Lukjanskis Egils

Kliedziens no debesīm - Pirmā grāmata

Egils LUKJANSKIS

KLIEDZIENS no DEBESIM

.

Pirmā GRĀMATA BETELGEIZES gaisma

.

1. n o d a ļ a

Vējš pieņēmās spēkā.

Jau vakar tas spēcīgi brāzās no ziemeļrietumiem, bet dienu vēlāk, iegriezdamies arvien vairāk no ziemeļiem, sasniedza divdesmit četrus metrus sekundē un klusākos mežu nostūros lauza vājākus kokus. Tie ar lielu blīkšķi gāzās zemē un lūstot kliedza gluži kā cilvēki, kad viņus smagi ievaino vai nevainīgus galina nost.

Pilsētā vējš sacēla putekļu mākoņus, raustīja mājām slē- ģus, televīzijas antenas un no atkritumu kastēm bez žēlastības izrāva visu, kas cilvēkiem jau vairs nebija vajadzīgs.

Bet laukos vējš mocīja zemi. Plēsa mežu, dzina ūdeni un cilvēkiem iedvesa bailes. Lopi kļuva tramīgi, un bērni raudāja. Izskatījās, it kā vējš nupat gribētu no zemes aizmēzt visu, kas kustas un nekustas. Visu dzīvo un mirušo.

Tieši tobrīd es arī gāju pie mirušajiem.

Manā priekšā stāvēja veca un pamesta lauku kapsēta. Sēta un vārtiņi jau sen bija sagāzušies, celiņi nekopti, bet mazajai koka kapličai durvis un logi bija aizsisti ar bieziem, raupji apstrādātiem dēļiem.

Es tur negāju sērot. Todien, nejauši atrazdamies šai svešajā pusē, es,fbēgot no lietus un negaidīti uznākušās vētras, tai vienkārši uzskrēju virsū.

Taču jāatzīstas — man ļoti patīk vecas kapsētas.

Es tur varu klīst stundām ilgi, lēni staigājot gar apsūbējušiem pieminekļiem, pussagruvušām kapu vietām, ar grūtībām lasot izbalējušos uzrakstus un skumji domājot par cilvēka īso un savādo gaitu uz šīs zemes, par viņa nepārvaramo tieksmi pēc varas, mantas un mīlestības.

Taču tie, kuriem paveicas, gan ari tie, kuriem nepaveicas, beigu beigās tomēr visi nonāk šeit — zem akmens krustiem.

Droši vien kā daudzi citi, ari es bieži esmu domājis par to, kas mūs visus sagaida pēc nāves. Vai arī tad mēs vēl turpināsim savstarpēji cīnīties, cits citu apskaust un apvainot, taisnība stāvēs pret netaisnību, godīgums pret nelietību, vai arī ar mūsu aiziešanu patiešām atnāks mūžīgs miers? Un mēs beidzot iegūsim to, ko visu dzīvi tik ļoti esam vēlējušies, — īstu un pastāvīgu laimi?

Varbūt tie atkal būs dziļi maldi? Varbūt taisnība ir tiem, kas apgalvo, ka cilvēkam, lai saglabātu tīru un godīgu dvēseli, lai viņš varētu sasniegt garīgu un fizisku pilnību, lai spētu izbaudīt un iegūt vislielāko laimi un mīlestību, vispirms ir jāizbrien asu sāpju, melnas nodevības un nežēlīgu ciešanu ceļš?

To es nezinu. Es vēl dzīvoju.

Paskatījos apkārt. Visur stāvēja ar nolauztiem koku zariem un lapām noklāti kapi, krusti un pieminekļi.

«Se Dieva mierā . . .»

Visdažādākie skaitļi, vārdi un uzvārdi . . ,

Sirmgalvji un bērni.

Nodzīvotas un nenodzīvotas dzīves.

Tad negaidīti ieraudzīju, ka pa kapsētas vārtiem lēni un uzmanīgi ienāk kāda gauži veca sieviete. Viņai varēja būt ap astoņdesmit gadiem. Varbūt pat vairāk. Seja bija krunku sagrauzta, pati izskatījās vāja un izkaltusi, un viņa gāja, smagnēji atbalstīdamās uz zaraina spieķa un vērīgi raudzīdamās kaut kur sev tuvu priekšā.

Kas viņu šādā vētrā un lietū bija izdzinis ārā? Atmiņas? Pieradums? Tradīcija? Vai arī kaut kas tāds, ko es nevarēju pat nojaust?

Sieviete neveikli aiztipināja līdz mazliet nomaļus stāvošam kapam, uz tā uzlika zilu rudzupuķu pušķi, apsēdās uz neliela koka soliņa un laikam iegrima atmiņās.

Nespēju izskaidrot, kādēļ viņai toreiz tuvojos. Kas mani pie viņas pievilka un saistīja? Zinu tikai, ka pēc neilga laika, dīvainas nojautas vai neizprotama spēka saukts, es viņai piegāju klāt, nedaudz noliecu galvu un ātri paskatījos uz necilo kapa pieminekli.

Tur stāvēja rakstīts:

Mīlestība. Godīgums. Pienākums.

Gaismai līdzīgais

Jānis Krišlauks

1894—1974 ____________________

Vēlreiz paskatījos uz veco sievieti. Viņa lēni pagrieza galvu, mūsu skati sastapās, un mēs viens otram tikko manāmi pamājām ar galvu.

— Es ļoti atvainojos … — mazliet neveikli ierunājos un ar roku parādīju uz blakusesošo kapu. — Kas viņš tāds bija … šis gaismai līdzīgais Jānis Krišlauks?

Sievietes sejā iegula skumjš smaids.

—     Viņš bija cilvēks, — večiņa klusā, taču neierasti skaidrā balsī atbildēja. — Ļoti labs cilvēks.

—Jūsu brālis, paziņa vai vīrs? — es nez kādēļ turpināju interesēties. Man pēkšņi traki sagribējās zināt, kas Jānis Krišlauks ir bijis un ko viņš tik labu šai sievietei izdarījis?

Sieviete lēni papurināja galvu.

—  Nejautājiet man neko, — viņa gurdā balsī palūdza. — Viss jau ir beidzies.

Es viiiai palīdzēju piecelties un aiziet līdz kapsētas vārtiem. Tur viņa apstājās un negaidīti pieskārās manai rokai.

—Paldies, jaunais cilvēk, — vecenīte vairākkārt palocīja sirmo galvu. — Nāve ir briesmīga, taču dzīve dažreiz ir vēl briesmīgāka par to.

Sieviete dažus brīžus klusēja, skumji raugoties uz sagāzušos kapsētas žogu.

— Cilvēks galu galā reiz zaudē visu, — viņa domīgi turpināja. — Tikai daži izredzētie . . . Daži garā stiprie . . . savā īpašumā tomēr iegūst kaut ko tādu, ko neviens viņiem vēlāk nespēj atņemt. Pat nāve ne. Redz, tas pats Jānis Krišlauks . . . Neviens viņu tagad lāgā vairs negrib pat atcerēties, bet ko viņš savā laikā ir pārcietis, pārdzīvojis . . . Sodījuši- gan sarkanie, gan baltie, krievi, vācieši un pašu latvieši … I runāt negribas. Un, ja jūs tikai zinātu, cik augstu cenu viņš kādreiz samaksāja par savu godīgumu, cilvēcību, par savu mīlestību . . .

Vecā sieviete pagriezās un tikpat lēni kā pirmīt gāja prom.

Es viņu nemēģināju aizturēt.

Varbūt arī tur aizgāja kāda liela mīlestība . . .

Un Laiks iet. Mūžības vējš visu aizpūš un nolīdzina.

Un tomēr. Kaut kas patiešām paliek. Lai kādas vētras arī trakotu.

Kaut kam ir jāpaliek.

Tur jau arī laikam slēpjas mūsu eksistences dziļākā jēga. Kaut ko pēc sevis atstāt citiem. Kaut vai kā nelielu pateicību cilvēkiem, liktenim un nejaušībai, ka tie mums ļāvuši vismaz uz īsu brīdi tomēr pabūt uz šīs vienreizējās pasaules.

Es apstājos un skatos.

Vējš rotaļīgi sagrābj putekļus un smiltis, koku lapas un kāda putna kliedzienu un to visu strauji uznes debesīs.

Varbūt tur dažreiz kliedz arī mūsu dvēseles?

2.no d a ļ a

Rīta dzestrums patīkami pieskārās sejai, tas mazliet atsvaidzināja, un Jānis tūlīt juta, ka pēc slikti pārgulētas nakts visā ķermenī atkal ieplūst spēks. Pie atvērtā darbnīcas loga viņš nedaudz palēkāja, pavingroja, pēc tam ilgi un ritmiski elpoja.

Kalendārs rādīja 1990. gada jūnija beigas. Virs Baltijas bija atklīdis laikam kāds nejauši nomaldījies anticiklons, jo jau ceturto dienu pieturējās skaidrs, saulains laiks.

Jānis Vanags bija četrdesmit gadus vecs, kādreiz precējies un izšķīries un tagad dzīvoja viens labā divistabu dzīvoklī, kas atradās stāvu zemāk zem darbnīcas. Pēc Mākslas akadēmijas beigšanas viņš trīs obligātos darba gadus atstrādāja, kalpodams par mākslinieku — noformētāju kinoteātrī «Daile». Tur viņš varēja izvērsties. Jānis zīmēja tik efektīgas un intriģējošas afišas, ka spēja kirfoteātrī iemānīt gandrīz vai katru garāmgājēju.

Pēc tam viņš pilnīgi pārgāja mākslinieka brīvajā profesijā. Tā viņu apmierināja. Vairs nebija jāpakļaujas ne citu interesēm, ne noteiktam darba režīmam. Viņš patiesi jutās brīvs. Arī ienākumi kļuva lielāki. Daba Jāni bija apveltījusi ne tikai ar izcilu talantu, bet arī ar apskaužamu enerģiju, urdošu,

L2

vienmēr kaut ko jaunu meklējošu prātu un mazliet romantisku, ekspresīvi uzlādētu pasaules izjūtu.

Jānis Vanags jau no studenta gadiem regulāri piedalījās izstādēs un ar savu savdabīgo, varbūt dažreiz pārāk juteklisko dabas un cilvēku uztveri ātri tika ievērots. Par viņa darbiem strīdējās, tie tika slavēti un nopelti, tos pirka un noraidīja, un Jānis saprata, ka tā tam arī acīmredzot jābūt. Viņš ir mākslinieks, un viņam ir tiesības cilvēkus un šo pasauli parādīt savādāk, daudz neparastākā veidā, nekā to redz pārējie cilvēki.

Pēc dažām minūtēm Jānis nomazgājās, noskuvās, padzēra kafiju, nedaudz pārģērbās, nogāja pagalmā, iesēdās savā vecā modeļa žigulī un brauca uz Kultūras ministriju. Vakar viņam bija piezvanījuši, lai šodien desmitos būtu Mākslas lietu pārvaldes priekšnieka kabinetā.

Interesanti, ko viņi no manis vēlas, Jānis domāja, bez sevišķas steigas un satraukuma kāpdams augšup pa platajām kāpnēm, kas visā to garumā bija noklātas ar biezu, sarkanu paklāju.

Kabinetā viņu jau gaidīja. Bez pārvaldes priekšnieka tur vēl atradās Kara muzeja un Mākslinieku savienības pārstāvji. Pēc iepazīšanās Jānim Vanagam tika piedāvāts uzgleznot kāda latviešu strēlnieka, Pilsoņu kara varoņa, portretu.

—    Tas ir svarīgs pasūtījums, — ministrijas darbinieks diezgan svinīgi paziņoja. — Mums ir vajadzīgi divdesmit bijušo strēlnieku portreti. Jums mēs piedāvājam gleznot vienu no tiem. Ja esat ar mieru, šodien pat noslēgsim līgumu un par gatavo darbu samaksāsim piecus tūkstošus rubļu. Cena jūs apmierina?

Jāņa sejā uz brīdi pazibēja diezgan skābs smaidiņš, taču viņš neko neteica, tikai piekrītoši palocīja galvu.

—     Darbam jābūt gatavam pēc trim mēnešiem no līguma noslēgšanas dienas, — ministrijas dai-binieks turpināja. — Visi portreti tiks izstādīti muzejā.

—   Tas ir liels gods, — nez kādēļ atgādināja Mākslinieku savienības sekretārs. — Pie portretiem strādās mūsu izcilākie meistari, tā kā arī tu, Jāni, pacenties . . .

—   Es pacentīšos, — Jānis cienīgi atbildēja, lai gan šajā smalkajā kabinetā starp uzkrītoši eleganti apģērbtajiem cilvēkiem pats diez cik cienīgs vis neizskatījās.

Viņš bija diezgan kalsns, spēcīgs un pagara auguma cilvēks, kas savai ārienei nekādu sevišķo vērību neveltīja. Džinsa bikses, «Adidas» apavi, svīteris vai rūtains krekls, neilona sporta jaka vai brezenta žakete — tā bija visa viņa vasaras garderobe. Bārdu viņš nenēsāja, tāpat kā visaukstākajā gadalaikā nekādu galvassegu.

—   Cilvēks, kas man jāglezno … — Jānis kabinetam un tur sanākušajiem priekšniekiem pārlaida vērīgu skatienu. — Kur es viņu varu sastapt?

—   Šis cilvēks jau sešpadsmit gadus ir miris, — lēnīgā balsī paskaidroja diezgan korpulenta dāma no Kara muzeja. — Ja jūs to varat un esat ar mieru . . . Viņš jums būtu jāglezno pēc fotogrāfijas.

Sieviete panāca soli uz priekšu, atvēra zilganu konvertu un no tā uzmanīgi kā lielu dārgumu izņēma nedaudz ap- dzeltējušus fotouzņēmumus.

—  Tas ir viņš, — muzeja darbiniece turpināja. — Divdesmit sešu gadu vecumā Pilsoņu kara laikā. Bet šeit viņš ir redzams pēc piecdesmit četriem gadiem astoņdesmit gadu vecumā īsi pirms nāves.

Jānis Vanags lēni pastiepa roku, paņēma abus uzņēmumus un pārsteigumā nodrebēja. Viņš pēkšņi sajuta, kā krūtīs strauji salecas sirds, un viņu visu pārņēma dziļš satraukums.

No pirmās fotogrāfijas uz Jāni raudzījās jauns, vīrišķīgs cilvēks cieši aizpogātā armijas pelēkajā frencī ar strēlnieka cepuri galvā.

Jānis turpināja uzmanīgi pētīt šā cilvēka seju. Tā bija uzkrītoši tīra un ļoti skaista. Viņš neaudzēja ne tolaik tik modernās, uz augšu saskrullētās ūsas, ne arī bārdu. Augsta, plata piere, lielas acis, taču karavīram neraksturīgi skumjš acu skatiens. Kalsni vaigi ar asu, it kā nošķeltu zodu.

Jo ilgāk Jānis viņā skatījās, jo skaidrāk saprata, ka raugās pats savā attēlā . . . Pareizāk sakot, tā bija viņa, Jāņa Vanaga, seja. Tās pašas acis, piere, deguns, lūpas un nošķeltais zods. Ko tas nozīmēja?

Jānis satraukumā paņēma otru fotogrāfiju. Uz tās bija redzams nedaudz salīcis, sirms večuks baltā kreklā un pelēkās biksēs. Seja izmainījusies gandrīz līdz nepazīšanai, taču acis palikušas tās pašas. Tikpat lielas un skumjas kā agrāk.

Jānis juta, ka nosvīst. Tas tomēr bija savādi un baigi. Tad, lūk, kāds viņš izskatīsies pēc četrdesmit gadiem! Viņš fantastiskā kārtā bija paskatījies četrdesmit gadus uz priekšu. Bet kas ir bijis četrdesmit gadus atpakaļ? Kādu dzīvi šis cilvēks dzīvojis? Kas viņš vispār tāds ir, un kādēļ es izskatos tik sasodīti līdzīgs viņam?

Jānis jutās neērti. Viņu visu pārņēma smagnēja sajūta, it kā bez uzaicinājuma nupat būtu pieklauvējis pie šā cilvēka dvēseles durvīm.

—     Uz fotogrāfijām redzamo cilvēku sauc Jānis Krišlauks, — muzeja zinātniskā līdzstrādniece turpināja stāstīt. — Viņš ir leģendāra persona, viens no visbezbailīgākajiem Pilsoņa kara varoņiem, kas līdz šim diemžēl ir bijis nepelnīti aizmirsts. Pēdējos Jāņa Krišlauka dzīves gados par viņu gan šis tas tika rakstīts, taču tas ir nepiedodami maz. Tagad vismaz būs portrets, lai gan patiesībā Jānis Krišlauks būtu cienīgs ieņemt vienu no vissvētākajām vietām mūsu latviešu nacionālo varoņu panteonā … ja tāds kādreiz tiktu uzcelts.

Jānis Vanags nodrebēja vēlreiz.

Viņš atcerējās to negaidīti vētraino dienu pirms dažām nedēļām, kad bija apceļoji^Kurzemi un nejauši ieklīdis lauku kapsētā . . . Varbūt tur guļ kāds cits Jānis Krišlauks?

Jānis Vanags domīgs pašūpoja galvu.

—  Nekā cita jums nav?

—   Kas jūs vēl interesētu? — muzeja darbiniece noprasīja un ziņkāri skatījās uz mazliet noplukušo mākslinieku.

—   Viss, — Jānis atbildēja. — Mani interesētu visa viņa dzīve.

—   To mēs sīkumos nezinām. — Korpulentās dāmas balsī jaudās patiesa nožēla. — Tikai tā .. . vispārīgos vilcienos. Es, protams, runāju par to viņa dzīves posmu, kas risinājies pēc Pilsoņu kara.

—     Vai trīsdesmitajos gados viņš ir ticis represēts? — Jānis pavaicāja, jo par to tikpat kā nešaubījās.

—    Jā, — sieviete piekrītoši pamāja ar galvu, — Jānis Krišlauks ticis tiesāts četrdesmit devītajā gadā, bet, par ko īsti, neviens tā arī nezina. Lai gan viņam, salīdzinot ar citiem ieslodzītajiem, tomēr ir bijis nedaudz labāks liktenis. Viņš palika dzīvs.

Jānis Vanags brīdi padomāja.

—  Es vēl gribētu zināt . . . Cik brīvi ar šo portretu varu rīkoties?

—   Kādā nozīmē jūs to domājat? — Kultūras ministrijas ierēdnis aši painteresējās.

—   Es runāju par radošo brīvību. — Jānis Vanags atklāti skatījās uz augstajiem priekšniekiem. — Es, protams, varu Jāņa Krišlauka fotogrāfiju mats matā ar gleznieciskiem paņēmieniem pārlikt uz audekla, taču . . .

Jānis joprojām bija satraukts. Viņš saprata, ka te ir kāds liels noslēpums un, vienalga, vai viņš to uzzinās vai ne, šis cilvēks jāatklāj daudz dziļāk, nekā tas redzams uz senās fotogrāfijas. Jāatklāj šā cilvēka īstenā būtība, nevis tikai jāuzzīmē viņa ģīmis.

—    Tad tā arī dariet! — ministrijas ierēdnis asā balsī paskubināja.

—   Mēs nekādus noteikumus neuzstādām! — pavisam negaidīti paziņoja muzeja darbiniece, un Jānis pret viņu uzreiz juta lielāku cieņu. — Portreta izmēri un sīkākas norādes būs līguma tekstā, bet radošo brīvību mēs nekādā gadījumā . . .

—    Es jums pateicos, cienītā kundze. — Jānis nedaudz paklanījās. — Tieši to es arī vēlējos zināt.

Bet cienītā kundze izskatījās nedaudz apmulsusi. Viņa dažus brīžus domīgi klusēja, tad atkal vērsās pie mākslinieka.

—   Jūs mani atvainojiet, bet es te kaut ko nesaprotu . . . Vai tad jūs Jāņa Krišlauka portretu varat uzgleznot arī citādāku, nekā viņš redzams fotogrāfijā?

Jānis piedodoši pasmaidīja, gribēja sākt plašus paskaidrojumus — par mākslinieka priekšmetiskās un garīgās pasaules neparastāku redzējumu, tad laikus apdomājās, jo tūlīt atcerējās, ka ar pasūtītājiem ir pilnīgi velti strīdēties. Izdari savu darbu, un tad jau manīs, kā būs!

—   Esiet droši! — Jānis ar ģēnija cienīgu mieru sacīja, iebāzdams kabatā fotogrāfijas. — Viss būs labākajā kārtībā.

Nākamajā stundā tika parakstīts līgums, no pienākošās summas saņemts četrdesmit procentu liels avanss, un Jānis Vanags brauca mājās.

Varbūt man tikai izlikās, viņš drudžaini domāja. Šī savādā līdzība. Mums pat vārdi ir vienādi. Abi esam Jāņi. Līdzība ir uzkrītoša! Tā nevar būt sagadīšanās! Izskatās, ka Jānis Krišlauks būtu mans dvīņubrālis vai tēvs! Bet brālis nav, tas ir noteikti. Tad varbūt tēvs?! Bet man taču ir tēvs, un viņu sauc Valfrids Vanags! Ko māte stāstījusi par savu bērnību, jaunību? Tikpat kā neko. Kādreiz mazliet par pēckara grūtībām, par četrdesmit devītajā gadā dažu viņai tuvu cilvēku izsūtīšanu uz Ziemeļiem un Sibīriju, bet kāds gan tam varētu būt sakars ar manu uzkrītošo līdzību Krišlau- kam? Varbūt mātei tomēr ir savs noslēpums? Bet kas viņai bija ko slēpt? Kādēļ nav visu izstāstījusi? Kādēļ klusējusi? Vai varbūt šis noslēpums saistās ar Krišlauka dēlu, ja viņam tāds ir bijis? Jo kaut kas taču tomēr ir noticis! Un kas tas ir par Krišlauku, kas tik vientuļš guļ pamestajā lauku kapsētā? Tā ir viena un tā pati persona? Un agrāk? Kas ir bijis vēl agrāk — pirms mātes jaunības? Kur tomēr ir manas saknes, mans sākums?!

Visu pēcpusdienu nomocījies ar uzbāzīgajām domām, viegli uzskicējis Jāņa Krišlauka portreta pirmo variantu un velti izmēģinājies sazvanīt vecākus, Jānis beidzot piezvanīja Ievai.

Ieva bija simpātiska, divdesmitsešgadīga sieviete, kurai māksla nozīmēja gandrīz vai to pašu, ko dzīvot. Pati ikdienā strādādama kādā zinātniski pētnieciskajā institūtā par ekonomisti, viņa visu brīvo laiku veltīja izstāžu, teātru, kino un literāro vakaru apmeklējumiem, kā arī daudz lasīja. Tēvs bija dzērājs un kauslis, māte strādāja manufaktūras fabrikā par strādnieci, un Ieva, uzaugusi un līdzšinējo dzīvi pavadījusi ļoti smagos materiālajos un sadzīves apstākļos, jau no mazotnes literatūrā, teātrī, kino un mākslā meklēja kaut ilu- zorisku glābiņu no pelēkās, brīžiem pat melnās ikdienas. Mākslas pasaule Ievai bija apmēram tas pats, kas ticīgajiem templis vai baznīca. Neviens viņu tur neaiztika. Viņa uzreiz nokļuva jaunā, daudz skaistākā un interesantākā, pasaulē. Māte, cik varēja, materiāli viņu atbalstīja, lūdza un raudāja, lai tikai pēc vidusskolas beigšanas nekādā gadījumā nenākot strādāt uz fabriku, bet turpinot mācīties augstskolā, ko viņa arī darīja.

Ar Jāni Vanagu Ieva iepazinās kādas izstādes apmeklējuma laikā, kad kā hipnotizēta skatījās uz Maijas Tabakas gleznu «Skumjā», kur pie neliela galdiņa, galvu atspiedusi ar roku, sēd neparasti skaista, domās iegrimusi sieviete. Viņas augumu sedz balts, krokots tērps, pāri plecam pārmesta melna josta, kaprona zeķēs ietērptas augsti atsegtas kājas un mazas augstpapēžu zelta kurpītes.

Šķiet, ka nupat notikusi liela nelaime. Kāds nomiris, varbūt sievieti tikko atstājis viņas mīļotais? Droši vien. Sieviete ir skumja, un pāri plecam pārmestā melnā josta izskatās kā likteņa zīme, kas viņu pašlaik ir smagi ievainojusi.

Toties Ieva bija jauka, tieši tāda, kādu Jānis vienmēr bija vēlējies sev blakus redzēt sievieti. Mīļa un maiga, bieži jauti-a, paklausīga un gudra.

Ieva bija mājās, un viņš to uzaicināja uz tasi vakara kafijas.

—  Kur tu izrāvi kafiju? — Ieva kā neticēdama jautāja.

—   Vai tad es tev neesmu stāstījis? Man taču Brazīlijā dzīvo bagāts onkulis! — Jānis smiedamies meloja.

—  Neko citu viņš tev nesūta? — Ieva paintei-esējās.

—  Ko tu vēl gribētu?

—  Piemēram, banānus. Ir?

—  Labi! Priekš tevis būs arī banāni. . . Brauc tik šurp!

—  Pagaidi! Es vēl gribu ananasus!

Jānis mirkli padomāja.

—   Mani tu negribi? — viņš klusi pajautāja un juta, ka nez kādēļ viegli ietrīcas balss.

Ieva vada viņā galā skaļi iesmējās.

—   Gribu! — vina ātri atsaucās. — Tikai tu nez kādēļ negribi mani.

—  Nerunā muļķības, — Jānis noburkšķēja.

—   Tās nav nekādas muļķības, — Ieva turpināja. — Nupat jau būs divi gadi, kopš esam pazīstami. Divus gadus, Jāni, mēs šad tad satiekamies, pamīlējāmies, bet … Tu neko vairāk negribi?

Jānis klusēja. Viņš saprata, ko Ieva domā, jo arī pats dažreiz bija par to domājis, taču joprojām nespēja izšķirties. Tik kvēlu mīlestību pret jauno sievieti viņš nejuta, lai bez liekas svārstīšanās atkal jūgtos laulības ratos, taču pa šiem diviem gadiem pie Ievas bija tā pieradis, ka sāka kļūt visai nemierīgs, ja vairākas dienas nebija redzējušies.

—  Tā nav telefona saruna, — Jānis teica. — Brauc šurp, iedzersim kafiju ar Mokas liķieri un tad arī papļāpāsim par dzīvi!

Ieva atbrauca, un viņi visu vakaru pavadīja, sarunādamies gan par mākslu, noslēpumaino Jāni Krišlauku, dažreiz pilnīgi nesaprotamām dzīves un likteņa nejaušībām, gan par abu savstarpējām attiecībām.

Vēlāk, kad jau iestājās tumsa, abi nostājās pie atvērtā darbnīcas loga un raudzījās melnajās debesīs, kur gluži kā ugunskurā ogles mirgoja miljoniem zvaigžņu.

—  Tu redzi to zvaigzni? — Jānis pavaicāja.

—   Kuru? — Ieva atjautāja, cieši pieglaužoties Jāņa plecam.

—   To. — Jānis izstiepa roku un rādīja uz debesu kreiso pusi, kur nelielā septiņu zvaigžņu trīsstūrī ar savu neparasto spilgtumu krasi izdalījās kāds iesarkans spīdeklis.

—  Vai tas nav Marss? Izskatās diezgan noslēpumains.

—    Visas šīs debesis ir viens liels noslēpums, — Jānis sacīja, strauji pagriezās un viegli ar rokām apņēma Ievas tievo vidukli. — Gluži tāpat kā tu. Kā es. Kā viss uz šīs pasaules.

—   Es ne! — Ieva iesmējās un draiski papurināja savus garos, blondos matus. — Esmu kā atvērta grāmata. Ņem tik un lasi!

Jānis pasmaidīja. Viņi bija nodzēsuši gaismu un no sestā stāva augstuma raudzījās uz spoži apgaismoto Mežciemu. Kaut kur dziļi apakšā klusi elsoja iela, ātri skrienot garām daudzām dzīvojamām mājām, Biķernieku sporta bāzei, moderni uzceltajam bērnudārzam, siltumnīcu stikla «pilsētiņai», lielai jaunceltnei un milzīgajam slimnīcu kompleksam. Tur visi stāvi bija apgaismoti. «Gaiļezers» izskatījās kā gigantisks okeāna laineris, kas klusi, bet nenovēršami turpina ceļu pēkšņi sabiezējušajā nakts tumsā.

—   Pagaidi! — Ieva lēni pagrieza galvu sānis. — Tagad nevajag mani skūpstīt.

—  Kādēļ?

Ieva nopietni raudzījās uz balto slimnīcas ēku, un Jānim šķita, ka meitenes skaistā seja negaidīti kļuvusi daudz bālāka par tālo zvaigžņu atspulgiem.

—   Varbūt tieši šobrīd . . . Aiz kāda no tiem logiem . . . mirst cilvēks, — viņa klusi nočukstēja un tikko manāmi sarāvās.

—  Visai iespējams, —Jānis nopietnā balsi piekrita. —Vēl vairāk! Aizver acis un iedomājies zemeslodi! Jā, jā! Visas valstis, jūras un cilvēkus! Un tieši šai mirkli, kad tu to dari, pasaulē mirst tūkstošiem, atkārtoju, tūkstošiem cilvēku! Viens mirklis, viens pateikts vārds, un jau tūkstošiem cilvēku ir aizgājuši no šis pasaules! Tu apjēdz? Viņu vairs nav. Vini nomiruši no vecuma un slimībām, no bada un slā- pēm, no alkohola un narkotikām, aizgājuši bojā kopā ar saviem lepnajiem limuzīniem, lidmašīnām, kuģiem un vareno kara tehniku.

—   Tev nav žēl? — Ieva uzprasīja un pagrieza seju pret Jāni. Viņu lūpas gandrīz saskārās.

—   Nē, — Jānis atbildēja. — Man nav žēl, jo es nevienu no šiem cilvēkiem nepazīstu. Bet man ir patiesi žēl, ka šai pasaulē tā iekārtots, ka cilvēkiem jāmirst gan no slimībām, gan no otra cilvēka naida.

—   Jāni … — Jaunā sieviete lūdzoši ieskatījās drauga acīs. — Kad nomiršu es . . . Tev taču būs manis žēl, vai ne?

Jānis lēni abu roku pirkstus iegremdēja Ievas kuplajos matos, vairākas reizes noglāstīja viņas galvu, tad viegli ar lūpām pieskārās meitenes karstajai pierei.

—  Skukēn! Kas tev ir uznācis?

Ieva silti pasmaidīja.

—   Nekas. Tas tikai tā . . . Esmu laimīga, ka mums izdevies uz šīs pasaules saskrieties. Diez kā būtu, ja padrāztos garām?

—  Būtu slikti.

—  Es arī tā domāju.

—  Tad vispār šīs pasaules nebūtu.

—  Būtu tikai divi nelaimīgi cilvēki.

—  Un debesis ar savu auksto gaismu.

—    Paklau, Jāni! Kas tad galu galā tā ir par zvaigzni, kuru tu man pirmīt rādīji?

—  Tā ir Betelgeize. Šī zvaigzne ir divdesmittūkstoš reižu spilgtāka par Sauli.

—   Kaut kā neticami. Ielas spuldze ir nesalīdzināmi spožāka.

—  Bet jātic vien ir. Tas esot precīzi izmērīts.

—  Tā atrodas neaptverami tālu, ja ?

—  Nē, nemaz. Pēc Visuma mērogiem tepat mums blakus.

—    Vai ar šo zvaigzni nesaistās kāds ticējums vai leģenda?

—  Nezinu. —Jānis paraustīja plecus. — Neesmu dzirdējis.

— Tā ir mīlētāju zvaigzne, — Ieva nopietna teica.—Es zinu. Vienmēr, kad mēs te stāvam pie loga un skūpstāmies, Betel- geize skatās uz mums un priecājas.

Jānis negaidīti paņēma Ievu uz rokām, pārnesa pāri darbnīcas telpai un noguldīja uz dīvāna, kur viņš dažreiz mēdza pārgulēt.

Caur atvērto logu telpā ieplūda gaistošas meža smaržas, tikko sajūtams spirgts vējš, klusināti ielas trokšņi, kāda putna kliedziens un bālgana spuldžu atblāzma. Kad acis aprada, gar visām sienām varēja saskatīt daudzas gleznas un zīmējumus, bet darbnīcas stūrī stāvēja molberts un sastatne ar šodien ieskicēto Jāņa Krišlauka portretu.

Kas tu esi, Jānis domāja, raudzīdamies Krišlauka sejā. Mans radinieks? Vai arī esam pilnīgi sveši cilvēki, ar kuriem daba tikai parotaļājusies, radīdama tik līdzīgus? Es nezinu, bet runā, ka pastāvot kaut kāda spoguļteorija. Pretstatu sintēze, uz kuras balstoties gan Visuma, gan atoma uzbūve, gan cilvēka dzīve. Ir viela un antiviela. Ir pluss un mīnuss. Ir kustība un sastingums. Tumsa un gaisma. Labais un ļaunais. Siltums un aukstums. Tikko piedzimis nevarīgs bērns un mūžu nodzīvojis tikpat nevarīgs vecis. Sievišķais un vīrišķais. Un katrai elementārdaļiņai, katrai šūnai un katram cilvēkam kaut kur uz šīs pasaules vai Visumā savs līdzinieks. Prototips. Ar tādu pašu domāšanu, ilgām, dzīvi un likteni. Var būt, ka tā arī ir, taču Jānim Krišlaukam bijusi cita dzīve. Cita. Un man tā jāuzzina.

—   Paklausies, Ieva, — Jānis klusi ierunājās. — Tu zini savu vecāku biogrāfijas?

Ieva mazliet padomāja.

—   Jā, — viņa tikpat klusi atbildēja. — Man liekas, jā. Vismaz galvenajās līnijās. Kur dzimuši, kur auguši, kur mācījušies, kur strādājuši.

—  Bet vecnsmammas? Vecātēva?

—  Par viņiem jau mazāk.

—  Un tālāk?

—  Tālāk?

—    Es prasu, ko tu zini par savas vecāsmammas māti? Un vecātēva tēvu?

—  Neko.

—   Tātad tev ir tikai apmēram astoņdesmit gadu ilga pagātne.

—  Nav pat tik daudz, — Ieva skumīgi atbildēja. — Mana pagātne ir tikai tā, ko es atceros. Personīgi. Mana pagātne ir mana pieredze, bet pārējais . . .

—    Pārējam arī ir nozīme, — Jānis nopietns turpināja. — Varbūt daudz lielāka, nekā mēs visi domājam. Jo aiz gadiem taču ir cilvēki. Aiz cilvēkiem — notikumi. Pirms simt, pirms tūkstoš gadiem kaut kas noteikti ir noticis. Aiz nejaušības vai likumsakarības, bet mēs jau esam sākušies tad, nevis tikai ar māti un tēvu. Bet mēs neko nezinām. Pat neinteresējamies. Daudzi savu dzimtu, savu dzīvību saknes nevar sameklēt pat vecākos. Viņu biogrāfijas sākas ar bērnunamu, ar internātu. Bet lielākajai daļai šie vecāki ir. Ir ari vecmāmiņas. Un ir pat vecvectēvi. Bet tālāk? Kas ir tālāk? Tālāk ir tukšums. Mēs neko nezinām. Taču patiesībā nekāda tukšuma nav. Tas visos gadījumos ir piepildīts ar kaut kādiem cilvēkiem, notikumiem, priecīgiem vai traģiskiem likteņa pavērsieniem. Tur vajag būt kaut kam arī no mums.

—  Jāni . . . —jaunā sieviete tikko dzirdami teica. — Nav tiesa. No mums tur nav nekā. Bet ja kādreiz mums būs bērniņš . . . Tad gan arī mēs tur būsim iekšā.

Jānis kādu laiciņu klusēja, krēslainajā pustumsā maigi glāstot meitenes galvu.

—  Es tev pirmīt parādīju Betelgeizi, — viņš sacīja. — Tā atrodas Oriona zvaigznājā un ir sarkanais pārmilzis. Cilvēki skatās un priecājas. Bet visjaukākais šai bildītē ir tas, ka, pēc daudzu astronomu un fiziķu uzskatiem, Betelgeize jau sen vairs nepastāv! Tu saproti? Tā sen ir uzsprāgusi gaisā, pārvērtusies supernovā, citās zvaigznēs un putekļos, bet tālā gaisma no Betelgeizes joprojām turpina nākt pie mums, un mēs to redzam, it kā nekas nebūtu noticis. To grūti apjēgt, bet tā tas ir. Tā vismaz var būt, gluži tāpat, kā tas ir ar mūsu dzīvēm, ar mūsu domām, raksturiem, varbūt pat izskatu. Saka, mēs nākam no bērnības. Nez vai. Bērnība varbūt ir tikai priekšpēdējais solis. Mēs nākam no daudz tālākiem notikumiem.

—    Par Betelgeizi bija skaisti. — Ieva pacēla galvu no drauga pleca un ar muguru atspiedās pret sienu. — Bet kas attiecas uz tāliem notikumiem … Es nekam vairs neticu. Vēsturē tik daudz kas ir saputrots, pat atklāti samelots, ka gribas patiesi ticēt tikai tam, ko esi pats pieredzējis.

—    Es runāju par pagātni tādēļ … — Jānis nedaudz apmulsa un nolieca galvu. — Es šodien pamazām sāku apjēgt . . . Mūs visus vieno kaut kādi neredzami stari. Kaut kāds vēl neatklāts noslēpums.

Ieva pagriezās ar seju pret Jāni, apvija rokas ap viņa kaklu un iesmējās.

—  Tev ir jau četrdesmit gadi, tu esi bijis precējies un šķīries, tu esi gājis augstās skolās un dzīvojis vētrainu dzīvi, un, izrādās, tu neko daudz nezini. Bet es šo noslēpumu zinu jau sen! Un daudzi to zina.

—   Es nojaušu, ko tu domā, — Jānis teica.

—  Jā, mīļais! Tā ir mīlestība. Nekā cita nav. Neko citu ne- var atklāt. Cilvēkus rada mīlestība. Tā rada arī visu pārējo. Gan mākslu, literatūru un mūziku, gan visdažādākos notikumus. Cilvēks, protams, sevi var izteikt visdažādākajos veidos. Viņš sevi var apliecināt gan kaujas laukā, gan politikā, gan sportā, zinātnē un mākslā, taču vispilnīgāk viņš sevi izsaka mīlestībā. Vienmēr, Jāni. Tur viņš gribot vai negribot sevi atklāj visu.

—  Ko tu domā par mani?

—  Jāni. . .

—  Negribi teikt?

—   Es kaut kur lasīju . . . Bet es tā arī pati domāju. Vīrietis vērtējams tikai pēc tā, kā viņš izturas pret sievieti.

—  Es pret tevi izturos slikti?

—   Nē, — Ieva klusi atbildēja. — Bet tu varētu izturēties labāk.

Jānis Ievu noskūpstīja un apguldīja sev blakus<

Viņš pievēra acis, juta, kā atkal uz pleca elpo sievietes mute, un mazliet nomierinājās.

Bija labi. Ne par ko vairs negribējās domāt.

Sodienai^jietika.

3. n o d a ļ a

i

Dažas stundas pēc pusnakts Jānis satrūkās. Bija dzirdams kaut kāds savāds troksnis. Viņš mēģināja atvērt acis un pacelt galvu. Tas neizdevās, un viņš nekādi nevarēja saprast, vai ir jau pamodies vai vēl joprojām turpina gulēt un redzēt neparastu sapni? Bet varbūt tas nemaz nebija sapnis? Varbūt tā bija kāda sen pagājušu notikumu tāla atblāzma?

Šā vai tā, bet visu, kas notika darbnīcā, viņš redzēja pietiekami skaidri.

Netālu no durvīm stāvēja skarba izskata vīrietis spilgti sarkanā žaketē un pārmetoši skatījās cilvēkā, kas nedaudz atgādināja mākslinieku, jo viņam galvā bija liela samta berete.

<— Neviens tev nepiedos velti nodzīvotu dzīvi, — sacīja vīrietis sarkanajā žaketē.

Māksliniekam līdzīgais nesapratnē paraustīja plecus.

—   Ko tas nozīmē — «velti nodzīvot dzīvi»? — viņš izbrīnījies jautāja.

Otrais vīrietis klusēja.

—  Tad vismaz pasaki — kas būs mani tiesneši? — cilvēks samta beretē turpināja interesēties. — Kam man būs jāatskaitās par savu nodzīvoto dzīvi?

Cilvēks sarkanajā žaketē nez kādēj atkal neko neatbildēja, bet aizgāja līdz darbnīcas galam un apstājās. Mākslinieks sekoja.

Pēc dažiem brīžiem telpā ienāca jauna, viscaur baltā ģērbusies sieviete, kuru pavadīja vīrietis melnā uzvalkā un platmalē.

Sieviete iemīlējušamies acīm skatījās uz vīrieti, tad maigi pieglaudās viņa plecam. Vīrietim tas laikam nepatika, jo viņš sievieti diezgan asi pagrūda sāņus.

—  Nevajag mīlestības! — viņš griezīgā balsī teica.

Sieviete gandrīz sāka raudāt.

—  Kādēļ?

—  Mīlestība vienmēr ved tikai pie vientulības, — vīrietis vēsi paskaidroja. — Pie absolūtas bezcerības.

—   Kā tu vari dzīvot, tā domādams? — sieviete izbrīnījusies jautāja.

Vīrietis auksti iesmējās.

—  Tikai tā iespējams dzīvot. Vienīgi tā!

Abi pagriezās, šķērsoja darbnīcu un nostājās pie pretējās sienas.

Tad darbnīcā ienāca vīrietis noplukušā uzvalkā un cilvēks, kura acis sedza tumšas brilles. Briļļainais skatījās laukā pa logu, kur Oriona kreisajā pusē mirdzēja tālā Betelgeize.

—  Paklau! — viņu uzrunāja noplukušais. — Kādēļ esi tik drūms?

Briļļainais laikam negribēja atbildēt, jo ilgi klusēja. Beidzot viņš pagriezās pret jautātāju.

—  Ir notikusi liela nelaime, — viņš paziņoja.

—  Vai drīkstu zināt, kāda? — skrandainis painteresējās.

—   Jā. — Tumšacainais vēlīgi palocīja galvu. — Es esmu iemīlējies. Man vairs nav nākotnes . . .

Noplukušais vīrelis pirmajā brīdī izlikās tāds kā apmulsis, gribēja kaut ko iebilst, tad atmeta ar roku un ļenganā gaitā aizgāja pie pārējiem.

Pēc neilga laika darbnīcā viegliem, rotaļīgiem kaķes soļiem ienāca ļoti izkrāsojusies sieviete spilgti sarkanā kleitā.

Viņa sāka dejot. Dejoja ilgi un temperamentīgi. Vispirms valsi un polku, tad smeldzīgu tango. Varbūt viņa būtu dejojusi vēl ilgi, bet draiskulīgo dāmu iztraucēja kāds latviešu strēlnieks, kas pēkšņi parādījās viņai aiz muguras.

Sieviete iekliedzās.

Strēlniekam nebija sejas.

Arī Jānis sajuta bailes.

Patiešām. Kas gan te notiek?

—   Paklausieties! — viņš skaļi uzsauca. — Ko jūs te visi

darāt?

Sanākušie panāca uz priekšu un darbnīcas vidū nostājās pusaplī.

—  Kas jūs tādi esat? — Jānis turpināja prašņāt.

Melnais vīrietis cienīgi paklanījās.

—  Mēs esam mūžīgie, — viņš negaidīti pateica.

Jānis sarauca pieri.

—  Kādi mūžīgie?

—  Nekad nemirstošie. — Melnais vīrietis vēlreiz paklanījās.

Jānis neticīgi pašūpoja galvu.

—  Tas nevar būt.

—   Var. — apstiprināja vīrietis samta beretē. — Mēs dzīvojam jau simttūkstoš gadus.

Jānis iesmējās.

—   Tas būtu brīnišķīgi, un es labprāt piebiedrotos jūsu bariņam, taču … tik ilgi es tomēr dzīvot negribu. Nav laika! Bet pagaidiet! Vai jūs te tikai nespēlējat kādu teātri?

Visu priekšā veikli izlocījās noplukušais vīrelis, un viņa šaurajās ačtelēs dega dusmu dzirkstis.

—  Cilvēk, par kādu teātri tu runā? — viņš iesaucās. — Ja par dzīves nožēlojamo balagānu, tad jā! Protams! Tur mums katram ierādīta sava lomiņa. Tāda maza maziņa. Riebīga. Es, piemēram, kādreiz esmu bijis vergs. Esmu bijis pieķēdēts pie seno feniķiešu galeras. Esmu nesis šķēpu vājprātīgajam Nero- nam un cienījamajam bruņiniekam de Servantesam. Esmu pērts pie kauna staba tikai par to, ka . . .

Skrandainis spēji atmeta roku.

—   Eh! Ko tur vairs! Esmu bijis pēdējais no pēdējiem, bet tagad mani vienkārši dēvē par cilvēku, kam dzīvē nav paveicies.

Tūlīt aiz šās dzīves «veiksminieka» paklanījās cilvēks sarkanajā žaketē.

—   Atļauj stādīties priekšā! Es esmu cilvēks, kas nekad nesmejas.

Jānis pasmīnēja.

—  Vai tad ir tik drūmi?

—   Brīnos, jaunais cilvēk, ka tu līdz šai naktij vēl nezini, ka cilvēkiem šajā pasaulē ļoti reti gadās priecīgi notikumi.

—  Nemelo! — Jānis spēji uzkliedza. — Dzīve — vai tas jau pats par sevi nav vispriecīgākais notikums? Un jaunība? Un radoša darba gandarījums? Un sajūta, ka esi spējis palīdzēt citiem? Un uzvara kādā kaujā vai cīņā pašam ar sevi? Un mīlestība? Vai mīlestība nav māsu dzīves visnopietnākais prieks?

Visi apkārtstāvošie cilvēki kā sarunājuši sāka skaļi smieties. Viņi sēca pilnās balsīs. Tad pēkšņi pārstāja, un uz ilgāku laiku telpā iestājās mazliet baigs un svinīgs klusums.

—   Tu aizmirsti, ka cilvēks noveco, — vīrietis sarkanajā žaketē tui-pināja. — Pie tam noveco ļoti ātri. Un jaunākās paaudzes ātri aizmirst iepriekšdzīvojušo nopelnus, viņu varo- • ^>u, uzticību ideāliem, centību un upurus. Bet mīlestība un

nība ir tikai baltas pūkas uz cilvēka mūža, kuras ātri -iegli nopūš skarbais dzīves vējš.

—    Vēl tu aizmirsi, ka cilvēku uz katra soja sagaida neizdziedināmas slimības, — piebilda vīrietis samta beretē.

—    Ka pastāv skaudība, nenovīdība, varaskāre, ka pastāv nodevība, aizdomīgums, neuzticēšanās, vilšanās, vientulība un nāve.

Jānis cieši paskatījās uz skaisto sievieti, kuras baltā kleita viegli atstaroja zvaigžņotās debess gaismu.

—   Par ko tu pirmīt smējies? — Jānis vaicāja. — Tu arī nekam netici?

Sieviete skumji palocīja galvu.

—  Kam lai es ticu, māksliniek, ja nupat tiku atraidīta? Ja es nevienam šai pasaulē neesmu vajadzīga?

Jānis pagrieza galvu sāņus un paskatījās uz draisko dejotāju.

—  Un tu? Kas tu tāda esi?

Dejotāja ātri nostājās Jāņa priekšā, dažus brīžus izaicinoši stāvēja, tad, pavedinoši smaidot, atsedza savas kailās krūtis. — Es esmu pērkamā mīlestība, — viņa negaidīti teica.

—   Patīk?

—  Ne visai, — Jānis drūmi atbildēja.

—  Tas ir tikai tagad, draugs, — dejotāja turpināja. — Tu mani nicini, tādēļ ka tev blakus guļ jauna, skaista, neviena tā pa īstam vēl nesamaitāta meitene. Un tu viņu mīli. Bet pie pirmās vilšanās . . . Pagājuši jau tūkstošiem gadu, bet nekas cilvēkā būtiski nav mainījies. Viņš arī šodien grib tieši to pašu, ko gribēja cilvēces sākumā. Grib ēst, dzert, ceļot, valdīt, karot, radīt un mīlēt. Ja es atceros . . . Mani kādreiz ņēma no triumfa apreibušie olimpieši. Mani Zeva templī ņēma bijīgie dievlūdzēji. Man pāri gājuši visi dižās Romas leģioni un vēlāk jebkuras valsts karaspēks. Mani ir ieguvis gan bagātnieks, gan pēdējos grašus salasījis nabags. Vienmēr, visos laikos vīrieši, kad viņi ir tālu no mājām vai viļas savā tīrajā mīlestībā, nemaldīgi meklē ceļu pie manis — pie visnetīrākās sievietes! Un zini, kādēļ? Tu zini. Tu esi vīrietis un mākslinieks. Jūs taču pie manis nenākat tikai apmierināt savu kaislību, vai ne? Tas būtu pārāk vienkārši. Jūs nākat, lai tomēr kaut uz īsu brīdi būtu laimīgi un brīvi! Jo, atnākot pie manis, jums nekas nav jātēlo. Jums man nav jādod nekādi solījumi vai atskaites. Nav jāmelo. Nav jāizliekas. Jūs pie manis varat justies tieši tādi, kādi arī esat īstenībā.

Sieviete lēni aizpogāja ņieburu un atkal, viegli dejodama, pazuda kaut kur darbnīcas stūrī.

Tad Jāņa priekšā smagnēji nostājās strēlnieks. Jānim kļuva neērti, jo bija diezgan baigi skatīties viņa neesošajās acīs un sejā, bet Jānis saņēmās un paliecās viņam pat tuvāk.

—  Tu guli kopā ar skaistu sievieti, — strēlnieks dobjā balsī ierunājās, — bet esi drūmāks par drūmu. Kādēļ, škunstniek?

• — Man nepatīk šie cilvēki.

—  Kas viņiem vainas?

>

—  Viņi nekam vairs netic.

—  Tā nav vinu vaina.

—  Kā tad?

—  Mūsu visu.

—    Iespējams, — Jānis piekrita. — Bet kas tu tāds esi? Pēc formas spriežot, tāds kā streļķis, bet kā ir īstenībā? Tu vispār esi?

Strēlnieks tikko jaušami palocīja galvu.

—  Es esmu Kritušais.

Jānis klusēja. Tā tas laikam arī bija.

—   Es esmu tas karavīrs, kuru nokāva jau Jūlijs Cēzars. Tas, kurš ir kauts visos pasaules karos un kuru nokaus arī nākamajā. Uz galvošanu.

—  Vari nebaidīties, — Jānis teica. — Nākamā kara vairs nebūs.

—  Tu tam tici?

—  Es ticu cilvēka saprātam, — Jānis atbildēja.

Kritušais dobji un nicinoši iesmējās.

—    Meistar! Būtu labi, ja tu uz cilvēka saprātu tik ļoti vis nepaļautos! Vai tad Jūlijs Cēzars bija dumjš? Un Maķedonijas Aleksandrs? Un Kārlis Lielais? Un Suvorovs? Un Napoleons? Viņi taču bija sava laika dižākie cilvēki! Ģēniji! Un Vilhelms II, un pat trakais fīrers tomēr bija cilvēks, kas divpadsmit gadus vadīja milzīgu valsti! Un Staļins — trīsdesmit.

Jānis ilgu laiku klusēja.

—  Paklausies, strēlnieki — viņš beidzot ierunājās. — Kam tad lai mēs ticam? Vai ir kaut kas tāds, kam cilvēks var ticēt par visiem simt punktiem? Es nerunāju par nāvi, mākslu un to, ka pēc nakts vienmēr atnāk diena. Es gribu zināt, vai ir kaut kas tāds, kas cilvēku nomierinātu, kas viņu nebaidītu? Vai ir kaut kas tāds, uz ko mēs varētu droši paļauties, ja pat spoži mirdzošā un skaidri saskatāmā Betel- geize izrādās tikai māns?

—   Betelgeize nav māns, — kritušais karavīrs nepiekrita. — Tā patiešām ir viņas gaisma, kas līdz mums atnāk. Noslēpums meklējams Laikā.

—  Bet mūsu dzīvē? — Jānis ātri uzprasīja. — Kur slēpjas māsu dzīves noslēpums, tās patiesā jēga? Vai tiešām vienīgi mīlestībā, kā man te visu laiku cenšas iegalvot?

Karavīrs iegrima pārdomās.

—  Lai es tev varētu atbildēt. . . Kas tu pats tāds esi?

—  Es esmu mākslinieks. Pamatā strādāju ar eļļu, gleznoju, bet man nav sveša arī neviena cita tehnika. Kaut vai grafika. Mākslinieciski noformēju un ilustrēju grāmatas, taisu plakātus . . . Daudz ko. Piemēram, vakar atkal dabūju kārtējo valsts pasūtījumu.

—  Kas tev jādara?

—    Man jāuzglezno kāda bijušā strēlnieku komandiera portrets.

Kritušais smagi nopūtās.

—  Nepatīk.

—   Jā. Pareizāk sakot, vienkārši negribas klausīties tās blēņas par revolucionāru trako apzinīgumu, idejisko pārliecību, par nacionālās neatkarības cīnītājiem, cik viņi visi bijuši tīri un godīgi . . . Negribu vairs neko dzirdēt par asinīm un nāvi, un lai top man piedots!

—   Par ko tad tu gribētu, lai cilvēks runā un raksta? — Jānis painteresējās.

Kritušais brīdi klusēja, viņa seju nevarēja saskatīt, taču Jānis bija gandrīz vai pārliecināts, ka šajā brīdī bijušais strēlnieks pasmaida.

—   Par mīlestību, — viņš negaidīti sacīja. — Jo arī tā ir piederējusi revolūcijai un visiem agresīvajiem un atbrīvošanās kariem. Vienmēr, kad cilvēks sevi ziedojis kāda liela mērķa labā, viņam blakus ir stāvējusi arī liela mīlestība.

Kritušais apklusa. Arī Jānis klusēja, rāmi ieklausīdamies, kā viņam blakus, pagriezusi galvu pret sienu un atmetusi vienu roku atpakaļ, klusi elpo Ieva.

Vai viņa ir laimīga ar mani? Vai mums ir—liela» mīlestība? Nezinu. Es atkal neko nezinu. Tikai jūtu un tieši šovakar īpaši sajutu, ka šai sievietē ir kaut kas tāds, kā pietrūkst man pašam. Bez kā man ir grūti iztikt. Es to nespēju izskaidrot. Es to nesaprotu, bet viņa manī rada lielu mieru. Rada pārliecību, ka vienmēr viss beigsies labi.

—    Es kritu Pilsoņu kara pēdējā lielākajā kaujā — pie Perekopa, — Kritušais atkal ierunājās. — Mūsu jātnieku korpusu toreiz komandēja Jānis Krišlauks. Varbūt esi dzirdējis par viņu?

Jānis satrūkās un cieši paskatījās uz kritušo karavīru. Tātad nojauta viņu nebija vīlusi. Kaut kādā fantastiskā veidā sarkanais ģenerālis pie viņa atsūtījis savu ziņnesi.

—   Par viņu neko daudz dzirdējis neesmu, — Jānis atbildēja. — Tas ir viņš, kas man jāglezno. Varbūt tu par viņu vari kaut ko pastāstīt?

Kritušais lēni pašūpoja galvu.

—   Neko daudz. Viņš bija leģendām apvīts, sākumā nodaļas, pulka, vēlāk brigādes un korpusa komandieris. Bet es vienkāršs zaldātiņš. Taču varu pateikt . . . Jānis Krišlauks bija velna vecis! Bet kas gan par veci! Viņam tolaik bija tikai divdesmit seši gadi! Puika! Taču pagaidi! Es tā skatos, ka esi viņam neticami līdzīgs! Jā, jā, pareizi! Tā pati augstā piere, acis, deguns, visa seja . . . Lūpas. Un it sevišķi tas asais zods! Esi viņam radinieks?

Jānis apmulsis nolieca galvu.

—  Es nezinu . . .

—   Bet tu uzzini! — Kritušais sparīgi iesaucās. — Un uzzini, kāds ir bijis Jāņa Krišlauka turpmākais liktenis! Visa Deņikina, bet vēlāk arī visa Vrangeļa armija toreiz baidījās no viņa vārda vien! Tas cilvēks bija veidots no dzelzs un septiņiem tēraudiem! Jānim Krišlaukam bija ari meitene, sauca viņu par Ievu, vairs neatceros, vai tā Jānim bija sieva vai tikai līgava . . . Nezinu. Taču reiz, kad bijām atpūtā un iznāca parunāties . . . Viņš teica, ka tā esot viņa vienīgā cerība. Es uzreiz nemaz nesapratu. Ko, kāda tur cerība, kāda tur meitene!? Mēs kāvāmies par revolūciju, mums vajadzēja sasist Vrangeli. .. Tikai īsi pirms tam, kad uzbrukuma laikā man sejā ietriecās šrapneļa šķemba, es sapratu, par ko Jānis Krišlauks runāja. Tā bija cerība par Latviju, cerība atkal redzēt mājas un vecākus, mīļoto sievieti un bērnus . . . Tāpat ir arī šodien. Mīlestība — tā patiešām ir visu cilvēku vienīgā cerība. Varbūt ne vienīgā, nestrīdos, taču visvajadzīgākā gan. Visīstākā.

Kritušais pagriezās un gāja prom. Viņam sekoja pārējie.

— Tu padomā! — Kritušais pie durvīm vēl atgādināja. — Cilvēkus nevajag nosodīt, ka viņi pārstājuši daudz kam ticēt. Tu esi mākslinieks. Tātad radi viņiem šo ticību! Iedves cerību! Kas zina, varbūt tikai tādēļ tu esi šai pasaulē nācis!

Viss apklusa. Tēli pazuda. Kaut kur pamalē ausa jauna diena, un no debesīm palēnām pazuda zvaigznes. Vienīgi Venera un Betelgeize vēl turpināja spoži mirdzēt, kā negribēdamas tik viegli padoties. Gaisma cīnījās pret gaismu. Pagāja vēl dažas minūtes, un izdzisa arī šīs divas spītnieces. Viena nieka Saule viegli uzvarēja divdesmittūkstošreiz spilgtāko Betelgeizi, nemaz nerunājot par visām pārējām zvaigznēm un galaktikām . . .

Viss atkarīgs no laika un attāluma. No tās vietas, kur atrodas novērotājs.

Skatoties no Betelgeizes, arī mūsu Saule droši vien nav nekas vairāk kā mazs, tikko saredzams punkts . . .

4. n o d a ļ a

i

Lēni un negribīgi ausa 1919. gada 6. marta rīts.

Otrais latviešu strēlnieku pulks gatavojās atkāpties. Rudbāržus un Skrundu jau bija ieņēmušas latviešu nacionālā karaspēka vienības, bet no abiem flangiem spiedās virsū vācieši. Vienīgais ceļš, pa kuru vēl varēja atkāpties, veda Saldus virzienā.

Jānis Krišlauks, viegli ievainots galvā, apstaigāja pozīcijas un vēlāk iegriezās arī Kalnu muižas lielajā labības šķūnī, kur gulēja ievainotie. Skats bija diezgan nepatīkams. Uz salmiem un plānas siena kārtas visgarām šķūņa sienām divās rindās bija saguldīti kliedzoši vai skaļi vaimanājoši strēlnieki. Vieglāk ievainotie palika ierakumos. Te atradās ar norautām kājām un rokām, ar smagiem ievainojumiem vēderā un galvā. Neko daudz viņiem palīdzēt nevarēja, taču vienīgā žēlsirdīgā māsiņa Marija Punka darīja, ko varēja. Viņa nelaimīgajiem deva padzerties, pārsēja, ēdināja un mierināja. Nekādas operācijas veiktas netika.

—     Komandier … — stiprā latgaliešu izloksnē ierunājās kāds ievainotais, kas gulēja netālu no durvīm. — Mēs atkāpjamies?

—  Tā iznāk, — Krišlauks godīgi atzinās. — Viņu pārsvars ir nospiedošs. Trešais pulks ir jau atgājis, un mums spēka pietiks labi ja dažām stundām. Varbūt noturēsimies līdz vakaram un tad aiziesim pa tumsu.

—   Kad aizej, tu mūs nošauj, — ievainotais skaļi nosēcās, un uz viņa sakaltušajām lūpām negaidīti parādījās asiņainas putas. — Nošauj, komandier, tikai neatstāj!

—    Beidz muldēt! — Jānis Krišlauks noņurdēja, tad pagriezās pret pārējiem. — Zēni! Vēl mazliet pacietieties! Pašlaik muižā tiek gatavoti pajūgi, to būs kādi trīs vai četri pāri, tā ka vietas pietiks visiem! Neviens šeit nepaliks, esiet droši! Tiksiet līdz Cieceres stacijai, tur ir apsolīts sanitārais vilciens, un gan jau tur dakteri jūs salāpīs! Visus!

Jānis Krišlauks gāja prom.

—     Komandier! — pie viņa lūdzošā balsī vērsās mazā Marija, kurai viss baltais virssvārcis bija vienos asins traipos. — Vai jūs man nevarētu sameklēt kādu palīdzi? Ja tūlīt sāksies evakuācija … Es jau tā knapi turos kājās. Bez tam man vairs nav ne spirta, ne saišu . . . Jūs jau arī vēl vajadzētu pārsiet. . .

—   Kaut kā izlīdzies, — Krišlauks noguris sacīja. — Ne ar ko es tev, Marij, šobrīd palīdzēt nevaru. Kad iesim prom, zēni atnāks palīgā. To es apsolu, bet pārējo .. . Turies, Marij! Mums visiem pašlaik ir ellīgi grūti. Vienīgais … Ja man pa ceļam trāpīsies tā padauza Anna, es viņu atsūtīšu pie tevis. Lai strādā te un liek mūsu puikas mierā!

Jānis Krišlauks neapmierināts pagriezās un izgāja laukā. Sejā tūlīt iesitās ass vējš un aukstums, lai gan viscaur jau bija jūtama pavasara tuvošanās. Naktīs un no rītiem krietni piesala, bet pa dienu saule tik cītīgi kausēja sniegu, ka šur tur jau varēja samanīt kailu zemi.

Un. atkal uzdīgs zāle un uzziedēs puķes, Jānis Krišlauks cerīgi nodomāja, ejot uz štābu, kas atradās vienā no vecās muižas lielākajām istabām. Bērzos sāks tecēt sulas, un atlidos dzērves, un nākammēnes būs jau Jurģi, un zemnieks atkal arklā iejūgs zirgu . . . Zemē tiks iesēti graudi un ielikts kartupelis. Nekāds karš to nespēs apstādināt. Tāpat kā to .. .

Kā ar to Annu. Pagājušnakt neviens strēlnieks negulēja, neizmantoja atpūtai tās nieka minūtes un stundas, kas trāpījās, kad norima kauja, bet gāja uz riju pie Annas . . . Un mutē nekrīt ne vārds, lai viņus nosodītu. Jo šodien un rīt, pēc mēneša un gada . . . Vai daudzi no mums būs vēl dzīvi? Tecēs Gauja un Venta, un Daugava. Spīdēs saule un mēness. Cilvēks lūgs Dievu un likteni. Un rudenī kalpu meita Anna tai pašā rijā kuls labību . . . Viss ritēs tālāk, kā dzīvē nākas ritēt. Bet mēs tā negribējām. Mēs gribējām citu dzīvi. Daudz skaistāku, pilnvērtīgāku. Mēs gribējām, lai arī pēdējam no pēdējiem — kalpam — kaut kas šai dzīvē piederētu. Nē, ne pilis un ne muižas! Ne meži un dārgas ekipāžas. Mēs gribējām, lai viņam pieder vismaz viens mazs zemes pleķītis, ar ko pabarot gan sevi, gan savus bērnus. Mēs gribējām, lai arī strādnieks varētu lepni paskatīties citiem acis, nevis tikai smagi liekt saimniekam muguru un, viņu ieraugot, bijīgi raut cepuri no galvas! Mēs gribējām to, ko cilvēks ir gribējis jau tad, kad uzcēla savu pirmo mitekli un iekūra pirmo ugunskuru. Mēs gribējām, lai neviens šo uguni nenodzēstu. Mēs par savu darbu gribējām algu un nebaidīties, ka no atsevišķa cilvēka gribas vai untuma būtu atkarīga mūsu ģimenes laime vai liktenis. Mēs gribējām, lai cilvēks savu dzīvi var nodzīvot ar augsti paceltu galvu. Tik vien un tik daudz . . . Bet tagad es nezinu, vai tas mums izdosies. Ir jāatkāpjas. Diemžēl. Un kas būs pēc tam? Es nezinu.

5. n o d a ļ a

Vakarā lielajā muižas istabā Jānis Krišlauks uz dažām minūtēm palika viens.

Visu dienu ritēja kauja. Frontes kreisajā pusē viņiem uzbruka viens vācu dzelzsdivīzijas bataljons, bet no labās puses nāca virsū landsvēristi. Centrā galveno triecienu deva latvieši no kalpakiešu vienībām. Sabiedroto uzbrukumi laikam nebija īsti saskaņoti, jo, tikko latviešu rotas cēlās uzbrukumam, viņus no abām pusēm sāka apšaudīt vācieši un kalpakieši cieta zaudējumus. Kaut kur pat paklīda ziņa, ka šajā kaujā kritis arī viņu komandieris pulkvedis Oskars Kalpaks.

Šī nesaskaņotība latviešu strēlniekiem deva nelielu atelpu, un viņi bez liekas sasteigtibas varēja sagatavoties uz atkāpšanos, jo esošās pozīcijas ne ar kādu varonību vai pat izmisumu vairs noturēt nebija iespējams.

Galvas ievainojums stipri sāpēja, visu dienu ari ēsts nekas lāgā nebija, un Jānis Krišlauks juta lielu nespēku. Viņš ar muguru atspiedās pret krēsla atzveltni un pievēra plakstus.

Tūlīt acu priekšā pazibēja viņu nelielais divistabu dzīvoklītis Rīgas nomalē, mātes nedaudz salīkušais augums un viņas sastrādātās rokas, vienmēr kaut ko mazgājot, tīrot vai gatavojot ēst. Un tēva bargais skatiens. Viņš bija skarba rakstura cilvēks, vienmēr ar visu neapmierināts, bieži kliedza un vēlējās, lai mājās tiktu apkalpots kā kungs. Viņš strādāja fabrikā «Provodņiķ» par meistaru, visi no viņa baidījās, jo bieži savu neapmierinātību pauda ne tikai vārdos, bet arī darbos. To uz savas ādas dabūja just arī abi viņa dēli — Jānis un Mārtiņš. Ja kaut kas nebija pa prātam, vecais Krišlauks, daudz nedomādams, ar savu smago roku cirta pa labi un kreisi. Nereti trāpījās arī mātei, un tādēļ neviens tēvam labprāt pretī nerunāja, bet klusēdami izpildīja visu, ko viņš lika.

Pēc reālskolas beigšanas Jāni iesauca cara armijā. Viņš ar izcilību beidza virsnieku skolu un 1915. gadā kā praporščiks nokļuva jaundibināmajos latviešu strēlnieku bataljonos. Tur izgāja visas septiņas lielās Latvijas elles — kaujas Tīreļpurvā, Ziemassvētku slaktiņu, Ložmetējkalnu, Ķekavu, Nāves salu un cīņas pie Rīgas Mazās Juglas. Viņš nostājās lielinieku pusē, jo to pusē nostājās viņa bataljons, viņa vecie strēlnieki. Pēc tam bija neskaitāmas citas elles Krievijā. Viena no tām pašlaik atkal dega Latvijā — 1919. gada 6. martā netālu no . Skrundas. Vienīgi kauju mērogi šeit nebija tik plaši, tik vērienīgi, lai gan lodei vai šrapneļa šķembai, lai nogalinātu cilvēku, daudz telpas nemaz nevajag.

Jānis Krišlauks ticēja savai veiksmei. Toreiz, kad viņš beidza karaskolu, jaunie virsnieki Viļņā sarīkoja skaļu balli — ar krievu un latviešu dziesmām, ar vīnu, paputējušām aristokrātēm un spožu nakts salutēšanu. Vēlāk pie viņiem pieklīda nez kādi čigāni, tie dejoja ugunīgas dejas, spēlēja vijoles, katra dvēselē izraisīdami smeldzīgas skumjas. Kad pēdējā jautrā dzīves nakts gāja jau uz rīta pusi, viņi saprata,

ka svētīti beigušies. Pēc dažām dienām šampanieša vietā nāksies dzert purva rāvu. Spožā parketa vietā būs jāmin dubli un asinis. Sieviešu kaislīgos čukstus nomainīs nāves mēmais klusums.

Veca čigāniete ilgi pētīja viņa plaukstu.

—  Kungs! Tev priekšā ir tāls un grūts ceļš. — Viņa ar netīru pirkstu rūpīgi brauca pa Jāņa Krišlauka plato plaukstu. — Prāta tev ir diezgan, bet laimes gan nebūs! Tā nu tas notiksies, kungs. Tev vispār dzīvē neveiksies, tev nemaz nav laimes līnijas, toties mīlestības strīpa ir trekna kā slieka . . .

Ko nu tu, vecā, muldi, Jānis toreiz nodomāja. Kā var būt mīlestība, bet laime ne? Tas kaut kā neklapējas kopā.

—   Tu kādreiz sasniegsi augstu stāvokli, tu būsi varen liels priekšnieks, tu izjutīsi varas saldo nastu, — čigāniete nežēlīgi turpināja, — bet visu mūžu tomēr nodzīvosi tik lielā nabadzībā, ka jebkurš ubags būs bagātāks par tevi! Un mūžs tev būs samērā garš. Trīs reizes tas gan tā kā taisīsies trūkt pušu, bet, redzi, tava dzīvības līnija aiziet tālāk pat par plaukstas galu un izbeidzas tikai aiz delnas. Tātad, kungs, tikai mīlestība un garš mūžs, neko citu es tev nevaru solīt! — Čigānietes balsī skanēja patiesa nožēla. — Svaki! Teikšu tev atklāti — tik sliktu roku es sen nebiju redzējusi!

Ko nu tu atkal pļāpā, Jānis rāmi pasmaidīja. Mīlestība un dzīvība — tas nemaz nav tik maz .. .

Septiņpadsmitā gada pavasarī Jānis Krišlauks saderinājās ar savu bērnības draudzeni Martu Vasarāju, taču satikās reti, Jānis karoja, bet Marta nelīdzinājās tām saldsērīgajām ģimnāzistēm, kurām pat viens nejaušs skūpsts var izraisīt veselu dvēseles drāmu. Marta bija sīka kantora darbiniece nelielā akciju sabiedrībā un sapņoja par skaistu dzīvi turīgu pilsoņu sabiedrībā. Staltais poručiks Jānis Krišlauks viņai šķita īsti piemērota partija, bet karš liedza būt kopā, un ko aukstajos ziemas mēnešos lai sadara viena jauna un enerģijas pilna sieviete?

Kad Rīgu okupēja vācu karaspēks, Marta ar smagu sirdi iepazinās ar visai izskatīgu pulkvežleitnantu Valteru fon Štraubi un, pirmo reizi viņam atdodoties, centās domāt vienīgi par savu saderināto Jāni Krišlauku. Pēc tam pārstāja. Tas bija pārāk apgrūtinoši un smieklīgi. Turpmāk viņa domāja tikai par iznesīgo baltvācu barona atvasi.

Jānis Krišlauks to nezināja. Deviņpadsmitā gada janvāri viņš Rīgā ierasties nevarēja, jo pēc ievainojuma ārstēšanas vēl kādu laiku dienesta darīšanās palika Maskavā, bet februāra sākumā tūlīt iesaistījās kaujās Kurzemes frontē. Viņš gan no turienes aizsūtīja vēstuli mātei, lūdza pasveicināt Martu, bet atbilde nepienāca, un tā Jānis joprojām dzīvoja neziņā gan par māti, tēvu un brāli Mārtiņu, gan par savu iecerēto.

Februāra vidū, kad strēlnieki ieradās Kurzemes pozīcijās un Jānis Krišlauks ar štābu apmetās Kalnu muižā, viņš nejauši iepazinās ar tuvāko māju — «Lejrožu» — kalponi Ievu Zemīti.

Tas nāca kā zibens spēriens. Negaidīts un līdz aklumam apžilbinošs.

Agri no rīta, apstaigājot pozīcijas, Jānis ienāca «Lejrožu» pagalmā. Mirkli pastāvēja, visapkārt mirdzēja auksta ziemas diena un jaudās tāds klusums, ka varēja pat sadzirdēt, kā pret seju atsitas sals.

Jānis gāja garām lielajai mājai, kad uz cieši iemītas taciņas nejauši saskrējās ar meiteni, kura no akas nesa ūdeni.

Jānis atvainojās, ka viņu gandrīz nogāzis no kājām, un piedāvājās spaiņus aiznest.

—    Lūdzu! — Meitene smagos spaiņus nolika zemē. — Ja jums nav grūti.

—    Kas nu karavīram var būt par grūtībām? — Jānis iesmējās.

Virtuvē viņš meiteni neuzkrītoši nopētīja vēlreiz un pēkšņi juta, ka kaut kas viņā mainās, kaut kas zūd un rodas no jauna un sirds sāk aulekšot kā satrakots zirgs.

Tas bija diezgan nesaprotami — meitenē nebija nekā sevišķi skaista, nekā īpatnēja. Gari, bizē sapīti zeltaini mati, zjlas acis, nedaudz ieapala seja, slaids augums un mazliet bikls smaids.

Kur slēpās šīs vienkāršās latviešu meitenes klusā pievilcība, viņas noslēpums?

Jānim Krišlaukam nebija ne vēlēšanās, ne ari laika to atminēt. Varbūt tieši skarbais un nāves pilnais laiks visu notiekošo darīja nesalīdzināmi vērtīgāku, nekā tas bija īstenībā? Bet kas bija īstenība? Mirklis, kad tu vēl redzi sauli, baltu sniega lauku, pa ceļu ejam zirgu, būdā rejošu suni un pie akas stāvošu sievieti ar ūdensspaini. Īstenība bija tas sasodīti īsais bridis starp būtību un mūžību, kamēr tu vēl dzīvo. Kamēr tevi vēl nav sašķaidījusi ienaidnieka granāta.

Jānis Krišlauks Ievā iemīlējās uzreiz, kopš liktenīgā brīža vairs nepazīdams mieru. Kaut ari viņš saprata, ka mīlestība uznākusi visnepiemērotākajā brīdi, ka tagad nav ne laika, ne iespēju uzņemties atbilcļību ari par mīļotu cilvēku, tomēr neko vairs nevarēja darīt. Jānis Krišlauks bija ne tikai ass, dažbrīd pat ārkārtīgi prasīgs komandieris, ne tikai drosmīgs un pārgalvīgs karavīrs, bet tai pašā laikā arī tikai divdesmit piecus gadus jauns Rīgas nomales zēns . . .

Viņi satikās ik dienas, pareizāk sakot, katru nakti.

Strēlniekiem pievienojās arī Ievas brālis Gunārs. Viņam tūlīt iedeva formu un ieroci. Ieva, padarījusi darbus «Lej- rozēs» un apkopusi pa pusei paralizēto māti, palīdzēja Marijai Punkai pārsiet ievainotos vai gatavoja strēlniekiem ēst.

Jānis Krišlauks novaidējās un atvēra acis. Bija pagājušas vairākas minūtes. Ievainojums joprojām smeldza, bet pats viņš jutās nedaudz atspirdzis, lai gan tikai doma par to, ka tūlīt būs jādod atkāpšanās pavēle, viņu atkal darīja grūtsirdīgu.

Klusi atveras durvis, un istaba ienaca Ieva. Viņa bija ģēi-busies pelēkos vadmalas svārkos, biezi adītā jakā, bet virs tās uzvilkts balts puskažoks. Garie, zeltainie mati bija paslēpti zem melnbalti rūtaina lakata.

—   Tu!! — Jānis gandrīz vai iekliedzās, strauji piecēlās stāvus, bet tūdaļ tik spēji noreiba galva, ka viņš atkal lēni atslīga atpakaļ krēslā. — Kādēļ?

—  Es nevarēju … — Ieva tikko dzirdami nočukstēja.

—    Tevi taču varēja nošaut, — Jānis pārmetoši teica. — Varēja aizturēt. . .

—    Nē, Jāni! — Ieva priecīga teica. — Nekas mani nevarēja aizturēt. Un nošaut mani nevarēja!

Jānis tikko jaušami pasmaidīja. Lai gan Ieva atkal viņa dzīves ceļā bija patrāpījusies visnepiemērotākajā brīdī, viņš tomēr bija priecīgs viņu redzēt vēlreiz.

—    Tikai nesaki, ka tevi sargāja mīlestība, — viņš nez kādēļ brīdinoši palūdza. — Mīlestība nevienu pasargāt nevar. Tā var tikai pazudināt.

— Nē! — Ieva strauji pakratīja galvu, noraisīja lakatu . n <:evī uztvēra sāpīgu laimes sajūtu.

Te, lūk, ir viņas tik ilgi gaidītais cilvēks, te, lūk, ir viņas tik ļoti vēlamā dzīve, tik tuvu un skaudri apjaušama un tomēr tāla un nesasniedzama.

Ieva lēni piegāja pie Jāņa un ar roku vairākas reizes viegli pieskārās ievainojuma vietai.

—  Joprojām sāp?

—   Ne tas … — Jānis izvairīgi atmeta ar roku. — Sāp Latvija. Tā mums jāatstāj.

Jānis spējās dusmās cieši sažņaudza dūres un zemu nolieca galvu.

—   Riebjas, ka nespējam noturēties! — viņš aizsmakušā balsī turpat vai kliedza. — Riebjas! Lai gan zēni kaujas labi un būtu grēks viņiem kaut ko pārmest.

—    Nemoki sevi. — Ievas balss skanēja kā no tālienes. — Tu droši vien izdarīji visu, ko spēji.

Jānis vispirms piekrītoši pamāja ar galvu, tad asi atmeta ar roku.

—    Nē! Tu zini, kā man pietrūkst? Man pietrūkst nežēlības! Man pietrūkst cietsii'dības! Bet bez šīm divām īpašībām karā nav ko darīt! Vēl sliktāk! Es paskatījos sāņus un ieraudzīju tevi. Bet man vajadzēja skatīties tikai uz priekšu! Es apstājos, kad man vajadzēja iet prom. Es tevi mīlēju un gribēju paturēt laikā, kad neko un nevienu paturēt nevar! Es sajutu ilgas pēc mājām un miera, kad man vajadzēja domāt tikai par cīņu!

Ieva nekustīgi sēdēja, tad negaidīti noliecās un ielika galvu Jāņa klēpī.

—   Un vēl man pietrūka . . . neprāta! — Jānis turpināja uz sevi skaisties. — Visvienkāršākā neprāta. Es šodien nespēju dot kategorisku pavēli — neatkāpties! Cīnīties līdz pēdējai patronai, līdz pēdējam elpas vilcienam, līdz pēdējam karavīram! Nespēju!

Ieva lēni pacēla galvu un pateicīga skatījās Jāņa skarbajā sejā, kurā pēkšņi bija pazibējis kaut kas silts un cilvēcisks.

—   Tu esi vēl dzīvs. — Ieva šai brīdī bija laimīga. — Es varu sajust tavu elpu … Tu esi pie manis.

Jānis ar savām spēcīgajām plaukstām apņēma Ievas maigo seju un domīgs ieskatījās viņai acīs.

—   Man tevi nevajadzēja satikt! — viņš negaidīti izšāva. — Nevajadzēja! Varbūt kaut kad agrāk, varbūt vēlāk. Bet kādēļ tieši tagad? Ko mēs viens ar otru lai iesākam?

—   Neko. — Ievas sejai atkal pārslīdēja skumjš smaids, pēc tam viņa kļuva nopietna, cieši satvēra Jāņa rokas un lūdzoši skatījās tam sejā.

—   Zini, Jāni … — Viņa izrunāja vārdus lēni un uzmanīgi, it kā baidīdamās kaut ko pateikt nepareizu. — Mēs varētu paņemt manu māti, pajūgu mēs noteikti kaut kur dabūtu, un aizbraukt uz Latgali. Tur netālu no Krāslavas Romānu ciemā dzīvo mūsu attāli radi. Viņi ir vienkārši, labi cilvēki. Viņi mūs pieņemtu.

Jānis neapmierināts sarauca uzacis.

—  Ko mēs tur darītu? — viņš skarbi pavaicāja.

Ieva pasmaidīja.

—   Dzīvotu. — Pēc tam nopietni piebilda: — Dzīvotu, kā cilvēkiem klājas dzīvot. Bez kara. Bez nāves briesmām. Bez naida un visām šīm šausmām . . .

Jānis piecēlās, aizgāja līdz logam un paskatījās pagalmā. Metās jau tumsa, un debesīs iemirdzējās pirmās zvaigznes.

Šaušana bija apklususi. Tātad varēsim mierīgi atkāpties, viņš nodomāja. Tūlīt jāsāk vest prom ievainotie. Sals pieņemas, un viņi visi var nosalt. Ko tur Ieva nupat runāja par mierīgu dzīvi? Jā, nebūtu jau slikti. Mierīga dzīve visiem. Gan kapitālistam, gan strādniekam. Gan vācu baronam, gan viņa kučierim. Gan latviešu saimniekam, gan viņa kalpiem. Bet tā tomēr nenotiek. Ar labu vien nekad nekas nav sanācis. Vienmēr ir bijis jāņem rokā šķēps vai cirvis, zobens vai šautene. Es arī nešaubījos, lai gan ne man personiski, ne ari manai ģimenei nav bijis citu priekšā vai labā mugura jāliec. Es labprāt noliektos Ievas priekšā. Viņai ir septiņpadsmit gadi, viņa ir jauna un maiga, viņa ir trausla un neaizsargāta, kā sniega pārsla uz karstas plaukstas, taču ko viņa bez smaga darba savā dzīvē ir redzējusi? Neko! Ja Latvijā nekas nemainīsies, viņai tā arī viss mūžs par kalponi būs jānostrādā. Viņas skaidrās acis neko citu neredzēs kā tikai kūti un katlus. Viņa reti smiesies un nekad nekļūs laimīga. Tagad Ieva manā dzīvē iebrāzusies kā nejauši nomaldījies šāviņš vai šķemba. Un smagi ievainojusi. Pirms četrām dienām kāda labi tēmēta lode man no galvas norāva tikai gabalu ādas. Būtu dažus milimetrus tālāk, un es jau šodien gulētu Lielajā Bedrē. Bet Ieva man ir trāpījusi taisni sirdī. Viņa ir tieši tāda sieviete, kādu es gribu sev blakus. Klusa un maiga, rūpīga un laba un kaut kā neparasti pievilcīga. Es viņu patiešām mīlu, un ja man nevajadzētu . . . Bet ko man vajag? Vai man patiešām jātaisa revolūcija un visu apspiesto un pazemoto vārdā jāiznīcina turīgie?! Vai man patiešām jācīnās par padomju varu un, to aizstāvot, atkal un atkal drošā nāvē jāsūta simtiem karavīru? Es nezinu. Ja man te blakus nesēdētu Ieva, ja es nesajustu, kā smaržo viņas brīnišķīgie mati, un nezinātu, ko es viņai nozīmēju … Ja viņa nebūtu tā meitene, kuru esmu ieguvis nevis baltos pēļos, bet gan mazā, piekvēpušā istabiņā, kad turpat pāri brāzās granātas un mājas sienās džinkstēdamas urbās lodes … Ja tā nebūtu sieviete, kas manī izraisījusi tik lielas ilgas, tik spēcīgu vēlēšanos pēc miera un klusuma … Es tagad tā nedomātu. Es pasauli un visus notikumus uztvertu pa vecam. Es joprojām degtu naidā un pārliecībā par savu taisnību un nekādus jautājumus sev neuzdotu. Vismaz ne tādus. Es zinātu, kur man iet un ko darīt. Nepareizi. Es to zinu arī tagad, bet tepat blakus sēd sieviete, par kuras eksistenci man vēl pirms trim nedēļām nebija ne jausmas, bet šobrīd viņa jau mani ir ienākusi tik dziļi un pamatīgi, ka nevaru izlikties, it kā nekas nebūtu noticis!

—   Es nezinu, Ieva, — Jānis klusi noteica un atgāja no loga. — Varbūt patiešām būtu daudz labāk aizbraukt pie taviem radiem, ar laiku iegādāties nelielu saimniecību, art zemi, audzēt lopus un ievākt ražu? Varbūt tieši tas ari ir mans īstais dzīves aicinājums?

Ievas seja atplauka gaiša un skaista. Meitene pieglaudās pie Jāņa krūtīm.

—  Jā, jā! — viņa dedzīgi teica. — Zini, Jāni, mēs tur Latgalē Dridža ezera krastā uzceltu lielu māju! Tādu baltu un pamatīgu. Tad iekoptu dārzu, pilnu ar baltām puķēm un ābelēm. Pēc tam mums piedzimtu trīs balti bērniņi. Mēs šādos aukstos ziemas vakaros sēdētu kurošās krāsns priekšā, raudzītos gaišajās uguns liesmās un bērniem stāstītu baltas pasakas. . .

Jānis rūgti iesmējās.

—  Tu nupat vienu pasaku jau izstāstīji. . .

Ieva brīdi padomāja, tad ātri pajautāja:

—  Bet sapnis par taisnību, par visu cilvēku vienlīdzību, brālību, laimi. . . Vai ari tā nav tikai pasalta?

—   Nē! — Jānis noteikti papurināja galvu. — Sapnis — varbūt. Bet šis sapnis ir tik skaists un vajadzīgs, ka par to ir vērts pacīnīties.

—   Bet par mani? — Ieva satraukta raudzījās tieši acīs. — Par mūsu nākotni? Par mūsu mīlestību?

Jānis nedaudz noliecās un Ievu noskūpstīja. Tad noskūpstīja vēlreiz un vēlreiz. Viņš pirmo reizi tā pa īstam izjuta, cik dārgs var kļūt otrs cilvēks. Dārgs tieši ar savu atklāto pieejamību, tuvību, ar savu uzticību, biklo neaizsargātību un paļaušanos uz tevi kā uz gudrāko, kā uz stiprāko.

—   Ieva … — Jānis saviļņots teica. — Tas, ko es līdz šim esmu darījis . . . Tas bija arī par tevi un mani. Un par to balto māju ezera krastā, un trim baltajiem bērniem . . .

Ieva mirkli stāvēja kā sastingusi, tad ātri metās uz durvīm.

—   Bēgam! — Viņa satraukta elsoja. — Jāni! Es tūlīt dabūšu zirgu … Es tevi noslēpšu! Paies kāds laiks, karš beigsies, viss norims, un tu varēsi atgriezties normālā dzīvē. Tev nevienu vairs nevajadzēs nokaut, un neviens nenokaus tevi!

Jānis strauji sakustējās un pienāca pie Ievas. Viņš saprata, ka šī saruna jāizbeidz, tā neko nedod un nevar dot, viņi viens otru tikai satracina un rada maldīgas ilūzijas.

—  Nomierinies! — Jānis paskarbi teica. — Es taču nevaru bēgt!

Ieva atkal cieši ieskatījās viņam acīs. Tā no zvaigznēm nāk gaisma — ilgi un dziļi.

—  Tu mani mīli? — Ieva jautāja.

Jānis klusēja.

—  Lūdzu, atbildi! Mīli?

Jānis piekrītoši pamāja un ar abām rokām viegli saspieda meitenes plecus.

—   Jā, Ieviņ. Nekā dārgāka par tevi man uz šīs pasaules vairs nav.

—  Tad ko tu vēl gaidi? — Ieva bija nesapratnē.

Jānis izskatījās apmulsis un pirmajā brīdī laikam nespēja atrast īstos vārdus.

—   Ieva! — Viņš atkal runāja skaidri un apņēmīgi, taču balsī bija jaušama kaut kāda bezpalīdzība vai pat nožēla.

—    Mana labā, mijā meitene! Es neesmu Dievs. Es nevaru apturēt laiku. Es nevaru izbeigt šo karu. Ja mēs būtu uzvarējuši, tad jā! Tad būtu pavisam cita lieta. Bet tagad … Es esmu karavīrs.

—   Bet es esmu sieviete! — Ieva spēji iesaucās. — Jāni! Es esmu pagalam iemīlējusies sieviete! Ko man darīt? Iet prom? Iet tev līdzi? Vienkārši apsēsties un raudāt?

—   Ieviņ! — Jānis centās runāt mierīgi. — Lai cik tas arī skumji būtu . . . bet apstākļi ir stiprāki par mums. Varbūt pat visa pasaule, visa mūsu dzīve … ar savu baigo netaisnību. Tādēļ . . . Šobrīd es nedrīkstu pat domāt par mīlestību, es nedrīkstu sapņot par mierīgu dzīvi un baltu māju ezera krastā … Es pat nedrīkstu ar tevi te sarunāties! Man jābūt pie saviem kareivjiem.

Ievas lielajās acīs pazuda pēdējā cerība. Viņa mazliet atkāpās no Jāņa un it kā kļuva pat mazāka augumā un nedaudz vājāka.

—   Tādā gadījumā, Jāni, tava revolūcija ir drausmīga! — viņa gandrīz bez skaņas teica.

Jānis piekrītoši pamāja.

—    Tev taisnība. Mana revolūcija ir nežēlīga, taču mēs ticam, ka tā ir taisnīga un tās vārdā ir vērts no kaut kā arī atteikties.

—  Revolūcijas un karus izdomā cilvēki, — Ieva ātri sacīja.

—    Bet kā tu vari atteikties no visdabiskākā, kas jau ar piedzimšanu ir ielikts katrā no mums?

—    Es neatsakos, — Jānis atbildēja. — Vienīgi dotajos apstākļos es nespēju sapni par tevi … Es nespēju savu mīlestību piepildīt.

Ieva atkal satraukta piemetās Jānim klāt.

—   Tavi vārdi ir nepareizi! Jāni! Mēs taču viens otru mīlējām! Un mīlam arī pašlaik! Kas te ir nepiepildījies?

Jānim atkal pret meiteni uznāca žēlums, un vēlreiz viņš sajuta savādas ilgas pēc mājām un miera. Viņš zināja, ka šo meiteni mīl, ka negrib viņu atstāt; Ieva viņa dzīvē patiešām bija iedrāzusies spēji kā liesma, iemirdzējusies kā spilgta rītazvaigzne tumšajās kara debesīs. Viņš pat ne reizi nebija iedomājies par Martu. Tā bija pēkšņi kaut kur pazudusi. Viss iepriekšējais bija pazudis. Bija tikai šī Ieva, šī savādi klusā meitene, viņas biklums un valdzinošā vienkāršība. Tai pašā laikā viņā viscaur jaudās ari asa, nedziestoša kvēle. Kad Jānis pirmo reizi viņu ieguva mazajā kalpones kambarīti un Ieva aiz saviļņojuma, bet varbūt ari aiz kauna klusi ieraudājās . . . Kad Jānis redzēja un sajuta tīru, ar latviskām segām un linu palagiem rotātu gultu. Kad viņš, nevaldāmā kaislē degdams, iespieda seju starp meitenes cietajām, vēl neviena neskartajām krūtīm un ieelpoja silto, dzīvo meitenes ķermeņa smaržu, viņš pirmo reizi dzīvē jutās absolūti laimīgs. Tā bija tik spēcīga dzīvības, mīlestības, sevis un otra cilvēka apzināšanās, ka viņš vēl ilgi nespēja noticēt, ka tas patiešām ir noticis. Ka viņš šai kara ellē vēl joprojām ir dzīvs un dzīva ir meitene, kas ir paša Dieva vai likteņa sūtīta, lai varbūt tikai dažus mirkļus pirms nāves viņš tomēr vēl uzzinātu un saprastu, ko vīrietim nozīme sieviete, ko nozīmē šī neprātīgā tieksme vienam pēc otra, kad aizmirstas pat karš un tava pagātne, kad nedomā par rītdienu, bet esi neizsakāmi laimīgs tikai ar šo īso mirkli vien.

Bet mirklis ir pagājis. Cits citam jau seko jauni notikumi. Zviedz zirgi, un kliedz cilvēki. Atkal sākas šaušana. Ir pienākums un uzdevums. Viņš vairs nav tikai vīrietis un cilvēks. Viņš atkal ir karavīrs. Viņš ir komandieris, kam uzticēti tūkstoši karavīru dzīvību, tūkstoši citu cilvēku likteņu.

—   Mums jāatvadās, — Jānis ātri sacīja un atkal tramīgi paskatījās laukā pa logu. — Bet ja gribi . . . Nāc man līdzi! Es tev nekādu labo dzīvi, protams, nevaru apsolīt, varbūt tieši otrādi . . . Taču cik ilgi es dzīvošu … Tu to atceries, Ieviņ! Tu būsi daļa no manis.

Ievas acīs saskrēja asaras, un viņa izskatījās ļoti nelaimīga.

