdusi Anna, bet, nolikts pie viņas labā sāna, gulēja žēli raudošs kails bērniņš…

Tūlīt ievēroju, ka viņam uz krūtīm ir diezgan paliela tā saucamā ugunszīme. Tad vērīgāk vēlreiz paskatījos uz Annu. Acīmredzot, lai kaimiņi nedzirdētu, viņa nebija nošauta, bet gan nogalināta ar vairākiem naža dūrieniem un nožņaugta. Acis bija plati ieplestas, un tajās sastingušas šausmas.

Piegājis vēl tuvāk, uz viņas krūtīm pamanīju uzmestu zīmīti:

Drebiet, varmākas!

Tas tev, Anna Ragovska, par tava tēva ļaunajiem darbiem un tāpēc, lai tu nevienu nevarētu nodot!

Tautas atriebēju grupa "Asinsbrāļi".

Lēni noslīgu uz ceļiem un vairākas reizes maigi noglāstīju Annas galvu un bērnu.

ja pateiktu, ka man viņu kļuva ļoti žēl, es nepateiktu neko. Manī atkal uzvirmoja drausmīgs naids, kas pēdējā gada laikā jau bija pamazām sācis noplakt.

Darīt es neko nevarēju. Vienu brīdi prātā iešāvās doma, ka varbūt nebūtu slikti paņemt bērnu un kopā ar viņu atgriezties savās lauku mājās. Taču, ja sāksies rūpīga šīs slepkavības izmeklēšana - un tā noteikti sāksies! aizdomas vispirms noteikti kritīs uz mani. Atklāti sakot, es biju slazdā. Aizdomās nokļūšu neatkarīgi no tā, vai bērnu sev līdzi ņemu vai neņemu. Ragovsku radiniece - Ābelīšu mājas saimniece Elvīra Jansone taču zina, ka Anna bērnu gaidīja no manis… Bet, ja Annas tēvs to vēl nezina, tad to jau šodien vai vēlākais rīt noteikti uzzinās…

Tās būs manas beigas. Es nekādi nespēšu pierādīt, ka Annu neesmu nogalinājis. Manu dzīvesvietu uzzināt viņiem nebūs grūti - Jansone pateiks. Bet atkal bēgt mežā un tur justies kā vajātam vilkam vairs negribējās. Mūža lielāko daļu to vien biju darījis - pietiek!

Latvijā nekas labāks nebija kļuvis. Varmācībai sekoja varmācība, viens ļaunums nomainīja citu, un naids vienmēr izrādījās stiprāks par mīlestību.

Vēlreiz, sāpīgu skumju pārņemts, atvadījos no Annas - sava mūža pēdējā gaišuma -, noglāstīju dēlu, kas nez kāpēc bija pārstājis raudāt, piecēlos un pārlaidu istabai vērīgu skatienu.

Te kādreiz bija dzīvojusi Marita. Te kādu laiku biju mitis arī es. Te mēs bijām viens otru mīlējuši. Tie bija skaisti mirkļi, un žēl, ka tieši šai vietā man jāpārdzīvo varbūt vismelnākais mūža brīdis.

Pagriezos un gāju prom. Durvīs vēl apstājos un rūgti nodomāju - diez vai cilvēki, kas te dzīvos pēc pusgadsimta, maz zinās, kas šeit reiz ir noticis? Vai to zinās mans dēls Edmunds? Droši vien ne. Tad noteikti jau būs cits laiks, varbūt Latvija beidzot būs izrāvusies no krievu gūsta un šai dzīvoklī dzīvos laimīgi cilvēki, kas vairs nepazīs bailes, nabadzību, nebrīvību un ne politisko, ne kriminālo teroru…

Varbūt kādreiz… Un tad, iespējams, arī tas, ko visu mūžu esmu darījis, ko domājis un kā rīkojies, nemaz tik veltīgs nebūs bijis…

Izgājis kāpņu telpā, piezvanīju pie blakusdzīvokļa durvīm. Pēc neilga brītiņa tās atvēra resna pusmūža sieviete koši puķainā halātā un pajautāja, ko vēloties.

- Lūdzu, tūlīt piezvaniet milicijai un ātrajai palīdzībai! - es pārsteigtajai kundzei teicu. - Blakusdzīvoklī ir notikusi liela nelaime…

-    Kāda? - sieviete ziņkāri jautāja, bet es, neko neatbildējis, ātri pa kāpnēm noskrēju lejā un devos uz staciju.

Pēc divām stundām sēdēju Liepājas vilciena vagonā un vakarā jau biju dzimtajā pagastā. Iegājis mājā, tūlīt sameklēju abus sev nelegāli piederošos ieročus - Nagan markas revolveri un Valter sistēmas pistoli, pielādēju aptveres ar attiecīgo kalibru lodēm, ieročus aizbāzu aiz jostas, pēc tam iegāju virtuvē, drošs paliek drošs, atvadīties no mātes.

-     Kur tad nu atkal? - viņa satraukti vaicāja. - Tikko atbraucis, jau skriesi prom?

-    Tā iznāk, māt, - grūtsirdīgā balsi pateicu, - un, lūdzu, piedod, ka tev esmu bijis slikts dēls - reti bijis mājās un maz par tevi rūpējies. Bet tā man dzīve sagrozījās… pilnīgi nenormāla. Visa vaina tā, ka es nekad neesmu gribējis padoties, ne kādam pakļauties - ne cilvēkiem, ne valsts varai. Grūti pateikt, vai esmu dzīvojis pareizi vai nepareizi, taču citādi nespēju.

Izgājis laukā, bridi pastāvēju pagalmā un cieši pavēroju māju, kūti, siena šķūni, pirti un pagrabu, vēlēdamies šo skatu līdz mūža beigām saglabāt atmiņā, tad pagriezos un apņēmīgi devos uz mežu.

Apmēram pēc divu stundu gājiena, pa ceļam vairs nemanīdams nevienu izliktu sargposteni, nonācu līdz partizānu bunkuram.

Pa šauro lūku un kāpnītēm nokāpis lejā, tur ieraudzīju visu raibo meža vīru kompāniju - Imantu Zvirgzdu, manas jaunības draugu, savu varonīgo un ļoti uzticamo palīgu Krievijas pilsoņu kara laikā; Arnoldu Apšenieku, vācu okupācijas laika bijušo Liepājas SD darbinieku, kas tagad jau piecus gadus slēpās no tāda paša profila krievu drošības dienesta - čekas; tur bija arī divi bijušie leģionāri, kas vācu okupācijas laikā dienējuši policijas bataljonos, un kāds pagalam drūms vīrs, kas mežā slēpās pirms gada laupīšanas laikā izdarītas slepkavības dēļ.

Viri sēdēja ap galdu, ieroči - automāti, granātas un pistoles - karājās pie sienām, bet paši, manāmi iereibuši, spēlēja kārtis.

-            A! - mani ieraudzījis, Imants priecīgi iesaucās. - Varbūt atnesi Jaungada dāvanu - kādu pudelīti dzimtenītes?

Imants, liekas, nezināja, ka Anna gaidījusi bērnu no manis, ne arī to, ka šorīt esmu bijis Rīgā.

-            Diemžēl tādas dāvanas, ko jums pasniegt, man nav, - es pateicu, - toties ir cita. Vienīgi pirms tam ir jāpadomā, vai esat to pelnījuši. Tāpēc - ko pēdējā laikā darījāt? Kā cīnījāties pret Latvijas okupantiem? Vai kaut ko paveicāt tādu, lai tas kā apbrīnas vērts varoņdarbs uz ilgiem gadiem iegultu ļaužu atmiņā?

Vīri uz mani pārsteigti paskatījās, tad gandrīz vienā balsī iesmējās.

-     Par kādiem varoņdarbiem tu runā? - Imants iesaucās.

-    Pats zini, kādi tagad apstākļi! Turklāt… Ko mēs piecatā vispār varam izdarīt? Tik vien kā nožmiegt kārtējo ciema partorgu, komsorgu vai rekvizēt vietējā veikala pārtikas krājumus.

-            Dzirdēju, vakarnakt esat bijuši Rīgā… - cieši skatīdamies Imantam acīs, sacīju.

-    Kur tu to dzirdēji? - viņš ātri prasīja.

-             Nav svarīgi, - es atbildēju. - Mans informācijas avots teica… Pagājšnakt izdarīts iebrukums ģenerāļa Ragovska Rīgas dzīvoklī. Tie bijāt jūs?

Imants brītiņu domāja, tad piekrītoši pamāja.

-Jā, Elmār, tie bijām mēs! Vai tev ir kādi iebildumi?

-    Ko jūs tur darījāt? - prasīju. - Vai likvidējāt ģenerāli?

-     Izrādījās, tas maita nebija mājās! - Imants nospļāvās.

-    Žēl.

-    Kas tālāk?

-             Nācās nožmiegt viņa meitu. Tu viņu zini, - Imants pateica. - Tā būs laba atriebība ģenerālim. Lai žēlabās pakauc! Turklāt tā dāmīte mūs visus beigu beigās tomēr varēja nodot! Tā ka tu, Elmār, toreiz velti viņu te glābi! Komunisti paliek komunisti, vienalga, tas ir čekas ģenerālis vai ierindas par- tijniece, kāda bija viņa meita. Jo viņu būs mazāk, jo labāk latviešiem.

Mazliet pagāju sāņus, ar muguru atspiedos pret bunkura dēļu sienu un visiem pie galda sēdošajiem veltīju naida pilnu skatienu. Tad lēnām atpogāju savu aitādas kažoku, zibenīgi no aizjostas izrāvu šaujamos un tos pavērsu pret Imantu un pārējiem.

-    Nekustieties! - es uzkliedzu. - Jūs mani pazīstat - šauju bez kļūdīšanās!

-     Elmār, ko tas nozīmē? - Imants bargi prasīja. - Vai esi galīgi nojūdzies?

-    Tieši otrādi! - es iesaucos. - Nupat tikai nāku pie prāta! Vai atceries, Imant, kā mēs sākām savu dzīvi? Mūsu ieceres un ideāli bija skaidri un tīri! Mēs solījāmies cīnīties pret netaisnību un sodīt mūsu tautas apspiedējus! Mēs neieredzējām krievus, cara patvaldību un vācu baronus! Mēs veicām tik izcilus varoņdarbus, ka tie Latvijas vēsturē paliks uz mūžīgiem laikiem! Pietiek atcerēties kaut vai tikai uzbrukumus Centrālcietumam, Rīgas Galvenajai policijas pārvaldei un manu un vēl dažu kaujinieku atbrīvošanu no slepenpolicijas aresta telpām. Starp citu, Imant, tu pats ar Jēkabu Dubelšteinu un vēl diviem biedriem to paveicāt četratā! Tā ka atmiņā paliekošus varoņdarbus var paveikt arī ar maziem spēkiem. Pat vienatnē! Bet to, ko jūs izdarījāt pagājšnakt Rīgā pie Ragovskiem… Atceries vēlreiz, cik toreiz morāli tīri bija mūsu nodomi un mērķi, kad tepat Tīreļpurvā Ziemassvētku kaujās sitām fričus, kad Nāves salā rijām indīgas gāzes, kad sitāmies Kazaņas ielās, kad lupatu lēveros sadauzījām Deņikina armiju pie Orlas un Kromiem, kad Saburovkas sādžā nokāvām divus drozdoviešu pulkus; kad tur nākamajā rītā, domājot par latviešu karavīra goda saglabāšanu un vispār par citu nāciju priekšstatu par latviešiem, liku nošaut divus vardarbībā pret vietējiem iedzīvotājiem apsūdzētos sava pulka strēlniekus. Toreiz, Imant, mēs bijām dzelzs viri, īsti latvieši ar tīru sirdsapziņu. Bet tad pamazām viss sāka iet dēli un mēs morālā ziņā kritām arvien zemāk un zemāk…