—    Tāds kādreiz bija mans sapnis, — viņa sacīja, it kā jau atrastos tālu prom. — Tieši tāds, Jāni! Es daļa no tevis, bet tu daļa no manis. Un mēs kopā — visskaistākā, visstiprākā mīlestība, kādu vien pieredzējusi pasaule, bet… Es tev nevaru iet līdzi. Tu taču zini. Man mājās uz gultas guļ slima māte. Tēvu kaut kur aizveda vācieši, bet brālis paliks pie jums. Es māti nevaru atstāt vienu.

Jānis vēlreiz cieši apkampa Ievas plecus, noliecās un viņu noskūpstīja. Tai pašā mirkli, kad viņa lūpas pieskārās meitenes karstajai pierei, viņš kaut kā asi, nežēlīgi un gari iedomājās, ka tas viss ir pēdējo reizi.

Viņš šo meiteni nekad vairs neredzēs.

Nekad vairs krāsnī nekurēsies uguns. Nekad vairs neieiešu pēc dūmiem un bērziem smaržojošā istabā. Nekad vairs neizjutīšu to neatkārtojamo satraukumu, kad guli blakus raudošai meitenei un viņa tev vairākas reizes atkārto: «Tu esi mans, tu esi mans pirmais, un tieši tādu es tevi arī biju iedomājusies. Paldies tev par visu. Tikai tagad, lūdzu, nepa- zūdi. Lūdzu, nepazūdi!»

Nekas no tā vairs nebūs. Būs atkal gari pārgājieni un bads, atkal vajadzēs elpot sasalušas zemes smaržas, skatīt nāvi un klausīties, kā smagi ievainotais biedrs lūdz viņu nošaut… i

Viss bijušais pazudīs. Droši vien agrāk vai vēlāk, mirdams kaujas laukā, tu varbūt šo meiteni un laiku, kuru pavadījāt kopā, atcerēsies kā kaut ko pilnīgi nereālu, izsapņotu, kā čigānietes izzīlētu. Tik skaists un īslaicīgs tas viss būs bijis.

—    Tā, lūk, Ieviņ, iznāk, —• Jānis klusi noteica. — Arī tev ir kaut kāds svēts pienākums. Lai mēs abi varētu būt kopā . . . Vienam no mums ir jākļūst par nodevēju . . .

Ieva turpināja raudāt un vairākas reizes ar dūrēm viegli iesita pa Jāņa krūtīm.

—    Lai nolādēts šis laiks! — viņa dusmīga teica. — Lai nolādēts šis karš un nevaldāmais šķiru naids! Es to negribu! Es gribu mieru! Es gribu veselu māti un dzīvu tēvu. Es gribu cilvēku, kuru mīlu! Gribu pie krūtīm pielikt savu bērnu . . .

Jānis klusēdams noglāstīja meitenes galvu, tad viņu viegli pagrūda uz durvju pusi.

—  Viss, Ieva! — viņš negaidīti stingrā balsī teica. — Man vairs nav laika. Uz redzēšanos! Ja Dievs dos, varbūt kaut kad vēl satiksimies, ja ne . . . Esi laimīga!

Ieva vēl gribēja kaut ko teikt, bet Jānis viņu apņēmīgi izstūma laukā no istabas. Un tai pašā brīdī arī saprata, ka laikam ir izdarījis sava mūža lielāko noziegumu . . .

Zvaigzne bija nodzisusi, bet gaisma joprojām nāca.

Cilvēks bija aizgājis, taču siltums no viņa tomēr palicis.

Varbūt visaukstākajās ziemas naktīs tas tevi sasildīs.

Un tu pateiksies dzīvei un liktenim, ka tas viss tev kādreiz piederējis.

īss mirklis, pavisam mazs solis no bezgalīgi garā mūžības ceļa. t

6. n o d a ļ a

Atkal visapkārt sāka rībēt granātu sprādzieni un atsevišķi šāviņi. Tūlīt aiz pagalma kaut kur ļoti tuvu spēji uzliesmoja spilgta gaisma. Acīmredzot bija aizdegusies kāda saimniecības

ēka.

Jānis Krišlauks vēl pēdējo reizi uzmeta skatienu kartei. Citas izejas nebija. Ievainotie pajūgos jāved uz Cieceres dzelzceļa staciju, bet pašiem, lai izvairītos no lieliem zaudējumiem, organizēti jāatkāpjas uz Saldu un Brocēniem.

Lēmums pieņemts.

Tūlīt jāsasauc visi rotu un bataljonu komandieri un, lai cik tas arī grūti un nepatīkami būtu, jādod atkāpšanās pavēle.

Strauji atsitās durvis, un, rupji lamādamies, istabā ienāca nosnidzis pulka komisārs Jēkabs Beļaks.

Viņš bija liela auguma ūsains, jauns cilvēks, vienmēr pārlieku enerģisks, ar neparasti skaļu rīkli, drosmīgs, bet ļoti neapdomīgs un patiesībā visai dumjš.

Jēkaba Beļaka dzimtā puse bija Daugavpils apriņķa Ro- govas ciems. Vecāki trūcīgi kalpi, un viņš revolucionārajai kustībai bija pieslējies jau kopš pusaudža gadiem. Jēkabam lielā mērā piemita tieši tās rakstura un cilvēciskās īpašības, kādu parasti trūka Jānim Krišlaukam, — neapdomāta pārgalvība, cīņas azarts un vēlēšanās riskēt, nežēlība un ne uz mirkli nezūdoša nepiekāpība «šķiras ienaidnieku» priekšā. Viņš bija viens no tiem revolūcijas fanātiķiem, kuri vēlāk saviem līdzcilvēkiem sagādāja tik daudz sāpju un ciešanu.

—   Sveiks, komandier! — Jēkabs pasveicināja un no zābakiem nedaudz nodauzīja sniegu.

—  Sveiks, komisār!

—    Sasodīts! — Jēkabs turpināja šķendēties. — Sniega putra līdz ceļgaliem, bet no gaisa tik nāk un nāk!

—  Vakar vēl bija tāds sals . . .

—  Vakar! — Jēkabs uz galda nometa cimdus un atpogāja šineļa augšu. — Vakar mēs vēl domājām, ka viņiem nekādi papildspēki vairs nepienāks, bet nupat Zālīša izlūki man teica, ka pretējā pusē redzējuši lielu rosību. Acīmredzot dzelzsdivīzijas bataljoniem jaunas daļas, droši vien landsvē- risti. Zālītis ar ziņojumu nāk jau šurp, bet es gribēju ar tevi aprunāties pirms viņa.

Jānis nedaudz sarāva uzacis, jo tikko dzirdētais par notikumiem pretinieku pozīcijās pilnīgi apliecināja viņa pieņēmumu — vācieši pievelk spēkus un naktī vai agri no rīta kopā ar kalpakiešiem sāks lielu uzbrukumu.

—  Tu nupat biji priekšējā līnijā? — Jānis prasīja, vēlreiz rūpīgi ieskatoties kartē.

—  Jā, — Jēkabs apliecināja. — Tikko no turienes.

—  Kā tur izskatās?

—  Izskatās riebīgi, — Jēkabs atbildēja. — Liekas, viņi tūlīt sāks uzbrukumu.

—  Kā zēni?

—   Tā nekas. Tur viņiem ir auksti un dubļaini, bet kauties gatavi. Es viņiem ticu.

—    Es tāpat, — Jānis ātri sacīja, tad tā kā nedaudz apmulsa. — Mums tomēr vajadzēs atkāpties. Tā es esmu izlēmis.

—  Kur? — Jēkabs aši pajautāja.

—  Ievainotos, kā jau esam runājuši, tūlīt vedīsim uz Cie- ceres staciju, kamēr tur vēl nav nokļuvuši baltie, bet paši atiesim uz Saldu.

Jēkabs Beļaks noteiktiem soļiem pienāca pie Jāņa un skarbi, bet tai pašā laikā arī kaut kā savādi lūdzoši ieskatījās viņa acīs.

—  Komandier! — viņš savā dārdošajā balsī teica. — Mēs nedrīkstam atkāpties! Ne soli!

Jāņa nopietnajai sejai ātri pārslīdēja šaubu ēna.

—  Ko tu liec priekšā?

-— Es brīnos par tavu jautājumu. — Jēkabs neslēpa nepatiku. — Tev kā mūsu komandierim . . .

—    Lai paliek! — Jānis viņu nogurušā balsī pārtrauca. — Runā par lietu!

—   Nav nekā cita, ko likt priekšā! — Jēkabs asi sacīja un sakārtoja pie jostas karājošos mauzeri. — Nav! Vienīgi palikt uz vietas un kauties līdz pēdējam vīram!

—  Un kas būs pēc tam? — Jāņa balss tāpat kļuva skarba un asa.

Jēkabs viņu rūpīgi nopētīja, un šis aukstais skatiens labu nevēstīja.

—  Tu gribi padoties? — viņš kā neticēdams noprasīja.

—       Nē, — Jānis ātri atbildēja. — Es negribu padoties, taču negribu veltīgi neko ari zaudēt. Es gribu saglabāt mūsu zēnus. Es gribu viņus izglābt!

Jēkabs paspēra soli sāņus un trekni nospļāvās.

—    Muļķības! Karā nevienam nav jāglābjas! Karā vai nu jāuzvar, vai arī godīgi jākrīt!

Jānis Krišlauks atgāja no galda, pienāca pie Jēkaba un smagi uzlika roku uz viņa pleca.

—   Jēkab … — Sākumā viņš centās runāt klusi un mierīgi. — Tu mani labi pazīsti. Es neesmu no bailīgajiem. Mēs kopā esam izgājuši gan Ložmetējkalnu, gan Tīreli, aizstāvējuši Petrogradu un Maskavā sasituši eserus, bet bezjēdzīgi es tomēr negribu mirt. Saku godīgi. Un neviens no mūsu streikiem negrib! Tici, Jēkab, mēs vēl kaut kad noderēsim Latvijai.

Jēkabs noraidoši pakratīja galvu.

—    Nē, komandier! — viņš nepacietīgi iebilda. — Mēs esam karavīri un varam būt noderīgi tikai ierakumos! Vienīgi tur! Bet, ja mēs sāksim atkāpties, tad vispār vairs neapstāsimies … Es to jūtu. Šeit ir visīstākā robežlīnija — kā fiziskajā, tā tīri psiholoģiskajā ziņā. Vai tu to patiešām vēl nesaproti?

—  Jēkab … — Jāņa balss atkal skanēja klusa un skumja.

—   Bet vai tu nesaproti, ka mēs diemžēl jau esam zaudējuši ne tikai šo kauju vien? Man šķiet, man par to ir bail pat domāt, bet tā vien rādās, ka pēc Stučkas valdības kļūmīgās agrārās politikas mūsu pretinieku ideja par neatkarīgu Latviju ļaužu prātos kļūst nesalīdzināmi pievilcīgāka par mūsējo . . .

Jānis apklusa un vēlreiz piegāja pie loga. Ugunsgrēka atblāzma bija kļuvusi vēl spilgtāka un baismīgāka.

—   Vēl viena kauja vairs neko būtisku neizšķirs, — viņš nedaudz nervozi piebilda. — Šobrīd viņu pārspēks šeit ir ievērojams, bet vēlāk . . .

—  Izšķirs! — Jēkabs dedzīgi iesaucās. — Tu redzēsi. . .

—  Ko … es redzēšu?

—   Mēs vismaz kritīsim kā varoņi! — Jēkabs spēji iesaucās, un Jānis ne mirkli nešaubījās, ka tā tas patiešām ari varētu notikt. Komisārs neko neuzspēlē. Viņš ir patiess.

—   Nu labi! Velns ar visiem! — Jēkabs turpināja. — Esmu gatavs tev piekrist. Padomju vara Latviju pamazām zaudē un varbūt to zaudēs arī pavisam. Bet mēs, Jāni! Mēs nedrīkstam zaudēt neko! Neko no mūsu strādnieku un strēlnieku goda! Tu saproti? Mums savas dzīvības jāziedo uz dižā revolūcijas altāra! Bez domāšanas! Bez mazākās šaubīšanās!

Jānis Krišlauks mazliet saviebās. Viņam nekad nebija patikušas šīs skaļās frāzes.

—    Jēkab … — Viņš tikko jaušami pasmaidīja un ar roku parādīja uz tukšo istabu. — Paskaties apkārt! Neviena taču tuvumā nav. Mītiņš beidzies.

Jēkabs tā kā nedaudz apmulsa un nervozi aizpogāja šineļa priekšu. Viņš steidzīgi gāja uz durvīm, tad netālu no tām apstājās.

—   Tu esi stipri izmainījies, — Jēkabs nožēlodams teica.

—  Man liekas, tevi slikti ietekmē tas skuķis!

Jānis sarāvās un nolieca galvu. Viņš par to negribēja runāt, negribēja izskaidroties vai kaut kādā veidā attaisnoties. Viņš gribēja klusēt, lai kaut ar nejauši pateiktu vārdu Ievu neaizskartu, lai viņu neievainotu. Taču nenocietās un atklāti paskatījās komisāra sejā.

—     Liec viņu mierā! — Jānis diezgan paskarbi teica.

—  Ievai ar to nav nekāda sakara!

Jēkabs tikai dzēlīgi pasmīnēja.

—    Tad sauc viņu šurp! — viņš negaidīti asi un rupji teica. — Lai čaļiem nav jāskrien tikai pie tās Annas vien . . . Ja tā tava Ieva nav viena īstena buržuju freilenīte, lai arī viņa pakalpo mūsu zēniem! Lai padzīvo dažas dienas zemnīcā . . .

Jānis sarāvās, it kā dabūjis spēcīgu sitienu. Kaklā iespiedās sauss dusmu kamols, un viņš juta, ka Ieva, viņa tīrā, jaukā meitene, ir pazemota jau ar šiem vārdiem vien.

Jānis, sevi nevaldīdams, pieskrēja pie Jēkaba un viņu cieši satvēra aiz šineļa atlokiem.

—   Jēkab … — viņš teica, un balsī bija saklausāms gan drauds, gan lūgums. — Ja šajā nežēlīgajā karā … Ja šai revolūcijā patiešām vēl ir palicis kaut kas svēts un neaizskarams . . . Paliksim cilvēki! Atkal karosim, salsim ierakumos, rīsim dubļus un asinis, bet šito … To nedrīkst! Saproti?! Nedrīkst aiztikt to, kā dēļ mēs varbūt īstenībā tikai dzīvojam!

Jēkabs atbrīvojās no ciešā Jāņa roku tvēriena, atkāpās soli atpakaļ un vēlreiz skaļi nospļāvās.

—  Es nedzīvoju sievietes pakaļas dēļ! — Jēkabs iesaucās, un viņa balsī skanēja gan lepnums, gan nicinājums. — Es dzīvoju revolūcijai!

Komisārs pagriezās, noteikti aizpogāja šineli, sakārtoja revolvera maksti un vēlreiz noliecās virs kartes.

Baltijas jūra. Latvija. Igaunija. Lietuva. Krievija. Dažādas zemes. Dažādas pilsētas. Dažādas upes, kalni un ezeri. Un dažādi cilvēki. Rāmie un enerģiskie. Varas turētāji un apspiestie. Komandieri un padotie. Ar naidu aptumšotie un ar mīlestību apgaismotie.

Es taču arī dzīvoju revolūcijai, Jānis nodomāja. Es tai esmu atdevis savas dzīves pēdējos gadus. Man nav par ko īpaši kaunēties.

Un tas, ka es šo asiņaino kauju starplaikā esmu iemīlējis nelaimīgu meiteni, ka viņa man kļuvusi tuvāka par jebkuru manu tuvinieku, domāju, nemet ne mazāko ēnu ne uz manu pārliecību un uzticību, ne vēlēšanos arī turpmāk cīnīties par revolūcijas ideāliem.

Tagad, atkal aizejot tālos un nezināmos kara ceļos, esmu laimīgs, ka man Latvijā bez vecākiem paliek arī Ieva, kuru es varēšu atcerēties un gaidīt jaunu tikšanos. Un, ja gadīsies, ka es kaujas laukā miršu, vispirms droši vien sāpēs kliegšu viņas vārdu. IeVa! Nevienu citu, tikai tavu! Bet varbūt es klusēšu. Es aizvēršu acis un skatīšos, kā tu pie manis nāc tik saulaina un gaiša, ka nekāds sals un nāve mani nevarēs pieveikt.

7.nodaļa

i

Gunārs Zemītis vēl pēdējā brīdī paspēja ieskriet «Lejrožu» mājās un atvadīties no slimās mātes. Visās rotās un bataljonos jau bija izziņota atkāpšanās pavēle.

Mātes istaba bija maziņa un piekvēpuši. Tajā atradās neliels galds un šaura gulta, kurā gulēja pusmūža sieviete un caur blāvo sveču gaismu pārmetoši skatījās uz savu puiku.

—   Tātad arī tu, dēls … — māte, gandrīz raudādama, čukstēja. — Arī tu strēlniekos… Es tikai nesaprotu… Kādēļ akurāt pie tiem sarkanajiem?

—  Bet pie kādiem tad? — Gunārs izbrīnījās. — Pie vāciešiem? Pie baltajiem? Bet mēs taču esam kalpi, nabagi! Vai man vajadzētu cīnīties par buržuāziju?

—   Es nezinu, dēls, — māte domīgi teica. — Es tikai zinu, ka tie, kas nupat nāk sarkanajiem virsū, cīnās par Latviju. Par savu valsti…

Gunārs klusēja. Viņam bija tikai astoņpadsmit gadi, un, protams, viņš neko daudz nesaprata ne no politikas, ne no naida pārpilnajām šķiru attiecībām. Viņš gribēja vienkārši pakarot, bet sarkanie bija tepat pa rokai, un viņi visi bija tādi paši kalpu un strādnieku puiši, kāds bija viņš pats. Loģiski, ka vajadzēja iet kopā ar viņiem. Bet, par ko īsti karot — par Latviju vai Krieviju, vairs nebija tik svarīgi. Būt kopā ar strēlniekiem Gunāram Zemītim šķita simt reižu labāk nekā rīt atkal ņemt rokā dakšas un iet tīrīt saimnieka kūti.

Kad viņš beidzot atvadījās no mātes un iznāca priekšnamā, viņu tur aizturēja māsa Ieva. Meitene bija satraukta un izskatījās nelaimīga.

—   Klau, Gunār! — Ieva viņu steidzīgi uzrunāja. — Varbūt tu tomēr vari neiet un palikt mājās?

Gunārs noraidoši papurināja galvu, uz kuras jau lepni sēdēja zaļganā strēlnieka cepure ar ielauztu nagu.

—    Nerunā muļķības! — viņš nikns iesaucās. — Kā es varu palikt?

—  Nezinu.

—   Un es nezinu.

—  Varbūt man parunāt ar Jāni? — Ievai uzausa cerība.

Gunārs mazliet padomāja, tad atkal pakratīja galvu.

—  Labāk jau ne.

—  Tu no viņa baidies?

—     Kas man no viņa ko baidīties! — Gunārs bravūrīgi iesaucās un cieši rokās satvēra šauteni. — Man vienkārši jāklausa viņa pavēlēm.

—    Gunār … — Ievas balss skanēja klusi un žēlabaini. — Vai tad tu nesaproti? Visi tikai skrien prom. Gan Jānis, gan tagad arī tu . . . Bet es? Kā es šeit dzīvošu? Jūs par to esat padomājuši? Man taču vienai būs bezgala grūti. Es pat nezinu, kā ar visu spēšu tikt galā.

—  Varbūt pārradīsies tēvs, — Gunārs ieminējās.

—  Lai nu Dievs dod! — Ieva dedzīgi nopūtās.

—     Kad šeit norims kaujas … — Gunārs turpināja. — Kad viss apklusīs. Kad dzīve ieies daudzmaz normālās sliedēs . . . Tu pamēģini māti iedabūt slimnīcā. Varbūt tiks uz kājām.

Ieva zemu nolieca galvu un atkal, kā vienmēr šādās reizēs, izskatījās maza un trausla.

—  Es viena neko neiespēšu .. .

—   Beidz pinkšķēt! — Gunārs nepacietīgi iesaucās un ar brīvo roku iebukņīja māsai pa plecu. — Es tagad oficiāli skaitos strēlniekos un nevaru taču dezertēt! Dabūs ciet mūsējie, tūlīt nošaus! Dabūs ciet baltie, tāpat noblicēs! Tā ka es neko vairs nevaru mainīt. Tagad, gribi vai negribi, jāiet viņiem līdzi.

—  Bet es palieku viena… — Ieva vēlreiz skumīga atgādināja.

—  Nekas! — Gunārs atkārtoti ieklapēja māsai uzmundrinoši pa plecu. — Varbūt pirmajā laikā tā pagrūtāk, bet vēlāk . ..

—  Kas — vēlāk?

—  Varbūt māte izveseļosies.

Ievas sejai ātri pārslīdēja pelēka baiļu ēna, un viņa satraukta pieskārās brāļa rokai.

—   Gunār … Kā tu domā? Kad šeit atnāks vācieši un baltie . . . Vini mani nenošaus? >

Gunārs izbrīnījies paskatījās uz māsu, kura šai brīdī patiešām izskatījās maza un ļoti nobijusies.

—  Kādēļ lai vini to darītu?

—  Nezinu, — Ieva nočukstēja.

—  Tu taču, māšel, neesi karojusi.

—  Toties tu esi, — viņa ātri atbildēja.

Gunāra seja pastiepās garāka, un varbūt tikai tagad viņš tā pa īstam sāka aptvert, kādā bīstamā pasākumā iesaistījies. Un ne tikai to. Gunārs negaidīti sapi'ata, ka viņa pievienošanās strēlniekiem var būt liktenīga ne tikai viņam pašam, bet arī mātei un māsai. Viņš kaut kā uzreiz sašļuka un brīdi stāvēja, galvu noliecis.

—  Jā . . . — viņš beidzot gari novilka, un Ievai šķita, ka brālis savu rīcību jau sāk nožēlot.

—   Jāņa ari vairs nebūs … — Ievas balsi joprojām skanēja dziļa nožēla un bailes. — Nē, brālīt! Es viena šeit neizturēšu! Es vienkārši salūzīšu!

Gunārs parāva galvu augšup un pamazām atguvās. Viņam māsas bija patiesi žēl, taču, līdzko iedomājās, ka atkal vajadzēs ņemties ap slimo māti, palīdzēt sievietēm saimniecībā, mūžīgi klausīties visādas žēlabas un iet par kalpu pie Anmaņa… Paldies par kūkām! Mēs labprāt ēdīsim rupjmaizi!

—  Pēc Jāņa daudz neraudi! — Gunārs sparīgi deva padomu. — Karavīriem nav ilgs mūžs. Gan jau dabūsi citu!

Ieva noraidoši pakratīja galvu.

—  Es nevienu citu negribu, — viņa apņēmīgi, bet tai pašā laikā arī ļoti skumīgi pateica. — Nevienu . . .

—   Gan jau sagribēsi! — Gunārs iesmējās.

—   Es Jāni mīlu, — Ieva nopietna pateica, un viņas acīs uzliesmoja tāds gaišums, ka Gunārs par to ne mirkli nešaubījās. Bet tieši tas viņā arī izsauca savādu nepatiku.

—   Māsa! — Gunārs brīdinoši teica, atspieda šauteni pret sienu un ar abām rokām satvēra Ievas plecus. — Aizmirsti! Aizmirsti vārdu «mīlestība»!

Ieva, bezgala izbrīnījusies, skatījās brāļa niknajā sejā.

—  Kādēļ?

Gunārs mirkli padomāja un sevi vēlreiz izjuta jau kā pilnīgi pieaugušu vīrieti, kurš atbild ne tikai par sevi un savu rīcību, bet arī par citiem.

t— Tādēļ, māsiņ, — viņš nopietns atbildēja, — ka šitas nav pats piemērotākais laiks, kad domāt par baltiem pēļiem laulības gultā! Tagad jādomā, kā vienkārši izdzīvot, kā sevi saglabāt dzīvu!

Ieva kļuva vēl skumjāka un, neraugoties uz to, ka bija silti saģērbusies, tomēr sajuta salu. Viņa visa trīcēja.

—  Brālīt. . . Kam man sevi saglabāt, ja nebūs . . . mīlestības? — viņa klusi pajautāja. — Ja man blakus nebūs mīļotā cilvēka?

Gunāru atkal pārņēma dusmas. Viņš atlaida māsas plecus, rokā paņēma šauteni un paskatījās uz durvīm. Vajadzēja iet.

—   Liecies mierā ar savu mīļoto cilvēku! — viņš diezgan nicīgi pateica. — Labāk rūpējies par māti! Varbūt atnāks tēvs! Un nav taču izslēgts, ka arī es atgriežos.

Ievas acīs un balsī atkal ietrīcējās spējš satraukums.

—  Tu domā . . . Jānis neatgriezīsies?

Gunārs gribēja rupji nolamāties, bet laikus aprāvās. Viņš pret māsas pēkšņo iemīlēšanos skarbajā strēlnieku komandierī juta ne tikai dusmas, bet ari nelielu līdzjūtību.

—   Paklausies, māšel! — viņš draudzīgi teica, lai gan viss teiktais tūlīt izskanēja kā ass brīdinājums. — Tu par tādu Jāni tagad nedrīksti pat domāt! Saprati? Nedrīksti!

Gunārs neveikli pieplaka Ievas vaigam, steidzīgi to noskūpstīja un izskrēja pagalmā.

To jau šķērsoja atkāpjošās strēlnieku daļas.

Neviens nešāva. Nekur neskanēja sprādzieni. Vienīgi kaut kur netālu dega kāda no muižas saimniecības ēkām, un visa ziemeļu puse stāvēja gaiša.

Ieva sāka raudāt. Viņa atspiedās pret ārējo durvju stenderi, ierāvās dziļāk biezajā aitādas kažokā, klausījās, kā no ugunsgrēka vietas līdz viņai atlido izmisīgi cilvēku kliedzieni, dažādi izsaucieni un satrauktu zirgu zviedzieni, bet pati jutās atrodamies kaut kur tālu, tālu un nevienam nevajadzīga.

Ievai tas sāpēja. Pamestības rūgtums neļāva normāli ne domāt, ne elpot. Visi aiziet. . . Un viņas mīļotais arī. Kādēļ tad vispār vajadzēja nākt? Nē, nē, viņa neko nenožēlo, nē! Un neko arī nepārmet! Šīs divas nedēļas bija skaistas. Tās lika aizmirst, ka tepat kaut kur tuvumā plosās karš, ka visapkārt mirst cilvēki un arī tu pati kuru katru dienu vari aiziet bojā. Šīs divas nedēļas pilnīgi negaidīti lika aizmirst arī to, ka šai pasaulē neesi nekas vairāk kā vienīgi nabaga kalponīte. Un nekas cits. Bet tad kādu dienu negaidīti atnāca viņš. Stalts, skaists, drosmīgs un ļoti labsirdīgs. Un, lai gan tu šo divu nedēļu laikā savas laimes noreibumā tomēr nejūties gluži kā karaliene debesīs, tad pirmo reizi mūžā vismaz varēji sevi apzināt kā pilnīgi normālu sievieti, kā pilntiesīgu un visiem līdzvērtīgu cilvēku. Un lai Jānis aiziet, lai! Viņš to ir spiests darīt. Bet es par šīm divām nedēļām līdz sava ilgā vai īsā mūža galam viņam būšu parādā vislielāko pateicību. Lai arī turpmāk man ietu vēl grūtāk, vēl sliktāk nekā agrāk! Šīs divas nedēļas nekur vairs nepazudīs. Tās man vienmēr atgādinās, ka pasaule un cilvēki ne vienmēr ir melni un ļauni, ka arī nabagais dažreiz var kļūt laimīgs. Tās man mūžīgi atgādinās arī to, ka dažreiz tomēr var notikt liels brīnums. Var atnākt mīlestība . . .

Ieva spēji atrāvās no durvīm un ātri skrēja uz priekšu, kur upes labajā krastā stāvēja lielā muižas ēka. Viņu visu pēkšņi pārņēma kāds pilnīgi nevaldāms spēks, un šis spēks viņai bez mazākās šaubīšanās lika šķērsot šo diezgan lielo attālumu, lai tikai vēlreiz kaut uz brīdi ieraudzītu Jāni Kriš- lauku.

Droši vien pēdējo reizi.

8.nodaļa

Jānis Krišlauks lēni pārlaida nogurušu skatienu plašajai telpai, stingrāk savilka šineļa jostu un gāja prom. Strēlnieku atkāpšanās jau bija sākusies. Te pēkšņi ar lielu troksni durvis atsitās vaļā, un pa tām istabā tika iegrūsts kāds jauns karavīrs. Viņš pārstreipuļoja pāri istabai un ar rokām atsitās pret pretējo sienu. Tūlīt aiz karavīra istabā, skaļi lādēdamies, ienāca pulka komisārs Jēkabs Beļaks.

Jānis nepatikā sarauca pieri un vērīgi paskatījās uz smagi elsojošo karavīru. Tas nebija no viņa pulka. To varēja redzēt uzreiz. Tādu cepuri un formas tērpu valkāja tikai latviešu nacionālisti.

Jānis ātri aizdedza petrolejas lampu, uzgrieza liesmu lielāku, piegāja pie gūstā saņemtā karavīra, vērīgi ieskatījās viņa bālajā sejā un pārsteigumā satrūkās. Vēl vairāk! Viņam kļuva pat slikti. Sirds salēcās un viegli noreiba galva.

Jāņa Krišlauka priekšā stāvēja viņa paša jaunākais brālis Mārtiņš Krišlauks — bijušais tieslietu students.

Pirmajā brīdī pēc lielā pārsteiguma Jānis sajuta zināmu prieku, ka brālis ir sveiks un vesels un beidzot viņi atkal ir -satikušies. Taču gandrīz tai pašā brīdī arī skaudri saprata, ka viņa priekšā stāv ne tikai miesīgs brālis, bet ari ienaidnieks.

To laikam saprata arī Mārtiņš, jo viņa sejā pirmo pārbīli nomainīja naidpilna grimase.

Jānis turpināja'raudzīties šai drūmajā sejā, vēl joprojām lāgā neticēdams, ka tas ir viņa kādreizējais labais, mīļais

brālis Mārtiņš.

Savukārt Mārtiņš tikpat nikns un pārsteigts skatījās uz sarkano komandieri, nespēdams noticēt, ka tas patiešām ir viņa kādreiz tik ļoti apbrīnotais vecākais brālis.

—   Mārtiņ … — Jānis ar sausu muti ierunājās. — Kaut kā nemaz negribas ticēt. . . Tas patiešām esi tu?

Mārtiņš neveikli pasmīnēja un neko neatbildēja.

Jānis pagriezās pret Jēkabu.

—  Kur tu viņu izrāvi?

Komisārs, rūpīgi noskatījis šo abu cilvēku tikšanos, nesapratnē vairākas reizes nobraucīja savas garās ūsas.

—  Kas ir, Jāni? — viņš dobji vaicāja. — Tu viņu pazīsti?

Jānis nedaudz samulsa un pagrieza galvu sāņus.

—  Tā iznāk, — viņš negribīgi atzinās.

Jēkabs, kā parasti asas neapmierinātības brīžos, trekni nospļāvās turpat uz grīdas un ar izstieptu roku rādīja uz Mārtiņu.

—    Svoločs pēdējais! Zini, ko viņš izdarījis? Maita nolādētais, ielīdis pie mūsu ievainotajiem un mēģinājis šķūnim pielaist uguni! Tur tad arī mūsu zēni viņu aizturēja.

Jānis dzirdētajam uzreiz nespēja noticēt. Vai patiešām viņa brālis gribējis aukstasinīgi nogalināt gulošus, smagi ievainotus strēlniekus? No kurienes viņam tik zvērisks naids? Pa kuru laiku un kā tas ir radies? Lai gan pašlaik tam nav nekādas nozīmes. Jāņa priekšā stāv ienaidnieks, un viņam par savu rīcību būs jāatbild! Un tomēr . . . Cik ārkārtīgi, pat nepanesami smagi ir apzināties, ka šis nežēlīgais slepkava ir tavs miesīgs brālis!

—   Vai patiešām … — Jānim bija grūti runāt. — Mārtiņ . . . Vai patiešām tu to izdarīji?

Jānis apklusa un gaidīja atbildi. Viņš cerēja, ka atbilde

būs noraidoša, ka Mārtiņš teiks — tā nav taisnība, viņš nācis * > ' >

tikai izlūkos, gribējis pārnākt strēlnieku pusē, alcis nokļūt vienā ierakumā ar vecāko brāli, lai, kā tas īstiem brāļiem pieklātos, cīnītos kopīgi plecu pie pleca.

—  Tu taču to neizdarīji, vai ne? — Jānis gribēja pēc iespējas ātrāk dzirdēt atbildi.

Bet Mārtiņš izaicinoši panāca soli uz priekšu, lepni izslēja galvu un tikpat lepni un skaļi iesaucās:

—   Nē, Jāni Krišlauk! Tas ūsainais tev ziņoja pareizi! To izdarīju tieši es! Es! Tu dzirdi?

Jānis atkal samulsa un nezināja, ko darīt vai sacīt. Viņš tikai sajuta sevī savādu tukšumu un nožēlu. Nožēlu, ka tieši tā pēdējā brīdī vajadzēja notikt.

Jēkabs nostājās blakus Jānim un ar galvas mājienu rādīja uz Mārtiņu.

—    Mums vairs nav ne laika, ne arī vajadzības meklēt izlūku komandieri Zālīti. Es aiziešu paskatīties, kas ar to šķūni īsti ir. Ja gribi, ātri nopratini, ja ne, es viņu ņemu līdzi un . . .

—    Lai paliek, — Jānis sadrūmis teica. — Es ar viņu parunāšu. Aizej un apskaties, ko viņš īsti tur savārījis! Kad atgriezīsies, tad arī nospriedīsim, ko darīt.

Jēkabs aizgāja.

Jānis mirkli pastāvēja, tad lēni piegāja pie Mārtiņa un cieši ieskatījās viņam acīs.

—   Tad nu tā, brāl, mēs satiekamies, — Jānis klusi teica, un viņa balsī bija jaušama dzija nožēla.

Mārtiņš atkāpās soli atpakaļ, ar muguru atspiedās pret sienu, naidā un bezspēkā drebēdams.

—  Nolādēts! — viņš skali iesaucās. — Nolādēts! Man baismīgi nepaveicās. Es tevi simt gadus negribēju satikt!

—  Bet es tevi gan gribēju! — Jānis teica.

—  Tagad vari priecāties! — Mārtiņš vīstīja dūres. — Esmu tavā varā!

Jānis pašūpoja galvu.

—  Nē, brāl, priecāties nav par ko. Citos apstākļos, jā.

—    Citos apstākļos … — Mārtiņš nicinoši atkārtoja.

—   Tad es būtu stāvokļa noteicējs. Es! Un tu drebētu manā priekšā!

Jānis vērīgi nopētīja ne tikai brāļa niknumā pārvērsto seju un acis, bet arī zaļganpelēko formas tērpu, kas tik ļoti atgādināja nīsto vāciešu apģērbu.

-      — Tātad tu tomēr aizgāji pie viņiem . . .

—    Jā! — Mārtiņš nebaidīdamies apliecināja. — Jā! Es biju gatavs doties kaut vai velnam rīklē, tikai ne pie jums!

Jānis mazliet padomāja.

—   No kādas karaspēka daļas tu esi? — viņš bargi un lietišķi noprasīja.

Mārtiņš atkal lepni un izaicinoši izslēja galvu.

—    Es esmu no Kalpaka bataljona! — viņš skaļā balsī paziņoja. — Tu dzirdi, sarkanais mēsls? No tā paša Kalpaka karaspēka, kas jūs tagad triec!

To, ka Mārtiņš ir no kalpakiešiem, Jānis jau bija nopratis uzreiz, viņš tikai gribēja, lai Mārtiņš to apliecinātu pats.

—  Mūsu izlūki šodien ziņoja . . . Vai tiesa, ka pulkvedis Kalpaks kritis apšaudē ar vāciešiem?

Mārtiņš piekrītoši pamāja.

—  Jā, tā nu tas muļķīgi sanāca, — viņš bēdīgā balsī teica.

—  Mūsu komandieris šodien krita.

Mārtiņš uz brīdi apklusa.

—  Bet tāpēc nekas nemainīsies! — viņš sparīgi turpināja.

—   Mēs jūs tāpat sasitīsim un iztīrīsim Latviju no jūsu sarkanās sērgas!

Jānis vēlreiz izbrīnījies paskatījās brāļa sejā. Pagājuši tikai divi gadi, kā viņā radies šis nenoslēpjamais naids pret to tautas daļu, kas nostājusies lielinieku pusē?

—    No kurienes tev pret mani tik liels naids? — Jānis savaldīgi painteresējās. — Un vispār pret mums? Kādēļ tā neieredzi?

Mārtiņš atrāvās no sienas un pieskrēja pie Jāņa. Viņa tumšās acis liesmoja.

—   Tādēļ, brāl, ka tu kopā ar saviem lupatlašiem gribēji mūsu mazo dzimtenīti, mūsu dārgo tēvu zemi, mūsu daudz- cietušo Latviju, iegrūst zobos boļševikiem! Lai tie turpina mūs verdzināt un apspiest! Bet nekas nesanāks! Dzirdi, brāl, nesanāks! Latvija tomēr piederēs latviešiem, nevis Krievijai.

—  Nemuldi! — Jānis asi iebilda. — It kā tu nezinātu! Tagad Krievija ir pavisam cita.

—   Man uz to nospļauties, kāda ir Krievija! — Mārtiņš atbildēja. — Galvenais, ka Latvija būs brīva.

Jānis lēni aizgāja līdz logam un paskatījās laukā. Ugunsgrēka blāzma bija kļuvusi vēl lielāka, un tikai tagad viņam ienāca prātā, ka tur varbūt deg nevis kāda māja vai klēts, bet gan šķūnis ar smagi ievainotajiem strēlniekiem! Un, ja tas tā patiešām ir, tad šis slepenais dedzinātājs tagad stāv viņa priekšā.

Jānis Krišlauks cieši sakoda zobus un mēģināja sevī apslāpēt spēji uznākušo naidu. Viņš nedaudz nolieca galvu, pagriezās pret Mārtiņū un centās savaldīties. Varbūt šī ir viņu pēdējā saruna dzīvē, un Jānim gribējās pateikt visu, ko viņš domāja gan par Lielo revolūciju, latviešu strēlniekiem, gan par

Ulmaņa valdību un šo karu. Bet liktenis šai pēdējai brāļu sarunai bija atvēlējis labi ja dažgš minūtes.

—   Redzi, Mārtiņ . . . Tu mūs pirmīt nosauci par lupatlašiem. Jā, tur tev ir zināma taisnība. Mūsu pulki sastāv no strādnieku puišiem, no Rīgas, Daugavpils, Tukuma, Bauskas un citu pilsētu čaļiem, kuriem atšķirībā no tevis un tev līdzīgajiem ir pavisam cits priekšstats gan par brīvību, gan taisnību!

Mārtiņa seja sašķobījās.

—    Par kādu brīvību un taisnību tu uzdrošinies runāt? Un kas tad tiem taviem sarkanajiem čaļiem piektajā gadā nošāva tos tēvus? Nejau latviešu zemnieki, namsaimnieki vai bodnieki!

—    Arī viņi, brāl, arī viņi! — Jānis iekarsis turpināja. — Aiz katras izšautās lodes, kas tika raidīta kāda revolucionāra sirdī, stāvēja apspiedēju un privātīpašnieku naids!

—  Pareizi! — Mārtiņš piekrita. — Jo jūs gribat visu tikai atņemt un sagraut, bet mēs — lai cilvēkiem kaut kas tomēr piederētu!

Jāni sagrāba spējš dusmu vilnis.

—  Aizveries! — viņš pavēlošā balsī uzkliedza.

Bet Mārtiņš mierā nelikās.

—   Es tomēr saku, ka jūs kalpi bijāt un kalpi paliksiet! No sākuma kalpojāt caram, tagad kalpojiet boļševikiem un Ļeņinam! Vai tu tiešām vēl neapjēdz, ka jūs vienmēr esat kalpojuši tikai svešai varai?!

—  Bet kam tu kalpo? — Jānis ātri pavaicāja.

—   Idejai! — Mārtiņš braši atbildēja un atkal lepni izslēja galvu. Tā laikam bija jau automātiski izstrādāta kustība. — Tu saproti? Es kalpoju Latvijas, brīvas un neatkarīgas valsts, idejai!

Jānim no dusmām un uztraukuma vairākas reizes noraustījās vaigu muskuļi. Viņš paspēra soli sānis un spēji sagrāba Mārtiņa šineļa atlokus. Tagad viņu sejas bija gandrīz viena otrai pretim. Viņi sajuta viens otra karsto elpu. Un Jāņa vārdi Mārtiņa ausīs krita kā smagas zemes pikas.

—  Tu, idejist, paklausies! Mēs Latvijā atgriezāmies vieni! Padomju varu Latvijā nodibināja latvieši! Tu saproti? Latvieši! Bet jūs . . . Kalpakiešu bataljoni . . . Tieši jūs kā pēdējie ubagi lūdzat palīdzību no mūsu tautas niknākajiem ienaidniekiem! Manuprāt, ir tīri simboliski, ka jūsu Oskars Kalpaks, kas pats par sevi aebija slikts karavīrs, krita nevis mūsu, bet gan vāciešu lodes dzelts! Vāciešu!

Mārtiņš strauji pagrieza galvu sāņus, atbrīvojās no Jāņa roku tvēriena un kādu laiku, smagi elsodams, klusēja. Tad atkal paskatījās uz brāli un, dusmās trīcēdams, izkliedza:

—  Žēl, Jāni, ka mums neiznāca sastapties ierakumos! Tur gan mēs parunātu!

—  Žēl gan!

—    Es tevi nošautu, ne mirkli nedomājot! — Mārtiņš atklāti pateica, un Jānis nešaubījās, ka tas tā arī notiktu.

—  Bet es gan padomātu, — viņš sacīja. — Galu galā mūs taču ir dzemdējusi viena māte!

—    Liec māti mierā! — Mārtiņš joprojām drebēja naidā. — Viņa, tāpat kā Latvija, ir svēta!

Jānis dažus brīžus klusēja, kaut kā silti un tuvi atcerēdamies Grīziņkalna dzīvokli, apkārtnes šaurās ieliņas, Centrālcietumu un Matīsa kapus ar tur noslepkavotajiem piektā gada cīnītājiem, pašu Grīziņkalnu, kur kādreiz bija spēlējuši kariņus un gājuši uz pirmo satikšanos ar meiteni. Atcerējās māti pie plīts un nez kādēļ to agrās jaunības dienu, kad viņš bija smagi saslimis ar plaušu karsoni un māte raudādama viņam uz krūtīm lika karstus kūtsmēslus . . . >

—   Kas zina, ko māte tagad dara, — Jānis kā pie sevis noteica. — Vai vesela?

—   Aizbrauc uz Rīgu un apskaties! — Mārtiņš izsmejoši atsvieda.

Jānis skumji nolieca galvu.

—  Diemžēl nevaru pie viņas aizbraukt.

—    Māte no tevis ir atteikusies, — Mārtiņš meloja, jo pats māti nebija redzējis četrus mēnešus.

—  Nemuldi! — Jānis draudošā balsī brīdināja.

—   Jā! — Mārtiņš turpināja, cerēdams vismaz šādā veidā Jānim nodarīt sāpes. — Atteikusies! Tāpat kā tava Marta!

Jānis satrūkās. Martas vārds atskanēja tik ilgi nedzirdēts un negaidīts, ka Jānis pirmajā mirklī sajuta pat zināmu prieku. Tātad Marta ir dzīva un pat paspējusi no viņa atteikties! Tas ir labi. Viņa sirdsapziņa ir tīra. Viņš savu solījumu nav lauzis un gandrīz vai varētu priecāties, ja šai pašā brīdī negribētos tīri vai izvemties! Viss ir tik pretīgi, riebīgi. Piespiedu atkāpšanās, ugunsgrēks, šis fanātiskais, līdz nepazīšanai pārvērties Mārtiņš, tad vēl Marta un neziņa par māti un tēvu . .

—   Ko tu teici par Martu? — Jānis gurdi uzprasīja. — Ko vina dara?

—  Viņa dzīvo kopā ar kādu vācu virsnieku.

—  Tas mani vairs neskar.

Mārtiņš neticīgi un kaut kā šķībi paskatījās uz brāli.

—  Neskar? Kādēļ tad neskar? Varbūt tādēļ, ka tagad esi nogrābis kādu komisāriem? Varbūt čekisti ādas frencī un naganu pie sāniem?

Jānis neviļus pasmaidīja.

—   Nē, Mārtiņ. Man ir visvienkāršākā latviešu meitene. Kalponite.

Mārtiņš kārtējo reizi gribēja kaut ko indīgu iebilst, bet tai mirklī strauji atsitās durvis un istabā lamādamies ienāca Jēkabs Beļaks.

— Tu zini, ko tas maita ir izdarījis? — Jēkabs ar roku rādīja uz Mārtiņu. — Viņš tomēr to šķūni ir nosvilinājis! Viņi visi tur ir sadeguši dzīvi! Arī žēlsirdīgā māsiņa Marija Punka . . .

Jānim Krišlaukam pār muguru pārskrēja auksti drebuļi. Viņš pēkšņi sajuta tik nepieredzēti smagu un smacējošu naida kvēli, ka kļuva fiziski slikti. Viņš atspiedās pret loga palodzi un sajuta, ka mežonīgi sāk sāpēt arī ievainotā galva. Kā ugunskura dzirksteles naktī asi un sāpīgi gar viņa satumsušajām acīm ātri paskrēja ievainotie streļķi — Antons no Latgales, kas lūdza sevi nošaut, bez kājām palikušais Ēriks no Bauskas, vēderā ievainotais tukumnieks Uldis, kas viņu Ziemassvētku kaujās bija izglābis no nāves, skaistākais pulka strēlnieks Žanis, kuram granātas šķemba bija norāvusi pusi sejas, rīdzinieks Ēvalds ar nosaldētajām rokām. Un mazā, trauslā Marija Punka, kura savā dāsnajā dvēselē, šķiet, bija sakopojusi turpat vai visas pasaules spēku, maigumu un žēlsirdību . . . Un te viņa priekšā stāv Mārtiņš Krišlauks, kas savā apmātībā un naidā viņus visus dzīvus sadedzinājis . . .

Jānis ar milzīgām grūtībām sevī nodzēsa sāpju kliedzienu, tad salti paskatījās uz Mārtiņu un mazliet pārsteigts konstatēja, ka vairs neuztver viņu kā brāli, kā savu tiešo asinsradinieku. Viņa priekšā stāvēja svešs cilvēks.

—   Jāni! — pulka komisārs nepacietīgi uzsauca. — Saki ātri! Ko esi izlēmis?

Jānis Krišlauks lēniem, bet noteiktiem soļiem pienāca pie Mārtiņa, ledaini ieskatījās viņa nobālušajā sejā, nez kādēļ no arestētā galvas norāva un aizmeta prom formas cepuri un asā, skaidrā balsī pasludināja spriedumu, kura sekas gan viņš pats, gan viņa piederīgie un pēcnācēji izjutīs ne tikai tuvākajā nākotnē, bet vēl pēc divdesmit, četrdesmit un pat sešdesmit gadiem . . .

—     Mārtiņ Krišlauk! — Jāņa vārdi bija asi kā lodes. — Revolūcijas vārdā . . . Savu kritušo biedru vārdā . . . Savas mātes un Latvijas vārdā … Es tev piespriežu nāvessodu!

Mārtiņš nobālēja vēl vairāk, tā kā satrūkās un saguma, bet neko neteica. Arī viņš spēja savaldīties.

Jānis aizgāja līdz durvīm un tās strauji atsita vaļā.

—   Gunār! — viņš skaļi sauca.

Sardzes postenī stāvošais Gunārs Zemītis tūlīt arī parādījās.

—  Klausos, komandier!

Jānis uzmeta ātru skatienu viņa šautenei.

—  Ierocis kārtībā?

—  Kā vienmēr! — Gunārs braši atsaucās.

Jānis ar roku norādīja uz Mārtiņu.

—  Aizved šo nelieti un . .. nošauj!

Gunārs spēji samulsa un nobālēja vēl vairāk nekā notiesātais.

—   Bet … — viņš gribēja kaut ko iebilst, taču vārdi iesprūda rīklē un viņš apklusa.

—   Izved laukā un nošauj! — Jānis Krišlauks tikpat noteikti atkārtoja savu pirmītējo pavēli. — Viņš ir pelnījis suņa nāvi!

Gunārs, pirmo izbīli pārvarējis, nesapratnē raudzījās te uz vienu, te otru. Visu šo laiku viņš bija stāvējis sardzē turpat aiz durvīm un visu dzirdējis, ko viņi te runāja.

Tātad brālis brāli . . . Gunārs gandrīz vai ar šausmām nodomāja. Kur ir šī kara saprāta vai neprāta robeža? Kur beidzas cilvēciskais un sākas kaut kas pavisam baisms un nesaprotams? Vai ir vēl kāda augstāka pakāpe, kur tik dziļi un atklāti var izpausties cilvēka naids?

Tā mirkļa apmulsumā un bailēs nodomāja astoņpa- dsmitgadīgs jauneklis, kura pirmais kaujas uzdevums bija nošaut notiesāto vienaudzi.

—  Ejam! — Gunārs pamāja ar roku.

Mārtiņš nekustējās. Beidzot viņš sajuta aukstas, paralizējošas bailes.

Jēkabs Beļaks sagrāba gūstekni aiz pleca un diezgan rupji aizgrūda lidz durvīm.

—  Vajadzēja karot, nevis slepkavot! — Jēkabs teica, pilns naida un nicinājuma. — īsti karavīri, īsti latvieši tā nedara!

Mārtiņš, nepateicis vairs ne vārda, Gunāra apsardzē aizgāja.

Jānis skatījās laukā. Ugunsgrēks pamazām dzisa. Dzisa arī viņa naids. Krūtīs kā karsti pelni lēnām nosēdās rūgtums un turpmākās dzīves nenozīmīgums. Pat tās neiespējamība.

—  Ir laiks, —Jēkabs sacīja, uzlikdams roku uz komandiera pleca. — Laiks . ..

—    Ej! — Jānis dobji atbildēja. — Ej, Jēkab. Es tūlīt sekošu! Tikai dažus mirkļus vēl gribu pabūt viens.

Jēkabs saprotoši pamāja. Un gāja.

9. nodaļa

Sals bija pieņēmies spēkā. Pa dienu uznākušais slapjdraņķis vakarā pārvērtās krakškošā ledū.

Melnie mākoņi pazuda. Debesis šķita tumšākas un zvaigžņu pilnākas kā jebkad agrāk.

Atkal kaut kur tālumā sāka riet ložmetējs, un dobji sprāga clažas granātas.

—   Kur man jāiet? — Mārtiņš apstājās un paraudzījās uz savu sargu. Ari tas apstājās un ar šautenes durkli rādīja uz priekšu.

—  Ej taisni! — Gunārs pavēlēja. — Taisni līdz upei.

Pēc dažām minūtēm viņi nonāca aizsalušās upes krastā. Visapkārt auga pliki krūmāji un daži lielāki koki.

Tātad šeit, Mārtiņš rūgti nodomāja. Tātad šai skaistajā vietā. Vēl dažas sekundes, un manis vairs nebūs. Nebūs . . . Bet vēl es esmu. Vēl es dzīvoju. Varbūt pamēģināt bēgt? Varbūt palūgt šo zaldātiņu apžēlot? Varbūt vēl pēdējā brīdī lūgt piedošanu mātei? Bet varbūt māte un Latvija jāaizmirst, lai beidzot atcerētos Dievu? Nē! Pie velna gan Dievu, gan mūžīgi pazemībā saliekušos māti! Es esmu tēva dēls. Un tas nolādētais Jānis arī ir sava tēva dēls! Pat aci nepamirkšķināja, likdams mani nošaut. Godīgi jāatzīstas, viņš tai brīdī man pat patika. Nebaidies, brāl, es pratīšu nomirt! Es nelūgšos, es nemēģināšu bēgt un neko nenožēlošu! Arī es esmu no dzelzs un tērauda, un, ja tu būtu trāpījies manās rokās, es tevi tāpat liktu notiesāt. Jo mūsu naids nav samierināms.

Mārtiņš atkal lepni izslēja galvu un aizvēra acis.

Šauj, viņš pie sevis sacīja. Šauj! Es tik un tā neko nejutīšu.

Taču neviens nešāva. Tieši otrādi. Pēc brīža viņš izdzirda Gunāra piesmakušo balsi:

—  Bēdz!

Mārtiņš atvēra acis un nesapratnē paskatījās uz apsardzes karavīru.

—   Ko tu teici? — viņš, vēl pilnībā neaptvēris notiekošo, ar sausu muti pajautāja.

—    Es teicu — bēdz! — Gunārs atkārtoja. — Bēdz! Es tevi nevaru nošaut!

—   Kādēļ? — Mārtiņam paspruka gandrīz vai neviļus — šie sarkanie velni nekādu žēlastību gan nepazina.

—   Tu man neko sliktu neesi izdarījis, — Gunārs Zemītis paskaidroja un šautenes stobru pacēla augšup. — Bez tam mana māsa mīl tavu brāli.

Mārtiņa satrauktajās smadzenēs kaut kas uzzibsnīja un

kļuva skaidrāks. >

—  Tā ir tava māsa, kurā Jānis iemīlējies?

—  Jā.

—  Kā tevi sauc?

—  Gunārs.

—  Un kā sauc tavu māsu?

—  Ieva Zemīte.

—  Jūs dzīvojat šajā pagastā?

—  Jā. Mazliet tālāk ir «Lejrožu» mājas, kur par saimnieku Kārlis Anmanis.

—  Kas šī par muižu?

—    Te kādreiz dzīvoja barons Švarcenburgs. Tā saucas vienkārši par Kalnu muižu. Bet tagad bēdz! Bēdz ātrāk!

Mārtiņš pagriezās un lēni gāja prom.

— Paldies tev, Gunār Zemīt, — viņš klusi nočukstēja. — Es tevi atcerēšos. Un tavu māsu arī. . .

Tad viņš zibenīgi metās sāņus, nokrita zemē, veikli novēlās no krasta un kaut kur pēkšņi pazuda skatam. It kā izgaisa. Izdzisa.

Visapkārt atkal stāvēja tumsa un klusums. Savādā aukstumā mirdzēja tuvais sniegs un tālās zvaigznes, un tepat kaut kur gaisā joprojām vēl skanēja Mārtiņa izteiktais atgādinājums. Varbūt tas bija šobrīd vēl īsti nesaprotams brīdinājums uz priekšdienām?

«Es tevi atcerēšos. Un tavu māsu arī. . .»

10.nodaļa

Jānis Krišlauks, gandrīz streipuļodams, izgāja no istabas un apstājās lieveņa vidū. Sejā tūlīt iecirtās auksts vējš, un viņš sadzirdēja tālu šāvienu atbalsis.

Vajadzēja iet.

Patiesību sakot, Jānim jau sen vajadzēja būt pie saviem karavīriem, organizēt un pārskatīt atkāpšanos, taču saruna ar Ievu un Mārtiņu viņu bija nedaudz aizkavējusi.

Būtu bijis labāk, ja es būtu gājis prom tūlīt, viņš nodomāja. Kopā ar Ievu, un tad man dzīve būtu aiztaupījusi šo liktenīgo tikšanos. Es nebūtu sastapis Mārtiņu, un nāvessodu viņam pasludinātu Jēkabs Beļaks. Bet tagad nekā. Uz manas dvēseles un sirdsapziņas uzgūlies vēl viens milzīgs grēks. Uz pleciem un muguras simttonnīgs krusts, un es to nespēšu panest. Jau tagad šis smagums liec pie zemes.

Jā! Es Mārtiņu neieredzu. Jā! Viņš bija tūkstoškārt vai- nīgs, ja! Viņš bija gļēvs un pretīgs slepkava, jā! Viņš bija mans ienaidnieks, jā! Bet tai pašā laikā viņš tomēr bija arī mans brālis . . . Bija . . . Un no tā nekur nevarēšu aizbēgt, nevarēšu noslēpties. Es būšu Kains līdz mūža galam.

Man, protams, nevienam atskaites nebūš jādod. Man neviens neko nejautās un nepārmetīs. Man ne ar vienu nebūs jānorēķinās. To visu es zināšu viens. Bet ar to pilnīgi pietiek. Pietiek. Pietiek . . .

Un tomēr . . . Var jau sevi mierināt visādi, taču kā lai dzīvoju tālāk?

Es vairs negribu dzīvot. Varbūt Mārtiņš teica taisnību — un māte no manis ir atteikusies? Marta arī atteikusies. Dzīvo kopā ar kādu vācu virsnieku … To nu gan es negaidīju. Taču vismazāk es gaidīju, ka vienmēr jautrais un labsirdīgais Mārtiņš tik īsā laika sprīdī būs spējīgs tā pārvērsties.

Jāni Krišlauk! Atjēdzies!

Šai karā mēs visi esam kļuvuši zvēri. Un par saviem ideāliem karojam ar tādiem līdzekļiem, kādi katram pa rokai.

Jānis Krišlauks ātri paskatījās apkārt. Tuvumā neviena nebija. Tas labi, jo to, ko viņš tik pēkšņi un neprātīgi vēlējās izdarīt, neviens nedrīkstēja redzēt.

Jānis Krišlauks no rokas novilka cimdu, kailo sauju piegrāba pilnu ar slapju zemi, ietina to mutautā un iebāza kabatā. Un pats nemaz nemanīja, ka acīs saskrēja asaras.

Latvijas zeme! Cik tu tomēr esi melna un sarkana! Cik daudz upuru un nepiepildītu sapņu tu sevī slēp! Kas par to atbildēs? Kas samaksās šo baigo rēķinu?

Jānis pacēla galvu un pārsteigumā iepleta acis.

Kaut kur no tumsas kā neticams sapnis pēkšņi iznira gaišs sievietes stāvs, tas ar katru mirkli kļuva lielāks un tuvāks, un Jānis pirmajā brīdī vēlreiz ar satraukumu nodomāja — atkal nāk kāda nelaime . . .

Bet tā īsti nebija. Šurp naca gan nelaime, gan arī laime. Vai, pareizāk sakot, atnāca vēl viens īss, spilgts dzīves mirklis.

Viņa priekšā aizelsusies nostājās Ieva Zemīte, dziļi elpoja auksto ziemas gaisu un asaru pilnām acīm skatījās uz savu mīļoto.

—   Jāni! Cik labi, ka tevi vēl sastapu! — viņa priecīga nočukstēja. — Es citādi nespēju! Man tevi vēl vajadzēja . .

Jānis piegāja viņai klāt un cieši apkampa. Ieva piespieda galvu pie Jāņa platajām krūtīm un nespēja novaldīt asaras.

—    Paldies tev par visu, — Jānis, līdz sirds dziļumiem saviļņots, teica. — Labi, ka tu man biji. Labi, ka mums iznāca sastapties. Labi, ka tu mani neatraidīji.

—  Ko tu runā, Jāni, ko tu runā . .

—  Tu šai bargajā laikā . . . Ieviņ! Tu šai aukstajā ziemā man biji balts ceriņzars . . .

—  Nē, Jāni! Es biju tava cerība. Tagad tu to zaudē.

—  Es varbūt zaudēju tevi, bet cerību gan ne. Tā paliks.

Ieva pacēla skatu augšup, un Jānis negaidīti ieraudzīja,

ka Ievai ir brīnumaini skaistas acis. Un visa šī daiļā seja. Un tuvību alkstošais augums … To nekad nespētu uzgleznot neviens mākslinieks. To spēja radīt vienīgi Daba, izveidot Dzīve un viņa rokās ielikt Liktenis.

—  Jāni! — Ieva sacīja. — Es biju tava mīlestība …

—  Tā paliks, — Jānis steidzīgi atbildēja. — Un tu paliksi. Viss paliks.

—    Jāni … — Ieva turpināja čukstēt, un viņas balsī bija tik daudz sāpju un ilgu, ka arī Jānis nejauši nodrebēja. — Jāni! Es esmu tava dzīvība . . .

Jānis noliecās un ilgi skūpstīja Ievas sakarsušās lūpas.

— Es pie tevis atgriezīšos, — viņš apņēmīgi teica. — Kaut kad … es atkal būšu pie tevis.

—  Es tam ticu, — Ieva apsolīja. — Es tevi gaidīšu.

—  Mūsu zēni aizejot sev līdzi paņēma pa saujai Latvijas zemes, — Jānis mazliet piesmakušā balsī sacīja un vēl pēdējo reizi noglāstīja meitenes matus un seju. — Bet es vēl paņemšu līdzi arī tavu zilo acu skatienu. Tavu reibinošo matu smaržu. Tavu elpu. Es paņemšu līdzi atmiņas par tevi.

Jānis Ievu noskūpstīja vēlreiz, tad, vairs neskatīdamies ne pa kreisi, ne pa labi, ne atpakaļ, steidzīgi aizgāja.

Ieva ilgi skatījās, kā viņš aiziet, tad pacēla galvu augšup un ieraudzīja, ka debesīs sadegdama krīt kāda spilgta • zvaigzne . . .

11. n o d a ļ a

Kalnu muižas lielajā rijā dega vāja gaisma. Uz diezgan paplānas salmu kārtas gulēja puskaila deviņpadsmitgadīgā Anna Kumelīte. Viņa bija paklājusi sev apakšā rūtainu segu un pēc kārtējā strēlnieka aiziešanas sevi ap- slaucīja ar jau diezgan netīru dvieli.

Pie vienas no sijām uz sarūsējušas naglas karājās apkvē- pis «sikspārnis», kas telpā radīja siltu, taču mazliet spokainu

gaismu.

Neliels strēlnieku bariņš stāvēja ārpusē, bet daži jau atradās iekšā, ar neslēptu nepacietību gaidīdami katrs savu kārtu.

—  Ko čammājies tik ilgi? — viņi sauca tam, kas jau bija pie Annas. — Nevari trāpīt, vai?

—  Fiksāk, fiksāk, zoniņ! Mēs arī vēl gribam paspēt!

—  Tūlīt jau būs jāiet.

—   Nē! Sito izdevību gan nevar laist garām! Tu zini, cik ilgi es neesmu?. . .

—     Es jau tāpat. Kopš sešpadsmitā gada, kad ārstēju ievainojumu. Mums tur bija viena tāda zelta zivtiņa . . . Visi, kas spēja cik necik pakustēties, gāja pie viņas. Uz kruķiem lēkdami, pie sienām turēdamies. Tā drostaliņa teica, ka viņa esot pasaules visiedarbīgākā zāle, un tā bija svēta patiesība. Visi zēni pēc neilga laika bija uz strīpas!

—  Šitā Anna jau arī esot kolosāla.

—  Nekā tur kolosāla nav. Pārāk nomocīta, nabadzīte. Bet tā . . . Normālos apstākļos . . . Droši vien.

—  Visas sievietes ir kolosālas, ja viņas to dara aiz mīlestības.

—  Anna mūs mīl. Vai tad citādi viņa tā ļautos?

—  Beidz muldēt par mīlestību! Šeit tie ir zaimi!

—  Ei nu ei?

—    Jā! Tādām kā Anna nekādu jūtu jau sen vairs nav! Atnāks vācieši, un viņa gulēs ar vāciešiem! Atnāks igauņi vai leiši, un viņa gulēs ar tiem!

—  Anna! Kā jūties? Vai vari vēl turēt?

—  Varu, varu! Nebaidies!

—  Nu, lai Dievs arī turpmāk tev dod labu veselību!

Anna smaidīja. Viņa bija jauna un spēcīga sieviete un

jau agrāk izturējusi ne tādas vētras vien. Tiesa, viņa bija nogurusi, dažbrīd vēdera lejasdaļā juta arī tādas kā nelielas sāpes, taču baudas sajūta joprojām pastāvēja, tā radīja vieglu un patīkamu apreibumu, un viņa vēlējās tikai vienu — kaut patiešām spētu izturēt visus, kas viņu gribēja!

Protams, mazliet pretīgi tas bija, to Anna saprata, taču vai viss šis karš nebija pretīgs? Šaut vienam uz otru. Nogalināt. Mest granātas. Triekt šauteņu durkļus vēderā. Apšaut gūstekņus. Sadedzināt šķūnī gulošus ievainotos.

Salīdzinājumā ar to Annas rīcība bija gandrīz vai svēta un līdzinājās garīdznieka darbam — arī viņa daudziem strēlniekiem pirms nāves sniedza dzīves pēdējo mierinājumu . . .

Anna dzīvoja netālajā pilsētā un kādreiz pirms kara bija strādājusi par kalponi «labās ģimenēs», kuras labprāt viņu arī aicināja, jo meitene bija glīta pēc skata, čakla, klusa un ļoti tīrīga.

Sešpadsmitā gada marta kaujās pie Ķekavas bija kritis viņas saderinātais Pēteris Krahs. Kā vēlāk stāstīja aculiecinieki, viņš bija kritis drausmīgā nāvē — mīnas šķemba trāpījusi vēderā, visas iekšas izvēlušās ārā, un neviens viņam neko neesot varējis palīdzēt. Vēlāk Pēteris pats aizrāpojis līdz Daugavai un ievēlies granātas izrautā āliņģī. . .

Anna to ārkārtīgi pārdzīvoja. Brēca un raudāja vairākas dienas pēc kārtas, un daudzi jau sākuši domāt, vai tikai skuķēns nebūs sajucis prātā. Bet tad Annu pret apkārtējiem notikumiem un dzīvi negaidīti pārņēma absolūta vienaldzība. Viņa vairs neraudāja, neko vairs nejautāja, it kā pārstāja sajust gan sāpes, gan prieku.

Vēlāk kāda pajauna kundze, kurai vīrs arī bija kritis pasaules karā, Annai iemācīja aizmirst bēdas gan alkoholā, gan «nemotivētā» mīlestībā.

«Tu nekad vairs nespēsi mīlēt ar sirdi,» viņa teica. «Tās spējas tev jau ir aizgājušas pagātnē. Mīli ar miesu, un tev vismaz būs šodiena. Par nākotni nedomā. Gan manu, gan tavu mīļoto nogalināja karš. Tas var nogalināt ari mūs. Mūs var nobeigt arī slimības vai kāda akla nejaušība. Rītdiena — tā ir ļoti tāla nākotne. Un tādēļ es gribu, lai manam vēderam tūkstoškārt labāk pieskaras vīrieša roka, nevis karsts metāls. Kamēr mans ķermenis atkal nav sācis raustīties kāda tuvinieka zaudējuma bēdās, lai tas labāk notrīc seksuālā baudā! No tā nav jākaunas. Tieši otrādi. Par to ir jāpriecājas! Mēs esam vēl dzīvas. Mēs eam vēl jaunas! Ar asarām nevienu augšā vairs neuzcelsi, bet vīns un glāsti visu liks aizmirst. Un zini, Anna, es jau to sen esmu ievērojusi — vīriešiem patīk pieejamas sievietes. Viņiem patīk maksāt, šķiesties ar naudu, un nicinājums, ko viņi dažreiz izrāda pret tām, kas šo maksu prasa, ir tikai ārēja maska, teātris, nodeva pilsonības morālei. Savā dziļākajā būtībā ikviena sieviete un vīrietis labprāt ļautos pilnīgai izvirtībai, taču mūs visus ierobežo liekulīgais Baznīcas un sabiedrības izstrādātais tikumu kodekss! Paskaties, kas notiek Dienvidjūru salās! Taiti, Borneo, Tobago, Fidži un Havaja! Viņi tur dzīvo un bez mazākiem aizspriedumiem atklāti priecājas gan par savu un citu ķermeņiem, gan par alkām un vēlēšanos mīlēt un būt mīlētiem! Viņi tur ir vislaimīgākie cilvēki pasaulē, jo nepazīst nekādus aizspriedumus, nepazīst ne karus, ne baznīcu, ne mietpilsoņu morāli! Viņi dzīvo pēc dabas likumiem, kas acīmredzot ir ļoti pareizi un taisnīgi, jo nekad nevienu nenosoda un nenogalina. Viņu dzīves un jūtas ir tikpat gaišas un tīras kā turienes gaiss, saule, kalni un jūra. Jo tas viss ir dabiski un cilvēciski saprotami. Bet mūsu likumi dabisko ierobežo un pazemo. Liek pat nicināt, bet kas to ir izgudrojis, kas pavēlējis vai teicis, ka es drīkstu gulēt tikai ar vienu vīrieti?! Kādēļ jākaunas no baudas, ko viņš man sagādā!? Un, kad šā vīrieša vairs nav, kādēļ man par viņu būtu jāsēro viss atlikušais mūžs? Tad, Anna, kad mūsu dzīve beigsies, kad mēs abas būsim kļuvušas par vecām tantiņām un mūsu miesas savītušas kā slikti glabāti āboli glabāti pavasarī, kam būs svarīgi, vai mēs būsim dzīvojušas šķīsti vai nešķisti? Kuru tas interesēs, vai mēs pie sevis gultā būsim aicinājušas tikai vienu vai simt vīriešus?»

Nevarētu teikt, ka šīs runas Annu uzreiz būtu kaut kā sevišķi ietekmējušas. Ne viņa daudz ko zināja par tālajām Dienvidjūru salām un to iedzīvotāju dabisko dzīvesveidu, ne mūsu pašu sabiedrības likumiem un morāli. Viņa zināja tikai vienu — Pēteris Krahs nekad vairs neatgriezīsies un viņa uz šis pasaules palikusi viena. Bez apgādnieka, aizstāvja un vīra. Bet apkārtējā pasaule ir auksta un nežēlīga. Visapkārt vācieši un dažādi avantūristi, lepni kungi un kundzes, bet tu viņiem esi tikai tāds pakalpiņš. Visi tevi var komandēt un pazemot, bet tu to vairs negribi. Tu vispār vairs negribi lāgā dzīvot, vienīgi tad, kad iedzer glāzi vīna . . . Jā, tad vēl kaut kā gribējās. Vēl tu alki dzīves elpas. Vīns ne tikai aizskaloja sāpes un izmisumu, bet radīja arī zināmu spītu un vēlēšanos dzīvei vēlreiz mest sejā izaicinājumu!

Nepagāja nemaz tik ilgs laiks, kad šāda domāšana un dzīvesveids Annu noveda līdz ielai. Bet, kad viņa tur atradās, neko nenožēloja. Anna pa šo dzīves netīro rensteli gāja ar augsti paceltu galvu, dāsnā labvēlībā dāvādama visiem savus smaidus un glāstus.

Vismaz kaut kas labāks nekā no iedomīgo kundžu kumodēm slaucīt putekļus vai gulēt kapā un barot tārpus.

Kalnu muižas apkārtnē dzīvoja kāda no tālajām Annas radiniecēm, krustmāte vai tante, Anna pati to nemaz īsti nezināja, bet kādu dienu no viņas saņēma negaidītu vēstuli, ka guļot uz miršanas gultas un tagad vēl pēdējā brīdī gribot savai kādreiz tik mīļajai Anniņai novēlēt visu iekrāto naudu un māju.

Anna nekavējoties aizbrauca, saņēma testamentu, apglabāja tanti, bet par viņas atstāto mantojumu tomēr ne sevišķi priecājās. Ar māju un aizlaisto saimniecību klapatas vien būs, bet naudas tomēr nebija tik daudz, lai ar tās palīdzību varētu sākt pilnīgi jaunu dzīvi. Taču kaut kas tomēr bija, un viņai pirmajā laikā daudz raizēties nevajadzēs.

Kārtodama mantojuma lietas, viņa šeit iepazinās turpat vai ar visiem vietējiem iedzīvotājiem. Vieni, kas jau pēc izskata spēja noteikt Annas nodarbošanos, viņu atklāti nicināja, citos viņa izraisīja klusu apbrīnu un skaudību, bet vēl trešajos neslēptu sajūsmu un ļoti grēcīgas vēlēšanās.

Vistuvāk Anna sadraudzējās ar Ievu Zemīti un viņas brāli Gunāru. Šim jaunajam zēniņam viņa vispār bija pirmā sieviete, par ko Gunārs viņai pateicās ar mūžīgas mīlestības solījumu. Anna dziļā nopietnībā to pieņēma, lai gan iekšēji nicīgi smējās. Viņa nu gan zināja, cik «mūžīgas» ir šīs steidzīgās mīlestības treprūmē, siena kaudzē vai piekvēpušas rijas galā!

Tāpat kā tagad.

Vini nāca desmitiem, taču ikviens strēlnieks tomēr uzskatīja gandrīz vai par savu goda lietu Annai pateikties par viņas karsto miesu un sniegto atvieglojumu.

«Tagad man būs vieglāk nomirt.»

«Paldies tev, Anna.»

«Nekad nedomāju, ka man tas būs vēl iespējams. Paldies!»

«Es tev, Anna, pateicos. Pretīgi jau ir to darīt šādā barā, taču . . .»

«Anna! Paliec sveika!»

«Daudz nebēdā, skuķēn! Mēs uzvarēsim! Uz-va-rē-sim!»

«Tu brīnišķīgā latvju meitene! Es tevi atcerēšos visu mūžu!»

«Zvēru, Anna! Es atgriezīšos atpakaļ pie tevis!»

«Uz redzēšanos, Anna!»

«Uz redzēšanos! Tu biji laba!»

Kad pēdējais strēlnieks aizgāja, Anna kārtējo reizi apslau- cījās, neilgu laiku pagulēja pilnīgi nekustīga, tad piecēlās, uzģērba pagaras, baltas biksītes ar nelielān spicītēm, sakārtoja svārkus, matus un izgāja laukā.

Tālumā dega lielais labibas šķūnis. No turienes atskanēja dažādas klaigas. Pāri tīrumam uz stacijas ceļu aizgāja pēdējā strēlnieku rota. Gājienu noslēdza divi pajūgi, uz kuriem bija uzlikti ložmetēji.

Anna gribēja jau iet uz mājām, kad pēkšņi pamanīja turpat blakus stāvam kādu ievainotu strēlnieku. Viņš vairs nebija jauns, izskatījās drūms un nerunīgs, ar bārdas rugājiem apaudzis, un, cik tumsā varēja saskatīt, viņam laikam trūka labās kājas. Strēlnieks stāvēja, atspiedies uz kruķiem.

Annai kļuva mazliet baismi, un viņa pirmajā mirklī neattapa, ko sacīt. Arī strēlnieks drūmi klusēja, pa mirlim uzmezdams niknu skatienu te Annai, te aizejošajiem strēlniekiem.

—   Nu ko, zaldātiņi — beidzot Anna ierunājās, pagriezās pret invalīdu, un viņas balsī bija jaušama gan uzspēlēta bravūra, gan dziļas skumjas. — Tu redzi, kā mūsu zēni atkal aiziet karinā?

Invalīds piekrītoši palocīja galvu.

—  Redzu, jā . . . Šoreiz viņi aiziet tālu un uz ilgu laiku.

—  Kā tu to zini?

—  Nojaušu.

—  Vairāk neko?

—  Vairāk neko, izņemot to, ka neviens no viņiem te vairs neatgriezīsies.

Annai visas iekšas sametās karstas. Viņa atkal atcerējās savu Pēteri Krahu un skaidri stādījās priekšā, kā viņš toreiz, pārvarēdams mežonīgas sāpes un vēlēdamies no tām pēc iespējas ātrāk atbrīvoties, zobus griezdams un lādēdamies, aiz sevis sniegā atstādams asiņainu sliedi, smagnēji aizlien līdz Daugavai un ieveļas āliņģī. ..

—   Tā nerunā! — Anna uzbrēca un piegāja invalīdam tuvāk. — Ja gribi, es varu piederēt arī tev, tikai nesaki, ka viņi nekad vairs neatgriezīsies!

Invalīds dusmīgi pakratīja kruķi.

—  Nerunā pa tukšo! Labāk parādi ceļu!

—  Kur tu gribi iet? Viņiem līdzi?

—    Nē, — invalīds zemā krūšu balsī atbildēja. — Man karš beidzās jau sešpadsmitajā gadā pie Ķekavas.

—    Kur? — Anna pārsteigumā gandrīz vai iekliedzās.

—   Kur — tu teici?

—  Es teicu — pie Ķekavas. Tur man . . .

—   Paklausies, zaldātiņ. — Anna bija galīgi satraukusies.

—  Varbūt tu pazini tādu Pēteri Krahu? Invalīds mazliet padomāja.

—   Pēteri Krahu? — viņš pārjautāja. — Jā, pazinu gan. Bet nekādos draugos mēs nebijām. Tā . . . sapīpēšanas līmenī.

—  Viņš bija labs? — Anna drebošā balsī painteresējās.

—  Jā, — invalīds lēni atbildēja. — Mēs tur visi bijām labi. Anna pienāca vēl tuvāk un piekārās invalīda aukstajai

rokai.

—  Kur tu tagad gribi iet?

—  Es nezinu. — Invalīds paraustīja plecus.

—  Tev ir kur dzīvot? — Anna neatlaidīgi gribēja zināt.

—  Es kādreiz dzīvoju Saliņu pagastā, mums tur piederēja neliela saimniecība, bet septiņpadsmitajā gadā vācietis māju nodedzināja kopā ar vecākiem, un tā es līdz šim laikam klīstu uz riņķi kā Dieva nepieņemts, oad tad piemetos pie streļ- ķiem, palīdzu gatavot ēst vai pabarot zirgus, bet tagad . . . Redzi? Viņi aiziet. . .

—   Ko domā darīt? Kā pārlaidīsi nakti? Invalīds rūgti iesmējās.

—   Par to lai tev galva nesāp! Esmu pieradis gulēt uz zemes. Gulēt tajos nolādētajos ierakumos . . .

Annai bijušā strēlnieka .} uva žēl. Varbūt tādēļ, ka karojis kopā ar Pēteri, varbūt tādēļ, ka bija invalīds, bet var būt, ka arī viņš savā ziņā bija tikpat nelaimīgs kā Anna pati.

—     Aiziesim pie manis! — Anna negaidīti uzaicināja.

—   Man pilsētā ir dzīvoklis, bet šai pagastā pieder arī neliela māja. Nupat kā saņēmu mantojumā. Tas ir tepat netālu, nebaidies! Un vēl man ir… šķūnītī kaza! Tu gribi kazas pienu?

Invalīds pasmaidīja un domīgs paskatījās uz stipri saburzīto sievieti, no kuras tomēr nāca tik ilgi neizjusts mātišķs siltums, kas invalidam tūlīt atsauca atmiņā viņa paša māju un māti, un kurošos krāsni, un piektdienās lielajā istabā rūgstošo maizes abru un vienmēr tik karsti izkurināto pirti, un kūtī īdošo govi. . ,

—  Silta māja, labsirdīga sieviete un šķūnītī dzīva kaza! — invalīds kā neticēdams klusi sacīja. — Brīdī, kad pasaule ir sabrukusi. Vai tas nav sapnis?

Anna iesmējās un viegli saņēma strēlnieka roku.

—  Ejam, ejam! Sapņotājs!

Invalīds ciešāk satvēra kruķus, un viņi sāka iet.

—  Mani sauc Tālis Vaivarods, — strēlnieks pateica.

—  Bet mani Anna.

>— Tas ir skaists vārds, — Tālis sacīja.

—  Arī tavējais man patīk, — sacīja Anna.

—  Es negribētu būt tev par apgrūtinājumu . . .

—   Beidz žagoties! — Anna kļuva pikta. — Varbūt mums divatā vienkārši būs vieglāk noturēties virs šīs traki šūpojošās zemeslodes.

—  Jā, — Tālis domīgs piekrita. — Rīt šeit jau būs baltie. Un kas zina . . .

Tālis apstājās un vēlreiz atskatījās atpakaļ.

Neviens nešāva, un nekur nesprāga granātas. Visapkārt valdīja klusums, un tas bija tik nepierasti, ka uz īsu brīdi pat izsauca bailes.

Ugunsgrēks bija nodzisis. No turienes vējš atnesa salkanu deguma smaržu un kaut kādu drūmu nojausmu par rītdienu.

Mēs vēl būsim dzīvi?

12. n o d a ļ a

Mākslinieks atvēra acis un brīdi ieklausījās apkārtnes klusumā.

Ieva gulēja. Viņa kājas bija pierāvusi tuvu zodam un elpoja tik klusi un mierīgi, kā to parasti mēdz darīt tikai bērni.

Caur atvērto logu istabā joprojām ieplūda aukstā zvaigžņu gaisma. Šķita, kāds viņu sejās un uz istabas sienām izšķērdīgi sviež caurspīdīgus gaismas putekļus. Bet varbūt tās bija tikko saredzamas pagātnes drumslas? Tikko sajūtami, tikko uztverami kādreiz dzīvojušo cilvēku acu skatieni?

Kur tas ir teikts, ka mēs netiekam novēroti?

Un uzgleznota glezna, uzrakstīts romāns, akmenī izcirsta skulptūra, teātris un dziesma? Ko tas viss nozīmē, un kas tas īstenībā ir? Vai patiešām tikai mākslinieku pašapliecinājums, dažu talantīgu cilvēku pašizteiksme, vai arī aiz visa šī mokoši radošā procesa tomēr slēpjas kaut kas daudz dziļāks, nopietnāks un noslēpumaināks?

Varbūt mēs esam tie, kas ar saviem darbiem kaut mazliet, tomēr aizturam nevaldāmo mūžības vēju, tam tā uzreiz neļaujot aizpūst aizmirstībā visu, kas bijis pirms mums? To, kas notiek ar mums pašlaik?

Varbūt mēs esam īpatnas virves vijēji, kas visu to sasien kopā? Varbūt mēs esam tautas atmiņu sargi, kas modri stāv sardzē, lai neviens neaizmirst to, ko nedrīkst aizmirst?

Bet varbūt mēs esam tic brīnumdari, kas pa īstam ceļ augšā . . . mirušos? Un tad varbūt pasaka par mūžīgo dzīvošanu nemaz tik tālu no patiesības nav? Jo pienāks diena, un es atdzīvināšu Jāni Krišlāuku. Atdzīvināšu viņa Ievu. Un viņas brāli Gunāru un Jāņa brāli Mārtiņu. Atdzīvināšu Jēkabu un Martu, Tāli un Annu un . . . visa viņu pagātne, gan kristālā kaltā, gan mēslos izvārtītā, drīz nostāsies manu un jūsu acu priekšā. Viņi mums stāstīs par savu mīlestību un naidu, par savu laimīgo un traģisko mūžu . . . Un mums būs jāklausās.

Stipri iespējams, ka mēs paši un viss, kas šeit atrodas un notiek, ir tikai sīki un nenozīmīgi putekļi, ko Mūžība dažreiz nedēļas beigās noslauka no sava mājokļa daudzajiem plauktiem.

Var jau būt. Es nestrīdos. Bet puteklis, ko šis neredzamais vējš drīz aizpūtis prom, ir mana dzīve. Un Ievas dzīve. Un Jāna Krišlauka dzīve. Un Ievas Zemītes . . .

Bet vai nav tomēr savādi? Jānis Krišlauks un viņa mīļotā sieviete Ieva . . . Es, Jānis Vanags, un arī man ir mīļota sieviete, Ieva vārdā .. .

Kas tas ir? Sagadīšanās vai likteņa rotaļa?

Jāni Krišlauk! Kas tu tāds tomēr esi? Un beidzot tu varbūt pateiksi, kā tas ir sanācis, ka es tev esmu tik sasodīti līdzīgs?

Šovakar, pirmo reizi uzmetot tava portreta skici, es vēlreiz tevi rūpīgi apskatīju. Visu sīki izpētīju. Izmērīju. Mūsu līdzība ir pārsteidzoša. Man atkal kļuva neērti un pat bail. Tu — tas simtprocentīgi esmu es. Protams, tikai ārējā līdzībā. Es — tas esi tu, Jāni Krišlauk. Kādēļ tas tā, es nezinu. Bet es to pacentīšos uzzināt.

Varbūt skarbais mūžības vējš.ne tikai visu aiznes prom, bet kādreiz no savas melnās bezgalības kaut ko arī atpūš šurp?

Istabā atkal parādījās Kritušais karavīrs un Sieviete atpogātajā ņieburā. Viņi kaut kā savādi un ātri kustējās pa lielās darbnīcas tumšajiem kaktiem, un pirmajā brīdī nevarēja saprast, vai viņi kaut ko meklē, vai rotaļājas, vai atkal mēģina paslēpties?

Beidzot Kritušais pienāca pie mākslinieka un, varēja nojaust, saspringts skatījās viņam taisni virsū.

—  Škunstniek … Tu neguli? — viņš klusi pavaicāja.

—  Nē.

—  Kas par lietu?

—  Nezinu.

—  Tas tādēļ, ka tu domā.

—  Droši vien, — Jānis piekrita. — Tu vairs nedomā?

—   Nē, kādēļ gan ne? — Izklausījās, it kā Kritušais būtu pat apvainojies. — Es domāju ļoti daudz. Tagad man tam ir pietiekami daudz laika.

—  Par ko tu domā?

—  Par visu ko. Bet visvairāk par karu, māksliniek. Par ko citu es vēl varētu tā sevišķi domāt?

—  Par mieru ne?

—  Es to nepazīstu. Es visu laiku esmu tikai karojis.

—  Kādēļ? — Jānis painteresējās. — Varbūt tu zini, kādēļ cilvēki vispār karo?

Kritušais brīdi klusēja. Pie viņa pienāca arī Draiskā sieviete un uzmanīgi gaidīja, ko Kritušais atbildēs.

Bet Kritušais joprojām klusēja, laikam nezinādams vai ari negribēdams uz šo jautājumu atbildēt.

—   Kādēļ cilvēki karo? — viņš beidzot lēnīgi pārjautāja. — Es to īsti nezinu, bet pa lielākajai daļai viņi to dara tādēļ, lai dzīvotu.

—   Lai dzīvotu, nemaz nav obligāti kāds jānogalina.

—   Tu nesaproti. Tas nav viens un tas pats. Karo ne jau tādēļ, lai kādu nogalinātu. Kariem vienmēr ir daudz augstāki un cēlāki mērķi nekā vienkārši cilvēku izkaušana.

—   Neviens mērķis nevar būt ne augsts, ne cēls, ja tā pamatā ir kaut viena cilvēka nāve.

—   Nez vai … — Kritušais šaubīdamies paraustīja plecus. — Tu runā kā mākslinieks. Kā labsirdīgs humānists. Kā armijā nepabijis inteliģentiņš. Jā, arī es neieredzu karu, taču no savas garās pieredzes zinu, ka daudziem kariem patiešām ir piemituši cēli mērķi. Tu domā, savā laikā Jūlijs Cēzars karoja tādēļ, lai kādu nokautu? Viņš karoja, lai radītu varenu Romas impēriju. Un Maķedonijas Aleksandrs, Napoleons un Katrīna Lielā . . . Viņu mērķis tāpat bija dižs — savas valstis darīt lielas un neuzvaramas.

—  Varbūt viņu mērķi patiešām bija diži, nestrīdos. Varbūt arī viņi paši bija gudri un talantīgi cilvēki, nezinu, kara- vīr. Taču vienu zinu skaidri — savā īstajā būtībā viņi visi bija lieli noziedznieki! Viņu valstis jau tā bija varenas, un viņu impērijām nekas slikts nenotiktu, ja to teritorijām nepievienotu jaunas zemes. Ja es kaut ko atzīstu no cilvēku kariem, tad vienīgi apspiesto sacelšanos. Es atzīstu Viesturu, Spartaku, Zannu d' Arku, Džonu Braunu un piektā gada revolucionārus.

—  Tu pareizi spried, Jāni. Toreiz, divdesmitajā gadā, gan Taurijas stepēs, gan pie Perekopa arī mēs cīnījāmies, lai beidzot uzvarētu revolūcija. Lai uzvarētu taisnība.

—   Un tomēr, karavīr. Vai tev neliekas, ka šīs taisnības apliecināšanai nācies ziedot pārāk daudz cilvēku dzīvības, ka ir bijis pārāk daudz ciešanu un sāpju?

—  Droši vien, — Kritušais domīgs piekrita. — Taisnība un patiesība vienmēr maksā dārgi. Bet toreiz jau tā nesprieda. Revolucionāri un karavīri dzīvi uztver savādāk. It sevišķi tai laikā, kad mēs sevi uzskatījām par vispārliecinātākajiem revolūcijas sargiem. Tādēļ, ja gribi izprast tā laika cilvēku, ja gribi kaut ko tuvāk uzzināt par Jāni Krišlauku, tev vispirms jāmēģina iedziļināties tā laika atmosfērā, tā laika cilvēku domās un sapņos . . .

—   Tas būs ļoti grūti, — mākslinieks atzinās. — Mūs šķir pārāk ilgs laiks.

—Tas nekas,—Kritušais atbildēja. — Septiņdesmitgadi — tas tepat vakar vien ir.

Sieviete iesmējās, atkal nedaudz atvēra savu spilgti sarkano ņieburu un lika māksliniekam paskatīties uz savām krāšņajām krūtīm.

—  Es vakar biju Zeva templī, — Sieviete teica. — Tiesa, tad man mugurā bija balta smalkvilnas tunika un kājās man- deļkoka sandales.

—  Ko tu tur darīji? — Jānis vaicāja. — Lūdzi Dievu?

—  Kādu dievu tu domā?

—  Es nezinu.

—  Laiks ir īss. No vakardienas līdz šodienai cilvēkiem ir bijuši daudzi dievi. Gan labi un slikti, gan bargi un žēlsirdīgi. Bet es tiem nekad neesmu pievērsusi īpašu uzmanību. Kad citi lūdz dievus, man vajag strādāt.

—  Tas tev patīk? — Jānis painteresējās.

—   Kā kuro reizi, — Sieviete atbildēja. — Protams, ja es būtu piedzimusi citāda vai arī liktenis pret mani būtu bijis kaut mazliet labvēlīgāks … Es labprāt Zeva templī tikai aizdedzinātu sveces un nemaz tā nealktu apkalpot svētceļo- tājus . . . Tas tomēr ir smags darbs. Bet ja tā pamatīgi iedziļinās … Es neko sliktu nedaru. Neviena pērkama sieviete nekad neko sliktu nedara. Tikai labu. Tikai to, ko ļoti daudzi vēlas.

—   Bet kā tu izskaidrosi . . . Kādēļ tik daudzi jūs tomēr nicina?

—   Tā nav nicināšana, — Sieviete nepiekrita. — Tas ir pavisam kas cits. Cilvēki aiz šīm grimasēm un jūtām slēpj savu patieso būtību, savu īsto dabu. Patiesība ir šāda — visas sievietes grib pārdoties un visas arī galu galā pārdodas! Bez izņēmuma! Vienīgi es to daru atklāti un viegli, bez traģiskām nopūtām un lieka izmisuma.

Jānis Vanags tikko manāmi pasmaidīja.

—    Varbūt tu pazīsti arī tādu Annu Kumelīti? — viņš pajautāja.

—  Protams, — Sieviete atzinās. — Es viņu pazinu. Tagad viņa jau mirusi.

—  Kā beidzās viņas dzīve? — Jānis turpināja izprašņāt.

Sieviete ilgi klusēja.

—    Tas ir garš stāsts. Bet tu vispirms uzzini, kā viņas dzīve sākās, — Sieviete nopietna deva padomu. — Uzzini, kā Anna toreiz dzīvoja, ko domāja un juta, un tikai tad par viņas dzīvi un rīcību dod savu spriedumu.

—   Atklāti sakot, viņa mani sevišķi nemaz neinteresē, — Jānis paskaidroja. — Es labprāt kaut ko vairāk uzzinātu par Ievu Zemīti. Varbūt tu arī viņu pazini?

—   Kā tad! — Sieviete iesaucās. — Es pazinu visas. Bez tam Ieva taču bija Annas labākā draudzene.

—   Vai tad patiešām vēlāk … — Jānis nedaudz apmulsa. — Arī Ieva Zemīte . . .?

Sieviete viegli pie lūpām pielika pirkstu.

—  Tagad vairāk ne vārda! Jāguļ! Es atnākšu atkal nākamnakt.

Sieviete pazuda.

Ari Kritušais taisījās uz promiešanu.

—     Pagaidi! — Jānis iesaucās. — Pastāsti, kā Jānim Krišlaukam klājās pēc tam, kad viņš atstāja Latviju?

Kritušais noplātīja rokas.

—   Redzi! Dziest zvaigznes. Ari man jāiet. Bet tu pagaidi! Es atnākšu atkal citu reizi.

Kritušais aizgāja. Darbnīcā viss palika kluss. Caur atvērto logu kā pirmīt Jāņa sejā savu gaismu svieda Betelgeize.

Tu esi vai neesi?

Bet gaisma nāk. Un šai spoži mirdzošajā starā, kā saklausījis mākslinieka aicinājumu, pēkšņi parādījās Jānis Krišlauks. Viņa seja bija pelēka un auksta. Spēcīgo augumu sedza ap- skrandis puskažoks, tumšas galifē bikses, galvu rotāja strēlnieka cepure, bet kājas bija apautas melnos garstulmu zābakos.