Protams, mēs kā parasti varam vainot gan Laiku, gan apstākļus, kādos ik pa reizei nācās dzīvot, taču tu nedrīkstēji un arī jūs pārējie, maitas! Tu, Imant, nedrīkstēji darīt to, ko vācu laikā darīji pie Arāja! Tas nebija latvieša cienīgi! Un arī jūs, dienējot pie vāciešiem policijas bataljonos! Un nepavisam jūs nedrīkstējāt darīt to, ko izdarījāt vakarnakt… Tam jau vairs nav nekāda sakara ne ar politiku, ne brīvības cīņām, ne ar kādiem ideāliem! Jūs vienkārši esat kļuvuši par parastiem bandītiem un slepkavām…

-     Ko viņš tur muld? - Arnolds iesaucās, droši vien atceroties savu asiņaino dienestu vācu SD Liepājas nodaļā. - Vai tikai mūsu varonīgais Elmārs Ozols nav kļuvis čekas aģents?!

-    Redzi, Arnold, atšķirībā no tevis un arī no tevis, Imant, es spēju noturēties viens kā Brīvības piemineklis! Lai kāds naids manī virmoja, es tomēr negāju kalpot ne padomju, ne vācu okupācijas varām! Ar to arī lepojos! Es cīnījos viens, domāju, cīnījos pareizi un godīgi, un man nav jāsarkst mūsu tautas priekšā! Bet jums, nelieši… Un tev, Imant, - mans asinsbrāli! Spēle ir zaudēta! Tu pārkāpi mūsu zvēresta vārdus, jūs visi esat pārkāpuši pēdējo cilvēcības slieksni… Un tāpēc es pēdējo reizi izpildu mūsu senā solījuma vārdus - taisnīgi sodīt ļaundarus! Un, lai gan vienmēr esmu bijis pret valsts likumiem, domāju, šoreiz es Likumam izdaru lielu pakalpojumu…

Un, vairs negaidot ne mirkli, sāku šaut. Vispirms uz Imantu, tad Arnoldu un pārējiem. Pēc dažām sekundēm viss bija beidzies. Es vēl piegāju pie Imanta, aizvēru viņam acis, tad pa šaurajām kāpnītēm izlīdu no bunkura, atkal rūpīgi nomaskēju tā ieeju un nesteidzoties devos prom.

Interesanti, ka vēl līdz šim laikam tas bunkurs nav atklāts, neviens par to nezina un, kā toreiz mana pēdējā atriebības akta upuri pārvērtušies skeletos, tā arī šodien joprojām sēž pie galda un spēlē kārtis…

Uz durakiem.

1951. gada 6. janvārī - Zvaigznes dienā! - mūsu māju ielenca liela iekšlietu karaspēka vienība, un es, negribēdams lēti padoties, bet gan cienīgi krist sava mūža pēdējā kaujā, atšaudīdamies izlēcu pa aizmugures logu un nocietinājos aiz biezajām kūts laukakmeņu sienām.

Taču pēc pamatīgas apšaudes čekisti uzbrukumu pēkšņi pārtrauca, bet pēc neilga laika no mājas izveda māti. Virsnieks, pie viņas galvas turēdams pistoli, sāka kliegt:

-    Elmār Ozol! Padodies! Nomet ieročus un ar paceltām rokām lēnām nāc laukā no slēptuves! Ja to nedarīsi - pats redzi! Nošausim tavu māti, un arī tu dzīvs no šejienes neizkļūsi!

To es sapratu. Dvēseli atkal sažņaudza smeldzīgas skumjas - žēl kļuva mātes un pašam sevis - neizdosies kā karavīram krist atklātā kaujā… Varētu jau nošauties, bet kāda būs garantija, ka aiz dusmām, nespējuši mani rokā dabūt dzīvu, viņi māti tomēr nošauj, varbūt arī māsu, un nodedzina māju?

Es iznācu no slēptuves, viņiem redzot, nometu sniegā abus šaujamrīkus, taču, rokas nepacēlis, lēnām nācu uz pagalma pusi. Visapkārt, bruņojušies ar automātiem, stāvēja karavīri.

-     Rokas! - virsnieks kliedza. - Cel augšā rokas!

-     Šito redzēji? - es atkliedzu pretī un parādīju viņam nepieklājīgu žestu. - Es nepadodos! Nošauj vai ņem mani ciet tāpat! Un novāc savu pistoli no mātes galvas!

Virsnieks tā arī izdarīja. Pēc brīža es jau biju saslēgts roku dzelžos un tiku vests uz automašīnu.

-     Muterīt, piedod! - es vēl paspēju uzsaukt. - Tikai neraudi! Es jau sen varēju būt miris! Bet nodzīvoju līdz šodienai! Priecāsimies! Kad aiziesi uz kapsētu pie tēva, pasaki, ka viņam par mani nav jākaunas! Es varbūt nebiju ideāls sava laika varonis, bet darīju to, ko vēl jaunībā nolēmu, - atriebt un sodīt tos, kas bija ļauni pret cilvēkiem.

-    Tu pats esi ļaunuma iemiesojums! - virsnieks norēcās un ar pistoles spalu ne visai spēcīgi iesita man pa galvu. - Tagad pats tiksi sodits!

25. NODA Ļa

Rīgas Apgabaltiesas Krimināllietu tiesas kolēģijas tiesnesis Edmunds Naginskis pamodās, kad viņam šķita, ka kāds diezgan skaļi aizcērt istabas durvis, tad vēl noklaudz ārdurvis un uz kāpnēm dzirdami dobji soļi.

Bet tas taču nav iespējams! viņš atkal satraukts domāja. Elmāru Ozolu un viņa stāstījumu par savu dzīvi atrastajās burtnīcās izlasītā teksta iespaidā vienkārši producēja manas bezmiega nakšu nomocītās smadzenes…

Taču Elmāru Ozolu es tomēr redzēju visai skaidri, viņš turpināja domāt. Maz ticams, ka tas bija tikai murgs vai sapnis.

Un tad Edmunda acu priekšā kā bezgalīga glezna vēlreiz nostājās laikmetu vējos kaut kur tālu aiztriektā bagātā skaistule Marita un nelaimes gadījumā bojā gājušais Jānis Ozols, un varmācīgi nogalinātie Imants Zvirgzds, Eva Ragovska, Jēkabs Dubelšteins, un nelaimīgā Anna…

Jātic, ka nekas no šī stāsta nav izdomāts. Viss tieši tā arī noticis. Burtnīcās izlasītais teksts nemelo. Un kāpēc gan? Edmunds tāpat zināja, ka visi tur attēlotie vēsturiskie notikumi tieši tādi arī bijuši un nosauktās personas kādreiz patiešām reāli dzīvojušas…

Viņš ātri izlēca no gultas, aizgāja uz vannasistabu, nodzina bārdu, nodušojās, iesmaržojās, pēc tam nostājās spoguļa priekšā. Viņam patika paša labi veidotais atlētiskais augums, un tagad viņš jau ar gluži citu skatu vēroja uz krūtīm redzamo zilgansārto uguns zīmi…

Tātad mana īstā māte tomēr ir Anna Ragovska.

īstais tēvs - Elmārs Ozols.

Bet vectēvs no mātes puses - sen atvaļinātais padomju justīcijas ģenerālis Aleksandrs Ragovskis…

Labi, ka atteicos no viņa apsūdzības lietas izskatīšanas tiesā, Edmunds atviegloti nodomāja. Vēl labāk būtu, ja mūsu taisnīgā valsts tiesa šo lietu vispār uzliktu uz vistālākā tieslietu arhīva plaukta…

Aizslēdzis durvis, Edmunds nogāja mājas pagalmā, iesēdās savā sešus gadus vecajā automašīnā Audi 80 un brauca uz Jūrmalu, kur Mellužos vienā no agrāko laiku vasarnīcām nu jau piecdesmit ceturto gadu dzīvoja atvaļinātais padomju ģenerālis Aleksandrs Ragovskis.

Mājas ārpuse izskatījās diezgan paklusa, taču nelielais dārzs un pagalmiņš bija labi kopts un, dažādu puķu dobju izdaiļots, atstāja pat krāšņu iespaidu.

Durvis atvēra pats Ragovskis - deviņdesmit četrus gadus vecs, nedaudz salīcis vīrietis - un, Edmundam veltījis pablāvu skatienu, tūlīt painteresējās: - Ko jūs vēlaties?

-Ja jums nekas nebūtu pretim… - Edmunds sacīja un cieši noskatīja rūtainā flaneļa kreklā ģērbto vīru. - Es labprāt ar jums parunātos.

-    Kāpēc? - Aleksandrs prasīja.

-    Mana bijusī sieva Māra ir jūsu advokāte, un tāpēc…

-      Es viņai jau visu esmu izstāstījis, - Aleksandrs teica. - Kāpēc man kaut kas vēl būtu jāstāsta jums?

-     Redziet, Ragovska kungs, mani sauc Edmunds Naginskis, un esmu Rīgas Apgabaltiesā nozīmēts par jūsu krimināllietas tiesnesi…

Aleksandrs nelielā izbrīnā sarāva biezi melnās brežņeva tipa uzacis un uz Edmundu paskatījās daudz vērīgāk.

-    Tas ir interesanti, - viņš klusi nomurmināja.

-     Kas tieši? - Edmunds prasīja.

-     Parasti jau tiesneši, izņemot tiesas procesu, ar apsūdzētajiem nekontaktējas.

-    Vai tā bija arī jūsu praksē? - Edmunds vaicāja.

-            Protams, - Aleksandrs atbildēja. - Es viņus redzēju tikai tiesas zālē.

-             Man gan šķiet, ka vismaz vienreiz jūs šo nerakstīto likumu tomēr pārkāpāt.

-     Patiešām? - Aleksandrs mēģināja sasprindzināt atmiņu.

-    Kad tas varētu būt noticis?

-             1951. gada 24. decembrī, - Edmunds atgādināja. - Tas bija dažas stundas pirms tam, kad pasludinājāt nāves spriedumu Elmāram Ozolam. Jūs viņu vēl atceraties?

-            Bet kā citādi! - Aleksandrs iesaucās. - Viņš taču bija manas vienīgās meitas slepkava!

-             Vai tā patiešām bija, vai jūs tikai to pieņēmāt kā iespējamu? - Edmunds jautāja. - Vai viņš šai noziegumā atzinās?

-            Ja tiešām esat tiesnesis, vai jums bieži ir nācies dzirdēt, kā noziedznieki atzīstas savos grēka darbos?

-    Dažreiz ir gadījies.