Jānis bez mazākā trokšņa lēni slīdēja pa darbnīcas telpu, apstājās iepretim savam tikko ieskicētajam portretam, tad pienāca pie mākslinieka un ilgi uz viņu skatījās. Vecā karavīra sejā uz mirkli pavīdēja smaids. Viņš noliecās, ar roku pieskārās Jāņa Vanaga karstajai pierei, bet mākslinieks jau bija aizvēris acis un neko neredzēja. Neko nejuta.

Jānis Vanags bija aizmidzis.

Kr išlauks vēl ilgi uz viņu skatījās, tad acis pavērsa pret Ievu. Jaunā sieviete vienu roku bija uzlikusi uz Jāņa pleca, bet otru tālu atmetusi atpakaļ.

Abi kā iemīlējušies, Krišlauks apmierināts nodomāja, tad - nemanot nodrebēja. Guļ bez mazākās kustības. Kā miruši. Kā krituši kaujas laukā . . .

Es arī kādreiz biju, Krišlauks rūgti nodomāja, pagāja sāņus un apsēdās pie lodžijas durvīm, kur caur biezajiem stikliem viegli krita bāla mēnessgaisma. Un atkal jau kuro reizi nakts, zvaigznes un mēness, un visa šī pasaule, un Visums, cilvēka saprāts un atmiņa ar smagu roku sajauca ierasto kārtību un laika ritējumu.

Atkal tu aizgāji tālu prom. Atkal tu nokļuvi savas dzīves kārtējā ellē un nekādi nezināji, vai šoreiz tev paveiksies vai ne . . .

13. no d a ļ a

Es vēl esmu. Es vēl domāju un ceru. Kā negribot, kā atgādinot kaut ko ļoti tīru un neticami trauslu, krīt viegls, balts sniegs.

Varbūt tā ir mana tālā bērnība, kas tik saudzīgi pieskaras sakarsušajai pierei un vaigiem? Mātes roka vai Ievas lūdzošais skatiens?

Varbūt tas ir viņas pēdējais vārds, pēdējais cerību un izmisuma pilnais kliedziens?

«Neaizej!»

Bet es jau biju aizgājis. Tālu, tālu. Apmēram tūkstoš verstu gan no tevis, gan Latvijas. Un ir tāda nelāga priekšnojauta, ka šodien vai rīt… Es kāpšu taisni debesīs.

Tas nevarētu būt pārāk augstu. Dievam jābūt tepat kaut kur tuvumā, lai taču viņš beidzot varētu visu redzēt un sadzirdēt! Es viņa priekšā nokristu uz ceļgaliem un bez kaunēšanās skaļi raudātu. Es raudātu par Latviju. Par savu māti, tēvu un brāli. Par neuzticīgo Martu. Es raudātu arī par Ievu un pats par sevi. Bet visticamāk, ka tomēr ne asara nenotecētu pāli maniem vaigiem. Man šķiet, es nemaz raudāt vairs neprotu. Es mierīgs nostātos krustā piesistā cilvēka priekšā un atklāti ieskatītos viņam acīs. Viņš mani saprastu. Mēs abi esam izcietuši lielas sāpes. Lielas mokas. Un ļoti lielu mīlestību.

Bet īstenībā … es taču neko nezinu. Es nezinu, vai Dievs vispār ir? Vai ir bijis Jēzus Kristus? Un kas ir grēks? Kas mīlestība? Kas mūžīgā piedošana, aiziešana un vistuvāko cilvēku nodevība? Es nezinu, kā tas ir, kad caur roku un kāju kauliem izdzen sešcollīgas naglas . . .

Mani droši vien sakapās zobena asmens. Vai cauri pierei un sirdij izskries sakarsusi lode. Vai krūtīs un vēderā ietrieksies granātu šķembas. Viss būs daudz vienkāršāk. Bez jebkādas tiesas un nodevības. Jūdass paliks bez saviem sudraba grašiem. Manam krustam domāto koku kāds varēs izmantot malkai. Varbūt tā sasildīs viņa būdu . . .

Taču patiešām ir savādi. Es savās karavīra gaitās esmu kāvis pa kreisi un labi, es simtkārt esmu pārkāpis vissvētāko bausli: «Tev nebūs nokaut!» Un tomēr es nezinu, kas ir nāve.

Sastingšana? Pazušana? Sairšana? Aiziešana vai varbūt tieši otrādi — patiešām kaut kāda fantastiska atgriešanās sava sākuma stāvoklī? Nu protams. Kā tad citādi? Neviens atoms no manis nekad nepazudīs. Es tikai pārvērtīšos cita veida enerģijā, citā starojumā, citā kvalitātē, un pēc neilga laika noteikti iemirdzēšos kādā tālā zvaigznē vai tavās acīs, Ieva Zemīte.

Ja tu mani kādreiz atcerēsies.

Ja mani atcerēsies piederīgie. Mani bijušie cīņas biedri. Un ne tikai mani. Iespējams, mēs visi kādreiz paliksim daudzu cilvēku atmiņās. Jo kaut kā negribas ticēt, ka kādreiz tiks aizmirsts šis trakais Pilsoņu karš. Šīs sausās, izdegušās Ukrainas stepes. Šis varenais kautiņš deviņpadsmitā gada oktobrī pie Orlas.

Ģenerālis Deņikins.

Ģenerālis Vrangelis.

Ģenerālis Mai-Majevskis.

Ģenerālis Kutjopovs.

Ģenerālis Kornilovs.

Ģenerālis Drozdovs.

Un vēl vesela varza citu ģenerāļu un atamanu.

Bet viņiem iepretim mēs — Eidemanis un Uborevičs, Kalniņš un Stučka, Pavlovs un Primakovs. Starp viņiem arī es — Jānis Krišlauks.

Toreiz tas viss vārījās kā milzīgā katlā, un brīžiem pat lāgā nevarēja saprast, kurā sādžā vai stepes apgabalā ir savējie, kur ienaidnieki.

Izšķirošajā virzienā — no Harkovas uz Orlu — balto virspavēlniecība bija sakoncentrējusi 45 000 durkļu, ap 14 000 zobenu un 200 lielgabalu.

Orlas virzienā darbojās ģenerāļa Kutjopova oficieru korpuss — slavenās «krāsainās» divīzijas, kuru lielākā daļa bija sakomplektētas no virsniekiem, kuri nez kādēļ valkāja krāsainu apsēju uz piedurknes un krāsainus uzplečus, — Kor- ņilova virsnieku divīzija, Markova virsnieku brigāde un Aļeksejeva 1. kājnieku divīzija. Šī trieciena grupa ātri virzījās no Kurskas uz Orlu, vajādama nelielās un ilgā atkāpšanās gājienā nogurušās 13. armijas daļas.

Balto virsnieku divīziju ļoti straujā virzīšanās uz Orlu radīja ne tik vien kā jaunu stratēģisku pārgrupējumu nepieciešamību, bet prasīja arī, lai pie Orlas tiktu sakoncentrētas tādas Sarkanās Armijas daļas, kas beidzot spētu apturēt un sagraut balto virsnieku izlases divīzijas, prasīja apvienot tik izturīgas trieciendaļas, kas spētu tikt galā arī ar Kutjo- pova korpusu. Par šo padomju daļu kodolu kļuva Latviešu strēlnieku divīzija, kurai kopā ar pārējām prettrieciena grupām Orlas kaujā bija izšķiroša nozīme.

13. oktobrī Korņilova virsnieku divīzija pēc īsas kaujas ieņēma Orlu un izvirzījās piecus kilometrus uz ziemeļiem no pilsētas. Tādā veidā Brīvprātīgo balto virsnieku korpusam pavērās ceļi uz Tulu. Baltie līksmoja. Par godu Orlas ieņemšanai visur tika rīkoti daudzi trokšņaini banketi, un pie grezni klātajiem galdiem, saskandinot šampanieša kausus, viņiem jau šķita, ka dzird uzvarētās Maskavas zvanu skaņas.

Bet nekā! Mūsu armijas trieciena grupa ātri izgāja Kromu virzienā un ieņēma jaunas pozīcijas. Rajons, kur risinājās niknās aizstāvēšanās cīņas, bija pakalnains, daudzām gravām saskaldīts un samērā biezi apdzīvots. Rajona gravainība un daudzo upju bagātība deva plašas iespējas aizsardzībai, kura to visu arī maksimāli izmantoja. Satiksmes ceļi rajonā bija samērā labi, bet vietējie lauku ceļi rudens lietavās bija tik izmirkuši, ka pārvērtās neizbraucamu dubļu jūrās un ļoti kavēja karaspēka kustību.

Spēcīgās lietus vētrās, biezā miglā un drēgnumā, starp daudzām sīkām upītēm, ezeriem un nopļautiem labības laukiem arī sākās šī slavenā Orlas-Kromu kauja.

Ziņas, kādas atradās mūsu 14. armijas štābam par pretinieku, visumā bija nenoteiktas un maznozīmīgas. Tāpēc avangarda cīņas laikā pie Meļihovas Sarkano kazaku jātnieku brigādes štābā ieradās 14. armijas Revolucionārās kara padomes loceklis Ordžonikidze un Pjatakovs. Ziemeļos no Meļihovas ciema, stāvēdami uz smilšainiem pakalniem, viņi novēroja kauju un mūsu jātnieku ātro uzbrukumu. Armijas pavēlniecība turpat kaujas laukā nopratināja vairākus sagūstītos balto virsniekus, un pēc viņu izteikumiem vispārējā balto pārvietošanās aina un viņu turpmākie nodomi kļuva daudz skaidrāki.

Nedaudz vēlāk, 30. oktobrī, nelielajā Šarakino ciemā ieradās visa mūsu armijas vadība. Tur jau iepriekš bija novietojies Latviešu strēlnieku divīzijas štābs, un uz turieni tika uzaicināti arī Plastunu brigādes komandieris Pavlovs un Sarkano kazaku brigādes komandieris Primakovs. Latvju strēlnieku divīzijas komandieris Kalniņš armijas vadībai nesteidzīgā balsī paziņoja, ka divīzija ar tās pašreizējiem spēkiem diemžēl nav spējīga pārraut Drozdova un Korņilova balto armiju aizstāvēšanās līniju, ka pašreizējais stāvoklis ir vairāk nekā nopietns, jo tiklab korņiloviešiem, kā arī drozdoviešiem nepārtraukti pienāk rezerves un pastiprinājumi. Vēl Kalniņš izteica šaubas par visas mūsu frontes drošību un kategoriski pieprasīja papildu rezerves. Plastunu brigādes komandieris, garais, sausais Pavlovs, apstiprināja druknā un plecīgā Kalniņa slēdzienus. Es kā latviešu kavalērijas pulka komandieris toreiz biju atbildīgs arī par izlūkošanu un tāpat apstiprināju ziņu pareizību par pretiniekiem pienākošām rezervēm.

Nelielajā, nokvēpušajā zemnieku istabā, kas bija vāji izgaismota ar no vietējā mācītāja dabūtām smirdošām vaska svecēm, bija tumši un drūmi. Sanāksmes dalībniekiem sejas tikko varēja saskatīt. Sveču plīvojošās liesmas mazliet spocīgi apgaismoja kalsnā Uboreviča inteliģento seju un stāvu, kas bija smagnēji noliecies virs lielas vietējas nozīmes kartes. Istabas kaktā pavisam drūms sēdēja Ordžonikidze un nervozi smēķēja vienu papirosu pēc otra. Blakusistabā skali trokšņoja telefonisti un nepārtraukti dunēja telegrāfa un telefona aparāti.

Pēc dažām ieilgušām klusuma minūtēm Uborevičs izslējās, nesteidzīgām roku kustībām lēni sakārtoja savas plānās zelta brilles un pagriezās pret Kalniņu.

— Galvenai pavēlniecībai diemžēl nekādu rezervju nav, — viņš klusā, bet noteiktā balsī paziņoja. — Mums līdz galam .jāsatriec balto oficieru korpuss un jāsalauž tā pretestība tikai un vienīgi ar tiem spēkiem, kas pašlaik ir mūsu rīcībā! Orlas kauja patlaban ir visas dienvidu frontes centrs! šeit panāktā uzvara jau ir pacēlusi mūsu vienību kaujas garu, bet jebkura neveiksme vai pat neliela atkāpšanās tūlīt nomāc un dezorganizē visu karaspēku. Tādēļ atkārtoju vēlreiz: mums pretinieks jāpieveic ar tiem spēkiem, kādi mums ir !

Latviešu stēlnieku divīzijas komandieris Fridrihs Kalniņš drūmi klusēja. Viņam viegli ietrīcējās vaigu muskuļi un vairākas reizes savādi noraustījās acu plakstiņi.

No sava tumšā istabas kakta strauji uzlēca kājās Sergejs

Ordžonikidze un ar stipru gruzīnisku akcentu ātri atkārtoja to pašu, ko pirmīt bija teicis armijas pavēlnieks Uborevičs.

—  Mums jāuzvar ar tiem spēkiem, kādi mums ir! Jāuzvar!

Sarkano kazaku štāba priekšnieks, vecais Turovskis, jautājoši visus noskatīja.

—  Kā? — viņš tikko jaušamā neizpratnē pajautāja.

Ordžonikidze nez kādēļ cieši un ilgi nopētīja mani.

—   Kā jūs domājat, biedri Krišlauk, varbūt vajadzētu sarīkot jātnieku brigādes reidu dziļā ienaidnieka aizmugurē?

Par reidu mūsu jātnieku brigādes štābā tika runāts jau vairākas dienas. Detalizēti tika pat apspriesti visdažādākie varianti un iespējas.

Reids — tas ir vidēji lielas, bet mobilas jātnieku vienības ielaušanās dziļā pretinieka aizmugurē, šīs aizmugures sagraušana, visu veidu sakaru izpostīšana, vadības iznīcināšana un pretinieka aizmugures pilnīga dezorganizēšana. Taču šāds reids nozīmēja arī ļoti lielu bīstamību, jo samērā nelielā jātnieku vienība, ielauzusies dziļā ienaidnieka aizmugurē un nesaņemot nekādu palīdzību, visu laiku faktiski atrodoties milzīga ienaidnieka pārspēka ielenkumā, viegli varēja aiziet bojā. Tādēļ es arī tik ilgi klusēju, lai gan sapratu — un to saprata arī visi pārējie sanāksmes dalībnieki —, ka esošajā situācijā tikai šāds reids mūsu Latviešu strēlnieku divīzijai var radīt vienīgo iespēju beidzot pārraut Dienvidu fronti un sākt plašu uzbrukumu.

—    Kādēļ jūs klusējat? — Ordžonikidze mazliet nervozi pajautāja. — Jūs māc šaubas?

—  Jā, — es droši atbildēju. — Māc šaubas.

—   Par ko? Par šī reida lietderību?

—  Nē, — es strauji papurināju galvu. — Tas ir vajadzīgs, par to nav nekādas runas. Es tikai šaubos par reida grupas pietiekamo spēku . . . Cik lielu mēs to varam izveidot? Visa Ukraina balto rokās. Bez tam . . . Kādā noskaņojumā pašlaik atrodas sādžu iedzīvotāji, mēs arī nezinām. Viņi mums palīdzēs vai — tieši otrādi? … Kā būs ar pārtiku, ar munīciju, ar barību zirgiem?

—  Visu vajadzēs sagādāt uz vietas, — Kalniņš neapmierināts paskaidroja.

—  Un, galvenais, kas būs reida grupas komandieris? — es turpināju. — No tā daudz kas atkarīgs.

Ordžonikidze aizsmēķēja jaunu papirosu un nostājās man līdzās.

—  Reida panākumi vai tā neveiksme būs atkarīga no katra tā dalībnieka! — Sergo Ordžonikidze asi pateica, un viņa gruzīniskais akcents k]uva vēl jūtamāks. — Ne tikai no komandiera! Starp citu, ko jūs ieteiktu komandiera amatam?

Domīgs paraustīju plecus.

—  Vispiemērotākais būtu tas, kas labi pazīst vietējos apstākļus.

—   Ko jūs, biedri Uborevič, par to domājat? — Sergo pagrieza savu sprogaino galvu pret armijas pavēlnieku.

—    To mēs tūlīt izlemsim, — Uborevičs teica un visiem klātesošajiem pārlaida siltu, bet mazliet nogurušu skatienu. — Kādi būtu priekšlikumi?

Visi nez kādēļ klusēja.

Ordžonikidze atkal pavērsās pret mani.

—  Jūs esat latvietis? — viņš negaidīti pavaicāja.

—  Jā, — es, nedaudz apmulsis, atbildēju. — No Rīgas.

—  Nekad tur neesmu bijis, — viņš sacīja. — Runā, ka esot līdzīga Parīzei, tā?

—  Nezinu. Es savukārt nekad neesmu bijis Parīzē.

Sergo iesmējās, pēc tam atkal kļuva ļoti nopietns.

—      Latviešu strēlnieku divīzijā komandējat jātnieku pulku? — viņš painteresējās.

—  Jā.

—  Esmu par jums daudz dzirdējis, — viņš teica.

Es klusēju.

—  Domāju, ka par reida grupas komandieri varat būt jūs, — Sergo Ordžonikidze sacīja un piegāja pie galda, kur uz izklātās kartes joprojām vāju gaismu meta tievās baznīcas sveces. — Ko domā pārējie biedri?

Pēc dažiem klusuma brīžiem Uborevičs noraidoši pakratīja galvu. — Nez vai. Te patiešām būtu vajadzīgs cilvēks, kas daudz labāk pārzina vietējos apstākļus.

—  Kā domājat jūs, biedri Kalniņ?

—   Es domāju tāpat. Krišlauks ir labs un drosmīgs karavīrs, taču viņš lai man piedod … Es tomēr reida grupu uzticētu biedram Primakovam.

—  Kā domā pārējie?

Pārējie domāja tāpat, un visi par reida grupas komandieri vienprātīgi apstiprināja Sarkano kazaku brigādes komandieri Primakovu.

Kalniņš ar roku parādīja uz karti.

— Latviešu divīzija fronti pārraus, lūk, šeit, starp Černi- Če rnodjes un Saldatskojes ciemiem.

Pēc neilgas apspriešanās priekšlikums par reidu un tā sastāvu (četri pulki) tika vienbalsīgi pieņemts, un man, kā iepriekš, būs jākomandē 1. latviešu kavalērijas pulks.

Frontes pavēlniecība turpat uz vietas visām karaspēka daļām nodiktēja direktīvu par frontes pārrāvuma sagatavošanu kavalērijas reidam un ar sekojošu armijas pāriešanu uzbrukumā. Ar atsevišķiem jātnieku sūtņiem direktīva tika ātri nogādāta visu mūsu karaspēka daļu štābos un atsevišķiem komandieriem.

Apspriede beidzās. Bija jau tumša nakts, kad mēs visi lielu notikumu gaidās lēni izklīdām un katrs devāmies uz savu ftusi. Sala. Debesīs auksti un neparasti skaisti mirdzēja miljoniem zvaigžņu, it kā aicinādamas cilvēkus padomāt arī par tām, padomāt par to noslēpumiem un vienmēr atcerēties, ka dzīve katram no mums spīd tikai niecīgi īsu brīdi, bet zvaigžņu mirdzējums ir mūžīgs. Un viss, ko cilvēks šai dzīvē izdarīs, visas viņas dižākās uzvaras un panākumi nebūs absolūti nekas salīdzinājumā ar to, ko daba jau ir radījusi. . .

Sauli, Zemi, Tevi, Mani un Mīlestību.

Zirgu pakavi dobji atsitās pret sasalušo Ukrainas zemi.

Es vēlreiz paskatījos augšup.

Tieši virs manis mirdzēja Betelgeize. Tā joprojām savu sārto gaismu svieda cilvēku acīs, varbūt pati jau sen vairs nebūdama . . .

14. nodala

Ložmetējs rēja kā aizsmacis suns. Tad tas negaidīti apklusa, un visu tuvāko apkārtni pēkšņi pārņēma mēms klusums.

Sniga sniegs. Gaišmelnā Ukrainas zeme lēnām pārklājās ar biezu un pūkainu segu.

Vēl bija skaisti.

Agrs bezvēja rīts, ilgi nepiedzīvots klusums, balts sniegs un ļoti tīrs gaiss. Vēl bija kā pasakā. Vēl varēja dzīvot. Bet tūlīt viss pajuks. Tūlīt. Tuvākā pasaule uzsprāgs gaisā un sašķīdīs tūkstoš skrandās. Sniegs sajauksies ar dubļiem, dubļi ar asinīm un daudzu karavīru līķiem. Kurš tad te būs baltais, kurš sarkanais? Visi būs krituši, visi būs nāves sakapāti.

Toreiz, ceturtā novembra rītā, gaidīdams frontes pārrāvumu un nozīmētā reida sākumu, es pirmo reizi savās jau diezgan ilgajās karavīra gaitās pilnīgi fiziski sajutu baismo nāves tuvumu. Nezinu kādēļ, bet mani arvien spēcīgāk pārņēma nomācoša priekšnojauta, ka es šajā kaujā noteikti kritīšu. Rītdiena atnāks bez manis.

Noliecos, paņēmu pilnu sauju ar sniegu un to cieši saspiedu. Pēc dažiem mirkļiem caur pirkstu starpām sāka pilēt ūdens. Tas ātri nokļuva zemē un pazuda.

Tā pazudīsim arī mēs, es skumji nodomāju. Saplūdīsim kopā ar zemi un koku saknēm. Pārvērtīsimies gaisā un vientuļā mēnessgaismā. -<-

Kas mūs šeit atcerēsies — tālajā svešumā? Neviens. Mums droši vien nebūs pat kapu. Par pieminekļiem nemaz nerunājot. Uz ātru roku iemetīs kādā paseklā bedrē, un viss. Bet, ja tā padomā, kāda velna pēc mums tie pieminekļi būtu vajadzīgi? Piemineklis būs uzvara kaujā. Varbūt piemineklis būs arī nākamo paaudžu atmiņa. Varbūt. . .

Iespējams, ka viss tomēr beigsies labi. Es palikšu dzīvs, un nekas ar man slikts nenotiks. Ne mani ievainos, ne saņems gūstā. Tā es sevi mierināju pirms katras kaujas, jo man patiešām bija bail krist baltgvardu gūstā. Parasti gan viņi mūs, latviešus, gūstā neņēma. Bet mani viņi ņemtu. Un kā vēl! Izģērbtu kailu, saslēgtu važās un, nepārtraukti sizdami, vadātu pa apkārtējiem ciemiem un sādžām.

«Ļautiņi mīļie! Sanāciet, sanāciet un paskatieties, kāds izskatās latvietis! Neģēlis! Zvērs! Viņi visi ir zvēri, visi ir nolādēti boļševiki, laupītāji, atnākuši mūsu Ukrainā, mūsu dievzemītē Krievijā, lai jums visiem atņemtu dzīvības un mantu!»

Tad mani kādā tirgus laukumā piesietu pie staba un nomētātu akmeņiem. Un labi, ka tā. Var būt, ka tā nemaz nebūtu briesmīga nāve. Jo ir vēl sliktākas, vēl drausmīgākas. Piemēram, pagājušo ziemu Sibīrijā, kad tur pie Starovasilevskas sādžas kolčakiešu gūstā krita daudzi mana pulka karavīri. Viņus visus toreiz sadzina šķūnī un sadedzināja dzīvus. Bet vienu, Jāni Reņģīti no Doles salas, nostādīja Irtišas krastā un trīsdesmit piecu grādu aukstumā lēnām aplēja ar ūdeni…

Uguns un sals. Ar kādiem gan līdzekļiem, ar kādiem izsmalcinātiem paņēmieniem, ar kādu neticamu nežēlību, naidu un varmācību revolūcijas ienaidnieki mūs ir nīcinājuši laukā! Arī toreiz. Latviešu puisis Jānis Reņģītis pārvērtās zilā ledus bluķī … Ja mēs to būtu varējuši . . . Mēs tevi atkausētu ar savām elpām, ar savām plaukstām un sirdīm. Bet tu tur paliki kā auksts un baismīgs piemineklis necilvēcībai.

Mūsu naids nav mazāks. Protams. Šodien, kad pēc dažām minūtēm dosimies tālajā reidā, mēs jūs atcerēsimies un cīnīsimies arī par jums. Par Jāni, kurš palika sasaldēts Irtišas krastā. Un par Miķeli, kurš palika uguns_ liesmās. Un par Kārli, kuru nošāva Kazaņas ielās. Un par Ēriku, kurš vakar krita tepat pie Orlas. Un par ziedošām ievām Gaujas krastā. Un par mazajām būdiņām Rīgas nomalēs. Par mūsu mātēm un māsām. Par mūsu mājām un dzimteni. Par daudz taisnīgāku pasauli. Un par kādu meiteni, kas kaut kur Latvijā tagad varbūt par mums raudādama lūdz Dievu . . .

Mēs neraudāsim. Mēs būsim auksti un asi kā mūsu zobeni un durkļi.

Es pieglaudu vaigu sava zirga skaustam. Tas bija skaists un ļoti gudrs Orlas rikšotājs. Es viņu saucu par Marķīzu. Tā viņu jau bija iesaucis kāds kolčakiešu pulkvedis, kuru mēs pagājušā ziemā saņēmām gūstā ar visu stalto un karstasinīgo ābolaini.

«Bērīt, manu kumeliņ . . .»

Viņš mani ne vienreiz vien bija izglābis no drbšas nāves, un es viņam biju parādā lielu pateicību. Es zirgu nekad nesitu un bez īpašas vajadzības nekur arī netriecu. Mēs sapratāmies kā īsti un labi draugi.

Sargoties no sniega un vēja, blakus nostājās pulka komisārs Jēkabs Beļaks. Viņš bija aizsmacis un kaklu aptinis ar biezu šalli. Izskatījās, ka varenais Latgales spēkavīrs ir saslimis.

r— Jāni, — viņš tikko dzirdami sacīja. — Es nevaru. Ar ļaudīm vajadzētu parunāt tev.

—  Tu taču zini, kāds es esmu runātājs.

—  Nekas! Kaut dažus vārdus. Puikām vajag kaut ko pateikt.

Tas tiesa. Runātājs es nekāds lielais nebiju, taču tobrīd gribējās zēniem un varbūt vairāk gan pašam sev patiešām kaut ko svarīgu un ļoti vajadzīgu novēlēt.

Strauji ielēcu seglos, pajāju gabaliņu uz priekšu un nostājos sava pulka priekšā. Kavalēristi sēdēja uz saviem novājējušajiem zirgiem un klusēdami skatījās uz mani. Viņu izskats, salīdzinot ar baltgvardiem, bija vairāk nekā nožēlojams. Nevienādi formas tērpi, dažādu veidu cepures, daudziem vienā kājā zābaks, otrā kurpe . .. Un visu laiku pusbadā. Visu laiku izsalkumā, aukstumā.

Man viņu bija žēl. Ja man būtu bijusi tāda iespēja un vara, es viņus visus vispirms aizsūtītu uz dziļu aizmuguri, kārtīgi atpūtinātu, nomazgātu pirtī, silti apģērbtu, paēdinātu un tikai tad triektu šai ilgajā un ļoti bīstamajā reidā. Taču es viņiem neko nespēju dot. Vienīgi skaļi izteikt lūgumu izturēt līdz galam un kārtīgi izpildīt mums uzticēto uzdevumu.

—    Vīri! — es no visa spēka iekliedzos. Vējš šos vārdus aiznesa tālāk, un šķiet — mani dzirdēja viss pulks. — Latviešu zēni! Jūs jau zināt, ka mums tūlīt pēc frontes pārrāvuma jādodas dziļā ienaidnieka aizmugurē, un, ej nu sazini, kā mums tur ies . . . tādēļ es lūdzu . . . Neaizmirstiet! Mēs esam latviešu strēlnieki! Mēs esam revolūcijas visuzticamākie karavīri! Mūsu gods un pienākums nekad neļaus atkāpties! Mums visiem būs jāiziet cauri daudziem kautiņiem, jāpārvar daudzi neparedzēti šķēršļi un jātiek galā ar naidā zvērojošu ienaidnieku! Taču lai naids stiprina arī mūs! Lai tas ir stiprāks par viņu naidu! Lai mūsu zobeni ir asi, durkļi smagi un rokas veiklas! Varbūt šis ir pats nopietnākais un izšķirošākais mirklis visā Pilsoņu kara gaitā! Esiet drosmīgi! Visa pasaule skatās uz mums! Un, kad mums klāsies grūti, kad mēs no bada un nespēka nespēsim vairs nosēdēt zirga mugurā, kad cīniņu laikā virs mūsu galvām pacelsies ienaidnieka zobens, atcerieties! Pavasarī kaut kur Gaujas krastos atkal uzziedēs ievas! Mūs mājās gaida mātes un līgavas! Mums visiem jāpaliek dzīviem! Bet tie . . . Mūs atcerēsies arī nākamās paaudzes! Ja tā liktenis būs lēmis, mums jāaiziet mūžībā ar augsti paceltām galvām! Lepniem! Un neuzvarētiem! Vīri! Strēlnieki! Drosmīgie latviešu puikas, mēs taču kopā esam izkļuvuši no visdziļākām bedrēm un karstākām ellēm! Tad esiet tādi arī turpmāk! Es jums ticu! Un gribu, lai jūs ticētu arī man!

Dažus mirkļus valdīja klusums, tad par atbildi atskanēja tūkstošbalsīgs «Urrā!».

Es vairs nejutu bailes. Nāves priekšnojauta mani atstāja. Es zināju, ka palikšu dzīvs, ka patiešām kādreiz atkal redzēšu Gaujas krastmalās uzziedam ievas un ieraudzīšu savu tik tālo un mīļoto meiteni.

Arī Ievu.

Un tad sākās.

Latviešu strēlnieku divīzijas divas brigādes komandiera Stučkas pavēlniecībā sagrupējās Černi-Černodjes rajonā. No tuvāko Rižkovas un Pahvastovas sādžu iedzīvotājiem tika paņemti palagi, strēlnieki tajos ietinās un pilnīgi saplūda ar sniegu un gaišajām debesīm.

Mēs sekojām tūlīt aiz viņiem un apstājāmies lielā gravā. Jau agrāk no daudzajiem baltgvardu gūstekņiem bijām savākuši viņu uzplečus, cepures un frenčus. Tos tagad uzģērbām un it kā pārvērtāmies par «baltajiem». Mūsu eskadronu zīmes un karogus satinām un paslēpām zobenu makstis. Bija nolemts, ka visu reida laiku uzdosimies par baltgvardu ģenerāļa Škuro divīziju, kas steigšus atkāpjas no frontes. Šādai taktikai bija divas priekšrocības — mēs bez liekiem zaudējumiem uzreiz spēsim nonākt ciešā kontaktā ar ienaidnieku un to vieglāk sakaut. Otrkārt, sādžu iedzīvotājos parādīsies bailes, un pa visu tuvāko un tālāko apkārtni izplatīsies visdažādākās baumas, ka baltie atkāpjas, viņi ir sakauti un tūlīt šeit ieradīsies Sarkanā Armija. Tas būtu arī signāls pretinieka aizmugurē esošajiem partizāniem, un tie nekavējoties ķertos pie ieročiem.

Latviešu strēlnieku izlūki tik klusi un nemanāmi nonāca līdz pretinieka priekšposteņiem, ka tie tika novākti bez neviena šāviena. Tūlīt aiz viņiem Cerni-Cernodjes un Soldat- skojes sādžās iebrāzās abas latviešu strēlnieku brigādes un pusstundas laikā burtiski satrieca un iznīcināja vēl gulošos un samiegojušos drozdoviešus.

Frontes pārrāvums bija veikts.

Gaisā uzvijās za]a raķete, es nokomandēju — «zirgos», un mūsu pulks kopā ar kubaņiešiem un Sarkanajiem kazakiem traucās uz priekšu.

Mēs toreiz pelēkajā ziemas rītā strauji izdrāzāmies cauri frontē izsistajam caurumam bez apstājas jājām visu turpmāko dienu. Pa ceļam gadījās dažas sīkas sadursmes ar Drozdova divīzijas vezumniekiem, vienreiz pat trāpījās viņu artilērijas daļa un kāda virsnieku rota, kuru komandēja pulkvedis!

Kas nu kas, bet ar virsniekiem viņi bija bagāti. No sākuma mēs pat neticējām, bet vēlāk par to ne vienreiz vien pārliecinājāmies pašu acīm — ģenerāļa Drozdova virsnieku divīzijā rotas komandēja pulkveži!

Viņi visi tika iznīcināti.

Pievakarē, četras stundas atpūtušies Tjoplij Kolodjec ciemā, jau septiņdesmit kilometrus dziļā ienaidnieka aizmugurē, kuba- ņieši no mums atdalījās, lai ieņemtu Fatježas pilsētu, bet mēs negaidītā triecienā uzbrukām Poniru stacijai, kur mūsu rokās nonāca vairāki sagādes ešeloni un artilērija.

Stacija tika uzspridzināta.

Jānis Krišlauks smagi nopūtās, vēl kādu laiku raudzījās zvaigžņotās debesīs, tad smagnēji piecēlās, šķērsoja darbnīcas telpu, atkal nostājās blakus mākslinieka guļvietai un mīļi skatījās uz vēl aizmigušo jauno cilvēku.

Jāni Vanag, viņš saviļņots nodomāja. Vēl jau varētu daudz ko atcerēties, daudz ko pastāstīt, taču … Es dzirdēju, tu esot mākslinieks. Skunstnieks. Jācer, esi arī labs cilvēks. Tā man arī neiznāca tevi ne reizi redzēt. Bet kā es to gribēju! Kā vēlējos redzēt tavas acis, smaidu, tevi pašu! Bet tas man tika liegts. Piedod! Man neatļāva tevi redzēt. Viņi gribēja mani izsvītrot no tavas atminas, un viņiem tas arī lieliski izdevās.

Tu mani nepazīsti un neko par mani nezini.

Vai tas ir labi vai slikti? Negribu spriest. Droši vien, ka slikti. Jo šo to jau zināt vajag. Vismaz vajadzētu mēģināt saprast gan toreizējo karu, mani, gan dzīvi vispār. Varbūt ari mīlestību, lai gan to līdz šim vēl neviens nav spējis ne izskaidrot, ne arī saprast. Tu priekšā redzi tikai platu ceļu un, nejautājot, kur tas tevi aizvedīs, vienkārši ej.

Un tā es, vislabāko nodomu vadīts, varētu runāt stundām gari. Es tev kā paklausīgam skolniekam varētu izstāstīt visu, ko mēs tā reida laikā darījām un kā dzīvojām. Varētu pavēstīt, kā nedaudz vēlāk mūsu pulks ieņēma avī Vozi staciju, kur tāpat sadedzinājām vairākus sagādes ešelonus un uzspridzinājām pašu staciju. Pēc tam gājām palīgā kubaņiešiem un ieņēmām Fatježas pilsētu, kur pirmo reizi ieraudzījām divus angļu tankus un vairākus 152 mm lielgabalus, kas bija sagatavoti nosūtīšanai uz Kromiem — Korņilova divīzijas komandiera rīcībā. Turpat no vietējā cietuma atbrīvojām apmēram 400 politieslodzītos, no kuriem tika saformēts bataljons, un viņi kopā ar vezumniekiem pievienojās mūsu kavalērijai. Izdemolējuši ienaidnieka aizmuguri, mēs no jauna sapulcējāmies Oļhovatkas ciemā un visu 6. novembra dienu gulējām un atpūtāmies, jo pa trīsdesmit septiņām stundām, kas bija pagājušas kopš reida sākuma, mēs nemitīgās cīņās bijām nojājuši jau simt trīsdesmit piecus kilometrus.

Tai pašā laikā, kad latviešu strēlnieki pārrāva frontes līniju un mēs varējām nokļūt balto aizmugurē, Drozdova divīzija attapās, pārkārtojās, saņēma papildspēkus, metās izmisīgā prettriecienā un mūsējos izspieda no jau ieņemtās Če rni-Černodjes. Visu ceturtā novembra dienu risinājās smagas cīņas, latviešu strēlnieki vienu pēc otra atsita droz- doviešu un korņiloviešu uzbrukumus, līdz piektajā novembri kopā ar Igauņu divīziju un Pavlova Plastunu brigādi atkal varēja pāriet uzbrukumā.

Baltgvardi, mūsu jātnieku reida dezorganizēti, palikuši bez sakariem ar savām daļām, sāka strauji atkāpties. Un tad, naktī uz septīto novembri, mēs devāmies pretī atpakaļ plūstošajām Korņilova divīzijas kolonnām. PieTagina ciema mūsu jātnieku grupas priekšposteņi sastapās ar Latvju divīzijas avangardu, un pie Saburovkas atejošā Korņilova divīzija tika iežņaugta nāvīgās spīlēs starp pienākušajiem latviešu strēlniekiem un mūsu jātniekiem . . .

Tā ir vēsture. Sausa un ne sevišķi interesanta. To es tev īsumā pastāstīju tikai tādēļ, lai tev būtu kaut neliels priekšstats par to, kur es toreiz biju un ko darīju. Bet tu jau neesi vēsturnieks. Tu esi mākslinieks. Tevi neinteresē notikumi, bet gan cilvēks notikumos. Viņa psiholoģija un jūtas.

Zini, vakar pie manis bija atnācis kāds sens cīņu biedrs vēl no Pilsoņu kara laikiem un pavēstīja, ka tu gribot uzgleznot manu portretu. Nezinu, kā tu to spēsi un kāds tev šis portrets iznāks. Dikti jau gribētos, lai tas iznāktu pēc iespējas patiesāks. Bet vienu gan es tev teikšu — nevajag mani idealizēt vai izskaistināt! Es biju tāds, kāds biju, un dotajos apstākļos nemaz citāds nevarēju būt. Jā, es dažreiz biju ārkārtīgi nežēlīgs, bet daudzreiz biju arī žēlsirdīgs un labs. Es biju cilvēks ar visām tām vājībām un kļūdām, kādas piemīt gandrīz vai visiem cilvēkiem. Ar tām pašām cerībām, jūtām un ilgām. Bet tai pašā laikā es toreiz biju arī karavīrs. Man vajadzēja nogalināt, bieži jo bieži iznīcināt citus karavīrus — mūsu pretiniekus. Es neteikšu, ka tas uz visu mūžu nocietināja manu sirdi, taču nekāds maigais un klusais es nekad vairs nekļuvu. Pārāk daudz man toreiz nācās izciest, bet vēl vairāk1 pēc tam . . .

Zini, Jāni Vanag, viena lieta ir pretinieka karavīru nogalināt no attāluma, uz viņu izšaujot ar šauteni vai revolveri, bet gluži cita — viņu dzīvu sakapāt ar zobenu . . . Kad turpat blakus redzu viņa šausmās pārvērsto seju, viņa acis un pēdējā kliedzienā sašķobīto muti . . . Kad viss tavs formas tērps, zābaki un rokas ir apšļakstītas asinīm . . .

Tur ir vajadzīgi pavisam citi nervi. Cits naids. Un citi ideāli, kā vārdā varētu tik baigi rīkoties.

Tā mēs toreiz pie Saburovkas burtiski sakapājām un pilnīgi iznīcinājām ģenerāļa Korņilova divīzijas otro un trešo pulku.

Visus. Līdz pēdējam vīram . . .

Es tev varu pastāstīt savas toreizējās izjūtas, jo tu nupat droši vien nodomāji, ka mēs nu gan esam bijuši gandrīz vai gatavie zvēri. Jā, Jāni Vanag un jūs pārējie šodienas cilvēki! Jā! Mēs toreiz bijām zvēri! Ne velti vēl trīsdesmit gadus pēc Pilsoņu kara daudzās Sibīrijas un Ukrainas sādžās, tikai atceroties vien kādreiz tik bieži dzirdētos vārdus: «Latiši idut!» — visus ciema iedzīvotājus pārņēma satraukums un bailes.

Kad es toreiz pie Saburovkas, sēdēdams sava Marķīza staltajā mugurā, ar zobenu kapāju pa labi un kreisi, kad spēcīgais c irtiens ar dobju šļakstienu atsitās pret kāda baltgvardu virsnieka galvu, pleciem vai muguru, manā sakarsušajā atmiņā ne uz brīdi neizgaisa neviena šai karā pavadītā diena. Es nepārtraukti skaļi kliedzu un sevi visu laiku «uzflam- mēju»: «Tas tev par to čali Kazaņas ielās! Tas tev par maniem biedriem Starovasiļevskas degošajā šķūnī! Tas par Jāni Reņģīti no Doles salas! Tas par tiem zēniem, kuri vakar krita pie Orlas un Kromiem!»

Vakarā apstaigājām kaujas lauku. Un, godīgi atzīšos, — ne pirms tam, ne arī pēc tam es neko baismīgāku neesmu redzējis. Baltajā sniega laukā, kas no vienas vietas bija izraibināts sarkanām asins peļķēm, gulēja vairāki tūkstoši kritušo baltgvardu virsnieku … Pa lielākai daļai viņi visi bija jauni, skaisti un spēcīgi vīrieši. Gulēja, kā nu katrs cīņas karstumā bija pakritis. Ar vaļējām, vēl asiņojošām, lielām, cirstām brūcēm pāri visai sejai, galvai vai kaklam . . . Skats bija tik drausmīgs, ka man uz brīdi kļuva pat nelabi.

Pagriezos un gāju prom.

Es biju mokoši noguris. Apsēdos tuvākās mājas priekšā, saņēmu galvu rokās, un mani pēkšņi pārņēma smagas un ilgstošas skumjas. Kaut kā kļuva bezgalīgi žēl. Varbūt dzīves, kādu man pēdējos piecus gadus nācās dzīvot?

Pacēlu galvu augšup. Debesis jau bija satumsušas, un tajās parādījās pirmās zvaigznes. Iemirdzējās arī Orions un spilgtā Betelgeize. Tās gaisma viegli pieskārās manai sakarsušajai pierei un varbūt pirmo reizi visā kara laikā manī izsauca ilgas pēc mājām.

Negaidīti noklaudzēja durvis, un es aiz muguras sajutu kādu stāvam.

—  Gospoģin latiš.

Pagriezos un ieraudzīju sev blakus jaunu sievieti.

—  Prošu pan! Nāciet iekšā. Jūs šeit varēsiet pārnakšņot.

15. n o d a ļ a

Gulēju vaļējām acīm un ieklausījos klusajos mājas trokšņos. Kaut kur netālu noklaudzēja spainis, iešķindējās trauki un nozvanīja pulkstenis.

Es atkal pēc ilgāka laika atrados mājās. Bet tās diemžēl nebija manas mājas. Tās nebija arī Ievas mājas. Es atrados starp svešiem ļaudīm, svešā zemē, un neko vēl nevarēja zināt, vai viņi patiešām pret mani ir noskaņoti labvēlīgi vai tikai to notēlo.

Pulks izvietojās visā sādžā. Zēni, vispirms izlikuši sargposteņus, pabarojuši un padzirdījuši zirgus, paši salīda pārlaist nakti šķūņos, kūtīs un dzīvojamās mājās.

Mans adjutants Žanis Krastiņš šķūnī novietoja Marķīzu, tam pat sadabūja auzas un ūdeni un diezgan rūpīgi pārmeklēja māju. Bez pusmūža saimnieces un viņas jaunās meitas mājā, šķiet, neviena cita nebija.

Ukrainietes uzsildīja ūdeni, un mēs diezgan plašajā virtuvē, kur bija apbrīnojami baltas sienas un tumša klona glūda, rūpīgi nomazgājāmies, iztīrījām un kaut nedaudz save- dām kārtībā arī formas tērpus. Pēc tam viņas klusēdamas mūs pabaroja ar boršču un vareņņikiem un ierādīja istabu, kur pārgulēt.

Žanis diezgan ilgi dziļdomīgi noskatīja krāšņi sagatavoto gultu ar pieciem dūnu spilveniem un, mazliet saviebies, atmeta ar roku.

—  Tas viss priekš manis ir par smalku. Es jau no tā esmu paspējis atrast.

—  Neāksties! — es teicu. — Kas zina, kad atkal tiksim uz baltiem palagiem.

—   Gan jau. — Žanis pasmaidīja. — Nolikšos priekšnamā. Tā būs gan ērtāk, gan drošāk.

Žanis aizgāja. Mēs abi bijām Rīgas nomaļu puikas. Es dzīvoju Grīziņkalnā, bet Žanis — Iļģuciemā. Jau no četrpadsmit gadiem sācis strādāt Iļģuciemā stikla fabrikā par zelli, pēc trim gadiem jau oficiāli iegūstot stikla pūtēja profesiju, fabrikas īpašniekam Tralmakera kungam uz dzimšanas dienu iztaisīdams skaistu, ļoti sarežģītām krāsu gammām izrotātu puķu vāzi.

īpašnieks bijis apmierināts, bet par padarīto darbu vēl atklātāk priecājusies Tralmakera sieva.

«Tu viņam vari maksāt vairāk,» kundze noteikusi, ar to arī pārtraukdama Žaņa Krastiņa jau visai ieilgušās mācekļa gaitas. Nākamajā dienā vecie meistari Žani iesvētījuši amatnieka kārtā, visiem kopīgi izpūšot septiņās krāsās mirdzošu stikla bumbu, kuras vidū atradušās maza bērna un veca sirmgalvja figūriņas.

«Tagad tu būsi stiklā iekšā uz visu mūžu,» meistari teikuši. «Tāpat kā mēs. No bērnības līdz kapa malai.»

Bet dzīve ātri vien pagriezās uz citu pusi. Sākās pasaules karš, un Žanis astoņpadsmit gadu vecumā brīvprātīgi iestājās streikos — 1. Daugavgrīvas bataljonā.

Mēs ar viņu satikāmies trīs gadus vēlāk smagajās kaujās pie Kazaņas, kad naktī kopā ar Jukumu Vācieti kā pēdējie pilsētas aizstāvji fantastiskā kārtā izsitāmies cauri uzbrūkošajām baltčehu ķēdēm.

Es jāju pēdējais. Pēkšņi turpat vai blakus sprāga granāta, un sprādziena vilnis mani strauji izsvieda no segliem. Galva atsitās pret zemi, es apstulbu vēl vairāk, bet ķermenis palika karājamies gaisā. Kreisā kāja bija sagriezusies un iesprūdusi kāpslī, tā ka es to nekādi nedabūju laukā. Marķīzs, uzreiz saprazdams, ka ar mani notikusi nelaime, apstājās. Bet čehi, rokās turēdami šautenes ar uzliktiem durkļiem, nāca arvien tuvāk . .. Izglābties praktiski vairs nebija iespējams. Mūsējie jau bija lielā gabalā, bet baltie tepat jau blakus . . .

Es izmisīgi centos tikt pie revolvera, lai nošautos. Tad caur galēji sasprindzināto dzirdi un nerviem es negaidīti ieraudzīju sev blakus pieauļojam kādu no mūsu strēlniekiem.

Tas bija Žanis Krastiņš.

Kas tas bija par spēku, kas viņam lika mani tumsā meklēt, griezties atpakaļ un vienatnē joņot pretim ienaidniekam, es nezinu. Tad mēs vēl nekādi draugi nebijām, vienīgi cīņu biedri. Un varbūt vienīgi tādēļ. . .

«Jāni!» Žanis skaļi iesaucās, asi apstādināja zirgu, zemu noliecās un, ieraudzījis manas vēl dzīvās acis, zibenīgi saķēra aiz frenča malas un ar spēcīgu -rāvienu atkal iemeta seglos. «Drāžam! Pigu viņiem dabūt, ne mūs!»

Cieši pieplaku zirga skaustam, iecirtu piešus sānos, nāsīs ietriecās tik patīkamā dzīvnieka sviedru smaka, un es jutu, kā viņa un manā ķermenī atkal normāli pulsē asinis. Mēs it kā saplūdām vienā elpā, vienā sirds ritmā, vienā alkā kārtējo reizi izbēgt nāves izkaptij.

«Skrien, manu zirdziņ, skrien!» es viņu uzmundrināju. «Parādi, Marķīz, uz ko esi spējīgs! Un izglāb mani, izglāb, draugs!»

Mums virs galvām un garām nepārtraukti spindza lodes, un es līdz šai dienai patiesi brīnos, kā mūs toreiz neviena neķēra.

Arī zirgi auļoja kā velna plēsti. Katrā ziņā tie ir daudz gudrāki, nekā parasti tiek uzskatīts. Zirgs ne tikai pats visu saprot un domā, bet šīs domas arī analizē un pieņem attiecīgus lēmumus. Zirgs, varbūt vēl izņemot suni, ir labākais, vajadzīgākais un uzticamākais cilvēka draugs. Protams, ja tu esi draugs arī viņam. Te bez savstarpējas uzticības un labestības nekas nesanāk.

Mēs apstājāmies tikai pēc vairākiem kilometriem, kad degošā Kazaņa jau bija palikusi tālu aiz muguras un visi šāvieni un cilvēku balsis apklusušas.

Smagnēji un gurdi abi nokāpām no zirgiem, grīļodamies apsēdāmies upes krastā un dažas minūtes klusēdami skatījāmies, kā turpat netālu no mūsu kājām lēni un slinki savus tumšos viļņus veļ lielā Volga.

«Paldies, Zani,» es aizsmakušā balsī sacīju un smagi uzliku roku uz viņa spēcīgā pleca. «Es to nekad neaizmirsīšu.»

«Krišlauk,» Žanis kā negribot gari novilka un aizsmēķēja papirosu. «Tu taču esi mūsu komandieris. Es nejauši paskatījos atpakaļ un redzēju, kā tu pakriti. Redzēju arī, kā uzreiz apstājās tavs zirgs. Tad es sapratu, ka tu esi vēl dzīvs. Ja būtu kritis, zirgs auļotu tālāk. Es viņus tagad pazīstu. Zirgs nekad no dzīvā vai ievainotā prom neskrien.»

Žanis apklusa. Es paskatījos debesīs. Bija auksta, skaidra nakts. Virs galvas vienaldzīgi mirdzēja miljoniem zvaigžņu, bet visspilgtāk sevi rādīja Betelgeize.

«Bez tam, Jāni,» Žanis atkal ierunājās. «Pie velna visas dienesta pakāpes! Daudz svarīgāk taču, ka mēs esam visīstākie Rīgas puikas! Varbūt palikuši vienīgie visā pulkā.»

«Un tomēr paldies,» es sacīju un piecēlos. «Paldies, Žani Krastiņ! Pienākums ir pienākums, taču … Ja mēs šonakt neaiziesim bojā … Es tevi ņemšu par savu adjutantu. Būsi mans palīgs un miesassargs. Esi ar mieru?»

Žanis pasmaidīja un veikli uzlēca zirgā.

«Vispirms sagaidīsim rītu,» viņš pateica, «un tad jau manīs . . .»

No tā laika mēs arī turējāmies kopā. Divi pārgalvīgi čaļi no pilsētas, kuru sauca par Rīgu.

Es gulēju vaļējām acīm un ieklausījos klusajos mājas trokšņos. Kaut kur netālu noklaudzēja spainis, iešķindējās trauki un nozvanīja pulkstenis. Tātad saimniece vai viņas meita arī vēl negulēja. Tāpat kā Laiks. Minūte pēc minūtes, stunda pēc stundas. Laiks vienaldzīgs nogrieza šķēli pēc šķēles no sava milzīgā mūžības klaipa. Tikai man diemžēl trāpījies ne pats gardākais kumoss. Man nākas ēst visrūgtāko maizi. Viscietāko, cilvēku bēdām un asinīm apsmērēto . . .

Pasaules karā bija daudz vienkāršāk. Mūsu mūžsenais ienaidnieks vācietis vienmēr bija turpat vai deguna galā. Tu zināji, kāds viņš izskatās, kādā formā ir ģērbies un kādā valodā runā. Bet šeit viss sagriezies ar kājām gaisā, un bieži vien ir visai grūti atšķirt parastu cilvēku no ienaidnieka. Kad satiecies ar baltgvardu regulāro armiju, tad tāpat viss ir skaidrs. Kā šodien . Visi smuki apģērbti krāšņos formas tērpos ar zeltītiem uzplečiem un mirdzošiem ieročiem rokās. Man personiski visbaismīgāk un nepatīkamāk ir nogalināt privāt- drēbēs paslēpušos ienaidnieku. Tas ir kaut kas pavisam cits. Es, protams, zinu, ka viņš ir baltais, viņš ir kontra, taču, ja viņš būtu formas tērpā, mani tā negrauztu sirdsapziņas pārmetumi. Karavīrs pret karavīru, tā ir pierasta un saprotama lieta, bet, ja tev jāšauj vai ar zobenu jācērt frakā tērptam kungam . . . Vai baltās apakšbiksēs bēgošam cilvēkam . . . Diez kas nav. Man tad vienmēr šķiet, ka es tai mirklī pārstāju būt karavīrs un pārvēršos visparastākajā slepkavā . . . Es sevi, protams, ātri nomierinu, sev veikli iestāstot, ka neesmu nekāds lielceļa razbainieks, bet gan godīgs, savu vissvētāko pienākumu izpildošs revolūcijas karavīrs, taču tomēr . . . Pēdējā laikā, it sevišķi pēc šodienas šausminošā slaktiņa, mani arvien biežāk un biežāk pret visu notiekošo pārņem nogurdinoša grūtsirdība un diezgan riebīga nepatika. Es skaidri zinu un saprotu, ka tas, ko mēs pašlaik darām, tiek darīts visaugstāko, viscēlāko ideālu vārdā, visas cilvēces daudz gaišākas nākotnes vārdā, taču tomēr . . .

Kādēļ ir tik skumji? Kādēļ tik neprātīgi gribas uz mājām, uz Latviju?

Pēc neilga laika sadzirdēju klusus soļus un nedrošu klauvējienu pie durvīm. Pirmajā brīdī instinktīvi satrūkos un zibenīgi rokā satvēru blakus nolikto naganu. Pēc tam attapos. Ja nāktu ienaidnieks, nez vai viņš tik klusi klauvētu. Tātad tā ir vai nu saimniece, vai viņas meita. Naganu pastūmu zem spilvena, bet pats pagriezos pret durvīm.

— Ienāciet!

Durvis atvērās, istabā uzreiz ieplūda vāja, mazliet dreboša sveces gaisma, bet aiz tās parādījās jaunā ukrainiete. Viņa bija izlaidusi savus melnos, garos matus, un tie, viegli viļņodami, apsedza baltos plecus. Pārējais ķermenis bija noslēpts aiz gara, balta tērpa, kas varēja būt gan naktskrekls, gan mājas kleita. Seja šķita bāla un ļoti trausla, kurā uzkrītoši izdalījās maigas lūpu līnijas un neparasti lielas, tumšas acis.

Piecēlos sēdus un uz viņu skatījos kā noslēpumainā debess parādībā, kā neticamā, baltā sapnī. Nez kādēļ no nesenās pagātnes miglas atmiņa tūlīt izrāva Ievu Zemīti, viņas mazo, piekvēpušo kambarīti un mani pašu, kad uztraucies stāvēju atvērtajās durvīs.

—  Nāc tuvāk, — es klusi palūdzu.

Ukrainiete uzmanīgi nolika sveci uz galda un aizvēra durvis. Tad brīdi pagaidīja, šķērsoja istabu un apsēdās man blakus uz gultas malas. Tūlīt nāsīs iecirtās patīkama, viegli reibinoša un ļoti satraucoša jaunas sievietes ķermeņa Smarža. Man šķiet, viņa bija nākusi tieši no pirts.

—  Tev no manis nav bail? — es viņai pavaicāju.

Meitene nedroši papurināja galvu. Bet es jutu, ka viņa

tomēr baidās.

—  Kādēļ tu esi atnākusi? Gribi kaut ko pateikt?

Meitene mulsi pasmaidīja.

—   Nē, pan. Vai tad to ir tik grūti saprast! Ja es gribētu kaut ko svarīgu pateikt, es taču to jums būtu pateikusi jau pie vakariņu galda.

—  Cik tev ir gadu? — es painteresējos. Man viņa šķita pārāk jauna.

—  Astoņpadsmit. Iet jau deviņpadsmitais.

—  Biji nupat pirtī?

—  Jā. Māte lika aiziet.

Es saraucu pieri.

—  Māte lika nākt arī šurp?

—    Ne gluži. — Meitene vēlreiz mēģināja nedroši pasmaidīt. — Viņa vienkārši ieminējās, ka tas droši vien būtu labi. Panam patiktu. Pans nedusmotos un mums neko sliktu nedarītu.

—  Vai tad izskatījās, ka būtu darījis?

—  Nē. Taču no latviešiem šeit visi loti baidās.

—  Kādēļ?

—   Latvieši esot visnežēlīgākie cilvēki uz pasaules.

Es kādu laiku klusēju. Tas bija skumji.

—  Bet no baltgvardiem jūs nebaidāties? Viņu piedzērušies virsnieki un zaldāti jums neko sliktu nedarīja?

—   Viņi ir savējie, — meitene droši atbildēja. — Mūsējie. Bet jūs esat svešzemnieki. Briesmīgi cilvēki.

—  Es arī izskatos pēc briesmoņa?

Meitene nopietna papurināja galvu, un viņas kuplie mati noplīvoja kā melnas uguns liesmas.

—    Tu ne. Es jau tevi noskatīju, kad mazgājies. Tu esi skaists. Tu man patīc. Ja tas tā nebūtu, mātes lūgums man ietu gar ausīm. Es pati tevi izvēlējos . ..

Mani pārņēma dīvaina sajūta. No vienas puses, tas, ko nupat šī meitene pateica, katrā ziņā bija patīkami. «Tu man patīc. Es pati tevi izvēlējos.» Bet no otras puses . . . Viņas mātes, pašas meitenes, daudzu sādžinieku, varbūt pat lielākās daļas Ukrainas iedzīvotāju acīs es laikam esmu un tā arī palikšu tikai svešzemnieks. Ienaidnieks. Boļševiks. Žēlastību nepazlstošs cilvēks.

—      Tu spried nepareizi, — es gurdenā balsī sacīju. — Latvieši ir lāga ļaudis. Pa lielākai daļai zemnieki, kalpi. Viņiem vajadzētu iedot zemi, un viņi ne par kādu karošanu pat nedomātu. Viņi klusi un pacietīgi strādātu, kā jau ir strādājuši septiņsimt gadus.

—  Tu esi no zemniekiem? — meitene painteresējās.

—   Nē. Mani vecāki strādāja fabrikā, bet es pats kā no skolas beņķa, tā uzreiz armijā.

—   Kādēļ jūs nekarojat Latvijā? Kādēļ jūs karojat šeit — mūsu Ukrainā?

—  Mēs karojām arī Latvijā, — es nopietns atbildēju. — Mēs šeit tāpat cīnāmies par padomju varu.

—  Kādēļ?

—  Tādēļ, ka padomju vara ir labāka par cara varu. Katrā ziņā tā ir nesalīdzināmi taisnīgāka.

—  Pret visiem?

—    Pret visiem nē. Padomju vara ir taisnīga tikai pret apspiestajiem. Pret strādniekiem un zemniekiem. Tā ir mūsu vara.

—  Bet ko lai dara tie? Nu, tādi kā mēs? Tādi, kas nav nabagi? Tie ir jāgalina nost?!

Man vēlreiz kaklā ieskrēja rūgts kumoss.

—   Neviens jums neko netaisās sliktu darīt. Bet ja tu esi kaut ko dzirdējusi . . . Karš ir karš. Visi ir drausmīga naida pārņemti, un tādēļ nav ko brīnīties, ja dažreiz kāds pāršauj pāri strīpai . . . Taču varu pateikt vienu. Neviens tā nav spīdzinājis, mocījis un klaji slepkavojis, kā baltie slepkavo mūs.

Es lēnām atlaidos guļus un vairs negribēju runāt. Mani pat pārstāja tik ļoti satraukt meitenes gaišais skatiens un viņas tuvā ķermeņa smaržas. Gribējās aizmigt un ne par ko vairs nedomāt.

—  Ei, latvieti! — Pēc kāda laika meitenes siltā plauksta pieskārās manai rokai. — Kādēļ vairs nerunā?

—  Es jau visu pateicu.

—  Nē, ne visu.

—  Ko tu vēl gribi zināt?

—  Tu esi precējies? Tev tur Latvijā ir sieva, bērni?

—  Nē. Man ir tikai māte un tēvs. Un kas to lai zina . . . Varbūt tagad nav arī viņu. Pagājuši pieci gadi, kopš es viņus redzēju pēdējo reizi.

—  Bet līgava? — ukrainiete neatlaidās. — Līgava tev taču bija?

Jā, bija, es gribēju teikt, un, iespējams, ir arī vēl tagad. Bet vārdi kaut kur smagi iestrēga krūtīs un kaklā, un es nespēju pateikt neko.

Man atkal jau kuro reizi atmiņā uzsprāga tā baltā ziemas diena, kad pirmo reizi pie akas pamanīju Ievu Zemīti un kā viņa, mani ieraudzījusi, mulsi pasmaidīja un nosarka, un cik tas bija savādi un patīkami, un kā mēs toreiz neveikli stāvējām virtuves vidū, un es viņai palīdzēju katlos saliet ūdeni, un tur tad arī norunājām mūsu pirmo randiņu, un kā es vēlu vakarā, desmitkārt vairāk uztraucies nekā pirms liela uzbrukuma, klusi pieklauvēju pie Ievas kambarīša durvīm un, izdzirdis nedrošu «ienāciet», tūlīt arī sapratu, ka mans nākamais solis un katrs nākamais vārds var izšķiroši ietekmēt gan manu, gan šīs meitenes turpmāko likteni. Es noriskēju. Es bez ilgas domāšanas un šaubīšanās uzņēmos lielu atbildību. Jo es jau uzreiz sapratu, nezinu, nekādi nespēju izskaidrot, kādā veidā un ceļā, bet es uzreiz zināju, ka Ieva ir mana meitene, viņa ir mana sieviete, viņa man ir vajadzīga visai turpmākajai dzīvei.

Var jau būt, ka esmu kļūdījies. Var jau būt, ka tagad Ieva mani jau paspējusi aizmirst, kā mani toreiz ātri aizmirsa Marta Vasarāja, taču tomēr . . . Jā, mūsu pirmā nakts bija skaista. Ar visu mūsu neveiklību, uztraukumu un kaunu. Paldies tev, Ieva! Pēc pusotra gada tā manī vēl nav ne izdzisusi, ne izgaisusi. Es visu atceros un domās to joprojām izjūtu tikpat asi kā toreiz. Lai gan pēc tam man ir bijis vēl apmēram piecsimt nakšu. Nāves naktis. Viena baigāka par otru, un varbūt tieši tādēļ es tevi, Ieva Zemīte, atceros kā skaistāko, kā skaidrāko un tīrāko, kas manā mūžā vispār ir bijis.

Ko tu tagad dari? Vēl esi dzīva? Vai vēl joprojām kalpo Kārlim Anmanim? Es nezinu, Ieva, nudien nezinu, vai mēs vēl kādreiz dzīvē satiksimies? Varbūt tu manā atmiņā tā arī līdz mūža beigām paliksi tikai kā tāls un nekad nesasniedzams sapnis? Bet kāds tavās atmiņās palikšu es? Atklāti sakot, es jebkuru dienu, jebkurā brīdī varu aiziet bojā. Un tev man būs jāpiekrīt — tā ir diezgan riebīga dzīve. Visi nervi kā nokaitētas ogles. Visas domas — kā tikai uzvarēt kaujā. Kā noturēt pozīcijas. Kā izdarīt tā, lai pēc iespējas mazāk kristu mūsu puiši un arī pašam izmanīties palikt dzīvam. Tas viss ellīgi nogurdina, nomāc un arvien biežāk pārmērīgi satrauc. Tāda mierīga nakts kā šodien — tie ir ilgi gaidīti svētki. Un vēl skaista meitene blakus. Smaržo pēc meža un piparmētras. Smaržo pēc jaunības un mīlestības. Visas šīs ukrainietes un polietes esot kā trakas uz vīriešiem. Un varu saderēt, ka šonakt daudzās mājās un šķūņos strēlnieki atkal ar vislielāko prieku un patiku ņem priekšā kādu Oksanu vai Kateržir.u. Un prātīgi darāt, zēni! Mūsu dzīves ir īsas. Tās ir ciešanu un nelaimes pilnas. Un šodien jūs kāvā- ties tā, kā vēl nekad nebijāt kāvušies! Es jums pateicos, mani kavalēristi! Mani strēlnieki. Mani latviešu puikas no Rīgas un Tukuma! No Daugavpils un Bauskas! Es jums par šīsdienas uzvaru nekādus apbalvojumus nevaru iedot. Nekādus ordeņus, ne medaļas. Es jums varu pateikt vienīgi paldies un atļaut šai sādžā darīt, ko gribat! Tikai nelaupiet! Tikai neko neņemiet ar varu! Ne maizi, ne sievietes! Mums augstu jātur latviešu strēlnieku gods. Lai mūsu priekšā dreb ienaidnieks!

Lai tas bailēs notrīc un bēg! Bet iedzīvotāji . . . Lai visi šie ukraiņi un poļi mūsu priekšā pateicībā noliec galvas! Tā arī būs jūsu medaļa, jūsu ordenis. Mūsu visu gods un slava.

—    Ei, latvieti! — Meitene atkal pieskārās manai rokai. — Tu gribi gulēt?

—  Jā, — es pēc neilga laika lēni noteicu. — Gribu gulēt.

—    Bet kā tad es? — Meitene nesaprašanā skatījās uz mani, un viņas lūpas mazliet notrīcēja. — Tu mani negribi?

Es neviļus pasmaidīju. Meitene patiešām bija jauka, lai gan acīmredzot jau daudz ko savā dzīvē paspējusi piedzīvot.

—  Kā tevi sauc? — es pavaicāju.

—  Eva, —jaunā sieviete atbildēja. — Eva Mikuļska.

—  Tu esi poliete?

—  Pa pusei. Māte ukrainiete, bet tēvs polis.

—  Kur viņš tagad atrodas?

—  Nezinu. — Eva paraustīja plecus. — Droši vien karo. Man nemaz nevajadzēja prasīt, kurā pusē šis Mikuļskis

karo. Tāpat bija skaidrs. Un tomēr nenocietos.

—  Viņš ir Brīvprātīgo armijā?

Meitene ilgi klusēja. Acīmredzot pēkšņi nobijās vai vienkārši negribēja teikt.

—  Visi īstie ukraiņi ir Brīvprātīgo armijā, — viņa negaidīti un mazliet pat izaicinoši pateica. — Visi ir balto pusē.

Tā nebija taisnība. Gandrīz vai katrā sādžā un apgabalā mēs satikām vai nu partizānus, vai daudzus cilvēkus, kuri klaji un nebaidīdamies simpatizēja boļševikiem.

—   Tu arī esi par caru? — es pavaicāju. — Par kapitālistiem un muižniekiem?

—  Nē! — Eva draiski iesmējās. — Es esmu par mīlestību! Tad, brīdi padomājusi, vēl klusi piebilda: — Es esmu par

tevi.

Pasmaidīju un vairākas reizes lēni noglāstīju meitenes ogļmelnos matus.

—  Tas ir labi, Eva, ka tu esi par mani. Paldies. Bet vēl labāk, ka esi par mīlestību. Varbūt tā tev palīdzēs izdzīvot.

—  Bet tu? — Eva neuzspēlētā vientiesībā pajautāja. — Tu negribi mīlestību? Tu gribi tikai iznīcināt kapitālistus un izkarot varu Padomēm?

Uz mirkli mana roka sastinga uz jaunās sievietes pleca. Patiešām, kas manī vēl ir palicis no normāla vīrieša? Kādēļ es visu laiku runāju un domāju tikai par karu, tikai par to, kurā pusē tas vai tas ir nostājies, bet neesmu vēl pat pamēģinājis šo meiteni noskūpstīt? Vai es to negribu? Gribu! Un kā vēl gribu! Taču … tā nu viss gluži nav. Es nedomāju tikai par karu. Es atcerējos arī Ievu Zemīti. Es atcerējos savu tālo latviešu meiteni tieši tai brīdī, kad pie manis ir atnākusi skaistāka un acīmredzot arī nesalīdzināmi kaislīgāka sieviete nekā mana klusā Ieviņa. Un tas, ka es viņu atcerējos, ka neesmu Ievu aizmirsis, laikam kaut ko tomēr nozīmē. Var būt, ka tā ir pati mīlestība. Nezinu. Var būt, ka tās ir tikai ilgas pēc mīlestības, lai būtu vismaz kaut kas, ko likt pretī šī kara šausmām un pastāvīgām nāves briesmām. Lai manī arī turpmāk tikpat mokoši grūti degtu alkas pēc miera, pēc mājām un dzimtenes . . .

—   Paklausies, Eva, — es viņai mierinoši teicu. — Tu droši vien esi brīnišķīga meitene. Nekad nevienai vēl neesmu redzējis tik garus matus, tik lielas un dziļas acis. Tavs ķermenis smaržo pēc pavasara un tikko nopļauta siena. Tu esi kā sapnis, kā tālas zvaigznes gaisma … šā kara lielajā un biezajā tumsā. Bet labāk … ej prom! Nedusmo. Es cienu tavu vēlēšanos ar mani kopā pavadīt šo nakti. Paldies, Eva! Esmu tālu no tā, lai divu cilvēku tuvību vērtētu no šķiriskām pozīcijām, taču … Es tevi saprotu. Tava ģimene un tu esi par baltajiem. Un tādēļ . . . nevajag atdoties savam ienaidniekam! Ienaidnieks ir jānīst. Labāk atdodies tam, kas ir tavs draugs.

Meitene labu laiku sēdēja kā sastingusi, tad pagriezās, noliecās virs manis un maigi noskūpstīja manu pieri.

—    Cilvēk, tu esi ļoti savāds, — viņa, patiesi izbrīnījusies, pateica. — Bet tu alojies. Tu neesi mans ienaidnieks. Man vienkārši ienāca prātā . . . varbūt šī ir tavas dzīves pēdējā nakts . . . Rīt atkal kauja … un tu vairs nebūsi. Varbūt rīt tavā vietā mūsu mājās ienāks kāds piedzēries komisārs vai sarkanarmietis un, uzzinājis, ka mans tēvs karo Brīvprātīgo armijā, mūsu ģimeni izkaus . . . Un tad vairs nebūšu es. Tādēļ tagad paklausies, tu, svešzemnieki Latvieti! Šai mirklī mēs vēl esam dzīvi! Mēs vēl esam jauni. Es alkstu tavu pieskārienu, tevi visu … Es gribu mīlēt! Es vēl gribu baudīt dzīvi. . .

Meitene nolieca galvu un visa sāka drebēt. Vai nu viņai sala, vai arī tas nāca no spēcīgās nervu spriedzes.

Man viņas kļuva žēl. Nez kādēļ kļuva žēl arī pašam sevis. Patiešām. Man ir tikai divdesmit seši gadi. Bet ir tāda sajūta, it kā būtu visi sešdesmit. No kā gan es jau esmu atteicies! Ko šajos gados pārcietis, ko zaudējis? Ko ieguvis, ko skaistu redzējis? Neko! Tieši otrādi. Es cilvēkā esmu redzējis galvenokārt tikai zvēru. Gan savējo, gan pretinieku vidū. Man vispār ir šķitis, ka mēs dažreiz visi sajūkam prātā. Kā šodien. Tas nebija tikai cīņas azarts, alkas pēc uzvaras. Tā bija arī visprimitīvākā, vismežonīgākā pašsaglabāšanās instinkta izpausme. Nokaut ikvienu, kas tevi tai mirklī var apdraudēt! Un pat tad, kad neviens jau vairs neapdraudēja. Kad jau simtiem droz- doviešu atklāti meta ieročus zemē un gaisā cēla rokas . . .

— Eva, — es klusi nočukstēju. — Ja jau tu esi atnākusi, tad nāc! Varbūt tu mani izglābsi. Varbūt tu manī atdzīvināsi sen aizmirstās jūtas, ko sauc par žēlsirdību . . .

16. n o d a ļ a

Rīts atnāca auksts un nežēlīgs.

Kad mēs ar Zani jau bijām nomazgājušies un paēduši brokastis, pagalmā izdzirdām troksni, skaļus zirgu zviedzienus un niknas cilvēku balsis. Pirmā doma, kas iešāvās prātā, bija nepārprotama — baltie! Eva Mikuļska. Viņas māte. Viņas tēvs! Varbūt vesels drozdoviešu pulks!

Mēs esam ievilināti slazdā …

Strauji pagriezu galvu un paskatījos uz Evu. Viņa stāvēja netālu no durvīm, ap galvu apsējusi baltu lakatiņu, un mulsi smaidīja. Tas izskatījās tik dabiski un vienkārši, tik cilvēciski saprotami un silti, ka man uzreiz kļuva skaidrs — šī meitene ir tīra kā atnākusi ziemas diena. Viņa nespēj nodot.

Pagriezu galvu uz otru pusi un paskatījos laukā pa logu. Pagalms bija pilns ar mūsu strēlniekiem. Taču kaut kas tomēr bija noticis. To varēja just no apkārtējās burzmas, skaļajām runām un satraukto cilvēku žestiem.

Ar lielu blīkšķi atsitās durvis, un istabā platiem soļiem ienāca pulka komisārs Jēkabs Beļaks. Viņš joprojām vēl bija saaukstējies un runāja stipri aizsmakušā balsī.

—   Jāni, — viņš dusmīgs sacīja un nez kādēļ vērīgi noskatīja Evu Mikuļsku. Meitene joprojām stāvēja netālu no durvīm, tikai tagad viņas seja bija kļuvusi nopietna un neparasti bāla. Man šķiet, viņa instinktīvi sajuta bailes par sevi, māti un savu māju.

—  Noticis neliels starpgadījums, — Jēkabs paziņoja.

Nepatikā saraucu pieri un savukārt rūpīgi noskatīju pulka

komisāru. Mēs viens otru pazinām jau no pirmajām 3. Kurzemes bataljona formēšanas dienām. Kopā karojām piekto gadu, neskaitāmas reizes bijām nonākuši visbaismīgākās un sarežģītākās situācijās, taču īsti draugi tā arī nebijām kļuvuši. Varbūt tādēļ, ka Jēkabs atšķirībā no manis parasti bija diezgan rupjš un nesavaldīgs, bet varbūt arī tādēļ, ka mums visai bieži iznāca asas domstarpības gan par daudziem kara taktikas, gan tīri saimnieciskiem un sadzīves jautājumiem.

—  Kas par lietu? — es ātri pajautāju.

—   Nekas jau tāds sevišķs nav, — Jēkabs saviebies teica. — Es to nokārtotu viens divi, puišus brīdinātu un atgādinātu, ka tā nu gluži rīkoties nedrīkst, taču gandrīz vai sadumpojies viss pulks!

Es atkal saraucu pieri un caur logu paskatījos pagalmā. Tur daudzu strēlnieku ielenkumā bez ieročiem rokās stāvēja divi kareivji, kuri, viens otru pārkliegdami, mēģināja kaut ko stāstīt pārējiem biedriem. Viens no viņiem bija Pēteris Rieksts no Jelgavas, bet otru es nepazinu. Tas bija vēl gluži jauns puisis stipri nonēsātā šinelī, taču ar spīdīgiem virsnieku zābakiem kājās.

—  Kādēļ viņi dumpojas? — es painteresējos. — Un ko tie divi tur tā bļaustās?

—   Viņu dēļ visa tā jezga arī ievārījusies, — Jēkabs dusmīgs sacīja un vēlreiz rūpīgi noskatīja ne tikai Evu, bet arī plašo un labi iekārtoto istabu. — Puiši bija nakšņojuši kāda kulaka mājā . . . Bet es skatos, ka šitā ģimenīte tāpat nav nekāda nabagā . . . Vaina valns! Visapkārt kontriķi vien!

—   Ko tie puiši pastrādājuši? — es nepacietīgi uzprasīju, tūlīt noprazdams kaut ko nelāgu.

Jēkabs pagāja vēl sānis un ar izstieptu roku parādīja uz Evu.

—   Lai šitā jaunkundze lasās prom! — viņš aizsmacis nosēcās. — Viņai te nekas nav ne jāredz, ne jādzird!

Es cieši sakodu lūpas un bridi padomāju. Man Jēkaba priekšlikums nepatika. Bez tam Eva tik un tā nevienu vārdu latviski nesaprata.

—   Lai meitene paliek, — es teicu. — Viņa ir šis mājas saimniece, bet mēs tikai viesi. Ko tie divi ir pastrādājuši?

Jēkabs smagnēji apsēdās pie galda, neceremonējoties no lielās bļodas paņēma dažus vārītus kartupeļus un tos klusēdams apēda. Pēc tam no māla krūzes vēl padzēra pienu un labpatikā noslaucīja ūsas.

—    Nieki vien! — viņš beidzot sāka stāstīt. — Pēteris ar Kazimiru tā kulaka mājā bija atraduši vienu paslēpušos drozdoviešu virsnieku. īsti nezinu, vai viņš bija pretojies vai ne, bet puiši viņu nokniebuši. Tas ir fakts. Es pats redzēju. Pēc tam pievākuši viņa zābakus, zobenu un laikam kaut kādas tur arī sudrablietas . . . Portsigāru, gredzenu . . . Mājas saimnieks pārbijies un gribējis mukt prom. Puiši viņu aizturējuši un pavēlējuši, lai uz ātrāko stiepj šurp visu, ko vien var sadabūt, — ēdamo, pašbrūvēto un katrā ziņā arī kādu sievišķi. Saimnieks atteicies. Tad Pēteris ar Kazimiru to budzi pamatīgi piekāvuši, ēdamo un dzeramo paņēmuši paši, bet, kad bijuši jau krietni iesiluši, gultā ierāvuši ari saimnieci.. . Es viņu redzēju. Knapi dzīva. Bet tas jau laikam vairāk no nerviem . . .

Jutu, ka no dusmām nodrebu un mani visu pārņem gan milzīgs kauns, gan svelošs naids. Abi kareivji bija izdarījusi tieši to, no kā es visvairāk biju baidījies. No kā es jau vairākkārt savus strēlniekus biju brīdinājis.

«Tikai nelaupiet! Tikai neko neņemiet ar varu! Ne maizi, ne sievietes! Mums augstu jātur latviešu strēlnieku gars. Lai mūsu priekšā dreb ienaidnieks! Lai tas bailēs notrīc un bēg! Bet iedzīvotāju . . . Lai visi šie ukraiņi, poļi un krievi mūsu priekšā pateicībā noliec galvas!»

Bet nu tikai naidā vīstīs dūres.

—  Kas bija tālāk? — es auksti pavaicāju.

—  No rīta saimnieks bija nācis pie samaņas, izmucis laukā un atnāca pie manis žēloties. Viņa vaimanas dzirdēja arī daži citi strēlnieki. Tie uzreiz paši aizskrēja uz to māju, Pēteri un

Kazimiru arestēja un turpat gandrīz vai nosita. Saskrēja viss pulks. Visi ir baigi sašutuši un pieprasa tiesu.

—  Bet tu? — es painteresējos. — Tu neesi sašutis?

—  Kā lai to pasaka … — Jēkabs smagi nopūtās. — No vienas puses, viņus jau var labi saprast. Mājas saimnieks nepārprotami ir mūsu šķiras ienaidnieks, ekspluatators un kontra! Bet zēni ir izsalkuši, neapģērbti un nikni. Pats zini labāk par mani. Šeit vispār visi ir mūsu ienaidnieki!

—  Ja mēs tā rīkosimies arī turpmāk … — es nikni sacīju un cieši aizpogāju šineli, un galvā uzliku cepuri. — Mums nekad nebūs īstu draugu. Lai kur mēs arī atrādīsimies, iedzīvotāji no mums baidīsies.

—  Un labi! — Jēkabs Beļaks iesaucās. — Viņiem no mums ir arī jābaidās! A kā gan citādi? Šitie taču visi ir baltie! Svcloči!

Viss, es pie sevis ātri nodomāju. Viss! Šīm laupīšanām un vardarbībai beidzot ir jādara gals! Līdzīgi atgadījumi bija notikuši jau agrāk. Marodier isms un visatļautība sevišķi bija izplatījusies vairākās krievu, kazaku un no Kaukāza iedzīvotājiem saformētajās kalniešu daļās. Latvieši — ar ļoti retiem izņēmumiem — visu Pilsoņu kara laiku bija turējušies godam. Un es gribēju, mēs visi gribējām šo karu tā arī uzvarēt — ar tīrām rokām un tīru sirdsapziņu. Tādēļ jebkurš šāds gadījums . . . Viss!

Es vēl atcerējos vakardienas sarunu ar Evu Mikuļsku.

«Latvieši esot visnežēlīgākie cilvēki uz pasaules. Visi no jums baidās.»

—  Ko tu domā darīt? — es vērsos pie pulka komisāra.

Jēkabs pakasīja pakausi un atkal šķībi paskatījās uz Evu.

—    Kaut kā jau vajadzētu sodīt, — viņš domīgs sacīja. — Būtu senie laiki — izdzītu caur «stroju». Bet ko tagad?

—   Nošaut! — es skarbi sacīju, uzreiz saprazdams, ka tas ir vienīgais līdzeklis, kā nepieļaut šādu atgadījumu atkārtošanos. — Nošaut visa pulka priekšā! Par mācību! Par brīdinājumu!

Jēkabs ilgi klusēja. Acīmredzot viņam bija grūti izšķirties. Es viņu labi sapratu. Viena lieta ir nošaut ienaidnieku, bet kaut kas pavisam cits ir nogalināt savējos. Bet šoreiz citādi nevarēja. Man arī nebija viegli. Varbūt man bija vēl grūtāk un smagāk nekā Jēkabam, jo pēdējais vārds vienmēr it visur tomēr piederēja man. Bet toreiz bez ilgas šaubīšanās uzņēmos atbildību par tik bargu soda mēru galvenokārt tādēļ, ka man latviešu tautas gods šķita nesalīdzināmi svarīgāks nekā šo divu nesavaldīgo strēlnieku personiskais liktenis.

Es pagriezos pret Evu. Meitene satraukta paskatījās. Es viņu uzrunāju krievu valodā.

—  Izej laukā un ātri apskrien visu sādžu! Ieej katrā mājā un pasaki iedzīvotājiem, lai tūdaļ sapulcējas ciema centrā. Jā, turpat pie baznīcas! Baznīcas priekšā uz laukuma! Visi! Jūs tūdaļ redzēsiet, ko latvieši dara ar tiem, kas paceļ roku pret nevainīgiem cilvēkiem!

Eva piekrītoši pamāja, jau sataisījās iet, tad apstājās.

—   Tas prasīs daudz laika, — viņa teica. — Ciems ir liels. Es palūgšu ksendzu, lai iezvana zvanus. Cilvēki uzreiz sapratīs — atkal ir notikusi nelaime.

—  Labi, Eva, — es sacīju. — Skrej! Lai pēc desmit minūtēm ļaudis būtu kopā!

Meitene aizgāja. Jēkabs nikni paskatījās uz mani.

—   Ko esi nodomājis darīt? — viņš neapmierināts pavaicāja. — Kā viduslaikos — publiska nāvessoda izpildīšana?

—   Jā, — es atzinos. — Tā esmu nolēmis. Lai ļaudis redz un uzzina — mēs neesam nekāda mežoņu tauta! Mēs stingri sodīsim ikvienu . . . Tikai tā, Jēkab, vienīgi tā mēs iznīcināsim jebkuru patiku vēlreiz kādam strēlniekam mesties pie rīkles saimniekam, kas labprātīgi neatdos savu mantu vai sievu! Tu man piekriti?

Jēkabs atkal ilgi klusēja, nervozi staigādams no vienas istabas kakta uz otru. Viss viņa šinelis bija vienās skrandās un liesmu izraibinātos plankumos.

Patiešām, es nodomāju. Mēs esam izgājuši caur uguns vētrām un ložu krusām. Caur zobenu mežiem un nāves pļavām. Tagad mums vēl jāiziet arī cauri šitam — savējo sodīšanai.

—   Tā jau ir, — Jēkabs saguris noteica. — Viss sanācis diezgan glupi. Lai gan domāju . . . mēs to itin labi varējām nokārtot paši savā starpā. Kādēļ taisīt tādu teātri?

Bet kaut ko mainīt jau bija par vēlu. Drīz sāka skanēt vairāki baznīcas zvani, un pēc minūtēm desmit, piecpadsmit viss lielais laukums baznīcas priekšā bija pilns ar ciema iedzīvotājiem. Pārsvarā gan tur bija sanākušas sievietes, bērni un sirmi veči. Visi uzmanīgi un ļoti satraukti uz mums skatījās. Sodāmie strēlnieki stāvēja noliektām galvām.

—   Runāt vajadzētu tev, — es vērsos pie Jēkaba. — Tu esi komisārs un . . .

Jēkabs Beļaks noraidoši pakratīja galvu un raudzījās

sānus.

—  Nevaru … — viņš uzspēlēti klusi nočukstēja. — Mans kakls . . .

Bet kaklam nemaz tik lielas vainas nebija. Beļaks acīmredzot savā dziļākajā pārliecībā vienkārši nepiekrita manam lēmumam publiski sodīt vainīgos. Bez tam viens no sodāmajiem — Kazimirs Vorkāns — bija viņa novadnieks.

Es negribēju runāt. Es šo mākslu ne sevišķi labi pie- pratu, bez tam pārāk daudz atbildības gūlās uz maniem pleciem. Taču klusēt nevarēju. Nezinu kādēļ, bet mani visu laiku ārdīja spēcīgas dusmas un gandrīz vai personisks apvainojums, it kā Pēteris ar Kazimiru būtu piekāvuši un aplaupījuši manu tēvu, piesmējuši manu sievu . . .

—    Ļaudis! — es nevis runāju, bet skaļi kliedzu. — Ukraiņi, poli un krievi! Mēs esam latvieši! Mēs esam šurp atnākuši, lai jūs atbrīvotu no muižnieku varas, lai uzvarētu baltgvardu ģenerāļus un visur nodibinātu darbaļaužu varu! Mēs karojam pret armiju, nevis pret mierīgajiem iedzīvotājiem! Varat būt droši! Jūsu dzīvībām un mantai nekādas briesmas no mūsu puses nedraud! Mēs nevienu privātpersonu neaiztiekam! Tieši otrādi! Kā varam un protam, mēs viņiem palīdzam, cerot, ka jūs palīdzēsiet arī mums! Latvieši nav briesmoņi, kā te varbūt viens otrs domā! Latvieši ir godīgi un ļoti drosmīgi revolūcijas sargi, kas apzinīgi pilda gan savu svēto karavīra pienākumu, gan augsti tur personisko cieņu un nekādos netīros darījumos neaptraipīto godu un slavu! Taču dažreiz tomēr gadās reti izņēmumi. Diemžēl gadās… Tā bija arī pagājušo nakti. Jūs jau droši vien būsiet dzirdējuši. Divi mūsu karavīri ir pielietojuši vardarbību pret kādu no jūsu ciema ģimenēm. Tādēļ . . . Pamatojoties uz kara laika likumiem . . . Mūsu goda un lepnuma principiem . . . Sekojot mūsu zvēresta vārdiem . . . kalpot tikai taisnīgai lietai . . . Šie divi bijušie mūsu slavenās Latviešu strēlnieku divīzijas karavīri par pastrādātajiem noziegumiem tūlīt jūsu acu priekšā tiks sodīti ar nāvi nošaujot!

No strēlnieku rindām tūlit iznāca Jēkaba Beļaka nozīmētie pieci šāvēji un notiesātos nostādīja pie baltās baznīcas sienas. No sākuma viņi gribēja stāvēt pret pūli un strēlniekiem ar mugurām, bet Žanis Krastiņš viņus pagrieza otrādi.

—   Skatieties cilvēkiem un savai nāvei acīs! — viņš nikni noteica, pagāja sāņus un, gaidīdams pavēli, raudzījās uz mani. Bet es vēl gribēju dažus vārdus pateikt arī pulkam.

—  Varonīgie latvju strēlnieki! — es atkal iekliedzos. — Tas, ko jūs redzat . . . Tas nekad vairs nedrīkst atkārtoties! Nedrīkst! Es jūs lūdzu! Es pavēlu! Lai nākamās paaudzes mūs atceras ne tikai kā varonīgus un revolūcijas ideāliem uzticamus karavīrus, bet arī kā taisnīgus un godīgus cilvēkus! Būsim stingri un nelokāmi . . . Būsim nežēlīgi pret ienaidniekiem, taču civiliedzīvotājus liksim mierā! Es vēlreiz jūs lūdzu! Es vēlreiz pavēlu! Mūsu latviešu tautas… Strādnieku un zemnieku . . . Mūsu slavenās, kauju uzvarām apvītās strēlnieku divīzijas un mūsu pulka vārdā . . .

Man aizlūza balss. Es biju tā uztraucies, visi nervi bija tik ļoti saspīlēti, ka man pat noreiba galva. Vairākus brīžus smagi elpoju, ar kabatas lakatiņu noslaucīju nosvīdušo pieri un lēni piegāju pie notiesātajiem.

Viņi bija uzkrītoši bāli, taču ārēji izskatījās visai mierīgi.

—   Pēteri Riekst! — es klusi uzrunāju pa kreisi stāvošo puisi. — Ja nemaldos, tu esi no Jelgavas, ja?

—  Tā ir, komandier! Mācījos Jelgavas pirmajā ģimnāzijā.

—  Vecāki vēl dzīvi?

—  Nezinu, bet visai iespējams.

—  Ko es tavā labā vēl varu izdarīt?

Pēteris Rieksts samocīti pasmaidīja.

—   Ko nu vairs . . . Taču … ja jums kādreiz iznāks atkal būt Latvijā. Vai kaut kā citādi. . . Nesakiet mātei un tēvam, ka mani šitā . . . Pasakiet, ka es kādas kaujas laikā vienkārši pazudu bez vēsts . . .

—  Labi, — es nopietns sacīju. — Tā arī pateikšu. Vari būt mierīgs.

Pēc tam pievērsos otrajam nāviniekam.

—  Tev ir kāda pēdējā vēlēšanās?

—  Nav. Bet gribu pateikt. . . Tas nav taisnīgi, ko jūs pašlaik darāt! Jā, mēs to virsnieku nogalinājām, saimnieku piekāvām un rekvizējām viņa pārtiku un šņabi! Jā! Arī viņa sievu paņēmām, bet viņi taču ir mūsu ienaidnieki! Vai jūs to nesaprotat? Ie-naid-nie-ki!

Es vairs negribēju klausīties. Taisījos jau iet prom, kad Vorkāns negaidīti nokrita manā priekšā uz ceļiem, atrāva frenča apkaklīti un iesmilkstējās gluži kā ievainots suns.

—  Komandier! — viņš iesaucās. —Jāni Krišlauk! Latvieti! Es neesmu nekāds krievs vai ukrainis! Es arī esmu latvietis! Es esmu tavs brālis, tavs cīņu biedrs! Apžēlo! Es lūdzu — apžēlo!

Man smeldzīgās sāpēs sažņaudzās sirds, un es ar grūtībām noriju siekalas. Dažus brīžus klusēdams skatījos viņa bālajā sejā, viņa drudžaini kvēlojošajās acīs, tad ieraudzīju, ka uz viņa kailajām krūtīm spožā ķēdītē mirdz zelta krusts . . .

Vai tas bija paša īpašums, jeb vai arī to viņš vakar bija atņēmis nogalinātajam viisniekam vai saimniekam? Vienalga. Tagad tam jau vairs nebija liela nozīme.

—   Cik tev ir gadu? — es pavaicāju.

—  Deviņpadsmit.

—  Tu esi ticīgais?

—  Jā! — Vorkāns dedzīgi atsaucās. — Es esmu īstens katolis un . . .

—    Tad lūdz Dievu! — es viņam klusi pateicu. — Lūdz Dievu, Kazimir, un varbūt tev tiks piedots! Es tev nepiedodu . Pagāju sāņus un tikko manāmi Žanim Krastiņam pamāju ar galvu.

Žanis izstiepa roku un deva pavēli šāvēju komandai. Tā ātri sakārtojās, pacēla šautenes, un jau pēc dažām sekundēm atskanēja skaļa zalve . . .

Pēc tam visā apkārtnē iestājās ilgs un pretīgs klusums, līdz atkal kāds uzkāpa baznīcas tornī un sāka dimdināt zvanus. . Pagriezos pret strēlniekiem. Viņi stāvēja noliektām galvām, un varēja redzēt, ka daži pat raud.

Arī ļaužu pūlis bija apmulsis. Cilvēki meta krustus un nobijušies klausījās dobjajās zvanu skaņās.

Abi nošautie, ložu atsviesti atpakaļ, gulēja ar mugurām pret balto baznīcas mūri.

Pacēlu galvu un paraudzījos zilajās debesīs. Tur, netālu no kāda balta mākoņa malas, lidoja vairāki lieli putni un visu laiku žēli ķērca.

Nezinu, kā bija īstenībā, bet man uzreiz šķita, ka šie melnie putni ir abu sodīto strēlnieku jau pārvērtušās dvēseles un tās tagad kliegdamas mani skaļi nolād un aicina līdzi. . .

Man nekas nebija pretim.

Mani visu bija pārņēmusi tik neizturami mokoša vainas apziņa, ka es pirmo reizi mūžā labprātīgi vēlējos nomirt. . .

17. n o d a ļ a

Jānis Vanags pamodās. Viņš uzreiz blakus sajuta Ievas karsto ķermeni, viņas vieglo elpu un abas kailās krūtis, kas mierīgi cilājās un izskatījās pēc divām baltām ūdensrozēm.

Jānis lēni pagriezās uz muguras, arī Ieva pamodās, ērtāk iekārtojās pie viņa sāna un vēl samiegojusies pajautāja: — Jau rīts?

Jānis paskatījās uz lielo darbnīcas logu, kas aizņēma visu ārējo sienu un pa kuru pašlaik aumaļām nāca iekšā agrīnās saules stari, izstaipījās un Ievu noskūpstīja uz pieres.

—  Labrīt! Pulkstenis ir pusseši. Vari vēl gulēt.

—   Ko nu vairs … — Ieva noņurdēja, — ja. jau esi uz- triecis augšā.

Jānis izberzēja acis un uzmanīgi noskatīja plašo telpu. Viņš uzreiz atcerējās visu, ko naktī bija redzējis, kādi cilvēki šeit nāca un gāja, kā viņi te visi staigāja, runāja un dejoja .. . Un tas tūkstošgadīgais Skrandainis, un mūždien atdoties gatavā Sieviete, un Kritušais ar kaut kur kaujas laukos pazaudēto seju, un, beidzot, Jānis Krišlauks … Ko tas viss nozīmēja? Tie bija sutīgās nakts izraisīti murgi, kāds savāds sapnis vai arī tikai manas iedomas, mana sakairinātā iztēle starp miegu un nomodu?

Nu protams! Kas gan cits? Tā taču nevarētu būt, ka dažreiz mūsu slēptākās zemapziņas straumes vai kas vēl neti- camāk . . . Varbūt visu, kas notiek uz šīs pasaules, kāds tomēr uzņem neparastā filmā? Varbūt visa mūsu atmosfēra, viss gaiss un zeme ir milzīga, ārkārtīgi jutīga videofilma, kurā nofiksējas viss, kas notiek katrā cilvēkā un ārpus mūsu apziņas? Un, ja tas tā ir, tad nav vairs jābrīnās, ka laiku pa laikam mēs nokļūstam pavisam citā realitātē, citā esamības plaknē. Mēs tiekam ierauti notikumos, kuros nekad neesam piedalījušies. Jo kas gan tādi mēs esam? Acīmredzot nekas vairāk kā tikai redzamā veidā materializējušās enerģijas pikas. Un mūsu domas tādas pašas. Tikai nedaudz smalkākas. Bet tā pati elektrība. Tas pats magnētiskais un bioloģiskais lauks, kurā vienlaikus eksistējošais koks, cilvēks, zāles stiebrs un vissīkākais mikrobs saņem vienādi svarīgus signālus un informāciju gan no zemes, debesīm, gan visattālākā Galaktikas stūra. Mēs dziļi maldāmies, ja domājam, ka esam Zemes bērni. Mēs visi nākam no Visuma. Tur ir mūsu dzimtene. Mēs nākam no liela Noslēpuma, kurā nekas vēl pagaidām nav izzināts.

Jānis pasmaidīja un spēji pakratīja galvu, kā gribēdams atgaiņāt neparastās domas. Vai nu es patiešām vēl guļu un turpinu sapņot, vai arī visā nopietnībā ar manu galvu un atminu kaut kas nav kārtībā.

—    Ieva! — Jānis pieskārās meitenes siltajam plecam.

—  Paskaties manī!

—  Es jau skatos.

—  Ko tu redzi?

—  Neko īpašu. Tev pa nakti uzaugusi bārda.

—  Es pēc traka neizskatos?

—   Man šķiet, ka ne. Bet vakarvakarā . . . Jā! Vakarvakarā tu biji jucis!

—  Tu mani tādu padarīji.

—     Kas tev bija uznācis? — Ieva šķelmīgi pavaicāja.

—  Beidzot manī iemīlējies?

—   Es tevī esmu iemīlējies jau sen, — Jānis atbildēja.

—  Tad tu agrāk esi pratis labi slēpt savas jūtas, — Ieva sacīja. — Līdz šim tu pret mani esi bijis stipri atturīgs.

—  Tu juties neapmierināta? — Jānis, nedaudz izbrīnījies, sarauca uzacis.

—  Ne tādā nozīmē, kādā tu pašlaik domā. — Ieva mazliet pagriezās sāņus. — Tās ir divas dažādas lietas.

Jānis atkal Ievu cieši pievilka pie sevis. Viņš negribēja ar Ievu strīdēties. Viss galu galā šķita kārtībā. Vakarvakarā viņš šo sievieti bija vairākkārt ieguvis, un abi jutās laimīgi.

—  Tu gulēji labi? — Jānis painteresējās.

—  Kā nosista! — Ieva iesmējās. — Lai gan šī mazā kušete ir visai neērta. Bet tu?

—  Ne visai.

—  Es tevi nomocīju?

—  Negribi arī tagad pamocīt?

—  Vēl ne! — Ieva iesmējās. — Ļauj atmosties!

Jānis Vanags vairākas reizes noglāstīja Ievas tumšos matus un atkal atcerējās pagājušo nakti. Viss redzētais un dzirdētais bija tik neparasts un spilgts, tik dzīvs un loti ticams, ka mākslinieks vēl tagad šaubījās, vai tas vispār ir bijis sapnis.

—    Kādēļ tu gulēji slikti? — Ieva pavaicāja. — Es tevi traucēju?

—   Nē! — Jānis nopietns pakratīja galvu. — Mani visu nakti traucēja citi cilvēki.

—   Sievietes, vai ne?

— Jā, tur bija arī sievietes, — Jānis domīgs atbildēja. — Bet zini . . . Tas bija vissavādākais. Es dzirdēju, kā ar mani sarunājas Jānis Krišlauks.

Ieva mazliet parausās augstāk uz spilvena un pagrieza seju pret logu. Saule jau bija ienākusi istabā.

—  Tas, kas tev jāglezno?

—  Tas pats.

—   Ko viņš tev teica? — Ieva bez sevišķas intereses pavaicāja. Viņu vairāk interesēja pašas vakardienas atmiņas.

Jānis ilgi neko neteica, tad piecēlās sēdus un saspringts paskatījās uz vakar aizsākto Krišlauka portreta metu.

—  Tas viss, protams, bija sapnis, — viņš klusi atkārtoja, — taču Krišlauks bija tik dzīvs un vesels . . . Zini, es pat sajutu viņa sviedru un tabakas smaku… Dzirdēju, kā šķind pieši

. un garais zobens . . . Krišlauks sarunājās pats ar sevi. No sākuma viņš mani pat nepamanīja, bet, beidzot ieraudzījis … ļoti nopriecājās. Pēc tam teica savādus vārdus . . . Viņš bija aizkustināts, un no dažiem teikumiem es izlobīju, ka viņš ir zinājis par manu eksistenci, tātad neesmu viņam gluži svešs, es patiešām esmu viņa radinieks . . . Bet kāds? Dēls?! Varbūt dēladēls? Brāļadēls? Ieva, kas es īsti esmu?

Ieva gribēja iesmieties, taču, ieraudzījusi Jāņa nopietno seju, aprāvās un pieglauda galvu viņa plecam.

—  Tas tev šobrīd ir svarīgi?

—  Jā. Es gribu zināt patiesību.

—  Es tev ne ar ko nevaru palīdzēt. Ja nu vienīgi atkal. . .

—    Šodien noteikti jāsazvanās ar vecākiem. Kādēļ viņi nekad man nav stāstījuši par Jāni Krišlauku?

—  Varbūt nemaz tādu nepazīst, — Ieva ieminējās.

—    Tas nevar būt! Kādēļ tad esmu viņam tik uzkrītoši līdzīgs? Kā izspļauts! Kā dvīņubrālis! Es tev vakar neparādīju? Pagaidi!

Jānis strauji izlēca no gultas, aizgāja līdz galdam, satvēra zilgano aploksni, no tās izņēma Jāņa Krišlauka fotoattēlus un pasniedza Ievai.

—  Skaties!

Ieva uzmanīgi apskatīja vecās bildes un arī nejauši nodrebēja. Patiešām. Cilvēks uz fotogrāfijas bija neticami līdzīgs Jānim Vanagam.

—  Kā tas var būt? — Ieva izbrīnījusies pavaicāja.

—  Nezinu, — Jānis nesapratnē izpleta rokas. — Kaut kāda fantastika!

—  Pagaidi! — Ieva iesaucās. — Varbūt Kultūras ministrijā kaut ko zina? Kādēļ viņi šā portreta gleznošanai izraudzīja tieši tevi? Tas nav bez iemesla.

—   Neko vini nezina, — Jānis skali noteica un ielīda atpakaļ gultā. — Tā ir vienkārši sagadīšanās.

—   Nesaki vis! — Ieva iesmējās. — Nekas šai pasaulē tā vienkārši nenotiek! Viss jau ir iepriekš paredzēts.

Jānis saudzīgi uzgūlās Ievai virsū, viņu spēji apdedzināja meitenes stingrās krūtis, viņš vairākas reizes noskūpstīja Ievas lūpas un kaklu, tad noslīdēja zemāk un iespieda seju starp abām smaržojošām ūdensrozēm . . .

—   Pasaule pēkšņi kļuvusi savāda, — viņš tikko sadzirdami teica. — Un tu man pēkšņi liecies pavisam cita.

—  Labāka?

—  Jā, Ieva. Pavisam laba. Daudz tuvāka.

Jaunā sieviete kādu laiciņu ātri elpoja, tad satraukta teica: — Jāni. . . Ņem mani! Paņem tikpat labi kā vakar!

Jānis atrāva seju no Ievas krūtīm un ieskatījās viņas gaidpilnajās acīs.

—  Tu varbūt neticēsi, bet gan kritušais karavīrs, gan pats Jānis Krišlauks man naktī teica . . . Viņam arī esot bijusi meitene, kas saukusies Ieva . . . Viņiem esot bijusi neticami skaista, grūta un ļoti ilga mīlestība. Cauri visam mūžam.

Ievas acīs negaidīti saskrēja asaras.

— Ja tu mani neatstāsi . . . Jāni! Arī mums tāda būs. Tu redzēsi! Skaista, grūta un ļoti ilga mīlestība uz visu mūžu.

Kad pēc divām stundām Ieva aizbrauca uz darbu, Jānis vēl pavingroja, nomazgājās un apģērbās. Viņam bija patīkami apzināties, ka pēc trokšņainās un visai nepatīkamās laulības šķiršanas prāvas, dažu gadu diezgan vētrainas uzdzīves viņam tagad atkal beidzot parādījusies sieviete, pēc kuras aiziešanas vairs nav atviegloti jānopūšas, bet gan sevī jāapspiež ilgas, lai tūlīt neskrietu pakaļ un nesauktu atgriezties.

Jānis piegāja pie galda un vēlreiz paņēma rokās Krišlauka fotogrāfijas un rūpīgi tās apskatīja.

Tu acīmredzot esi nodzīvojis garu un arī piedzīvojumiem vai, pareizāk sakot, smagiem pārdzīvojumiem bagātu dzīvi. Cik es varēju saprast no muzeja darbinieces teiktā, tu esi bijis viens no Pilsoņu kara varoņiem, taču, kā daudzi citi savā laikā, neatzīts un aizmirsts. Tātad arī tu esi bijis kādreiz aprunāts, apmelots un notiesāts. Trīsdesmit septītais, paldies Dievam, tev gājis garām. Tavs likteņa gads ir bijis četrdesmit devītais. Lai gan . . . Kurš gads tev nav bijis liktenīgs? Visi. Un visi mēneši ur» visas dienas.

Tu esi mans tēvs? Bail pat tā domāt, bet mazliet jāparēķina. Esmu dzimis piecdesmitā gada 2. janvārī. Tev tai laikā ir bijuši piecdesmit seši. Tātad pilnīgi iespējams.

Bet lēnāk, Jāni, lēnāk! Viss jau it kā tiešām būtu loģiski un pareizi, taču kur tādā gadījumā paliek Krišlauka mūža lielā mīlestība Ieva Zemīte? Bet varbūt īstenībā šādas mīlestības nemaz nav bijis? Varbūt tas ir tikai izrunāts, izpušķots — kā daudzi pagātnē nogrimuši notikumi? Jo kas tad man pavēstīja par šo mīlestību? Naktī parādījušies rēgi! Nē. Ja es gribu uzzināt patiesību, tad jārok dziļāk, pamatīgāk. Jāmeklē cilvēki, dokumenti. Muļķības. Kādi cilvēki, kādi dokumenti, ja pat muzeja zinātniskā līdzstrādniece, tātad diplomēta un augsti skolota vēsturniece, neko tomēr nemācēja pastāstīt! Viņa taču neko nezina! Cilvēks nodzīvojis dzīvi, karojis, mīlējis un nevainīgi cietis, bet neviens neko nezina! Tas ir pareizi? Bet . . . Atklāti sakot, varbūt arī man šā cilvēka dzīve ne sevišķi interesētu, ja vien . . . Uzgleznotu viņa portretu, saņemtu savus nopelnītos rublīšus, un viss! Bet kas attiecas uz Jāņa Krišlauka biogrāfiju . . . Par tās noslēpšanu no sabiedrības. Par klusēšanu, par izsvītrošanu no vecākās un jaunākās paaudzes atmiņām un apziņas . . . Visi tie melnie meli un netaisnīgais tiesas spriedums . . . Lai tas viss tagad gulstas uz to cilvēku sirdsapziņas, kas šādu stāvokli toreiz pieļāva, kas ik dienas veicināja nevis labo, bet gan tikai slikto; kas melus vērtēja augstāk par patiesību, kas taisnības vārdā deva priekšroku netaisnībai, kas ļāva triumfēt stulbumam, zemiskumam un aklai vardarbībai. . .

Ko es varu darīt? Neko. Protams, uzgleznot Jāņa Krišlauka bildi. To es varu. Tas ir mans pienākums. Bet tālāk? Kas tālāk? Nav taču izslēgts, ka viņš tomēr ir mans tēvs! Vai mans vectēvs, onkulis vai krusttēvs! Vai kāds cits mans tuvs radinieks. Kas tas ir bijis par savādu, baismīgu laiku, kad tēviem ir atņemti bērni un dēli neko nav drīkstējuši zināt par saviem tēviem?!

Kas tā ir par vēsturi?

Tātad visi gali ūdenī? Viss noslēpts, aprakts, aizmirsts? Un man patiesību par pagātni nesīs tikai mirušo, kritušo, nomocīto un aizmirsto gari?!

Bet stop! Es nupat atcerējos. Jā! Kas bija tā vecā sieviete pusaizmirstajā lauku kapsētā pie Jāņa Krišlauka kapa? Varbūt tā bija . . . Krišlauka lielā mūža mīlestība Ieva Zemīte?!

Mākslinieks nosvīda. Viņš ātri izdzēra pustasīti aukstas kafijas un vēlreiz uzmeta skatienu fotogrāfijai.

Gan es tevi iepazīšu, viņš apņēmīgi nodomāja. Tu man kļūsi tuvāks, pazīstamāks. Bet vispirms jāuzzina, vai vecajā kapsētā gulošais Jānis Krišlauks ir viena un tā pati persona. Bez tam jāaizbrauc tur vēlreiz un jāmēģina satikt vecā tantiņa. Pēc tam . . . Lai paliek! Vispirms taču jāpiezvana večiem! Tuvākajās dienās noteikti jāaizbrauc un ar viņiem kārtīgi jāizrunājas. Es vairs nespēšu normāli strādāt, vispār nespēšu dzīvot, ja šīs mūsu sasodītās līdzības noslēpumu pēc iespējas ātrāk neuzzināšu!

Jānis Vanags ar mazliet drebošu roku paņēma sarkanā telefona aparāta klausuli un steidzīgi uzgrieza Skrundas numuru.

18. nodaļa

Pagājušā gadsimta beigās celtā slimnīca atradās Harkovas dienvidu nomalē un rietošajos saules staros atgādināja vieglu un ļoti baltu sengrieķu templi.

Tikai bez viņu labajiem un cilvēciskajiem elkiem. Tā vien šķita, ka tajā tālajā pavasarī šo namu laikam vispār bija aizmirsis jebkurš no daudzajiem pasaules dieviem.

Allahs droši vien norūpējies uzraudzīja savas daudzās sievas.

Buda vēroja Visuma centru un redzēja veidojamies jaunas pasaules.

Bet Dievs raudzījās sava dēla izmocītajā sejā, skatījās uz viņa asiņainajām roku plaukstām un noskumis teica: «Tā iet, kad palīdzi cilvēkiem un izrādi lieku žēlsirdību! Visi uzreiz saprot, ka esi kļuvis vājš. Bet ļaudis vājajiem netic. Viņi alkst redzēt un sajust bargu dievu . No dieviem ir jābaidās. Būtu tu bijis auksts un nežēlīgs, tevi nekad nenodotu tavs labākais māceklis.»

Slimnīca bija pārpildīta, un jau pa gabalu oda pēc lizola un hlora. Agrāk tā bija paredzēta galvenokārt tuberkulozes slimniekiem, taču tagad tur atradās visraibākais kontingents — gan plaušu slimnieki, gan smagi ievainotie, gan sasirgušie ar gripu, tīfu un visām pārējām infekcijas slimībām.

Jānis Krišlauks gulēja baltās pils trešajā stāvā, kur pirmajās šeit pavadītajās dienās no savas divdesmit astotās palātas logiem vēl varēja saskatīt lielu un skaisti izveidotu parku.

Kā pie mums Latvijā, viņš gurdi nodomāja. Kā barona fon Līvena parks Mežotnē. Kā Ķeizardārzs Rīgā. Kā mātes puķu dobes divus metrus no virtuves loga.

Taču nu jau bija pagājušas vairāk nekā divas nedējas, kopš Jānis Krišlauks neredzēja neko. Viņš vairs nedzirdēja arī no pirmā stāva nākošos ievainoto baismīgos kliedzienus, kad viņiem tur bez pietiekamas narkozes ārsti amputēja sadragātos locekļus.. .

Jānis Krišlauks lēnām sadega. Vispirms viņš saslima ar vedertīfu, bet pēc desmit dienām tam vēl pievienojās abpusējs plaušu karsonis. Nekādu efektīgu zāļu tolaik nebija. Visu slimnieku un ievainoto «būt vai nebūt» praktiski atradās viņu pašu, Dieva un pilnīgi neizprotamas nejaušības ziņā.

Tā vien šķita, ka te pats Liktenis aiz gava laika spēlēja kādu dīvainu spēli. Vieniem tas ar vieglu roku nez kādēj atstāja dzīvību, bet citiem tikpat viegli to atņēma. Vēlāk, piemēram, viss medicīniskais personāls brīnījās, kādēļ nenomira tas bada izmocītais, neparasti izģindušais sarkanarmietis, kuram granātas šķembas bija ne tikai ievainojušas galvu un abas kājas, bet kura plaušām vēl bija caurgājis plats šautenes durklis . . . Bet tai pašā rītā it kā ne no šā, ne no tā nomira spēcīgs jauneklis, kuram gripas vīrusi temperatūru bija uzdzinuši tikai līdz trīsdesmit astoņiem ar pus grādiem.

Arī Jānis Krišlauks mira. Mira skaļi un mokoši gari. Viņš jau ceturto dienu neko neēda, nerunāja, bet savu laiku pavadīja briesmīgos murgos. Jāni Krišlauku arvien biežāk un spēcīgāk pārņēma sajūta, it kā viņš atrastos aizdedzinātā jūrā un ik pēc brīža te slīktu, te atkal degtu.

Rīta apgaitā sirms un pagalam noguris ārsts, kas drīzāk atgādināja dāvanu maisu pazaudējušu Ziemassvētku vecīti, diezgan vienaldzīgs apskatīja Krišlauka temperatūras lapu, pataustīja pulsu, izklaudzināja krūtis un, nedaudz pagriezis galvu sānis, žēlsirdīgai māsiņai ieteica slimniekam vairs nedot furazolidonu — vienīgo tolaik esošo medikamentu vēdertīfa ārstēšanai.

— Labāk mūsu dārgās zāles pataupīsim tiem, kurus mums vismaz ir cerības izglābt. Bet šitas . . . Pēc divām trim stundām . . . Viss jau būs cauri.

Māsiņa uzmeta ilgu un ļoti bēdīgu skatienu pelēkajai latviešu jaunekļa sejai, viņa izvalbītajām acīm, sausajām, sasprēgājušajām lūpām, caur kurām ik pēc brīža izlauzās gārdzoša elpa, un nostājās pie nākamā slimnieka, kuram ārsts deva jau daudz rožaināku slimības prognozi — šitas vēl dzīvos. Varbūt pat visu (lienu . . .

Ārsts ar māsiņu aizgāja, kā parasti aiziet dievi no nevainīgi notiesātajiem. Bet, lai cik tas arī būtu neticami, Jānis Krišlauks daktera klusi sacītos vārdus tomēr sadzirdēja. Tie viņa ausīs un sakarsušajā apziņā ieskrēja kā no tuva attāluma izšautas lodes. Un lika sasprindzināt atlikušos spēkus, gribu un visu gara enerģiju, lai sāktu izmisīgi pretoties šim tik ātri pasludinātajam nāves spriedumam.

Tas bija īpatns apziņas stāvoklis, kaut kas līdzīgs transam vai pusnemaņai. Domas šaudījās zibenīgi ātri un dažbrīd bija pilnīgi haotiskas un nesaprotamas, tad atkal tās savu trako skrējienu piebremzēja, brīžiem pat apstādināja, un tad šķita, ka apstājies arī laiks un visa pasaule ar tās debesīm un zemi.

Tad, nez kāda spēka rautas, atmiņā uzzibsnīja vairākas dzīves epizodes, sen aizmirstas sarunas, iesmeldzās tālas ilgas un nepiepildīti sapņi, un pavisam vēl nesen pārdzīvoti notikumi, un asa sāpe par tik daudz ko vēl dzīvē neredzētu, un lipīgas bailes no nezināma soda . . .

Redzi, māt, cik ātri izkūp mana dzīve! Ja tu varētu atnākt šurp … Tu mani izglābtu. Ja es varētu aiziet pie tevis . . . Ari būtu glābts. Bet tagad nekā. Tu uz manām sakarsušajām krūtīm uzliktu vēsu plaukstu vai kā kādreiz zēnībā karstus kūtsmēslus, un man kļūtu vieglāk elpot. Es tā nesmaktu un nemētātos. Es tavā priekšā nokristu uz ceļiem, skatītos tavā grumbu izvagotajā sejā un mēģinātu izlūgties piedošanu. Varbūt tu man varētu … Kādēļ es tev piedzimu tik vēlu? Kādēļ vispār piedzimu? Tu man kādreiz stāstīji, tā garāmejot, ātri un negribīgi, ka ārsti tev jau jaunībā aizlieguši dzemdēt. Tev jau no laika gala ir bijusi slima sirds un vēl kaut kas. Kādēļ es to nezinu? Kā ir tagad? Tu esi vesela? Māt! Tu vispār esi vēl dzīva? Kad tev jau tuvojušies četrdesmit gadi, tu beidzot riskēji. Tu biji ar mieru ziedot savu dzīvību manas dzīvības dēļ.. . Kāpēc? Kas tas ir par pirmatnēju spēku, kas vārās sieviešu iekšās un liek viņām kā neprātīgām ilgoties bērnu? Kaut kas vēl no Visuma pirmsmatērijas? Jeb tas vienkārši ir sauciens pēc nemirstības? Neprātīgs mēģinājums šai drausmīgi neauglīgajā zemē iesēt vēl vienu sēklu, lai, pat jau atrazdamās mūžības skavās, tu vēl varētu cerēt, ka šī niecīgā sēkla tomēr kādreiz nesīs arī augļus? Bet kādus gan augļus var dot cilvēks, ja viņam viss mūžs ir jādzīvo nabadzībā un naidā? Kādus augļus var dot cilvēka dzīve, ja tā ir tik sasodīti īsa?!

Dievs, nu neesi taču tik skops un palīdzi! Neļauj man nomirt! Atceries! Man ir tikai divdesmit seši gadi! Divdesmit seši . . .

Bet cik gadu ir Ievai? Man šķiet, ka aizmirsu to pat pajautāt. Es tikai atceros viņas siltās rokas ap manu kaklu. Un savas rokas uz viņas krūtīm un kājām. Mēs jutāmies kā divi noziedznieki, kas noslēpušies no satrakotās pasaules. Bet varbūt mēs bijām pie krustiem nepiesisti divi svētie? Kad tu nopūti gaismu, es tevi redzēju ari tumsā. Tu visa mirdzēji no mīlestības. Un varbūt arī no manis kaut kas izstaroja. Varbūt.. .

Tagad neliela kalna pakājē redzu tavu māju. Tādu mazu un nedaudz saliekušos — kā mūsu vecā sētniece. Nemaz tev nepaspēju pavaicāt, kā to kalnu sauc. Es dzīvoju pie Grīziņ- kalna. Kalns nav liels, tāds paugurs vien ir, toties slavens visā Rīgā. Tur sestā gada pavasarī vietējais gorodovojs Ņikita Ku- ļešovs nosita manu draugu Elmāru Apsīti. Nosita ar pliku dūri, jo daudz jau tādam desmitgadīgam puišelim nevajadzēja. Bēru dienā, atgriežoties no Matīsa kapiem, gājām pa Augš- males ielu, kur pa lielākai daļai dzīvoja vietējie kungi, un metām akmeņus viņu lielo dzīvokļu logos. Ielu piepildīja stiklu šķindoņa un baigu baigie lāsti. Tā laikam bija mana pirmā «revolucionārā akcija» pret tiem, kas bija labāk paēduši un smalkāk apģērbti nekā mēs paši vai mūsu vecāki. Mēs šādā diezgan primitīvā veidā ātri izlādējām savu samil- zušo naidu, kā nepacietīgs mīlētājs pie prostitūtas atslogo savu kaislību spelti. Tāpat kā mani strēlnieki pie Annas. Plati izplestas kājas, nepacietībā satrauktas sirdis, un daudziem pēdējais pieskāriens dzīvei. Un pirmais pieskāriens sievietei . . .

Mēs, jaunie un romantiskie puikas! Nokautie varoņi un nelgas! Man jūsu visu ir žēl. Un pašam sevis žēl. Un savas mātes žēl. Un tēva, kas mani tik bieži sita. Un to jautro krievu aristokrāti, kas tajā trakajā virsnieku ballē Viļņā man atdevās ar šampanieša kausu rokā . . . Un čigāniete, kas man toreiz izzīlēja garu mūžu. Nu, ko tu tagad teiksi, velna sieva? Tu esi bijusi slikta sava amata pratēja. Es būšu dzīvojis tikai īsu brīdi. Bet galu galā paldies arī par to pašu! Taču tieši tādēļ man tik ļoti negribas . . . Turklāt vēl šajā smirdošajā slimnīcas palātā. Nevarīgam kā simtgadīgam vecim. Starp sūdu pilnu šīberi un piečurātu pīli. Nekad pat nebiju iedomājies, ka var nomirt arī tā. Tik riebīgi un prasti. Tu, dzīve, esi liela fantazētāja. Un skumji, ka man neizdevās tevi piemānīt. Tāpēc jau ir tik žēl. Tāpat kā sauli debesīs un pa sienu rāpojošu skudru. Un nākamo dienu, kuru man nav lemts sagaidīt, un vakardienu, kas mani tikai tuvināja nāvei. . .

Kādēļ man nāve paskrēja garām Tīreļa sniegos? Un pie Ložmetējkalna? Un pie Mazās Juglas? Un toreiz šaurajās Kazaņas ielās? Un pie Orlas un Kromiem? Un tai baismīgajā slaktiņā pie Soburovkas sādžas? Un Perekopa drausmīgajos grāvjos? Un Guļaipoļes smaržīgajā stepē, kad mums no visām pusēm mācās virsū pārskaitušies mahnovieši?

Kādēļ tu mani žēloji, nāve? Tūkstošreiz tu mani varēji nobeigt. Varbūt saudzēji, lai es vēl tomēr kādreiz varētu redzēt Latviju? Ieraudzīt māti? Satikt Ievu? Ja tas tā notiktu, mīļā, ja tas tā patiešām kādreiz varētu notikt… Es nezinu. Es laikam sāktu ticēt Dievam, dvēseles nemirstībai un tam, ka mums jau ar piedzimšanas pirmo mirkli kāds ir norādījis ceļu. Un to katram nomērījis līdz pēdējai collai.

Jēzu Kristu! Tu esi bijis muļķis! Tu savās ciešanās esi mocījies velti! Uzņemoties visu cilvēku grēkus, tu naivi iedomājies, ka viens var samaksāt par visiem. Bet nevar! Katram jācieš sava sāpe, un katrs atbild tikai par sevi.

Bet sapnis jau laikam paliek. Un mūsu mūžīgās bailes paliek.

Taču latviešus neviens nesalauza. Arī agrāk. Mēs strādājām vairāk krievu ķeizaram un vācu kungiem nekā paši sev. Mēs tikai reti kad uzdrošinājāmies skaļi protestēt. Mēs kļuvām dievticīgi un lēnprātīgi. Mēs atļāvām sevi ne vienreiz vien pazemot un apvainot. Bet mēs savā pazemībā tomēr bijām arī lieli un lepni.

Es nezinu, ko toreiz domāja Spartaks, kad viņš kopā ar pārējiem vergiem sacēlās pret vareno Romas impēriju. Varbūt viņš savā svelošajā naidā spēja domāt tikai par atriebību un savu personīgo brīvību, par to, kā ātrāk atgriezties savā dzimtajā Trāķijā, un kaut kā neatcerējās citus apspiestos Mazāzijā un Sīrijā.

Bet, kad līdz izmisumam novestie franču strādnieki lauza Parīzes bruģi un sadragāja Bastīliju, kad vēlāk viņi Parīzes Komūnas dienās pasludināja savu slaveno lozungu: «Vienlīdzība, brālība, brīvība!» — viņi jau domāja ne tikai par sevi, bet arī par visas pasaules strādniekiem.

Es nezinu, par ko piektajā un sestajā gadā domāja mūsu pašu mežabrāļi un bruņotie kaujinieki. Vai tikai par sevi vai arī par visu mūsu latviešu tautu, pirmo reizi mēģinādami to atsvabināt gan no krievu, gan vācu apspiestības.

Bet mēs šai iespējai noteikti ticējām, kad ar skaļiem «Urrā!» saucieniem Ziemassvētku kaujās drāzāmies pretim vācu nocietinājumiem un ložmetēju ugunij. Un turpinājām ticēt, kad oktobra dienās boļševiki gāza Pagaidu valdību, kad viņiem pievienojās liela daļa strādnieku un zemnieku, kad viņu pusē nostājās arī daļa inteliģences un mēs — latviešu strēlnieki. Mēs svēti ticējām, ka beidzot patiešām ir iespējams izcīnīt brīvību un vismaz savas šķiras ietvaros kļūt vienlīdzīgiem un tuviem kā brāļiem.

Bet nu es vairs neticu. Kaut kas ir nostājies starp manu sirdsapziņu un maniem revolūcijas ideāliem. Varbūt par daudz ir bijis vardarbības? Par daudz asiņu un biutalitātes? Es saprotu. Revolūcijas taisa apspiestie un pazemotie. Tie, kas vienmēr ir bijuši apakšā. Un viņi nekādu mīlestību pret smalkajiem aristokrātiem izjust nevar. Taču tomēr . . . Kaut kādai cilvēcības robežai ir jābūt.

Savādi, bet šobrīd esmu galīgi aizmirsis dienu un datumu, kad pirmo reizi iepazinos ar Ievu. Kad viņu toreiz ieraudzīju stāvam pie akas. Tas bija 1919. gada 6. marts? Vai varbūt 7, 8 ? Vai tā bija pirmdiena, ceturtdiena vai svētdiena? Tā jocīgi skan. Svētdiena karā . . . Pat smiekli nāk. Tad jau varētu sākt clomāt arī par svētkiem karā. Bet domāja jau arī. Vai mums astoņpadsmitajā gadā Maskavā nebija skaisti Līgo svētki? Bija. Un dziesmas bija. Un alus bija. Un draiskas meitenes bija. Un bija nāve nākamajā dienā iepretim Moro- zova skaistajai savrupmājai. Mēs tos eserus sasitām druskās. Patiesībā mēs esam uzvarējuši visur, kur karojām, izņemot vienīgi Latviju … To es nekādi nespēju saprast. Mēs pie Orlas un Kromiem varējām lupatu lēveros sadauzīt Drozdovu un Korņilovu, bet Latvijā nespējām noturēt ne Rīgu, ne Jelgavu, pat ne Lielauci un Skrundu! Kādēļ? Tādēļ, ka latvietis pret latvieti?

Vajadzētu palūgt māsiņai, lai noķer kādu balodi. Es ātri uzrakstītu zīmīti. Nē. Divas zīmītes. Lai būtu ko palikt zem katra spārna. Vienu mātei, otru Ievai. Zīmītes vajadzētu taisīt mazas maziņas, bet ko es tajās lai pasaku? Katrai iznāktu uzrakstīt tikai vienu vārdu, ne vairāk. Bet kā vienā vārdā lai ietilpinu to, ko es gribētu pateikt diviem vistuvākajiem cilvēkiem? Mātei droši vien pietiktu ar — «Dzīvs». Es esmu vēl dzīvs, muterīt. Vēl esmu . . . Lai gan nāve jau sēd uz manām krūtīm un nepacietībā tur savu plāno izkapti. Visu laiku ausīs džinkst tāda klusa, dobja skaņa. It kā tur skanētu tāli zvani. Vai kāds uz klona grīdas ik pēc brīža mestu lielus akmeņus. )

Bet tev, Ieviņ, es uzrakstītu — «Mīlu». Es neprātīgi ilgojos pēc tevis. Es daudz ko atdotu, lai tikai tevi redzētu vēlreiz. Es ilgojos pēc tava skaidrā skatiena. Es vēlos tavus glāstus. Es gribu dzirdēt tavu balsi. Gribu vēlreiz saklausīt: «Jāni! Es esmu tava dzīvība . . .» Šie vārdi ir skaisti un skumji. Un, paldies Dievam, nepiepildāmi! Jo citādi tev tagad vajadzētu nOmirt kopā ar mani. . .

Ieva! Mana tālā un droši vien nekad vairs nesasniedzamā latviešu meitene! Tu biji skaistākais bridis manā neilgajā mūžā. Un tava mazā istabiņa, kas smaržoja pēc meža un degošas malkas. Un tavs karstais augums. Un klusais sāpju un baudas kliedziens. Un tavas asaras uz vaigiem. Un dzimtā zeme, kas paņemta no vietas, kur mēs abi bijām laimīgi . . .

Pēkšņi Jāni Krišlauku sagrāba spējas bailes, kuras drīz vien nomainīja gaiša apskaidrība. Ieva viņam bija palīdzējusi atcerēties kaut ko ļoti svētu un būtisku. Viņš strauji uzslējās sēdus, satraukts paskatījās apkārt un ar sakaltušajām lūpām klusi palūdza:

—  Atri pasauciet māsiņu!

Visi palātas iemītnieki līdzjūtīgi paskatījās uz viņu, tad kāds pavecs karavīrs, kuram augstu virs ceļgala bija noņemta kreisā kāja, paķēra kruķus un ātri izsteidzās laukā.

—   Ei! — viņš skaļi uzsauca koridora galā sēdošajai viscaur baltā ietērptajai māsiņai. — Balodīt! Nāc mudīgi šurp! Tur tas latvietis tevi sauc! Laikam jau nabadziņam gals

' klāt. . .

Māsiņa, sevišķi nesteigdamās, taču pietiekami ātri un cienīgi ienāca palātā un nostājās pie Krišlauka gultas. Tur viņu sagaidīja izmocīts, bālganpelēks jauneklis un tā nogurušais skatiens. Ja māsiņa nezinātu, viņa nemūžam nespētu noticēt, ka pašlaik viņas priekšā atrodas nevis vārgs stu- dentiņš, bet gan līdz neprātam drosmīgs un visādiem nostāstiem un leģendām apvīts Sarkanās Armijas komandieris . . .

—  Ko jūs vēlaties? — māsiņa bijīgi pavaicāja.

—   Māsiņ … —Jānis Krišlauks ar grūtībām izdvesa. — Es jūs lūdzu. Kur ir mans šinelis?

Māsiņa žigli paskatījās apkārt un ar roku parādīja uz palātas kaktu, kur uz saskrambāta pakaramā stāvēja vairāku šīs palātas pacientu virsdrēbes.

—  Tur, — māsiņa pateica. — Pasniegt?

Jānis noraidoši pakratīja galvu.

—   Aizejiet … Es jūs lūdzu! Labajā kabatā jābūt nelielam sainītim. Atnesiet šurp.

Māsiņa aizgāja līdz Krišlauka šinelim, kas viss bija vienos netīros traipos, caurumos un apdedzinātiem stūriem, to nedaudz pagrieza, iebāza roku labajā kabatā un tur patiešām atrada mazu sainīti — vai, pareizāk sakot, kaut kas mīksts bija ietīts un cieši sasiets netīrā kabatas lakatiņā.

Māsiņa to jau gribēja pasniegt Krišlaukam, bet slimnieks pēkšņi atkrita atpakaļ guļus un viegli gārdza.

—   Māsiņ … — Krišlauks tikko dzirdami izdvesa. — Es laikam patiešām mirstu. Tādēļ . . . Uzliec to uz manām krūtīm. Es tevi lūdzu. Uzliec! Ātrāk!

Māsiņa paliecās uz priekšu, mazliet pašķīra sviedros izmirkušā krekla malas un sainīti uzlika uz sakarsušajām jaunekļa krūtīm.

—     Paldies, mīļā, — Jānis Krišlauks vārgi nočukstēja. ■— Dzīvo ilgi un skaisti! Tai sainītī ir Latvijas zeme . . . manas dzimtenes . . .

Māsiņai šķita, ka Jānis Krišlauks tikko jaušami pasmaida un tūlīt, tūlīt arī nomirs . . .

Viņa pa šo briesmīgo Pilsoņu kara laiku katru dienu bija redzējusi izdziestam tik daudzas cilvēku dzīvības, ka, atklāti sakot, tas viņu jau sen vairs sevišķi nesatrauca. Taču šī pievilcīgā un izvārgušā jaunekļa miršana māsiņā tomēr izsauca lielu un smagu pārdzīvojumu. Viņa no pieredzes zināja, ka šajā brīdī slimniekam laikam patiešām vairs nespētu palīdzēt pat visjaunākās un spēcīgākās zāles, taču viņa tomēr mudīgi aizsteidzās uz procedūru istabu, žigli paņēma šļirci un tik ļoti deficīto, ārsta aizliegto furazolidona ampulu . . .

Nu ir labi, Krišlauks, savādi apmierināts, nodomāja, ar drebošām rokām pieskaroties baltajam sainītim. Nu es varu nomirt. Uz manām krūtīm guļ Latvija, un man ir viegli. Tai mazajā zemes saujā ir viss, kas man uz šīs pasaules bija

dārgs. Manas tālās dzimtenes smiltis, upes un meži. Māja, kurā es kādreiz piedzimu. Vieta, kur es pirmo reizi virs sevis ieraudzīju zilas debesis. Būda, kur es sastapu mīlestību. Šī mazā smilšu sauja varbūt ir tikai viena miljardā daļa no tās zemes, par kuru es karoju un cīnījos. Tur ir arī visas manas šaubas un vājums. Viss mans spēks un pārliecība.

Māte. Virsnieku skola. Karš. Revolūcija. Ieva. Viss! Visa dzīve kā uz šautenes stobra. Atliek tikai izšaut pēdējo lodi…

Tādēļ es vēlreiz lūdzu, piedodiet! Jūs — dzīvie un mirušie.

Māt!

Tev toreiz nevajadzēja riskēt un mani laist šai pasaulē! Neko labu es neesmu paspējis izdarīt. Itin neko.

Tēvs!

Tu pret mums un mūsu māti allaž biji skarbs un ass. Tu mūs nemīlēji, un piedod, ka arī es tevi nespēju iemīlēt. Tu man nekad nekļuvi tuvs.

Mārtiņ! i

Mans nabaga brāli! Piedod! To es nesaku aiz bailēm tuvās > nāves priekšā, bet gan visdziļākā nožēlā. Piedod! Es esmu tevi nokāvis, to negribēdams. Mēs toreiz nebijām brāļi. Mēs bijām ienaidnieki, un laikam tas ir visbriesmīgākais, ko karš vai revolūcija var izdarīt ar cilvēkiem.

Marta!

Mana pirmā meitene! Tu mani nodevi, nodevi ar manu pretinieku, nīsto vācieti, taču es tev neko negribu pārmest. Dzīvo laimīga un piedod man, ka es tevi tomēr tik ātri aizmirsu. Tā laikam nevajadzēja.

Un jūs — Pēteri Riekst un Kazimir Vorkān! Piedodiet! Jūs tikāt nošauti pēc manas pavēles. Bet es citādi nevai'ēju! Es nedrīkstēju citādāk. Lai gan . . . Protams. Cik tur ir manas vainas? Cik jūsu pašu? Tagad viss ir cauri. Viss beidzas un izlīdzinās. Visi parādi jāatdod. Es eju pie jums, un tad tiesājiet mani!

Eva Mikuļslca! Nobijusies un reti skaistā poliete! Tu arī biji tikai spožs mirklis manā īsajā dzīvē. Es taču tevi paņēmu, tevi absolūti nemīlēdams. Nezinu, vai tas ir liels grēks. Katrā ziņā es bieži esmu grēkojis daudz pamatīgāk. Bet nu būs miers. Piedod, Eva! Tu biji karsta un ļoti laba. Tu mani sasildīji tai šausmīgi aukstajā naktī pēc drausmīgā

slaktiņa jūsu sādžas priekšā. Paldies, Eva, un piedod, ka es to pašu nevarēju sniegt tev.

Un tad vēl tu, Anna Kumelīte! Jautrā, visiem baudu sniedzošā sieviete! «Reiz Ķemermiestiņā, mazā būdiņā . . .» Tā strēlnieki dziedāja par tevi, lai gan tu nemaz nebiji no Ķe- meriem. Tu biji zaldātu brūte, nožēlojama pasaules staigule, visgrēcīgākā sieviete uz šīs zemes, un tomēr laikam nebūs neviena karavīra, kas tevi atcerētos ar sliktu, kas tevi gribētu samainīt pret kādu godīgu jaunkundzi vai lepnu aristokrāti . . . Tu biji mūsējā, un tādēļ, piedod, Anna, ka dažreiz tevi lamāja un dzinu prom.

Un tu, mazā žēlsirdīgā māsiņa, kuru lielajā šķūnī dzīvu sadedzināja mans brālis Mārtiņš. Piedod! Esmu gatavs atbildēt arī par viņa grēku. Un visi ievainotie, par kropļiem padarītie kareivji! Un visi kritušie, ložu un zobenu sakapātie strēlnieki! Tā vai šitā, bet jūs visi esat gājuši bojā, izpildot kādu no manām pavēlēm. Neviens cits kā vienīgi es jūs esmu sūtījis nāvē. Tādēļ piedodiet! Dzirdiet, puikas! Piedodiet! Es jūs lūdzu. Tūlīt, tūlīt mēs atkal visi būsim kopā un tad varēsim vai nu slavēt, vai nolādēt šo revolūciju un karu!

Un, beidzot, es gribētu atvadīties arī no tevis, Ieva Zemīte. Vai nu viss ir meli, vai viss ir patiesība. Savas dzīves pēdējā mirklī es atzīstos: es tevi mīlu, un laikam tieši tādēļ man ir tik grūti aiziet. Deviņpadsmitā gada pavasarī arī bija grūti, taču tad vēl bija cerība. Tagad vairs cerību nav nekādu. Tikai karstums, neizturama elles svelme. Es viss degu un lēni pazūdu spožā gaismas starā. Izskatās, it kā es ietu pa spilgti apgaismotu tuneli, dzirdu kaut kādas savādas skaņas, varbūt tā ir mana balss, tātad arī tu esi jau mirusi — un es eju pie tevis. Tūlīt, Ieva. Tūlīt. Redzu lielu dārzu un klusi šalcošu ūdenskritumu. Stāv māja bez logiem un durvīm. Ārkārtīgi spilgtas, zilas debesis. Dzirdu skaļas balsis: «Pagrieziet viņu uz sāniem! Tā, labi. Es viņam tūlīt iešpricēšu zāles.»Tā esi tu, Ieva? ' Ieva!!!

Pagāja vēl viena murgu pilna nakts. Pienāca rīts, un vai nu patiešām pēdējā brīdī iedotās zāles, vai arī uz krūtīm uzliktās vēsās Latvijas smiltis Jāni Krišlauku tomēr izglāba,

un viņš nenomira. Taču visticamāk, ka viņu izglāba paša spēcīgais, salā un ugunīs rūdītais jaunais organisms. Jānis Krišlauks dzīvoja.

19. nodala

Dienas ritēja lēni, gulēt bija apnicis līdz riebumam, ko lasīt arī nekas tāds īpaši interesants neatradās, un Jānis Krišlauks arvien biežāk iegrima sevī. Viņš jau kuro reizi līdz sīkākai detaļai atcerējās bērnību, jaunību un savas ilgās karavīra gaitas, šīs rūgtās atmiņas viņu nomocīja. Prieku, lepnumu un gandarījumu par daudzās kaujās izcīnītajām uzvarām arvien biežāk nomainīja pagaidām vēl īsti neizskaidrojama vainas apziņa, kaut kāds necilvēcīgs, morāls sma-ams, mokoši sirdsapziņas pārmetumi un melnas šausmas, ķita, ka no tā brīža, kad viņš nenomira, kad uz krūtīm uzlika līdzpaņemto Latvijas zemi, viņš uz savas dvēseles ir uzlicis arī visu līdzšinējo dzīvi, visus kritušos biedrus, visus nošautos un bojā aizgājušos, visus sakropļotos un nelaimīgos un tagad nekādi to visu nevar aizsviest prom. Tas viss joprojām guļ uz krūtīm un dedzina sirdi un prātu.

Kādēļ, kādēļ, kādēļ? Krišlauks sevī klusi kliedza. Kādēļ cilvēks ir tāds zvērs? Kādēļ viņš ir spējīgs nokaut savu brāli? Kādēļ viņš ir spējīgs nogalināt citu, viņam pilnīgi svešu cilvēku? Tikai tādēļ, ka vina domas atšķiras no tavām? Tikai tadeļ, ka viņu kāds ir apģērbis citā formas tērpā? Tādēļ, ka bez tavas pārliecības un idejas pastāv vēl arī otra cilvēka uzskati, ticība un mērķis?

Cilvēks senatnē karoja vienīgi labāka ganību lauka dēļ. To es vēl kaut kā varu saprast, jo tas bija viņa paša, viņa dzimtas vai cilts izdzīvošanas jautājums. Bet vēlāk viņš jau sāka karot vergu dēļ. Mantas dēļ. Laupījuma dēļ! Lielākas varas dēl. Bet mūsu laikos jau arī idejas dēl. Un tikai idejas dēļ!

Komisāri kliedza: «Mēs jaunu pasauli sev celsim, kur valdīs darbs un brīvība! Mēs atbrīvosim savus apspiestos brāļus visās zemēs un valstīs! Strādnieku šķiras sarkanais brīvības karogs drīz plīvos pāri visai pasaulei!»

Mēs kliedzām līdzi. Jā! Mēs kliedzām jau tad, kad piecpadsmitajā gadā Golmanis ar Zālīti Valsts domē iestājās par latviešu strēlnieku bataljonu dibināšanu. Jā! Tā tomēr bija svēta lieta. Mēs piekritām. Aizstāvēt savu tēvu zemi ir kaut kas pavisam cits nekā cīnīties par Āfrikas vai Austrālijas darbaļaužu atbrīvošanu no kapitālisma jūga!

Tur, Latvijā, mēs toreiz cīnījāmies par mūsu mājām. Par tēva uzarto vagu. Iekopto lauku. Par mātes iestādīto puķi. Par mūsu senču upurozolu zaļas pļavas vidū. Un par pašu pļavu.

Par mūsu, latviešu, brīvību!

Tātad tomēr . . . Kādēļ es te mokos sirdsapziņas pārmetumos? Tātad tomēr otra cilvēka nogalināšanai var atrast morālisku un juridisku attaisnojumu?

Savas dzimtenes, savas brīvības, savas dzimtas aizstāvēšana.

Tu, svešiniek, esi iebrucis manā zemē, ne lūgts, ne aicināts ienācis manā sētā, un es tevi kauju nost!

Tādi ir noteikumi.

Labi! Tiktāl es vēl saprotu. Bet kas notika Krievijā? Kas notika šeit, Ukrainā?

Šeit iebrucēji bijām mēs. Mēs — latviešu strēlnieki. . .

Valsts augstākie mērķi, cildenās atbrīvošanas idejas un komisāru izkliegtie lozungi — lai paliek! Paskatīsimies uz lietu norisi vienkārša krievu vai ukraiņu zemnieka acīm! Gan viņi paši, gan visi šie drozdovieši un korņilovieši, šie mah- novieši un grigorjevieši taču arī aizstāvēja savas vissvētākās tiesības dzīvot savā tēvu zemē un saimniekot tā, kā viņi paši to atrod par labu esam, nevis kā priekšā teikts «atbrīvotāji» no Maskavas vai Rīgas!

Viņu naids pret mums nebija mazāks kā toreiz mūsējais pret vāciešiem.

Arī šeit ir spēkā tie paši noteikumi.

Svešiniek! Neaiztiec manu dzīvi un neapspied manu brīvību!

Kā pastāv Visuma gravitācijas likums, tā šeit uz zemes pastāv arī šis universālais miera un dzīvības saglabāšanas dzelzs likums — nebradā pa manu lauku, neiznīcini mana darba augļus un ļauj par visām lietām un parādībām spriest man pašam!

Pašam!

Gan Latvijā un Krievijā, gan Āfrikā un tālajā Austrālijā!

Jānis Krišlauks smagi nopūtās. Viņš vēl joprojām jutās ļoti slikti. Un tad vēl šīs uzmācīgās, neatvairāmās domas.

Kur pēkšņi pazuduši mani Oktobra revolūcijas gaišie ideāli?

Kas vispār es tāds esmu?

Cīnītājs par brīvību un reizē apspiedējs?

Jānis Krišlauks gandrīz vai ar šausmām negaidīti pieļāva varbūtību, ka viņš, ar sirdi un asinīm, ar visdziļāko pārliecību aizstāvot revolūciju, tomēr ir cīnījies par jaunu . verdzību.

Veco apspiestības jūgu tagad nomainīs jauns jūgs.

Viena tirānija nomainīs otru.

Un atkal diktēs. Atkal pavēlēs. Atkal sodīs.

Bet dievi smiesies.

Tas jums par to, ka cēlu ideju un mērķi cenšaties sasniegt ar asiņu jūru . . .

Šai jūrā kopā ar veco iekārtu jau slīkst arī jūsu jaunā . . .

To jūs varbūt paši vēl nemanāt, taču nogrimšana ir jau sākusies.

Diemžēl.

20. nodaļa

Ukrainas vēji tovasar skrēja sausi un svelmaini asi. Tie triecās izkaltušajās rīklēs, acīs un no nepārtrauktā karstuma viegli trīcošajās nāsīs. Tā vien šķita, ka beidzot esam nokļuvuši visīstākajā ellē. Gaiss tikko manāmi virmoja, no milzīgās, zaļganbrūnās Taurijas stepes izsūkdams pēdējās - valguma paliekas.

Līdz ar rāmi ejošiem zirgu soļiem gaisā pacēlās un ilgi nenoplaka sīksīku putekļu mākonis.

Elpot nācās grūti. Cilvēku sejas bija kļuvušas melnas, izskatījās nogurušas un ļoti skarbas.

Zirgi no pārpūles krāca. Varbūt tie no ilgstošā bada un slāpēm cieta daudz vairāk nekā cilvēki. Vienīgi nevienam to nevarēja pateikt.

Marķīzs arī gāja, zemu noliecis galvu, vārgi sprauslādams ' un mazliet smagnēji pievilkdams kāju.

Es vairākas reizes paklapēju zirgam pa skaustu un gurdi nodomāju, ka viņam taču pa tik treknu un bagātu zemi vajadzētu iet pirms arkla. Dzīt tīrumā dziļu vagu, vest ratus ar labību vai sienu. Zirgiem vajadzēja strādāt, nevis uz sa vām kaulainajām mugurām nest simtiem karotāju.

Kad es tā toreiz nodomāju, mazliet pat satrūkos. Es biju ļoti noguris, un man atkal kārtējo reizi uznāca neprātīgas ilgas pēc mājām, pēc Latvijas un Ievas. Un, protams, ilgas pēc miera.

Šo noskaņu droši vien veicināja ne tikai nežēlīgais karstums, bads un slāpes, bet arī vienreizēji skaistā turienes daba. Visa tuvā un tālā apkārtne, visa šī neaptverami plašā stepe izskatījās līdzīga milzīgam dārzam. Pa kreisi ziedēja savvaļas saulespuķes, un tās patiešām reizēm atgādināja mazas, dzeltenmelnas saules. Bet pa labi no apvāršņa līdz apvārsnim stiepās nepārredzams ziedošu magoņu lauks. Ziedi bija tik lieli un trekni, ka izskatījās tā, it kā laukā degtu miljoniem sarkanu sveču.

Kaut kur tālu aiz muguras palika Dņepra un Kahovkas placdarms. Mūsu jātnieku pulks triju dienu ilgajās kaujās bija atšķelts no 13. armijas, un mēs nepārtraukti nokļuvām te pēkšņā aplenkumā, te atkal nonācām tādās apdzīvotās vietās, kur vēl nebija ne balto, ne sarkano varas. Bet dažās sādžās un to apkārtnē valdīja kāds vietējais atamans, ļaudis visur bija iebaidīti un parasti pret mums izturējās vai nu naidīgi, vai vienaldzīgi.

Dienas nogalē beidzot atkal nonācām kādas sādžas pievārtē. Bez lieka trokšņa apstājāmies un nokāpām no zirgiem. Tālumā varēja saskatīt baznīcu, baltu māju rindu un lielus dārzus. Pasaucu izlūkošanas daļas priekšnieku Zālīti un viņam pavēlēju ar dažiem strēlniekiem pieiet sādžai tuvāk un apskatīties, kas tur notiek, cik daudz ir iedzīvotāju un kam tur pieder vara. Man bija stipras un pamatotas aizdomas, ka esam jau ieklīduši Mahno pārvaldītajā teritorijā. Iet līdzi izlūkiem pieteicās arī mans formālais adjutants, bet patiesībā visuzticamākais draugs Žanis Krastiņš.

Kad vīri aizgāja, es ar pārējiem strēlniekiem smagnēji atkritu sarkanajā magoņu laukā, apgūlos uz vēdera, noņēmu cepuri un seju piespiedu karstajai zemei.

Tev droši vien slāpst gluži kā man un Marķīzam, es ar smagu nopūtu nodomāju. Tevi dedzina saule un karstais vējš, bet kas svilina mūs? Kas mūs tik neprātīgi triec pa šīm milzīgajām Ukrainas stepēm, kas liek izturēt drausmīgās elles mocības? Vai tā ir mūsu augstā pienākuma apziņa pret doto karavīra zvērestu, pierastā armijas disciplīna vai jau palēnām izgaistošā, taču tomēr vēl stiprā cerība, ka mēs tik tiešām visi piedalāmies kādas jaunas valsts, vēl nebijušas pasaules un gaišas cilvēces nākotnes veidošanā? Es to nezinu. Saku godīgi. Es to nezināju toreiz, vēl mazāk zinu tagad. Bet revolucionāro notikumu izraisītā romantika laikam gan tomēr bija jau beigusies. Gadiem ilgā atrašanās smagu un vienmēr daudz ko izšķirošu kauju darbībā, mūžīgā badošanās, ārkārtīgi sliktais apģērbs un apbruņojums, nemitīgā, bieži pilnīgi pretēju reakciju izraisošā komisāru aurošana, nesaskaņas starp frontes, mūsu Latviešu divīzijas un citu armijas daļu vadību, iedzīvotāju naidīgums un ik uz soļa redzamais nežēlī- gums pret baltgvardiem, kontrrevolucionāriem, kaitniekiem, sņbotieriem, dezertieriem un vispār citādi domājošajiem manī un daudzos jo daudzos citos latviešu strēlniekos jau bija radījis zināmu nepatiku pret ieilgušo Pilsoņu karu, pret visu šo ikdienā redzamo varmācību un nemitīgi plūstošo asiņu straumi. . .

Nogurums arvien smagāk un neizturamāk rāva ciet acis un visu ķermeni spieda tuvāk karstajai zemei.

Tad manu acu priekšā pēkšņi parādījās balta istaba. Baltums bija tik ārkārtīgi spilgts un neparasts, ka es patiešām cieši pievēru plakstus un uz brīdi pat pārstāju elpot. Istabā uz baltas grīdas gulēja māte, un viņai blakus stāvēja vāze . ar melniem ziediem . . .

Māte gulēja nepakustēdamās.

Istabā ienāca tēvs, brīdi pastāvēja un vāzē ielika vēl vienu melnu rozi.

Kad tēvs aizgāja, istabā ieskrēja mans jaunākais brālis Mārtiņš, kaut ko klusi pateica mātei, aizgāja līdz vāzei un no tās izņēma visas melnās puķes. No sākuma it kā gribēja mest prom, tad pārdomāja, atgāja sānis un saspringti skatījās uz durvīm. Acīmredzot kādam vēl vajadzēja nākt.

Man par lielu pārsteigumu, šis nācējs biju es pats. Tieši tāds, kāds izskatījos tobrīd stepē. Izslāpis, noputējis un ļoti noguris. Es savādā kārtā redzēju, kā ieeju istabā, ilgi apmulsis skatos uz dzīvo Mārtiņu, tad uz māti, kura šķita mirusi, tad lēni noslīgstu mātei blakus, lai no grīdas paceltu viņas lejā noslīdējušos matus . . . Pie manis pienāk Mārtiņš un klusēdams sniedz melnās puķes . . . Rozes, neļķes un tulpes. Visas melnas kā ogles, un es tās ar trīcošām rokām satveru, ātri domādams — kādēļ tieši puķes? Kādēļ viņš man nepasniedz stopu ar ūdeni? Kādēļ ne maizi vai piena krūzi? Vai tikai šie melnie ziedi nav kāda liktenīga zīme vai briesmu signāls?

—   Komandier! — negaidīti izdzirdu tālu balsi, satrūkos, pagriezos uz muguras un sev priekšā ieraudzīju Zani Kras- tiņu. Viņa kalsnā seja bija tik ļoti noputējusi, ka atgādināja mazliet apdegušu maizes klaipu vai pelavu kaudzi. Tikai zilās acis bija skaidras un tīras.

—   Es klausos, — atviegloti nopūzdamies, sacīju, jo pirmajā mirklī bija licies, ka man turpat blakus joprojām stāv Mārtiņš Krišlauks.

Žanis smagi novēlās blakus, no zemes izrāva smilgu un sāka to skaļi košļāt.

—  Varam iet, — viņš lēni pavēstīja. — Ciemā ir sarkanie.

—  No kādas karaspēka daļas? — es tūdaļ painteresējos.

—  Nevarēju īsti saprast, — Žanis atbildēja. — Viens noplucis vīrs, kuru drīz vien satikām sādžas nomalē, diezgan priecīgs stāstīja par brīnišķīgo padomju varu un it kā tur jau nodibināto sociālismu. Gājām tālāk un pirmajās mājās uzzinājām, ka ciemā atrodoties tikai kāda neliela bruņota vienība un tie visi skaitoties sarkanarmieši.

—   Skaitoties … — es izsmējīgi novilku. — Tad jau droši vien būs tie paši mahnovieši. Kā ciemu sauc?

—    Lozovaja. Apmēram četrdesmit kilometrus uz ziemeļiem esot Berdjanskas pilsēta. Tur tad acīmredzot pašlaik arī atrodas mūsu divīzijas galvenie spēki.

—  Droši vien, — es nopriecājos. — Tātad mēs tomēr esam gājuši pareizi! Maldījāmies, maldījāmies, taču iets tomēr ir pareizi! Tāpat labi, ka šeit droši vien varēsim iztikt bez kautiņa. Atpūtīsimies, pārlaidīsim nakti un rīt iesim uz Ber- djansku.

Pēc dažām minūtēm piecēlāmies, visi atkal uzlēcām zirgu mugurās un jājām uz ciemu. Nogurums kaut kā nemanot

izzuda, visus pārņēma patīkama atvieglojuma sajūta, ka rīt atkal būsim kopā ar pārējām divīzijas daļām un šis dažu dienu piespiedu reids pa balto aizmuguri beidzot būs galā.

—   Zani! — es vērsos pie sava adjutanta. — Tu tici sapņiem?

Žanis, nedaudz izbrīnījies, uz mani paskatījās un iesmējās.

—   Kā nu kuro reizi! Ja sapnis ir labs, tad ticu, ja slikts, tad ne!

—  Tā ir visai izdevīgi.

—  Protams! Tev ir rādījies kas slikts?

—  Nezinu. Pirmīt laikam biju iesnaudies un redzēju visus savus tuviniekus. Māti, tēvu, brāli. . . Un vēl melnas puķes. Ko tas varētu nozīmēt?

—   Čigāniete droši vien apgalvotu, ka tavas dienas ir jau skaitītas. Šodien, rīt vai parīt . . . Bet cauri būs. Radinieki atnāca, lai no tevis atvadītos.

—  Es biju aizgājis pie viņiem.

—  Tad acīmredzot būs citādi. Šovasar sasitīsim Vrangeli, atbrīvosim Ukrainu un Krimu, karš būs laimīgi beidzies, un mēs atgriezīsimies mājās.

Mazliet izbrīnījies, paskatījos uz Žani.

—  Tu par to domā?

—  Jā, — Žanis atbildēja. — Tu ne?

—   Es par mājām domāju visu laiku, bet par atgriešanos . . . Nezinu. Tik tālu es vēl neesmu nonācis.

—  Ja paliksim dzīvi . . . Mums par to būs jādomā. Gribēsi vai ne.

—      Stipri šaubos. Ja arī kāds gribēs braukt. . . Kas viņus . no šejienes laidīs prom?

—  Ja nelaidīs, tad brauksim paši, — Žanis stingri noteica un atkal pasmaidīja. — Vai to vien mēs esam dabūjuši gatavu?

Klusēju. Tā bija pirmā reize, kad kāds no strēlniekiem atklāti ierunājās par iespējamību pēc kara beigām atgriezties Latvijā. Bet klusībā šo varbūtību droši vien būs apsvēruši visi. Vai gandrīz visi. Izņemot mani. Es par to vēl nebiju domājis. Šad tad šī ideja, protams, galvā pazibēja, taču vienmēr šķita tik nereāla, ka tūlīt arī aizzibēja tālāk, to tuvāk nemaz neapskatot.

Iejājām ciematā. Visi bijām saspringti un uzmanīgi, labo roku ne uz mirkli neatlaižot no zobena roktura vai revolvera spala.

Ciema centrā iepretim baznīcai, kā parasti, atradās paliels, akmeņiem noklāts laukums, aiz kura tūlīt ari sākās baltu un ļoti labi koptu māju rinda.

Mūs jau laikam gaidīja, jo pie mājām un uz laukuma bija sapulcējušies vairāki desmiti cilvēku un pieci seši līdz zobiem bruņoti vīri. Viņi bija nevīžīgi ģērbušies, daļēji kā sarkanarmieši, daļēji kā baltgvardi vai anarhisti. Tas, protams, nebija nekas neparasts, tā, vajadzības spiesti, bija ģērbušies daudzi Sarkanās Armijas cīnītāji, arī latviešu strēlnieki, taču acīs tūlīt iekrita šo vīru izaicinošā izturēšanās, bārdainās sejas un kaut kāds drūms, vārdos neizsakāms noskaņojums. It kā auksta rasa vai migla pēkšņi būtu pārklājusi šo saulē izcepināto zemi. Es instinktīvi sajutu kaut ko sliktu vai neparastu, lai gan patiešām ne no kā baidīties it kā nevajadzēja.

—  Kur te ir jūsu komandieris vai staņicas vecākais? — es skaļi pavaicāju.

Visu priekšā pašapzinīgi iznāca kalsns, ādas frencī ģērbies pusmūža virs ar naganu pie sāniem un klusēdams pienāca pie manis.

—  Tu esi komandieris? — es pārjautāju.

—  Nu, es . . . — viņš negribīgi atbildēja.

—  Mahnovietis vai sarkanais? — es turpināju taujāt.

Drūmais vīrs nicīgi iesmējās, tad ātri paskatījās uz mani.

—  Vai tad mahnovieši nav sarkanie? — viņš asi uzprasīja, un varēju just, ka viņš par manu jautājumu ir stipri apskaities.

Bet ar mahnoviešiem patiešām bija savādi. Brīžiem, ja tas viņiem bija izdevīgi, tie nostājās padomju varas pusē un kopā ar mums sita baltos, te atkal negaidīti atšķēlās un patstāvīgi turpināja kaut gan baltos, gan pie reizes neaizmirstot ari sarkanos.. .

—  Kur pašlaik atrodas frontes līnija? — es neapmierināts painteresējos.

—    Kaut kur pie Berdjanskas, — drūmais vīrs atbildēja. — Pirms trim dienām šo ciemu atbrīvoja Zlobas korpusa otrais pulks, bet mēs esam no šī korpusa sevišķās daļas.

—  Kādā nolūkā esat atstāti?

Ādas frenci tērptais vīrs caur pieri neuzticīgi paglūnēja uz mani.

—  Ja atļauts zināt. . . Kas jūs paši tādi būtu?

—   Latviešu strēlnieku divīzijas pirmais jātnieku pulks, — es viņam pateicu, lai gan no pulka vairs nebija ne vēsts. Labi, ja mūsu kopskaits bija divu rotu vērts. — Komandieris Jānis Krišlauks.

Pirms trim dienām pēc Kahovkas placdarma ieņemšanas mēs cīnījāmies Korsuņas klostera rajonā. Bet tieši pēc ZlobaSļ korpusa neveiksmes, kad viņi negaidīti atkāpās uz Dņepras labo krastu, mūs atšķēla no galvenajiem spēkiem un atstāja vienus. Tā mēs visas šīs trīs dienas kāvāmies vieni balto aizmugurē.

—   Šis rajons ir drošs, — drūmais vīrs diezgan pārliecināts apgalvoja. — Vrangeļa pulkvedis Nazarovs vakai-vakarā izsēdinājis tūkstoš vīru lielu desantu Krivajakosas zemes strēlē. Tas ir starp Mariupoli un Taganrogu, bet šeit ir mierīgi.

Es vēlreiz uzmanīgi pārlaidu skatienu sapulcinātajiem ļaudīm un drūmajiem sevišķās daļas vīriem. Man tas viss likās aizdomīgi un nepareizi.

—    Ja šeit viss ir mierīgi, tad kādēļ jūs atrodaties te, nevis tur, kur pašlaik notiek kaujas? — es bargi pavaicāju. — Piemēram, tai pašā Krivajakosas zemes šaurumā?

Bruņoto vīru komandieris neveikli klusēja, mīņādamies no vienas kājas uz otru.

—  Kā tevi sauc? — painteresējos.

—   Maksims Kožedubs, — viņš tūlīt atsaucās. — Komisārs . . .

—  Tad lūk, ko, komisār, — es turpināju. — Aši pamēģini mūsu puišiem sadabūt kaut ko ēdamu, parādi, kur ir akas, lai varam padzirdīt zirgus un sevi, un sameklē kādu šķūni, kur mēs varētu pārlaist nakti. Pagaidām viss.

Pēc neilga laika, kad ciema iedzīvotāji, nez kādēļ galīgi nobijušies, mums bija atnesuši maizi, pienu, olas un žāvētu gaļu, vispirms padzirdījām zirgus, tad padzēi'āmies paši un devāmies uz staņicas nomali, kur jau pirmīt naktsguļai bijām noskatījuši divus lielus šķūņus un pusnodegušu māju.

Vēlu vakarā, kad visapkārt jau bijām izlikuši posteņus, mani sameklēja kāds no šejienes bruņotajiem vīriem un komisāra Maksima Kožeduba vārdā lūdza ierasties pie viņa ciemos. Mazliet baidīdamies, ka tur var notikt kas neparedzēts, ņēmu līdzi Zani Krastiņu un savu komisāru Jēkabu Beļaku.

Māja, kurā bija apmeties Maksims Kožedubs, atradās pašā staņicas centrā un izskatījās daudz lielāka nekā pārējās. Virs ieejas durvīm un mājas galos rēgojās uz ātru roku un diezgan nemākulīgi uzzīmēti dažādi lozungi: «Lai dzīvo sosiālisms!», «Lai deg un liesmo vispasaules revolūcija!», «Saules mūžu Trockim un Ļeņinam!», «Darbs — tautas izspiešanas līdzeklis!».

Iegājām istabā, kur mūs jau gaidīja Kožedubs ar diviem saviem biedriem. Viņš, nedaudz atgāzies pret mīksta atpūtas krēsla atzveltni, lepni sēdēja pie liela, ļoti bagātīgi klāta galda, kur netrūka ne ēdamā, ne dzeramā. Labajā pusē pa rokas tvērienam blakus lielam salātu traukam gulēja melns nagans.

Lūdzu, biedri! — viņš pieceldamies ar plašu žestu aicināja nākt pie mielasta galda. — Esiet mūsu viesi un jūtieties kā mājās! Mēs taču esam vienas revolūcijas kareivji, vienas idejas nesēji! Lai gan jūs esat latvieši, mēs — ukraiņi un krievi!

Pirmajā brīdī būdami pārsteigti par neticamo galda bagātību, klusēdami apsēdāmies un, daudz nerunādami, sākām diezgan negausīgi ēst. Kad pirmais izsalkums tika apmierināts, iedzērām ari dažas glāzītes pašbrūvētā degvīna un sākām nepiespiesti sarunāties. Izrādījās, ka šai staņicā visi iedzīvotāji esot bijuši kulaki, visi bagāti zemes īpašnieki un tādēļ, pats par sevi saprotams, atbalstījuši baltos. Kožedubs ar saviem biedriem palikuši, lai ar stingru roku un ciešu apņemšanos šeit nekavējoties ieviestu «revolucionāro kārtību un disciplīnu». Un tagad, paldies Dievam, šī kārtība tikpat kā jau esot ieviesta.

—  Kā jūs to panācāt? — Jēkabs Beļaks tūlīt painteresējās, acīmredzot domādams jau par nākotni, kur droši vien komisāriem vēl ilgi darba netrūks, visā Krievijā ieviešot «revolucionāro dzelzs disciplīnu un kārtību».

Kožedubs mirkli iegrima pārdomās. Viņa raupjā seja neslēpa lepnumu, bet balsī skanēja auksts tērauds.

—   Lielāko daļu iedzīvotāju par balto aktīvu atbalstīšanu, par viņu muižniecisko izcelšanos un ekspluatatoru tieksmēm mēs jau pirmajā dienā . . . likvidējām.

Uz brīdi istabā iestājās neveikls klusums. Ļoti iespējams, ka Kožedubs gaidīja aplausus vai vismaz skaļus piekrišanas saucienus par viņa revolucionāro degsmi un stingrību, taču mēs mulsi skatījāmies cits uz citu un pirmajos mirkļos nemaz īsti pateikto nesapratām.

—   Jūs esat nošāvuši gandrīz vai visus ciema . . . civiliedzīvotājus? — Žanis Krastiņš, joprojām notikušajam neticēdams, pārjautāja.

—   Jā! — Kožedubs lepni apstiprināja. — Ciema nomalē viņi visi vēl neaprakti guļ. Apmēram trīs simti. Par biedinājumu citiem.

Es pa ilgajiem kara gadiem biju redzējis daudz ko. Dzirdējis vēl vairāk. Baltie bija nežēlīgi pret mums, mēs ne mazāk cietsirdīgi pret viņiem. Taču tie pa lielākai daļai bija karavīri. Militārie, kas mums pretojās ar ieročiem rokās. Baltie latviešus gūstā neņēma, mēs šāvām arī viņu gūstekņus. Bet tagad es pirmo reizi dzirdēju, ka ir apšauti vesela ciema iedzīvotāji. Trīs simti civilpersonu. Vispasaules revolūcijas vārdā.

—  Vai jums nešķiet… — Es joprojām biju apmulsis. — Ka esat pārkāpis savas pilnvaras? Ka izdarītais ir šaušalīgs noziegums?

Maksims Kožedubs indīgi pasmīnēja.

—  Jūs sakat — noziegums? Ko jūs! Esmu rīkojies stingri pēc instrukcijām.

Kožedubs paliecās, no tumšbrūnas ādas manšetes izņēma kādu papīra lapu un to pasniedza man.

—  Izlasiet!

Tā bija Krievijas Komunistiskās boļševiku partijas CK orgbiroja pavēle, kurā vārds vārdā bija rakstīts sekojošais:

«1. Ņemot vērā pieredzi, kas gūta Pilsoņu karā ar kazakiem, par vienīgi pareizo nepieciešams atzīt visnesaudzīgāko cīņu pret visām kazaku augšām, tās pilnīgi iznīcinot.

2. īstenot masveida teroru pret bagātajiem kazakiem, viņus pilnīgi iznīcinot, īstenot masveida teroru attiecībā uz visiem kazakiem, kuri kaut kādā veidā tieši vai netieši piedalās cīņā pret padomju varu. Pret vietējiem kazakiem nepieciešams lietot visus līdzekļus, kuri nodrošina pret jebkādiem viņu mēģinājumiem izdarīt jaunas akcijas pret padomju varu.

29. janv. 1919. g.KK(b)CKorgbiroja sekretārs J. Sverdlovs»

Es dziļi ievilku elpu. Es biju dzirdējis par šo drausmīgo pavēli. Taču biju dzirdējis arī to, ka šī pavēle it kā jau atcelta.

—  Man šķiet, ka direktīva nav vairs spēkā, — klusi sacīju. — Tā ir ne tikai ārkārtīgi necilvēciska, bet arī ļoti netaisna. Tādēļ nav jābrīnās, ka visi iedzīvotāji pret mums ir noskaņoti naidīgi.

—    Viņi ir noskaņoti naidīgi pret padomju varu, — ar dzelzs pieskaņu balsī sacīja Kožedubs. — Un mēs nekad padomju varu nenostiprināsim, ja mīkstčaulīgi izturēsimies pret mūsu ienaidniekiem.

—   Par to nav ko runāt! — Jēkabs Beļaks viņu tūlīt atbalstīja. — Tikai ar dzelzs dūri! Bez žēlastības!

—     Bez šīs biedra Sverdlova parakstītās direktīvas, — Kožedubs vēsi turpināja, — gandrīz vai katru dienu pienāk jaunas pavēles, kuras mums sūta Donas birojs, un tajās visās bez izņēmuma ir kategoriski uzsvērts — pret visiem, kas mums izrāda kaut vismazāko pretestību vai antipātijas, pret ikvienu, kas ir turīgs vai titulēts, pielietot tikai vienu un vispareizāko līdzekli — nošaušanu!

Es atkal drūmi klusēju. Es biju karavīrs un, kā man šķita, vienmēr karoju par taisnīgu lietu. Vai nu par Latvijas atbrīvošanu no vācu iebrucējiem, vai aizstāvot Oktobra revolūcijas mērķus un ideālus. «Visu varu Padomēm, nevis kapitālistiem vai muižniekiem!» Par taisnīgu sociālo dzīvi, par darbu un tiesībām brīvi izteikt savus uzskatus vai viedokli! Par brīvību! Bet ne par teroru!!! Ne par jaunu apspiestību!

Es tikko spēju sevi savaldīt. Mani mocīja dusmas un naids, jo es sapratu, pirmo reizi pilnīgi skaidri apzinājos, ka pret šādu padomju varu agrāk vai vēlāk naidīgi būs noskaņoti visi, varbūt izņemot vienīgi tos, kuri, būdami apveltīti ar neierobežotu varu, varēs bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem producēt šādas pavēles un direktīvas, un tie, kuri labprāt bez mazākās domāšanas tās izpildīs.

—  Katja! — Kožedubs iesaucās. — Panāc šurp!

Durvis atvērās, un istabā ienāca netīrās skrandās apģērbusies vēl pajauna, melnmataina sieviete. Viņas klasiski skaistā seja bija pelnu pelēka, bet lielajās acīs mētājās baiļu mulsums. Viņa nostājās netālu no durvīm, dažus mirkļus mūs nopētīja, tad lēni, kā man likās — nicinoši, no mums novērsās.

Sievietes sejā un augumā, neskatoties uz manāmo satraukumu, jaudās arī tomēr kāds tikko manāms lepnums un cildenums. Viņa man nez kādēļ atgādināja kādā ilustrācijā redzētu senlatvieti, ko fanātiskie inkvizitori dzen uz sārtu … Tās pašas bailes un padevība, bet arī tas pats lepnums un cilvēciskā pašcieņa, ko acīmredzot reti kad jebkurā laikmetā spēj iznīdēt vardarbība vai atklāta netaisnība.

—   Kas tā tāda? — Jēkabs Beļaks pēc neilga laika pajautāja, ar lielu labpatiku izdzerdams kārtējo pašbrūvētā glāzi. — No jūsējām?

—  Tikpat kā! — Kožedubs iesmējās. — Mūsu kalpone!

Es saraucu pieri. Arī tas man kaut kā nesaistījās ar priekšstatiem par labāku un taisnīgāku sabiedrību.

—    Vai tad mums? … — Es atkal samulsu. — Vai tad jums . . . boļševikiem, tieši jums, sarkanajam komisāram, ir vajadzīga … kalpone? Par ko tad mēs cīnāmies? Mēs taču kaujamies par tādu dzīvi, kur nekad vairs nebūs ne kalpu, ne apspiesto!

Maksims Kožedubs nikni uz mani paskatījās, tad atkal kalsno seju un šaurās acis savilka tikko manāmā pārākuma smīninā.

—   Tu ļoti maldies, — viņš skarbi sacīja un ar izstieptu labo roku pievilka sev tuvāk melno naganu. — Mēs viņu paņēmām tikai uz dažām dienām, kamēr šeit ievedīsim pilnīgu revolucionāro kārtību! Bet mums pakalpot . . . Tas

viņai ir taisnīgs sods. Pēc tam nošausim.

» °

—    Ko viņa ir izdarījusi? — es arī tikpat skarbā balsī pajautāju, ar gandrīz automātiski izstrādātu kustību labajā rokā satverdams naganu.

—  Šī sieviete ir grāfiene Jekaterina Mažecka, — komisārs tūlīt paskaidroja. — Viņas tēvs ir kņazs Trubeckojs, bet vīrs grāfs Mažeckis. Pazīstams balto pulkvedis.

Stipri pārsteigts, paskatījos uz skrandaino sievieti un visu sapratu. Tā acīmredzot viņu bija saģērbuši šie Žlobas korpusa sevišķās daļas vīri.

—   Es tev prasīju, ko šī sieviete tādu ir izdarījusi, ka esi viņu paņēmis sev par kalponi un taisies nošaut?

—   Es jau tev paskaidroju, Kožedubs ar tikko slēptām dusmām atbildēja. — Viņa ir grāfiene, bet vīrs Vrangeļa virsnieks.

—    Vai tad grāfienes titula dēļ? — Es vēlreiz jutos neveikli, jo negaidīti sastapos ar sievietes skatienu, kurā bija mēms lūgums pēc palīdzības. — Cilvēku nedrīkst sodīt vai pazemot tikai par to, ka viņam pieder kāds tituls vai īpašums! Revolucionārais taisnīgums prasa sodīt tikai tos, kas atklāti cīnās pret mums. Viņa cīnījās?

—   Nē, — Kožedubs joprojām cirta kā ar pātagu. — Bet viņa ir bagātniece! Grāfiene! Viņai vairākos Ukrainas novados un Polijā pieder četras muižas! Pilis! Tūkstošiem zemnieku un kalpotāju! Nekas! Tagad lai pati pastrādā! Lai paguļ ar zaldātiem, lai pamazgā viņu kājautus un apakšbikses, lai slauka giīdas un vāra ēst! Ciest nevaru šos balt- rocīšus, šos visus nolādētos aristokrātus un buržujus! Tautas asiņu sūcēji!

Sava taisnība komisāram Kožedubam, protams, bija. Arī es nevarēju ciest tos, kuri lepni dzīvoja uz citu rēķina. Bet man šīs nelaimīgās sievietes uzreiz kļuva žēl. Varbūt tādēļ, ka nupat pirms dažām minūtēm biju dzirdējis par turpat vai visu staņicas iedzīvotāju apšaušanu, vai arī patiešām šis ilgais un nežēlīgais karš bija manī radījis nevis notrulinātu cietsirdību, bet gan ai-vien vairāk apjaušamu līdzjušanu un cilvēcību? Ne es pats, ne mani latviešu strēlnieki nekad nebijām nonākuši līdz redzamai mežonībai vai atklātai vardarbībai pret civiliedzīvotājiem. Nekad un nekur! Varbūt tieši tas mūs darīja lepnus un daudzējādā ziņā ari pārākus par visām Sarkanajā Armijā esošajām karaspēka daļām. Mēs bijām karavīri. Labi, drosmīgi un tīri sava zvēresta un pienākuma pildītāji. Un tādēļ mani, Zani Krastiņu un zināmā mērā arī Jēkabu Beļaku pārņēma tāds sašutums un naids pret šiem vīriem apbružātajos ādas frenčos, kuri vēsā mierā varēja ņirgāties par dižciltīgu sievieti un bez mazākiem sirdsapziņas pārmetumiem apšaut pilnīgi nevainīgus cilvēkus.

Es lēni piecēlos un stingri noskatīju Kožedubu un viņa abus miesassargus. Piecēlās arī Žanis un Jēkabs.

Kožedubs atkal pastiepa roku pēc nagana.

—    Nevajag! — es viņam klusi, bet stingri pateicu. — Ja atskanēs viens blīkšķis, mani strēlnieki tūlīt būs klāt un no junis pāri paliks tikai sarkans plankums!

Kožeduba sejā smīns bija pazudis. Mans šķiet, viņš pat nobālēja, jo laikam tikai tagad tā pa īstam aptvēra, ka sādžā ienākušie karavīri taču ir latviešu strēlnieki un tie nekādā gadījumā nebūs viņu izdarību apsveicēji, bet gan nosodītāji.

Un es viņus arī gribēju sodīt. Plāns bija gatavs vienā mirklī.

—  Zani! — Es pagriezos pret adjutantu. — Fiksi aizskrej līdz pulkam un sameklē Zālīti! Visus netraucē. Lai Zalītis paņem kādus desmit zēnus no saviem izlūkiem! Un ātri šurp!

Žanis steidzīgi aizgāja.

Kožedubs uz mani nesapratnē paskatījās, laikam jau nojauzdams kaut ko nelāgu, taču baidīdamies vēlreiz sniegties pēc revolvera.

—   Tu gribi viņus arestēt? — Jēkabs savā aizsmakušajā balsī pajautāja.

— Un kā tu domā? — es dusmīgs atjautāju. — Nevajadzētu?

—  Protams, ka nevajadzētu! —Jēkabs aši attrauca. — Mēs varam iekulties baigās nepatikšanās. Var sanākt pat kara tribunāls. Kā nekā viņi tomēr ir sevišķās daļas vīri!

—  Tie nav nekādi sevišķās daļas vīri, — es atcirtu. — Vini ir vai nu vājprātīgi, vai kriminālisti! Samozvanci!

—  Vai jums ir kādi dokumenti, kas varētu apliecināt jūsu piederību pie Žlobas korpusa sevišķās daļas? — Jēkabs Beļaks painteresējās un, man par lielu pārsteigumu, no maksts arī izrāva savu naganu un to pavērsa pret drūmajiem vīriem. — Kamēr papīri nebūs uz galda . . .

Kožedubs nedaudz noliecās, no melnās ādas žaketes izņēma saņurcītu papīru un to pasniedza Beļakam. Tas bija Žlobas korpusa komisāra apstiprināts mandāts, kas patiešām aplie-cināja Maksima Kožeduba un viņa rīcībā esošo cilvēku neie-robežoto varu cīņā pret kontrrevolūciju un padomju varas ienaidniekiem Sarkanās Armijas atbrīvotajos Ukrainas apga-balos.

Man patiesi bija žēl, ka viņam tāds dokuments atradās. Arestēt es viņus nevarēju. Nošaut. . . varbūt.

Mirkli vēl padomāju, tad ar roku pamāju uz grāfieni, kura joprojām stāvēja turpat netālu no durvīm un ar bailēm un interesi sekoja mūsu sarunai.

—   To sievieti es ņemu sev, — pavēloši sacīju. — Mums arī ir tiesības ar padomju varas ienaidniekiem rīkoties pēc patikas!

Kožedubs iesmējās, tūlīt saprazdams, ka visas briesmas laikam ir garām.

—  Rīkojies vien! Vai man žēl?

Paskatījos uz augsti titulēto dāmu un redzēju, ka viņās lielajās acīs līdzšinējās bailes nomaina atklātas šausmas. Viņa no sava vīra, Vrangeļa armijas pulkveža, acīmredzot ne vienu reizi vien bija dzirdējusi, ko baltajiem karotājiem nozīmē nokļūšana latviešu strēlnieku rokās . . .

Es viņai nevarēju pateikt, ka neko sliktu tai nedarīsim. Es tikai uz viņu paskatījos un uzmundrinoši pasmaidīju. Nezinu, cik tas nelaimīgo sievieti spēja iedrošināt, taču, šķiet, šausmas sejā pazuda un viņa kļuva mierīgāka.

Pa to laiku ieradās Žanis Krastiņš, Zālītis un vēl desmit vīri. Viņi strauji iedrāzās istabā un pavērsa ieročus pret Kožedubu un viņa biedriem. Tie izbīlī un pārsteigumā ātri uzšāva rokas gaisā.

—    Ko tas nozīmē? — Kožedubs pārskaities uzkliedza.

—     Jūs esat prātā sajukuši? Nostājušies kontrrevolūcijas pusē? Nodevēji?

—    Mēs sen jau esam nostājušies taisnības pusē, — es viņiem paskaidroju. Man ļoti sagribējās viņiem pateikt visu, ko tobrīd domāju un jutu. — Bet taisnība var būt ne tikai mums — sarkanajiem, bet arī viņiem *— baltajiem … Taisnība ir universāla, tāpat kā nāve vai dzīvība. Bet katrā konkrētajā gadījumā visu izšķir cilvēka godaprāts un viņā esošais cilvēciskums. Mēs kaut kādas iedomātas vai reāli esošas taisnības vārdā, kaut kāda diža un augsta mērķa labā šeit, Pilsoņu kara frontēs, šais skaistajās Ukrainas stepēs, viens otru varam apkaut pēc sirds patikas, taču mēs nekad nedrīkstam kaut nest nevainīgus cilvēkus! Ja mēs tā darīsim, tad kāda velna pēc mums vispār ir vajadzīga taisnība, kādēļ mēs cilvēkiem pasludinām mūsu revolūcijas augstos un patiešām dižos mērķus? Kā vārdā? Kādēļ?

Visi dažus brīžus klusēja. Es mazliet pat pabrīnījos pats par sevi. Kas man bija uznācis, ka sāku tik daiļskanīgi runāt?

—   Paklausieties, Jāni Krišlauk, — Kožedubs klusi sacīja.

—  Mēs abi esam armijas cilvēki. Jums jāsaprot! Man taču bija pavēle! Es jums to parādīju. Ko vēl?

: — Neko, — es gurdi sacīju. — Varbūt aiziet un tos nošautos cilvēkus vismaz aprakt?

—  Labi, — Kožedubs piekrita. —Aiziesim un apraksim. Es tūlīt sasaukšu vēl atlikušos ciema iedzīvotājus.

Es šo priekšlikumu strikti noraidīju. Aprakt vajadzēja pašiem šāvējiem. Pēc manas izpratnes tā tomēr bija taisnīgāk.

Jau ausa nākamās dienas rīts, kad zem sakarsušās dzimtās stepes gaišbrūnajām smiltīm uz mūžīgiem laikiem pazuda trīs simti "cilvēku, pa lielākajai daļai sievietes un bērni, kuri nebija slinkojuši, bet šo trekno zemi vasarās laistījuši gan ar ūdeni, gan saviem darba sviedriem.

Atpakaļ nākot, es ar Zani Krastiņu un grāfieni iegājām baznīcā. Tā bija pilnīgi izdemolēta. Logi izsisti, altāris izārdīts, soli salauzti, liels, balts koka krusts ar tur piesisto Jēzu Kristu nosviests baznīcas vidū, un tam virsū un visapkārt smirdēja daudzas cilvēku izkārnījumu čupas . . .

Es jutos ļoti neērti šīs man nepazīstamās sievietes priekšā. Es nebiju ticīgais. Taču es cienīju un nekad savā dzīvē ne reizi neesmu smējies vai mēģinājis apstrīdēt krievu cilvēka tiesības pielūgt vai nepielūgt Dievu. Ticēt Jēzum Kristum, svētajai Marijai vai velnam. Bet tas, ko es toreiz ieraudzīju baznīcā, mani satrieca. Es jutos pazemots un, tāpat kā zemē nogāztais Jēzus Kristus, apspļaudīts un mēslos izvārtīts. Kādēļ, par ko? — es atkal gribēju kliegt, bet tikai ciešāk sakodu zobus.

Man bija kauns.

Es atcerējos, ka pirms gada liela naida un sāpju uzplūdā biju licis nošaut savu brāli Mārtiņu. Tas bija drausmīgi, bet es nekad nebiju sevi izjutis kā zvēru, kā mežoni vai dzīvnieku. Tāds bija karš. Tā toreiz prasīja rīkoties elementārs taisnīgums un manu cīņu biedru varmācīgā nāve.

Bet šeit es varbūt pirmoreiz tā pa īstam, līdz pēdējai nervu šūnai izjutu un sapratu, ka cilvēks tomēr var nokrist zemāk par dzīvnieku. Var kļūt mežonīgs un ārkārtīgi primitīvs radījums.

Sieviete turpat pie durvīm lēni noslīdēja uz ceļiem un sāka skaļi raudāt.

—   Nolādētais Kožedubs, — Žanis Krastiņš cieši noteica.

— Tas ir vina darbs.

Es piekrītoši pamāju un viegli pieskāros sievietes galvai.

—   Iesim, — es klusi sacīju. — Jūs jau tā esat redzējusi pietiekami daudz.

Sieviete piecēlās, izslaucīja savas lielās acis un skumji uz mani paskatījās.

—  Jūs nekad neuzvarēsiet, — viņa negaidīti pateica. — Bet ja arī uzvarēsiet … tā nebūs cilvēku cienīga dzīve, ko jūs radīsiet. Jūs vispār neko neradīsiet. Jūs esat spējīgi tikai iznīcināt.

—  Piedodiet, grāfien, — es klusi, bet noteikti iebildu. — To neesam izdarījuši mēs. To izdarīja viņi.

—   Vai tad jūs neesat uz vienu roku? — grāfiene pajautāja. — Jūs kopā necīnāties par sociālismu un komunismu?

Es lēni izgāju no baznīcas. Ko man bija atbildēt?

Pēc dažiem brīžiem grāfiene mani satvēra aiz rokas, un viņas tumšajās acīs vēlreiz uzliesmoja gan bailes, gan izmisums.

—   Nošaujiet mani! — viņa trīcošā balsī palūdza. — Šeit pat. Šai baznīcā es esmu salaulājusies. Mans vīrs ir pulkvedis grāfs Mažeckis. Viņš jūs ļoti neieredz. Es jūs neieredzu vēl vairāk! Nestrīdos. Varbūt bagātie ir slikti. Bet kādi esat jūs? Iespējams, bagātie patiešām dzīvo uz citu rēķina, taču viņi nekad nav atņēmuši nevienam dzīvību! Nekad nav gribējuši visus nabagos un vājos iznīcināt kā šķiru! Viņi nekad nav varējuši svētā vietā pat skaļi ieklepoties, bet ko jūs? Ne jau nabadzība vai bagātība izšķir cilvēka vērtību! Cilvēks ir vērts vienīgi tik daudz, cik viņā ir mīlestības pret otru cilvēku. Bet jūs neesat spējīgi mīlēt. Jūs spējat tikai kaut ko iegūt un paņemt ar varu. Tādēļ es jūs lūdzu . . . Latvieši! Nemokiet mani! Nelaidiet cauri savai zaldātu rindai! Es jūs ļoti lūdzu! Nošaujiet tepat! Nošaujiet.. .

Sieviete atkal sāka raudāt. Es viņu nemācēju un arī negribēju mierināt. Pārāk asi un nežēlīgi bija viņas vārdi. Taču atklāti jāatzīst — ļoti taisnīgi. Es jutos līdzvainīgs. Un šo sūro vainas apziņu par Pilsoņu karā visas Sarkanās Armijas, visu Sevišķo daļu un Ārkārtējās komisijas varmācīgo rīcību attiecībā pret baltgvardu gūstekņiem, pret padomju varas īstajiem un šķietamajiem pretiniekiem es nespēju sevī izdzēst visu savu turpmāko dzīvi. Tieši otrādi. Jo ilgāk dzīvoju, jo vainas apziņa kļuva arvien stiprāka un mokošāka.