-    Nu redzat! Tikai dažreiz!

Aleksandrs paskatījās apkārt un viegli atmeta ar roku.

-            Ja jau esat atnācis… Iekšā neaicināšu. Apsēdīsimies un parunāsimies tepat dārzā pie galda.

Viņi apsēdās dārza malā ierīkotā atpūtas stūrīti, un Edmunds vēlreiz cieši noskatīja bijušo Kara tribunāla tiesnesi.

Viņš tomēr ir vecs, Edmunds nodomāja. Un veci ir tie noziegumi, kuros šodienas Latvijas valsts viņu mēģina apsūdzēt. Kas sabiedrībai no tā, ka šo sirmo viru ieliktu cietumā? Un galu galā mēs vēl joprojām varam karsti diskutēt un pat filozofēt par to, vai tiesnesis, kas, pildot sava amata pienākumu - pēc tā laika likumiem bargi sodot šo likumu pārkāpējus -, pats arī ir izdarījis noziegumu… kad šo viņa darbību vērtē jau cita sabiedriski politiska valsts iekārta.

-     Kad ir nolikta tiesas diena? - Aleksandrs painteresējās.

-    Man teica, it kā rudens pusē.

-            Tas vēl precīzi nav zināms, - Edmunds atbildēja. - Iespējams, ka lietu nosūtīs atpakaļ prokuratūrai papildu izmeklēšanai.

-            Ko viņi vēl grib izmeklēt? - Aleksandrs jautāja. - Vai es pats esmu šāvis notiesātos cilvēkus?

-    To es nezinu.

-            Tad kāpēc pie manis esi atnācis tu, nevis kāds no prokuroriem? - Aleksandrs vaicāja, ciemiņu bargi uzlūkojot.

-             Redzat, Ragovska kungs… - Edmunds mazliet pat tā kā samulsa. - ŠI nav oficiāla saruna. Es pie jums esmu atnācis kā jūsu… mazdēls.

-            Ko?! - Aleksandrs pat nedaudz satrūkās. - Kāds mazdēls? Man neviena mazdēla nav!

-            Vai jūsu meitai 1950. gada beigās piedzima bērns? - Edmunds prasīja.

-             Piedzima gan, - Aleksandrs apstiprināja. - Ja mani atmiņa neviļ, tad tieši Ziemassvētku vakarā.

-     Vai viņa neteica, kā puiku nosaukšot?

-            Tagad grūti atcerēties… Man šķiet, viņa gribēja dēlu nosaukt par Edmundu.

-    Vai neievērojāt… Viņš piedzima vesels?

-             Vesels, jā. Vienīgi uz puikas krūtīm bija neliela uguns- zīme. Jā! To es atceros skaidri! Anna vēl teica, ka tā esot slikta zīme.

Edmunds atpogāja baltā krekla priekšpusi un vēl vairāk pagriezās pret Aleksandru.

-    Vai šī? - Edmunds prasīja.

Vecais vīrs ilgi klusēdams raudzījās uz pretim sēdošo tagad jau pusmūža vīrieti, un viņa acis negaidīti kļuva miklas.

-             Kāpēc jūs mani negribējāt paturēt un audzināt? - Edmunds vaicāja. - Jūs taču savu meitu mīlējāt?

-            Mīlēju gan, - Aleksandrs lēnīgi piekrita. - Pēc sievas nāves viņa bija vienīgais, kas man dzīvē vēl palika. Bet kā tu pats domā? Vai es varēju paturēt un audzināt viņas slepkavas bērnu?!

-             Vai Annu patiešām noslepkavoja Elmārs Ozols? - Edmunds neticīgi prasīja.

-            Tas netika pierādīts, - Aleksandrs atbildēja. - Taču toreiz mani pildīja tik drausmīgs naids… Tev vajadzētu to saprast.

Stundu pirms nāvessoda izpildes es iegāju pie viņa kamerā un vēlreiz jautāju - tu, Elmār Ozol, pēdējais suns un nelieti, kāpēc tik zvērīgi nokāvi manu vienīgo bērnu, turklāt vēl ārsti? Taču viņš tikai kratīja galvu un turpināja apgalvot, ka nav to darījis. To esot izdarījuši citi ļaudis, un viņš par šo noziegumu tos jau esot sodījis. Un tad vēl pateica… Es atceros katru vārdu:

"Nē, tiesnesi Ragovski! Tieši otrādi! Es jūsu meitu mīlēju, viņa bija manas dzīves pēdējā sieviete, un iepriekšējā gada marta beigās es viņu izglābu no šausminoši mokošas nāves un pazemojuma. Ja viņa būtu gribējusi būt kopā ar mani… Ja tas vispār būtu bijis iespējams… Varbūt tad es viņu no nāves būtu spējis pasargāt ari šoreiz. Taču šis nolādētais padomju varas laiks, kas cilvēkiem sagādājis tik daudz ciešanu un sāpju… Un sakūris tik drausmīgu abpusēja naida ugunskuru… Tas ir liedzis normālas cilvēciskas attiecības. Mēs dzīvojam kā zvērudārzā - ieslodzīti katrs savā būri un tāpēc nevajadzētu brīnīties, ka daudzi, tikuši no tā vaļā, patiešām ari kļūst par zvēriem…"

Pēc tam abi ilgi klusēja. Edmundam vecā vīra kļuva pat žēl. Kaut ari toreiz viņš bija augsta ranga jurists - pat ģenerālis -, arī viņam dzīve nav bijusi viegla. Arī viņam toreizējais laiks ir sagādājis milzīgu personīgās dzīves traģēdiju.