—    Nerunājiet muļķības, — es galīgi sadrūmis pateicu. — Neviens jums neko sliktu netaisās darīt. Par nošaušanu vispār nav ko runāt. Mēs esam latvieši. Jā! Mēs esam briesmīgi kaujās, bet tā . . . Nevajag, cienītā kundze! Naids ne jums, ne mums dzīvot nepalīdzēs. Bet kaut kā dzīvot tomēr vajadzēs . . .

Es pagriezos pret Žani.

—  Vajadzētu saukt kopā zēnus. Dosimies uz Berdjansku, un tu šito grāfieni kaut kur pa ceļam palaid vaļā. Lai iet, lai dzīvo! Bagāta viņa jau nekad vairs nebūs . . .

Pēc pusstundas mēs sakārtojāmies marša gatavībā un devāmies prom no staņicas, kur, pēc komisāra Maksima Kožeduba vārdiem, sociālisms jau svinēja pilnīgu uzvaru.

—    Mazliet pagaidiet, — Žanis Krastiņš negaidīti sacīja un pagrieza zirgu atpakaļ. — Es tūlīt. Kaut ko aizmirsu.

Neko vairāk Žanis nepaskaidroja, tikai redzēju, ka viņam līdzi dodas izlūku komandieris Elmārs Zālītis un vēl kāds no strēlniekiem.

Pēc apmēram piecpadsmit minūtēm viņi mūs panāca, un Zaņa Krastiņa sejā ik pa mirklim pazibēja skarbs apmierinājums.

Es visu sapratu un neko nejautāju. Žanis arī neko pats neteica, un tā tas arī viss klusi beidzās. Tikai daudz vēlāk, pēc gadiem trīsdesmit, kad kādreiz atcerējāmies jaunību un bijušos kara gadus, viņš atzinās, ka toreiz Kožedubu nošāvis.

«Es nevarēju tā vienkārši aiziet. Man to mērgli vajadzēja nokniebt! Pārāk pretīgs un «revolucionārs» viņš bija! Tieši tādi revolūcijai arī izdarīja vislielāko skādi. . .»

21. nodaļa

Jānis Vanags nesteidzīgi pārlaida skatienu savas plašās darbnīcas sienām, kuras gandrīz vai no vienas vietas bija noklātas ar visdažādāko žanru gleznām. Ainavas. Pilsētas skati. Klusā daba. Portreti. Akti.

Kas tas viss ir? Viņš pēkšņā neizpratnē pats sev pajautāja. Kas vispār ir māksla? «Cilvēka darbības īpaša forma, kurā mākslinieciska dzīves izzināšana organiski saliedējas ar radīšanu pēc skaistuma likumiem?»

Bet pilsētas izgāztuve? Vai pārplīsusi kanalizācijas caurule Rīgas centrā? Slimnieki kādā no traumatoloģijas institūta palātām. Nespējnieku nama iemītnieki. Dzemdības. Nāvessoda izpildīšana slepkavam. Dzērāji. Narkomāni. Prostitūtas. Kropli. Vājprātīgie un noziedznieki. . .

Uz kādiem skaistuma likumiem man jābalstās, lai viņus attēlotu savās gleznās? Un kā man būtu jāattēlo karš? Un kara varonis, kas ar zobenu rokā sakapā pretinieku, vai ložmetējnieks, kas vienā klājienā noliek gar zemi uzreiz desmitiem cilvēku?

Un kāds patiesībā ir pulkvedis, ģenerālis, liels karavadonis, apkāries ar ordeņiem un medaļām, kas ar aukstu aprēķinu ir izcīnījis ne tikai vēsturiskas uzvaras, bet arī ļoti talantīgi desmittūkstoš cilvēkiem atņēmis viņu vienreizējās dzīvības . . . Lai es paliktu patiess, vai man viņš būtu jāglezno dižens un apgarots vai arī ar ārprāta spožumu acīs?

Jānis Vanags nesteidzīgi izdzēra tasīti melnas kafijas un pieteica tālsarunu ar Skrundu. Gaidot sarunu, viņš piezvanīja Ievai. Bija sestdiena.

—  Čau!

—  Sveiks! Es tieši par tevi domāju un taisījos zvanīt.

—  Paldies! Domāji kaut ko sliktu?

—  Nē, ne visai. Tu jau man esi labs.

—  Tu arī, Ieva. Pavisam laba.

—  Tu vienmēr vari būt tāds, kāds esi, bet man ir jācenšas tev izpatikt.

—  Muļķības! Tev nekas speciāli nav jācenšas.

—  Nejau nu speciāli, bet. . . Esmu tikai nabaga sieviete, kas grib dzīvot normālu dzīvi.

Jānis Vanags pasmaidīja.

—   Draudziņ, kas vispār ir normāli, kas nenormāli? Kurš ir tas lielais meistars, kas mums to varētu paskaidrot?

—  Tu, — Ieva negaidīti pateica. — Tu esi tas lielais meistars.

Jānis labu laiciņu klusēja. Viņš saprata, ka Ieva atkal kārtējo reizi sarunu grib stūrēt viņu attiecību noskaidrošanas virzienā, taču viņš neko noskaidrot vairs negribēja. Jānis zināja, ka šo sievieti grib, viņš to ir atradis un vairs nevēlas pazaudēt.

—  Ja es būtu liels meistars mākslas jomā, es būtu bagāts un slavens. Ja es būtu liels meistars cilvēciskā plāksnē, man droši vien būtu ģimene un es justos laimīgs.

—  Tev tāda iespēja vēl ir, — Ieva atgādināja.

—  Paldies, — Jānis atbildēja, — citādi es jau sāku domāt, ka ar mani ir cauri.

—    Ar tevi cauri būs tad … — Ieva nedaudz apmulsa. — Tu vienkārši neesi pietiekami uzņēmīgs.

—  Nē, Ieviņ, tas ir pavisam kas cits.

—  Kas?

—  Es nevienam vairs negribu sabojāt dzīvi.

—  Tā ir laba vēlēšanās.

—  Tas tagad ir mans dzīves kredo.

—    Brīnišķīgi! Bet vai tu tāpat nevienam vairs negribi dzīvi padarīt. . . labāku? Skaistāku?

—    Gribu, — Jānis atbildēja. — Tikai stipri šaubos, vai laulība pat ar ļoti mīlamu cilvēku dzīvi vienmēr dara skaistu.

—  Vienmēr ne. Bet mums tā būtu.

—  Ar ko tā kļūtu skaistāka?

—  Ar to, ka mēs vienmēr būtu kopā.

—    Es tur nekādu skaistumu nesaskatu. Manuprāt, tas vispār ir ļoti apgrūtinoši.

—  Protams. Tam, kas nemīl.

—  Arī tam, kas mīl.

—   Interesanti, kur tad tu to skaistumu saskati? — Ieva sarūgtināta pavaicāja. — Tikai mākslā un dabā?

—   Nebaidies, — Jānis samierinoši sacīja. — Saskatu arī cilvēku tuvībā, arī mīlestībā. Vienīgi tas viss ir vēl ļoti tālu no īstās dzīves.

—   Ai, ai, ai! — Ieva skaļi novaimanājās. — Kas tad var būt vēl īstāks?

—  Vilšanās mīlestībā. Vilšanās cilvēku tuvībā.

—  Tu manī esi vīlies?

—  Tevī ne. Es runāju vispārīgi.

—  Vispārīgi nevajag. Runā par mani! Runā par mums!

—    Labi. Šodien ir sestdiena. Pulkstenis divpadsmit un sešas minūtes. Ko tu dari?

—  Runāju pa telefonu.

—  Ko darīsi pēc tam?

—  Nezinu. Laikam skumšu pēc tevis.

—   Labāk jau par mani priecājies! Man šķiet, es esmu tā vērts.

—   Labi! Bet es priecātos vēl vairāk, ja tev iešautos prātā

šo dienu pavadīt kopā ar mani. *

—  Tāda ideja jau ir radusies.

—  Pateicos! Tu man vienmēr esi bijis gudrs.

—  Nesmejies! Vēl pārdomāšu.

—  Un tev nebūs žēl mani atstāt vientulībā?

—  Vientulība nemaz nav tik slikta.

—  Protams. Kopā ar tevi.

—  Kaut kā pārāk smuki iznāk.

—  Es to vienmēr esmu teikusi. Būt kopā ar tevi . . . Man neko citu nevajag.

•— Es pieteicu tālsarunu ar večiem. Ja viņi būs mājās, es pie tevis piebraukšu — un tad aizlaidīsim pie viņiem.

—  Pie taviem senčiem?

—  Jā.

—  Kādēļ?

—   Man ar viņiem jāaprunājas. Kaut kas jāuzprasa. Jānoskaidro.

—  Bet es uzreiz iedomājos . ..

—  Jā, jā! — Jānis iesmējās. — Pie reizes viņiem parādīšu arī tevi!

—    Nē! — Ieva mazliet uzspēlēti iesaucās. — Man nav sagatavota frizūra!

—   Un paldies Dievam! Viņiem ir izteikti puritāniski uzskati, un tu ar modernu frizūru viņus vari tikai nobaidīt! Ja gribi uz viņiem atstāt labu iespaidu, tad apģērbies pēc iespējas vienkāršāk! Vislabāk pēc trīsdesmito gadu komjauniešu modes!

—  Es apģērbšos, cik vien vienkārši ir iespējams!

—  Tikai nepārcenties! Tā, lai tu patiktu arī man!

—  Mīļais! Vai tad es varu tev arī nepatikt?

Jānis iesmējās. Arī Ieva vada viņā galā iespurdzās.

—    Tā mēs, daudz muldot, vēl piemuldēsim nelaimi, — Jānis noteica. — Apmēram pēc stundas būšu klāt.

—  Nē! Pēc divām! Ātrāk es nepaspēšu.

—  Labi, — Jānis piekrita.^— Gaidi mani lejā pie durvīm.

—  Mēs tur paliksim arī pa nakti?

—  Tu negribētu?

—  Tur ir kur palikt?

—  Večiem ir vesela lauku māja! Bet mēs varētu iet gulēt šķūnī, verandā vai uz kūtsaugšas.

—  Klētiņas nav? — Ieva draiski painteresējās.

—  Klētiņas nav. Toties ir veca pirts.

—  Brīnišķīgi! Man šķiet, ka mēs vispār negulēsim.

—  Ko tad darīsim?

—  Mēs mīlēsim viens otru,—Ieva atbildēja.—Rudzu laukā zem mirdzošām zvaigznēm . . .

Vecais žigulis slaidi un bez grūtībām uznesās stāvajā kalnā, mazliet pasvārstījās, it kā šaubīdamies nodrebēja, tad galvu reibinošā ātrumā traucās lejā. ,

Spidometrs rādīja simt divdesmit kilometrus stundā.

Jānis Vanags ātri paskatījās uz blakus sēdošo Ievu.

—   Bail nav?

—    Nē! — Ieva smiedamās papurināja galvu. — Es jau teicu — ar tevi esmu droša!

—   Ar mani varbūt, — Jānis noburkšķēja, — bet ar šito vāģīti tā ir, kā ir! Ka tikai nesabirst gabalos.

—    Tad brauc lēni, — Ieva deva padomu. — Brauc tik lēni, lai tu mašīnu vari vadīt ar vienu roku, bet otru aplikt man ap pleciem.

Jānis vēlreiz aši paskatījās uz blakus sēdošo sievieti.

Ieva bija skaista. Garie, blondie mati klaidus nosedza galvu un plecus, bet seja bija tik tīra un gaiša, ka likās — tur plaukst kāds balts ābeļzars. Uzacis viegli ietonētas tumšā krāsā, bet acu plakstiņi violetā, kas patiešām lika domāt par ābeļziedu. Lūpas sārtas kā zemeņogas. Zem cieši piegulošās, baltās blūzes Ievas palielās krūtis izcēlās sevišķi spilgti un atgādināja divus cietus, pulsējošus ābolus. Jau tā ne sevišķi garos svārkus Ieva tīšu prātu bija uzrāvusi vēl augstāk, it kā viņa tepat automašīnā taisītos sauļoties.

—  Zini, kas tu esi? — Jānis pavaicāja.

—  Nu?

—   Čičelino.

—    Ko tas nozīmē? — Ieva nedaudz saspringa. — Kāda iesauka . . . sliktām sievietēm?

—  Ļoti labām! — Jānis atbildēja. — Čičelino — tas itāliski nozīmē — «gards kumosiņš».

—  Jā! — Ieva tūlīt piekrita. — Patiešām! Es tev patīku?

-— Pat ļoti! Tā vien kārojas nogriezties kaut kur sāņus un iet mežā pagrēkot.

—   Grēkot ir slikti, — Ieva šķelmīga sacīja, — bet pamīlēties mēs varētu … ja nebūtu jābrauc pie taviem vecākiem. Es gribu izskatīties svaiga un nesaburzīta!

—  Sievietes pēc grēkošanas parasti izskatās vēl skaistākas.

—  Jā?

—  Es jau to ievēroju kādreiz sen atpaka] pie savas pirmās meitenes. Tas mani ļoti pārsteidza. Viņa nebija nekāda dižā skaistule, bet tad, kad mīlējāmies, viņa pārvērtās līdz nepazīšanai. Kādēļ tas tā, es nezinu, taču ne ar kādiem citiem līdzekļiem tādu efektu laikam nav iespējams panākt.

Ievas seja aptumšojās.

—  Tu man, lūdzu, nekad vairs nestāsti ne par vienu citu meiteni!

—  Labi, nestāstīšu.

—  Un par savu sievu neko nestāsti!

—  Es jau arī nestāstu.

—  Kādēļ jūs izšķīrāties?

—  Tas bija pirms pieciem gadiem. Sen atpakaļ!

—  Viņa arī bija māksliniece?

—  Jā.'

—   Laba?

—  Pat ļoti laba.

—  Bet sieva slikta?

—  Nē, kādēļ? Arī kā sieva viņa bija laba.

—  Tad kādēļ jūs izšķīrāties?

—  Tas tev nav jāzina.

—  Tādēļ, ka jums nebija bērnu?

Jānis neko neatbildēja. Viņš samazināja mašīnas ātrumu un pagrieza galvu uz otru pusi. Blakus ceļam skrēja mežs, un pretim šalcošais vējš bija pilns ar sveķu un saulē izkaltušu čiekuru smaržām.

Kādēļ vispār cilvēki satiekas un šķiras, Jānis gurdi nodomāja. Vai tikai dzīves raibumam un krāšņumam? Varbūt mēs visi esam mazliet vājprātīgi, ilgodamies mīlestību un dzīves stabilitāti? Varbūt labāks ir haoss un nenoteiktība? Ko nozīmē dzīvē kaut ko sasniegt, iegūt un panākt? Ko nozīmē tēvzemes mīlestība, visdižākie rnērķi un idejas, mīļota sieviete, slava un nauda, ģimene, māja un bērni, ja tūlīt aiz nākamā ceļa līkuma man virsū var uzdrāzties lielais kamazs un . . . Smieklīgi. Kādēļ cilvēki pa lielākai daļai tomēr dzīvo un rīkojas tā, it kā viņi būtu spējīgi eksistēt simtiem gadu? It kā viņi būtu nemirstīgi. Bet varbūt tas nemaz tik smieklīgi nav? Varbūt tas ir pat ļoti gudri -darīts?

— Paklausies, — Ieva klusi ierunājās.—Tavi vecāki ir labi?

—  Neko sliktu nevaru teikt, — Jānis domīgs atbildēja, — lai gan , . . Man šķiet, viņi mani nekad tā pa īstam nav mīlējuši. Nav pat gribējuši, lai es esmu.

—    Jā? … — Ieva izbrīnījusies paskatījās uz draugu. — Kādēļ?

—    Nezinu, — Jānis paraustīja plecus. — Varbūt tās ir tikai iedomas, bet mani neatstāj sajūta, ka starp mani un vecākiem ir kāds liels noslēpums.

—   Jocīgi, — Ieva tikko sadzirdami noteica. — Viņi ir jau pensijā?

—  Jā, bet abi vēl strādā.

—  Viņi ir skolotāji?

—  Kur tu to rāvi?

—  Nekur. Vienkārši ienāca prātā.

—    Nē. Māte visu mūžu ir strādājusi tā saucamajā padomju un partijas darbā. No sākuma, pēckara gados, bijusi varen aktīva komjauniete. Viņai divas reizes pat uzbrukuši mežabrāļi, tad beidza partijas skolu un strādāja apriņķa partijas komitejā, pēc tam izpildkomitejā, tad atkal ilgus gadus sabija partijas darbā. Tagad, kad aizgāja pensijā, ir bibliotēkas vadītāja.

—    Tu ar māti lāgā nevarēji saprasties viņas darba un uzskatu dēļ?

•—Ne tikai tādēļ. īsti pat nezinu. Es biju vēl pavisam maziņš, varbūt tikai gadu vecs, kad vecāki mani nez kādēļ atveda uz Rīgu un nodeva pilnīgā krustmātes audzināšanā un aprūpē. Protams, ari vecāki par mani rūpējās. Kas nu bija, tas bija, taču mani galvenokārt tomēr audzināja krustmāte. Viņa bija mātes māsa un saucās Ida Frīdenberga. Krustmātei Iļģuciemā piederēja neliela māja. Kad tikko sasniedzu pilngadību, viņa to māju ar testamentu novēlēja man. Krustmāte nebija precējusies, un bez manas mātes viņai neviena cita tuva radinieka nebija. Pirms septiņiem gadiem Ida Frīdenberga nomira, mazliet vēlāk māju nojauca, un es Mežciemā saņēmu jaunu dzīvokli ar visu darbnīcu.

—  Kādēļ vina nomira?

—   Aizkuņģa dziedzera vēzis. Piecdesmit piecu gadu vecumā.

—   Vai tad neiznāk, ka viņa īstenībā ir bijusi tava īstā māte?

—   Tā nu vis neiznāk, taču tante manā labā patiešām ir darījusi daudz. Viņa mani uzaudzināja, nekad nebārās, visu mūžīgi piedeva, pēc dabas bija mierīga un lēna, pilnīgs pretstats savai māsai.

—  Ko tavs tēvs? Arī bija partijas darbinieks?

—  Jā. Pēc tam ilgus gadus strādāja rajona laikrakstā par atbildīgo sekretāru.

—  Ko tagad?

—  Kaut ko dara Novadpētniecības muzejā.

—  Viņi tev bijuši izcili ļaudis . . . rajona mērogā.

—  Ko nu par to! Pašā spicē.

—  Bija no progresīvajiem vai arī? . . .

—   «Vai arī . . .»! Protams! Kurš no partijas darbiniekiem toreiz bija progresīvs?

—  Tu līdz šim man par viņiem neko neesi stāstījis.

—  Vai tad tas tev ir interesanti?

—  Tie ir tavi vecāki. Man tā kā klātos … šo to zināt. Varbūt ne?

—  Protams, Ieviņ, protams! Kādēļ gan ne?

—  Lūdzu, apstājies! — Ieva negaidīti palūdza.

—  Ko tu gribi?

—   Es tevi lūdzu, apstājies! — Ieva noteiktā balsī palūdza vēlreiz.

Jānis apstādināja mašīnu un pagriezās pret Ievu. Arī viņa pagriezās, un abu skati sastapās. Meitenes lielajās acīs dega ziņkāre un atklāts satraukums.

—    Vajag krūmiņos? — Jānis mēģināja neveiklo mirkli pārvērst smieklā.

—   Mēs tagad braucam pie taviem vecākiem, —• Ieva ļoti nopietni teica. — Es nezinu, ko tu viņiem par mani esi jau stāstījis un vai vispār esi kādreiz runājis . . .

—  Atzīstos, neesmu. Viņi par tevi neko nezina.

Ievas daiļajā sejā uz mirkli pazibēja vilšanās.

—   Tātad, Jāni . . . Kā tu viņiem mani stādīsi priekšā? Kā ceļabiedri? Kā labu paziņu, draugu, līgavu vai . . . varbūt kā nākamo sievu?

Jānis iesmējās. Ievas nopietnā izturēšanās viņu nedaudz uzjautrināja.

—  Tas tev šķiet svarīgi?

—  Bet tev ne?

—  Tas ir tikai procedūras jautājums un lietas būtību neskar.

—   Kas šai gadījumā ir lietas būtība?

—    Tu! Tu, Ieva! Un es. Un tas, ko mēs viens pret otru jūtam. Un tas, ka tu esi kopā ar mani. Un man ar tevi ir labi. Es dažreiz varbūt daudz ko muldu, par daudz ko pasmējos, taču īstenībā … Tu uz mani vari paļauties.

—    Paldies, Jāni. Un tomēr … Es negribētu, lai tavi apzinīgie senči par mani nodomātu kaut ko sliktu.

—  Viņi par tevi neko sliktu nevar nodomāt. Tas ir izslēgts. Un galu galā …

—  Man tas tomēr ir svarīgi!

—  Muļķības!

—  Es tomēr gribu zināt, ko tu viņiem par mani teiksi!

Jānis smagi nopūtās un ar kreiso roku viegli pieskārās

Ievas vaigam.

—   Ieviņ! Es viņiem teikšu, ka tu esi visdumjākā sieviete pasaulē, un tomēr es tevi mīlu, mīlu varbūt ne gluži tā, kā tas pēc vispār atzītiem standartiem ir pieņemts, taču tu man patiesi esi kļuvusi ļoti tuva un vajadzīga. Taču par mūsu iespējamajām ģimeniskajām attiecībām . . . Nezinu. Saku atklāti. Pirmkārt man ir bail.

—  Bail? No kā?

—   Ka es varu sabojāt tavu dzīvi. Un tu vari sabojāt manējo! Es patiešām esmu mazliet tāds pusdulls. Ienākumi arī no gadījuma uz gadījumu. Nekas pastāvīgs. Bez tam es jau esmu paspējis pierast pie sava dzīves ritma, pie sava stila un dzīvesveida. Bet šis dzīvesveids reāli izpaužas kā absolūta garīgā un fiziskā brīvība. Es nestrādāju algotu darbu un tādēļ nevienam nepakļaujos. Es nevienam nekalpoju! Neviens mani nekomandē un neko nepavēl. Tas pats arī mājās. Es esmu pilnīgi brīvs. Man nevienam nav jāatskaitās, nevienam nav jāprasa nekādas atļaujas vai jālūdzas piedošana. Dzīvoju tieši tā, kā to gribu es, nevis kāds cits! Tu man piedod, Ieviņ, es saprotu, ka tas tev nav pieņemami, tas tev droši vien liekas drausmīgi egoistiski, bet . . . Tāds nu es esmu un pagaidām neko savā dzīvē negribu mainīt. Gribu vienīgi vēl dažus gadus tā pamatīgi pastrādāt.

Ieva lēni novērsa skatienu, nolieca galvu, un, kad pēc dažiem brīžiem Jānis to atlieca atpakaļ, viņš meitenes acīs ieraudzīja asaras. Viņam kļuva nedaudz skumji, un viņš vēlreiz ar sāļu rūgtumu nodomāja, cik tas tomēr ir savādi un netaisni, ka tieši tiem, kuri viens otru mīl, uz šīs pasaules visbiežāk iet grūtāk par citiem.

Jānis neko neteica, pagriezās atpakaļ, mirkli pagaidīja un sāka braukt. Ieva notrauca asaras, galvu iespieda sēdekļa paaugstinājumā un mēģināja mulsi pasmaidīt.

—  Lūdzu, nedusmo, — viņa klusi pateica.

—  Ko tu! Nedusmo tu!

—    Man patīk tavs atklātums. Tas dažreiz var būt ļoti nežēlīgs, bet tas vismaz ir godīgs. Tu nekad nemelo.

—   Tu par to tagad nedomā, — Jānis sacīja. — Tu man uzticies. Vissliktākais, ko es tev dažreiz varu izdarīt. . . Tas ir . . . Es varu tevi pamīlēt.

Ieva strauji pagriezās, un viņas daiļajā sejā pēkšņi pazibēja šķelmīgs un ļoti sievišķīgs smaids.

—  Tad esi tik slikts! — viņa negaidīti aicināja. — Esi . . . Sliktāks par sliktu! Apturi mašīnu un . . .

Jānis vēlreiz apstādināja mašīnu ceļa malā un, ar abām rokām pievilcis Ievu sev cieši klāt, viņu ilgi un kaislīgi skūpstīja. Meitene atbildēja ar to pašu, un Jāni visu pārņēma neatvairāma vēlēšanās Ievu iegūt. Viņš ar kreiso roku Ievas svārkus bija uzrāvis vēl augstāk, maigi glāstīja viņas kāju iekšpusi, bet ar labo roku spaidīja krūtis. Uzbudinājums sasniedza kulmināciju, prāts jau kaut kur bija pazudis, visa pasaule bija pazudusi, tā pārstāja eksistēt, tās vietā valdīja tikai šī viena neatvairāmā vēlēšanās — būt tevī . . . Tas laikam ir skaistākais un arī stiprākais, kas cilvēkā vispār ir.

Un tomēr. Kad pēc neilga laika, skaļi tarkšķēdams, garām pabrauca kāds traktors, Jānis beidzot atjēdzās. Šī tomēr nebija īstā vieta! Ik pēc mirkļa garām drāzās mašīnas, un visu varēja redzēt.

—   Te nevar … — Viņš negribīgi atrāvās no Ievas un vainīgi pasmaidīja. — Pārāk klaja vieta.

—    Tā jau ir, — Ieva žēli nopūtās. — Pat to cilvēki nevar izdarīt, kad grib!

—  Diemžēl. Mūs tūlīt apvainotu latviskās tikumības graušanā.

•— Bet mēs būtu viens otru pamīlējuši. . .

—   Gan jau. Vai nu tā būs, ka mēs šodien nositīsimies.

—   Nekādā gadījumā! Mums jādzīvo ilgi. Lai tu vari pamatīgi izbaudīt brīvību, bet es . . . Paklau, Jāni! Ko pa to laiku vajadzētu darīt man?

Jānis iekārtojās ērtāk pie stūres un ieslēdza motoru. Viņš jau bija nedaudz nomierinājies un vairs negribēja atkal atgriezties pie reiz jau pateiktā. Tas viņu saskarsmē bija pafe nepatīkamākais — šī visai biežā un asā attiecību noskaidrošana. «Kādēļ tu mani negribi pavisam? Pastāvīgi. Kādēļ tu mani gribi tikai kā mīļāko? Tas velkas jau vairāk nekā gadu, un šāds stāvoklis mani sāk pazemot! Es vairs negribu būt tikai piedeva tavam brīvajam laikam! Es gribu būt viss tavs laiks.»

Tas atkārtojās bieži. Dažādās variācijās. Tas bija nepatīkami, bet var būt, ka tieši šīs sarunas un savstarpējie pārmetumi bija īstie ledus gabaliņi, kuri šad tad pat obligāti jāpiemet karstajam mīlestības kokteilim. Lai nav par karstu. Lai var dzert lēni un ar baudu. Bez lieka noreibuma.

Pēc pusstundas viņi iebrauca Skrundā.

—   Tu taču teici, ka viņi dzīvo laukos. — Ieva, nedaudz izbrīnījusies, skatījās uz saposto pilsētas centru.

—   Večiem ir arī pilsētas dzīvoklis, — Jānis paskaidroja. — Laukos viņi dzīvo tikai pa vasarām.

—   Nav slikti. — Ieva pašūpoja galvu, tūlīt atcerēdamās savu mazo divistabu dzīvoklīti vecajā Juglā, kur no vecāku strīdiem, piedzērušā tēva ālēšanās un kaimiņu skaļajām sarunām nebija miera ne dienu, ne nakti. Bet tepat mums visiem blakus tomēr ir tik daudz cilvēku, kuri praktiski nekad neizjūt nekādas sadzīves neērtības vai grūtības. Cilvēki ar ērtiem un platiem daudzistabu dzīvokļiem, ar privātmājām, dārziem, vasarnīcām un siltumnīcām, ar lielām algām, lieliem ienākumiem, ar māsu un ārzemju automašīnām, ar reālu varu un visdažādākām iespējām, ko šī vara vai ieņemamais amats viņiem dod. »

Pie šo «izredzēto» kategorijas droši vien pieder arī Jāņa vecāki. Lepns dzīvoklis pilsētas centrā un liela māja laukos. Ja tā krietni padomā, nekas jau sevišķs tas nav. Varbūt tas ir tikai pats elementārākais, pats nepieciešamākais, kas vajadzīgs ikvienam cilvēkam. Bet tur jau ir tā lieta, ka pie mums lielākam vairumam cilvēku pats elementārākais, pats nepieciešamākais acīmredzot vēl ilgus gadus būs gandrīz vai augstākais sapņu lidojums.

Ievai uznāca slēptas dusmas. Viņa ir jauna, skaista, izglītota sieviete, bet viņa jau tagad skaidri zina, ka viena pati neko savā dzīvē nespēs panākt, nespēs personīgo dzīvi ne jūtami uzlabot, ne krasi izmainīt. Ja palīgā nenāks kāds .cits cilvēks. Ja neizglābs kāds laimīgs gadījums vai liela mīlestība. Bet kur viņa ir, tā lielā mīlestība vai laimīgais gadījums? Jānis Vanags?

Pilsētas dzīvoklī Jāņa vecāku nebija.

—   Tātad laukos, — Jānis gurdi konstatēja. — Kā jau varēja paredzēt.

—  Tas ir tālu? — Ieva atturīgi painteresējās.

—  Tāds gabaliņš ir.

—   Man nez kādēļ nemaz vairs negribas tālāk braukt, — Ieva atklāti atzinās.

—  Kas noticis? — Jānis ātri uzprasīja.

—  Nekas nav noticis, — Ieva atbildēja, — vienīgi es iedomājos … Ko dižu tavi vecāki ir paveikuši, ka viņi var atļauties tik labi dzīvot?

—  Mani vecāki neko tādu nav paveikuši, — Jānis Vanags domīgs sacīja. — Un nedomāju, ka viņi dzīvotu īpaši pārticīgi. Ieņemot augstus un atbildīgus amatus, dzīvoklis viņiem pilsētā pienācās. Man pat šķiet, ka viņi to saņēma parastās rindas kārtībā sešdesmito gadu vidū. Bet lauku mājas .. . . Jāpadomā. Labi, ka tu par tām ieminējies. Atklāti sakot, skaidri neatceros, bet, cik man bērnībā tika stāstīts . . . Tās esot mana vectēva mājas.

—  Vectēvs vēl dzīvs?

—  Nē.

—  Tu viņu atceries?

—  Es par viņu neko pat nezinu.

—  Ļoti savādi.

—  Tur tev pilnīga taisnība.

—    Kaut kā nemaz negribas ticēt. Māte tev neko nav stāstījusi par savu tēvu?

—  Neko. Miris, un viss.

—  Varbūt tās mājas piederējušas tava tēva tēvam?

—   Nē. Vectēvs no tēva puses ir vēl dzīvs un dzīvo Liepājā.

—  Viss ta mazliet jocīgi, — Ieva atkārtoja.

—  Tā ir.

—  Vai tad tu uz šejieni pa vasarām nebrauci?

—  Nē, — Jānis neapmierināts noņurdēja.

—  Par tālu no Rīgas?

—  Kas nu tas par tālumu!

—  Kādēļ tad?

Jānis ilgi klusēja. Viņš negribēja atbildēt. Viņš vēl nevēlējās Ievai atklāt, ka starp viņu un vecākiem jau sen radusies milzīga plaisa, viņi patiesībā ir tikpat kā sveši cilvēki. Viņš negribēja stāstīt par to nomācošo rūgtumu, kas viņu ir pildījis jau no bērna dienām, par to vienmēr smeldzošo sāpi, ka viņam patiesībā ir bijis jāaug bez mātes un tēva. Viņš simtiem reižu bija jautājis — kādēļ? — un nekad nebija saņēmis atbildi. Vecāki ar viņu par to nerunāja, bet, ja kaut ko arī paskaidroja, tad tikai vienu un to pašu: «Mēs domājām, ka tā tev būs labāk.» Bet varbūt tā bija labāk vienīgi viņiem? Tas tomēr ir nepiedodami, ka es neesmu tā nopietni un dziļi painteresējies par manām tālākajām dzimtas saknēm. Tik tiešām. Kas ir bijis mans otrais vectēvs? Kādēļ es esmu tik nepārprotami līdzīgs Jānim Krišlaukam? Protams, es varu pieņemt, es pat pieņemu, ka tā ir tikai fantastiska sagadīšanās, un tomēr — kādēļ māte mani jau pirmajā dzīvības gadā aizdeva prom, tā praktiski no manis atsacīdamās? Kādēļ tēvs ir bijis tik vienaldzīgs? Kādēļ māte retajās tikšanās reizēs nekad neko nav stāstījusi par saviem vecākiem, par savu pagātni? Viss, ko es zinu, ir nācis no viņas māsas Idas, bet arī tas nebija daudz. Viņa man tāpat neko nav stāstījusi par savu tēvu.

—   Tu man pirms dažām nedēļām pārmeti, ka es nezinot savu ciltskoku tālāk par vecvecākiem, — Ieva klusi atgādināja. — Bet izrādās, tu jau pats neesi labāks! Tu pat nezini tik daudz, cik zinu es!

—   Tev ir taisnība, — Jānis domīgs piekrita. — Tieši tādēļ jau mēs arī dodamies šai nelielajā ekskursijā.

—  Māju nosaukums ir smuks? — Ieva painteresējās.

—  Diezgan. Saucas «Lejrozes».

—   Tātad kaut kur tur lejā ir rožu dārzi? — Ieva mazliet ironiski pajautāja.

—   Nezinu. Varbūt kādreiz tur tādi ari ir bijuši, bet tagad . . . Diez vai. Mājas ir vecas. Kādreiz piederējušas muižai, bet tad kāds zemnieks tās gadsimta sākumā izpircis, vēlāk tās nonākušas mana vectēva īpašumā. Tā, kas jau ir miris.

—  Cik atceros no skolas laikiem . . . Šais vietās kara laikā notikušas lielas kaujas. Māja necieta?

—  Nē. Bijusi Kalnu muiža atrodas tepat netālu no Skrundas. Tur aiī deviņpadsmitajā gadā gājis karsti. Netālu no tās vietas ir pat kritis Oskars Kalpaks, bet mūsu mājās un Kalnu muižā stāvējuši sarkanie.

Atlikušo laiku viņi klusēja. Jānis juta, ka Ieva neapmierināta. Viņā rūgst kaut kāds apvainojums vai vilšanās, taču runāties vairs negribējās un nez kādēļ negribējās viņu arī ne mierināt, ne iedrošināt. Viņš pats tagad ļoti vēlējās, lai

kāds vinā radītu mieru vai drosmi. >

Pēc neilga laika viņi iebrauca bijušās Kalnu muižas centrā, kur vecās ēkas vietā tagad atradās kolhoza valdes māja, kultūras nams un bibliotēka. Viņi no lielā ceļa nogriezās uz daudz sausāka, grantēta lauku ceļa, šķērsoja nelielas upītes pussabrukušo tiltu un pēc dažām minūtēm iebrauca «Lejrožu» pagalmā.

Pretim riedams slinki izskrēja suns, un pēc dažiem mirkļiem uz mājas sliekšņa parādījās liela auguma, puķainā vasaras kleitā ģērbusies sieviete. Viņas galva bija apsegta ar baltu lakatu, bet kājas pusgaros gumijas zābakos. Sieviete nedaudz piemiedza acis, neapmierināta paskatījās uz negaidītajiem miera traucētājiem, bet pēc brīža, atpazinusi atbraucējā dēlu, savilka seju tikko manāmā smaidā.

—  Kā tad tu tā? — viņa diezgan asā balsī pajautāja. — Bez iepriekšējas paziņošanas?

—   Tevi jau te nevar sazvanīt! — Jānis sāka taisnoties. — Zvanīju vairākas dienas pēc kārtas.

—   Jā, ar sakariem mums te ir slikti, — Silvija Vanaga negribīgi piekrita un ar asu, caururbjošu skatienu tūlīt nopētīja sava dēla jauno pavadoni. Viņai principā bija vienalga, ar kādām sievietēm dēls satiekas, mīlējās, precas vai tāpat draudzējas, bet šitā viņai uzreiz nepatika. Augstpapēžu kurpes, minisvārki, izkrāsojusies— un vispār ir par daudz skaista! Nekas labs no tādām nav gaidāms. Tas nu bija droši. Smags darbs viņām nav jāstrādā, tādēļ jau var arī tā māžoties. Bet godīgām, čaklām lauku meitenēm . . . Taču šitā jau nu droši ir rīdziniece, baltrocīte, nekādas rūpes nepazīst un togad tikai grib dēlu ieraut savos krāsainajos tīklos . . .

—   Iepazīsties! — Jānis pieveda pie mātes Ievu. — Tā ir pati labākā sieviete pasaulē!

—    Cik nu tu daudz no pasaules esi redzējis, — māte dzedri noteica un pasniedza Ievai roku. — Kā tad sauc?

—    Ieva, — meitene pateica un jutās mazliet neērti no Silvijas Vanagas asās balss un pētošā skatiena.

—   Ieva … — Silvija domīgi noteica, nolaida acis un uz mirkli iegrima smagās atmiņās. Viņa pēkšņi atcerējās kādu citu Ievu, tikpat jaunu un skaistu kā šitā — četrdesmit gadus atpakaļ — un atcerējās, kā tā Ieva šai pašā mājas pagalmā bija raudājusi un lūgusies . . . Ilgi, ilgi.

Silvija Vanaga no tālā pagātnes aukstā pieskāriena mazliet pat nodrebēja, tad tomēr ātri saņēmās un aicināja ciemiņus iekšā.

—   Tēvs mājās? — Jānis, ejot cauri priekšnamam, painteresējās.

—     Viņš aizbrauca uz Liepāju pie sava tēva. Pavisam vārgs palicis. Bet ir jau arī gadi! Kā nekā astoņdesmit pieci.

■ — Kā pati jūties?

—  Varu iztikt. Sirdī viens vārstulis lāgā nedarbojoties, bet ārsts saka, ka pagaidām nekas briesmīgi slikts vēl tas neesot.

—  Tomēr vajadzētu ārstēties, —Jānis sacīja. — Brīva esi. Nekādas darba slodzes vairs nav.

—  Jā, — Silvija piekrita. — Tagad jau ir vieglāk. Visi var runāt, ko grib, viss tiek atļauts un pat veicināts, bet mūsu laikos . . . Tad bija jābaidās ne tikai no vismazākā pārpratuma, no visniecīgākās ideoloģiskās kļūdas, bet pat no skaļāka, iepriekš nesankcionēta vārda . . .

—    Tu jau pati biji tā, kas no visa visvairāk baidījās! — Jānis iesmējās. — Rajona mākslas izstādes, koncerti, visa pašdarbība . . . Izglītība. Prese! Viss bija zem tavas stingrās uzraudzības un kontroles! Bet vai esi padomājusi … Ja tu jau tad būtu atļāvusi daudz ko no tā, kas tiek atļauts patlaban? Vai tava mīļā padomju vara tūlīt būtu sabrukusi?

—   Ja tā tas turpināsies . . . Nebūs nekāds brīnums, ka sabruks ar! — Silvija stingrā balsī noteica un ciemiņus ieveda lielajā istabā. Tā bija iekārtota pēc vidējā padomju cilvēka iespēju standarta, bez kādas sevišķas izdomas vai oriģinalitātes, ja nu neskaita vienīgi nelielu Ļeņina portretu pie pretējās sienas . . .

—  Varbūt tieši to arī tauta grib? — Ieva, nedaudz pagriezusies pret mājas saimnieci, negaidīti pajautāja.

—  Ko? Lai padomju vara? … — Silvijai pat aizrāvās elpa. — Mūsu tauta vienmēr ir bijusi un arī tagad ir par padomju varu, vienīgi mūsu ienaidnieki . . . Jā, starp citu, vai tikai arī jūs abi neesat iestājušies Tautas frontē? — Silvija nopietna pajautāja un vēlreiz aizdomīgi nopētīja Ievu.

Ievai pirmais neveiklums bija jau pārgājis, un viņa sāka justies arvien drošāka. Jānis viņu bija nosaucis par vislabāko sievieti pasaulē, un, lai gan tie, protams, bija pasaules lielākie meli, to dzirdēt tomēr bija patīkami. Arī Jāņa māte bija sasveicinājusies tīri pieklājīgi, vienbrīd pat pasmaidīja, lai gan izskatās barga un netaisna. Tagad vēl par to Tautas fronti . . . Tas tiem stagnātiem, tiem «bijušajiem», laikam ir pilnīgi asinīs! Kā kaut kas ne tā, kā kaut ko pasaki mazliet savādāk, nekā kādreiz bija pieņemts, tā jau tikpat kā ienaidniekos esi iekšā!

—   Nē, — Jānis ātri pateica. — Esi mierīga! Mēs neesam iestājušies nekādās frontēs, ne biedrībās. Mēs pārstāvam brīvo cilvēku sabiedrību.

Māte uz viņiem tā šķībi paskatījās, tad Anglijas karalienes cienīgā gaitā aizgāja uz virtuvi salūkot kaut ko ēdamu.

Jānis smagnēji atkrita uz dīvāna un lēni pārlaida skatienu telpai. Viņu negaidīti pārņēma smags gurdenums. Māte uz viņu, kā parasti, bija atstājusi nepatīkamu iespaidu. Pat vecumdienās vēl nevar rimties! Taču ne tikai tas viņu nomāca. Grūtsirdīgu darīja apziņa, ka tieši šeit viņš ir piedzimis. Šai mājā, šai istabā. Tieši šeit viņš pasaulei pateicis savu pirmo vārdu. Šeit spēris pirmo soli, pirmo reizi raudājis un smējies. Šeit nozibējis tas īsais brīdis, kad viņi visi vēl bijuši kopā. Pēc tam kaut kas ir noticis, un vecāki no manis īstenībā atteicās. Kādēļ? Par ko? Kā vārdā man tika laupīta normāla bērnība, jaunība un varbūt pat visa dzīve? Kāda nelaime bija uzgāzusies? Un pat tagad māte šķiet sveša, un sveša ir

šī māja. Pārāk stipri tā atgādina izpildkomitejas vai partijas komitejas ierasto kanceleju. Bezdvēselisku — kā jebkuru «kroņa» telpu.

Vēlāk, kad viņi paēda vakariņas un stingrās, neinteresantās sarunās bija aizvadīts gandrīz vai viss vakars, Jānis pirms gulētiešanas iegāja mātes istabā un viņai negaidīti parādīja Jāņa Krišlauka fotogrāfijas.

Māte krasi nobālēja un ilgi klusēdama skatījās uz fotoattēliem.

—   Tu šo cilvēku pazīsti? — Jānis nopietns pajautāja un nenovērsa skatienu no mātes grumbainās sejas. Tā joprojām bija uzkrītoši bāla, viņai viegli notrīcēja lūpas, it kā gribēja, mēģināja kaut ko pateikt, bet nekas nesanāca. Laikam mute bija kļuvusi sausa un balsi noslāpēja vēl neizgaisis pārsteigums.

—  Tu šo cilvēku pazīsti? — Jānis atkārtoja jautājumu.

Māte vēl kādu laiciņu klusēja, ar sastingušu skatienu

veroties Jāņa Krišlauka jaunajā un vecajā sejā, tad tikko sadzirdami izmocīja:

—  Kur tu šīs bildes dabūji?

—  Tas nav svarīgi, — Jānis atbildēja. — Man daudz svarīgāk zināt. . . Vai viņš gadījumā nav kāds no mūsu radiniekiem?

Māte atkal neko neatbildēja, klusēdama šķērsoja istabu, neveikli apsēdās lielā atpūtas krēslā un zemu nolieca galvu.

Jānis apsēdās iepretim un, vairs ne ar vienu vārdu netraucēdams māti, tomēr ar nepacietību gaidīja atbildi. Bet atbildes nebija. Māte pēkšņi kaut kā sašļuka, saguma, un no staltās un lepnās sievietes vairs nebija ne vēsts. Tagad Jāņa priekšā sēdēja jau stipri veca, neizskatīga lauku sieva, kura turklāt vēl sāka, smagi elsodama, raudāt.

Jānis joprojām gaidīja atbildi.

Beidzot māte pacēla galvu, no acīm izslaucīja asaras un, skatīdamās kaut kur sāņus, tikko sadzirdami nomurmināja:

—  Es jau to paredzēju. Kaut kad tam vajadzēja notikt. . .

—   Kam . . . notikt? —- Jānis saspringa un vēl ciešāk vēroja mātes seju un nervozi trīcošās rokas.

Māte atkal ilgi klusēja, tad neveikli pasmaidīja.

—  Tā jau tas laikam ir. — Viņa vairākkārt pašūpoja galvu. — Dievs esot teicis: «Ņem, ko vari paņemt, bet par visu kādreiz vajadzēs samaksāt.»

Māte piecēlās, pienāca pie dēla un viegli pieskārās viņa plecam.

—   Jā, es to cilvēku kādreiz pazinu, — viņa beidzot atzinās. — Bet tagad viņš jau sen ir miris, un laikam miruši ari visi viņa tuvinieki . . . Tas cilvēks ir no pagātnes, bet pagātnei nevajadzētu pieskarties. Šodiena jau ir pietiekami vētraina, un pietiek ar to! Mēs nekad nevaram droši zināt, vai kāds izzināts pagātnes notikums mums nesīs garīgu mierinājumu vai ari tas izraisīs tikai jaunu nelaimi . . .

Jānis piekrītoši pamāja.

—  Tā tas varētu būt, taču es tomēr gribu zināt. . .

—    Neko es tev vairāk neteikšu. — Māte steidzīgi atgāja soli tālāk. Viņa no grāmatplaukta paņēma pabiezu grāmatu cietos, melnos vākos, to nevērīgi pašķirstīja, tad nepacietīgi pateica: — Tu mani, lūdzu, atvaino, bet es vēlos iet gulēt.

Jānis piecēlās, gāja jau prom, tad tomēr nenocietās vēlreiz nepajautājis: — Tad vismaz pasaki . . . Man ar šo cilvēku … ar šo Jāni Krišlauku ir kāds sakars?

Māte lēni viņam pagrieza muguru. Iespējams, lai dēls neredzētu viņas seju un acis.

—    Jā, — viņa gurdi izmocīja. — Jā! Tev ar viņu . . . vai, pareizāk sakot . ; . viņam ar tevi . . . Jā! Bet tas šobrīd man ir par smagu. Tev neko nevajag zināt, neko! Viss pagājis, un nekas vairs neatgriezīsies. Un labi, ka tā. Lai viss paliek pa vecam. Bet tagad ej! Es gribu būt viena.

Jānis pat nepakustējās. Tātad viņa aizdomas tomēr ir izrādījušās pamatotas! Jānis Krišlauks ir viņa radinieks! Vai nu īstais tēvs, vai vectēvs. Citas varbūtības laikam nav. Bet kādēļ māte vēl joprojām grib visu noslēpt? Tātad kaut kas baigs vai traģisks tomēr ir noticis! Vai māte tagad izjūt kaut kādus sirdsapziņas pārmetumus? Nožēlo grēkus? Gribējusi visu aizmirst un varbūt ikdienā jau arī bija aizmirsusi, bet te negaidīti uzrados es ar savām vecajām bildītēm un visu uzvandīju augšā …

—  Ej, lūdzu, prom! — māte uzstājīgi pateica. — Es neko vairāk neLeikšu.

Jānis nedaudz ceremoniāli paklanījās, jo viņam pagaidām pietika arī ar to. Viņš jutās apmierināts.

— Paldies par to pašu, — viņš mierīgi pateica un izgāja no istabas. Līdzko Jānis aizvēra durvis, viņš izdzirdēja, kā no mātes rokām laikam izkrīt grāmata, jo istabā atskanēja dobjš troksnis. Bet varbūt tur nokrita viņa pati?

Jānis Vanags ar Ievu gulēja mazajā «Lejrožu» bijušās kalpones istabā un nezināja, ka četrsimt metru tālāk atrodas par jaunu uzcelts liels siena šķūnis, kur kādreiz dzīvi sadega vairāki desmiti smagi ievainotu latviešu strēlnieku. Un nezināja, ka mazliet tālāk pie upes atrodas vēl viens šķūnis, kur kādreiz jautrā un palaidnīgā Anna Kumelīte daudziem streļķiem sniedza viņu dzīves pēdējo mierinājumu . . . Viņš pat nezināja to, ka, pirms stundas maigā satraukumā iegūdams Ievu, bija atkārtojis tieši to pašu, ko šai vietā, šai mazajā istabiņā ar aizkvēpušajiem, šaurajiem lodziņiem, pirms sešdesmit gadiem bija darījis jaunais Jānis Krišlauks un vēl jaunākā Ieva Zemīte . ..

Kādēļ viņam bija liegtas šīs atmiņas, šī reālā pagātne?

Kādēļ māte ar tēvu retajās tikšanās reizēs viņam bija centušies uzburt vai radīt pavisam citu pasauli, citu viņa rašanās versiju? Kādēļ vecāki tik nežēlīgi bija nocirtuši kādu viņa pagātnes un, kas vēl nežēlīgāk un neizprotamāk, kādu viņa radniecības sakni? Kādēļ viņi negribēja, lai dēls zaļotu pilnasinīgs?

Ieva jau bija aizmigusi. Jānis klusi piecēlās, atvēra durvis un nostājās uz mājas sliekšņa. Koku zarus klusi locīja tikko jūtams dienvidu vējš. No upes nāca patīkams dzestrums, līdzi atnesdams arī tuvīno pļavu smaržas. Ar klusu šņācienu mājas pagalmu pārlidoja kāds liels putns, un no tuvējās kļavas nokrita pirmās nodzeltējušās lapas. Blakus, mēli izkāris, ātri elsoja suns. Pasaule uz mirkli bija aizmigusi, taču turpināja dzīvot visā savā daudzveidībā un krāšņumā. Un tad pēkšņi Jānis Vanags kaut kur virs sevis izdzirda klusu kliedzienu. Viņš satrūkās, pacēla galvu augšup un paskatījās debesīs. Tās bija pilnas ar spožām zvaigznēm, blāvo mēnessgaismu un Visuma noslēpumiem. Pēc mirkļa atskanēja vēl viens kliedziens. Tagad tas jau bija saklausāms daudz tuvāk un skaidrāk. Likās, kliedz vīrietis. Bet tā varēja būt arī sieviete. Pagāja vēl dažas minūtes, un tad atskanēja trešais kliedziens. Tas nebija skaļāks par iepriekšējo, taču šoreiz skaņa nāca lēni un ilgi. Tā smagnēji piepildīja visu debesmalu un Jāni radīja spēju satraukumu un bailes.

Nepārprotami kliedza cilvēks.

Viņš sauca pēc palīdzības vai kādu brīdināja?

Varbūt kliedzējs ir tas jaunais strēlnieks, kuram toreiz pietrūka tikai dažu metru, lai šeit apšaudes laikā dzīvs šķērsotu tagad tik ļoti smaržojošo pļavu? Bet varbūt tur kliedz Oskars Kalpaks, kuram tā arī nebija lemts piedzīvot nevienu lielāku uzvaru? Varbūt tas ir Jānis Krišlauks, kuram toreiz vajadzēja iet prom uz Krieviju, vai arī Ieva Zemīte, kurai vajadzēja palikt Latvijā? Bet varbūt tur kliedz tas cilvēks, kuram es esmu tik nepārprotami līdzīgs? . . .

Varbūt tur kliedz daudzu ļaužu vainas apziņa par savu melno pagātni un bailes no nākotnes?

Varbūt tā savā izmisumā dažreiz kliedz pazemota mīlestība, pieviltas cerības un samīdīta cilvēka pašcieņa?

Varbūt tā draud Nodevība?

Priecājas Nelaime?

Smejas Nāve?

Nāk Atriebība un Atmaksa?

Varbūt šis skaļais kliedziens nav nekas cits kā tikai kluss Visuma čuksts, kas mums visiem novēl mierīgu un gaišu nakti?

Atbildes nebija.

Vienīgi debess spilgtākā zvaigzne Betelgeize mazliet pamirkšķināja savu dīvaini sarkano gaismu . . .

22. nodaļa

Nakts vidū negaidīti iekliedzās bērns.

Ieva Zemīte tūlīt uztrūkās augšā un piegāja pie gultiņas. Mazais Viesturs bija pamodies un raudzījās uz māti baiļu pilnām acīm. Autiņus pārtīt nevajadzēja, tātad viņš ir redzējis tikai kādu sliktu sapni, Ieva nodomāja, vairākas reizes noglāstot dēla galvu. Guli, Viestur, guli! Slikti sapņi ir mūsu dzīves neatņemama sastāvdaļa.

Ieva atgriezās gultā, nodzēsa lampu un domīga raudzījās «Lejrožu» mājas mazās kalpu istabiņas melnajos griestos.

Viņa ar skumju satraukumu jau kuro reizi atcerējās, kā tieši pirms diviem gadiem marta pirmajā nedēļā šeit bija ienācis Jānis Krišlauks, tāds liels un stalts, pieklājīgs un uzmanīgs, mazlietiņ apmulsis un pārdrošs, viņš šeit ienāca jau otrajā vakarā pēc viņu nejaušās iepazīšanās mājas pagalmā, šeit viņš palika, jo es viņu nedzinu prom, tieši otrādi, es pati, sarkdama un bālēdama, pateicu, ka viņš šeit var palikt ari pa nakti, jo pēkšņi uznāca melnas bailes, ka viņu, šķērsojot pļavu, kas mūs šķīra no Kalnu muižas lielās dzīvojamās mājas, var kāda nejauša lode vai šķemba . . . Un nebūs vairs mana Jāņa Krišlauka. Jau toreiz es sāku par viņu baiļoties. Otrajā dienā pēc iepazīšanās. Savādi, vai ne? Pirms tam es baiļojos par tēvu un māti, par brāli un sevi, bet tagad vajadzēja uztraukties arī par viņu. Kādēļ? Tādēļ, ka viņš atnāca, palika un bija labs pret mani? Droši vien. Viņš patiešām bija labs. Viņš mani saudzēja. Viņš bez teikšanas saprata, ka līdz tam man vēl nebija pieskāries neviens puisis. Viņš bija pirmais. Viņš, Jānis Krišlauks, bet tagad es domāju, vai tu vispār biji? Tu biji, Jāni Krišlauk? Biji?! Tad atsaucies, mīļais, atsaucies, un es tevi sadzirdēšu! Saklausīšu pār trejdeviņām zemēm, pār trejdeviņām jūrām.

Mūsu laiks bija nožēlojami īss. Interesanti, vai visas mīlestības ir tik īsas? Es pat tagad tā īsti vēl nespēju attapties. Mīlestība atnāca tik pēkšņi un ātri kā . . . nāve. Uzliesmoja, apžilbināja un apdullināja, it kā blakus būtu uzsprāguši bumba. Tagad gribas jautāt: vai mēs bijām laimīgi? Vai tas viss bija patiesi? Laikam jau. Vismaz mūsu rīcība bija patiesa. Mūsu jūtas. Par vārdiem es negalvoju. Cilvēks var daudz ko sarunāt, ja atnākusi diena viņam var būt pēdējā. Bet varbūt tieši tad ir pilnīgi neiespējami izlikties, melot un šaubīties? Taču vai dzīves pēdējā dienā un ja arī ne pēdējā . . . vispār kara laikā … ir vērts mēģināt iegūt tik neiedomājami trauslu un netveramu lietu kā mīlestība? Kā otra cilvēka dvēseli? Vai tas ir iespējams?

Bet tu, Jāni Krišlauk, ieguvi. Tu mani paņēmi, paņemdams ne tikai miesu, bet arī manu dvēseli un prātu. Tagad es zinu, ko tas nozīmē, kad sievietes saka saviem mīļotajiem: «Es visa esmu tava!» Jā, Jāni! Es visa esmu tava! Vēl vairāk! «Es esmu tava dzīvība.» Tu atceries, kā es tev to teicu pirms mūsu šķiršanās? Tava un mana, un vēl viena dzīvība …

Zini, kad tu aizgāji, es vairs neraudāju. Es sapi-atu, ka tevi nekad vairs neredzēšu, un daudzreiz pat nožēloju, ka toreiz saskrējāmies. Varbūt man vajadzēja lepnai tev paiet garām? Un savu kambarīti turēt aizslēgtu aiz septiņām atslēgām? Bet Dievs jau laikam zina, ko viņš dara. Viņš man neļāva lepnumā pacelt galvu, bet gan pateicībā par tavu uzmanību pavēlēja to noliekt vēl zemāk. Un vēl viņš man teica, ka es nedrīkstu durvis turēt aizvērtas, jo tu taču nāci, lai mani sasildītu. Lai pasargātu, nomierinātu, noglāstītu un jau pirmajā mūsu naktī izstāstītu visbrīnišķīgāko pasaku pasaulē. Pasaku par mīlestību, pasaku par to, ka es neesmu nabaga un neizglītota, ka es neesmu vis kalpa bērns, bet gan princese, balta, skaista un gudra! Es esmu tāda pati meitene, tāda pati sieviete kā visas pārējās, kas ir bagātas un laimīgas. Tu mani vienā mirklī pārvērti, manī radīdams drosmi un pārliecību. Tu mani pacēli no zemes un uzsviedi augstu debesīs . . .

Un tad, Jāni… Jāni Krišlauk … Pēc diviem mēnešiem es sapratu. To man tūlīt pateica Anna Kumelīte. Apskaidroja. Es biju kļuvusi grūta. Es sāku gaidīt bērniņu. Biju nobijusies. Bieži ģību. Man bija grūti. Bet Anna palīdzēja. Viņa tiek uzskatīta par vissliktāko, vispalaidnīgāko sievieti visā apkārtnē, taču Anna ir laba, viņa ir labāka par daudzām tām klīrīgajām jaunkundzēm un kundzēm, kurām mugurā ir gan smalkas drēbes, piemīt laba veselība un manieres, bet pietrūkst sirds.

Un tad, pirms gada un četriem mēnešiem . . . Bija laime un nelaime. Zini un atceries, Jāni Krišlauk! Mūsu dēls piedzima 1919. gada 18. novembra rītā. Pirmajā valsts neatkarības proklamēšanas gadadienā. Rīgā droši vien kaut kur pie prezidenta pils par godu šim notikumam šāva lielgabali, bet es kliedzu neciešamās sāpēs un nepārtraukti piesaucu tavu vārdu! Ārsta nebija. Anna sameklēja vecu tantiņu, kura kādreiz Rīgā bija strādājusi slimnīcā par vecmāti, un viss beidzās labi. Mums piedzima puika, un es viņu nosaucu par Viesturu. To man ieteica tā pati vecā tantiņa. Viņa teica, ka šodien visi latvieši svinot svētkus, šodien ir Neatkarības diena, un Viesturs esot bijis pats pirmais latviešu ķēniņš . . . Tad tā lai arī paliek, Jāni, vai ne? Viesturs ir smuks vārds.

Tev ari patiks. Un vēl es esmu priecīga par to, ka viņu dzemdēju tieši turpat, kur tas tika ieņemts . . .

Tad tā vecā tante puiku ietina segā un iznesa laukā. Es kliedzu, lai tā nedara, bet vecais cilvēks teica, ka tā vajagot dai-īt! Todien bija ļoti auksts, uzkrita pirmais sniegs, bet viņa puiku tomēr iznesa laukā un nolika zem vecā, simtgadīgā ozola, kas aug blakus lielajam šķūnim. Tur vecā sieviete mūsu dēlu nobūra, apvārdoja, iesvētīja un piesauca visus vecos un jaunos dievus . . . Lai tie palīdz. Lai sargā! Puikam ne vainas. Vesels kā rutks.

Tās pašas dienas vakarā nomira mana māte. Viņa jau vairākus gadus gulēja uz gultas, viņa ilgi mocījās, viņa bija ļoti slima, vārga, neārstējama, un varbūt pat labi . . . Tikai savādi, ka tas viss notika vienā dienā. Viena dzīvība atnāca, otra tūlīt aizgāja . ..

Tā es tagad dzīvoju, Jāni Krišlauk. Strādāju par kalponi pie «Lejrožu» saimnieka Miķeļa Anmaņa, un viņš pret mani izturas labi. Neko daudz nenostrādina, sātīgi baro un pat maksā algu. Man pat šķiet… Tu tikai, lūdzu, nedusmo, bet man šķiet, ka vecais saimnieks ir manī iemīlējies un lolo kaut kādas cerības . . .

Bet kādas cerības lai loloju es? Par mīlestību? Par to, ka būsi palicis dzīvs un kādreiz atgriezīsies pie manis? Es atkal tūlīt sākšu raudāt. Tu droši vien mani nemaz vairs neatceries. Jo kas es tev biju? Nekas! Bargajos kara ceļos nejauši patrāpījusies meitene, kas pirmajā mirklī stipri apstulba no tavas uzrunas, no tava izskata un pieskāriena. Bet tad . . . Es jau bez tevis vairs nevarēju. Varbūt tas ir ļoti slikti, bet es ar sevi neko nespēju padarīt. Kāds liels un varens spēks mani vilka pie tevis, un es nespēju atturēties. Un labi, ka tā. Tagad man ir dēls. Es jau viņu piereģistrēju pagasta valdē, un mācītājs ierakstīja baznīcas grāmatā — Viesturs Krišlauks Jāņa dēls. Dzimis Latvijā. Latvietis . . .

Žēl, ka tu neesi kopā ar mums. Lai gan cerību ir loti maz, es tevi tomēr gaidu atgriežamies. Tev ir jāpaliek dzīvam, Jāni! Tev jāpārnāk! Ja ne pie manis, tad tev ir jāatgriežas vismaz pie sava dēla! Tev viņš ir jāredz! Tev viņš jāpaņem rokās un tāpat jāaiznes līdz vecajam ozolam. Pēc spēka, gudrības un izturības.

Zini, pie Annas jau otro gadu dzīvo kāds bijušais latviešu strēlnieks. Sauc par Tāli Vaivarodu. Viņš ir lāga cilvēks ar pazaudētu kāju. Vai viņi dzīvo kopā arī kā vīrs ar sievu, es nezinu. Bet viņi viens otram palīdz un ir labi draugi, kā jau nelaimē sastapušies. Tālis apsolīja palīdzēt arī man. Viņš man palīdzēja jau ar to vien, ka nesen pateica, ka no Krievijas Latvijā jau esot atgriezušies vairāki strēlnieki. Šī ziņa mani apdedzināja. Atkal radīja cerību. Varbūt, varbūt, varbūt. . . Arī tu. Arī Gunārs. Kādēļ nevarētu notikt brīnums?

Rīt es atkal aiziešu pie Tāļa. Viņš man apsolīja kaut ko jaunu pavēstīt, jo pirms dažām dienām uzzinājis, ka Skrundā pārradies kāds bijušais draugs, kas karojis Ukrainā Latviešu strēlnieku divīzijā. Varbūt viņš ir karojis kopā ar tevi. Un, ja arī ne, tad viņš varbūt tomēr zinās, kas ar tevi ir noticis. Tu esi dzīvs vai arī? . . . Nē! Es par to nedomāšu. Es par to neesmu domājusi visu šo laiku. Savādi. Par brāli — jā. Es bieži savās domās Gunāru esmu redzējusi beigtu. Jo viņš bija tik jauns, tik nepieredzējis . . . Bet tevi nekad! Tevi es vienmēr redzu dzīvu.

Ieva piecēlās, aizdedza lampu un atkal piegāja pie bērna gultas. Viesturs gulēja. Viņš bija pagriezies uz sāniem un mierīgi elpoja.

Ieva atviegloti nopūtās un jutās apmierināta. Apmierināta ne tikai tādēļ, ka viņai bija bērns, ka viņš ir vesels un mierīgi guļ, bet varbūt vairāk tādēļ, ka neko vēl nezināja par sava dēla nākotni. Mēs visi varbūt esam laimīgi galvenokārt tieši šīs savas nezināšanas dēļ. Šodien mēs vēl esam dzīvi. Dzīvi ir mūsu bērni. Blakus sieva, vīrs vai draugs. Ir darbs. Ir māja. Ir viss, lai mēs sev atvēlēto laiku varētu nodzīvot ja ne laimīgi, tad vismaz normāli un labi. Kādēļ domāt, ka tas viss kādu dienu var pazust, ka kāds to var pēkšņi pārtraukt un sagraut? '

Tā laikam ir dabas lielākā dāvana, un, ja ir Dievs, tad tā noteikti ir visdziļākā Dieva gudrība — liegt cilvēkiem zināt savu nākotni. Un vēl mazāk zināt kaut ko par savu bērnu rītdienu.

Cilvēkam atļauts ir vienīgi ceret.

23. nodaļa

Nelielā Latvijas mazpilsētiņa lēnām iegrima tumsā. Iestājās auksts, kaut kāda dīvaina satraukuma, neizsakāmu ilgu un ceiūbu apdvests 1921. gada ziemas vakars. Bodnieki savu «koloniālpreču» veikalu skatlogu priekšā rūpīgi nolaida dzelzs žalūzijas, nelielā kokzāģētava, pienotava, kartonāžas fabrika, ķieģeļu ceplis un visas vietējās valsts iestādes gandrīz vienlaicīgi beidza darbu. Tikai pilsētiņas vienīgais, mazliet aplu- pušais, taču tik daudzu ļoti ieredzētais krogs «Zilais eņģelis» savas durvis lepni atvēra platāk.

Apmeklētāji gandrīz vienmēr bija vieni un tie paši. Vietējie vecpuiši, šķirteņi, atraitņi, ar sievām sastrīdējušies vīri, no tuvākajiem laukiem atbraukušie saimnieki vai kalpi, kas pēc smagajiem dienas darbiem pilsētā gribēja nedaudz izklaidēties, un dažreiz no netālās armijas novietnes ieklīdušie kareivji.

Viņus visus šeit laipni uzņēma kroga īpašnieks klibais Vidzulis, bijušais strēlnieks, kuram 1916. gadā pie Slokas vācu uzbrukuma laikā šrapneļa šķemba bija sadragājusi ceļgala locītavu. Tagad viņš, ar savu stīvo kāju veikli manevrēdams ap galdiņiem un pie letes, katram viesim atrada kādu uzmundrinošu vārdu un žilbinošu smaidu. Bet sevišķas simpātijas viņā izraisīja bijušie streiki, invalīdi un pavisam nabadzīgie klaidoņi. Viņš tos bieži uzcienāja par baltu velti un ziemas vakaros ļāva siltajā telpā nīkt līdz vēlai pusnaktij.

Dāmas te redzēja reti. Šeit pārāk bieži skanēja rupji joki un asas vīru valodas.

Kārlim pie viesu apkalpošanas un virtuvē palīdzēja divas sievietes. Viena no tām skaitījās viņa neoficiālā sieva, bet otra bija tūlīt pēc kara no kaut kurienes pieklīdis lietuviešu skuķis. Meitēns raibajos juku laikos bija palicis gluži bez neviena piederīgā un šai krogā jutās kā paradīzes dārzā.

Varbūt visa šī aizkustinošā rūpe par dzīves sērdieņiem no veikala interešu viedokļa bija vistīrākā aplamība, taču Kārlis nevienam nelaimīgajam nespēja atteikt.

«Puikas ir pārāk saluši ierakumos. Tagad lai sasildās. Lai pamazām apjēdz, ka palikuši dzīvi, un aizmirst, ka visu zaudējuši!»

Tā viņi te sildījās. Lēni sūkdami alu, atcerēdamies bijušās kaujas, raudāja un smējās, slavēja dzīvi un to turpat arī nolādēja, un priecājās, ka pa šiem garajiem posta gadiem cilvēku sirdis tomēr nav kļuvušas ne pārāk cietas, ne aukstas. Varbūt tieši otrādi. Ļaudis priecājās, ka tas viss ir pagājis nebūtībā, visas briesmas aiz muguras un tagad pašiem ir sava valsts, sava valdība un kaut kādas cerības nākotnei.

«Gan jau viss ies uz augšu, gan! Dabūsim zemi, atradīsim darbu .. .»

«Zilajā eņģelī» strādāja arī Anna Kumelīte. Nekāds līgums ar kroga īpašnieku viņu nesaistīja. Kārlis viņai atļāva bez jebkādas atlīdzības uzturēties lielajā zālē, bet, kad bija sarunājusi kādu klientu, neliedza izmantot arī augšstāvā atrodošos nelielo guļamtelpu.

Anna Kumelīte «Zilajam eņģelim» bija laba reklāma. Kārlis to ātri saprata un pret Annu izturējās ar īpašu labvēlību.

Tovakar zāle bija pustukša. Laikam vainīgs bija lielais sals, kas šajās marta pirmajās dienās vēl mēģināja aizturēt ziemu.

Anna sēdēja pie malējā galda netālu no letes, smēķēja garā iemutē ieliktu «Chamel» cigareti un domīga raudzījās uz daudzajiem neaizņemtajiem galdiņiem. Un, jo ilgāk viņa tā skatījās, jo skaidrāk un sāpīgāk apzinājās, ka ir galīgi kritusi sieviete. Beidzot tas nu viņai pielēca! Visa dzīve pēkšņi šķita kā tukšs, izdzerts un visu pamests krogs. Neviena tuva cilvēka blakus, varbūt vienīgi izņemot Tāli Vaivarodu, kas tagad jau otro gadu dzīvoja pie viņas, un Ievu Zemīti.

Anna atcerējās Ievas brāli Gunāru, pavisam jauniņu zē- niņu, kurš pārāk bikli un bailīgi bija mēģinājis viņai tuvoties, un kā viņa Gunāru bija drošinājusi, palīdzējusi un vēlāk pat uzslavējusi par ne visai veiksmīgo pirmo «grēku».

Kur tu tagad esi, zaļknābīt? Joprojām karo kopā ar Jāni Krišlauku smaržīgajās Ukrainas stepēs vai jau sen esi satrūdējis kādā aizbērtā kapā vai pamestā kaujas laukā?

Kur pārējie latviešu strēlnieki? Kur jūs tagad esat, maigie un asie, sapņainie un skarbie, bezbailīgie, dēku apsēstie latviešu puikas? Kur klīst tava dvēselīte, manu mīļo Pēteri Krah? Tu esi beigts. Es zinu. Tu guli Daugavas dzelmē ar uzšķērstu vēderu, bet tava kādreiz tik mīļotā sieviņa, tava sapņu meitene, tavs uzticamais dzīves draugs, par katru pieskārienu savam vēderam prasa samaksu skaidrā naudā.

Vai graudā. Es nezinu, cik tas ir riebīgi, nožēlojami vai slikti. Es par to nedomāju. Tikai šovakar. Tādēļ ka man ir skumji un ļoti salst. Es esmu plāni saģērbusies. Es nevaru atļauties ģērbties slikti. Manu grēcīgo miesu klāj smalka zīda apakšveļa, zīda zeķes, augstpapēžu kurpes un koši zila kleita. Nē, klibais Kārlis savu mājīgo krodziņu «Zilais eņģelis» nav nosaucis par godu man! Nē! Tās viņam ir atmiņas par kādu citu sievieti Bet zilā krāsa man piestāv. Visi mani tomēr sauc par Zilo Eņģeli. Es neprotestēju. Man tas patīk. Man vispār patīk dzīvot. Bet tad, Pēter, kad es toreiz uzzināju, ka esi kritis … Es negribēju. Es gribēju iet pie tevis . . . Es jau biju sataisījusies. No visiem atvadījos. Es gribēju būt kopā ar tevi, jo mēs tā bijām viens otram solījušies. Taču Ābeles kundze . . . Man par to viņai tagad vajadzētu teikt paldies vai arī rūgtās asarās nožēlot? Nezinu. Viņa man pielēja pilnu glāzi ar vīnu un teica: «Mazais! Dzīvo!» Un es dzīvoju, Pēter! Es pie tevis neaizgāju, bet tu par to mani pārāk nenosodi, labi? Riebīgi ir nomirt deviņpadsmit gadu vecumā. Nenormāli ir mirt pirms savas dabiskās vai nolemtās nāves. Tu jau to zini. Tu jau tam esi izgājis cauri. Un tūkstošiem, tūkstošiem citu . . . Zēni no skolas sola. Un es, meitene no savas jaunības. Kādēļ kaut kādi absolūti sveši cilvēki, Vācijas ķeizars, Krievijas cars un pārējie, mums neļāva dzīvot kopā? Mēs nebūtu dzīvojuši bagāti, mēs būtu dzīvojuši normāli. Tagad es esmu prostitūta. Nav tiesa. Es nevienu nemīlēju par naudu. Es tikai uz kādu laiku iznomāju savu miesu. Uz brīdi aizlienēju. Izīrēju. Bet par to ir jāmaksā. Gluži tāpat, kā mēs maksājam par braukšanu tramvajā vai par dzīvošanu mēbelētā istabā. Es pat nejūtu nekādu sevišķu baudu. Man tas ir gluži tas pats, kas izdzert glāzi karstas tējas. Kļūst mazliet siltāk, un viss. Vai tas būtu kas sliktāks par kalpones darbu? Stipri šaubos. Es nopelnu desmit reižu vairāk un esmu brīva. Protams, nekas stabils tas nav. Šodien kaut kas ir, bet rīt var arī nebūt. Un kas vispār būs tālāk? Vēlāk? Pēc gadiem desmit, piecpadsmit? Nezinu. Bet nekas spožs jau nerādās. Būs jāsāk krāt nauda. Jā. Māja laukos ir. Kas vainas? Patiešām. Kādēļ ar laiku nekļūt par kādas mājīgas kafejnīcas īpašnieci? Ar burvīgu konditoreju, kafiju, tēju, karsto šokolādi, liķieri un mūziku? Bet šodien ir skumji. Šodien nāk raudas un gribas uz māju.

Anna piecēlās, aizgāja līdz ģērbtuvei un uzvilka mugurā siltu ziemas mēteli ar baltu trušādas apkakli. Pēc tam pameta ar roku saimniekam.

—  Tu jau aizej? — Viņš nedaudz izbrīnījies pavaicāja.

Anna piekrītoši pamāja.

Kārlis nesapratnē paraustīja plecus un domīgs noskatījās, kā viņa, dziji ierāvusies mētelī un zemu noliekusi galvu, lēnām iziet no dzertuves un pazūd aukstajā ziemas naktī.

Kaut kas ar skuķēm notiek nelāgs, Kārlis līdzjūtīgi rezumēja. Bieži kaut kur domās aizmaldās tālu prom, ilgi klusē, raud, tad atkal neprātīgi sāk smieties, tēlo uzdzīvotāju un visam spjauj virsū. Bet tā ir tikai šīs īslaicīgās dzīves maska. Agrāk vai vēlāk pienāks tāds brīdis, kad tiesas priekšā mums būs jānostājas tieši tādiem, kādi esam īstenībā. Un tad Dievs izlems—piedot vai nepiedot. Annai viņš piedos. Uz galvošanu.

Pēc piecu minūšu gājiena Anna jau atradās mājās. Tā bija skaista divstāvu koka ēka gandrīz vai pašā pilsētas centrā, kura tagad piederēja bijušā daktera Jāņa Ābeles kundzei Amālijai. Pēc tam kad Anna bija saņēmusi negaidīto tantes mantojumu, viņa pārstāja pie Amālijas dienēt par kalponi, bet pirmajā stāvā sāka īrēt atbrīvojušos divistabu dzīvokli ar verandu. Kundze par to neprasīja daudz. Viņa bieži vispār aizmirsa paprasīt īres maksu. Pēc vīra bojāejas kara laikā Amālija kādu laiku bieži dzēra, ļaudis runāja, ka pastāvīgi lietojot arī kaut kādas stipras, nomierinošas zāles, bet tad viņa it kā attapās, beidzot patiešām — vismaz ārēji — arī nomierinājās un atsāka strādāt vietējā aptiekā par farmaceiti. Amālijai bija daudz paziņu un draugu vīriešu vidū, viņa bieži rīkoja dažādas sanākšanas, tādas kā mazas ģimenes svinības, un Anna nekādi nespēja saprast, vai tie visi ir viņas mīļākie vai patiešām īsti draugi?

Anna, lai cik tas arī nebūtu savādi, savā dzīvoklī vēl nevienu vīrieti nebija atvedusi. Parasti viņa savam darbam izmantoja kroga augšstāvu vai gāja pie klienta uz mājām.

—  Labvakar! — Anna pasveicināja Tāli, kuru toreiz, strēlniekiem atkāpjoties no Kalnu muižas, bija satikusi pie lielā siena šķūņa.

Tālis Vaivarods bija kara invalids ar norautu kreiso kāju. Jaunā valdība nupat bija apsolījusi visiem atbrīvošanas cīņu dalībniekiem sākt izmaksāt pensijas, bet vietējais amatnieks Silis viņam izgatavoja protēzi. Iet kaut kā varēja. Ja kājas stumbenis tomēr pārāk noberzās un sapampa, viņš smago protēzi nolika sāņus un staigāja ar kruķiem. Darbu viņš atrast nevarēja, tādēļ mājās iemanījās pīt grozus un no bērza vai egles klucīšiem darināt visādas rotaļlietas un mākslinieciskas figūriņas. «Kara invalīds», «Kritušais», «Brīvības sargs», «Māte». Tādas bija tēmas, kas interesēja Vaivaroda dvēseli un rokas.

—  Labvakar, — Tālis klusi atņēma sveicienu un, mazliet izbrīnījies, paskatījās uz Annu. Tik agri viņa reti kad pārradās mājās. — Vai kas noticis?

Anna noģērba virsdrēbes un drebinādamās nosēdās uz maza ķeblīša kurošās krāsns priekšā. No atvērtās krāsns mutes nāca tik smaržojošs un patīkams siltums, ka Anna uz brīdi pat sajuta tādu kā mazu laimes brīdi. Tu esi mājās, i Neviens piedzērušais nebļauj. Neviens tev neliek izģērbties. Neviens nelamājas. Nesmīn. Nemīl. Ir brīnišķīgs, silts mājas klusums. Un blakus draugs, kas norūpējies prasa, vai kaut kas nav atgadījies. Šis ir tāds savāds draugs. Jau divus gadus mēs dzīvojam vienā dzīvoklī, bet ne reizes viņš man nav pat mēģinājis tuvoties kā sievietei. Kādēļ? Varbūt tādēļ, ka viņš toreiz redzēja, kā tie strēlnieki Kalnu muižā pie manis nāca rindas kārtībā? Var jau būt. Runā, ka ar vīriešiem tā esot. Ja viņi attiecīgo sievieti negrib uzreiz, tad negribēs nekad.

—  Nē, Tāli, nekas tāds īpašs nav atgadījies, — Anna mierīga atbildēja, — ja nu neskaita vienīgi to drausmīgo aukstumu.

-r- Man domāt … —- Tālis līdzjūtīgi uz viņu paskatījās. — Tev šādā laikā nez vai vispār vajadzēja? . . .

Anna rūgti iesmējās.

—  Ko tad man vajadzēja? Bez tam . . . Vai tad es stāvu uz ielas? i

—  Tomēr …

—  Ko tad lai es daru?

—  Nezinu.

—    Tad labāk klusē un nedod man tukšus padomus! — Anna diezgan asā balsi aizrādīja, tad tomēr apdomājās un ar interesi paskatījās uz Tāli. — Žēlo?

Tālis pasmaidīja un nolika sāņus pirmīt aizsākto grozu.

. — Mazdrusciņ.

—            Kādēļ tikai mazdrusciņ? — Anna uzspēlēti bargi pavaicāja. — Kādēļ ne no visas sirds?

Tālis tikai izteiksmīgi noplātīja rokas.

—  Man nav vairs sirds.

—r Kas tev vispār ir? — Anna pēkšņi patiešām kļuva pikta.

—  Sirds tev nav, kājas tāpat un droši vien nav arī. .. Tu vispār esi vīrietis?

Tālis ilgi klusēja, tad paņēma rokās grozu un, neko neatbildējis, turpināja likt vienu klūgu pāri otrai.

Anna atkal pret viņu izjuta skaudru žēlumu. Varbūt Tālis patiešām ir viscaur invalīds un arī «tur» ir kāds ievainojums?

—     Piedod, Tāli, — viņa, vainīga juzdamās, palūdza.

—  Nervi iet galīgi šķērsām.

—               Tev man nekāda piedošana nav jālūdz. — Arī Tāļa Jjalsī ieskanējās skarba nots. —■ Tāpat kā man ,tev nav jādod nekādas atskaites vai paskaidrojumi.

—             Nedusmo! — Anna vēlreiz palūdza. Viņa negribēja strīdēties, bet dažreiz tik tiešām vairs nespēja valdīt pār saviem nerviem un tīši meklēja kašķi.

—            Es nedusmoju, — Tālis sacīja. — Tikai tev nevajadzētu tā skaisties, ja tavas lietas neiet, kā vajadzētu.

—            Neiet, jā, — Anna tūlīt piekrita. >m Vai nu visi vīrieši pēkšņi kļuvuši briesmīgi godīgi, vai arī šis aukstums viņiem aizdzen jebkuru vēlēšanos! Vai arī…

—             … būs nāvīgi cēlusies mūsu brīvās sabiedrības un visu pilsoņu morālā tikumība, — Tālis iesmiedamies pateica.

—            Phē! — Anna nicīgi noteica. — Tikumība . . . Tu domā tās smalkās dlimiņas, visas tās kundzītes kažokos un zelta gredzenos . . . Tās nepārdodas? Jāsmejas! Visa atšķirība ir vienīgi cenā!

Anna strauji uzlēca kājās un savās zamšādas augstpapēžu kurpītēs gluži kā profesionāla modes demonstrētāja sāka eleganti pastaigāties pa istabu.

—  Es esmu sliktāka? — viņa draiski pajautāja.

—            Tu esi karaliene! — Tālis tūlīt atsaucās, varbūt pirmo reizi Annu ieraudzījis patiešām skaistu un iznesīgu.

—             Jā! — Anna piekrita. — Jā, Tāli Vaivarod! Mēs visi varētu būt karaļi un karalienes, ja vien . ..

Anna aprāvās, viņa atkal kļuva skumja, apsēdās blakus Tālim un paņēma rokā vienu no daudzajiem groziem. — Tu arī esi tukšā?

—   Jā. Šitās mantiņas neviens tagad vairs negrib pirkt. Ziema.

—     Nekas, Tālīt, nekas! — Anna mundri sacīja, bet tā vien šķita, ka viņa vairāk uzmundrina pati sevi. — Mēs vēl dzīvosim! Un kā dzīvosim! Malka mums vēl ir?

—  Jā, apmēram pusšķūnītis.

—  O! — Anna priecīga iesaucās. — Un kredīts pie Gaub- šteina dzēsts?

—  Tā ir. Mēs vairs neesam parādā nevienam.

—  Brīnišķīgi! Tad mēs varam taisīt jaunus parādus!

—    Nekādas lielās vajadzības gan nav, — Tālis domīgs iebilda.

—  Līdz vasarai vēl tālu . . .

—  Mums vēl ir kaza, — Tālis negaidīti atgādināja.

Anna skaļi sasita plaukstas.

—   O, pareizi! Mūsu melnā Matilde! Mūsu vienīgais, drošais dzīves balsts!

—   Bez tam, ja visi striķi trūks … — Tālis mulsi skatījās sāņus. — Es arī varu iet uz ielas.

Anna pārsteigta paskatījās uz nelaimīgo kara invalīdu, kas nervozi knibinājās gar koši balto klūgu malām.

—   Ko tu domā tur darīt? — Anna atkal bargi painteresējās.

—   Strādāšu tāpat kā tu, — Tālis atbildēja.

—  Ko, lūgsi ubaga dāvanas?! — Anna gandrīz vai apskaitās. — Nu nē, draudziņ, paldies! Mēs esam nabagi, bet lepni! Mēs nekad nevienam neko nelūgsim!

Anna atkal sāka staigāt, šoreiz nez kādēļ vērīgi pētīdama dzīvokļa iekārtojumu.

—  Es aizņemšos naudu, — viņa turpināja. — Gan jau tas vecais žīds atkal aizdos! Jeb palienēšu no Ābeles kundzes. Un tad . . . Tu zini, ko esmu izdomājusi?

Tālis ziņkārīgi kratīja galvu.

—    Es šeit iekārtošu pirmšķirīgu . . . bordeli!— Anna negaidīti izšāva. — Jā! Logiem aizlikšu priekšā sarkanus aizkarus, istabā sarkanu dīvānu, pikantu, mazliet iesārtu gaismu . . . Pati apģērbšos ugunssārtā kleitā . . . Ar tādu lielu šķēlumu priekšā. Tad vēl labu reklāmu avīzē, un . . . aiziet! Bet tu būsi mūsu iestādes šveicars! Nu, zaldātiņ, vai nebūs forši?

Tālis sadrūma. Viņš nezināja, vai Anna dzen velnu vai patiešām to visu sadomājusi nopietni. Taču viņš bija pateicīgs šim draiskajam skuķim, ka viņa savus klientus līdz šim vēl nebija vedusi šurp. Ne tādēļ, ka būtu greizsirdīgs. Tālis bija pārliecināts, ka tuvinieku bojāeja, smagais ievainojums un viss karā pārdzīvotais viņu ir ietekmējis tik dziļi un baigi, ka atņēmis spēju būt arī vīrietim. Vismaz nekādu vēlēšanos pēc sievietes viņš vairs nejuta un pret Annas profesiju izturējās gluži tāpat kā pret jebkuru normālu nodarbošanos, kas cilvēkam nodrošina daudzmaz ciešamu eksistenci.

—   Nez vai, Anna, — Tālis šaubīdamies purināja galvu.

—   Tagad mūsu mājā vismaz ir miers un klusums. Dažreiz pat liekas, ka visa šī draņķīgā pasaule kaut kur paslīd mums garām un mēs tai nemaz neesam piederīgi.

Anna atkal sadrūma. Viņa apsēdās iepriekšējā vietā pie krāsns, uguns spīdums savādi apgaismoja viņas kalsno seju, acis pielija skumjām, un Tālis redzēja, ka viņa domās atkal aizklīst kaut kur tālu prom.

Cik ilgi var sāpēt dzīve?

—   Draudziņ, —■ Anna klusi ierunājās un pagriezās pret Tāli. Viņai acis bija kļuvušas tumšākas, bet seja bālāka. Acīmredzot no dvēseles atkal bija atlūzis kaut kas smags un nepatīkams, un tagad viņa gribēja to aizsviest prom. — Man dzīvē ir bijuši daudzi dažādi sapņi, — viņa sāka ātri stāstīt.

—    Pat smiekli nāk. Agrā bērnībā es sapņoju . . . Tu zini, kāds bija mans pirmais lielais sapnis? Es sapņoju, ka man ir . . . mamma! Jā! Es ļoti ilgojos pēc mammas. Nez kādēļ viņu iedomājos tādu vecu, labsirdīgu, ar špāslgu aubīti galvā . . . Bet man nebija nekā! Tad vēlāk es sapņoju par skolu. Gribēju pabeigt pamatskolu, pēc tam ģimnāziju, es gribēju būt gudra un izglītota, man daudz kas interesēja, bet saimnieks man liedza mācīties. Viņš atļāva beigt tikai četras klases. Un tad . . . Zini, tad es sāku sapņot par mīlestību. Nē, ne par kādu princi, ko tu! Es sapņoju par vienu godīgu un strādīgu puisi, par tādu pašu kalpu kā es. Biju iedomājusies, ka mēs būtu ļoti laimīgi, mums būtu daudz bērnu un ar laiku mēs paši varētu tikt pie savas zemes un mājas. Astoņpadsmit gadu vecumā es arī satiku tādu puisi; Viņš bija mierīgs, kluss un strādīgs. Mēs būtu tikuši uz augšu. Es ticu. Mēs bijām laimīgi. Es toreiz nenieka nesapratu no tām smalkajām gultas lietām, bet kad Pēteris man pieskārās . . . Kad viņš tāds liels un spēcīgs, vienmēr mazliet kautrīgs un klusējošs uzgāzās man virsū . . . Man bija tik labi, ka es bieži no baudas vai zaudēju samaņu . . . Bet tu jau zini. Pēteris Krahs sešpadsmitā gada pavasarī pie Ķekavas krita. Karš nokāva manu mīlestību un līdz ar to nokāva arī mani. Kā sievieti. Kā cilvēku. Sirds kļuva maza, melna un netīra. Kādēļ? Par ko? Kā vārdā tas viss tika darīts? Kādēļ cilvēki nevarēja dzīvot, kā viņi bija dzīvojuši? Un vai katra netaisnība vienmēr jāatmaksā ar varmācību? Vai patiešām dzīvē neko labu nevar sasniegt ar labu? Vienmēr jāņem rokās cirvis, šautene vai zobens? Nezinu. Tagad es vairs nesapņoju. Ja nu vienīgi dažreiz iedomājos, ka būtu bezgala jauki, ja varētu aizmigt un nekad vairs nepamosties. Es būtu atpestīta no šīs dzīves.

Tālis līdzjūtīgi paskatījās uz nosalušo cilvēkbērnu un mēģināja viņu uzmundrināt.

—   Liecies nu mierā atkal ar savu pinkšķēšanu! Kas dzīvei vainas?

Anna lēni pagrieza seju pret uguni, un tā pēkšņi sārtajā gaismā izskatījās kā apdegusi.

—    Riebjas, — viņa tikko sadzirdami nočukstēja. — Riebjas . . .

24. nodaļa

Pie durvīm pieklauvēja.

Anna piecēlās un nesteidzīgi gāja atvērt. Viņa nedomāja, kas tur varētu būt atnācis, viņa to darīja gluži automātiski.

Uz sliekšņa stāvēja Ieva Zemīte. Viņa bija apģērbusies tai pašā vecajā aitādas kažokā, kādā to Anna ieraudzīja pirmo reizi. Tikai lakats rādījās cits.

•— Ā! — Anna bez sevišķa pārsteiguma un prieka noteica un aicināja Ievu nākt iekšā. — Ko tādā aukstumā . . . Kaut kas noticis?

—   Nē, nekas, — Ieva atbildēja. — Gribēju vienkārši parunāties ar Tāli.

Anna nepatikā sarauca pieri.

—  Par ko tu gribi ar viņu runāt?

—  Viņš satiekas ar strādniekiem. — Ieva, Annas stingrās balss ietekmēta, mazliet apmulsa. —Varbūt zina kaut ko par Jāni Krišlauku.

Annai pret Ievu uz brīdi uznāca melna skaudība. Ievai ir bērns. Ir sava iztikšana . . . bez pazemojumiem. Bet galvenais — viņai ir cerība. Pie viņas varbūt atgriezīsies mīļotais. To nebūs skārusi neviena lode, ne šķemba. Neviens zobens, ne durklis. Nekāds ūdens, ne uguns . . . Bet mans Pēteris Krahs . . , Annai pēkšņi uznāca dusmas pret šo smuko un ziedošo sievieti, kurai liktenis nez kādēļ bija izrādījis vislielāko labvēlību, dodot iespēju vēl cerēt un gaidīt, kad tik daudzi gan tuvākā, gan tālākā apkārtnē jau sen vairs neko necerēja un negaidīja.

Ieva gaitenī atģērbās un iegāja istabā. Anna atkal apsēdās pie krāsns.

—   Labvakar, — Ieva bikli pasveicināja Tāli, gribēja iet tālāk, tad tomēr apstājās turpat netālu no durvīm un mulsi nolieca galvu.

Tālis pārstāja ņemties ar grozu, nolika to sāņus un cieši paskatījās uz ienākušo sievieti. Ieva viņam patika. Sārti, apaļīgi vaigi, slaids augums, mazas, pabiezas lūpas, ļoti lielas un zilas acis un pasakaini, gari, dzelteni mati. Šai ziņā viņa bija nesalīdzināmi pārāka par Annu. Bet ne tas bija svarīgi. Tālim Ieva patika galvenokārt klusā, varbūt pat biklā rakstura dēļ, viņas godīguma, ticības un lielās pacietības dēļ.

Tāla nopietnais skatiens Ievu satrauca vēl vairāk, un viņa notrīcēja vieglās bailēs — ka tikai nav nelaime . . .

—  Kā mazajam? — Tālis painteresējās. — Vesels?

—  Jā. — Ieva pasmaidīja. — Pat iesnas nav vēl dabūjis.

—   Malacis! — Tālis tūlīt atzinīgi uzteica. — Dienās būs riktīgs puika! Bet rūdīt tomēr vajag! Tu viņu katru dienu pliku mērcē aukstā ūdenī, pēc tam kārtīgi saberzē un tūlīt dod dzert piparmētru tēju ar medu. Bet nākamziem, kad jau pats tenterēs ar kājām , . . Tu nebaidies. Lai viņš katru dienu vismaz vienu reizi ar plikām pēdām apjož apkārt mājai. Redzēsi, nekādas slimības viņu neņems!

—     Tās visas ir glupības! — Annas rūgtā balss ielēca starpā. — Vesels viņš varēs būt, es nestrīdos, neviena kaite viņam varbūt patiešām klāt neķersies, toties … Vai viņš būs pasargāts arī no lodes un šķembas? Būs pasargāts no indīgām gāzēm vai vēl kaut kā briesmīgāka?

Tālis ar Ievu klusēja. Bet Anna tikpat rūgti turpināja:

—   Skrien basām kājām pa zemi, cik uziet! Rūdies fiziski un garīgi, bet vai tādēļ tu spēsi izvairīties no šīs pasaules ļaunuma? Jūs domājat, šis bija pēdējais kariņš cilvēces vēsturē?

Vēl kādu laiku visi klusēja, tad Tālis atmeta ar roku un iesmējās.

—  Nevajag tik drūmi! Var būt, ka arī bija pēdējais . . .

Ieva beidzot sakustējās, aizgāja līdz Tālim un apsēdās

līdzās. Viņa bija tik ļoti uztraukusies, ka pilnīgi fiziski juta, kā krūtīs dauzās sirds.

—   Tāli . . . Tu neko jaunu neesi uzzinājis? — Ieva trīcošā balsī prasīja.

Tālis nez kādēļ ilgi raustīja lūpas, tad paņēma rokā aizsākto grozu un klusēdams atsāka pīšanu.

Ievu pārņēma stindzinošas bailes. Ja jau Tālis neko nesaka . . . Tātad viss. Cauri. Jānis Krišlauks ir kritis. Un tomēr. Viņa saņēmās, caur izkaltušo muti norija siekalas, ar roku pieskārās Tāla elkonim un mēģināja ieskatīties bijušā strēlnieka acīs. Lai notiek kas notikdams!

—  Tāli . . . Saki droši. . .

Tālis izslējās taisns, galvu atspieda pret istabas sienu un atklāti ieskatījās Ievas nobālušajā sejā.

—  Jā, — viņš diezgan skaļi paziņoja. — Šo to jaunu esmu uzzinājis gan.

Ieva notrīcēja. Tūlīt, tūlīt. . .

—  Vēl mazliet pagaidi! — Ieva spējās bailēs iesaucās. — Es tūlīt saņemšos . . .

Ieva aizvēra acis un smagi elpoja. Ko viņa tobrīd domāja, to tikai Dievs vien zina. Bet pēc kāda laika viņa atvēra acis un, neskatīdamās uz blakus sēdošo Tāli, pārvērstā balsī pavaicāja:

—  Jānis ir kritis, ja?

Tālis neko neatbildēja.

—  Saki droši! Kritis?

'•Tālis nolieca galvu un skatījās sāņus.

—             Varbūt viņš ir tikai ievainots? — Ievas balsī pēkšņi uzplaiksnījās negaidīta cerība. — Varbūt viņš ir tikai . . . sakropļots? Nu saki, Tāli!

Taču vecais strēlnieks joprojām klusēja. Pēc tam paņēma papirosu un aizsmēķēja. Zilie dūmi, lēni izklīzdami pa visu istabu, viņam varbūt atgādināja kādu agru, miglainu rītu dažus mirkļus pirms uzbrukuma sākuma . . .

Ieva strauji pagriezās pret Tāli, un viņas lielajās acīs šai mirklī bija viss — gan sāpes un izmisums, visu cerību sabrukums un tomēr arī kaut kāds spīts un gaiša apņemšanās.

—             Tu mani velti saudzē, — Ieva sacīja. — Es esmu gatava uz ļaunāko, es jau ar to esmu samierinājusies, taču . . . Protams, tā būtu kā pasaka. Tu man pēkšņi pateiktu . . . Ieviņ, tavs Jānis Krišlauks ir dzīvs! Un ja viņš mani arī būtu aizmirsis . . . Vienalga! Man būtu labi no tās apziņas vien, ka viņš tomēr ir dzīvs. Viņš vienkārši kaut kur dzīvo.

Tālis pasmaidīja.

—   Es skatos, bērniņ, tu laikam patiešām esi samīlējusies.

—             Tā nav nekāda mīlestība. — Anna neticīgi pašūpoja galvu. — Mēs abas esam sievietes. Togad Kalnu muižā pēdējo atkāpšanās kauju laikā . . . pie manis «pagrēkot» atnāca desmit strēlnieki, bet pie Ievas tikai viens. Tā arī visa starpība.

Tālis nikni paglūnēja uz Annu.

—    Tu nupat pateici lielu muļķību, — viņš atgādināja.

—  Tā nevajadzēja.

—   Varbūt vismaz zini? … — Ievai atkal ietrīcējās balss.

—   Kur Jānis Krišlauks krita? Kā viņš krita? Man to acīmredzot kaut kad vajadzēs pateikt viņa dēlam . . .

Tālis nedaudz pagriezās un smagi uzlika roku uz Ievas trauslā pleca.

—  Kas tev teica, ka viņš ir kritis?

Ievai no izbrīna palika mute vaļā.

—  Vai tad? . . .

—            Tavs Jānis Krišlauks ir dzīvs, — Tālis pateica un spēcīgi sapurināja Ievas plecus. — Dzīvs! Viņš nav pat ievainots.

Ieva no pārsteiguma un lielā saviļņojuma pēkšņi sāka klusi raudāt. Viņa seju pilnīgi iegremdēja abu roku plaukstās, noliecās vēl zemāk un nekādi nespēja apturēt asaras. Tās plūda nemitīgā straumē, ātri vien apskaidrojot prātu un

sirdi. Tātad tomēr dzīvs! Un vai nu tā būs, ka viņš mani neatcerēsies? Nē, nē! Anna muld. Annai vienkārši skauž! Tas nebija viens un tas pats. Jānis pie manis nāca . . . Vai, pareizāk sakot, viņš no manis aizgāja … ar mīlestību. Lai Anna smejas. Lai viņa netic. Bet Jānis mani iemīlēja. Sešās dienās. Sešās naktis. Veselā mūžībā.

Ieva beidzot nomierinājās, izslaucīja acis, pacēla galvu un pasmaidīja.

—   Paldies, Tāli, — viņa sirsnīgi pateica. — Tomēr Dievs debesīs ir.

Tālis sadrūma.

—   Tu velti priecājies, — viņš negaidīti brīdināja. — Jānis Krišlauks ir dzīvs, tas tiesa. Pilsoņu karš Krievijā esot beidzies, tā ka arī turpmāk viņam tur nekādas lielas briesmas acīmredzot nedraudēs.

—  Tas ir labi, — Ieva laimīga noteica.

—Strēlnieki taisoties uz mājās nākšanu,—Tālis turpināja.

—   Lielākā daļa jau esot demobilizējušies un vasaras sākumā braukšot uz Latviju.

—   Kādēļ es par to nedrīkstu priecāties? — Ievas gaišais skatiens manāmi aptumšojās.

Tālis dažus mirkļus padomāja. Viņam Ievas vēlreiz kļuva žēl.

—  Tādēļ, ka .. . Tavs Jānis Krišlauks .. . Latvijā neatgriezīsies.

—  Kādēļ? — Ieva tūlīt pajautāja. — Kā tu to vari zināt?

—  Es zinu, — Tālis droši apliecināja.

—  Viņš ir apprecējies?

—  Nē.

—Kādēļ tad tu domā, ka viņš nevēlēsies atgriezties Latvijā?

—   Redzi, Ieva … — Tālis atkal jutās mazliet neveikli.

—   Jānis Krišlauks pa Pilsoņu kara laiku ir uzdienējis . . . Viņš tur esot ģenerāļa činā . . .

Ieva atviegloti nopūtās un pat iesmējās. Viņa vēl nesaprata šo vārdu īsto nozīmi.

—  Kas tur slikts?

—  Slikts tur, protams, nav nekas, — Tālis saīdzis atbildēja.

—   Tieši otrādi. Tas tikai liecina, ka Krišlauks ir bijis varen labs karotājs. Bet ja tā labi padomā . . . Mājās atgriežas un atgriezīsies tikai strēlnieki! Iegaumē, Ieva! Strēlnieki! Vienkāršie zaldātiņi, ierindnieki. Taču, kā es jau teicu, Jānis Krišlauks ir ģenerālis! Sarkanais ģenerālis. Viņš nekad neatgriezīsies. . .

Ieva kļuva gaiši domīga. Var būt, ka tā arī būs. Taču apziņa, ka Jānis Krišlauks ir dzīvs, ka viņas dēlam kaut tālumā tomēr ir tēvs, Ievas apziņā ielēja patīkamu siltumu, un viņa vairs nejutās tik bezcerīgi vientuļa.

Anna pa to laiku bija aizgājusi uz virtuvi, uzvārījusi tēju un atgriezās ar divām kūpošām tasītēm rokās.

—  Dzer! — Vienu viņa piedāvāja Ievai. — Dzer uz to, ka tagad vairs nebūs jāraud! Es tējai piešāvu klāt vēl divas karotītes šņabja!

Ieva lēnām iedzēra stipro tēju, un pēc dažiem miikļiem patiešām kļuva silti un labi.

—   Ilgi nebiji rādījusies, — Anna neapmierināta konstatēja. — Kā vispār pēdējā laikā dzīvo?

—  Tā nekas, — Ieva atbildēja. — Kaut kā jau kūļos.

—  Precēties vēl netaisies? — Anna negaidīti pavaicāja.

Ieva pilnīgā nesapratnē uz viņu paskatījās.

—  Ar ko tad?

—  Netēlo nezinīti! Dzirdēji? Uz Krišlauku diemžēl tu vairs cerēt nevari. Ta3, ka viņš tur ir ģenerālis, priekš tevis ir līdzvērtīgs viņa nāvei. Tātad atliek vienīgi . . . tavs gādīgais «Lejrožu» saimnieks!

Ieva nolika tasīti sāņus un vēlreiz neizpratnē pavērās Annā. Viņa nezināja, vai Anna runā nopietni vai tikai joko. Taču joki bija nopietni. Pats «Lejrožu» saimnieks pēdējā laikā ne reizi vien . . .

—  Ko tu! — Ieva iesaucās. — Viņš taču ir vecs!

—    Tu pati tūlīt būsi veca! — Anna aizrādīja. — Bet Miķelis Anmanis ir vīrs uz goda! Turklāt vēl bagāts! Tā ka es, Ieviņ, domāju . . . Tev pēdējais laiks sākt uz dzīvi skatīties reāli. Gribi vai negribi, bet sapņu laiks ir beidzies.

Ieva noraidoši papurināja galvu.

—  Es varu dzīvot tikai tā, kā man pavēl sirds.

—   Tādā gadījumā tu esi liela muļķe! — Anna atklāti pateica. — Pagājušā nedēļā vienu vakaru Anmanis uzdzīvoja krogā. Tur viņš visiem stāstīja, ka tevi mīlot, ja tu būtu nācēja, viņš tevi apbērtu ar naudu, vēlāk novēlētu gan «Lej- rozes», gan vēl piecstāvu māju Rīgā!

Ieva iesmējās. Viss, ko viņa šodien bija uzzinājusi, viņai šķita ļoti neparasts. Jānis ir dzīvs! Domās desmitiem reižu it kā apbedīts, taču īstenībā tomēr dzīvs! Tātad viņu ir sargājusi mana mīlestība. Manas domas. Mazā Viesturiņa piedzimšana. Interesanti, kā jūtas ģenerāļi? Viņi uzreiz kļūst citi cilvēki? Es neatceros, kāda dienesta pakāpe Jānim bija toreiz, kad es viņu satiku? Katrā ziņā ierindnieks viņš nebija. Man šķiet, viņš bija pulkvedis. Un tomēr ieskatījās manī — kalponē . . . Vai tiešām tikai aiz tā paša iemesla, kā dēļ strēlnieki gāja pie Annas? Taču tādā gadījumā arī viņš būtu gājis pie viņas! Un viņam nebūtu ne mazākās vajadzības man teikt visus tos neparastos vārdus. Un vecais Anmanis . . . Arī viņš. Ieskatījies savā kalponē. Runā par mīlestību, sola saimnieces godu un Rīgā māju. Kādēļ? Vai es patiešām esmu tik neparasti skaista? Bet citas ir vēl skaistākas! Tā pati Anna . . . Taču neviens saimnieks viņai roku nepiedāvā. Tikai vienkāršie zaldātiņi, tikai kroga apmeklētāji . . . Kādēļ tas tā notiek? Kur slēpjas sievietes noslēpums? Kādēļ vienām no dzīves tiek tik daudz, bet citām tik daudz tiek atņemts? Bet varbūt noslēpums nav vis cilvēkā, bet pašā dzīvē? Liktenī? Dievā?

—    Es tomēr cerēšu, ka Jānis pārnāks, — Ieva atzinās. — Es viņu gaidīšu. Ja ne sevis, tad Viestura dēļ.

Anna neapmierināta atmeta ar roku.

—    Neāksties! Viņš nekad nepārnāks! Padomā ar galvu! Vai tu esi dzirdējusi, ka kaut viens ģenerālis kādreiz būtu apprecējis kalponi? Neviens un nekad! Tas pirmkārt. Otrkārt . . . Viņš tevi sen jau ir aizmirsis! Uz galvošanu! Kā nekā jau pagājuši divi gadi, un kas gan ar viņu tur viss ir atgadījies! Noteikti ir izmainījusies visa viņa domāšana, par kādreizējām jūtām nemaz nerunājot! Nē, Ieviņ! Tavas cerības ir veltas. Tā ir spēle, kuru tu nekad nevari vinnēt.

Tālis piekrītoši pamāja.

—    Bez tam, Ieva, — viņš dobjā balsī atgādināja, — tu esi aizmirsusi vēl vienu ārkārtīgi svarīgu apstākli. Ja Jānis Krišlauks arī ļoti gribētu … Ja viņš tevi joprojām mīlētu . .. Ja gribētu redzēt savu dēlu … Ja mirtu ilgās pēc dzimtenes . . . Viss viens! Jo raugi, mīļais bērns … Ja Jānis Krišlauks tomēr pārbrauktu Latvijā, viņu taču tai pašā mirklī arestētu, tiesātu un varbūt pat nošautu! Saprati?

—  Nē, — Ieva nobālusi atbildēja. — Es nesapratu .. .

r— Krišlauks ir sarkanais. Viņš ar ieročiem rokās ir cīnījies pret tagadējo valdību, karojis pret brīvu un neatkarīgu Latviju. Krišlauks to saprot. Tādēļ viņš paliks Krievijā. Cita ceļa viņam nemaz nav!

Ieva nolieca galvu, un viņai atkal negribot acīs saskrēja asaras.

Beidzot viņa saprata. Apjēdza. Apzinājās, ka Jāni Kriš- lauku, iespējams, būs zaudējusi uz visu mūžu. Acīmredzot stiprāka par mīlestību, stiprāka par ilgām pēc dēla un dzimtenes var izrādīties vienkārši dzīvotgriba . . .

Kas varēs Jāni Krišlauku nosodīt?

To nevarēšu izdarīt pat es.

25. nodaļa

Pienāca vasara.

Cilvēki, tauta un zeme brieda jaunai dzīvei.

Visi strādāja. Kamēr valdība Rīgā strīdējās par agrāro reformu, saimnieki un kalpi no kara atsvaigušajā zemē jau iesēja pirmos rudzus un miežus. Viņi jutās droši. Ticēja, ka Stučka ar savu boļševistisko valdību un kara tribunāliem nekad vairs te neatgriezīsies un viņi varēs saimniekot, kā pašiem tīk.

Bija piedzimusi pirmā pēckara paaudze, kuru pēc divdesmit gadiem bez žēlastības nokaus nākamais karš. Bet pagaidām dzīve iegāja normālās sliedēs. Dzima bērni, jaunas cerības, un vairojās tautas lepnums un pašcieņa.

Un tomēr . . . Ļoti daudzi jutās neapmierināti un pat nelaimīgi. Kā nesenā kara ieroči ar munīciju, tā viņi bija uzlādēti ar naidu un atriebības kāri. Jo gandrīz vai katrs otrais latvietis šā vai tā tika cietis no pasaules kara, revolūcijas un savstarpējās plēšanās. Visiem pēdējie gadi atmiņās dega kā Daugavas tilti vai dzimtās mājas …

Četrpadsmitais — kara sākuma gads.

Piecpadsmitais — nacionālās pašapziņas un strēlnieku bataljonu rašanās gads.

Sešpadsmitais — šo pašu strēlnieku nodevīgais slaktiņa gads.

Septiņpadsmitais — šķelšanās, Iskolastrela un revolūcijas gads.

Astoņpadsmitais — valsts neatkarības pasludināšanas gads.

Deviņpadsmitais — boļševisma, sarkanā un baltā terora gads. Vācieši, krievi, poļi, igauņi un latvieši. Regulāras armijas, landesvērs, bermontieši, sarkanie un nacionālie strēlnieki un katrs atsevišķs cilvēks ar savu neaizsargāto dzīvību un pieticīgām cerībām šai asiņainajā ārprāta jūklī tomēr saglabāt sevi un savu ģimeni valsts un tautas nākotnei. Un kur tad vēl mūsu brāļi Krievijā! Pasaules kara bēgļi, strēlnieki un tāpat svešatnē aizmaldījušies cilvēki. Tagad viņi pamazām atgriezās mājās.

Ieva Zemīte Jāni Krišlauku sāka īsteni gaidīt pārnākam tikai no tās marta sākuma dienas, kad Tālis pateica, ka viņš ir dzīvs. Ieva to nevienam neizrādīja, nevienam nestāstīja un dzīvoja tā, kā bija dzīvojusi līdz šim. Taču kādā no apziņas dziļākajiem nostūriem visu laiku tomēr dega mazs cerību ugunskurs. Viņš atgriezīsies! Ieva, protams, saprata, tik naiva viņa nebija, ka tas laikam tiešām ir absolūti neiespējami, ka ģenerālis gribētu mīlēt un apprecēt viszemākās kārtas sievieti, bet viņa paretam sevi mierināja ar to, ka Krišlauks vismaz varētu atgriezties pie savas mātes. Un tad jau viņi kaut kā satiktos. Izrunātos. Kopīgi nopriecātos par dēla dzīvību.

Vasaras sākumā, kad Tālis atkal pastāstīja, ka daudzi strēlnieki pārnākuši pāri robežai, Ieva nenocietās un, Tāla padomam paklausīdama, Jānim aizrakstīja vēstuli. Adresi viņa, protams, nezināja. Bet Tālis teica: — Raksti: «Padomju Krievija. Maskava. Latviešu strēlnieku divīzijas štābā Jānim Krišlaukam.» Ja viņš tur patiešām ir ģenerālis, tad vēstuli noteikti saņems!

No tās dienas jau bija pagājušas trīs nedēļas, un Ieva kļuva arvien nemierīgāka. Mokošā neziņa par dzīves turpmāko ievirzi spieda Ievu nervozēt, bieži būt grūtsirdīgai un bailīgai. Izņemot Viesturu, viņai nebija neviena, pie kā šādos dvēseles aptumsuma mirkļos meklēt palīdzību vai drošu atbalstu. Viņa gan šad tad satikās ar Annu, Anna šad tad atnāca ciemos pie viņas, bet lielā dzīves nicinātāja parasti bija krietni iedzērusi, un Ievai nekādu prieku šīs tikšanās nesagādāja.

Tāpat tas bija tovakar. Anna laikam atnāca tieši no kroga, jo bija ]oti uzcirtusies, krietni iedzērusi un visa smaržoja pēc franču smaržām un cigarešu dūmiem.

—  Vajag aizmirsties, — viņa jau kuro reiz atgādināja, no somas izņemdama Mokas liķiera pudeli. — Tā ir vienīgā iespēja sevi saglabāt. Viss jāaizmirst!

—   Man liekas tieši otrādi, — Ieva iebilda un nepatikā novērsās. — Tu taču sevi bendē nost!

—    Nu nē! — Anna pakratīja rādītāja pirkstu, uz kura mirdzēja liels zelta gredzens. — Dzīve, kā tu pati esi ievērojusi, ir viena liela un smirdīga miskaste, bet pudele šīs miskastes nejauko smirdoņu aizdzen prom! Es to vienkārši nesaožu. Dzīvoju kā rožu dārzā. Kā balts tārpiņš, kas uzlasa to, kas citiem paliek pāri. Bet tu ar to negribi samierināties. Tu šai miskastē gribi atrast kaut ko pavisam neiespējamu. Tu gribi mīlēt, Ieviņ, es tevi dažreiz pat apskaužu, lai gan tu man liecies galīgi stulba! Bet tas nu tā. Neklausies! Pēdējā laikā arvien biežāk gribu . . . pakārties! Jā! It sevišķi nākamajā dienā pēc krietnas iedzeršanas, kad pamostos ar briesmīgām galvas sāpēm un riebumu pret blakusgulētāju. Es bieži pat neatceros, kā mēs esam mīlējušies — stāvus, guļus, rāpus? Tādos brīžos roka gandrīz vai automātiski sniedzas pēc glāzes — un pēc dažiem brīžiem pasaule atkal liekas tīri pieņemama. Jumts virs galvas man ir? Ir! Naudiņa šodienai ir? Ir! Veselība un jaunība arī vēl ir? Ir! Ko tad vēl?

—  Nezinu. — Ieva domīga paraustīja plecus un skatījās, kā Anna sēdēja uz gultas malas, vienu kāju pārmetuši otrai, ap kaklu aplikusi koši sarkanu šalli, bet pirkstos, kā augstākās sabiedrības dāma, eleganti turēja iemuti ar cigareti un liķiera glāzi.

—Jau pašā sākumā katram cilvēkam ir jāizšķiras. — Anna ar uzspēlētu baudu glāzi izdzēra un klāstīja savus uzskatus tālāk. — Jāizvēlas, vai nu dzīvi mīlēt, vai to nicināt. Es uzsveru — dzīvi, nevis cilvēkus! Dzīvi kā tādu.

—   Dzīvot ir grūti, — Ieva sacīja un, laikam nokaunējusies par šo atzīšanos, tūlīt zemu nolieca galvu. — Nesaprotu, kādēļ cilvēkiem tā jāmokās? Slimības, kari, skaudība, varas kāre, atriebības kāre, mantu kāre, dižošanās kāre un daudz kas vēl cits, ar ko cilvēki un viņu dzīves ir tik bagāti pārpildītas. Bet kādēļ mēs visi esam tik nabagi ar mīlestību?

—    Tu kaut kur aizgāji sāņus, — Anna neapmierināta pateica. — Tu jau mīlē. Bez tam tu atkal dzīvē jauc iekšā cilvēkus.

Ieva redzami samulsa.

—  Vai tad dzīve var būt arī bez? . . .

—   Protams! — Anna tīri priecīga iesaucās. — Dzīve tikai ar sapņiem! Ar pudeli! Ar suni vai kaķi! Kādēļ gan ne? Ko tie cilvēki labu dod? Varbūt viņi tevi darījuši laimīgu? Varbūt mani? Ha-ha-hā! Varbūt laimīgi ir tie, kas katru vakaru nāk piedzerties krogā? Kuri par naudu nāk ar mani pārgulēt? Visi tie sakropļotie, vientuļie . . . Visi kalpi un strādnieki. Visi nabagie un slimie. Domāju, ka arī turīgajiem šodien nav nekādi lielie svētki. Tādēļ, Ieviņ . . . Tu mani pirmīt pārtrauci. Es teicu, mēs dzīvi varam mīlēt vai arī to nicināt. Kā nu kuram tīk. Es to nicinu! Es par to pilnā balsī smejos! Pirmīt teicu, ka dzīve ir miskaste. Nē! Es to novērtēju pārāk augsti. Dzīve sākumā ir kā tīra atejas bedre! Dieviņš ar mūsu vecāku palīdzību to izrok, piedzimušus mūs pieved klāt un parāda ar pirkstu ■— re, bērni, dzīvojiet! Šeit ir jūsu māja, tā ir jūsu pasaule! Un mēs šo māju un pasauli jau no mazām dienām pamazām pietaisām pilnu . . ^ Tā smird, smird briesmīgi un ilgi, un lai neviens man nestāsta, ka ir arī baltas un tīras dzīves! Nē! Arī visskaidrākajā, visgodīgāk un pareizāk nodzīvotajā dzīvē kaut kas noteikti smird! Kaut kas ir netīrs un melns . . .

Anna smagi nolieca galvu, sāka raudāt, un viņai sākās kārtējā histērijas lēkme. Ieva viņu visādi mēģināja nomierināt, tas neko daudz nelīdzēja, kamēr Anna pati pamazām apklusa un kļuva rāma.

—  Būs man no Ābeles kundzes arī jāpalūdz dažas stiprā- ļ kas tabletes. — Anna noslaucīja seju un atvainojoši pasmaidīja. — Citādi šitā dzīvīte mani patiešām drīz arī novedīs līdz cilpai vai trakomājai. . .

—   Nedzīvo šādu dzīvi, — Ieva deva padomu. — Nedzer! Neej ar vīriešiem! Tu taču vari strādāt arī kādu citu darbu!

Annas sejā parādījās dažas skarbas rievas.

—  Kādu? — viņa bargi pavaicāja.

—  Kaut vai atkal par kalponi . . .

—       Paldies! — Anna nicīgi izmeta. — Es vairs negribu nevienam kalpot! Bez tam . . . Man liekas, es jau citādi nemaz vairs nevaru. Es jau esmu pagalam . . .

Anna pacēla galvu, un Ieva negaidīti draudzenes acīs ieraudzīja tik melnas skumjas, ka, baigu priekšnojautu pārņemta, pat nodrebēja. Varbūt viņai patiešām atpakaļceļa vairs nav? Priekšā tikai nepārtraukts grimšanas un krišanas ceļš? Bet kāds ceļš sagaidāms man? Vientuļas mātes, pieviltas līgavas, pamestas sievietes ceļš? Kur katrs uz tevi varēs rādīt ar netīru pirkstu un, nicīgi smīnēdams, teikt: «Re, kur aiziet tā zaldāta brūte!» Un es būšu nolikta vienā plauktā ar Annu! Visgaišāko jūtu pārņemta, neprātīgi mīlēdama tikai vienu vīrieti, es tapšu pielīdzināta profesionālai ielasmeitai. . .

Ieva piecēlās, lai dotos uz otru istabu pie mazā Viestura, kad pēkšņi ieraudzīja pagalmā ienākam kādu jaunu un ļoti staltu Latvijas armijas virsnieku. Viņš apstājās un vērīgi noskatīja «Lejrožu» mājas un to platos logus. Viņu skati sastapās, un Ievai no negaidīta pārsteiguma notirpa kājas un pagura sirds. Viņa pirmajā mirklī nešaubīgi redzēja, ka atnācējs ir . . . Jānis Krišlauks! Ieva klusi iekliedzās, pieskrēja pie loga un to strauji atrāva vaļā. Virsnieks ziņkārīgi panāca tuvāk, un Ieva vīlusies sašļuka. Tas tomēr nebija Jānis, taču atnācēja augums, seja, nošķeltais zods un acis . . . tik ļoti atgādināja zudušo Jāni, ka Ieva galīgi apmulsa un viņu nez kādēļ pārņēma neizprotama nelaimes priekšnojauta.

—  Vai šīs ir «Lejrožu» mājas? — virsnieks skaļā balsī jautāja un vērīgi skatījās uz Ievu.

Ieva piekrītoši pamāja.

—  Vai jūs pati gadījumā nebūtu Ieva Zemīte? — virsnieks turpināja interesēties, vēl ciešāk skatoties uz jauno sievieti.

—   Jā, — Ieva ar sausu muti atzinās. — Mani sauc Ieva Zemīte.

—  Vai drīkstu ieiet? — virsnieks pajautāja.

—  Ko jūs vēlaties?

—    Es vēlos ar jums parunāties, — virsnieks atbildēja. — Ja atļausiet.. .

Virsnieks noteiktiem soļiem tuvojās durvīm.

—  Kas jūs tāds esat? — Ieva nobālusi uzprasīja.

Virsnieka seja kļuva auksta, un viņš dažus brīžus klusēja.

—    Mani sauc Mārtiņš Krišlauks, -— viņš beidzot pateica un lūpas savilka skarbā grimasē. — Es esmu Jāņa Krišlauka jaunākais brālis . . .

īsa

Viņi sēdēja viens otram pretim, un Ieva nobālusi joprojām juta tuvojamies nelaimi. Viņa to nespēja izskaidrot. It kā vajadzētu priecāties. Kā nekā Jāņa brālis! Tāpat virsnieks. Varbūt pat kopā karojuši. Nē. Laikam tomēr nē. Šitas ir karojis šeit Latvijā. Droši vien kopā ar Kalpaku un Balodi. Jānis viņam būs uzrakstījis vēstuli un lūdzis, lai Mārtiņš atbrauc pie viņas un pasaka … Jā! Noteikti šis virsnieks nāk ar kādu konkrētu ziņu, tikai … ko Jānis būs licis pateikt? Ka tomēr riskēs un pārradīsies mājās? Varbūt pat paziņos ierašanās laiku? Bet varbūt pateiks — kā toreiz aizejot: «Sveika, Latvija! Sveika, mīļotā!»

Ieva no satraukuma pat vairākas reizes iekšēji nodrebēja. Taču Mārtiņš Krišlauks ar runāšanu nesteidzās. Viņš noņēma cepuri, cienīgi apsēdās, rūpīgi sakārtojis formas tērpu, sakrustoja kājas, lieliski nodemonstrēdams savu juhtādas zābaku apbrīnojamo tīrību un spožumu, it kā viņš nemaz nebūtu nācis pa lauku ceļu, bet gan nokritis tieši no debesīm.

Anna piecēlās un, draiski smaidīdama, viņam pasniedza mazu spicglāzīti ar smaržojošu Mokas liķieri.

—   Virsnieka kungs . . . Tas ir viss, ko mēs jums varam piedāvāt, taču piedevām jūs varat ņemt klāt vēl mūsu sirds siltumu . . .

—   Pateicos, jaunkundzi — Mārtiņš paņēma glāzi un atturīgi pasmaidīja. — Nekad nebiju iedomājies, ka šādā klusā lauku nostūrī varētu sastapt tik izsmalcinātas dāmas. Parfīms, liķieris, skaisti tērpi. . .

—  Jūs mazliet pārspīlējat, — Anna koķeti iesmējās. — Parfīmu, liķieri, skaistus tērpus un pavedinošas manieres lietoju tikai es! Otra jaunkundze, kā jūs pats redzat, ir nedaudz kautrīgāka. Viņa nedzer, nepīpē, izaicinoši neģērbjas un nevienu nepaved!

Mārtiņš Krišlauks ar labpatiku iztukšoja glāzi un mazliet uzspēlētā neizpratnē pajautāja:

—  Ko tad viņa dara?

—    Viņa strādā, — Anna tūlīt paskaidroja. — Diemžēl viņa nav šīs lielās mājas saimniece, bet gan tikai tās kalpone!

Mārtiņš saprotoši pamāja un atkal ar savādu, aukstu skatienu Ievu nopētīja no galvas līdz kājām.

—  To es zinu, — viņš teica. — Esmu jau ievācis ziņas.

—    Kādēļ? — Anna aši pajautāja. — Vai kungs strādā slepenpolicijā?

—  Tas lai paliek manā ziņā, -— Mārtiņš izvairīgi atbildēja.

—   Varbūt jūs esat ievācis ziņas arī par mani? — Anna kļuva nopietna un dusmīgi paskatījās uz jauno virsnieku. Bet Mārtiņš turpināja smīnēt.

—  Nē. Par jums es neko nezinu.

—   Ļoti žēl! — Anna izteiksmīgi noplātīja rokas, apsēdās iepriekšējā vietā un ar kaut kādu savādi izaicinošu spītu uzrāva savus plisētos svārkus augsti virs ceļgaliem . . .

Efekts bija vienreizējs. Anna izskatījās tik skaista, sievišķīga un seksuāli neatvairāma, ka jaunais virsnieks samulsa, šķiet, pat nedaudz nokaunējās, jo steidzīgi novērsa skatienu no Annas un atkal pievērsās Ievai.

—   Tātad jūs esat Ieva Zemīte, — viņš lēnām, uzsvērdams katru vārdu, atkārtoja.

—  Tā ir, — Ieva palocīja galvu un juta, ka mute ir galīgi sausa un viņai grūti runāt.

—  Jums ir arī brālis, ja? — Mārtiņš negaidīti pavaicāja. , —Jā.

—  Kā viņu sauc?

—    Gunārs Zemītis, — Ieva atbildēja un satraucās vēl vairāk. Kā viņš var zināt, ka man ir brālis?! Tad nedaudz nomierinājās. To droši vien vēstulē būs pateicis Jānis.

— Viņš vēl nav atgriezies mājās? — Mārtiņš painteresējās.

—  Brālis? Nē.

•— Vispār taisās atgriezties?

—   Es nezinu, — Ieva nez kādēļ nočukstēja un juta, ka atkal nāk virsū raudiens.

—  Viņš jums neko nav rakstījis?

—  Neko. Nevienu vēstuli.

—  Varbūt viņš tur, Krievijā, ir . . . kritis?

Ieva paraustīja plecus.

—   Ļoti iespējams.

—    Bet ko Jānis? — Mārtiņš uzprasīja, un viņa balss pēkšņi kļuva ledaini auksta. — Viņš jums ir rakstījis?

Ieva noraidoši pagrozīja galvu.

—  Tātad arī par viņu jūs neko nezināt?

Ieva mirkli padomāja. Ko šis Mārtiņš galu galā no viņas grib? Kādēļ viņš ir atnācis? Kāpēc runā tik biedējošā balsī?

—  Es zinu, — Ieva atbildēja un grieza galvu sāņus.

—    Tieši ko jūs zināt? — Mārtiņš neatlaidīgi turpināja iztaujāt.

—  Es zinu, ka viņš ir dzīvs.

—  Ko jūs vēl zināt? — Mārtiņa balss sāka skanēt arvien ātrāk un noteiktāk.

—  Man teica . . . viņš tur esot ģenerālis. Tas tiesa?

Mārtiņš ar galvas mājienu to apstiprināja.

—  Tik tiešām. Jānis Krišlauks tur ir boļševiku ģenerālis.

—  Jūs droši vien arī drīz par tādu kļūsiet. — Anna iemeta starpā un atkal pasniedzās pēc pudeles. — Mēs par to varētu iedzert. Ģenerālis — tas skan varen lepni!

Mārtiņš nicīgi saviebās.

—    Jaunkundz … — viņš pamācošā toni paskaidroja. — Lepni var skanēt tikai — «neatkarīgās Latvijas Republikas armijas ģenerālis»! Turpretī boļševiku ģenerālis skan ļoti pazemojoši. Katrā ziņā tas nav nekāds gods. Tieši otrādi. Tas ir liels negods!

Dažus brīžus visi klusēja.

Anna ielēja glāzē kārtējo liķiera devu, to ātri izdzēra, bet Mārtiņam šoreiz neko nepiedāvāja.

Ieva piecēlās un klusēdama aizgāja'uz otru istabu apraudzīt Viesturu. Mazais puika mierīgi gulēja diendusu, pagriezies uz labajiem sāniem un neko vēl neapjēgdams, kas šai mājā un pasaulē notiek.

Bet Ieva Zemīte galīgi sadrūma. Viņa raudzījās tīrajā bērna sejā un domāja par to, ka laikam tā arī būs, ka viņas bērna tēvu šeit nekāda labā dzīve tomēr negaida. Ja jau pat miesīgs brālis pret viņu ir noskaņots naidīgi. Tad tā arī notiks. Ja Jānis atgriezīsies, viņu arestēs, tiesās un varbūt pat … Ak Dievs! Tagad taču varētu visi beidzot dzīvot mierā! Karš beidzies. Sava valsts izcīnīta. Brīvība. Neatkarība. Ko tad vēl? Bet varbūt tikai tagad sāksies īstā rēķinu kārtošana? Viens otram jautās: «Kurā pusē tu biji? Par ko tu cīnījies? Par padomju varu vai savas nacionālās valsts radīšanu?» Tu būsi mūsu tautas varonis, patriots, īsts latviešu nacionālists, ja izrādīsies karojis kopā ar Kalpaku, Balodi vai Zemitānu, bet mūžīgs lāsts, ja būsi bijis kopā ar Vācieti, Fabriciusu vai Eidemani! Bet mans Jānis Krišlauks ir bijis kopā ar viņiem. Ar šiem sarkanajiem. Ar komisāriem. Na-

cionāļi savu mērķi ir sasnieguši, otri ne. Uzvarētājus netiesās. Uzvarētājiem visa slava un gods. Bet kāds liktenis gaida tos tūkstošus, kuri pašlaik ir tur, Krievijā? Vai viņi saprot radušos situāciju? Vai viņi vispār gribēs atgriezties? Droši vien lielākā daļa paliks tur. Droši vien. Var gandrīz simtprocentīgi apgalvot, ka viņu starpā būs arī Jānis Krišlauks. Diemžēl.

Ieva noliecās un ar roku viegli pieskārās Viestura sīkajam ķermenltim. Tas bija silts un aizkustinoši trausls. Kā kaķēns uz mūrīša.

Kāds liktenis mūs abus gaida, Ieva satraukta domāja. Kādi satricinājumi, kādas nelaimes un pazemojumi mums abiem drīz būs jāizcieš? Jo tu taču, Viesturiņ, būsi «sarkanā» dēls. Mūsu brīvās, neatkarīgās un pilnīgi demokrātiskās valsts ienaidnieka dēls. Tā visi runās. Tā visi uz tevi un mani rādīs ar pirkstiem.

Ieva domīga atgriezās istabā. Tā vien šķita, ka tikmēr Anna tomēr būs šo to piedāvājusi arī Mārtiņam, jo pudele bija gandrīz tukša un abi, mazliet piesārtuši, jautri sarunājās.

Kad Ieva nesteidzīgi nostājās pie loga, no kura pavērās skats uz plašo dārzu, Mārtiņš atkal pievērsās viņai.

—    Ieva … — viņš klusi ierunājās un kļuva nopietns. — Jūs, lūdzu, neapvainojieties par to, ko es pirmīt teicu par savu brāli! Un neapvainojieties arī turpmāk! Tiesa, es vēl nezinu, ko jūs pašlaik pret viņu jūtat . . . Pirms diviem gadiem, deviņpadsmitajā, kad mēs šeit nejauši satikāmies . . . Jānis teica, ka viņš jūs mīlot. To apstiprināja arī jūsu brālis.

Ieva strauji pagriezās un izbrīnījusies paskatījās uz Mārtiņu. >

—  Jūs šeit satikāties, runājāties ar Gunāru?

—  Vēl vairāk! Toreiz jūsu brālis man izglāba dzīvību. Par to es viņam būšu pateicīgs visu mūžu. Un šādā sakarā zināmā mērā arī jums.

Ieva atviegloti nopūtās. Viņa juta, ka no pleciem un dvēseles noveļas smagais neziņas akmens un viss pēkšņi kļūst

skaidrs un tīrs. Nelaimes nebūs. Mārtiņš atnācis vienkārši pateikties.

Ieva pirmo reizi viņam tieši ieskatījās acīs un vēlreiz pārsteigta secināja, ka pretim sēdošais jauneklis ir neatvairāmi līdzīgs viņas Jānim … Tā pati garā, kalsnā seja, lielās acis un arī nošķeltais zods. Tie paši gaišie, mazliet cirtotie mati.

Ieva kļuva mierīga. Apziņā ieplūda silts mierinājums — gan jau viss būs labi, gan … Ir tikai jātic. Ir tikai jāgaida. Ir jābūt pacietīgai un ļoti jāmīl.

Taču pēc dažām minūtēm viss atkal sagruva. Atnākušais cilvēks, savas iekšējās pasaules vadīts, garīgi pakļauts savām jūtām, iegribām, principiem un uzskatiem, dzīvi pastūma tālāk. No cerības un ilgu apgaismotas telpas uz tumšo pagrabrūmi. Tur būs auksti, vientuļi un ļoti maz gaismas. Par to varbūt varētu arī ne sevišķi uztraukties, ja tikai tā nebūtu . . . tava dzīve.

—   Es ceru, ka tur Krievijā jūsu brālis Gunārs nebūs sevišķi centīgi karojis, nebūs taisījis politisku karjeru un drīz atgriezīsies mājās, — Mārtiņš smaidīdams teica.

—  Lai nu tā būtu, — Ieva piekrita. — Bet ko jūs domājat par Jāni? Viņš atgriezīsies?

Mārtiņa seja atkal satumsa. Viņš dažus brīžus viss saspringa, cieši sakoda lūpas, tad nedaudz atslābinājās un atklāti pateica: — Stipri šaubos. Vai, pareizāk sakot, es nešaubos nemaz! Jānis paliks tur.

Ieva atgāja no loga, panāca dažus soļus uz priekšu un jautājoši pavērās Mārtiņā. Viņa dažus brīžus mokoši domāja, teikt to Mārtiņam vai ne, tad tomēr izlēma neko neslēpt.

—   Pat tad, ja viņš uzzinātu, ka viņam te Latvijā ir piedzimis dēls?

Mārtiņš pārsteigts sarāva uzacis.

—  Vai tad viņam šeit ir piedzimis dēls?

—   Bet kā tad citādāk! — Anna iesmējās. — Kad vīrietis ar sievieti čubinās pa gultu … tā dažreiz gadās! Jūsu zināšanai, — viņa ar galvu pamāja uz Ievu, — Jānis Krišlauks viņu paņēma pilnīgi nevainīgu! Kā baltu cukurgraudiņu.

—   Izbeidz! — Ieva pacēla balsi un pārmetoši paskatījās uz Annu. Bet viņa tikai iesmējās, vēl vaļīgāk atgāzās krēslā un slaiki aizsmēķēja cigareti.

—  Kur tas bērniņš ir? — Mārtiņš ātri pajautāja.

—  Otrā istabā. Guļ diendusu.

—  Vai varu apskatīt? — Mārtiņš strauji piecēlās.

—  Lūdzu!

Ieva ar Mārtiņu iegāja blakustelpā un nostājās pie bērna gultas. Viesturs bija pamodies un tagad ziņkāri skatījās uz māti un svešo onkuli.

—  Tātad tas ir Jāņa dēls, — Mārtiņš domīgs noteica, un no balss intonācijas nevarēja pateikt, vai viņš par to priecājas vai ne. Droši vien, ka ne.

—  Māte nemaz nezina, ka kļuvusi vecmāmiņa, — Mārtiņš turpināja dobjā, domīgā balsī. — Tas viņai būs pārsteigums.

Ieva klusēja. Viņa nez kādēļ neuzdrošinājās bilst kādu vārdu, lai gan ļoti gribējās pajautāt — šis pārsteigums būs patīkams vai ne?

—  Kā viņu nosaucāt? — Mārtiņš painteresējās.

—  Par Viesturu, — Ieva atbildēja. — Man šķiet, tas ir ļoti skaists vārds. Ceru, ka tas patiks arī Jānim.

Mārtiņš kādu laiku klusēja, rūpīgi apskatīdams veselīgo puiku, tad apņēmīgi pagāja soli tuvāk Ievai un negaidīti satvēra jaunās sievietes roku, pievilka viņu sev cieši klāt un atklāti ieskatījās acīs.

—   Ieva … — viņš nedaudz pārvērstā balsī sacīja. — Es tev vēl neesmu pateicis pašu galveno! Tas, protams, ir jauki, ka tev ar manu brāli ir bijusi kaut īslaicīga, taču, cerams, skaista un kaislīga mīlestība. Tagad vēl šis bērns . . . Bet. . . atceries, Ieva, un iegaumē! Šī bērna tēvs ir mans niknākais ienaidnieks! Ne tikai idejiskā nozīmē, bet tīri fiziski. Es viņu neieredzu! Un vari pateikties Dievam, ka viņš tur Krievijas Sarkanajā Armijā ieņem tik augstu amatu! Korpusa komandieris! Ģenerālis! Tā ka, ja tu viņam šeit būtu dzemdējusi kaut desmit bērnus, tik un tā viņš Latvijā nekad neatgriezīsies! Viņš to vienkārši nevar izdarīt! Neviens vinu no turienes nelaidīs prom, savukārt šeit neviens viņu neņems pretī! Un ja nu tomēr . . . Saturies, jaunā māmiņ un sieva! Ja nu tomēr tavs Jānis, noilgojies pēc tevis un bērna, kaut kādā neticamā kārtā tomēr izrausies no boļševiku jūga, atsacīsies no savas sarkanās pārliecības un spers soli uz mūsu dārgās Latvijas zemes . . . Man tavs mīļotais, šī bērna tēvs un mans miesīgais brālis, būs .. . jānogalina! Tu dzirdi, Ieva! Jā-no-ga-li-na!

Ieva spēji nobālēja, sagrīļojās un droši vien būtu nokritusi, ja viņu nesaturētu Mārtiņa stingrā roka.

—  Kādēļ? — viņa, šausmu pārņemta, klusi nočukstēja.

—  Tādēļ, ka Jānis Krišlauks toreiz, deviņpadsmitajā gadā, gribēja nogalināt mani! Viņš mani sodīja! Piesprieda nāvessodu. Pavēlēja nošaut, bet pēdējā brīdī tavs brālis Gunārs . . .

Vai 11u nespēja, vai negribēja, bet, kā redzi, esmu palicis dzīvs, un tagad mans gods un pārliecība prasa revanšu!

Ieva sāka raudāt. Viņa apsēdās blakus bērna gultiņai, nolieca galvu gandrīz vai līdz pašiem ceļgaliem un rīstījās elsās. Viss pēkšņi kļuva melns un nevajadzīgs. Brālis neieredz brāli. Grasās pat nogalināt. Kā kaut kas tāds vispār var ienākt prātā?! Un kas tas par revanšu? Kas par godu? Un kas galu galā tie par tādiem uzskatiem, kā vārdā var nīst un nogalināt otru cilvēku?!

Ieva raudāja ilgi. Viņai kļuva žēl gan sevis, gan Viestura, kaut kur Krievijas plašumos esošā Jāņa, gan visas pasaules.

Kad dzīve beidzot nesīs apmierinājumu? Kad laimi? Kad mieru? Kad cilvēki pārstās viens otru nīst un beidzot pievērsīsies tikai mīlestībai?

26. nodaļa

«Lejrožu» saimnieks Miķelis Anmanis bija vēl samērā jauns un spēcīgs vīrietis, vienīgi Ievai viņš jau likās vecs. Anmanim bija piecdesmit divi gadi, garš, kalsns augums, tiesa, galīgi sirmi mati, toties tie bija ļoti kupli, un reizēm «Lejrožu» saimnieks atgādināja dzejnieku, nevis vienkāršu zemnieku. Šis iespaids radās ne tikai Anmaņa savdabīgā izskata, bet galvenokārt vina mierīgās un labsirdīgās dabas dēļ.

Armijā vecuma pēc viņš iesaukts netika un kara laiku pārlaida tepat savās «Lejrozēs». Šīs majas vīnam naca mantojumā no tēva. Ilgus gadus Anmanis te saimniekoja kopā ar sievu, taču Karlīna nu jau sešus gadus atdusējās vietējos kapos, bet saimniecību apkopt līdzēja divas algotas strādnieces un puisis. Milda ar Uldi parasti strādāja uz lauka un kūtī, bet Ievu viņš izmantoja galvenokārt mājas darbiem. Miķelis Ievu pazina jau piecpadsmit gadus, viņu atcerējās vēl kā pavisam mazu bērnu, kad Zemīšu ģimene pēc piektā gada revolūcijas bija spiesta bēgt no Vidzemes ziemeļiem un apmesties te, Kurzemē. Miķelis viņus pieņēma . . . Puisim Zemītim bija divi mazgadīgi bērni, ļoti slima sieva, un Miķelim vienkārši kļuva žēl šo bēguļojošo vidzemnieku. Pats Zemītis bija ātras dabas vīrs, pieprata visus lauku darbus, bija stiprs un vesels, aizkustinoši rūpējās par abiem mazajiem un slimo sievu, taču reizēm kļuva nesavaldīgs un ļoti rupjš. Tas viņu ari pazudināja. Jau piektajā gadā viņš Valmieras apriņķa nemieros bija piedalījies ne tik daudz revolucionārās pārliecības cik sava nevaldāmā rakstura dēļ. Kad kauties, tad kauties! Neies jau to muižas baltroclšu priekšā daudz klanīties! Ja visi iet svilināt, es arī!

Pēc piespiestās bēgšanas Ansis kļuva rāms un kluss. Laikam jau saprata, ka viena lieta ir dažreiz pabļaustīties uz sievu vai kaimiņu, iekaustīt puisi vai tuvāko kroga brāli, bet pavisam kas cits, ja tu pacel balsi vai roku pret kungu, pret to, kam pieder vara, vai vienkārši pret to, kas tobrīd ir stiprāks par tevi.

Bet deviņpadsmitā gada sākumā, kad te uz laiku ieradās neliela dzelzsdivīzijas daļa, Ansim Zemltim atkal neizturēja nervi. Kad vācu virsnieks ar diviem zaldātiem nepārprotamas laupīšanas nolūkā bravūrīgi iegāja Anmaņa kūtsgalā, kur toreiz mitinājās ari Zemīšu lopi un cūkas, Ansis paķēra aploka kārts galu un, daudz nedomādams par iespējamām sekām, devās aizstāvēt sev piederošo mantu.

Sekas bija bēdīgas. Ansis Zemītis tika mežonīgi piekauts, arestēts un nākamajā dienā kaut kur aizvests. Kas ar viņu notika, to neviens tā arī nekad neuzzināja.

Pēc šī notikuma Minnai Zemītei kļuva vēl sliktāk, laikam viņu ķēra galvas trieka, jo pēdējos divus gadus gulēja pilnīgi paralizēta, un tikai pirms pusotra gada Dievs viņu žēlīgi pieņēma. Zemīšu dēls Gunārs tā paša deviņpadsmitā gada pavasarī nez kādēļ aizgāja kopā ar sarkanajiem, atstājot šeit Ievu un slimo māti vienas. Tā Miķeļa Anmaņa acu priekšā dažu gadu laikā bija izputējusi jauka, draudzīga latviešu ģimene.

Ievai viņš bija pieķēries kā tēvs. Kad viņa vēl bija maza, nekad neko tai neaizliedza, neaizrādīja, ļāva spēlēties un draiskuļoties, kur vien viņa gribēja, un saimnieku mājas gals bija tikpat kā arī Ievas dzīvojamās telpas.

Kad Ieva tika iesvētīta, Anmanis pārsteigts pamanīja, ka viņa kļuvusi pilnīgi pieaugusi, nobriedusi un neparasti skaista. Šis «neparastais» slepas tieši visparastakajā vienkāršībā un dabiskumā. Ieva bija visīstākais latviešu sievietes tips. Viņai bija pagarš, slaids augums, diezgan spēcīga ķermeņa uzbūve, padevīgs raksturs, gari, blondi mati, mazliet ieapaļa, veselīga seja un uzkrītoši lielas, zilas acis. Un rāmums. Kluss, pievilcīgs rāmums it visā — gan raksturā, balsī, gan jebkurā rīcībā.

Miķelis Anmanis Ievā iemīlējās. Viņam pat šķita, ka viņš meiteni ir sācis mīlēt jau no viņas visagrākās jaunības. Iespējams, ka tā arī bija. Anmanis šīs jūtas slēpa, taču to izdarīt ar katru gadu kļuva arvien grūtāk un neveiklāk. Tagad Anmanis pret Ievu juta ne tik daudz tēvišķu maigumu un rūpes cik arvien neapvaldītāku kaisli un vēlēšanos viņu redzēt pastāvīgi sev blakus.

Un tad, deviņpadsmitā gada vasarā, kad visi mājas ļaudis kādu dienu strādāja rudzu laukā — pats saimnieks labību pļāva ar mašīnu, Milda ar Uldi sēja kūlīšus, bet Ieva tos kārtoja statiņos —, Anmanis pēkšņi pamanīja, ka Ieva ir . . . stāvoklī! Tas nāca tik negaidīti, ka pirmajā mirklī viņš pat apstulba. Apturēja zirgu, nokāpa no pļaujmašīnas un lēnām tuvojās Ievai. Saule svilināja kā traka. Ievai laikam bija kļuvis slikti, jo viņai rādījās neparasti bāls vaigs un visu seju klāja lielas sviedru lāses. Viņa pusguļus stāvēja, atspiedusies pret tikko uzslieto labības statiņu, ar baltu galvas lakatiņu gurdi slaucīja seju un smagi elpoja.

—  Kas tad tev? — Miķelis nobijies pajautāja.

—  Karsti … — Ieva nočukstēja un pievēra acis.

Anmanis nolaida skatienu zemāk un tagad patiešām sev

pavisam tuvu redzēja Ievas uzbriedušo vēderu. Arī tas viegli drebēja un smagi elpoja. Šaubas nekādas nevarēja būt — klusā, kautrīgā, vēl neviena puiša tā īsti neizdancinātā Ieva bija mātes cerībās!

Anmanis smagnēji atšļuka blakus Ievai un, galēji satraukts, pārdomāja radušos situāciju.

Kā tas bija iespējams? Vainīgs varēja būt tikai kāds no nesenajiem karotājiem! Pavasarī taču pāri bija gājuši gan sarkanie, baltie, gan vācieši . . . Mazliet vēlāk apvidū uz dažām dienām ieklīda pat kāda leišu rota . . . Tātad Ieva ir izvarota! Paņemta ar varu, bet viņa, nabadzīte, aiz kauna un iedzimtās kautrības to nevienam nav teikusi. Slēpusi. Bet ko nu vairs noslēpsi . . . Viss pagasts tāpat to tūlīt redzēs un uzzinās.

Anmanis nedaudz pagriezās sāņus, uzlika sakarsušo roku uz Ievas izstīvētā vēdera un jautājoši ieskatījās viņas spēji atvērtajās acīs.

—  Kāds no zaldātiem? — viņš mierīgi pavaicāja.

Ieva apstiprinoši pamāja.

—  Vācietis? — Anmanis gribēja zināt.

—  Nē.

Anmanis atviegloti nopūtās. Viņam būtu ļoti nepaticis, ja bērna tēvs izrādītos kāds no landsvēristiem vai dzelzsdivī- zijas karotājiem.

—  Mūsu pašu tautietis?

—  Jā.

—   Sarkanais vai baltais? — Anmanis tomēr gribēja zināt kaut ko tuvāk.

Ieva dažus brīžus domīga klusēja, tad tikko sadzirdami atbildēja:

—  Latvietis . . .

Anmanis saprotoši pakratīja galvu, tad mazliet pārmetoši pavaicāja:

—  Kādēļ nesauci palīgā?

Ieva atkal pievēra acis un klusēja.

—  Kur tas notika?

Ieva jutās ļoti slikti. Šķita, nežēlīgā tveice no viņas ķermeņa izsūc pēdējās valguma paliekas un tagad vairs atlicis tik vien spēka kā nomirt . . . Viss kļuva vienaldzīgs. Ieva līdz šim bija centusies savu stāvokli noslēpt. Viņa Anmaņa priekšā juta ne tikai kaunu, bet arī zināmu vainas apziņu. Saimnieks pret viņu patiešām visu laiku bija izturējies ļoti labi, pat daudz labāk nekā tēvs, visādi, kur vien varēja, izrādīja savu labvēlību un pat mīlestību, bet viņa . . . Viņa laikam saimnieku ir piekrāpusi. Vismaz to maldinājusi. Tagad jāsaka patiesība. Kā pie tiesas. Kā Dieva priekšā.

—  Tas notika tepat, mūsmājās?—Anmanis uzbāzīgi atkārtoja savu jautājumu.

—  Jā, — Ieva atbildēja. — Manā istabā.

—  Tevi piespieda ar varu?

—  Nē.

Anmanis jutās pārsteigts. Viņš pat piecēlās stāvus un cieši paskatījās uz nogurušo sievieti.

—  Tu gribi teikt… tu pati labprātīgi?

—  Jā, saimniek, — Ieva, vāji pasmaidīdama, apliecināja.

—   Neuztraucieties! Neviens man nedraudēja un ar varu neņēma. Es pati to gribēju.

Anmanis samulsis novērsa skatienu. Viņš Ievu nesaprata. Meitene pēkšņi bija kļuvusi sieviete un runāja tādus vārdus, kas viņam bija nepierasti un radīja bailes un neziņu.

—   Kādēļ? — viņš mazliet samocīti izdabūja pāri lūpām.

—   Kādēļ tu to darīji?

Ieva vēlreiz mēģināja pasmaidīt. Patiesi. Kādēļ viņa to darīja? Vai var būt vēl muļķīgāks jautājums? Kādēļ mums virs galvas ir debesis, bet zem kājām zeme? Kādēļ katru rītu uzlec saule un pļavā smaržo puķes? Kādēļ tik neprātīgi ie- pukstas sirds, kad satiec cilvēku, kas tev ļoti patīk? Kādēļ kļūsti lepna un pat laimīga, ja viņš tev pievērš uzmanību, saka labus vārdus, glāsta un grib pasargāt no šīs pasaules ļaunuma un tumsas? Kādēļ mēs tik ļoti ar visu dvēseli un miesu tiecamies pretim šim cilvēkam? Kādēļ mēs gribam bērnu? Kādēļ visas mūsu ķermeņa šūnas un apziņas sīkākie stūri ir kā piebāzti ar vienu lielu un neatlaidīgu vēlēšanos — es gribu būt māte! Es gribu radīt! Kas tas ir par velnišķīgu un dievišķīgu spēku manī? Es nezinu. Es to neprotu izskaidrot, taču, ja tas tā ir, ja viss tā notiek, tad acīmredzot tas ir pareizi! Tā tam ir jābūt. Kāds to ir gribējis un tā visu dabiski sakārtojis.

—   Saimniek … — Ieva klusi ierunājās un izvairīgi nodūra skatienu. — Es iemīlējos. Nesaprotu, kādēļ, bet es tur neko nevarēju padarīt. Tas nepakļāvās manam prātam. Es biju kā slima, un man šķiet, slima esmu vēl tagad.

—   Ar ko? — Anmanis, aizdomīgi skatoties uz Ievu, pavaicāja.

—   Nezinu. Es visu laiku domāju par viņu. Baiļojos. Un gaidu.

—  Kādēļ es neko nemanīju?

—  Viņš pie manis nāca vēlu. Visi mājinieki jau gulēja.

—  Kāds no zaldātiņiem?

—    Nē. Man šķiet, viņš bija visu te izvietoto strēlnieku pavēlnieks.

Tātad sarkanais, Anmanis rūgti nodomāja. Tātad laikam Jānis Krišlauks, viņš te bija komandieris. Toreiz visi runāja un brīnījās, ka tāds jauns puika komandē veselu pulku! Tagad droši vien ir jau beigts. Bet bērniņš piedzims un dzīvos bez tēva. Ieva dzīvos bez vīra. Taču … Es visu varētu piedot. Nepatīkami jau tas ir, bet ko nu vairs darīsi? Neticu nekādai viņas mīlestībai1 Tā nevar rasties ne vienā mirklī, ne vienā dienā. Muļķības! Tā nevar rasties pat vienā kopīgas gultas naktī! Mīlestībai ir vajadzīgs daudz ilgāks laiks. Un galvenais — vajadzīgs pats mīlestības objekts. Cilvēks. Bet kur tad bija tas cilvēks? Vai viņa to iepazina? Protams, ne! Pa nakti atnāca un pa tumsu aizgāja! Un, lai arī pulka komandieris, patiesībā tas pats zaldātiņš vien ir. Katra minūte no svara. Šodien tu vēl esi, bet rīt jau vari arī nebūt. Kādēļ laist tādu smuku skuķi garām? Loģiski. Bez tam kaut kā neticami, ka iztikts gluži bez draudēšanas. Vai vismaz piespiešanas. Pulkvedis vai ierindnieks, tas šādos gadījumos vienalga. Kara apstākļos, kad neviena cilvēka dzīvība nav augstā vērtē, atkrīt arī vajadzība pēc labām manierēm un laipniem vārdiem. «Davaj!» Tas arī ir katra karotāja augstākais domas lidojums un cēlākā rīcība. «Davaj», ko šodien vēl var dabūt, jo rīt . . . Rīt jau nekā vairs nebūs. Ne tev būs ko man dot, ne no tevis kas paņemams. Rīt jau viss būs beidzies, rīt būs auksta tumsa, bet šodien mēs vēl no šīs nožēlojamās dzīves varam pagrābt kaut vai šito! Ja parastajā dzīvē tas vienmēr ir kaut kas ļoti nozīmīgs vai pat svēts, tad kaujas apstākļos, īsajā pauzē starp uzbrukumu un atkāpšanos, starp dzīvību un iespējamo nāvi tam nav lielākas nozīmes kā izsmēķētai cigaretei, izstrēbtam zupas katliņam vai jaunas patronas ielikšanai šautenes stobrā . . .

—   Ieva! — Anmanis nopietnā balsī pavēlēja. — Ej tūlīt mājās un uz lauka vairs nerādies! Mēs tiksim galā bez tevis.

—  Bet saimniek… — Ieva atkal samulsa un izjuta kaunu par savu fizisko nevarību. Taču sliktā dūša un nespēks viņu beidza nost.

—   Nekādu «bet»! Tu nedrīksti strādāt tik smagu darbu! Es tev aizliedzu!

Ieva, mazliet grīļodamās, pāri jau nopļautajam labības lauka galam devās uz māju. Kājas vai ik uz soļa aizķērās aiz asajiem stublājiem vai kāda zemes izciļņa, un tomēr viņa gāja, klusībā priecādamās par vecā Anmaņa labo sirdi un iespēju no smagā darba tikt vaļā.

Bet Anmaņa sirds no šī brīža pret Ievu tomēr manāmi atsala. Miķelis patiešām viņai vairs neļāva neko smagu strādāt, tikai pašus nepieciešamākos mājas darbus, taču nekad arī vairs neizrādīja kādu īpašu siltumu un uzmanību.

Kad Ievai piedzima puika, nekas viņu attiecībās nemainījās. Saimnieks bija saimnieks, Ieva — kalpone ar savām ikdienas rūpēm un darbiem, un viņš nekad vairs pat neieminējās par savām jūtām pret viņu, ne arī par Ievas turpmāko dzīves ievirzi.

Tikai dažreiz, kad Miķelis Anmanis, aizbraucis uz pilsētu, tur nokārtojis attiecīgas darīšanas bankā vai pilsētas valdē, vakarā iegriezās pasēdēt pazīstamajā krodziņā «Zilais eņģelis», viņš deva savām aizturētām jūtām vaļu. Un, jo vairāk viņš reiba, jo skumjāks un žēlabaināks kļuva. Katram blakussēdētājam, katram, kas vien viņu vēlējās uz brīdi uzklausīt, Miķelis stāstīja par savu vientuļo dzīvi, sūrojās, ka viņa sievai nav varējuši būt bērni un tagad esot viens un pamests kā suns. Un Ieva, viņa paklausīgā, izdarīgā kalpone, nekādi neatsaucoties viņa siltajām jūtām . . .

Pagāja pusotra gada.

Anmanis redzēja, kā reiz pie Ievas atbrauca jauns virsnieks. Tas viņu ļoti satrauca un darīja bažīgu. Redzēdams, ka atbraucējs ir latviešu nacionālās armijas formas tērpā, viņš zināmā mērā nomierinājās — tas diez vai varēja būt Viestura tēvs. Lai gan izslēgts, protams, nebija. Cik nenācās dzirdēt gadījumus, kad sarkanie pārgāja pie baltajiem, bet baltie pie sarkanajiem. Taču nevarēja izslēgt arī varbūtību, ka Ievai uzradies jauns pielūdzējs, kurš savā rīcībā un nodomos varēja būt ļoti neatlaidīgs, varēja būt ne tikai kvēls mīlētājs, bet arī turīgs cilvēks. Virsnieks bija jauns un glīts, un tas viss pavecajam Anmanim neko labu nesolīja. To viņš saprata. Mazliet vēlāk, apsvēris savas diezgan niecīgās izredzes, viņš tomēr nolēma rīkoties un tik lēti neatkāpties. Neko jau zaudēt viņš nevarēja, bet labvēlīga iznākuma gadījumā ieguvums

būtu loti liels. >

Pēc dažām dienām Anmanis, it kā viesus gaidīdams, Ievai lika pagavot labas vakariņas, no pagraba uznest pudeli pašbrūvēta zemeņu vīna un visu māju sakopt tā, kā to darīja tikai vai nu uz Jāņiem, Miķeļiem, vai Ziemassvētkiem. Pats saimnieks uzģērba labākās goda drānas, pa dienu jau bija aizgājis uz pirti, un tagad galda galā sēdēja kā baznīcā pirms svētā vakarēdiena. No malas skatoties, tas varbūt šķita nedaudz uzspēlēti, pārāk svinīgi un lepni, bet Anmanis domāja, ka Ievas bildinājuma ceremonijai nekas par krāšņu nevar būt.

Kad Ieva, beigusi klāt galdu, gatavojās iet prom, saimnieks ar nepacietīgu rokas mājienu viņu apstādināja.

—  Kas vēl? — Ieva pavaicāja.

—  Nekas. — Vecais Anmanis uz mirkli apmulsa.

—  Es ari domāju, ka nekā vairs netrūkst. Jūs varat mierīgs gaidīt ciemiņus.

Anmanis apmulsa vēl vairāk.

—  Nekādu ciemiņu nebūs, — viņš klusi pateica.

—  Nebūs? — Ieva bija pārsteigta. — Kādēļ tad jūs . . .

—   Tu būsi mans ciemiņš, — Anmanis negaidīti atzinās.

—  Tas viss priekš tevis!

Tagad apmulsa Ieva.

—  Es neko nesaprotu . . .

—  Tūlīt visu sapratīsi … — Anmanis teica. — Aizej uz savu galu, pārģērbies un mudīgi nāc šurp! Man tev kaut kas ļoti svarīgs jāpasaka!

—  Tagad jūs to nevarat pateikt?

—  Klausi, ko tev saku! Vienu vakaru tu taču varētu veltīt arī man!

Ieva neziņā mazliet pamīņājās uz vietas, tad lēni izgāja no istabas. Pēc pusstundas viņa atgriezās. Acīmredzot tīšu prātu neko daudz saposusies vis nebija. Vienīgi uzģērbusi citu kleitu un nedaudz pieķemmējusi matus. Bet tik un tā Anmanim viņa šķita ārkārtīgi skaista un vēlama! Viņš pat juta, ka no uztraukuma nedaudz nosvīst un krūtīs ātri dauzās sirds.

—    Sēdies! — Miķelis klusā un laipnā balsī uzaicināja.

—   Ielej vīnu, ņem karbonādi un kāpostus . . .

Ieva neveikli uz šķīvja uzlika ēdamo, pagaidīja, kad to izdara arī saimnieks, tad negribīgi sāka ēst. Nekādas apetītes nebija. Ieva nojauta, par ko Anmanis grasās runāt. Un ja viņš patiešām runās par viņu attiecībām, ja bildinās . . . Viņa vēl īsti nezināja, kā uz to vajadzētu reaģēt, kā izturēties, ko atbildēt. Protams, noliedzoši, tas nu bija it kā skaidrs, taču, no otras puses … Ja nu tiešām Jānis Krišlauks nevar vai arī negrib vairs atgriezties Latvijā? Ja viņš mani ir aizmirsis? Ja viņam tur ir jau ģimene? Ko tad? Bet ja nu tomēr Jānis atgriežas un viņu te soda? Un ja arī nesoda, bet Mārtiņš viņam vienkārši atriebjas? Šā vai tā — man ar Jāni nekas laikam tomēr nevarēs sanākt. . . Viss stāv pretī. Cilvēki, apstākļi un pats liktenis. Bet Anmanis ir labs. Gudrs zemnieks. Turīgs. Kas man būtu vainas dzīvot kā «Lejrožu» saimniecei? Man pat nevajadzētu pašai klāt galdu! To izdarītu Milda! Bez tam … Es varētu būt mierīga par mazā Viestura dzīvi. Man nebūtu jābaidās par dēla nākotni. Tā būtu nodrošināta.

Ieva lēni košļāja pašas cepto gaļu un drudžaini domāja — varbūt tieši šovakar, šais dažās minūtēs vai pāris stundās izšķirsies turpmākā dzīve. No dažiem maniem vārdiem, varbūt tikai no «jā» vai «nē» dzīve var pagriezties gan uz labo, gan slikto pusi. Tai būs iespējams virzīties uz augšu vai leju. Es varēšu būt laimīga vai nelaimīga . . .

Bet kas patiesībā ir dzīves «augša» un «apakša»? Vai šāda robeža, šāds sadalījums vispār objektīvi eksistē? Un, ja eksistē, kas to ir noteicis? Pati dzīve vai cilvēki? Pēc šāda dalījuma mēs ar Annu laikam esam viszemākajā apakšā, bet kāda saimniece vai ministra kundze pašā dzīves virsotnē? Stipri jāšaubās. Tas ir visai nosacīti. Man šķiet, ka saimniecei vai ministrienei ir tikai labāks dzīves materiālais nodrošinājums, bet īstenībā viņa var būt arī ļoti nelaimīga un justies dzīves aplaupīta daudz lielākā mērā nekā es vai Anna. Jo dažreiz nabags var būt apmierinātāks par karali. Un ielasmeita laimīgāka par princesi. Cilvēka patiesā vieta sabiedrībā lielā mērā ir atkarīga no viņa dvēseles stāvokļa un dažām psihes īpatnībām. Bet, pats galvenais un visbūtiskākais, — neviens cits uz šīs pasaules un pat Dievs tevi nevar nolikt tur, kur tu pats sevi nenoliec! Tu pats kā visaugstākais kungs sev nosaki vietu dzīves hierarhijā. Apkārtējie cilvēki vai sabiedrība kopumā tevi var rindot, kur grib, taču tam nav lielas nozīmes. Nozīme ir vienīgi tam, kur tu pats sevi ierindo. Kur tu pats sevi nostādi. Kur tu pats sevi apzinies.

Arī Anmanis klusēja. Acīmredzot viņam bija grūti uzsākt šo svarīgo sarunu, kur nenoliedzami izšķirsies arī viņa turpmākā dzīve. Vai nu turpināt dzīvot kā vientuļam atraitnim, arvien biežāk iegriezties «Zilajā eņģelī» un šad apmierināties ar Annai līdzīgiem skuķiem, vai arī apņemt kārtīgu sievu, beidzot atkal justies, kā īstam vīram nākas, un būt pilnīgi drošam par vecumdienām un savu mantu. Tu droši zināsi, ka tā nepaliek pasaulei vai svešiem cilvēkiem. Tā paliks savējiem.

—  Paklausies, — Anmanis beidzot sadūšojās, nolika dakšiņu un nazi sāņus un uzmanīgi rokas uzlika uz galda malas. — Es gribēju pajautāt … Ko tu domā par mani kā saimnieku?

Ieva neziņā paraustīja plecus.

—   Saki droši! — Anmanis uzmundrināja. — Vai es tevi izdzinu, slikti baroju vai maz maksāju?

—  Ko jūs! — Ieva tikko manāmi atmeta ar roku. — Jūs esat labs. Es esmu apmierināta. Paldies jums par visu!

—  Pie cita saimnieka negrasies iet?

—    Nē. Ja nu vienīgi tad, kad jūs pats mani raidīsiet prom.

—   Par to i nedomā! Labāku kalponi par tevi man neatrast!

—  Paldies, — Ieva klusi pateica. — Es arī turpmāk . . .

—  Nevajag būt tik biklai, — Amanis aizrādīja, visu laiku neapmierināts vērodams Ievas noliekto galvu. — Vajag būt mazdrusciņ lepnākai!

—   Es nezinu, ko jūs no manis gribat … — Ieva, tā arī galvu nepacēlusi, nočukstēja.

—   Es jau tev pirmīt teicu. Es gribu ar tevi parunāties. Netīk?

—  Nē, kādēļ? Runājiet!

—   Tātad tu manās mājās jūties diezgan labi, tā es sapratu, ja?

—  Jā, saimniek, tā ir.

—    Es arī tāpat domāju. — Anmanis apmierināts nokrekšķinājās. — Nekur citur tev labāk nebūs.

—  Droši vien. Es par to pašlaik nedomāju.

—  Un prātīgi dari!

Ieva atkal klusēja. Anmanis turpināja: — Bet vai tev pašai šāda dzīve . . . šāds tavs stāvoklis patīk? Apmierina?

Ieva vēlreiz paraustīja plecus.

—  Patīk vai nepatīk, ir jādzīvo! Ko es citu varu darīt?

—  Tev ir laba izglītība, — Anmanis atgādināja. — Tu vari iet uz pilsētu, vari izdevīgi apprecēties . . .

Ieva pakratīja galvu.

—   Nē, saimniek! Uz pilsētu es neiešu . . . Esmu lauku cilvēks.

—   Tas ir labi, — Anmanis tūdaļ uzslavēja. — Laukos cilvēks ir drošs. Māja, zeme un lopi . . . Kas to var satricināt, kas atņemt? Nekādi kari, ne revolūcijas. Zeme paliks vienmēr.

—  Jā, saimniek.

—   Tu esi gudra meitene, — Anmanis turpināja, — pareizāk sakot, sieviete . . . Tev ir bērns . . . bez tēva. Pati e3i viena. Tādēļ gribu zināt . . . Vai tev vēl nav ienākusi prātā vēlēšanās? Nu, kaut vai tāds kluss sapnis? Beidzot zem kājām just daudz cietāku pamatu? Daudz drošāku rītdienu?

Ieva pacēla galvu un domīga paskatījās uz Miķeli Anmani. Šai brīdī Ieva aizmirsa, ka galda otrā pusē sēd viņas darba devējs un iespējamais vīrs. Viņa vienkārši paskatījās uz veco Anmani kā uz cilvēku, kas patiešām vēlas tikai parunāties un viņas labā izdarīt kaut ko patīkamu.

—   Ir, saimniek! — Ieva diezgan sparīgi atbildēja. — Un kā vēl ir! Es bieži esmu sapņojusi, ka esmu pilnīgi neatkarīga, patstāvīga, neviens man neko nevar pavēlēt, nevar ne draudēt, ne pazemot… Es pati esmu noteicēja par savu dzīvi un likteni.

—  Jā, Ieva, — Anmanis piekrita. — Tas ir skaists sapnis. Tas patiešām ir augstākais, ko cilvēks šai pasaulē var sasniegt — noteikšanu pašam par savu dzīvi. Bet kādēļ tik daudzi cilvēki tomēr to nespēj?

—  Nezinu.

—     Kādēļ tu to nespēj? — Anmanis turpināja jautāt. — Esi kādreiz padomājusi?

—  Esmu gan, — Ieva pateica.

—  Un ko ta sapratusi?

—  Daudz ko, — Ieva atbildēja. — Vispirms jau to, ka man, kā visai mūsu ģimenei, ir drausmīgi nepaveicies. Piektā gada nemieri . . . Līdz šim brīdim nesaprotu, kādēļ tēvam tajos vajadzēja iejaukties? Tad šis karš . . . Tas visu izjauca galīgi. Tas paņēma gan tēvu un māti, gan svešumā aizrāva brāli un mīļotu cilvēku. Tagad es patiešām pasaules vidū ar bērnu uz rokām stāvu gluži viena.

Anmanis līdzjūtīgi pašūpoja sirmo galvu.

—   Jā, tas tiesa, — viņš piekrita. — Karš daudziem izpostīja dzīvi, bet ne tas tomēr ir galvenais! Ne tas! Galvenais ir . . . nabadzība! Lūk, kas ir visu nelaimju īstais iemesls! Trūkums! Jo nabags nekad nevar piepildīt nevienu savu sapni! Nevienu nodomu vai apņemšanos! Tā vienkāršā iemesla dēļ, ka viņam no rīta līdz vakaram ir smagi jāstrādā un nepārtraukti jādomā, kā nopelnīt dienišķās maizes kumosu! Viņš visu dzīvi tā arī paliks tikai kalps un nekas vairāk!

—   Runā, ka tagad Krievijā … — Ieva gribēja iebilst, bet Anmanis viņu strupi pārtrauca.

—   Tu daudz neklausies, ko runā par Krieviju! Mēs jau te Latvijā redzējām, kā boļševiki izrīkojās ar zemi un saimniekiem! Viņi tur paliks vēl nabagāki nekā līdz šim! Tas tiesa, vairs nebūs jākalpo saimniekam, viņi visi kalpos valstij. Nezinu, vai tā ir labāk. Turklāt jebkurš kalps vai strādnieks vienmēr var savu darba devēju izvēlēties, turpretī valsts pret visiem būs vienādi . . . vienaldzīga.

Ieva klusēja. Viņa negribēja strīdēties, jo tā jau tas laikam bija, un galu galā ne jau par to viņi šeit abi sēd un rūnā! To saprata arī Anmanis, jo viņš kā atvainodamies pasmaidīja un uzmundrinoši pamāja ar galvu.

—  Tu labāk padomā par sevi! Kā domā dzīvot tālāk?

Arī Ieva pasmaidīja. Viņa saprata, uz ko Anmanis sāk tēmēt.

—  Es domāju … Es dzīvošu tāpat kā līdz šim.

Anmaņa seja kļuva negaidīti skarba. Arī balss izmainījās.

—  Tā, kā tu dzīvoji līdz šim, turpmāk tu vairs nevarēsi, — Anmanis īsta saimnieka balsī paziņoja. Tas Ievu pārsteidza. Vai patiešām lādzīgais Miķelis pēkšņi būtu sadomājis viņai draudēt? Dzīt prom no mājas?

—   Saimniek … — viņa ar grūtībām izdabūja pār lūpām. — Es nesaprotu, par ko jūs runājat. . .

—   Saproti gan! — Anmanis uzreiz atsaucās un šķelmīgi iesmējās. — Un kā vēl saproti! Es taču gribu, lai tu kļūsti mana sieva!

—   Sieva? — Ievai šis izbrīna pilnais sauciens no mutes izspruka pilnīgi nejauši.

—   Kā tad! — Anmanis apstiprināja. — Vai tad tev par to tā vajadzētu brīnīties?

—  Nezinu . . .

—    Bet es gan zinu, — saimnieks turpināja. — Es pie tevis esmu pieradis. Tu man ļoti patīc. Tu esi laba, klusa, paklausīga un pieticīga. Proti strādāt. Redzi, Ieviņ, man ir vajadzīga ne tikai sieva, bet arī saimniece. Kam lai atstāju šīs mājas, visu lielo saimniecību? Tu man rādies vispiemērotākā.

Šoreiz Ieva nosarka. Tas nu beidzot bya noticis. Ko jau vairākus gadus Miķelis Anmanis runāja aplinkiem vai pēdējā laikā caur Annu, beidzot bija pateikts skaidri un gaiši! «Kļūsti mana sieva!. Esi saimniece!» No nabaga Pelnrušķītes uzreiz par karaļmeitu! Varēšu dzīvot bez raizēm. Un mans dēls to varēs.

Bet kādēļ tomēr sirds nepriecājas? Dvēsele negavilē? Prāts nenomierinās? Nejau nu tādēļ,ka Miķelis liekas vecs. Viņš nav vecs. Runāja vēl par bērniem. Protams, Miķelis varbūt ir pat visstiprākajos gados. Bet ko lai es daru ar Jāni Krišlauku? Kur lai es lieku mūsu sešas naktis un dienas? Manas asaras? Manas klusās trīsas? Manu kaunu? Manu laimi? Visus tos vārdus un solījumus? Un kur lai es lieku viņa dēlu?! Kur lai lieku visu to, ko es pret Jāni jūtu? Kara laikā nodevējus nošauj. Ko tu izdarīsi ar mani, Jāni Krišlauk, ja es nodošu tevi un mūsu dēlu?

Ieva beidzot pacēla galvu un pirmo reizi šai vakarā tā pa īstam — atklāti un tieši ieskatījās Anmaņa acīs. Pēc savām īsajām pārdomām viņa pēkšņi jutās pietiekami stipra. Ievu vairs nebaidīja, ka viņa varētu kļūt vāja un padoties Anmaņa diezgan uzstājīgajam lūgumam, nebaidījās pakļauties pašas kaut kur varbūt tikai dziļi zemapziņā mītošajai vēlmei dzīvot daudz labāku dzīvi. Miķelis Anmanis viņas dzīves svaru kausā bija iemetis skaistu un materiāli pilnīgi nodrošinātu nākotni, naudu, māju un saimnieces godu, bet viņa pati atsvaram, mirkli šaubījusies, ielika pilnīgu neziņu par savu turpmāko dzīvi, pastāvīgas bailes, nedrošību, smagu darbu un . . . pienākumu. Dažus brīžus pasvārstījies, svaru kauss tomēr noliecās uz Jāņa Krišlauka pusi. . .

—   Paldies, saimniek, ka jūs mani tik augsti vērtējat, — Ieva diezgan droša atbildēja, tad atkal nedaudz apmulsa.

—  Bet… kā dzīvot bez mīlestības?

Anmanis, stipri izbrīnījies, paskatījās uz savu kalponi. Ko viņa tik ilgi vēl spurojas pretī?

—    Par ko tu runā, Ieva? Kas tā mīlestība tāda ir? Tu zini?

—    Nezinu. — Ieva mulsi pasmaidīja, un viņa šai brīdī izskatījās tik skaista, kautra un jauna, ka Anmanis bija gatavs darīt visu iespējamo, lai tikai viņu iegūtu sev.

—     Mīlestība … — viņš diezgan nicīgi noteica, neap- jauzdams, ka ar to izdara milzīgu kļūdu. — Vai tā daudz tev ir devusi?

—   Jā, saimniek, — Ieva tūlīt atbildēja. — Mīlestība man ir devusi līdzšinējā mūža pašas skaistākās dienas! Un dāvājusi dārgāko, kas man pieder, — manu dēlu.

—    Tu par viņu daudz neuztraucies! — Anmanis tūlīt atsaucās. — Es tavu puiku adoptēšu!

—   Pateicos. Jūs tik tiešām esat labs. Bet manam puikam jau ir tēvs.

Anmanis sadrūma. Pēc šiem vārdiem viņš saprata, ka viņa cerības uz labvēlīgu sarunas iznākumu laikam tomēr ir visai vājas . . . Viņš ar to būtu gatavs varbūt arī beigu beigās samierināties, bet nekādi nespēja apjēgt, kādēļ Ieva viņam tomēr atsaka. Mīlestība, bērna tēvs . . . Nekā taču tāda nav! Tas viss ir izdomāts, izsapņots!

—  Kur viņš ir? — Anmanis, pilns nesapratnes, uzprasīja.

—    Kur ir tava bērna tēvs? Parādi! Un, ja tomēr ir, ko ta nenāk un nerūpējas par savu dēlu?

Ieva atkal nolieca galvu un ilgi klusēja. Beidzot tikko sadzirdami izdabūja pāri lūpām: — Viņš ir manā sirdī. . .

Anmanis skaļi iesmējās. Tas nu nebija nopietni!

—     Sirdī! — viņš ar izsmieklu teica. — Tad lūk, kur ielīdis! Bet es tev esmu blakus! Pacel galvu un apskaties! Es tavā labā esmu gatavs … Es tev novēlēšu visu savu mantu un īpašumus . . . Visu naudu. Nu, nāksi pie manis?

—  Nē, — Ieva pavisam noteikti atbildēja. — Neiešu!

—  Mīļā Ieva .. .

—   Nevajag, saimniek! Es jūs nemīlu un nekad arī nespēšu iemīlēt.

—   Bet ja būs nauda? — Anmanis neatlaidās. — Ja tev piederēs visa šī lielā saimniecība, piecstāvu nams Rīgā, ja tev būs vara pār cilvēkiem … Kam tad vēl vajadzīga mīlestība?!

Ieva piecēlās. Viņa vairs nevēlējās runāt.

—  Piedodiet, saimniek, bet. . .

—  Tu mani atraidi?

—  Man nav vajadzīgs piecstāvu nams Rīgā, — Ieva pateica un juta, ka viņu atkal velk uz raudāšanu. — Tāpat nav vajadzīga jūsu saimniecība, jūsu . . .

—    Ieva! — Arī Anmanis strauji piecēlās stāvus, apgāja apkārt galdam un nostājās viņas priekšā. — Nu labi! Ne es un ne manta! Bet nākotne? Ieviņ! Laba, skaista, pilnīgi nodrošināta nākotne pašai un tavam bērnam arī nav vajadzīga?!

Ieva smagi nopūtās.

—  Un kā vēl ir vajadzīga!

—  Tad kādēļ to neņem?

Ieva vēlreiz nopūtās un gāja prom. Pie durvīm vēl apstājās un atskatījās. Anmanis stāvēja istabas vidū sašļucis, pilns neizpratnes un ļoti vīlies. Ievai viņa kļuva pat žēl. Bet vēl vairāk viņai kļuva žēl pašai sevis.

—    Es ņemtu, saimniek, — Ieva gandrīz vai nelaimīga teica. — Ņemtu ar vislielāko prieku! Bet kur lai es lieku savu . . . sirdi? Savu dvēseli?

27. nodaļa

Ave, Marija, Marija, Marija! Marija Krišlauka nodrebēja.

Rīgas radio beidza pārraidīt Vasarsvētku dievkalpojumu no Doma baznīcas.

Lai slavēts Dievs un nolādēts cilvēks? Atbildi, svētā Jaunava ar tikko piedzimušo bērnu uz rokām! Kādēļ tu viņu dzemdēji?

Tavā sejā mirdz mātes laime vai tikai apmierinājums, ka beidzot esi samaksājusi dabas uzlikto vissmagāko nodokli?

Bet varbūt tu savu puisēnu, pildot augstāko pienākumu, apzinīgi dzemdēji . . . krustam, sevi mierinot, ka turpmāk cilvēks varēs dzīvot bez ciešanām?

Bet laikam jau nedzīvos.

Cilvēki paši sevi iznīcinās.

Ki ustā sistie mocīsies velti.

Grēkus nevar izpirkt ar kāda notiesātā nāvi.

Mēs varam tikai raudāt un nožēlot, ka daba nav parūpējusies, lai cilvēks tomēr būtu labāks.

Kādas viduslaiku pilsētas laukumā dega sārts. Sārtā sadega balta jaunava. Viņa mēģināja ar savām asarām nodzēst uguns liesmas, jo nekādi nespēja saprast ne cilvēka trulumu, ne tā ļauno prieku.

Bet tas, kam rokās bija lāpa, smējās.

Viņš bija mirkļa uzvarētājs. Iespējams, ka viņš sevi mierināja ar domu, ka ir ne tikai prasmīgi izpildījis savu amata pienākumu, bet vēl izdarījis arī lielu darbu. Turpmāk neviens vairs netiks apburts ar . .. mīlestību.

Svētā Marija, noliec savu bērniņu atpakaļ salmos!

Ja tu zini viņa turpmāko likteni, pamodini viņu tikai pēc desmittūkstoš gadiem!

Cilvēce vēl nav gatava pieņemt viņa upuri.

Cilvēks vēl nav gatavs pilnībā dzīvot otra labā.

Un tad, kad viss beigsies un sāksies no jauna, vairs nebūs vajadzības dzīvību mainīt pret patiesību.

Cilvēks pats būs patiess un svēts.

Marija Krišlauka smagi nopūtās un piegāja pie loga. No turienes pavērās pierastais skats uz GrīzAkalnu un smilšaino Lauku ielu.

Viņai bija paticis tikko dzirdētais dievkalpojums un tam sekojošais garīgās mūzikas koncerts. Tas pacilāja dvēseli, darīja to gaišāku, un tagad viņa jau daudz mierīgāka varēja domāt par dzīvi un saviem satrakotās pasaules izšķirtajiem dēliem.

Viņu tēvs Boļeslavs Krišlauks jau otro gadu gulēja netālajos Matīsa kapos, un viņai nez kādēļ tas pārāk nesāpēja. Laikam jau tādēļ, ka Boļeslavs bija cietsirdīgas dabas cilvēks, pieradis visus komandēt, ar varu pakļaut apkārtējos savām iegribām un iedomātai sadzīves kārtībai.

Tagad nelielajā zemes gabalā starp dzelzceļa staciju, Centrālcietuma mūri un zemes ceļu vienaldzīgā vienotībā gulēja gan labais un ļaunais, gan nabagais un bagātais. Nesarunājoties, viens otru neapvainodami un neko jau vairs nepār- mezdami, atomos un kvantos lēnām sadalījās piektā gada revolucionāri, deviņpadsmitajā gadā nošautie Rīgas strādnieki un paši viņu šāvēji. . .

Daudz ko jūs ar savām dzīvēm un rīcību esat panākuši? Vai mana personīgā dzīve kaut vai par vienu miligramu ir kļuvusi vieglāka?

Tieši otrādi.

Tā ir kļuvusi nepanesami smagāka un nepārredzami tukšāka. Vīrs mani visu mūžu ir sitis un tagad droši vien par to ellē saņem sodu.

Jānis, neskatoties uz visām manām atrunām, tomēr aizgāja mācīties uz karaskolu, kļuva virsnieks, ātri pieslējās boļševikiem, sirdīgi karoja par Stučkas Latviju, tad aizgāja karot arī vēl par Ļeņina Krieviju!

Kur un kad manam bērnam radās vēlēšanās turēt rokās ieroci un bez žēlastības kaut?

Bībelē taču stāv rakstīts . . .

Bet lai jau paliek Dievs un viņa svētie raksti! Es gribētu zināt, kādēļ tu, Visvarenais, arī Mārtiņa dvēselē atļāvi tik viegli ieplūst naidam un viņu neaizkavēji no augstskolas sola ielēkt tieši ierakumos?

Mārtiņš savukārt karoja par Ulmaņa Latviju. Ja man būtu vēl viens dēls, es nemaz nebrīnītos, ja viņš būtu iestājies par Niedras Latviju!

Kam taisnība?

Kāds ir bijis pareizais ceļš?

Es nezinu, vai par savu iedomāto valsts vai pasaules modeli akurāt vienmēr ir jācīnās ar zobenu un šauteni? Varbūt dažreiz to pašu mērķi un ideālus var sasniegt daudz vienkāršāk, tikai ar vārdiem, ja tie ir taisnīguma un garīguma pilni?

Jēzus Kristus taču nav nogalinājis nevienu cilvēku, un tomēr viņš šo pasauli izmainīja.

Marija lēni atgāja no loga un apsēdās virtuves kaktā starp galdu un plīti. Tā bija viņas iemīļotā atpūtas vieta, viņa tur bieži pavadīja daudzus vakarus, agrāk gaidīdama no darba pārnākam vīru, bet tagad Mārtiņu. Lai gan no pēdējām kaujām Latvijas teritorijā jau bija pagājis vairāk nekā pusotra gada, viņa joprojām uztraucās, baiļojās un mocījās ar nepatiku par dēla dienestu ai-mijā. Tas bija pretrunā ar viņas reliģisko pārliecību, viņa to nepieņēma arī no tīri cilvēciska viedokļa.

Mārtiņu, tāpat kā viņa vecāko brāli Jāni, kara liktenis bija saudzējis. No visām trakajām kaujām, kurās Mārtiņš piedalījās, viņš bija pamanījies izsprukt sveiks un vesels. Viņu neķēra ne sarkano, ne vāciešu, ne arī bermontiešu lodes.

Durvis klusi atvērās, un dzīvoklī ienāca Mārtiņš.

MāJ,e uz viņu paskatījās un sarauca seju. Mārtiņš bija skaists zēns, stalts, vīrišķīgs un ļoti līdzīgs gan tēvam, gan vecākajam brālim. Taču mātei likās, ka viņas dēls formas tērpā tajā izskatās svešs un auksts. Marija nenoliedza, ka Latvijas Republikas neatkarības izcīnīšana ir bijis labs un vajadzīgs darbs, taču viņai būtu paticis, ja šī karošana būtu notikusi bez Mārtiņa līdzdalības. Skaties, kā gribi, taču Mariju neatstāja baisma sajūta, ka viņas priekšā atrodas cilvēks, kas tomēr kaut kad nogalinājis otru cilvēku. Tādu pašu dēlu kādai citai mātei. . .

Mārtiņš koridorā noģērba virsdrēbes un ienāca virtuvē.

—  Ēdīsi? — māte tūlīt pajautāja.

—   Jā, muterīt, ēdīšu, — Mārtiņš steidzīgi atbildēja un apsēdās pie galda. — Neko neesmu ņēmis iekšā kopš rīta.

—  Ko tu darīji?

—  Biju aizbraucis uz laukiem.

—   Vai tad kazarmās šodien nevajadzēja būt? — Marija vaicāja, klādama galdu.

—  Es atprasījos, — Mārtiņš paskaidroja un kāri sāka ēst svaigu sakņu zupu.

Marija apsēdās iepretim un uzmanīgi vēroja dēla skarbo, mazliet nogurušo seju. Sirdī jau kuro reizi ielija rūgta sāpe, ka Mārtiņš tik ātri ir izaudzis liels un kļuvis patstāvīgs. Viņas teiktajam, viņas domām un vēlējumiem Mārtiņa dzīvē vairs nebija nekādas nozīmes! Viņš visu dara, ko pats ieņēmis galvā un atradis par vajadzīgu darīt. Tāpat savā laikā rīkojās arī Jānis un visu mūžu Boļeslavs. Es viņam biju vajadzīga vienīgi tādēļ, lai dzemdētu abus puikas un pēc tam visus apkoptu, apmazgātu, apģērbtu un ēdinātu. Žēl. Kad vēl biju jauna un taisījos precēties, savu dzīvi biju iedomājusies daudz labāku un pilnvērtīgāku. Es gribēju būt saimniece, bet kļuvu bez algas strādājoša kalpone.