- Ragovska kungs, - Edmunds klusi vērsās pie Aleksandra. - Dzīvē bieži notiek kaut kas tāds, ko ar prātu vien ir grūti izskaidrot. Vairāk nekā dīvainas sagadīšanās dēļ esmu iegādājies tieši to dzīvokli, kur agrāk ir dzīvojusi Elmāra Ozola, tas ir, mana tēva, pirmā mīlestība Marita fon Reke. Pēc tam tur dzīvojuši citi cilvēki, cik zinu, arī kāda ļoti bagāta ebreju ģimene, pēc tam kāds nacistu SD oberšturmbanfīrers, tad pēc kara jūs ar ģimeni un Ozola pēdējā mīlestība - mana māte Anna… Kāpēc tā gadījies, ka esmu nopircis tieši šo dzīvokli, grūti saprast. Varu vienīgi pieņemt, ka to tā izkārtojis pats liktenis vai Dievs.

Tad vēl viena dīvaina, dziļu pārdomu vērta sakritība. Mēs esam trīs tiesneši - Ragovskis, Ozols un Naginskis. Esam dzīvojuši katrs savā laikā un darbojušies to likumu rāmjos, kādi tai laikā pastāvēja. Jūs bijāt staļinlaika tiesnesis, kas, pamatojoties uz toreiz pastāvošo likumu bāzes, it kā pareizi sodījāt tautas ienaidniekus, dzimtenes nodevējus, nacionālās pretošanās kustības dalībniekus…

Elmārs Ozols ignorēja jebkurus likumus un daudziem ļaundariem tiesu sprieda individuālā kārtā, vadoties tikai pēc savas taisnīguma izpratnes.

Bet es - Edmunds Naginskis - esmu bijis tiesnesis gan sociālisma stagnācijas gados, gan esmu pašlaik - nu jau neatkarīgās Latvijas laikā.

Un kas no tā, Ragovska kungs? Vai tāpēc pasaule ir kļuvusi labāka? Vai neliešu un ļaundaru mazāk? Vai likumi vienmēr ir bijuši taisnīgi? Baidos, vai tikai neiznāk tā, ka atšķirībā no mums, kas esam pakļauti sava laika prasībām, vienīgais pareizais tiesnesis ir Elmārs Ozols, kas nepakļāvās nevienai varai un nekādiem likumiem?

Vecais vīrs drūmi klusēja, tad tikko manāmi pasmaidīja.

-   Vienmēr ir viegli saprast, uz pagājušiem notikumiem skatoties no tālienes. Bet patiesībā viss, ko mēs darām sava mūža laikā, vienmēr kādam nāk vai nu par labu, vai sliktu.

Viņi vēl ilgi sprieda par dažādām jurisprudences lietām, beigās Aleksandrs Ragovskis atvainojās par Edmunda atdošanu bērnunamā un gandrīz vai nopriecājās, kad viņš apsolīja atbraukt ciemos vēl citu reizi.

-     Un tad vēl pēdējais, ko es gribētu zināt, - Edmunds sacīja. - Kur jūs esat apglabājis Annu?

-    Vai gribi iet apraudzīt? - Aleksandrs painteresējās.

-Jā, - Edmunds apstiprinoši pamāja. - Galu galā tas ir diezgan riebīgi, ja dēls nevar aiziet pat pie savas mātes kapa…

Pēc stundas Edmunds Naginskis iegāja Pirmajos Meža kapos un netālu no bijušā Latvijas ārlietu ministra Zigfrīda Meierovica atdusas vietas atrada melna marmora plāksni, kur ovālveida ietvarā bija iemontēts neparasti skaistas sievietes fotoattēls. Viņai bija līdz pleciem gari, viļņaini, melni mati un ļoti lielas acis. Tās skumji raudzījās uz stalto Edmunda augumu, tad skatiens kļuva it kā gaišāks, un Edmunds pēkšņi dzirdēja viņu atviegloti sakām:

"Nu tad beidzot, dēls! Es tevi esmu gaidijusi garus piecdesmit trīs gadus… Priecājos, ka esi izdzīvojis un pašlaik atrodies tādā Laika atgriezni, ka tev katru dienu par savu dzīvību nav jābaidās, - ne tā, kā toreiz iznāca gan Elmāram Ozolam, gan man. Priecājies par dzivi, Edmund! Es tev novēlu, lai ari tu beidzot satiktu sava mūža sievieti… Esi laimīgs!"

Edmunds uz mātes kapa uzlika pie kapsētas vārtiem nopirktus ziedus un tikko sadzirdami pateica:

-    Tagad es pie tevis nākšu bieži. Tagad es zinu, kur tu atrodies. Un piedod, māt! Es, gandriz tāpat kā Elmārs Ozols, ne tuvu neesmu sava laika ideāls cilvēks, taču, izņemot amata pienākumus, nevienam neko sliktu neesmu darījis. Ceru - ari nedarīšu. Un pacentīšos beidzot patiešām atrast sev to sievieti… Tēvs man ieteica aizbraukt uz Parīzi, kur Centrālajā dzelzceļa stacijā satikšot jaunu un skaistu sievieti vārdā Natalī… Bet es nebraukšu. Gan jau kaut kad savai izredzētajai uzskriešu virsū tepat mūsu Rīgā…

Pēcpusdienā Edmunds aizgāja līdz Latvijas likteņupes krastmalai un iegāja pazīstamajā krodziņā Daugaviņa. Kā parasti šajā laikā, zāle bija tukša, izņemot attālāko galdiņu, kur, tāpat kā iepriekšējā reizē, vientuļa sēdēja dzejniecei Austrai Skujiņai līdzīgā dāma un lēnām, it kā pat garlaikoti tukšoja garu, ar sarkanvīnu pildītu glāzi.