—    Mārtiņ … — Marija nedaudz drebošā balsī vērsās pie dēla. — Vai tu no tām kazarmām beidzot nevari atprasīties pavisam?

Mārtiņš pacēla galvu un nepatikā paskatījās uz māti.

—  Tu atkal sāc?

—  Tev tik ļoti patīk būt par zaldātu?

—   Es neesmu zaldāts, — Mārtiņš diezgan asi atbildēja. — Es esmu virsnieks, virsleitnants.

—  Tu vairs negribi mācīties?

Mārtiņa seja kļuva vēl aukstāka.

—  Tev nepatīk, ka nēsāju formas tērpu?

—   Es jau neko nesaku, — Marija klusi atbildēja. — Formas tērpam pašam par sevi nav nekādas vainas, taču man arvien vairāk nepatīk . . . Jā. Nepatīk, ka esi armijā.

Mātes sacītais Mārtiņu kārtējo reizi ļoti aizskāra. Kad deviņpadsmitā gada otrā janvāra naktī daži simti studentu rotas karavīru kopā ar pulkvedi Kalpaku no Rīgas pils vārtiem atkāpās uz Jelgavu, daudzus no viņiem šai gandrīz vai bezcerīgajā ceļā pavadīja gan mātes, gan līgavas. Tikai mana māte . . . Viņa kliedza, raudāja un lūdzās: «Mārtiņ! Neej! Es tevi neesmu dzemdējusi nokaušanai! Es tevi esmu radījusi dzīvei! Pietiek, ka jau tavs vecākais brālis karo, kādēļ arī tev tas ir jādara?»

Bet, velns parāvis, man tas bija jādara! Tāpat kā tas bija jādara Kalpakam, Balodim, Ozolam, Zemitānam, Berķim, Peniķim un tiem daudzajiem noskrandušajiem puikām no Cēsu skolnieku rotas, kuri bezbailīgi stājās pretī svešajam pārspēkam!

Kas mūs visus trieca uz priekšu? Kas noturēja uz vietas? Kas aizdzina nāves bailes?

Latvija!

Lūk, kas mums deva spēku, ticību un drosmi! Septiņsimt gadu laikā kara, revolūcijas un citu apstākļu sakritības dēļ mums pirmo reizi pavērās reāla iespēja nodibināt pašiem savu valsti. Vēsture mums varbūt pirmo un pēdējo reizi piespēlēja tik retu izdevību, un būtu bijis noziegums to neizmantot!

Atklāti sakot, mēs toreiz tā nemaz sevišķi neizplūdām sapņos par turpmāko Latvijas nākotni. Mūs arī daudz neinteresēja, kāds pēc tam būs Latvijas valsts politiskais un ekonomiskais stāvoklis! Mūs interesēja pats šis vēsturiskais fakts — mēs varam reāli izcīnīt brīvu un neatkarīgu valsti! Mēs beidzot varam dzīvot bez krievu un vāciešu virskundzības! Mums nekad vairs nebūs jāpakļaujas nekādām svešinieku iegribām, pavēlēm vai interesēm! Mēs gribam būt brīvi un tādi arī kļūsim! Mums nav bail no nāves. Mums nav bail krist kaujas laukā, nav bail būt ievainotiem un pēc tam visu mūžu dzīvot kā kropļiem un invalīdiem! Jo . . .

Brīvība atsver visu! Tas ir ikvienas nācijas, valsts un indivīda augstākais ētiskais ideāls un pats būtiskākais normālas eksistences priekšnosacījums un pamats.

Mana valoda atsver visu!

Dzimtene atsver visu!

Un ceru, ka tā arī visu piedos . . .

—   Es atceros, ka toreiz tev nepatika, ka gāju līdzi Kalpakam. Bet ja mēs nebūtu gājuši? Esi kādreiz par to padomājusi?

—  Jā, Mārtiņ, esmu, — Marija rāmi atbildēja un uz galda malas gandrīz vai svētsvinīgā mierā uzlika savas sastrādātās rokas.

—    Tagad te valdītu sarkanie! — Mārtiņš skarbi atgādināja. — Tev vajadzētu turpat vai par velti no rīta līdz vēlam vakaram strādāt fabrikā, bet man … Es jau vairs nebūtu dzīvs. Par- brīvdomību es kā niknākais valsts ienaidnieks jau sen būtu nošauts! Esi aizmirsusi, kā te Rīgā un visā Latvijā darbojās kara tribunāli?

—    Dēls, es neko neesmu aizmirsusi. — Māte grūtsirdīgi pasmaidīja. — Atceros, ka tādi paši tribunāli tieši ar tādu pašu nesaudzību darbojās arī vāciešu laikā un diemžēl darbojas pat tagad, latviešu laikā . . . Bet ne par to es gribu runāt. Ja tu ar Jāni . . . Ja jūs abi nebūtu aizgājuši karot. . . Bet jebkurš karš, vienalga, taisnīgs vai netaisnīgs, agresīvs, aizstāvības vai atbrīvošanas . . . patiesībā taču ir tikai atklāta cilvēku slepkavošana! Šaubos, vai jel kādi vārdi, jel kādi cēli mērķi var noslēpt šo karu zvērisko dabu. Vai tad tu patiešam domā, ka karā cilvēki kļūst labāki? Es domāju, ka viņi kļūst sliktāki, jo ļoti slikti un nepareizi ir atņemt otram cilvēkam viņa vienreizējo dzīvību . . . Dievs to nekad nepiedod! Tāpat neviens cilvēks, neviena māte . . . Tad lūk, Mārtiņ … Ja jūs abi nebūtu aizgājuši karot . . . Ja nebūtu piedalījušies šai lielajā slaktiņā … Es bez kauna varētu ieiet baznīcā. Varētu bez vainas apziņas skatīties uz debesīm. Varētu uz ielas bez bailēm satikt pretimnākošus cilvēkus . . .

Mārtiņš ilgi klusēja. Viņš diezgan asi atgrūda iztukšoto šķīvi tālāk no sevis, strauji pagriezās sāņus un paskatījās laukā pa logu.

Bija pats vasaras plaukums. Vasarsvētku pirmā diena. Bet viņš sevī tomēr nejuta ne mazāko svētku noskaņu. Bija tikai satraukums, dusmas un pat savādas bailes.

Jānis Krievijā ir ģenerālis. To Mārtiņš bija uzzinājis tikai nesen, un šis fakts viņu ļoti satrauca. Jo agrāk vai vēlāk tas noteikti kļūs zināms ari visai latviešu sabiedrībai, par to rakstīs avīzes un vēsturnieki savās grāmatās. Viņam no tā nekāds labums nav gaidāms. Tieši otrādi. Tas ļoti kaitēs viņa militārajai karjerai. Vēl sliktāk! Droši vien tāda karjera vispār kļūs neiespējama.

Mārtiņā vēlreiz ieplūda dziļš naids pret brāli, kurš, pat atrazdamies milzīgā attālumā no dzimtenes, viņam atkal kaitē. Mārtiņš saprata, ka viņiem visticamāk vairs nebūs lemts satikties, taču kārtējo reizi zvērēja brālim nemūžam nepiedot. Neko! Ne viņa piesliešanos lieliniekiem, ne pasludināto nāves spriedumu, ne skumjo faktu, ka viņš ar savām sarkanā ģenerāļa zīmotnēm atkārtoti ir iznīcinājis iespēju arī Mārtiņam kādreiz kļūt par augstāko virsnieku . . .

Bez tam acīmredzot ne Jānis pats, ne arī māte vēl nemaz nezina, ka brīvo Latvijas gaisu elpo arī šī nelieša bērns . . . Viesturs Krišlauks! Ka turpat Kalnu muižā dzīvo arī tāda Ieva Zemīte, kura Mārtiņam jau no pirmā ieraudzīšanas mirkļa iepatikusies. Pat tik ļoti iepatikusies, ka vairs nedeva ne mirkli miera! Mārtiņš jau pa ceļam no Kalnu muižas bija stingri izlēmis, ka darīs visu iespējamo, lai šī smukā un sievišķīgi kautrīgā Ieva Zemīte visdrīzākajā laikā piederētu tikai viņam . . . Acīmredzot tas pagaidām ir vienīgais veids, kā viņš var sariebt savam niknākajam ienaidniekam . . .

—   Tu mani nosodi? — Mārtiņš atkal pagriezās ar seju pret māti.

—  Jā, dēls, — māte apstiprināja. — Tev vajadzēja turpināt studēt, nevis kā apmātam skriet slepkavot cilvēkus!

—  Tu nemaz nepriecājies par mūsu brīvo Latviju?

—   Priecājos. Taču es priecātos vēl vairāk, ja šī brīvība būtu izcīnīta bez tavas līdzdalības.

—  Tev kauna nav?

—  Nē, — Marija strauji papurināja galvu. — Bet šaut uz cilvēkiem . . . Tas tev nešķiet kauna darbs?

—     Vispārīgi, jā, — Mārtiņš piekrita. — Un ne tikai kauns. Tas ir nepieļaujami! Taču atsevišķos vēstures mirkļos . . . Kad izšķiras valsts vai visas tautas liktenis . . . Ienaidnieka nogalināšana nav nekāds grēks! Tas ir pat katra pilsoņa svēts pienākums! Vai tad tu to nesaproti?

—  Nē, dēls, tu man, lūdzu, piedod, bet es to nesaprotu! Uz šīs pasaules nav itin nekā tāda, kas būtu līdzvērtīgs cilvēka dzīvībai. Tā mani kādreiz mācīja skolā, tā ir mācījuši gudri cilvēki, un tā mani vēl joprojām māca Bībele un Dievs!

—    Nomierinies! — Mārtiņš teica. — Un ej droši savā baznīcā! Mani grēki uz tevi neattiecas.

—  Mēs visi esam Krišlauki, — Marija atgādināja. — Mums augstu jātur savs ģimenes gods.

—    Kas mēs vairs par ģimeni! — Mārtiņš nicīgi izmeta. — Tēva vairs nav, arī Jānis . . .

Pēkšņi Mārtiņu kārtējo reizi pārņēma nevaldāma niknuma lēkme. Pēc karā pārdzīvotā šķita smieklīgi runāt par Dieva žēlsirdību un visaptverošo cilvēkmīlestību . . . Nē! Kad tava tēvzeme ir briesmās, kad tā ir apspiesta un pazemota, nav nekādas mīlestības! Nav nekādas žēlsirdības! Nav Dieva! Ir tikai cīņa, pienākums un upuris . . .

Mārtiņš, iekšēji drebēdams no naida un pārestības sajūtas, ātri izlēma, ka nav jēgas slēpt no mātes Jāņa drausmīgo pavēli. Lai māte zina, lai saprot, ka arī viņas mīlulis, pirmdzimtais, nav nekāds svētais! Ka Jānis Krišlauks patiesībā ir izdarījis jau Bībelē tik ārkārtīgi nosodīto nāves grēku . . .

—   Muterīt, — Mārtiņš saudzīgi iesāka. — Es tev to negribēju agrāk teikt . . . taču tas tev ir jāzina, ja jau esi ieminējusies par mūsu ģimenes godu. Es nezinu, ko ar mums

Augstākais darīs ellē vai debesīs, taču mēs abi ar Jāni . . . Jā! Mums iznāca karot. Kā tu zini, Jānis, kā visi mūsu strēlnieki, vispirms karoja pret vāciešiem, piedalījās Ziemassvētku kaujās un cīņās pie Mazās Juglas . . . Bet tad viņš pārgāja lielinieku pusē un deviņpadsmitajā gadā šeit Latvijā karoja pret mums! Viņš karoja arī pret mani. Un tad . . . Varbūt tā bija nejaušība, varbūt liktenis, bet mēs toreiz Skrundas apkārtnē satikāmies . . .

Māte pārsteigta paskatījās uz Mārtiņu, nevarēdama saprast, kādēļ viņš to slēpis.

—  Kā Jānis izskatījās? — māte jautāja. — Bija vesels?

—  Neievēroju, — Mārtiņš strupi atbildēja. — Mēs toreiz satikāmies ne kā brāļi, bet gan kā niknākie ienaidnieki!

Marijai kļuva skumji. Kaut kāds smagnējs žēlums un reizē nepatika spieda viņu novērst skatu sāņus un zemu noliekt galvu. Dzirdētais viņai bija nesaprotams.

—   Jūs . . . Mani abi puikas . . . Brāļi. Kā jūs varējāt būt ienaidnieki?!

—  Tas ir vienkār šāk par vienkāršu. Mēs katrs cīnījāmies par savu lietu un katrs to uzskatījām par svētu.

—    Jūs abi esat maldījušies, — Marija klusi, bet ļoti skaidri teica. — Svēts var būt tikai Dievs un tas, ko viņš ir darījis vai teicis. Bet tas, ko dara cilvēks . . . gandrīz vienmēr ir grēcīgs.

—   Ļoti iespējams, — Mārtiņš piekrita, — bet laikam nav lielāka grēka . . . Tu zini, ka Jānis mani lika nošaut?!

Marija nodrebēja. Viņa lēni pacēla galvu augšup un vēlreiz izbrīnījusies paskatījās uz dēlu. Vai tā varētu būt taisnība, ko viņš nupat pateica? Tas likās neticami. Vai tiešām atšķirīgi politiski uzskati var radīt tik lielu naidu? Bet, ja rada, kam vajadzīga tāda politika? Kam vajadzīgas tādas idejas un mērķi? Vai tiešām cilvēks dzīvo tikai tādēļ, lai visu mūžu, te labāk, te sliktāk maskēdamies aiz dažādiem principiem, uzskatiem un iedzimtajām tieksmēm, varētu brīvāk realizēt un izpaust savu ļauno dabu?

—   Kādēļ viņš … tā darīja? — māte ar sausu muti vaicāja.

Mārtiņš klusēja.

—  Ko tu pats biji nodarījis?

Mārtiņš joprojām klusēja. Neko tuvāk paskaidrot viņš nevēlējās. Viņš vispār vairs negribēja runāt un nožēloja, ka mātei šo notikumu izstāstījis. Nevajadzēja. Nekas vairāk viņai nav jāzina.

—   Es nokļuvu gūstā, — Mārtiņš negribīgi teica. — Sarkanie atkāpās . . . Tieši todien krita Oskars Kalpaks. Jānim vairs nebija laika . . . Viņš ar mani runāja maz. Pajautāja, kā tev ar veselību, ko dara Marta . . . Bez tam tur vēl bija viens nikns komisārs . . . Tas droši vien Jāni piespieda. Bet mani izglāba viens no Jāņa strēlniekiem. Viņš mani nenošāva, bet palaida brīvībā. Tādā sakarā es šodien aizbraucu uz mājām, kur viņš dzīvoja. Mājas saucas «Lejrozes», tās ir blakus Skrundai. Mans glābējs, Gunārs Zemītis, ir aizgājis kopā ar Jāni uz Krieviju un nav vēl atgriezies. Varbūt vispār neatgriezīsies, taču tais mājās pašlaik dzīvo viņa māsa Ieva. Skaista, kautrīga un visādā ziņā ļoti pievilcīga sieviete. Arī pēc dabas viņa šķiet laba, ar tādu mierīgu un padevīgu raksturu. Viņa man uzreiz iekrita acīs un, liekas, arī sirdī . . . Bet pirms tam . . . kad tur deviņpadsmitajā gadā atradās Jānis ar savu pulku … Šī meitene vispirms bija iepatikusies arī viņam. Es nemaz nešaubos, ka Jānis viņu toreiz kādu nakti ir paņēmis ar varu . . .

—    Mārtiņ, kādēļ tu vienmēr tik slikti domā par savu brāli? — Māte velti sevī centās apspiest trulu, žņaudzošu nepatiku. — Es nebūt negribu apgalvot, ka karš Jāņa dvēseli ir atstājis neskartu, ka viņā nav notikušas nekādas pārmaiņas, taču tam, ka viņš kādu varētu bez ārkārtīgi lielas vainas likt nošaut, turklāt vēl pats savu brāli . . . Tāpat ar varu, brutāli iegūt sievieti . . . Nē, Mārtiņ, nē! Tas nekad tā nevar būt! Pat vislielākās kara vai revolūcijas laika cietsirdības nebūs spējušas Jāni padarīt tik necilvēcīgu! Nē! Es tam neticu! Neticu!!!

Mārtiņš piecēlās, apgāja apkārt galdam un nostājās blakus mātei.

—   Tu parasti lasi tikai Bībeli, bet tev neskādētu dažreiz ieskatīties arī avīzēs, — viņš teica jau nedaudz mierīgākā balsī. — Tad tu zinātu, kas notiek pasaulē, kas pašlaik darās ar valstīm un cilvēkiem. Bez tam . . . Ne tikai karš, ne tikai vienreiz pārdzīvotas nāves bailes, dažāda veida ciešanas vai kāda vērtīga vai maldīga ideja spēj cilvēku pārvērst līdz nepazīšanai. To bieži izdara arī mīlestība vai tikai viens nejauši pateikts vai saklausīts vārds!

—  Tas, ko tu teici par sevi un Jāni… — Māte samulsusi sāka raudāt. — Es jūs nepazīstu. Tas nav kristīga cilvēka cienīgi.

—  Labi, par to vairs nerunāsim! — Mārtiņš neapmierināts gribēja beigt sarunu. — Laiks un vēsture katru no mums noliks savā vietā.

—    Katru savā īstajā vietā noliek Dievs un cilvēki, — māte šņukstēdama iebilda. — Es šaubos, vai tā ir laba vieta, kur jūs abi pašlaik atrodaties . . .

Mārtiņš pasmaidīja.

—    Laba diezgan. Domāju, ka arī Jānis par sevi nevar daudz sūdzēties. Uzkāpt tik augstu . . . Turklāt mēs katrs savu mērķi esam sasnieguši. Latvija kā neatkarīga valsts ir izveidota, un sarkanie Krievijā arī ir nodibinājuši savu strādnieku valsti. Par ko lai mēs būtu neapmierināti?

Māte noslaucīja asaras un ar kreiso roku pieskārās uz krūtīm pakārtajam sudraba krustiņam.

—    Es jau tev pirmīt jautāju . . . Vai jūs nekad neesat padomājuši par kādu cenu mērķi esat sasnieguši?

—  Man par to nav jādomā. Es to skaidri zinu.

Māte nogurusi papurināja galvu un apsēdās iepriekšējā vietā.

—    Tu man, lūdzu, piedod, dēls, taču tas man patiešām liekas kaut kas šaušalīgs, no cilvēcīgā viedokļa absolūti nepieņemams, ka jūs esat bijuši gatavi viens otru nogalināt. Ja jūs to varējāt. . . tad kaut kādas idejas vai mērķa vārdā jūs taču būtu varējuši . . . nonāvēt arī mani!!! Savu māti un tēvu! Ja tas tev neliekas nekas briesmīgs, ja tu to nenožēlo … Es tevi vairs nevarēšu mīlēt! Tu man kļūsi svešs un nepatīkams! Tādēļ lūdzu vēlreiz . . . Demobilizējies, ej prom no armijas un atsāc mācības universitātē! Izmācies par advokātu, aizstāvi nabagos un nelaimē nokļuvušos! Tā tu ar laiku varbūt izpirksi savus grēkus. Mīli, apprecies, radi jaunu dzīvību . . .

Mārtiņam mātes kļuva žēl. Viņa izskatījās uzkrītoši nelaimīga, vientuļa un slima. Tāpat nevarēja apgalvot, ka viņas sacītajā būtu bijis kaut kas nepareizs. Tieši otrādi. Viss bija pareizi, viss, kā vajadzētu risināties pēc Dieva mācības un viņa ieceres, taču kādēļ tomēr cilvēki bieži rīkojas tieši pretēji? Atbilde laikam ir gaužām vienkārša. Cilvēka domāšanu, viņa apziņas līmeni un galvenokārt rīcību nosaka nevis iespējamā Dieva eksistence, bet gan reālie dzīves apstākļi. Bet šie apstākļi cilvēku ļoti bieži neapmierina, tie viņu pazemo un draud iznīcināt, tādēļ mēs arī tik bieži kļūstam kareivīgi, jā, varbūt ari zvēriski, jo gandrīz vienmēr šos neciešamos dzīves apstākļus var izmainīt tikai un vienīgi ar brutālu spēku! Tas vienādā mērā attiecas gan kā uz katra personīgo dzīvi, tā ari uz jebkuras valsts, nācijas vai pat visas cilvēces likteni. Ticība Dievam vai Jēzus Kristus mācība var noderēt vienīgi vājajiem, tikai tiem, kuri savu iedzimto īpašību dēļ nekad neuzdrošināsies uzstāties pret stiprāko, pret netaisnību un apspiestību. Jo pati šī ticība un mācība jau radina un audzina cilvēku būt pazemīgam un ar visu samierināties. Bet es tā nevarēju! Un arī Jānis, lai viņš nolādēts, acīmredzot tāpat nevarēja! Mēs esam piedzimuši ar citām rakstura un domāšanas īpašībām, ar pavisam citu pasaules izpratni un atšķirīgu apziņas līmeni! Lai vājais un bailīgais sev palīdz ar dievvārdiem! Es mūsu tautai un personīgi sev pacentīšos palīdzēt ar citiem līdzekļiem!

Mārtiņš lēni noslīga mātes priekšā uz ceļiem un atklāti ieskatījās viņas saraudātajās acīs.

— Piedod, muterīt, ja es tev atkal esmu sagādājis kaut ko nepatīkamu. To es neesmu gribējis. Es gribēju pavisam ko citu. Es biju pārliecināts, ka mans personīgais liktenis ir daudz zemāk vērtējams nekā mūsu tautas liktenis un ka par tā labāku un taisnīgāku virzību ir vērts pacīnīties. Acīmredzot tieši tāpat domāja arī Jānis, tikai no citām pozīcijām. Tādēļ ari bija tas naids un absolūta nerēķināšanās ne ar sevi, ne ar pretinieku. Pastāvēja kaut kas augstāks, daudz vērtīgāks — visas tautas nākotne. Nemaz negribu strīdēties. Varbūt patiešām jebkura bruņota cīņa ir amorāla un netikumiska, taču es nezinu, kā mēs būtu varējuši savu mērķi sasniegt, ja ne vienīgi ar spēku. Bet tagad būs miers. Es no armijas aiziešu. Patiešām. Atkal studēšu jurisprudenci, mīlēšu, apprecēšos un … Jā, muterīt, to es tev nemaz vēl neesmu pateicis. Vari priecāties. Tu jau esi kļuvusi vecmāmiņa! Tev ir mazdēls, Viesturs Krišlauks. Tas ir Jāņa bērns, taču, tā kā Jānis Latvijā diez vai kādreiz atgriezīsies . . . Par to puiku parūpēšos es.

Marija iekliedzās. Un tūdaļ atkal sāka raudāt.

Viņa joprojām nevarēja saprast, kas gan ar šo pasauli un cilvēkiem notiek? Kādēļ viss darās ačgārni, nepareizi un pat pretdabiski? Brālis karo pret brāli, un māte veselu gadu nezina, ka viņas dēlam piedzimis bērns! Vēl viens no Kriš- laukiem. Kas viņš būs par cilvēku? Šīs dzimtas turpinātājs vai tās lāsts?

Marija piecēlās un klusēdama iegāja savā istabā. Kreisajā stūrī starp lielo gultu un skapi pie sienas stāvēja glezna — suģestējošs Dievmātes portrets ar tikko piedzimušu bērniņu uz rokām. No šī attēla uz visām pusēm un it sevišķi uz Marijas Krišlaukas dvēseli izstaroja tik silts, savāds spēks un valdzinājums, tik liela paļāvība un ticība labajam, ka Marija pārmeta krustu, noslaucīja asaras un nomierinājās. Viņa saprata, ka Dievs viņu nepametās, ka Dievs beidzot ļaudīm atgriezīs veselo saprātu, naids izzudīs un visi cilvēki atkal kļūs brāļi. Bērni redzēs savus vecākus, un vecāki kaut kad noteikti atkal satiksies ar saviem bērniem.

Pasaule ir maza. Liela ir tikai ticība un mīlestība.

28. nodaļa

Tā viņam negadījās pirmo reizi.

Smadzenēs asi iedūra trula sāpe, bija jūtams smags spiediens, kaut kas līdzīgs veltņa kustībai pa karstu asfaltu. Galva pēkšņi sāka skaļi dunēt, sāpēt un it kā nedabiski izplesties. Pēc tam uzzibēja vairāki balti zibšņi un nez no kurienes sāka nākt jocīgas skaņas. Pirmajā brīdī tās atgādināja stikla plīšanu, bet mazliet vēlāk arvien skaidrāk iezīmējās dažādu cilvēku balsis un mūzika — liegi maiga un nomierinoša, te atkal satraucoša un ļoti skaļa.

Mākslinieks Jānis Vanags arī šoreiz nesaprata, vai viņš atrodas nomodā vai visu darbnīcā notiekošo iedz neparastā sapnī. Bet sapnis nemaz tik neparasts vairs nelikās. Viņš pie tā jau sāka pierast. Jo ne jau pirmo nakti pie viņa ciemos nāca šie savādie cilvēki.

Bet, pirms viņi atkal parādījās, Jānis Vanags vispirms ieraudzīja baltu putnu. Tas bija spilgti košā krāsā, ar milzīgu spārnu atvēzienu. Putns pāri darbnīcai lidoja bez skaņas.

Viņš kustējās mierīgi un cēli, un viņa klusajā lidojumā jaudās kaut kas dižs un karalisks.

Varbūt tas bija nomaldījies albatross, kas no Atlantijas viņējā krasta nez kādēļ tieši šeit meklēja savus pazudušos radiniekus?

Darbnīcas stūrī stāvēja aizsāktais Jāņa Krišlauka portrets, un viņa nopietnās acis vērīgi sekoja putna kustībai.

Pusmiegā, pusnomodā, dīvainas apziņas un neapziņas stāvoklī to novēroja arī Jānis Vanags, tagad jau neapšaubāmi Jāņa Krišlauka tiešs asinsradinieks.

Varbūt caur putnu balsīm, mežu smaržām, upju tecējumiem, jūras šalkšanu un nemitīgo zvaigžņu staru plūsmu viss, kas kādreiz noticis, pie mums pastāvīgi atgriežas?

Ja mēs šo pasauli esam pareizi sapratuši, tad nekas jau no mums nepazūd. Mēs tāpat ar laiku pārvērtīsimies gaismā, zāļu stiebrā, lietus lāsē vai dažu cilvēku atminās.

Pirmais parādījās Kritušais. Strēlnieks bez sejas. Viņš lēni pienāca pie Jāņa gultas, apsēdās blakus un ar kreiso roku viegli aptaustīja mākslinieka ķermeni. Jānis pilnīgi skaidri sajuta, ka kaut kas viegls un ļoti silts pieskaras viņa plecam un krūtīm. Baiļu nebija. Bija liels miers, paļāvība un ticība — atnācēji ir kādreiz sen notikušu notikumu dalībnieki. Sen izgaisušas pagātnes sīksīki relaktīvie starojumi. Mūžības un Vēstures liecinieki.

—  Tu neguli? — Kritušais rāmā balsī pajautāja.

—  Nē.

—  Kas par lietu? Ir kādas nepatikšanas?

—   Es gulēju. Taču kāds pieklauvēja pie manām smadzenēm, un man tās vajadzēja atvērt.

—  Es tas nebiju, — Kritušais iebilda. — Es vienmēr nāku bez brīdinājuma.

—  Kādēļ?

—   Tādēļ, ka esmu Karā Nokautais. Nevainīgais. Es vēl ilgi dzīvajiem piestādīšu savu atmaksas rēķinu . . .

—  Viņi taču nav vainīgi tavā nāvē.

—   Vainīgi nav, bet līdzatbildīgi gan, — Kritušais domīgi pateica. — Protams, ikviens šodien dzīvojošais var droši iebilst, ka viņš taču nenes ne mazāko atbildību par kādreiz izkliegtajām Čingishana, Maķedonijas Aleksandra, Napoleona, Frunzes, Vrangeļa, Eidemaņa, Hitlera vai Staļina kaujas pavēlēm. Viņš personīgi nevienu nav nokāvis. Jā, tas tiesa, bet šodien mums visiem par to jāatbild tāpat.

Jānis klusēja, lai gan gribējās skaļi kliegt. Atbildiet, jūs visas pasaules gudrie un varenie! Ko jums un mums ir devis kaut viens kādreiz iznīcināts pretinieka kareivis? Un ko dos, ja tiks iznīcināts vesels miljards, jo pavisam nesen miljoni ir jau tapuši par velti nokauti?

Pirms desmittūkstoš gadiem Kains nokāva Ābelu. Bet varbūt jau rīt vēl viens brālis (pēdējais) nokaus otru brāli un priekškars ar lielu troksni aizvērsies? Cilvēces absurda teātris būs beidzis pastāvēt. Un nedod Dievs, ja atkal viss sāktos no dažiem atomiem, olbaltumvielas molekulām, no zivīm vai tiem pašiem pērtiķiem . . .

Pēkšņi darbnīcas stūrī iemirdzējās sārts gaismas stars, un pēc dažiem brīžiem telpā parādījās Sieviete. Viņa nāca lēnām, viegli likdama soli pie soļa, un izskatījās tik gracioza un daiļa, ka klātesošajiem atgādināja vai nu lidojošu putnu, vai kādu vēl nezināmu meža dzīvnieku.

—    Zēni! — Sieviete neapmierināta iesaucās. — Ko jūs visu laiku te varat muldēt tikai par kariem, asinīm un nogalināšanu? Vai nekā labāka šai pasaulē nav?

—  Mēs runājam par cilvēkiem, — Kritušais paskaidroja.

—   Tas ir labi, — Sieviete teica. — Bet tad, kad cilvēks nevienu nekauj, viņš taču labprāt dara ko citu! Kādēļ neparunāt par to?

—   Es nezinu, ko cilvēks dara, kad viņš nekaro, — Kritušais drūmā balsī atzinās un atkal apsēdās uz mazās kušetes gala.

Jānis Vanags nedaudz parāvās tuvāk sienai.

—   Viņš mīl, — Sieviete atgādināja. — Cilvēks mīl vienmēr.

—   Tas jau arī cilvēkā ir visnesaprotamākais, — Samta Berete sacīja. — Viņš mīl un tai pašā laikā pat to, kuru mīl, ir spējīgs nogalināt! Tas vienmēr ir gājis pāri manai saprašanai.

—    Mani mīļie vīrieši! — Sieviete iesaucās un strauji no sevis norāva kleitu. — Skatieties! Vai e3 neesmu skaista? Es jau senajā Grieķijā biju hetēra, pie manis nāca gan vergi, gan valdnieki! Pēc tam kad mani viduslaikos sadedzināja uz sārta, es tomēr atdzimu un turpināju sniegt prieku gan na

bagiem, gan bagātiem! Es jautri dejoju Parīzes ielās un raudāju Londonas graustos. Esmu vīriešus pieņēmusi gan savā zaru būdā, gan vislepnākajās «Grand Hotel» viesnīcās! Vienmēr esmu bijusi dziļi nicināta un nosodīta, taču tai pašā laikā vienmēr arī mīlēta un apbrīnota! Tas laikam arī ir viens no cilvēka būtības paradoksiem! Mani var apskaust jebkura sieviete, jebkura visšķīstākā mūķene vai mūsdienu svētule! Jo es zinu … Es varbūt vienīgā zinu, kādēļ sievietei tomēr ir vērts uz šīs pasaules dzīvot!

Sieviete ar strauju kustību aizmeta kleitu un visu priekšā nostājās pilnīgi kaila. Caur plašajiem darbnīcas logiem telpā nemanāmi ieplūda liega, tāla zvaigžņu un tuvā mēnessgaisma, tā apspīdēja neparasti daiļo sievietes augumu, viņas maigā āda mirdzēja viegli sidrabainā gaismā, un visi telpā esošie vīrieši, kaut kāda savāda un neatvairāma spēka dzīti, piecēlās no savām vietām un, dziļas apbrīnas pārņemti, bijīgi pienāca pie Sievietes un viegli to apskāva. Sievietes ķermenis, ikviena auguma daļa izstaroja tik neparasti lielu skaistumu, mieru un maigumu, ka viss pārējais uz šīs pasaules pēkšņi kļuva sīks, muļķīgs un nevajadzīgs. Bija tikai Sieviete, viņas apbrīnojamais skaistums un noslēpumainā pievilcība. Visi vīrieši tāpat kārtējo reizi saprata, kādēļ tomēr viņiem ir vērts uz šīs zemes dzīvot un, ja to tā prasīs vēl neatklātie dabas likumi, septiņas reizes arī piedzimt no jauna un septiņas reizes atkal mirt. . .

Kad Jānis Vanags ar abu roku plaukstām maigi apņēma Sievietes krūtis, viņa tikko manāmi pakratīja galvu un klusi pateica: — Tu man nedrīksti pieskarties.

Jānis Vanags izbrīnījies paskatījās uz Sievieti.

—   Kādēļ?

—   Kur ir tava Ieva? Es šonakt kaut kā neredzu viņu tev blakus.

—  Viņa ir savās mājās.

—  Kādēļ ne tavās?

. — Tā mums ir iegājies.

—  Man, protams, nepienāktos moralizēt. . .

—   Tad to arī nedari, -— Jānis sacīja un lēni atvilka rokas no Sievietes karstā ķermeņa. — Tas tev nepiestāv.

—  Ja gribi, es tev kaut ko varu pastāstīt par tavu Ievu, — Sieviete nez kādēļ piedāvāja.

Jānis mirkli domāja.

—  Kaut ko sliktu?

—  Jā.

—  Tad nevajag, — Jānis sacīja. — Pastāsti kaut ko labu!

—   Viņa tevi mīl, — Sieviete teica. — Un ļoti nožēlo, ka tu jau divus gadus . . .

—  Es to visu zinu pats, — Jānis atgādināja. — Neko jaunāku tu nevari pastāstāt?

—   Nekā jaunāka nav, — Sieviete atbildēja. — Un laikam tuvākajos miljons gados ari nebūs! Tikai tas pats vecais — sieviete mūžīgi ilgosies pēc vīrieša, bet tu mūžīgi gribēsi sievieti. Ja tas nenotiek tā kā ar mani, tad tas parasti notiek mīlestībā. Bet mīlestību daba ir izdomājusi tikai tādēļ, lai jūs viens otru tik ilgi nemeklētu. Negaidītu. Šitā pirmā dzīve mums visiem ir sasodīti īsa . . .

Jānis piekrītoši pamāja.

—  Labi, ka tu man to atgādināji, — viņš noteica, atgriezās uz savas vecās kušetes un paskatījās uz Jāni Krišlauku. — Rīt jāsāk mālēt.

—  Bet kā paliks ar Ievu? — Sieviete tomēr gribēja zināt.

—  Tu par viņu daudz neskumsti, — Jānis iesmējās. — Mēs taču viens otru mīlam, un kas gan slikts ar mīlētājiem var notikt?

Kritušais sausi iekāsējās.

Tas viņam laikam vēl no Nāves salas indīgajām gāzēm, Jānis nodomāja, un viņam kārtējo reizi kļuva žēl, ka nevar saskatīt tik sen jau bojā aizgājušā strēlnieka seju. Droši vien tā ir bijusi jauna un skaista, to ir skūpstījusi kāda Rīgas, Liepājas vai Tukuma meitene, tā ir skatījusi šīs pasaules vienreizējo skaistumu, līdz pašā jaunības plaukumā to sašķaidījusi granātas šķemba … Ko jūs, cilvēki, ieguvāt ar šā karavīra nāvi?

—  Paklausies, škunstniek, — Kritušais viņam atkal draudzīgi iebakstīja sānos. — Tu par Jāni Krišlauku esi uzzinājis kaut ko jaunu?

—   Jā, — mākslinieks tūlīt atbildēja. — Es uzzināju, ka viņa meitene, tāpat kā manējā, ir saukusies par Ievu. Un uzzināju, ka esmu viņa radinieks. Tikai nezinu, kāds.

—  Māte neko nesaka? — Kritušais pavaicāja.

—  Nē.

—   Bet tu viņai pavaica stingrāk, — Kritušais deva padomu.

—  Tu domā, viņa zina?

—  Tava māte zina visu, — Kritušais stingri noteica. — Un ja gribi, lai es būtu pilnīgi atklāts . . . Varu pateikt. Tava māte ir zemiska neliete! Visbaigākā nodevēja!

Jānis Vanags ilgi klusēja, līdz izbrīnījies konstatēja, ka viņam nemaz negribas šo apgalvojumu ne noliegt, ne apstrīdēt.

—   Bet tēvs? — Jānis beidzot tikko sadzirdami pajautāja un pēkšņi sajuta stipras bailes. Nez kādēļ radās auksta priekšnojauta, ka tūlīt sekos kaut kas negaidīts un ļoti slikts.

Tā arī bija.

Kritušais piecēlās, atgāja nedaudz sāņus un savā dobjajā balsī skaļi teica:

—   Man tevi jāapbēdina vai ari jāiepriecina, nezinu. Bet tavs tēvs VaKrids Vanags . . . nemaz nav tavs tēvs!

Jānis Vanags nobālēja.

—   Kā? . . . Viņš nav mans tēvs? — Jānis izbijies jautāja. — Kā tas var būt? Tas nemaz tā nevar būt.. .

Bet Kritušais lēnām izgaisa. Pazuda ari pārējie. Vai viņi jau pa zilganajiem zvaigžņu stariem aizceļoja atpakaļ … uz Visuma centru? Vai pagaidām piestāja tikai Betelgeizes sārtajā gaismā? Vai palika neredzami tepat mums blakus?

Jānis Vanags kā smagi piekauts ar muguru atspiedās pret sienu, sasprindzis vēroja aizsākto Jāņa Krišlauka portretu un ar sāpīgu smeldzi pēkšņi saprata, ka viss Lielajā Pasaules Telpā ir viens liels, baigs noslēpums . . .

Pirmkārt jau šī pati pasaule. Gaisma. Laiks. Bezgalība. Cilvēka dvēsele. Es. Tu. Mīlestība. Dzīvība un nāve …

29. nodaļa

Mārtiņš Krišlauks lēni izgāja caur biezajiem krūmiem, šķērsoja nelielu pļavu un drīz nonāca Skrundas—Saldus liel- * ceļa malā. Ceļš te gāja taisni, līdz apmēram divsimt metru attālumā strauji pagriezās pa labi un pazuda ielejā.

Jā, Mārtiņš saviļņots atcerējās. Tas ir tieši šeit. Priekšā redzamas lielās Skudru mājas, kur pozīcijas negaidīti bija ieņēmis vācieša Borha komandētais dzelzsdivīzijas bataljons, bet šeit nācām mēs — kalpakieši. . . Jāņa Baloža komandētā Neatkarības rota, kapteiņa Grundmaņa Studentu rota, Cēsu rota, leitnanta Šrundera artilēristi, jātnieki, izlūki, vezumnieki, sakarnieki un pats Oskars Kalpaks ar savu nelielo štābu.

Mārtiņš Krišlauks smagnēji apsēdās grāvmalā, zemu nolieca galvu, un skaudri degošā atmiņa tūlīt neseno pagātni asi un sāpīgi sašāva sīksīkos gabalos.

Laiks ir labs snaiperis. Tas nekļūdīgi trāpa mūsu skaistākos sapņus. Mūsu vienreizējo jaunību. Mūsu ticību. Mūsu cerības. Un visu dzīvi, pēdējo šāvienu vienmēr pataupīdams mūsu dzīvībai. Neviens šo šāvienu nedzird, un visi tā arī nomirst, domādami, ka viņi vēl joprojām dzīvo . . .

Es apskaužu cienījamos sirmgalvjus, vecās tantiņas un nespēcīgos vīrus. Kāda nu katram ir bijusi tā dzīve, bet jūs to kaut kā tomēr esat spējuši nodzīvot. Ar prieku, ar baudu, ar sāpēm, ar smagu darbu, ar pazemojumiem un zaudējumiem — jums tomēr savā nāves stundā būs vismaz ko atcerēties. Bet ko varēja atcerēties tie jauniņie puikas? … Ko mēs toreiz vispār zinājām? Vai sapratām, kas mūs sagaida? Droši vien. Bet vai par to kāds tobrīd nopietni domāja? Toreiz prātā bija tikai pārgalvība, tikai griba un vēlēšanās aizstāvēt Latviju. Tāpat kā tiem simt septiņdesmit diviem zēniem, kuri jau 1915. gada 12. augusta dienā kā pirmie iesaukšanas punktā Tērbatas ielā 3 brīvprātīgi pieteicās jaundibināmajos strēlnieku bataljonos.

Un tu, Robert Poga! Tu biji pirmais oficiāli reģistrētais latviešu strēlnieks. Deviņpadsmitgadīgs būvstrādnieks no Rīgas. Un tava meitene Marija Feldmane, kurai tu pēc Ziemassvētku kaujām rakstīji tik satriecošas vēstules, it kā jau iepriekš zinādams, ka jau pēc divām nedēļām Janvāra kaujā aiziesi bojā.

Mēs tāpat zinājām, ka agrāk vai vēlāk visi kritīsim kaujās.

Mūsu dzimtā Latvija, mūsu vecā Rīga, vāciešu izlaupīta,. lielinieku apdraudēta, skatījās mūsu dvēselēs un lūdzās: palīdziet! Glābiet!

Jāni, mans brāli! Tev nebija taisnība! Šis karš nebija šķiru sadursme! Mūsu rotā starp tiem divsimt piecdesmit cīnītājiem, kas kā pēdējā militārā vienība vēl bija palikusi Pagaidu valdības rīcībā 1919. gada 2. janvāra naktī, nebija neviena saimnieka dēla! Neviena bodnieka! Neviena namīpašnieka! Mēs, tāpat kā jūs, nācām no iedzīvotāju zemākajiem slāņiem, no strādnieku vidus, no trūcīgās studentijas . ..

Tā bija ideju sadursme! Pilnīgi pretēju mērķu, nodomu un uzskatu kauja! Mēs patiešām cīnījāmies par brīvību, jo vairs negribējām būt Krievijas impērijas sastāvdaļa!

Mēs gribējām būt brīvi cilvēki brīvā valstī!

Un šo kauju vinnējām.

Es ne mazākā mērā, Jāni, negribu noniecināt ne tavu personīgo, ne visu jūsu sarkano strēlnieku varonību, taču mēs tomēr bijām desmit reižu varonīgāki un drosmīgāki par jums! Kad jūs deviņpadsmitā gada janvāra pirmajās dienās nācāt iekšā Rīgā, aiz jums taču stāvēja visa varenā Krievija! Visa uzvarējusī revolūcija! Pilsoņu kara frontēs pieredzējuši komandieri Jukums Vācietis un Fabriciuss . . .

Bet kas bija mums? Nekas! Vai gandrīz nekas.

Kalpaks mēdza teikt: «Manta pazaudēta, nekas nav pazaudēts. Gods pazaudēts, daudz pazaudēts. Dūša pazaudēta, viss pazaudēts.»

Tas tad arī bija vienīgais, kā mums netrūka.

Drosme, ticība, pienākums.

Mēs bijām brāļi, Jāni. Abi nācām no vienas mātes, no viena tēva. Mums abiem bija ari kopīga dzimtene — Latvija. Pat tad, kad dažreiz nokritām uz ceļiem un pielikām ausis pie tikko uzarta lauka vai pilsētas asfalta, mēs abi dzirdējām vienu un to pašu — mūsu Latvijas zeme vaid. Tā vairs negrib vācu muižniekus. Tā vairs negrib ne krievu ierēdņus, ne Donas kazakus. Latvietis grib savas mājas, zemi un iespēju brīvi strādāt.

Jūs nācāt, lai to īstenotu pēc kāda pagājušā gadsimtā dzīvojoša vīra izdomātas teorijas, ticēdami, ka cilvēki var kļūt laimīgi un panākt sociālo taisnīgumu vienīgi tad, ja viņi strādās nevis sev, bet gan visu nopelnīto sametīs kopīgā katlā.

Ja pirms tam, kad krievi ķērās pie savas Oktobra revolūcijas, ja pirms tam, kad latviešu strēlnieki ar savu slaveno 1917. gada Iskolata rezolūciju nostājās boļševiku pusē, viņi būtu par šiem jautājumiem pakonsultējušies kaut vai pie kāda pavisam švaka psiholoģijas studentiņa, tad uzreiz saprastu, ka iecerēto panākt ir absolūti neiespējami, viņi saprastu, ka Marksa mācība ir visaplamākais, ko vien cilvēka prāts jebkad ir spējis izdomāt!

Jo raugi, brāli un ar labiem nodomiem apveltītais Ļeņin un Pēteri Stučka! Vai tad jūs paši to nesapratāt? Daba cilvēku ir veidojusi miljoniem gadu un bioloģiski izveidojusi tieši tādu, kāds viņš šodien ir. Apveltītu ar fizisku spēku, prātu, apziņu un visdažādākiem instinktiem. Bet pats pirmais un visspēcīgākais no tiem ir pašsaglabāšanās jeb dzīvības instinkts. Vai mums tas patīk vai ne, taču tas ir nesalīdzināmi stiprāks par mūsu apziņu, stiprāks par mūsu domām, prātu un jebkuru teoriju! Jo šis instinkts liek jebkurai dzīvības formai uz šīs pasaules vispirms rūpēties par sevi, par savu personīgo izdzīvošanu, lai varētu uzturēt un saglabāt arī pārējos dzimtas locekļus un visus savus pēcnācējus.

Tādēļ ir pilnīgi neiespējami, pat absurdi domāt un cerēt, ka cilvēks tā uzreiz, paklausot dažiem skaļiem saucieniem, vienā mirklī aizmirsīs savu svēto pienākumu pret ģimeni, vecākiem un bērniem, bet tūlīt sāks rūpēties par citiem, čakli strādās vispārējas labklājības labā un visu sev un dzimtai piederošo mantu ar lielu prieku atdos tifem, kas paši nav spējuši vai gribējuši sev sagādāt itin neko.

Atšķirībā no jums mēs uzreiz sapratām, ka šis ceļš ir ne tikai bezcerīgs, bet arī bērnišķīgi naivs, asiņaini nežēlīgs un truli anticilvēcīgs.

Mēs ticējām, ka tikai brīvs cilvēks, strādājot brīvā valstī, vienmēr un visur sevi spējot apzināt kā vienreizēju, pat unikālu personību, varēs vairot ne tikai savu personīgo, bet arī visas sabiedrības materiālo un garīgo izaugsmi.

Mērķi, protams, var būt dažādi, taču Ceļš vienmēr ir tikai viens. Tāpat kā mums visiem ir tikai viena dzīve. To mēs katrs nodzīvojam savādāk, taču neviens to nevar nodzīvot divreiz. Tamdēļ jau mums ir tik dārgs viss, ko mēs katrs savā dzīvē iegūstam vai zaudējam.

Toreiz bija jau dziļa deviņpadsmitā gada 2. janvāra nakts, kad apsardzības ministrs Jānis Zālītis, bezgala noguris, garā, melnā mētelī un cilindru galvā nokāpa pa Rīgas pils lielajām kāpnēm, iegāja pirmajā stāvā esošajās telpās, kur atradās pils iekšējā apsardze, un satikās ar pulkvedi Oskaru Kalpaku.

— Pulkvedi, — Zālītis klusi teica. — Kā jūs zināt, Rīgā stāvoklis ir kritisks. Pat bezcerīgs. Valdība jau ir Jelgavā, pēc tam acīmredzot tā dosies tālāk uz Liepāju. Bet sarkanie šeit būs klāt jau pēc dažām stundām. Es jūs, pulkvedi Oskar Kalpak, ieceļu par visa mūsu atlikušā karaspēka virspavēlnieku. Piedodiet, ka šis karaspēks ir tikai dažu simtu karavīru liels, bet pagaidām mēs ne uz ko citu laikam nevaram cerēt. Iedzīvotāju lielākā daļa tomēr ir vairāk noskaņota lie- linieciski nekā nacionāli, taču . . . Varbūt vēlāk viss mainīsies mums par labu, bet pagaidām, lai cik tas arī nebūtu smieklīgi, mēs varam paļauties tikai uz jums. Uz jūsu divsimt vīriem. Pulkvedi Oskar Kalpak! Esiet uzticīgs Latvijas idejai līdz galam, un lai Dievs jūs sargā!

Zālītis pulkvedim pasniedza zaļā aploksnē ieliktu pavēli par viņa iecelšanu virspavēlnieka amatā, cieši paspieda roku, izgāja pils pagalmā, kur viņu jau gaidīja melns limuzīns, un aizbrauca.

Mēs vēl palikām.

Mēs vēl skatījāmies austrumu virzienā, kur, lielgabalu dārdu pavadīti, tuvojās Stučka ar saviem strēlniekiem, Daugavas krastā raudādami skūpstījām zemi, metām ūdenī dažādus priekšmetus un domājām, kādēļ šajā brīdī mēs, visi latvieši, nevaram būt kopā? Kādēļ nevaram cīnīties par vienu mērķi? Vai mūs kāds varētu uzvarēt? Mēs uzvarētu visus!

Bet tas bija tikai sapnis. Īstenībā mēs, galvas nokāruši, dziļa izmisuma, naida un sāpju pārņemti, lēnām pārgājām Dzelzs tiltu, atlaidām sardzi un pa šoseju devāmies uz Jelgavas pusi.

Kalpaks pēc dabas un rakstura bija diezgan drūms vīrs. Viņš parasti runāja maz, pie tam vēl klusā balsī, nekad nedzirdēju viņu jokojam vai citādi izrādot kādu vaļību vai bezbēdību. Viņš visu notiekošo uztvēra ļoti nopietni, prasīja stingru disciplīnu un pilnīgu atbalstu Pagaidu valdības mērķiem un nodomiem.

Tad atausa kāds ļoti auksts, saulains janvāra rīts. Mēs drebinādamies gulējām tikko izraktās, ļoti seklās tranšejās Iecavas kreisajā krastā, no zemes caur plāno šineli nāca stindzinošs aukstums, tas iespiedās arī apziņā un dvēselē, jo virsū nāca lielinieki, viņi bija milzīgā pārsvarā, viņi bruka virsū ar lielgabaliem, divām bruņumašīnām un skaļo saukli: «Lai dzīvo vispasaules darbaļaužu revolūcija!» Bet mums nebija nekā, mums katram bija tikai šautene un divdesmit patronas, zem vēdera sasalusi Latvijas zeme un turpat tuvumā Rastrelli uzbūvētā pils, skaļās aristokrātu balles, vācu muižniecības lepnums un nicinājums pret latviešu zemnieku, zelta kariešu troksnis, dižciltīgo mednieku suņu rejas, zirgu pakavu dipoņa, dziļi dekoltētu dāmu miesu smarža, šampanieša dzirkstis, bagātu mielastu galdi un tā paša latviešu zemnieka naids, viņa nosvīdusi mugura, aukstā rijā skalu gaismā sacerētās tautasdziesmas, piektā gada liesmās degošās baronu pilis, melnās sotņas nagaiku troksnis, nošauto revolucionāru pirmsnāves vaidi un lāsti, latviešu strēlnieku dziesmas, pirmo reizi tā pa īstam pamodusies tautas pašapziņa un Ložmetējkalna mežonīgais slaktiņš, krievu ģenerāļu neprasme un nodevība, Tīreļpurvā grēdās sakrautie latviešu zēni, pirmā latviešu valdība un doma — karsta, uzmācīgi skaļa doma — kādēļ Latvijai vienmēr ir jābūt kādas citas valsts piedēklim, guberņai vai provincei, kādēļ tā beidzot nevar būt pati par sevi?!

Kādēļ jūs te mums nākat virsū ar lielgabaliem, mašīnām un teatrālo vispasaules revolūciju, bet negribat atbrīvot savu Latviju no svešā un uzspiestā?

Šaurs nacionālisms? Bet kur tad mums, latviešiem, citur dzīvot? Kur mums vēl citur var būt tēvu zeme, brīvība un sava valsts? Jūs sakāt, vispār nevajag? Visa pasaule kļūs viena valsts un visas tautas — brāļi?

Šādi domādami, jūs jau pašā sākumā kļuvāt zaudētāji. Jo pati šī ideja jau sevī slēpj absolūtu nespēju jebkad dzīvē praktiski to realizēt.

Man māte var būt tikai tā sieviete, kas mani dzemdējusi. Un brālis tikai tas cilvēks, ko tāpat radījusi šī sieviete. Kad jūs iestājāties pret kapitālistiem un muižniekiem, to es vēl varēju pieņemt un saprast. Kad jūs iestājaties pret Dabu, pret tās likumiem, pret cilvēku un vispārcilvēcisko, es jūs noraidu un nepieņemu! Es jūs uzskatīju par mežazvēriem, par saniknotiem dzīvniekiem, un tādēļ toreiz Iecavas krastā pirmo reizi bez mazākās nožēlas šāvu uz jums, es šāvu uz latviešiem, uz saviem Grīziņkalna puišiem, jo jūs jau tādi vairs nebijāt . . . Jūs bijāt citas valsts algotņi, citas valsts pilsoņi un tās pavalstnieki.

Jums Grīziņkalns jau vairs nesāpēja. Jums acīmredzot tuvāks bija kļuvis kāds cits kalns Krievijā, Vācijā vai kaut kur tālajā Portugālē.

Mēs joprojām vēl runājām vienā valodā, bet dzimtene mums katram jau bija kļuvusi cita.

Jūs mūs toreiz pamatīgi sasitāt. Mēs atkāpāmies, un mums rnūsu dzimtene ar katru soli kļuva arvien mazāka un mazāka. Bet jums arvien lielāka un lielāka . . .

Un tomēr, Jāni Krišlauk! Arī mēs drīz vien svinējām uzvaras. Vienīgi šeit atgadījās kļūme. Vienīgi šeit, uz šī ceļa, pie šīm mājām, pie šī koka . . .

Sestā marta agrā rītā bez sevišķām pūlēm un lieliem zaudējumiem tika ieņemta Skrundas skola, Jaunā muiža un Poriņu mājas. Sarkano galvenie spēki jau kādu nedēļu stāvēja Ventas labajā krastā Kalnu muižas apkārtnē, bet šai pusē atradās tikai kāds viņu bataljons. To mēs no rīta uzbrukuma laikā sasitām, dzīvi palikušie lielinieki atkāpās uz upes otru krastu, un mēs diezgan mierīgi un droši pa šo pašu ceļu devāmies uz priekšu, lai ieņemtu jaunas pozīcijas Ventas malā.

Pilnīgi negaidīti no priekšā esošajām Skudru mājām atskanēja spēcīga ložmetēju un šauteņu uguns. Tā momentā ķēra daudzus mūsu kareivjus un komandierus. Es redzēju, kā, spalgi iekliegdamies, atmuguriski atkrita mūsu Studentu rotas komandieris kapteinis Grundmanis, kā krita virsleitnants Krievs, redzēju, kā man acu priekšā uzreiz vairākas ložberu lodes burtiski pārplēsa artilērijas komandiera leitnanta Šrundera platās krūtis …

Oskars Kalpaks dažus mirkļus bija pilnīgi nesapratnē. No kurienes tur pēkšņi varēja uzrasties sarkanie? Viņš un neviens no mums tobrīd nespēja pat iedomāties, ka tur vēl agrāk par mums būs jau ieradušies mūsu sabiedrotie šai kaujā — vācu bataljons Borha vadībā. Tie no tālienes savukārt mūs noturēja par sarkanajiem un bez ilgas domāšanas pļāva virsū spēcīgu uguni.

Pulkvedis, lai labāk varētu pārredzēt un apjēgt radušos situāciju, bija apgūlies uz neliela paugura un komandēja vīrus gar meža malu ātrāk doties uz priekšu, māju aplenkt un pretinieku no turienes izsist laukā. Bet «pretinieks» — sabiedrotais visspēcīgāko uguni nez kādēļ koncentrēja tieši uz šo klaji redzamo pauguru, kur atradās Kalpaks.

—  Komandieri! — kāds iekliedzās. — Šeit ir pārāk bīstami! Varbūt tūlīt sāks mētāt ari mīnas! Laižamies uz mežu!

Kalpaks nedaudz parāpās zemāk, mirkli pagaidīja, tad strauji saliecās un lēca pāri grāvim, lai pa to varētu aizkļūt līdz drošākai vietai. Bet tieši tai brīdī, kad viņš atradās lēcienā, mūsu komandieri ķēra lode. Viņš spēji saļima un sarāvās čokurā.

Pa to laiku, tikpat negaidīti kā sākusies, apšaude arī beidzās.

Mēs piesteidzāmies klāt un ar bailēm skatījāmies Kalpaka bālajā sejā.

—    Es laikam esmu ievainots, — viņš tikko sadzirdami pavēstīja.

To jau mēs sapratām paši.

Kopā ar kapteiņiem Ķīseli un Kociņu ievainoto pulkvedi ielikām turpat esošajās zirgu kamanās, kur bez dažām šautenēm lielā skaitā atradās arī ložmetēju lentes, un ātri triecām zirgu uz priekšu. Ceļa pagriezienā mums pretī nāca pulka dakteris Vanags ar dažiem sanitāriem. Uzzinājuši notikušo, viņi ātri no zirgu segliem norāva vairākas segas, noklāja tās uz zemes un tur apguldīja pulkvedi, lai dakteris viņu labāk un ērtāk varētu apskatīt.

Pēc dažiem mirkļiem mēs visi ieraudzījām mūsu komandiera vēderā, gandrīz pašā tā centrā, nelielu rētu, kura dīvainā kārtā nemaz neasiņoja. Es to sākumā neaptvēru, bet dakteris laikam saprata uzreiz — asinis līst uz iekšu . . .

Pēc dažām minūtēm ceļa pagriezienā parādījās kapteinis Balodis, kurš ar savu Neatkarības rotu pēc uzdevuma izpildīšanas pie Skrundas steidzās pievienoties pārējām daļām.

Kalpaks visu laiku, iespējams, aiz neciešamām sāpēm, bija cieši pieķēries manai rokai un to neatlaida. Es ar katru nervu jiuniņu jutu, ka viņa pirksti deg un to tvēriens ap manu roku kļūst arvien vājāks un vājāks . . . Kad beidzot no ievainojuma vietas asinis sāka tecēt arī uz āru, Kalpaka pirksti iztaisnojās un roka smagi nokrita blakus izmocītajam ķermenim. Man šķiet, viņš jau tai mirklī juta, ka tās ir beigas.

Kāds izmisis vērsās pie Vanaga:

—  Dakter! Vai patiešām neko nevar? . . .

Dakteris tikai drūmi pakratīja galvu.

Kalpaks ar tikko jaušamu mājienu pie sevis pieaicināja Neatkarības rotas komandieri.

—   Balodi! — viņš negaidīti dobjā balsī iekliedzās. — Paliec manā vietā!

Kapteinis gribēja kaut ko teikt, bet mūsu komandierim jau sākās agonija, viņš raustījās krampjos, mētāja rokas, starp klusiem gārdzieniem uz lūpām parādījās gandrīz pilnīgi melnas asinis — un pēc dažām minūtēm Oskars Kalpaks nomira.

Mēs noņēmām cepures un ilgi, pilnīgi sastinguši, ar noliektām galvām stāvējām viņa priekšā.

Pēc kāda laika vējš pierima, un sāka krist balts sniegs.

Kad viņu vedām prom, es pacēlu galvu augšup un paskatījos debesīs. Starp miljardiem sīksīkajām sniega pārsli- ņām pēkšņi ieraudzīju lielu, neparasti spilgtu gaismas apli un pilnīgi skaidri sadzirdēju, ka tur kāds kliedz . . .

Man tagad grūti izskaidrot un atcerēties, kas ar mani todien notika tālāk. Zinu tikai, ka drausmīgi sāka sāpēt galva, biju ļoti nospiests un tai pašā reizē arī satraukts un nemierīgs. Es it kā visu laiku meklēju kādu klusu vietu, kur varētu noslēpties vai, tieši otrādi, kaut kā sevi pārējiem izrādīt. Man bija bezgala žēl Kalpaka, es nekādi nespēju saprast, kā viņš varēja patiesībā tik muļķīgi aiziet bojā, viņš mums bija kļuvis ja ne gluži elks, tad vismaz ārkārtīgi cienījams komandieris gan, un ne tikai es, bet viss mūsu pulks todien bija garīgi satriekts.

Man vajadzēja kaut ko izdarīt! Man tas bija nepieciešami!

Prātu un dvēseli plosīja neapslāpējams naids, sāpes un žēlums.

Nakts tumsā pa ledu pārgāju Ventu, uzrāpos pa stāvo nogāzi augšā, šķērsoju nelielu pļavu un tūlīt nonācu pie liela' šķūņa. Uz bridi apstājos un vērīgi paskatījos apkārt. Tālumā" varēja redzēt plašu parku un lielu, baltu pili. Tā bija Kalnu muižas dzīvojamā ēka, un no turienes visu laiku bija dzirdamas klusinātas sarunas un skaļas pavēles, strēlnieki nāca un brauca, zviedza zirgi, un paretam atskanēja arī kāds šāviens. Viss šis troksnis un drudžainā kustība nepārprotami liecināja, ka sarkanie taisās atkāpties.

No lielā šķūņa spīdēja blāva gaisma, varēja dzirdēt dažādu sarunu fragmentus, kliedzienus, vaidus un lamas, un es nodomāju, ka te viņiem atrodas kāds štābs vai pulcēšanās vieta. Ārpusē neviena sarga nebija, toties viscaur gar sienu mētājās lielas salmu un siena čupas. Es dažus klēpjus aiznesu un noliku durvju priekšā, no kabatas izrāvu sērkociņus un kādās trijās četrās vietās pielaidu uguni . . . Pēc dažām minūtēm viss šķūnis jau bija vienās ugunīs. Pagāju sāņus aiz neliela zemes vaļņa, apgūlos zemē un sāku vērot, kas notiks tālāk. Un lūk, šis ir tas, ko es nespēju izskaidrot. Kas ar mani tomēr bija noticis? Kādēļ man tik ļoti gribējās redzēt, kā tie lielinieki mokās, kā viņi, liesmu apņemti, skrien laukā no šķūņa, kā kliedz, bezsekmīgi mēģinādami nodzēst savus degošos ķermeņus, un pēc tam drausmīgās sāpēs mirst?

Nezinu. Nesaprotu. Vienīgais izskaidrojums — naids. Acīmredzot karš un visi politiskie notikumi ap Latvijas neatkarības izcīnīšanu, dažu mēnešu ilgā padomju vara un tās izraisītais sarkanais terors pret mierīgajiem iedzīvotājiem mani bija pārvērtuši līdz nepazīšanai. Atceros, vēl tikai pirms gada es gandrīz vai raudāju, ieraudzīdams, ka mūsu kaķis Rūdis no kāda runču kautiņa pārrodas mājās ar saplēstu ausi un pavēderi, bet tobrīd es biju gatavs auksti un vienaldzīgi nolūkoties, kā manu acu priekšā sadeg dzīvi cilvēki. . .

Bet neviens no šķūņa ārā neskrēja. Tur gan iekšā tūlīt sacēlās liels troksnis, kāds mēģināja atvērt durvis, taču tās jau dega uguns liesmās, viscaur bija dzirdami dažādi vaidi un kliedzieni, bet visskaļāk par visiem skanēja kādas sievietes balss . . .

Tikai tad man beidzot pielēca, ka šķūnis laikam būs ticis izmantots kā ievainoto kareivju novietne . . . Neatceros, ka man šī atziņa būtu izraisījusi nožēlu. Pēc neilga laika no dažādām pusēm uz šķūni sāka skriet strēlnieki, kāds uz- di āzās man virsū, paklupa un manī uzreiz sazīmēja pretinieku un ugunsgrēka vaininieku . . .

Brīnos un saku paldies, ka viņi mani toreiz uz vietas nenošāva. Pat nepiekāva. Kāds komisārs mani, visu laiku !>ukņīdams un lamādams, aizrāva uz Kalnu muižu, un tā es pēc divu gadu ilgas neredzēšanas atkal ieraudzīju savu miesīgo brāli Jāni.

Atklāti sakot, viņš man pat zināmā mērā patika. īsts vīrietis un komandieris. Cilvēks bez nerviem, bez sentimenta. Ar dzelžainu gribu un fanātisku pārliecību par sava veicamā darba vajadzīgumu un nozīmību. Bet vai es biju labāks, sliktāks? Es biju tieši tāds pats . . . tikai no citas puses.

Toreiz tumsā neko daudz nevarēju ievērot, bet šķiet, tas bija tieši šeit. Jā! Tā pati mazā, šaurā upīte, kas te, izlocīdamās cauri Kalnu muižas parkam un pļavai, ietek Ventā.

Un šeit, nedaudz pa labi, stāvēja Gunārs Zemītis ar paceltu šauteni rokā.

Šeit es būtu miris.

Paldies tev, veco zēn! Tu mani nenokniebi. Nezinu, tev nodrebēja roka vai sirds, taču tu mani pažēloji. It kā savas māsas vārdā . . .

Lai nu tā būtu. Nezinu, kā tev tur tagad iet pa tālo Krieviju, taču es tevi patiešām visu mūžu pieminēšu ar labu vārdu un pateicību.

Un, protams, tavu māsu arī. Protams! Ja liktenis tā ir nolēmis, ka vienam no Krišlaukiem viņa ir jāmīl, tad kādēļ gan tas izredzētais nevarētu būt tieši es?

Jānis Krišlauks ir zaudējis.

Pēc dažām minūtēm Mārtiņš pa nelielu koka tiltiņu šķērsoja mazo upīti, pagāja garām vietai, kur bija atradies lielais siena šķūnis, dažus brīžus domīgs pastāvēja, drūmi blenzdams uz vēl skaidri saskatāmajiem gruvešiem, apdegušajiem dēļu galiem un melno zemi, kur nez kādēļ vēl joprojām nebija uzdīgusi zāle . . . Pēc tam lēni pārgāja pļavu un tūdaļ arī aiz lielā augļu dārza pamanīja «Lejrožu» mājas.

Kad Mārtiņš tām pienāca tuvāk, viņš mājas pagalmā negaidīti ieraudzīja Ievu Zemīti. Viņa, tērpusies plānā, baltā kleitā, nesteidzīgi izkāra veļu.

Mārtiņš apstājās, dažus brīžus, spēji satraukts, vēroja jaunās sievietes kustības, tās bija maigas un uzkrītoši vijīgas un pati Ieva tik daiļa, iekārojama un dabiska, ka viņa prātu pēkšņi apsvilināja skaudras šaubas — vai tikai atkal viņš neizdara jaunu noziegumu? Turklāt varbūt vēl baismīgāku par iepriekšējo?

30. nodaļa

Viņi sēdēja viens otram pretim Ievas mazajā istabiņā, uz galda lielā māla krūzē smaržoja dažādas lauku puķes, pa šaurajiem logiem iekšā plūda spilgta saules gaisma, vēl asāk un skaidrāk izgaismodama vīrieša un sievietes nedaudz apmulsušās sejas.

Bet Ievai apmulsusi bija arī dvēsele un sirds. Kādēļ Mārtiņš ir atkal atgriezies, viņa nomākta domāja. Ko viņš šeit meklē, ko grib? Pirmajā reizē šis augstprātīgais virsnieks bija mazliet pat rupjš, atklāts un ļoti naidīgi noskaņots pret Jāni. Tagad savu naidu grib izgāzt arī pret mani? Varbūt pret Jāņa bērnu?!

Ieva nojauta kaut ko nelabu.

—   Piedodiet, — viņa vēsi sacīja, — es jūs ne ar ko nevarēšu uzcienāt. Man tūlīt jāiet strādāt

—  Tu šeit strādā par kalponi? — Mārtiņš uzprasīja.

—  Jā.

—  Ilgi?

—  Kopš bērnības.

—  Skolā nemaz neesi gājusi?

Ieva rūgti pasmaidīja.

—  Izskatos dumja?

—  Piedod! — Arī Mārtiņš pasmaidīja. — Tu izskaties ļoti labi.

—  Izskatam ar prātu nav nekāda sakara.

—   Es lauku dzīvi sevišķi nepārzinu, — Mārtiņš mierīgs turpināja, — taču bieži esmu dzirdējis, ka saimnieki savu kalpu bērnus ne sevišķi labprāt laiduši mācīties.

—   Ne jau saimnieki to noteica, — Ieva iebilda. — Noteica vecāki un viņu materiālais stāvoklis.

—  Jums klājās grūti?

—    Nē, ne visai. Anmanis ir labs saimnieks. Nav skops. Taču mani vecāki mūsu izglītībā nesaskatīja nekādu lielo jēgu. Tādēļ mēs ar Gunāru arī beidzām tikai vietējo draudzes skolu. Sešas klases.

—   No Gunāra joprojām nav nekādas vēsts? — Mārtiņš painteresējās.

—  Nekādas, — Ieva noskumusi atbildēja.

—     Varbūt viņš ir kritis, — Mārtiņš domīgs noteica.

—  Nekāds pieredzējušais jau nebija.

—  Varbūt. . .

—  Kādēļ viņš vispār aizgāja ar tiem sarkanajiem? — Mārtiņš pavaicāja. — Bija baigais revolucionārs?

—  Ko jūs! — Ieva atmeta ar roku. — Viņš vienkārši vairs negribēja strādāt! Domāja, ka pie strēlniekiem būs vieglāk nekā pie Anmaņa.

—  Viņš varēja nākt pie mums, — Mārtiņš sacīja. — Viņu nesaistīja Latvijas ideja?

—  Acīmredzot ne, — Ieva atbildēja un nedaudz apmulsa.

—   Bet vai tad jūs domājat . . . Tie sarkanie strēlnieki . . . Viņi necīnījās par Latviju?

Mārtiņš dažus mirkļus nopietns klusēja.

—   Cīnījās, — viņš ar lielu piepūli atzinās. — Tikai . . . par tādu Latviju nebija vērts karot.

Ieva apmulsa vēl vairāk. Viņa zemu nolieca galvu un skatījās grīdā.

—  Tātad jūsu brālis . . . Jānis Krišlauks . . . Un visi tie, kuri šeit krita, kuri uz mūžu tika sakropļoti, dzīvi sadedzināti . . . Viņi bija sliktāki par jums? Viņiem nebija dārga Latvija?

—    Acīmredzot jau bija, — Mārtiņš negribīgi piekrita.

—   Nebūtu vērts to noliegt. Taču . . . Viņu idejas bija nepareizas. Viņu mērķis bija slikts . . .

Ieva pacēla galvu un ar nedaudz miklām acīm ieskatījās Mārtiņa skarbajā sejā.

—    Mārtiņ … — viņa klusi ierunājās. — Toreiz droši vien bija ārkārtīgi grūti pateikt, kāds mērķis ir labs, kāds slikts, kādas idejas ir tās pareizākās, kādas šķības un greizas . . . Katrs acīmredzot cīnījās par to, par ko bija pārliecināts. Un nevienu nevajag nosodīt. Jūs uzvarējāt šeit, viņi uzvarēja tur, Krievijā …

Mārtiņš piekrītoši pamāja.

—  Jā, Ieviņ, — viņš labprāt piekrita. — Izrādās, mēs visi esam uzvarētāji. Un varbūt arī zaudētāji. . .

Mārtiņš paskatījās uz Ievas apbrīnojami daiļo seju un vainīgi pasmaidīja. Ievai tai mirklī šķita, ka uz viņu skatās pavisam cits cilvēks. Kāds ļoti gaidīts, tuvs un . . . bezgalīgi tāls.

—   Jūs vēl joprojām dusmojaties uz Jāni? — Ieva pajautāja.

—   Tās nav dusmas, — Mārtiņš uzreiz atbildēja. — Domāju, ka tas nav arī naids. Es vienkārši viņu vēl joprojām uztveru kā ienaidnieku.

—  Jūs nupat teicāt. . . Jūs abi esat uzvarētāji. . .

—  Jā. Bet vēl es teicu, ka esam ari zaudētāji.

—  Es domāju …

—   Velti, Ieva! Te nav ko domāt! Iegūstot cilvēks vienmēr kaut ko arī zaudē! Es zaudēju brāli, bet Jānis savukārt ir zaudējis dzimteni. . .

—   Nav tiesa! — Ievai gribējās kliegt, bet viņa to pateica klusi un mierīgi. — Brāļi jūs būsiet vienmēr, neskatoties uz to, ko jūs viens pret otru jūtat vai jutīsiet. Tāpat Jānis . . . Kur cilvēks arī nebūtu, viņa īstā dzimtene vienmēr būs viena un tā pati.

Mārtiņš šoreiz Ievu noskatīja daudz ilgāk un pamatīgāk. Viņš, tāpat kā kādreiz Jānis, nekādi nespēja saprast, kur slēpjas šīs jaunās sievietes, patiesībā vēl meitenes, neatvairāmā pievilcība. Lielajās acīs? Skaistajā sejā? Proporcionāli veidotajā augumā? Kustībās? Balsī? Vai ari tai gaišumā, tai skaidri nojaušamā dvēseles siltumā, ko izstaroja visa viņas būtne? Kā tur arī nebūtu, Mārtiņš ar katru mirkli iekšēji kļuva arvien nemierīgāks, jo juta, ka viņu kāds neizprotams spēks arvien neatlaidīgāk, arvien pavēlnieciskāk spriež domāt un tiek ties pēc šīs jaunās un pievilcīgās sievietes . . .

—   Tu nedrīksti dzīvot uz laukiem, — Mārtiņš negaidīti pateica.

Ieva uz vinu paskatījās ar klusu izbrīnu.

—  Kādēļ? '

—  Tādām kā tu jādzīvo Rīgā, — Mārtiņš paskaidroja.

Ieva joprojām nebeidza brīnīties.

—  Es tā ari nesapratu. Kādēļ?

—   Bet es pēkšņi sapratu, — Mārtiņš sacīja un kļuva tīri vai priecīgs. — Es atminēju tavu noslēpumu.

—  Kādu noslēpumu? — Ieva neko nesaprata.

—    Tūlīt paskaidrošu, — Mārtiņš turpināja. — Nav ko slēpt, tu esi skaista, turklāt šādam skaistumam neierasti bijīga un klusa, taču ne tas ir galvenais. Galvenais, kas tevi dara neparasti pievilcīgu, ir acīmredzot grūti apvaldāmā kaisle, kas no tevis izstaro no ikvienas ķermeņa daļas . . . Pat no balss! No visām tavām kustībām. Es to redzu. Es to visu laiku jūtu. Es tikai to uzreiz nesapratu.

Ieva nosarka un klusēdama nolieca galvu. Bet Mārtiņš runāja tālāk:

—   Dievs, tevi radīdams, noteikti ir gribējis darīt kaut ko īpaši labu. Tu nedrīksti kalpot! Parasti tādas sievietes kā tu pašas tiek apkalpotas.

Ieva beidzot pacēla galvu, bet viņas sejā pirmītējais apmulsums un izbrīns bija kļuvis vēl lielāks.

—   Krišlauka kungs … Es vēl joprojām nesaprotu, par ko jūs runājat.

—   Es runāju par to . . . — Arī Mārtiņš uz brīdi apmulsa, jo apjēdza, cik svarīgs ir viss, ko viņš pašlaik saka, ko sacīs turpmāk. Agrākais nodoms atriebties Jānim, šo Ievu Zemīti iegūstot ar varu un viņu vēl citādi pazemojot, bija pēkšņi pagaisis. Viņam par to pat sametās kauns. Tik slikts, samaitāts vai naida apstulbināts viņš tomēr nebija. Jā. Nodoms Ievu Zemīti iegūt bija palicis. Taču izrādās, šo sievieti nevar izmantot kā atriebības ieroci. Ne tādēļ, ka tas būtu amorāli vai ļoti zemiski. Cīņā ar pretinieku visi līdzekļi ir labi. Atriebt savu pazemoto godu var ar vēl sliktākiem paņēmieniem. Mārtiņu Krišlauku to izdarīt rupji un atklāti traucēja ne pamodusies sirdsapziņa, bet gan kaut kādā dziļā dvēseles kaktā negaidīti pamodušās līdz šim vēl nepazītas jūtas. Viņš vēl nepazina sievietes. Studiju pirmajā gadā un vēlāk kara laikā viņš dažreiz bija iepazinis tikai sieviešu miesu, kad rotas apmešanās vietās šad tad tur pieklīda kāda nožēlojama prostitūta, vai viņi — daži jaunie «fukši» — ar studentu korporācijas «Lettonia» vecākajiem biedriem bija uzdzīvojuši «Alahambras» atsevišķajos kabinetos vai sieviešu miesu pirkuši Vērmanes parkā vai Kaļķu ielas tumšajā galā. Pēc tam dzīvi izjauca karš. Nāca vācieši un lielinieki, nāca trūkums un bailes, pēc tam naids un apņemšanās cīnīties, pēc tam sekoja atkāpšanās, ierakumi, bads, sals, ievainojums, nemitīga ložu svilpšana un granātu sprādzieni, un biedru nāve, un izmisums, un skaidra, pirmajā laikā pat diezgan šokējoša apziņa, ka tu, vēl pavisam jauns puika, esi spējīgs nogalināt otru cilvēku, un vēl drausmīgāka sapratne, ka tev jau pašam gribas nogalināt, ka šī vēlēšanās jau kļuvusi par tavas pašreizējās dzīves nepieciešamību, pat pienākumu, ka visas normālās cilvēciskās jūtas un attiecības tevī ir jau mirušas vai noslēpušās kaut kur tik dziļi iekšā, ka tās nekad vairs nespēs atdzimt, atkal parādīties sirds virspusē.

Taču tagad, sarunājoties ar Ievu, redzot viņas dabisko skaistumu un biklumu, viņas prāta un domu skaidrību, jūtot viņas ķermenisko siltumu un juteklību, Mārtiņš atvieglots saprata, ka varbūt viss vēl nemaz nav tik bezcerīgi zaudēts. Viņš tomēr ir spējīgs šo pasauli, dzīvi un sievietes uztvert un sajust ne tikai kā naida un pienākuma pārņemts karavīrs, ne tikai kā skarbs vai brutāls vīrietis, bet arī kā vienkārši normāls cilvēks. Viņš Ievas acīs, sejā un balsī pēkšņi atkal ieraudzīja to jau gandrīz vai aizmirsto pasauli un dzīvi, kas bija nogrimusi asiņu jūrā un sadegusi atbrīvošanas kara liesmās.

Mārtiņš redzēja, ka viņa priekšā sēd jauna, nelaimīga un ļoti neaizsargāta sieviete. Un, ja viņš negrib būt zvērs, ja negrib līdzināties primitīvam dzīvniekam, viņš šo sievieti nedrīkst aiztikt, viņš tai nedrīkst pieskarties pat ar mazo pirkstiņu, viņš tai nedrīkst nodarīt pāri ne ar vārdu, ne darbu.

Mārtiņa dvēselē un apziņā vismaz uz šo brīdi lēnām un patīkami ieplūda līdzcietība. Zēlums. Un varbūt pat kaut kas no tā, ko varētu dēvēt par ilgām pēc normālas ģimenes dzīves, pēc mīļotas sievietes un mīlestības . . .

—   Ieva … — Mārtiņš, vēl joprojām nedaudz apmulsis, turpināja. — Es runāju par to . . . Tev jābrauc uz Rīgu.

—  Ko es tur darīšu? — Ieva pavaicāja.

—  Dzīvosi, — Mārtiņš atbildēja.

Ieva pasmaidīja.

—  Kādēļ jums šķiet, ka es vairs nevaru dzīvot šeit?

—   Tādēļ … — Mārtiņš sastomījās un gandrīz vai sāka dusmoties, ka vairs nespēj sevi noturēt iepriekšējā atturīgi skarbajā pozā, bet kļūst arvien klusāks un neveiklāks. — Vispirms, Ieva, es tevi lūdzu mani neuzrunāt ar «jūs». Mēs esam viena vecuma, turklāt. . .

Mārtiņš apklusa. Viņā ātri pazibēja doma, ka Ieva taču gluži mierīgi varētu pieņemt, ka pašlaik viņas priekšā sēd Jānis . . . Vai, pareizāk sakot, kādēļ gan viņš, Mārtiņš, nevarētu būt tas, ko viņa visu laiku ir gaidījusi? Vismaz viņš pats tā jūtas. Kā karavīrs, kas tagad atgriezies mājās. No kara ugunīm pie mīļotās meitenes. Par spīti visām briesmām un nāves draudiem, viņš atkal var apņemt līgavas plecus, skūpstīt viņas lūpas un laimīgi skatīties viņas debeszilajās acīs.

—  Tu ļoti izbrīnījies par manu piedāvājumu pārcelties uz dzīvi Rīgā. Es savukārt brīnos par tavu nevēlēšanos to darīt. Vai tad šī ir tava māja? Tava saimniecība? Tev te kaut kas pieder?

—   Nē. Bet arī Rīgā man nekas nepiederēs. Nebūs savas mājas. Es tur tāpat varēšu būt tikai kalpone vai strādniece kādā fabrikā.

—   Tu varēsi būt … — Mārtiņš neveikli pagriezās pret logu un skatījās laukā. — Kādēļ akurāt par kalponi vai strādnieci? Tu varēsi apprecēties. Varēsi būt sieva . . . tam, kas spēs tev nodrošināt pārticīgu dzīvi. Par tādu iespēju neesi padomājusi?

—    Nē. — Ieva papurināja galvu. — Es par to nemaz nedrīkstu domāt.

—  Kāpēc?

—  Man ir jāsagaida atgriežamies Jānis Krišlauks.

—   Tu to nopietni? — Mārtiņš neslēpa ne savu vilšanos, ne izbrīnu.

—  Nopietnāk vairs nevar, — Ieva diezgan noteikti atbildēja.

Mārtiņš noplātīja rokas un smagi pašūpoja galvu. Viņš izskatījās savā ziņā nelaimīgs.

—   Vai tu jau esi aizmirsusi, ko es tev pagājušoreiz stāstīju? — Mārtiņš draudošā balsī vaicāja. — Tu vairs neatceries manus vārdus, ka Jānis, ja viņš vispār ir vēl dzīvs, nekad vairs Latvijā neatgriezīsies?

Ieva strauji papurināja galvu.

—  Es tam neticu.

—   Bet es zinu! — Mārtiņš turpat vai iekliedzās, pēc tam sevi ātri apvaldīja un līdzjūtīgi paskatījās uz sakņupušo sievieti. — Man tevis žēl. Tu tiešām spēji noticēt tam, ko karavīrs, laimīgi palicis dzīvs un izlīdis no ierakuma, naktī stāsta nejauši satiktai meitenei?

Ieva sakņupa vēl zemāk, un Mārtiņam likās, ka viņas acīs pavīd asaras.

—    Piedod! Es tevi negribēju apvainot, — viņš klusi pateica, tad piebilda: — Tagad es tev droši vien liekos slikts, varbūt pat ļauns?

—  Ko jūs! — Ieva pacēla galvu un ātri izslaucīja acis.

—  Es tevi pirmīt lūdzu . . . Neuzrunā mani ar «jūs».

—     Labi! Ko tu, Mārtiņ! — Ieva pat centās pasmaidīt. — Tu man neliecies ne slikts, ne ļauns. Es tevi vienkārši nepazīstu. Tu man esi svešs.

—    Tā tas varētu būt, — Mārtiņš piekrita. — Patiesi. Taču . . . Tu Jāni pazini ilgāk, labāk?

Ieva dažus brīžus klusēja, tad atkal, kaut ko sevī pārvarējusi, atklāti ieskatījās Mārtiņa sejā.

—   Kādēļ tev tas jāzina? — viņa vaicāja. — Bez tam, man šķiet, tam šobrīd nav nekādas nozīmes — es viņu esmu pazinusi tikai vienu mirkli vai simt gadus. Tāpat nav nekādas nozīmes tam, ko viņš man ir teicis. Svarīgi, ko teikusi esmu es. Svarīgi, ko es pati toreiz izjutu, ko domāju un jūtu pašlaik.

—   Tu maldies! — Mārtiņš īgni iebilda. — Nozīme ir liela. Jo raugi, meitenīt . . . Esmu pārliecināts, ka tu vienkārši to Jāni Krišlauku esi izdomājusi! Jā, jā! Izdomājusi! Jo kopā esat bijuši tikai dažas dienas. Un tici, Ieva, es ļoti labi zinu, kā jūtas karavīrs, kad viņš ir izmucis nāvei no nagiem. Un ko viņš saka jebkurai sievietei, kad rīt atkal jāatgriežas ellē. Tu mani saproti pareizi, Ieva. Es neapgalvoju, ka viņš katrā ziņā melo. Nē! Tieši otrādi. Visi vārdi ir patiesi! No sirds un dvēseles dziļumiem nākuši. Taču tie ir tikai vārdi! Tu saproti, Ieviņ? Pliki vārdi, kurus pēc kārtējā uzbrukuma atsišanas vai kārtējās sievietes satikšanas neviens pat vairs neatceras! Jo tos atcerēties nav nekādas vajadzības! Karā vislielākā vajadzība ir izdzīvot. Un, ja gadās kāds miera mirklis, tad to ari gribas nodzīvot pēc iespējas labāk un skaistāk. Kā daudziem visu dzīvi. Vai par to mēs viņus varam nosodīt? Tad jau drīzāk uzslavēt. Bez tam . . . Šai lietai taču ir arī otra puse. Man liekas, daudz saprotamāka par pirmo. Kā tu jau zini, Jānis Krišlauks ir ģenerālis. Tu varētu būt pasaules skaistākā sieviete, tu viņam varētu piedzemdēt pilnu māju ar visģeniālākiem bērniem, taču … Ja viņš šeit atgrieztos … Ja vispār gribētu un spētu atgriezties … Ja viņu nenošautu, ja viņu pat neiebāztu cietumā un netiesātu, Jānis šeit varētu strādāt vienīgi un tikai vai nu par kalpu, vai grāvraci! To nu gan tev vajadzētu saprast. Bet nav pasaulē neviena karaļa, kas gribētu būt ubags! Tāpat nav neviena ģenerāļa, kas pats labprātīgi gribētu atkal kļūt par zaldātu! Nav! Jo tas būtu pretrunā ar cilvēka dabu.

Ievai vēlreiz acis kļuva miklas, un viņa gribēja pateikt, ka tas, iespējams, nebūtu pretrunā ar mīlestību, taču runāt bija grūti, viņai atkal no kaut kā kļuva bail, dīvains satraukums pārņēma apziņu, jo pēkšņi līdz apstulbumam skaidri iedomājās, ka tas, par ko agrāk brīdināja Tālis un Anna un ko tagad atkārtoti teica Mārtiņš, var izrādīties simtprocentīga patiesība! Viņa visu laiku ir tikai sapņojusi! Ilgojusies pēc tā, pēc kā lika ilgoties miesa un prāts, bet īstenībā nekas tamlīdzīgs nemaz nav varējis notikt! Jā. Bija apkārtnē kaujas. Bija kāds skaists, noguris un galvā viegli ievainots karavīrs. Bija vārdi, nakts, milzīgs satraukums un kauns, bija skūpsti un glāsti, miesas saplūšana, bija bauda un atzīšanās, vārdi un cerības, šķiršanās un solījumi, bija gaidas un pat jaunas dzīvības rašanās, bet vai patiešām tam visam ir kāds dziļāks sakars ar mīlestību?! Vai tas patiesi bija augstāko jūtu izpaudums, vai notika tikai tas, kas parasti dzīvē notiek, it sevišķi karā?

Ieva, sagurusi un ļoti nobēdājusies, paskatījās uz Mārtiņu. i

—  Ko man tagad darīt?

—  Es jau tev teicu. Jābrauc uz Rīgu. Es tev palīdzēšu.

Ieva lēni papurināja galvu.

—   Paldies, Mārtiņ. Bet . . . Rīga ir liela. Kur es dzīvošu, ko strādāšu?

—   Par to tu neuztraucies! — Mārtiņš dedzīgi sacīja un piecēlās kājās. — Tu varbūt pat vispār varēsi nestrādāt. Bet dzīvot. . . Dzīvot tu varēsi. . . pie manis.

Mārtiņš to pateica un nenovērsa ciešu skatienu no Ievas pēkšņi nobālušās sejas. Viņas acis plati iepletās un pielija pilnas ar pārsteigumu un bailēm.

—    Ko tu teici? — Ieva pilnīgi pārvērstā balsī lēni pārjautāja. — Kur es varēšu dzīvot?

—   Es teicu, tu varēsi dzīvot pie manis, — Mārtiņš tūlīt atbildēja, taču viņa balss atkal bija kļuvusi auksta un zināmā mērā pat draudīga. — Ja tas tev nepatīk vai arī tu to ļoti negribi, es varu pārlabot — tu varēsi dzīvot pie mums, Krišlaukiem. Mums ar māti Rīgas nomalē Grīziņ- kalnā ir diezgan paliels divistabu dzīvoklis ar visām ērtībām. Tēvu pirms diviem gadiem uz ielas nošāva vācieši. Brālis Jānis . . . arī faktiski ir miris. Vismaz viņš mums ir pazudis uz visiem laikiem. Taču … Tu ar viņu esi bijusi pazīstama. Tev no viņa ir bērns. Viņš saucas Viesturs Krišlauks. Vai tas tev patīk vai ne, tu to gribi vai negribi, bet tavs bērns nepieder tikai tev vien. Viņš tagad ir piederīgs visai Krišlauku dzimtai. Mana māte ir vina vecmāmiņa, bet es . . . Es varu uzņemties par viņu visas rūpes. Kā īstais tēvs . . . Un ari, tu, Ieva . . . Nemaz negribu slēpt. Tu man ļoti patīc. Es esmu noilgojies pēc tādas sievietes kā tu. Es par tevi esmu sapņojis, es tevi esmu gaidījis . . . Un varbūt patiesībā ari tu īstenībā esi gaidījusi tieši mani! Mani, nevis kādu citu! Bet pagaidām lai tas paliek. Mēs par to visu izrunāsimies kaut kad vēlāk. Taču tagad . . . Varbūt šodien pat mums jābrauc uz Rīgu un tev jāatrādās mātei. Beidzot jāiepazīstas. Un, galvenais, jāparāda bērns. Vecmāmiņai jāredz, kāds ir viņas dzimtas turpinātājs. Mums visiem ir jābūt kopā. Kopā, Ieva . . .

Mārtiņš piegāja pie Ievas, ar abām rokām satvēra viņas galvu, nedaudz to pacēla augšup un no sākuma saudzīgi un maigi, bet vēlāk arvien stiprāk un kaislīgāk sāka skūpstīt viņas pieri, acis, vaigus un lūpas.

Ieva nepretojās. Viņa juta, ka Mārtiņa lūpu pieskārieni dedzina miesu, tie patiešām šķita karsti kā uguns, un viņa diezgan strauji iekrita tādā kā transā, pusnomodā, pusne- maņā, jo viss, ko nupat Mārtiņš pateica un piedāvāja, viņai nāca kā kaut kas pilnīgi negaidīts un necerēts. Tai pašā laikā tas viss taču tomēr bija tik pazīstams, gaidīts un ar katru miesas un gara vissīkāko daļiņu tūkstoš reižu izsapņots . . .

Mīlestība. Ģimene. Mājas. Miers. Drošība. Nākotne.

Ieva pievēra acis, neapzinīgi ļāvās skūpstu izraisītajai baudai, kamēr domas smadzenēs riņķoja un šaudījās kā izbaidīti putni mazā krātiņā.

Ko man tagad darīt? Kā rīkoties? Braukt, palikt? Mārtiņš ir tik līdzīgs Jānim . . . Un mazais ir tik līdzīgs abiem . . . Bērnam būs jāaug bez tēva. Man jādzīvo bez vīra. Bet te viss pēkšņi ir. Kā debesu dāvana. Rīga, vīrs, bērnam tēvs, dzīve bez kalpones darba un pat vecmāmiņa! Es esmu idiote vai normāls cilvēks? Kādēļ man būtu jāatsakās no labākas dzīves? Kādēļ tīšu prātu jāizvēlas pašmocību ceļš, ja tai pašā laikā var dzīvot pavisam citādi — labi un pat laimīgi? Kā vārdā man tas būtu jāatraida? Un kas galu galā ir pareizāk — bez ilgas šaubīšanās ņemt no dzīves visu sev nepieciešamo vai arī tīšu prātu kaut kādu iedomu vai nepiepildāmu sapņu dēļ sevi lemt nabadzībai un izmisumam?

«Ieva, Ieviņa . . .» viņa kā no bezgalīga tāluma pēkšņi sadzirdēja skanam vīrieša balsi.

To sacīja Mārtiņš? Jeb to no Krievijas plašumiem, no Ukrainas karstajām stepēm, bada un slāpju izmocīts, varbūt ievainots . . . tāpat pēc dzimtenes, mājām, miera, ģimenes un dēla izslāpis, čukstēja Jānis Krišlauks?

Ieva it kā pamodās, atžilba un strauji atrāvās no Mārtiņa ciešā tvēriena.