-    Sveika, Vera! - Edmunds smaidīdams sveicināja jau sen pazīstamo bārmeni un pasūtīja glāzi viskija. - Tu ar katru dienu kļūsti arvien jaunāka un smukāka!

-    Nevajag apcelties! - Vera sacīja. - Es ar katru gadu kļūstu arvien vecāka un resnāka! Paskat, kas par krūtīm!

-    Lai tādas dabūtu, Holivudas kinozvaigznes gatavas maksāt miljonus! - Edmunds teica. - Bet tev tās daba iedevusi par velti! Ko raudi?

-     Nē, es jau tā īpaši ari nežēlojos, - Vera sacīja. - Ja Žor- žikam tās nepatiktu, tad gan būtu bēdīgi. Bet ko tad godājamais tiesneša kungs? Parasti šurp nāci tāds sadrūmis, bet, skatos, šodien kā saulīte! Vai sācies atvaļinājums un, kā solīji, biji aizbraucis uz Parīzi?

-             Nē, Vera, nekur es nebraukšu, - Edmunds pavēstīja un pameta vērīgu skatienu vientuļās kroga apmeklētājas virzienā.

-     Šodien beidzot satiku savu māti. Padomā tikai - pēc piecdesmit trīs gadiem! Vai tā nav laime?

-    Domāju gan, - Vera piekrita. - Jau pagalam veca, ja?

-             Nē. - Edmunds pakratīja galvu. - Laiks viņu nav skāris. Viņa joprojām ir jauna, apbrīnojami skaista un tagad, iespējams, būs arī laimīga. Bet paskaties uz to dāmu zāles stūrī! Tu zini - kas viņa tāda ir?

-     Neko īsti nezinu, - Vera paraustīja savu varenos plecus.

-    Viņa šad tad šurp atnāk, paņem vīna glāzi un dažas stundas, skumjās iegrimusi, skatās uz Daugavu un saules rietu. Viens otrs te zināja stāstīt, ka viņa pārdzīvojusi kādu lielu traģēdiju, bet pirms tam dzīvojusi Francijā…

Edmunds paņēma viskija glāzi un nesteidzoties piegāja pie sievietes galdiņa.

-    Vai jums nekas nebūtu pretim?

-             Nē. - Sieviete viegli pakratīja galvu. - Es pat priecājos. Tieši jūs es gaidīju!

Edmunds apsēdās sievietei iepretim un cieši viņu uzlūkoja.

-    Kāpēc? - viņš prasīja.

-             Iepriekšējā reizē, kad pārmijām dažus vārdus, jūs man kā visu problēmu atrisinājumu ieteicāt ielēkt Daugavā. Es to labprāt izdarītu jūsu klātbūtnē.

Edmunds turpināja uz sievieti cieši raudzīties un nesaprata, vai viņa runā nopietni vai joko.

-    Tas ir velti, - Edmunds teica. - Es jums to neļautu.

-           Tiešām? - sieviete, acīmredzami ieinteresēta, vaicāja. - Vai būtu žēl?

-            Protams, - Edmunds apliecināja. - Skaistas sievietes nedrīkst būt nelaimīgas.

Sieviete pasmaidīja. Smaids bija vienkārši burvīgs.

-    Vai tikai jūs negribat teikt… - Viņa izskatījās mazliet samulsusi. - Jūs būtu tas vīrietis, kas mani varētu darīt dzīves apmierinātu?

-    Nē, to es negribu teikt, - Edmunds sacīja. - Es tikai vienu bridi iedomājos… Kāpēc mēs nevarētu pamēģināt?

Sieviete manāmi saspringa.

-    Vai jūs to nopietni?

-    Vai tas izklausījās nenopietni? - Edmunds prasīja. - Un ja ari tā! Patiesībā visa cilvēka dzīve ir vai nu liela traģēdija, vai ari tikai tāda joku spēlīte - kad ar mums rotaļājas liktenis…

-     Kāda ir jūsu profesija? - sieviete painteresējās. - Esat uzņēmējs, komersants? Varbūt universitātes profesors vai bezdarbnieks ciniķis?

-     Nekas tamlīdzīgs, - Edmunds atbildēja. - Es dzīvi uztveru nevajadzīgi nopietni. Jo mana profesija… Mana amata pienākums ir sodīt cilvēkus.

-    Bet kāds esat, kad nepildāt amata pienākumus? - sieviete jautāja. - Par dzīvi smejaties?

-     Ne gluži, - Edmunds teica. - Bet tālu no tā nav. Ja mēs visu, kas notiek mūsu dzīvē, uztvertu pārāk nopietni, baidos, ka visi sajuktu prātā.

Sieviete piekrītoši pamāja ar galvu.

-    Ja jūs gribat ar mani iepazīties… - Viņa vēlreiz samulsa. - Ja es gribētu iepazīties ar jums… Kā jūs sauc?

-    Edmunds Naginskis, - viņš atbildēja. - Profesija - jurists. Tiesnesis. Ģimenes stāvoklis - juridiski brīvs. Vai tas jūs apmierina?

-    Vispār jā. - Sieviete pasmaidīja. Šoreiz viņas smaids bija vēl burvīgāks. - Lai gan, vērtējot cilvēku, tam visam nav absolūti nekādas nozīmes. Svarīgi, kādas morāles dimensijā viņš dzīvo un rīkojas - darot labu vai ļaunu.

-     Cilvēks ir duāls, - Edmunds teica. - Viņš vienmēr darīs gan to, gan to.

-    Tā jau arī ir visa mūsu nelaime, - sieviete domīgi piekrita un atkal uzmeta nedaudz skumju skatienu Daugavai. Tieši tai mirklī pa upi lēnām aizpeldēja balta jahta.

-    Ja nav noslēpums, - Edmunds sacīja, - kādā vārdā lai es saucu jūs?

-     Nē, nekāda noslēpuma nav, - sieviete atbildēja. - Mani sauc Natalī…

Edmunds patiesā izbrīnā paskatījās uz sievieti un nodomāja - patiešām, dzīve ir pārsteigumu pilna.

-     Lūdzu, atkārtojiet vēlreiz, - viņš palūdza.

-    Natālija Kardjē, - viņa teica. - Mani vecvecāki bija baltgvardu emigranti. Kādreiz dzīvojuši Rīgā. Pirms gada mans vīrs un meita aizgāja bojā, noslīkstot Sēnā. Tagad no Parīzes esmu pārcēlusies uz dzīvi Rīgā. Esmu apģērbu dizainere. Modes māksliniece.

Edmundam gribējās smieties. Bet jau pēc dažiem mirkļiem viņš atkal kļuva nopietns un negaidīti satvēra sievietes roku.

-     Natalī, - viņš klusi teica. - Es zināju - agrāk vai vēlāk tevi satikšu. Vienalga, Parīzē vai Rīgā, bet kaut kad tevi tomēr ieraudzīšu. Mēs vienkārši nedrīkstam viens otram paiet garām.

-    Varbūt, - Natalī domīgi teica un veltīja Edmundam siltu, pateicības pilnu skatienu. - Iespējams, Dievs par šo satikšanos tikai priecāsies.

Edmunds piekrītoši pamāja un strauji pagrieza galvu sāņus. No Jēkaba baznīcas pēkšņi atskanēja dobjas zvana skaņas.

Droši vien tur kāds pāris pašlaik laulājas, viņš nodomāja, vai arī tiek kristīts bērns. Bērēs skan tikai kapliču zvani. Bet miljoniem nevainīgi nokautiem nav skanējuši pat tie.

Tie neskanēja arī manam tēvam Elmāram Ozolam. Neskanēja Jēkabam Dubelšteinam, ne Evai Ragovskai un viņas tēvam, neskanēja nošautajam Imantam Zvirgzdam, ne pārējiem bunkura vīriem. Zvans neskanēja arī nevainīgi nokautajai Annai Ragovskai.

Baznīcu zvanu vietā bija dzirdamas tikai cilvēku raudas - gan par labajiem, gan sliktajiem. Vainīgajiem un nevainīgajiem. Svešajiem un tuvajiem.

-    Edmund… - Natalī, mazliet satraukusies, vērsās pie viņa. - Kāpēc pēkšņi kļuvi tik drūms?

-             Nē, Natalī. - Edmunds pasmaidīja. - Nekāda drūmuma nav. Ir tikai nelielas skumjas, atceroties daudzu cilvēku nelaimīgi nodzīvotus mūžus.

-    Bet mēs? - Natalī jautāja.

-            Nebaidies! Ar mums viss būs kārtībā, - Edmunds apgalvoja un piecēlies vēl ciešāk satvēra sievietes roku. - Nāc! Es tevi aizvedīšu tur, kur mēs vismaz vakaros un naktīs varēsim noslēpties no šīs naida pārņemtās pasaules.

-    Kas tā ir par vietu? - Natalī jautāja.

-    Mīlestība, - Edmunds atbildēja.

Beigas

Rīga, 2004. gada

8. februāris-8. augusts

KLUBS

Grāmatu kluba biedriem ir daudz dažādu priekšrocību: - varēsiet par speciālam cenām iegādāties mūsu

izdevniecības grāmatas

• apgāda īpašas programmas sniegs jums priekšrocības

un ati aid es musij (iramai u iegādei - varēsiet piedalīties konkursos un loterijās un iegūt brīnišķīgas balvas

vai mēs esam Jūs ieinteresējuši un |0s vēlaties iestāties klubā? Tas ir vienkārši. atsūtiet informāciju par sevi. norādot Vārdu un uzvārdu

personas kodu Pasta indeksu

precīzu pasta adresi

ziņas par sevi sūtiet uz adresi - "Grāmatu Klubs" riiia, k. vai demara iela 6, lv 1010 Šīs ziņas ir nepieciešamas, lai nosūtītu Jums jaijnako Grāmatu Kluba bezmaksas katalogu.

Kataloga ievietotās grāmatas ieinteresēs visus Jusu ģimenes locekļus. Tur būs

•krāsainās pasaku un attīstošas grāmatiņas pašiem mazākajiem

•mākslas un izziņas literatūra visu vecumu lasītājiem

• Enciklopēdijas un atianti skolēniem •Grāmatas lasīšanai ģimenē

•daiļliteratūra un izklaidējošā literatūra pieaugušajiem

Iestāties kluba un iegādāties grāmatas var mūsu majaslapā:

www.(1 ra m atu klu bs. lv

Apgāds Zvaigznf ABC aic:ina jūs iestaties grāmatu Kluba

GRĀMATU

Zvaniet patālr. 7801706. un mēs atbildēsim uz (ūsu jautājumiem

Lasiet vēl!

Content

Lukjanskis Egils Kam neskanēs zvans

1. NODAĻA

2. NODAĻa

3. NODAĻa

4. NODAĻa

5. NODAĻa

6. NODAĻa

7. NODAĻa

8. NODALA

9. NODALA

10. NODAĻa

11. NODAĻa

12. NODALA

13. NODAĻa

14. NODAĻa

15. NODAĻa

16. NODAļĻa

17. NODALA

18. NODA Ļa

19. NODAĻa

20. NODA Ļa

21. NODA Ļa

22. NODA Ļa

23. NODA Ļa

24. NODA Ļa

25. NODA Ļa

KLUBS