— Piedod, — viņa drebošā balsī tikko sadzirdami teica. — Es tev neko vēl nevaru atbildēt. Es nezinu . . .

31. nodaļa

Mākslinieks Jānis Vanags pa Rīgas—Liepājas šoseju savā vecajā žigulī drāzās ar simt kilometru ātrumu stundā. Viņu bija pārņēmis liels apmulsums, bailes, neziņa, it kā pilnīga neizpratne par apkārt un dzīvē notiekošo.

Kas tas ir, ko viņš gandrīz vai katru nakti redz un dzird savā darbnīcā? Vai tie ir murgi, sapņi un iedomas, vai viss tur notiekošais patiešām ir kāda pavisam reāli eksistējoša pasaule, ik pēc mirkļa spoži uzliesmojoša pagātnes atblāzma, un tik skaidri saskatāmie tēli — kādreiz patiesi dzīvojušu cilvēku gari? Un, ja tā, tad gribot negribot atkal ir jāsāk domāt, jāmēģina saprast katram daudzmaz izglītotam cilvēkam tik pazīstamais un tomēr absolūti mistiskais un neizskaidrojamais matērijas un enerģijas nezūdamības likums.

Kur galu galā paliek no koka nokritusi lapa? Kur izgaist puķes zieds? Kur izbeidzas gaismas stars, atsities pret manu pieri? Kur beigu beigās paliekam mēs — cilvēki … ja matērija nepazūd un enerģija neizgaist? Tātad mēs tomēr paliekam. Mēs te esam un būsim mūžīgi. Un kas tik droši var apgalvot, ka, turpinot pastāvēt citā eksistences formā, gluži citādākā substances veidā un atomu struktūrā, mēs neko vairs neredzēsim, nedzirdēsim, nejutīsim?

Es taču viņus redzu, es dzirdu. Dāmu sarkanā kleitā un sievieti baltā tunikā. Mākslinieku melnā samta beretē un vīrieti noskrandušā uzvalkā. Drūmo vīru sarkanā žaketē un kritušo karavīru bez sejas un ieroča. Ļoti spilgti redzu un sajūtu Jāni Krišlauku. Kritušais saka, ka Krišlauks esot mans vectēvs. Māte ari pirms nedēļas apliecināja, ka viņš esot mans radinieks, tātad arī mūsu ģimenes radinieks . . . Taču kādēļ māte to visu laiku ir slēpusi un slēpj vēl joprojām? Tātad kaut kāds noslēpums tomēr pastāv, un tas acīmredzot saistās ar manu tēvu … Ja tas tā ir, tad var izrādīties, ka Valfrids Vanags patiešām nemaz nav mans īstais tēvs!?

Jānis Vanags no sejas noslaucīja sviedrus un nedaudz samazināja automašīnas ātro skrējienu. Tomēr savādi un mazliet pat baigi četrdesmit gadu vecumā uzzināt, ka tavs tēvs . . . nemaz nav tēvs! Bet to jau es vēl īsti nezinu, viņš turpināja satraukts domāt. Tas ir tikai pieņēmums, nakts murgs vai iedomāts dzīves absurds. Es neticu nekādiem gariem un astrālai pasaulei! Nē!

Jānis Vanags aiz niknuma un nepacietības ietrieca gāzes pedāli grīdā, žigulītis nedaudz salēcās, nikni ierūcās skaļāk un traucās tālāk pa sauso un līkumaino šoseju, kur labajā pusē kā baismīgi pagājušā kara laika rēgi pret saulainajām debesīm pacēlās apdrupušie un līdz nejēdzībai noputējušie Brocēnu cementa un šīfera fabrikas drūmie korpusi . . .

Visapkārt mētājās tik lielas gruvešu kaudzes, salauzti koki un dzelži, nolietoti darbgaldi, sadragāti dzelzceļa vagoni un kaut kādu krāsainu izejvielu kalni, ka viss šis redzētais skats patiešām atgādināja ainavu pēc mežonīgas kaujas.

Bet varbūt tā ir norma? Tāpat kā nodot draugu un pamest bērnus? Tāpat kā liekuļot un melot, tāpat kā nīst un skaust, tāpat kā zagt un laupīt, tāpat kā neieredzēt citādi domājošos un kādu ideju pacelt augstāk par citām, tāpat kā karot brālim pret brāli, tāpat kā karā, uz ielas vai savā dzīvoklī nogalināt otru cilvēku . . .

Kas ir teicis, ka mūsu dzīve ir absurda, bez lielāka mērķa un jēgas? Varbūt tieši šīs eksistējošās pasaules absurds, mūsu dzīves bezjēdzība un cilvēka iedzimtais ļaunums . . . arī ir kaut kāda Visuma saprāta noteikta vēlme, mērķis un norma?

Acīmredzot viss, kas uz šīs pasaules notiek, kaut kādā veidā un ziņā ir pareizs un vajadzīgs. Citādi bieži būtu ārkārtīgi grūti, pat neiespējami izskaidrot cilvēka rīcības motīvus un vispār mūsu bioloģisko eksistenci. , .

Un tomēr tā ir mana dzīve. Viena vienīgā. Tādēļ arī gribu zināt visu. Uzzinātā patiesība droši vien nekādā veidā neietekmēs manu turpmāko dzīvi, taču es vismaz zināšu, kas es esmu. Vai mans sākums ir Jānis Krišlauks? Kas ir mans tēvs? Kāda ir mana māte? Tagad kļūst daudz saprotamāks, kādēļ vecāki mani jau agrā bērnībā aizveda uz Rīgu un atstāja krustmātes Idas Frīdenbergas audzināšanā. Viņi visi trīs kaut ko noteikti zināja. Taču klusēja.

Kad Jānis Vanags šķērsoja paplukušo Kalnu muižu un pēc dažām minūtēm atradās jau «Lejrožu» mājas pagalmā, saule stāvēja dienvidū, debesis bija skaidras un zilas, bet viņu pašu nez kādēļ apņēma tumšas nojautas un bailes.

Abi vecāki atradās mājās, jau kļuvuši stipri paveci, sirmi un fiziski nevarīgāki, tomēr joprojām vēl ideoloģiski nesatricināmi un cīņas spara pilni pret visu jauno, kas ar katru mēnesi un dienu arvien straujāk un noteiktāk ienāca Latvijas politiskajā un ekonomiskajā dzīvē.

Kad bija paēstas pusdienas, visi trīs iegāja lielajā mājas istabā, kur kādreiz sen atpakaļ šīs mājas toreizējais saimnieks Miķelis Anmanis tik izmisīgi un neatlaidīgi bija mēģinājis iekarot savas jaunās kalpones Ievas Zemītes sirdi. . .

Un, ja tas būtu izdevies, ja Ieva toreiz būtu pateikusi «jā», tad tagad, pēc septiņdesmit gadiem, šai telpā sēdētu citi cilvēki un runātu pavisam par ko citu un tāds mākslinieks Jānis Vanags nemaz nebūtu piedzimis, un daudzu citu cilvēku likteņi un dzīves gājumi būtu bijuši gluži citādāki, ne tik traģiski un baigi.

Bieži uznāk pat diezgan neomulīga sajūta, cik daudz tomēr ir atkarīgs no viena vienīga skaļi pateikta vai noklusēta vārda. . .

—   Kur tad šoreiz ir tā tava fifigā draudzene? — Silvija Vanaga bez sevišķas intereses pajautāja un apsēdās dziļā, ar ādu apvilktā atpūtas krēslā, kas, iespējams, bija saglabājies vēl no vecā Anmaņa laikiem.

—   Šoreiz es pie jums gribēju atbraukt viens, — Jānis ar īpašu uzsvaru atbildēja. — Viens. Gribu kaut ko uzzināt.

—    Man viņa nepatika, — māte diezgan asā balsī paziņoja. — Tu vispār nekad neesi pratis sev izvēlēties sievietes.

—  Kas Ievai vainas? — Jānis, nedaudz sapīcis, pajautāja.

—  Jau pats vārds . . .

— Ieva ir skaistākais latviešu vārds. Pat ne latviešu. Starptautisks.

—   Man viņa atgādināja vienu no tām, kuras tagad tik bieži pusplikas gorās televizora ekrānā.

Jānis cieši paskatījās uz māti. Viņa bija uzģērbusi vienkāršu tumšzaļu kleitu, kāju pēdas sedza melnas čības, acis — pabiezas brilles, bet matu sakārtojums atgādināja uz pakauša uzliktu pērnā gada siena kaudzi. Balss kā jaunībā joprojām skanēja stingri un noteikti.

Jānis mēģināja iedomāties, kā māte pēckara laikā vadījusi kādu komjauniešu sapulci, pēc dažiem gadiem partijas sapulci, pēc tam jau rajona aktīva sanāksmi, pēc tam kādu kultūras un ideoloģisko darbinieku semināru . . . Jā. Tieši tādas viņas pa lielākajai daļai ari bija. Nelokāmas marksis- tes, ļeņinietes, nešaubīgas staļinietes, hruščovietes, brežņe- vietes, andropovietes, čerņenkovietes, vienīgi dažus gadus pēc Gorbačova valdīšanas laika sākuma tās pārstāja aicināt sava pagasta, rajona vai republikas ļaudis uz jebkura partijas lēmuma nelokāmu izpildi, pārstāja visu jauno aizliegt, jo neviens jau vairs neprasīja partijas rajona ideoloģiskajiem darbiniekiem atļauju sarīkot kārtējo mākslas izstādi vai rokmūzikas koncertu. Tādēļ viņa ari tā neieredzēja šo ārkārtīgi straujo latviešu nacionālo atmodu, viņai šķita, ka visa sabiedrība brūk un pazūd totāla anarhisma purvā, viņas mūža darbs ir bijis pilnīgi veltīgs, un tagad pateicības vietā ir jāsaņem vienīgi pārmetumi, zākās un priekšlaicīga aiziešana pensijā.

Silvija Vanaga patiešām no sirds ienīda visu jauno un moderno, visu šo brīvo runāšanu, domāšanu un darīšanu. Viņas acu priekšā bez žēlastības bija sagruvusi dzelžainā partijas disciplīna, ekonomika un marksisma ideoloģija! Viss bija pagalam! Viņa nekādi nespēja saprast, nevarēja pieņemt un attaisnot komunistiskās partijas tīšu sašķelšanu, tās latviešu daļas pāriešanu buržuāzijas pakalpiņu — sociāldemokrātu — pusē.

Dažbrīd šis naids uznāca tik spēcīgs un neatvairāms, ka viņa nožēloja, patiesi, neviltoti nožēloja, ka pie varas nenāk tāds vīrs kā Josifs Visarionovičs vai vismaz kā Leonīds Iļjičs . . . Tad nu gan visi šie bļāvēji pēc brīvības un neatkarības nevis kā jaunsaimnieki, bet kā taisnīgi notiesāti tautas ienaidnieki atkal strādātu Kolimā vai Džezkazganas rūdu raktuvēs . . .

Gluži tāpat domāja ari viņas vīrs Valfrids Vanags. Viņš, tāpat kā agrāk, bija aktīvs komjaunatnes darbinieks, rajona organizācijas vadītājs, pēc tam nāca universitāte, Ļeņin- gradas augstākā partijas skola un divdesmit divus gadus ilgs galvenā redaktora krēsls rajona laikrakstā.

Tagad, izbalsots no darba redakcijā, viņš dziļi ienīda ne tikai krievu Gorbačovu, bet ari latviešus — Gorbunovu, God- mani un pārējos! Tie visi, viņaprāt, bija nodevēji! Atklāti ienaidnieki! Godu un prātu zaudējuši kapitulanti, pārdevušies latviešu emigrācijai un viņu kapitālistiskajai pasaulei!

Viņš ienīda ari sievas dēlu Jāni Vanagu, kurš tepat sēdēja pretim un ironiski smīnēja. Mākslinieks! Kas viņš par mākslinieku, ja pat cienījamā Brežņeva laikā viņš neuzgleznoja nevienu tā laika prasībām atbilstošu bildi! Tikai tās plikās sievietes, tikai kaut kādu pārprastu modernismu, izkropļotas ainavas un dzīves salauztus cilvēkus! Kauns!

—  Man tavs skuķis atgādināja vienu no tām, kuras tagad tik bieži pusplikas grozās televīzijas ekrānā, — Silvija nepacietīgi atkārtoja iepriekš teikto, redzēdama, ka dēls jau labu laiciņu iegrimis dziļās pārdomās vai atmiņās.

—    Tavai zināšanai, to skuķi sauc Ieva Roga. — Jānis mazliet satrūkās un neapmierināts paskatījās uz vēl vairāk • neapmierināto māti. — Viņai ir divdesmit astoņi gadi, strādā projektēšanas institūtā par ekonomisti un, ja arī dažreiz pusplika pagorās, tad tikai manā priekšā.

Valfrids nikni nozibsnīja acīm.

—   Tad es varu iedomāties, kāda viņa tev ir! — tēvs noburkšķēja un paņēma rokā laikrakstu «Sovetskaja Latvija».

—   Labāku neatrast, — Jānis, kā kaitinādams viņu, noteica. — Bet tev jau to nesaprast.

—  Kādēļ?

—    Tu vienkārši nepazīsti sievietes, — Jānis turpināja. — Tu pazīsti vienīgi mammu. Man šķiet, tu viņai pat ne reizi neesi bijis neuzticīgs! Un ne tādēļ, ka tev negribējās, lai gan ari tas ir iespējams, bet gan tādēļ, ka tev bija bail uzrauties un tādējādi iekulties lielās nepatikšanās.

—  Jā, — Valfrids sparīgi piekrita. — Mēs esam audzināti savādāk. Tas ir pareizi. Mūs audzināja partija, tā mūs mācīja būt godīgiem un čakliem, apzinīgiem un idejiski pārliecinātiem, bet jūs . . . Visi tie pinkainie, džinsotie stulbeņi, visas tās īssvārciņu un īsprātiņu skuķes … Ko jūs varat dot sabiedrībai? Neko! Tikai postu un izlaidību, tikai huligānismu un trakojošus demonstrantu pūļus . . .

—    Es nu tā kā būtu pāri tai jauniešu kategorijai, — Jānis iebilda. — Kā nekā man jau ir četrdesmit gadi. Taču pie reizes gribētu pajautāt — ko tad jūs, tie labie un čaklie, taisnie un pareizie, godīgie un apzinīgie, esat devuši sabiedrībai? Kādus materiālos labumus? Kādu garagaismu? Kādu sociālo taisnīgumu? Kādas pilsoņu brīvības? Neko! Tikai muldējuši! Tikai aizlieguši! Un tikai zaguši un grābuši, grābuši un zaguši!

—  Dēls, — māte bez jebkādām ārēji redzamām emocijām auksti iebilda. — Tu mūs ļoti apvaino. Ko mēs ar tēvu esam sazaguši?

Jānis dažus brīžus klusēja. Patiešām. Šurp braukdams, viņš bija stingri nosolījies ar vecākiem par politiku nerunāt.

Viņš zināja, kādi abiem ir uzskati, zināja, ka viņi patiešām savā ilgajā sabiedriski politiskajā darbībā nekad nebija liekuļojuši, viņi vienmēr bija runājuši tieši to, ko arī domājuši, viņi nekad nebija izlikušies. Viņi bija nesatricināmi pārliecināti, ka padomju vara ir taisnīgākā un darbaļaudīm vajadzīgākā valsts iekārta pasaulē, ka viņi tautai dara labu un vajadzīgu darbu, un tieši tādēļ šīs kapitālās pārmaiņas, kas pašlaik norisa Latvijā, viņus tik ļoti mulsināja un biedēja.

—   Es nerunāju konkrēti par jums, — Jānis paskaidroja. — Es runāju par jūsu partiju, par tiem cilvēkiem, kuri bija pie varas un kuri, šo varu izmantodami, vienmēr domāja tikai par sevi. Par citiem nekad! Par tautu arī ne. Par valsti ne tik.

—   Mēs esam absolūti tīri un godīgi, — Valfrids mazliet nervozi sacīja. — Mums nav ko nožēlot. Mūsu sirdsapziņas ir tīras.

Jānis Vanags nikni noskatīja cilvēku, kas sēdēja viņam iepretim un ne tikai saucās, bet oficiāli arī skaitījās viņa tēvs. Var būt, ka tā arī bija. Droši vien. Taču kādēļ es par to tik ļoti šaubos? Vai nav muļķīgi ticēt nakts sapņiem un halucinācijām? Un tomēr . . . Māte pati teica — Jānis Krišlauks ir mūsu radinieks. Es viņam esmu līdzīgs kā ūdens lāse. Bet Valfrids ir pavisam savādāks. Man nav nekādas līdzības ar viņu. To var redzēt uzreiz. Viņš ir maza auguma, resns, gaišiem matiem, apaļu seju un pelēkām acīm, biezām lūpām un nedaudz atkārušamies ausīm. Jaunībā droši vien izskatījies daudz labāk, taču ne auguma, ne matu un acu krāsas, ne runasveida, stājas un gaitas, nekā pat no viņa sejas man nav! Tas ir redzams kā spogulī. Protams, tas neko vēl nepierāda, tomēr šis fakts manas šaubas ir tikai pastiprinājis.

—   Tu pirmīt kaut ko teici par godīgumu, — Jānis lēnīgi atsāka. — Runāji par tīru sirdsapziņu. Tieši tādēļ es arī pie jums atbraucu. Gribu noskaidrot kādu manas dzīves faktu. Jo raugi . . . Man pašlaik ir jāglezno kāda latviešu strēlnieka portrets. Tas ir pasūtījuma darbs, es, protams, no tā varēju atteikties, taču mani ļoti ieinteresēja šā cilvēka seja. Varbūt tā bija tikai likteņa rotaļa, kad kāds no Mākslinieku savienības sekretāriem šo darbu uzticēja tieši man, taču dzīve dažreiz mēdz izspēlēt ne tādus jokus vien. Tādēļ arī jautāju tev, māt, un tev, tēv, — kādēļ es esmu tik uzkrītoši līdzīgs šim Jānim Krišlaukam? Kas viņš tāds patiesībā ir bijis? Ko darījis? Kāds jums ar viņu ir bijis sakars?

Silvija ar Valfridu ilgi klusēja. Viņu sejas pēkšņi kļuva bālas, nervozi sakodās lūpas un zobi, un viņi strauji novērsa skatienus sāņus. Valfrids atkal paņēma rokās avīzi un demonstratīvi sāka lasīt. Silvija vairākas reizes uz deguna sakārtoja brilles, pēc tam nez kādēļ arī kleitu. Viss viņas izskats un izturēšanās nepārprotami liecināja, ka viņa arī šoreiz nevēlas par šo tematu runāt.

—    Tu pirmīt ieminējies par pasūtījuma darbu, — māte klusi ierunājās, vēlreiz atklāti mēģinādama izvairīties no nepatīkamās sarunas par Krišlauku. — Ko tu vispār tagad dari? Strādā arī kādu algotu darbu?

Jānis Vanags pavīpsnāja.

—    Nē, algotu darbu es nestrādāju. Esmu mākslinieks, brīvas profesijas cilvēks. Ģimenes, par kuru vajadzētu rūpēties, kā tu zini, man vairs nav, bet viens es iztieku tīri labi.

—   Jā, dēls, — mātes balsī negaidīti ieskanējās neviltota interese. — Tā es toreiz arī līdz galam nesapratu, kādēļ tu ar Intu izšķīries? Man viņa patika. Viņai pat uzvārds bija skaists — Baltā . . .

—    Nebūtu slikti, ja tu par to būtu painteresējusies nedaudz agrāk, — Jānis sadusmojies pateica. — Inta arī man patika. Un viņai skaists bija ne tikai uzvārds vien. Inta visa bija balta. Un balta tā arī aizgāja . . . pie kāda cita. Es nezinu, kādēļ.

Valfrids atrāva acis no avīzes un diezgan nicīgi izmeta:

—  No laba vīra neviena sieva neaiziet!

Jānis demonstratīvi noplātīja savas garās rokas.

—  Acīmredzot es nebiju labs. Es laikam neesmu ģimenes cilvēks. Man patīk brīvība un izklaidēšanās, taču domāju, ka arī sliktie dažreiz var cerēt uz laimi un mīlestību. Varbūt šoreiz man paveiksies.

—    Tu ar to Ievu taisies precēties? — māte tūlīt painteresējās.

—  Nezinu. — Jānis paraustīja plecus. — Tad jau manīs.

Viņš strauji piecēlās kājās. Jau kuro reizi vērīgi noskatīja vecākus un lielās istabas iekārtojumu. Tas atgādināja pilsētas dzīvokli, bija ērts un moderns, un arī abi vecāki vēl nemaz nebija tik veci. Mātei rit sešdesmitais dzīves gads, joprojām izskatās stalta un enerģiska, un tad, kad es viņai piecdesmitajā gadā piedzimu, viņai ir bijis tikai deviņpadsmit . . . Māte bijusi pavisam vēl jauna. Droši vien arī skaista un varbūt pat maiga. Kādi notikumi šai mājā ir risinājušies? Vai abu šo cilvēku attiecības ir bijis skaists un romantisks mīlas stāsts un mana piedzimšana viņiem ir bijusi šīs mīlestības augstākais lidojums un piepildījums? Bet drīz es tiku aizvests uz Rīgu un . . . praktiski pamests. Kādēļ? Kādi iemesli abus Vanagus ir piespieduši tā rīkoties? Agrāk es par to īpaši nedomāju, bet tagad . . . Diez vai kāds romantisks mīlas stāsts šais telpās būs noticis, tad jau varbūt otrādi. Mana piedzimšana vecākiem droši vien ir bijis vairāk lāsts un traģēdija . . .

—  Lai tās manas sievietes paliek uz vēlāku laiku, — Jānis rūgti pateica un atkal apsēdās uz dīvāna stūra. Pie viņa, asti luncinādams, pienāca vilku sugas suns Rokijs, nolaizīja rokas un sbnki apgūlās pie kājām. — Es tomēr gribētu zināt kaut ko tuvāk par Jāni Krišlauku.

Mātes seja vēlreiz kļuva auksta un sveša.

—   Kādēļ? — viņa kārtējo reizi pajautāja un pati saprata, ka dēla acīs laikam jau kļūst līdzīga muļķa vecenei, kura jau trešo reizi uzdod šo jautājumu, pati skaidrtīk par skaidru saprazdama, kādēļ Jāni3 par to interesējas. Tādēļ viņai bija skumji. Nāca virsū niknums. Sirdi žņaudza bailes, neziņa, uztraukums un vilšanās, dusmas un pārsteigums. Viņa bija cerējusi, ka dēls nekad neuzzinās, pat nenojautīs viņas mūža drūmo noslēpumu, tas tā arī palika vienīgi viņas un Val- frida īpašums, un varbūt tikai īsi pirms nāves to varētu atklāt un dēlam izstāstīt, kā viss noticis īstenībā.

Silvija Vanaga ari tagad neko netaisījās daudz stāstīt Ne tādēļ, ka tam varētu būt kādas nopietnas sekas. Nē! Viņa vienkārši nevēlējās nevienu ielaist savā personīgajā dzīvē, savā pagātnē. Viņa negribēja sevi tiesāt, viņa nekad nebija izjutusi sirdsapziņas pārmetumus un tādēļ jo mazāk vēlējās, lai tieši šodien kāds viņai ko pārmestu vai pat mēģinātu sodīt.

Neraugoties uz šīm nomierinošajām domām, Silvija Vanaga sajuta arvien stiprākas bailes. Jo tas tomēr bija vairāk nekā savādi . . . Vai arī tieši likumsakarīgi, tādēļ vēl vairāk pastiprinot bailes un neziņu. Kā nekā pagājuši jau četrdesmit gadi, daudzu cilvēku vesels mūžs, viss izmainījies un kļuvis cits, bet izrādās — nekas no pagātnes un tavas dzīves tomēr nav pazudis! Pagājušie gadi, viss notikušais un pārdzīvotais ceļas augšā, nāk klāt un prasa par visu samaksāt. . .

Bet ko es varu samaksāt? Ko dot? Ko pateikt? Silvija drudžaini domāja. Kas tagad sapratīs manas toreizējās bailes? Kas sapratīs manu idejisko pārliecību? Manu tiekšanos pēc labākas dzīves? Jā, es toreiz nodevu cilvēku! Nodevu mūsu mīlestību, mūsu kopīgo dzīvi, mūsu bērnu . . . Cieta arī citi. Bet tāds toreiz bija laiks! Tik nežēlīgi bija dzīves apstākļi. Un cilvēki. Tikpat nežēlīgi un auksti. Vai tad būtu bijis labāk, ja arī es toreiz līdz ar Krišlaukiem ceļotu uz Sibīriju? Es tur būtu nomirusi, un varbūt tur būtu nomiris arī Jānis. Varbūt viņš piedzimtu nelaikā vai vispār nedzīvs . . . Viss varēja gadīties, viss varēja būt un nebūt . . . Tagad, kā redzams, kaut ko uzzinājis un taisās man pārmest. Nosodīt. Grib zināt patiesību. Bet kas tad ir patiesība? Kas? Patiesība ir tā, ka tu esi dzīvs, vari radīt savu mākslu un mainīt sievietes, cik patīk! Un es esmu dzīva. Un . .. Jā. Viestura vairs nav. Viesturs ir miris, un es biju domājusi, ka ari visa tā nolādētā pagātne beidzot būs mirusi! Bet nekā! Kāds nolādēts, baismīgs spēks visu atkal rok augšā, atgādina un prasa atbildi. Tad ko gan man tagad teikt savam dēlam? Ko lai es atbildu? Ka esmu bijusi neliete, zemisks cilvēks, stiprā mērā arī viņa tēva . . . slepkava?! Tas man tagad būtu viņam jāpasaka? Tieši tas?! Vai arī jāturpina melot, jāklusē kā līdz šim? Bet acīmredzot klusēt jau vairs neizdosies. Un melot neviens vairs neļaus. Taču arī patiesību es nevaru, es nedrīkstu teikt! Jo šī patiesība no cilvēciskā, no jebkura tikumiskā un morāles viedokļa ir vienkārši. . . šaušalīga! Baiga! Nepiedodama! Ja es to pateikšu, es tapšu nolādēta! Ienīsta! Un atklāti nicināta. Tad ko man tagad darīt?!

Silvija Vanaga strauji uzlēca kājās, nez kādēļ nikni paskatījās uz Valfridu, pēc tam uz dēlu un sāka nemierīgi staigāt no viena istabas gala uz otru.

—    Tu mani nesapratīsi, — māte negaidīti pateica un, apstājusies dēla priekšā, nez kādēļ noņēma brilles un atklāti skatījās Jānim tieši acīs … — Nesapratīsi. ..

Jānim no šī nedaudz mulsā skatiena kļuva neērti. Viņš novērsās un raudzījās sāņus. Viņam šķita, ka māte varbūt tikai šai brīdī, bet grib, vēlas kaut ko nomest no savas tālās un varbūt arī smagās pagātnes, cenšas būt pēc iespējas patiesāka un beidzot savu sirdsapziņu atbrīvot no kāda milzīga grēka . . .

—   Ja tas ir tik grūti … — Jānis klusi ierunājās, — neko neizskaidro. Vienīgi pasaki patiesību.

Māte skumji pasmaidīja.

—   Tieši šo patiesību tu nesapratīsi, — viņa nedaudz pārvērstā balsī teica. — Ja tu to pats kaut kādā veidā neuzzināsi agrāk, es tev visu patiesību pateikšu vienīgi. . . dažus mirkļus pirms savas nāves . . . Šodien es tev varu atklāt vienīgi . . . pavisam maz. Dzīve ir sarežģīta. Cilvēks vēl vairāk. Tu esi pieaudzis, izglītots cilvēks. Žēl, ka tev nav neviena bērna. Tu jau zini, man nepatīk tavs dzīvesveids. Nepatīk, ka esi mākslinieks, tāds brīvdomātājs, brīvdarītājs, taču . . . Es maz piedalījos tavā audzināšanā, Valfrids vēl mazāk. Mēs bijām ļoti aizņemti savā tiešajā darbā, turklāt vēl neskaitāmi sabiedriskie pienākumi . . . Mēs ticējām, ka ceļam un uzcelsim pilnīgi jaunu sabiedrību. Daudz labāku par iepriekšējo. Bet, protams, tas jau nebija galvenais iemesls, kāpēc tevi praktiski atdevu Idai. Galvenais bija . . . Nu labi! Es tev pateikšu, Patiešām, Valfrids nav tavs īstais tēvs. Nezinu, vai tu to nojauti jau agrāk vai ne, taču viņš man neko nepārmeta un arī tev neko neteica. Viņš tevi pieņēma par savējo, lai gan reti kad izturējās tā, kā varbūt īstam tēvam vajadzēja izturēties. Bet tev viņš ir jāsaprot! Tāpat kā jāmēģina saprast tas laiks. Bez tā nekas nesanāks. Pēckara periods, četrdesmit devītais gads . .. Nepieredzēta sajūsma par sociālisma celtniecības gaitu Latvijā, milzīgās pārvērtības laukos, kolhozu un MTS dibināšana, kulaku padzīšana, Augstākās Padomes vēlēšanas, pirmās pēckara piecgades visu rādītāju pārsniegšana, nemitīgā darbaļaužu dzīves līmeņa paaugstināšanās, bet tai pašā laikā nežēlīga šķiru cīņa, nacionālistu plosīšanās, pilni meži ar bandītiem . . . Un bailes, bailes, bailes! Katru minūti, uz katra soļa! Gan no šķiras ienaidniekiem, gan no pašu cilvēkiem . . . Atlika nevietā pateikt tikai vienu vārdu . . .

—    Labi, māt! — Jānis viņu nepacietīgi pārtrauca. — To jau es visu zinu pats! Labāk beidzot pasaki . . . Kas tad ir bijis mans īstais tēvs, ja tas nav . . . Valfrids Vanags? Vai patiešām Jānis Krišlauks?!

Mākslinieks uzlēca kājās, satvēra māti aiz rokas, it kā baidīdamies, ka viņa varētu aizmukt, un, galēji satraukts, skatījās viņas nedaudz nobālušajā sejā.

—  Jānis Krišlauks?!

Māte strauji papurināja galvu, uz acīm atlika atpakaļ biezās brilles un atkal, kā parasti, izskatījās pēc pagājušā gadsimta stingras meiteņu ģimnāzijas pārzines vai aktīvas rajona sieviešu padomes priekšsēdētājas.

—   Nē, — Silvija cietā balsī pateica. — Tavu tēvu sauca Viesturs Krišlauks. Vecais Jānis bija . . . Viņš ir tavs vecaistēvs.

Mākslinieks atviegloti nopūtās, viņš juta, ka no dvēseles un apziņas noveļas smags nesamais, viņš beidzot ir uzzinājis patiesību, atšķīris kādu tālas pagātnes lappusi un, kaut izlasījis tur tikai vienu vārdu, tomēr jutās apmierināts. Ne tikai tādēļ, ka bija apstiprinājušās aizdomas par viņa radniecību ar Jāni Krišlauku, bet galvenokārt tādēļ, ka tagad viņš zināja — viņa dzīvības saknes meklējamas pavisam kur citur, varbūt daudz stiprākā un skaistākā mīlestībā, nekā to varēja vērot abu Vanagu starpā . . . Tātad arī mans īstais uzvārds ir Krišlauks, nevis Vanags, un manī riņķo tās pašas trakās un nemierīgās aisinis, kādas acīmredzot ir bijušas vecajam Krišlaukapi. Kā tur bija rakstīts uz tā kapa pieminekļa? «Mīlestība, godīgums, pienākums.» Acīmredzot, ja viņš nebūtu sekojis savas mīlestības aicinājumam, es droši vien šai pasaulē nebūtu ieradies. Vanagiem būtu pavisam cits dēls, droši vien tikpat apzinīgs un līdz stulbumam «pareizs» kā viņi paši, taču es esmu nācis no Krišlaukiem, no trakā un drosmīgā latviešu strēlnieku kavalēristu komandiera Jāņa Krišlauka miesas un asinīm, viņam ir bijis dēls Viesturs un tālāk šim Viesturam — es . . . Jānis Vanags. Mākslu, sievietes un brīvību mīlošs mākslinieks!

Bet kāds ir bijis mans tēvs? Kur viņš ir palicis? Kas ar viņu ir noticis?!

Jānis atlaida mātes roku, apstājās pie loga un raudzījās dārzā. Visām ābelēm brieda augļi, un stropos bites nesa medu.

Bet ko šai pasaulē atnesam mēs?

Ko mēs katrs uz šīs pasaules atstājam?

Esmu vairāk nekā pārliecināts, ka kāds mūs visu laiku tomēr novēro. Šaubos, vai tas ir Dievs. Droši vien kāda milzīga Visuma acs. Un atzīmē, ko mēs katrs šeit izdarām. Ja tas tā nebūtu, ja mums par saviem darbiem nevienam un nekad nevajadzētu atbildēt, tad nepastāvētu arī šis savādais pasaules fiziskais un ētiskais dalījums — tumsa un gaisma, labais un ļaunais, cietsirdība un žēlastība . . . Kādam daudz varenākam spēkam, daudz gudrākam saprātam Visumā acīmredzot ir ļoti interesanti pavērot, ko cilvēki izvēlas par savas dzīves vadmotīvu, par galveno mērķi un uzdevumu — celt vai graut, mīlēt vai ienīst, radīt vai nonāvēt. ..

—   Kas viņš tāds bija? — Jānis ar sausu muti pajautāja. — Mans tēvs Viesturs Krišlauks? Un kādēļ nebija, kad sāku šo pasauli saprast?

—   Neko es tev vairāk neteikšu, — māte stingri noteica un gāja uz durvīm. — Dzīves lielākā daļa jau pagājusi, un priekšā tikai vecums, slimības un vientulība . . . Negribu, lai tu mani ienīstu. Gribu, lai tu arī turpmāk šad tad atbrauktu pie mums ciemos un, kad kļūšu ļoti veca un nevarīga, mani nepamestu.

Silvija Vanaga apklusa. Balss aprāvās, acis kļuva miklas un jūtīgie nervi saspringa vēl vairāk. Silvija zināja, ka neviens viņu vairs krustā nesitīs. Nesodīs. Jānis varbūt pat sapratīs un piedos, taču radās pamatotas šaubas, vai viņš pēc tam vēl kaut reizi vēlēsies savu māti redzēt. . .

Silvija satvēra durvju rokturi un jau gribēja iziet no istabas, kad viņu apstādināja Jāņa skaļā balss.

—  Pagaidi! — viņš spēji uzsauca. — Kur tu aizskriesi no savas pagātnes?

Silvija apstājās un rūgti pasmaidīja.

—    Es jau esmu aizskrējusi. Es savu pagātni aizmirsu četrdesmit devītajā gadā. Vienīgi tu pašreiz ar saviem ziņkārīgajiem jautājumiem

—  Tā nav ziņkāre.

—     Tad labi. Tad pilnīgi pietiek ar to, ko tu jau zini. Atklāti sakot, es visu mūžu biju absolūti pārliecināta, ka tu nekad neko neuzzināsi. Jo tā, dēls, bija mana dzīve, manas bailes un pārliecība, un man bija . . . Jebkurai sievietei ir brīvas tiesības izvēlēties . . . sava bērna tēvu. Es izvēlējos Valfridu Vanagu, lai gan īstais … Es tevi lūdzu, Jāni, nevajag! Nevajag ar varu līst manā pagātnē! Piedod, ja es tev biju slikta māte. Ida droši vien kļuva daudz tuvāka un mīļāka, taču … es laikam arī esmu tikai šī aizejošā laikmeta upuris. Agrāk par to tā sevišķi nedomāju, bet tagad, kad esmu jau pensijā, nekādus amatus vairs neieņemu un Latvijā katru dienu notiek tik lielas un krasas pārmaiņas . . . Bet tas jau vairs maz ko līdz. Vismaz man personīgi.

Jānis lēni piegāja pie mātes, lūdzoši ieskatījās viņas mulsas pārpilnajās acīs un viegli savu pieri piespieda viņas plecam.

—    Mums ir jāattīrās, māt! Mums jākļūst tīrākiem un labākiem! Ja ticīgais baznīcā var krist uz ceļiem un bijīgi raudzīties krustā piesistā cilvēka ciešanās, tad kādēļ tik daudzi citi nespēj paskatīties paši uz sevi? Paskatīties uz tām sāpēm, ko sagādājuši citiem? Tas būtu taisnākais un dziļākais ceļš uz sevi, uz savu dvēseli, un, to atkal atraduši, mēs atradīsim ceļu arī pie citiem. Bet nu jau vairs ne kā ienaidnieki, ne kā skauģi un ļaundari, bet gan kā īsti cilvēki, kā kristieši.

Māte lēnīgi, it kā piekrizdama vairākas reizes pamāja ar galvu, aizvēra acis un pēkšņi redzēja, kā istabā ienāk Jānis un Mārtiņš Krišlauki, tur ir arī Viesturs Krišlauks un Ieva Zemīte, viņas brālis Gunārs un Valfrids Vanags, vēl kaut kādi kareivji un sveši cilvēki. Visi ir nobijušies, kliedz un raud, nāk arvien tuvāk un tuvāk un skaļi prasa: kādēļ tu mūs nodevi, Silvija Frīdenberga? Kādēļ tev vajadzēja izpostīt mūsu dzīves?!

Tad viņi aiziet. Aiziet, lai gandrīz nekad vairs neatgrieztos viņas ikdienā. Paliek vienīgi Valfrids un Gunārs Zemītis. Valfrids vēl tagad sēd tepat līdzās, bet kur vēlāk pazuda Gunārs? Kur Viesturs? Kur galu galā pazuda Jānis Krišlauks? Kur Mārtiņš? Kur Ieva? Viņa tikai zina, ka Viestura vairs nav. Un pa ausu galam dzirdējusi, ka arī vecā Kriš- lauka vairs nav. Droši vien arī Ieva jau sen ir mirusi. Bet pēdējais, pats pēdējais no Krišlaukiem tomēr atkal stāv viņas priekšā un lūdz attīrīt dvēseli, lūdz nožēlot grēkus . . .

Bet viņa neko nenožēlo! Nē! Viņa nodzīvojusi skaistu, darbīgu un pārticīgu mūžu, Viņa dzīvojusi pēc saviem principiem, pēc savas pārliecības. Tādēļ nevajag, nevajag! Viņa saprot, ka tas laikam ir pats drausmīgākais, ja dēls tiesas priekšā var saukt savu māti, bet vēl jau viņai nevienam nav jāatbild. Viņa pagaidām var klusēt. Kamēr tiesneši vēl tikai pielaiko savas purpura mantijas un bende ieeļļo giljotīnu . . . viņa var dzīvot. Lai gan apzinās, ka, izņemot viņu pašu, šī dzīve nevienam citam jau vairs nav vajadzīga. Diemžēl. Jaunības grēki jāizpērk ar vecuma vientulību un ļaužu nicinājumu.

Silvija Vanaga izgāja laukā un paskatījās debesīs. Spoži mirdzēja saule, nekur neredzēja neviena mākonīša, tuvumā aizlidoja putns, un, kad jau šķita, ka šis apkārtējās dabas miers un skaistums beidzot nomierinās ari viņas dvēseli un satraukto prātu, viņa dzidri zilajās debesīs pēkšņi sadzirdēja kādu skaļi iekliedzamies. Balss bija pazīstama. Silvija satrūkās, bailēs ieklausījās un nevarēja saprast, vai tur kārtējo reizi atkal kliedz Viesturs Krišlauks vai šoreiz tā beidzot ir pašas sirdsapziņa . . .

32. nodaļa

Neparasti tīrais gaiss smaržoja pēc medus, eikaliptu sveķiem un svaiga ūdens. Liegais vējš un brīnišķīgi zilās debesis bija tik dzidras un tīras, ka reibināja gluži kā mīlestība vai simtgadīgs vīns. Nelieli vilnīši slinki sitās pret smilšaino krastu, uz kura akmeņainajiem pakalniem, izpletusies kilometriem tālu, stāvēja liela un balta pilsēta. Eipatorija. Jūrā izbadējušās skaļi kliedza kaijas, bet aiz apvāršņa negribīgi pazuda kāds liels pasažieru tvaikonis.

Varbūt ar to aizbrauc pēdējās Krievijas impērijas atliekas, Jānis Krišlauks rūgti nodomāja, 1920. gada 23. novembra pievakarē sēdēdams Melnās jūras krastā un skumji raudzīdamies tumši zilajā ūdens klajumā. Piespiedu emigrācijā aizpeld, aizbēg, izgaist no savas dzimtās zemes gandrīz vai viss kādreizējās Krievijas intelektuālais zieds. Virsnieki, rakstnieki, profesori, mākslinieki, aktieri, augstskolu pasniedzēji un daudzi citi tāpat gudri un izglītoti cilvēki. Aizbrauc, lai šo milzīgo Krievijas valsti atstātu barbariskai izpostīšanai, sagraušanai un garīgai tumsonībai.

Jānis Krišlauks pievēra acis un gurdi nolieca galvu. Tā kļuva aizvien smagāka un smagāka, šķita, galva nežēlīgi pielīst ar izkausētu svinu, it kā tās būtu visas Pilsoņu kara laikā izšautās lodes, kas nomaldījušās vai arī, tieši otrādi, — precīzi notēmētas, tagad sprāgst ikvienā viņa nogurušo smadzeņu šūnā, ikvienā asinsvadā un nervu stiebrā.

Domas arī kļuva smagas un sāpīgas. Dīvainā kārtā viss sajaucās kopā — pagātne, šodiena, nākotne. Un vēl dīvaināk, vēl neparastāk, ka vienlaikus gribas kliegt un klusēt. Gribas visu aizmirst un tai pašā laikā visu atcerēties! Un, kad esi atcerējies, kad kārtējo reizi jebkurš mirklis no šī drausmīgā, neticami asiņainā un cilvēces vēsturē laikam viscietsirdīgākā kara kā lietuvēns iekrampējas organisma dzīvības centros, tad vairs vispār negribas dzīvot. Vienkārši negribas. Gribas aizvērt acis, atgulties baltajās liedaga smiltīs un pirms mūžīgās aizmigšanas varbūt vēl pēdējo reizi tikai paraudzīties uz balto un ļoti skaisto pilsētu, kuru gandrīz esam sagrāvuši, uz zilo jūru un lidojošām kaijām, kas tik ļoti atgādina Latviju un dzimto jūrmalu, ka gribot negribot sirds sažņaudzas smeldzīgās ilgās pēc dzimtenes, pēc pierastajiem Rīgas bruģiem un Grīziņkalna, pēc mātes, mājām un tevis, Ieva Zemīte.

Mana tālā un baltā meitene! Ja es šai karinā palikšu dzīvs, ja es no šīs neiedomājami asiņainās elles izsprukšu sveikā, tad man būs tik neticami paveicies, ka tas gan laikam līdzināsies pasakai vai arī piepildījušamies sapnim. Dažreiz paliek tāds iespaids, ka vispār visa dzīve nav nekas vairāk kā tikai skaists vai baismīgs miega redzējums. Ka īstenībā visu pieredzēto, izjusto būšu vienkārši nosapņojis. Nosapņojis arī savu piedzimšanu. Savu Latviju, Rīgu un Grīziņkalnu, savu māju un māti, savu brāli un bērnību, savus virsnieka uzplečus un Ziemassvētku kaujas, Ložmetējkalnu un Martu un Mazo Juglu, Maskavu, Rīgu, Skrundu, un Kromus, un baismīgo Saburovkas slaktiņu, un desmitiem citu lielāku un mazāku masveida cilvēku iznīcināšanu; un šā gada 13. aprīli, kad 13. armijas sastāvā sākām slikti sagatavoto uzbrukumu Perekopam; un to nolādēto Turku valni, ko kādreiz pagājušā gadsimtā droši vien ar Allaha palīdzību ģeniāli bija izplānojuši un uzbūvējuši Osmaņu impērijas aizstāvji un kuru tagad vajadzēja ieņemt latviešu zēniem no tālās Māras zemes; un Sivaša stepi, Perekopa šaurumu, Trūdu jūru, desmit metrus augsto uzbērumu, un visas tās četras garās dienas un naktis, kad risinājās pilnīgi bezcerīgā kauja, un visas latviešu izlietās asinis, kuras dīvaini tumšu nokrāsoja visu valni un ar kritušajiem piebēra pilnu četrdesmit piecus metrus plato grāvi tā pakājē; un es tagad varbūt justos pat laimīgs, ja būtu nosapņojis arī 1920. gada 7. jūniju, kad vienā dienā Latviešu strēlnieku divīzija cieta daudz lielākus zaudējumus nekā visā Pilsoņu kara laikā kopumā; varbūt melnais liktenis bija tā nolēmis, ka tās dienas kaujai ir jābūt baltā ģenerāļa Kutjopova personīgai un visai vēl atlikušās baltās armijas kopīgai atriebībai latviešu strēlniekiem par Kromiem un Saburovku, par Rostovu un Harkovu, par Kazaņu un Ka- hovku, par Orlu un Rogačovu; tai dienā, 7. jūnijā, mēs zaudējām gandrīz visu 9. pulku, gandrīz visu 4., 5. un 6. pulku. Mēs toreiz pie Preobraženskas un Spendiarovkas sādžām bijām nokļuvuši pilnīgā vrangeliešu ielenkumā un tur, Ukrainas sarkanbaltsmaržojošajā Taurijas stepē, no tuva attāluma tikām burtiski saplosīti, sašķaidīti ar granātu šķembām un ložmetēju lodēm; mūs tur no visām pusēm bez mazākās žēlastības kapāja balto krievu sudrabainie zobeni, viņi strādāja labi, ar degošu naidu un nicinājumu, viņi mūs neieredzēja, viņi nevienu neņēma gūstā, viņi mūs uzskatīja par ārzemniekiem, nīsto boļševiku algotņiem, un viņi tikai cirta un cirta, bez jebkādas šaubīšanās, tādēļ ka mēs divus gadus bijām gluži tāpat kapājuši viņus, mēs bijām palīdzējuši viņu pretiniekiem, tādiem pašiem krieviem, atņemt viņu īpašumus un stāvokli sabiedrībā, mēs bijām atņēmuši viņiem iespēju turpināt ierasto dzīvesveidu un tradīcijas, un, kas laikam vissliktāk un netaisnāk, — mēs viņiem bijām atņēmuši tēvu zemi, dzimteni, viņu svēto Krieviju. Tagad, sēdot šīs svešās pilsētas Eipatorijas un Melnās jūras priekšā, atceroties vēl vakardienas pilnīgi taisnīgo izrēķināšanos ar mahnoviešiem, kuri pirms tam bija nodevīgi sagūstījuši un pretīgi cietsirdīgi nogalinājuši mūsu 2. brigādes drošsirdīgo komandieri Frici Labrenci, es šodien visu kritušo priekšā smagi noliecu galvu, lūgdams piedošanu savai mātei un brālim, es lūdzu

Dievu un cilvēkus mani saprast un attaisnot. Varbūt es esmu maldījies. Varbūt es savā izvēlē esmu kļūdījies. Strādnieku atbrīvošanas idejas vārdā es visus šos gadus neesmu dzīvojis. Es esmu tikai karojis un iznīcinājis. Burtiski slepkavojis, bijis pārpilns ar naidu un nežēlību, bet ko es ar to esmu ieguvis? Ko mēs visi, latviešu strēlnieki, esam ieguvuši? Vai strādnieki tagad pārstājuši būt vergi? Vai zemniekiem pieder zeme? Vai Krievija tagad ir brīva? Vai šeit ir piepildījies mūžsenais cilvēces sapnis par demokrātisku valsts iekārtu, par visu cilvēku vienlīdzību likuma un tiesas priekšā, par visu iedzīvotāju vienādām tiesībām, sociālo taisnīgumu un valsts aizsardzību? Diemžēl es varu atbildēt tikai noliedzoši. Dievs šeit ir Ļeņins ar Trocki, un tāds patiesībā ir arī ikviens komisārs. Tikai daudz mazāka mēroga, dumjāks un savas ietekmes zonā daudz nežēlīgāks. Bet taisnīga likuma vietā šeit pārsteidzoši efektīgi strādā nagans. «Revolūcijas vārdā!» Ar to pilnīgi pietiek. Klāt vēl piemet neiztrūkstošos krievu lamuvārdus, un kārtība ir garantēta. Taču es vairs negribu! Man tas viss ir noriebies. Viss apnicis un kļuvis pretīgs! Es vēlos Latviju. Es gribu sēdēt Baltijas jūras krastā, nevis vērot šos tumšos viļņus un klausīties, kā kliedz sveši putni. Esmu noguris un vēlos aizmigt. Varbūt vēlāk pamostoties izrādīsies, ka nekas tāds vispār nav bijis, viss, ko es šais aizgājušajos gados esmu redzējis, dzirdējis un darījis, patiešām būs bijis tikai liels, baismīgs sapnis. Un arī Ieva, un tās dažas mūsu dienas un naktis, retie solījuma vārdi un asaras tāpat īstenībā nemaz nebūs bijušas. Acīmredzot arī to es būšu izdomājis, izsapņojis, un tas tad izrādīsies pats rūgtākais, pats sāpīgākais, ko man šajā ilgajā karā būs nācies piedzīvot. . .

33. nodaļa

Gunārs Zemītis stāvēja netālu no lielās istabas cieši pievērtajām durvīm un ar labpatiku vēroja, kā divi čekisti ar smagos zābakos apautām kājām, dobji elsodami, jau stipri paguruši, ik pēc brīža izkliegdami visrupjākās lamas, kaut kādā dīvainā un baismā ritmā spārdīja un sita uz grīdas gulošus trīs bārdainus balto gūstekņus. Tie bija vietējie ukraiņi no «batjkas» Mahno karaspēka. No viņiem netika prasītas nekādas ziņas, nekādas liecības, nekādas atzīšanās. Viņus sita un spīdzināja vienkārši tāpat, tikai par to, ka tie bija mahnovieši, kārtējo reizi nodevīgi lauzuši solījumu karot kopā ar Sarkano Armiju, atkal sadumpojušies, jau kuro reizi kliedz par brīvu Ukrainu un kaut kādu tur «Taurijas Republiku», atkal apkāvuši krietnu pulciņu sarkano, šoreiz it sevišķi pāri nodarīdami latviešiem. Vakar sagūstījuši, iemānīdami lamatās, 2. latviešu brigādes komandieri Frici Labrenci un ar zobeniem to burtiski sacirtuši atsevišķos gabalos. Vai tieši šie trīs sagūstītie bārdaiņi bija tie īstie slepkavnieki, tas nevienu īpaši neinteresēja. Viņi vienkārši bija ienaidnieki, mahnovieši, viltīgi, nežēlīgi, maz izglītoti zemnieki, kuri drausmīgi neieredzēja gan sarkanos, gan baltos. Viņi karoja tikai par savu Ukrainu, par Tauriju un Krimu, par teritoriju, kas piederēja viņiem un vienīgi viņiem; par dzimto zemi, kur saimnieki būtu tikai viņi — šeit dzimušie zemnieki, nevis balto muižnieki vai sarkano komisāri.

Sitēji galīgi nokausejās. Viņi lādēdamies noslaucīja nosvīdušās pieres, smagi apsēdās pie galda, nogurušās kājas uz- sliedami uz krēslu malām, skaļi elsoja un nervozi aizsmēķēja papirosus.

Gunārs Zemītis nostājās viņu priekšā, mazliet nicīgi pasmīnēja, it kā gribēdams teikt: tādi pašvaki pulverīši vien esat, bet noklusēja, no liela māla trauka bleķa krūzītēs ātri salēja nelabi smirdošu cukurbiešu kandžu un pasniedza saviem nogurušajiem biedriem, pats arī izdzēra, netīrā frenča piedurknes malā nevērīgi noslaucīdams muti, un piegāja pie loga. No tā pavērās jauks skats uz nelielu iekšēju pagalmiņu, kuru rotāja trīs akācijas. No turienes vēl varēja redzēt daļu blakusesošās ielas. Cilvēkus staigājam nemanīja. Vienīgi šad tad pa ielu steidzīgi aizgāja kāds karavīrs vai čekistu grupa šurp%z nopratināšanu veda kārtējo arestantu.

Gunārs Zemītis uz mirkli iegrima ne visai patīkamās atmiņās, un, jo ilgāk viņš tajās kavējās, jo viss pēdējos pusotra gados pārdzīvotais un pieredzētais kļuva arvien nesaprotamāks, dīvaināks un atbaidošāks. Viņš brīnījās, kā ar viņu varēja notikt tik milzīga, gandrīz vai neticama garīga pārvērtība, viņam bija tāda sajūta, it kā viņš toreiz, šķērsodams Latvijas robežu un nonākdams Krievijā, būtu tūlīt nomiris un piedzimis no jauna. Tikai tagad jau bez nerviem, kauna, bailēm un sirdsapziņas . . .

Viņš ar nožēlas pilnu smaidu atcerējās, kā toreiz, deviņpadsmitā gada pavasari, netālu no savām mājām «Lejrozēm» Ventas krastā nebija varējis nošaut balto virsnieku. Turklāt tas virsnieks nemaz nelūdza sevi pažēlot. Un tomēr Gunārs nebija spējis nospiest šautenes gaili. Nebija varējis izdzēst cilvēka dzīvību. Un ne jau nu tādēļ, ka nošaujamais bija Krišlauka brālis, bet pats Krišlauks samīlējies viņa māsā. Gunārs to nebija spējis tādēļ, ka līdz tam vispār vēl nekad dzīvē nebija šāvis. Viņš vēl nepazina karu, viņš nezināja, kā tas ir, kad pilnā augumā, rāpus vai guļus jālien pretim svelmainai ienaidnieka ugunij, kad tavas izredzes palikt dzīvam praktiski līdzinās vienai iespējai no simta. Un nezināja, kā tas ir, kad tev virsū gāžas blīva ienaidnieka karavīru ķēde, viņi visi ir jauni un dzīvi cilvēki, bet, ja tu ar saviem cīņas biedriem viņus neapšausi, neiznīcināsi un viņi nonāks līdz tavam ierakumam, izredzes tev pašam palikt dzīvam jau līdzināsies absolūtai nullei.

Gunāram Zemītim toreiz cilvēka kļuva žēl, jo pats vēl bija cilvēks — nevienu nenogalinājis. Bet karš ir karš. Tu visu laiku nevari stāvēt sardzē vai ķēķī vārīt zupu. Un tad Gunārs atcerējās, kad un kur viņš bija garīgi nomiris un augšāmcēlies jau kā pavisam cits cilvēks (vai necilvēks).

Tas laikam tomēr bija pagājušā gada ziemas sākumā, kad Orlas-Kromu kauju laikā viņš kopā ar Jāni Krišlauku piedalījās slavenajā kavalērijas reidā pa balto aizmuguri. Uz to brīdi Gunārs jau bija krietni apšaudīts. Pārvarējis pirmo cīņu bailes, ātri iemācījies veikli rīkoties ar ieroci un zirgu, viņš, līdzīgi citiem jaunajiem strēlniekiem, kļuva arvien drošāks un pārgalvīgāks, karš viņam negaidīti šķita vienreizēji skaists un traks piedzīvojums, romantisku dēku un nepārtraukta riska pilns dzīves dāvinājums. Un tas nekas, viņš kopā ar citiem vienmēr bija izsalcis un noskrandis. Viņam bija tikai astoņpadsmit gadi, viņš bija stiprs un vesels, un gan jau to vēderu vēl piestampāsim pilnu! Vai par to tagad jābēdājas? Tagad taču ir tik patīkami kā bezbailīgam pasaku varonim traukties zirga mugurā pa apsnigušo stepi, dzirdēt, kā smagi elso zirgs, kā dobji dun tūkstoš citu auļojošu mustangu kāju dipoņa, tu apzinies, ka esi kaut kāda daļa no milzīga, neatvairāma un ļoti velnišķīga spēka, un tu esi gatavs kopā ar citiem, kopā ar šo neapturamo, pārgalvīgo vīru pulku, sagraut un iznīcināt visu, kas pagadīsies jūsu priekšā! Es vairs neesmu visu pulgotais un kaustītais ganuzēns, es vairs neesmu kalps, beztiesīgs un nabags jauneklis, bet gan viens no uzvarošā proletariāta bezbailīgajiem cīnītājiem! Šī apziņa Gunāram Zemītim deva milzīgu pašpārliecinātību, lepnumu un nesatricināmu pārliecību, ka viss, ko viņi dara, un it sevišķi, ko dara tieši viņš, ir ļoti vajadzīgs un vienmēr taisnīgs.

Šā reida laikā Primakova jātnieki ienaidnieka aizmugurē negaidītā triecienā uzbruka uzreiz vairākām dzelzceļa stacijām, kur Deņildna armijas vajadzībām pienāca gari ešeloni ar kokmateriāliem, munīciju, ieročiem un pārtiku. Pa to laiku, kamēr viena reida dalībnieku daļa Jāņa Krišlauka vadībā uzbruka Fatežas un Poniru sakaru mezgliem, par ko vēlāk Jānis Krišlauks izpelnījās Sarkanā Karoga ordeni, otra daļa, ko komandēja Krišlauka vietnieks Jēkabs Beļaks, uzbruka Vozu stacijai. Sarkanie jātnieki bieza sniegputeņa aizsegā kā balti nāves eņģeļi pilnīgi negaidīti parādījās stacijas apkārtnē, vietējais garnizons, apmēram trīssimt baltgvardu, bez sevišķas pretestības sabēga stacijas ēkā un aizbarikādējās aiz abām ieejas durvīm. Strēlnieki stacija aplenca, sapieri pusstundas laikā sagatavoja un vairākās vietās uzspridzināja dzelzceļa sliedes, pamatīgi sapostīdami arī divus ešelonus, kuri tieši tobrīd atradās stacijas teritorijā. Strēlnieki no tiem pievāca visdažādākos pārtikas produktus, apģērba gabalus un jau taisījās atkāpties, lai līdz ar tumsas iestāšanos atkal savienotos ar pārējām Krišlauka komandēto kavalēristu daļām, kad viņus spēji apstādināja Jēkaba Beļaka kā vienmēr dobji aizsmakusi balss.

—   Zēni! Ko tad mēs darīsim ar tiem muižnieku dēliņiem vakzāles mājā? Tā ari atstāsim?

—  Lai paliek! — kāds sauca pretim. — Mēs jau tā viņiem esam nodarījuši lielu skādi!

—    Tu vēl nebūsi apgriezis zirgu riņķī, kad tie tev par tās skādes nodarīšanu no muguras plītēs tādu uguni virsū. . . — Beļaks, turēdams rokā naganu, brīdināja. — Jāgalē nost!

—   Nē! — atkal kāds skaļi iebilda. — Tas nebūs taisnīgi! Viņi ir sprostā. Viņi nespēj pretoties!

— Pareizi, komisāri — kāds cits savukārt tūlīt atbalstīja balto iznīcināšanas plānu. — Tev taisnība. Jākauj nost! Vai maz viņi mūsējos ir apkāvuši?

Kādu laiciņu strēlnieki vēl karsti pastrīdējās, līdz nolēma, ka sagūstītos baltgvardus tomēr atstās dzīvus, bet savas drošības labad viņus tikai atbruņos.

Ielenktajiem lika priekšā atvērt durvis un piecpadsmit minūšu laikā visus ieročus — revolverus, šautenes, ložmetējus, granātas un zobenus nomest uz platajām stacijas kāpnēm. Ja viņi to izdarīs, ar latviešu strēlnieku godavārdu viņiem visiem garantēta dzīvība, pretējā gadījumā pa logiem tūlīt tiks lidinātas rokasgranātas, kas savukārt garantēs viņu bojāeju . . .

Baltgvardi noteikumus ar lielu prieku pieņēma, acīmredzot būdami pat mazliet pārsteigti par tik humānu un necerēti labvēlīgu iznākumu. Viņi ātri uz platajām granīta kāpnēm sameta lielu kaudzi savu ieroču, laikam taču tomēr ticēdami latviešu strēlnieku solījumam viņus neaizskart. Un bija arī iemesls ticēt. Latviešu strēlnieki agrāk Austrumu, bet tagad visā Dienvidrietumu frontē bija izslavēti ne tikai kā pārgalvīgi, neticami drosmīgi un disciplinēti karavīri, bet arī kā godīgi cilvēki, kuri tikpat kā nekad nepiedalījās kritušo ienaidnieku, gūstekņu vai civiliedzīvotāju aplaupīšanā vai citās kara laikam raksturīgās vardarbībās.

Pēc piecpadsmit minūtēm, kad praktiski jau bija beigusies visu ieroču nodošana un strēlnieki gatavojās doties atpaka], acīmredzot kādam no balto virsniekiem tomēr neizturēja nervi vai arī viņa godaprāts nespēja pieļaut tā vienkārši bez cīņas palaist projām ienaidnieku, vai arī viņš vienkārši vairs nevēlējās dzīvot . . . Negaidīti caur atvērtajām durvīm un dažus mirkļus vēlāk arī no stacijas logiem atskanēja vairāki spalgi revolveru un šauteņu šāvieni, lodes uzreiz ķēra divus vai trīs mūsu strēlniekus, tie beigti nogāzās zemē, zirgi, laikam ievainoti, skaļi zviedza, vispakārt atskanēja lamas, kliedzieni un saucieni pēc palīdzības.

Neviens vēlāk neatcerējās, tieši kas deva pavēli ieņemt staciju — Jēkabs Beļaks vai kāds cits. Visticamāk, ka neviens. Tas bija milzīgs, neapslāpējama naida uzliesmojums, kas vienā mirklī viņus no tobrīd diezgan miermīlīgiem karotājiem pārvērta zvēros. Ikviena prāts, dvēsele un roka tūlīt sauca pēc ātras atriebības. Sašutums par noteikumu pārkāpumu un atklāto nodevību bija tik liels un neatvairāms, ka visi stacijas laukumā esošie strēlnieki kā sarunājuši, vienlaikus lādēdamies, metās uz stacijas ēku, kur viņu naidam un cīņas kvēlei vajadzēja rast kaut kādu izeju, izlādējumu un apmierinājumu!

Daži jau pa ceļam vairākās vietās caur lielajiem logiem stacijas telpās, kas bija stāvgrūdām pārblīvētas ar baltgvardu virsniekiem un karavīriem, iemeta vairākas rokasgranātas. Tūlīt pēc sprādzieniem atskanēja mežonīgi sāpju un baiļu pilni kliedzieni, bet, kad telpās iedrāzās strēlnieku galvenie spēki, šķita, no šāvieniem, lamām un kliedzieniem sabruks visa stiprā stacijas ēka.

Uzbrūkošo strēlnieku pirmajās rindās atradās arī Gunārs Zemītis. Viņam rokās bija šautene ar uzvilktu durkli. Līdz ar citiem arī viņu bija pārņēmusi naida pilna apmātība, tā faktiski izslēdza jebkādu sakarīgu domāšanu, viņu vadīja nevis saprāts un apzinīga rīcība, bet vēl nepazīstami zemapziņas spēki, spilgti izteikts pašaizsardzības instinkts un atriebības alkas. Viņš bez nožēlas un apdomas varēja šaut, durt un nogalināt. Gunārs zināmā mērā jutās kā eiforijā — pierastā cīņas pacilātība šoreiz sajaucās ar tādu iepriekš nekad vēl neizjustu sasprindzināto nervu sakairinātību, ka pirmajās uzbrukuma minūtēs viss notiekošais šķita kā mazliet nereāls, uzbudinošs sapnis . . .

Gunārs, šīs pacilātās trauksmes pārpilns tiešā tēmējumā nošāvis vairākus pretiniekus, pēc neilga laika plašās zāles stūri sastapās ar kādu pavecu baltgvardu virsnieku. Viņš bija liela auguma vīrs, apaļo seju rotāja biezas uzacis un kuplas ūsas, uz šineļa pleciem mirdzēja spoži apakšpulkveža uzpleči, bet melnās acis bija pielijušas pilnas ar bailēm un neziņu. Kad tās sastapās ar Gunāra Zemīša naidā gailējošo skatienu, kad tās redzēja savām krūtīm tuvojošos šautenes durkli, vecā virsnieka balss un mute ātri izkliedza padevīgu lūgumu:

— Sinoček! Ostanovis! Ņe ģelai etovo! (Dēliņ! Apstājies! Nedari to!)

Bet dēliņš negribēja vai arī jau vairs nespēja apstāties. Gunārs no visa spēka trieca garo šautenes durkli vecā virsnieka krūtīs, ar trieciena spēku viņu cieši piespiezdams telpas sienai. Gunārs, šķiet, ar katru nervu šūnu pilnīgi fiziski sajuta, kā durkļa asmens asi pārgriež nāvei nolemtā biezo šineli, frenci, silto apakšveļu, pēc tam pārdur ādu, salauž krūšukurvi, iziet cauri plaušām, saplēš asinsvadus un mīksti iestrēdz mugurkaulā . . .

Pēc dažiem mirkļiem Gunārs ne bez grūtībām durkli izrāva ārā un tūlīt to atkal trieca tagad jau laikam beigtā cilvēka ķermenī — šoreiz vēderā! Viņš to darīja ne tādēļ, ka šādu rīcību prasīja viņa paša aizsardzības nepieciešamība, bet gan tādēļ, ka viņš pirmo reizi dzīvē sajuta kaut kādu nesaprotamu, neizskaidrojamu, taču vienreizēju un ļoti patīkamu pārdzīvojumu, kas nedaudz vēlāk jau pārvērtās gandrīz vai saldkaislā tīksmē un īslaicīgā seksuālā baudā . .. Gunāra Zemīša sakarsušajās smadzenēs pēkšņi uzliesmoja pirmajā mirklī mazliet pat šokējoša atziņa: cik tas ir brīnišķīgi — nogalināt! Cik tas ir vienreizēji skaisti, un kādu neizsakāmu baudu tas sagādā!

Var būt, ka šādas sajūtas pārņem ikvienu slepkavu un to visu jau iepriekš ar kaut kādu velnišķīgu nodomu ir paredzējusi pati daba. Jo ikviena dzīvība uz šīs pasaules tiek radīta baudā. Kādēļ gan lai atsevišķi cilvēki to pašu nesajustu arī tad, kad kādam šo dzīvību atņem? . . .

Gunārs saprata, ka viņš laikam ir kļuvis vai tieši šais mirkļos kļūst par sadistu … Šī atziņa viņu nebaidīja. Nekau- nināja. Cilvēciski nepazemoja. Personības pašvērtību nepa- zemināja.

Viss netika tieši otrādi! Gunārs kļuva vēl enerģiskāks, vēl uzbudinātāks, vēl nevaldāmāks! Pēdējo viņš nodūra apmēram tikpat jaunu zaldātiņu kā pats. Tas nelūdzās, nekliedza. Viņš tikai aizsargādamies savas jaunās krūtis aizklāja ar abām rokām. Durklis ar pretīgi dobju troksni atsitās pret roku kauliem un nolūza. Tad Gunārs pārskaities atlikušo durkļa daļu no visa spēka trieca ievainotā karavīra kaklā. Trulais dzelzs pārplēsa maigo jaunekļa ādu un rīkli, karavīrs spēji nokrita uz grīdas, locījās neizsakāmās sāpēs, bet Gunārs, noliecies virs viņa, ar reibinošu baudu skatījās, kā no saplosītā jaunekļa kakla uz gaišās marmora grīdas divās straumēs plūst biezas, tumšas asinis . . .

Pēc stundas, kad viņi jau bija lielā gabalā, uzspridzinātajā Vozu stacijā aiz sevis atstādami trīssimt baltgvardu līķus, pie Gunāra piejāja Jēkabs Beļaks un atzinīgi ar roku uzsita jaunajam censonim pa plecu.

— Malacis, Gunār! — komisārs skaļi uzslavēja. — Es redzēju, kā tu stacijā strādāji! Velna velns! Tagad es ticu, ka no tevis drīz iznāks lietaskoks!

Pēc dažām dienām Gunāru pie sevis negaidīti izsauca pulka vadība un, sekojot Jēkaba Beļaka siltajam ieteikumam, norīkoja uz divīzijas sevišķo daļu. Gunārs tūlīt ar prieku tam piekrita, jo jau iepriekš zināja, ka sevišķās daļas vīriem uzbrukumos nav jāiet, viņi tikpat kā nekad nav pakļauti nāves briesmām, bet itin mierīgi dzīvo pa aizmuguri, nedaudz nodarbodamies ar izlūkošanu, bet galvenais viņu uzdevums ir dezertieru, nodevēju, kontrrevolucionāru un pretinieka gūstekņu fiziska iznīcināšana . . .

Gunārs Zemītis beidzot bija atradis savu īsto vietu. Šis darbs viņam sagādāja patiesu baudu. Un ne tikai tādēļ, ka, pienākumus pildot, varēja pilnībā izjust ne tikai savu personīgo varenību, izbaudīt un piepildīt arvien pieaugošāko tieksmi cilvēku sāpēs un ciešanās rast dīvainu apmierinājumu, bet vēl ari tādēļ, ka bieži no šo pienākumu pildīšanas atlēca arī kāds tīri materiāls labums. Gunārs nekad nekautrējās pirms nošaušanas nāvei nolemtajiem izčamdīt kabatas vai arestējot šo to pievākt ari no dzīvokļa vai citas apcietināmās personas uzturēšanās vietas. Neviens šīm izdarībām īpašu uzmanību nepievērsa, jo tā Sarkanajā Armijā bija visai izplatīta parādība, kas sevišķi zēla dažādos soda orgānos.

Eipatorijā Gunāru Zemīti kā sevišķi centīgu un drosmīgu savā dienestā tūlīt pievāca vietējā pilsētas čeka. Tagad bijušais Anmaņa kalps staigāja tik lepns un iedomīgs, ka lāgā ne pazina, ne sarunājās ar saviem bijušajiem cīņu biedriem no latviešu strēlnieku divīzijas. Bet arī viņi to ne sevišķi vēlējās. Lielākā daļa no latviešiem, kuri divdesmitā gada novembri atradās Krimā, ne tikai nelepojās, bet, tieši otrādi, atklāti izrādīja nepatiku un nosodījumu saviem izcilajiem tautiešiem, kuri pa šiem pirmajiem revolūcijas gadiem bija kļuvuši slaveni visā plašajā Krievijā, — Petersam, Lācim, Eihem, Rudzutakam un Smilgām, nemaz nerunājot par tik sīkiem iznireļiem kā Gunārs Zemītis. Tādus viņi vienkārši nicināja.

Gunārs to juta, bet īpaši nepārdzīvoja. Viņš vairāk dzīvoja sev. Gunārs, protams, ticēja revolūcijas lozungiem un mērķiem, ticēja, ka kopā ar citiem agrāk apspiestiem, bet tagad brīviem un apzinīgiem uzvarošā proletariāta cīnītājiem var uzcelt jaunu, daudz taisnīgāku, sabiedrisko iekārtu un valsti, kuras vispirmais uzdevums ir un acīmredzot vēl ilgi būs galvenokārt šīs jaunās iekārtas pretinieku fiziska iznīcināšana. Taču Gunārs šai savā idejiskajā apreibinātībā un varas apmātībā tomēr vēl ilgi saglabāja arī prāta skaidrību un diezgan precīzi noformulētu dzīves mērķi — ja vari, tad kāp tikai uz augšu! Vienalga, kādiem līdzekļiem to vari sasniegt! Iznīcini citus, citādi tie iznīcinās tevi! Nav tava vaina, ka esi iemests šai asiņainajā revolūcijas katlā un tev ir jāvārās kopā ar citiem. Daudzi sadegs un iztvaikos. Bet, jo cietāks, aukstāks un nežēlīgāks kļūsi, jo tavas izredzes palikt dzīvam un veselam palielināsies.

Un patiešām. Gunārs Zemītis apbrīnojami ātri kļuva ciets un nejūtīgs. Priekšnieki slavēja, apbalvoja un nekad neaizmirsa viņam un pārējiem atgādināt: «Esiet līdzīgi akmeņiem! Bez jūtām, nožēlas un līdzcietības! Tikai tādā ceļā vispasaules proletāriskā revolūcija var sasniegt savus diženos mērķus!»

Viņi bija paklausīgi izpildītāji un šos mērķus arī centās sasniegt, aiz sevis atstājot barbarisku varmācību, rupjību, primitivitāti, atklātu teroru un sāļas ļaužu asaras . . .

Bet Eipatorijā Gunāram nepaveicās. No Nikolajevas nez kādēļ negaidīti ieradās apgabala čekas priekšnieks latvietis Andrejs Pētersons, viņš uzreiz tās pašas dienas vakarā steidzīgi nopratināja arestētos mahnoviešus un laikam jau atkal kaut kādu tur pārrunu un kombināciju rezultātā pavēlēja arestētos atbrīvot. Pirms tam viņi ar asiņainām mutēm Pēter- sonam pavēstīja, ka viens no čekistiem viņus ir apzadzis, un norādīja uz Gunāru Zemīti. Pētersons lika Gunāru pārmeklēt, un viņa kabatās patiešām atrada divdesmit astoņas cara laika zelta monētas. Pētersons ar saltu skatienu apsaldēja savu jauno un zaglīgo tautieti un bargā balsī pavēlēja viņu arestēt.

— Ievietojiet vieninieku kamerā un trīs dienu laikā nododiet kara tribunālam!

Gunārs nobāla. Viņš zināja, kas viņu sagaida, un uzreiz saprata, ka steidzīgi jādara viss iespējamais, lai no šīs kārtējās ķezas varētu izsprukt sveiks un vesels. Galu galā viņš tomēr bija čekists, izpelnījies daudzas priekšniecības atzinības, un viņu tik viegli nepieveikt! Tikai jāsameklē kāds iespaidīgs aizstāvis! Bet visiespaidīgākā militārā persona, ko viņš pazina, bija Jānis Krišlauks. Sis fakts Gunāru uzreiz tik ļoti nomierināja, ka viņš uz vareno guberņas čekas priekšnieku pēc dažām minūtēm spēja paskatīties pat ar nedaudz pašpārliecinātu, ironisku smīnu.

•— Nu ko tu, Pēteison! — Gunārs pārmetošā balsī pateica. — Vai tad tu nesaproti, ka viņi taču tāpat tās zelta ripiņas ir kādam nospēruši! Vai tādēļ mani jātiesā?

Pētersons pieskrēja pie Gunāra, viņa seja savilkās dzelžainās grumbās, un šķita — tūlīt sekos sitiens vai kājas spēriens. Bet Pētersons savaldījās.

—    Man ir kauns, ka esi latvietis, — Pētersons nicīgi teica. — Mums ir jācīnās tīrām rokām, jā, arī jāiznīcina visi revolūcijas ienaidnieki, bet visām viņu pilīm un muižām, visām viņu personīgām lietām, naudai vai citām vērtslietām ir jānonāk darba tautas īpašumā, nevis atkal jaunu zagļu un laupītāju kabatās!

—   Es to naudu būtu atdevis! — Gunārs sparīgi iesaucās. — Tad, kad mēs viņus būtu nošāvuši . . . Jā! Es vienkārši aizmirsu atdot! Vajadzēja taču tos mērgļus pratināt, pēc tam atpūsties.

Pētersons arestēto cieši nopētīja, dzelžainās grumbas viņa sejā izlīdzinājās un skatiens vairs nešķita tik bargs. Un tomēr pavēle atkārtojās:

—  Uz vieninieku kameru!

Gunārs kļuva dusmīgs, un viņa sirdi atkal sažņaudza nelielas bailes. Kaut kādas tur taisnīgi atņemtas mantas dēļ mani varbūt patiešām vēl nodos kara tribunālam! Un tad paša draugi viņu nošaus gluži tāpat, kā viņš bija šāvis citus. Dažreiz arī draugus . ..

—  Pēterson! — Gunārs turpināja kliegt. — Biedri priekšniek! Paklausieties! Tu nedrīksti … Es lūdzu par manu arestu nekavējoties paziņot Jānim Krišlaukam! Viņš mani pazīst! Viņš par mani var galvot!

Pētersons uz mirkli kļuva domīgs, tad tomēr pamāja ar roku.

—  Aizvest!

Kad pēc minūtes aiz Gunāra Zemīša staltā auguma smagi aizcirtās nāvinieku kameras durvis, Nikolajevas guberņas čekas priekšnieks Andrejs Pētersons pacēla pie sienas stāvošā telefona klausuli un kaut kur pilsētā pie komutatora pults sēdošajai telefonistei ļoti laipni palūdza:

—  Lūdzu, savienojiet mani ar 14. armijas jātnieku korpusa komandieri Jāni Krišlauku!

34. n o d a ļ a

Greznā divstāvu savrupmāja atradās pašā jūras krastā, un to no trim pusēm cieši ieskāva milzīgs dārzs ar labi koptiem gājēju celiņiem, daudzām puķu dobēm un neredzētiem dienvidu augiem un kokiem.

Te bija skaisti. Te vēl elpoja vasara, pie skaidrajām debesīm katru dienu neapnikusi mirdzēja silta saule, visapkārt zaļoja zāle un ziedēja kaktusi, lai gan kalendārs nepielūdzami rādīja, ka ir jau atnākuši 1920. gada Ziemassvētki.

Savrupmājas plašajā zālē, sasēdušies uz mīkstām, neparasti greznām, zīdā mirdzošām sofām, ļoti dārgiem atpūtas krēsliem vai tāpat vienkārši uz grīdas, savās atmiņās par Latviju un vēl nesenajām Pilsoņu kara kaujām kavējās daudzi latviešu strēlnieki.

Karš bija beidzies.

28. novembri Dienvidrietumu frontei tika izdota pavēle nr. 65 (463), kur bija norādīts, ka Latviešu strēlnieku divīzijai jāiekļaujas Sarkanās Armijas 52. divīzijas sastāvā. 10. decembrī latviešu daļas, diezgan skaļi demonstrējot savu neapmierinātību, ieradās Kovaļovskas-Ņečajannojes-Varvarovkas rajonā netālu no Nikolajevas, bet divīzijas štābs novietojās pašā pilsētā.

Strēlnieki zināja, ka jau 11. augustā starp jauno Latvijas Republiku un Krieviju ir ticis noslēgts miera līgums, kura ietvaros leģendām apvītā, jaunākajā pasaules vēsturē tik lielu lomu nospēlējusī Latviešu strēlnieku divīzija kā kaujas vienība ir izformējama, visi strēlnieki atbruņojami, pēc tam viņi skaitītos brīvi pilsoņi, kuriem ir tiesības izvēlēties — palikt Krievijā vai arī netraucēti atgriezties tagad jau starptautiski atzītajā neatkarīgajā Latvijas Republikā.

Strēlnieku pulkos valdīja satraukums un liels apmulsums. Viņi par savu turpmāko rīcību vēl pilnībā nebija izšķīrušies, lai gan runu lielākā daļa nepārprotami liecināja, ka strēlnieku vairākums tomēr domā un sapņo par atgriešanos dzimtenē . . .

Pirmajā brīdī tas varēja likties diezgan negaidīti, bet patiesībā šāds noskaņojums bija vienkārši izskaidrojams.

Viņi pēkšņi jutās nodoti. Pievilti. Varai un revolūcijai vairs nevajadzīgi. Patiešām izmantoti tikai kā algotņi vai īslaicīgs svešzemes palīgspēks. Strēlniekiem jau ņēma nost viņu kauju slavas apvītos divīzijas un pulku karogus. Lika nodot arī visus ieročus. To darīt strēlnieki kategoriski un ļoti trokšņaini atteicās. «Tie ir mūsu personiskie ieroči, ar tiem mēs sitām jūsu un mūsu ienaidnieku, palīdzējām jums, boļševikiem, izcīnīt uzvaru, bet tagad, kad darbiņš padarīts, visu gribat atņemt un aizmirst? Nekā nebija! Bez ieročiem mēs uzreiz pārvērtīsimies par nevarīgu pilsoņu bariņu, bet ar saviem revolveriem, šautenēm, ložmetējiem, lielgabaliem un izturīgajiem zirgiem mēs vēl joprojām esam un būsim varens, ne tik viegli uzvarams spēks! Un, ja nu tā iznāks, ka atpakaļceļu uz Latviju vajadzēs izlauzt ar varu, mēs esam ar mieru izkauties vēlreiz! Un atkal noiet jau kādreiz nostaigāto ceļu caur uguni un nāvi. . .»

Bet pagaidām vēl baidīja pilnīga neziņa — kā viņus tur Latvijā uzņems? Sagaidīs kā bijušos ienaidniekus vai tikai kā ideju cīņā nomaldījušos tautiešus? Baidīja arī iespēja- .mās represijas. «Nolādētie boļševiki, par pliku veltim pār- devāties Ļeņinam un viņa trakajai vispasaules revolūcijas idejai. . .»

Bet tas nav tiesa! Mēs nepārdevāmies! Neviens mūs nekad .nav pircis! Mēs paši brīvprātīgi izvēlējāmies šo ceļu, jo ticējām idejai par taisnīgu pasauli un brīvu Latviju. Mums taču apsolīja brīvu Latviju, ja būs brīva Krievija — bez cara, kapitālistiem un muižniekiem! Un ne mūsu vaina, ja viss apgriezās otrādi. Latvija patiešām tagad ir brīva, bet Krievijā vienu despotisma veidu ir nomainījis cits — vēl šaušalīgāks par iepriekšējo.

Mēs bijām pieraduši ar savām dzīvībām un dzīvēm riskēt katru dienu jau no piecpadsmitā gada rudens. Bet tagad, kad karš bija beidzies, mēs tā uzreiz pa galvu pa kaklu nevēlējāmies vēlreiz likt uz spēles savu atlikušo dzīves daļu. Mēs vēl gribējām visu mierīgi pārdomāt, jo ir milzīga starpība par dzimteni godīgi krist kaujas laukā vai kā šīs pašas dzimtenes nodevējam tapt nošautam pie cietuma sienas . . .

Šādos gadījumos diemžēl neviens nekad un nekur netiek vērtēts pēc morāles, filozofijas vai visvienkāršākās taisnības un patiesības kritērijiem. Tavu atrašanos varoņu vai nodevēju rindās nosaka tikai un vienīgi tas, kurā pusē tev tobrīd ir palaimējies būt — starp uzvarētājiem vai zaudētājiem . . . Tava dzimtenes mīlestība, uzticība savai zemei un brīvības centieniem ir tikai tukša skaņa vai smieklīga anekdote tam, kas savu pielādēto revolveri pielicis pie taviem deniniem. i

Telpas vidū eglītes vietā stāvēja liels priedes zars, izpušķots ar dažiem Svētā Jura un Svētā Georga krustiem, krāsainiem drēbju gabaliņiem un izšautām patronu čaulītēm.

Daudzi ar sāpēm atcerējās sešpadsmitā gada Ziemassvētkus un baigo kauju Tīreļpurvā, kur viņi praktiski neguva neko, izņemot teiksmaino slavu par latviešu karavīra apbrīnojamo drošsirdību un cīņas sparu . . .

Strēlnieku krūzēs skaļi salija degvīns un asins krāsas vīns.

Tad vēl tika pieminēti septiņpadsmitā gada Ziemassvētki, tad astoņpadsmitā, tad deviņpadsmitā .. .

— Pietiek! — kāds negaidīti skaļi pārtrauca viņu neseno pagātni. Visi paskatījās un, nedaudz pārsteigti, ieraudzīja, ka tas ir viņu komandieris Jānis Krišlauks. Viņš bija piecēlies kājās, stāvēja netālu no lielā loga, pats izskatīdamies liels un spēcīgs, rokā turēja glāzi ar dzirkstošu vīnu, bet acīs mirdzēja gan prieks, gan dziļas skumjas. Viņš turpināja savā skaļajā balsī: — Zēni! Neaizmirsīsim, ka šovakar ir Svētvakars! Mūsu atmiņas par karu un nāvi lai paliek tam tālajam laikam, kad mūsu trakās galvas būs pārklājuši sirmi mati, bet sirdis pukstēs mierīgi un lēni. Mēs šais piecos kara gados esam karojuši varonīgi, godīgi un pat cēli! Bet tai pašā laikā mēs esam nokāvuši tūkstošiem un tūkstošiem tikpat jaunu un varonīgu cilvēku, kādi bijām mēs paši.

Nedomāju, ka mums kā karavīriem par to būtu jākaunas vai izdarītais jānožēlo, taču kā cilvēkiem . . . Šovakar atcerēsimies arī mūsu upurus! Atcerēsimies, ka, pēc Bībeles leģendas, Ziemassvētkos ir piedzimis Kristus, ka šovakar cilvēki aizmirst naidu un slikto, ka kaut kur tālu mūsu Latvijā pašlaik katrā mājā deg eglīte un mūsu piederīgie — mātes un tēvi, brāli, māsas un līgavas — mūs atceras, gaida pārnākam mājās un aizlūdz Dievu par mūsu kritušo biedru dvēselēm. Tādēļ iztukšosim savas glāzes un atcerēsimies arī mēs savus tuviniekus, atcerēsimies tikai labo un jautro, neaizmirsīsim, ka mēs visi esam latvieši — rīdzinieki, latgalieši, zemgalieši, vidzemnieki un kurzemnieki! Vēsture mūs iesvieda viskarstākajā elles katlā, mēs to svelmi izturējām, mēs esam palikuši dzīvi, mēs savu pienākumu esam izpildījuši, un tagad katrs var izvēlēties, kā rīkoties tālāk — palikt šeit vai doties mājup. Mūsu slavenā latviešu strēlnieku divīzija diemžēl ir likvidēta. Bet mūsu kauju varonība paliks! Un katrā Krievijas vai Ukrainas sādžā paliks atmiņas par mums. Vai nu labas, vai sliktas … Uz jūsu veselību, puikas, un paldies jums par visu, ko esat darījuši šai karā! Ka izturējāt un nekad neapkaunojāt latviešu karavīra vārdu un slavu!

Pēc pusnakts, kad prāti jau bija krietni iesiluši, viņi pamazām aizmirsa visus baismīgos pasaules un Pilsoņu kara slaktiņus, aizmirsa drausmīgo Sibīrijas salu un Turkestānas smacējošo svelmi, aizmirsa badu un slāpes, milzīgos kapus izkaltušajās Pievolgas stepēs un mežonīgās gūstekņu apšaušanas, aizmirsa visu, kas bija saistīts ar nāvi un asinīm. Viņi pēkšņi atcerējās visdažādākos jautrus atgadījumus un piedzīvojumus, atcerējās nepārspējami skaistās sibīrietes, Ka- zaņas tatārietes un ugunīgās Ukrainas meitenes . . . Viņu visu sirdis piepildīja smeldzīgas atmiņas par Latvijas laukiem, mežiem, jūru un tur palikušajiem cilvēkiem.

Uldis stāvēja pie atvērta loga, raudzījās biezajā nakts tumsā un sapņaini ieelpoja reibinošo jūras un dārza smaržu.

—  Jūs jūtat, kā smaržo gaiss? Gluži kā Latvijā.

—  Es jau to esmu aizmirsis, — kāds klusi atzinās. — Kā smaržo gaiss Latvijā . . .

—    Patiesi! — Imants no Bauskas tūlīt piekrita un arī krūtīs ierāva krietnu malku svaigā nakts gaisa. — Tev taisnība, Uldi! Tā parasti smaržo kaut kur ap Lielupes krastiem . . .

—  Nē! — Antons nepiekrita. — Tā var smaržot vēl vienīgi Latgalē, kaut kur Krāslavas pusē. Pēc māliem, apdegušiem salmiem un medus.

—   Man liekas, ka tieši tā smird tai pusē tik bieži tecinātā ļerga, vai ne? — Ojārs iesmējās.

—  Tā nesmird! — Antons sparīgi protestēja. — Mūsu pusē dzītā kandža ir īsts baudījums!

—   Beidziet te muldēt par tik pretīgām lietām! — viņam iebilda Jāņa Krišlauka adjutants Žanis Krastiņ?. — Man šīs zemes un gaisa smarža nez kādēļ atgādina sievieti. Par provi, kaislīgās Krimas tatārietes . . . Vai šejienes staltās grieķietes.

—   Puikas! — Uldis priecīgs iesaucās. — Vai jūs vēl atceraties mūsu vienreizējo Anniņu? Nu to tur, kad stāvējām Ventas pozīcijās! Skrundas Kalnu muižā!

—    Un kā vēl! — Ojārs tūlīt smaidīgs māja ar galvu.

—   Ja runājam atklāti, viņa sita pušu visas šīs ukrainietes un grieķietes!

—   Uz galvošanu! Latvietes, ja tā labi saņemas, var būt labākās sievietes pasaulē!

—    Nez vai, nez vai, — tam šaubīdamies negribēja piekrist Ivars Kušķis no bijušā 6. Tukuma pulka. -— Man gan vislabāk patika tā melnā . . . Atcerieties — Taganrogā? Kas viņa īsti bija — žīdiete vai čigāniete?

—  Kāda tev čigāniete? — kāds iesmējās. — Viņa taču bija turciete!

—   Tad nē jau! — Žanis nepiekrita. — Kāda tur turciete? Visi taču toreiz runāja, ka viņa esot kāda baigi bagāta bulgāra, tirgotāja, vienīgā meita!

—    Man šķiet, viņa vienkārši bija stipri nojūgusies, — Ojārs pateica.

—  Nemuldi! —Ivars gandrīz vai jutās personīgi apvainots.

—    Viņa man pati diezgan sakarīgi stāstīja, ka esot viena no Krimas hana meitām, bet Buhāias emīrs esot viņas ki-ust- tēvs! Vot šitā, mīļie zoniņi!

—    Bet to, ka vina ir pasaules lielākā mauka, to vina tev neteica? — Žanis smejoties jautāja.

—   Teica gan, — Ivars tāpat smiedamies atzinās. — Un lūdza atvainot. Viņa tomēr bija dzimusi aristokrāte!

—   Kas viņa arī nebūtu, — Uldis iejaucās starpā, — viņa tomēr bija kolosāla!

Žanis Krastiņš nopietns paskatījās uz saviem bijušajiem cīņu biedriem un grūtsirdīgi nopūtās,

—    Puikas! Ja man tagad vajadzētu izvēlēties, es tomēr ietu pie mūsu pašu latviešu Anniņas, — viņš atzinās.

—  Es arī! — Ojārs tūlīt atsaucās. — Noteikti!

—   Divus gadus mēs neesam redzējuši Latviju, — Žanis atgādināja. — Dažreiz taisni vai gribas raudāt.

Visi pēkšņi kļuva nopietni un sastājās ciešāk ap Žani.

—    Es dzirdēju, — mazliet klusinātā balsī Žanis Krastiņš stāstīja, — ka tiem, kas gribēs atgriezties Latvijā, armijas vadība nekādus šķēršļus nelikšot.

—  Vispār izveidojies tāds jocīgs stāvoklis. — Uldis raustīja plecus. — Mēs taču it kā vēl skaitāmies dienestā, lai gan tai pašā laikā . . . viņi pret mums jau izturas kā pret svešzemniekiem.

—  Vēl sliktāk! — Ojārs atgādināja. — Dažreiz jau pat kā pret ienaidniekiem.

—  Nez ko par to visu domā mūsu komandieri?

—   Kas viņiem ko domāt! — Ivars diezgan nicīgi ieteicās. — Man liekas, viņiem nekādu problēmu nepastāv. Šeit viņi visi ir uz augsta zara un pēc kāda laika uzrāpsies uz vēl augstāka!

—   Jā, viņiem ir vieglāk, — Ojārs piekrita. — Viņi var kāpt tikai uz augšu, bet kas notiks ar mums, ja paliksim šeit?

—  Bet kas ar mums notiks, kad atgriezīsimies Latvijā?

—  Acīmredzot nekas labs nav gaidāms.

—  Tur viņiem pašlaik ejot grūti.

—  Šeit ari viss ir sagrauts, iznīcināts . - .

—  Bads un ļaužu naids.

—  Un tad vēl tā čekas visvarenība . . .

—  Un komisāru fanātisms …

—  Kazarmu komunisms . . .

—    Es visu kaut kā biju iedomājies daudz savādāk, labāk .. .

—  Runā, ka tagad Latvijā dalot zemi. . .

—  Katrs, kas ir karojis . . .

—  I neceri! To saņems tikai viņi — kalpakieši. . .

—     Bet mēs taču tāpat bijām gan Tīrelī, gan Nāves salā…

—  Tur tā lieta, ka bijām! Bet kur pašlaik esam?

—    Es nezinu, vai man tur iedos zemi vai ne. Es tikai zinu vienu — tur tālu, tālu aiz Ukrainas stepēm, krievu sādžām un leišu mežiem stāv mana dzimtā Latvija. Un man ir jābūt mājās!

—  Un man . . .

—  Diez ko tagad māmuļa dara?

—  Tēvs bija galīgi slims. Nez vai būs izturējis …

—  Interesanti, Alise mani vēl gaida?

—  Vai vispār kāds mūs tur gaida?

Tā viņi runāja. Bijušos strēlniekus māca šaubas un neziņa, taču, neraugoties uz to, gandrīz visus kāds liels, agrāk nepazīstams spēks neapturami vilka atpakaļ uz mājām.

Pēc neilga laika pie šīs strēlnieku grupas nesteidzīgi pienāca Jānis Krišlauks.

—  Par ko zēni spriež? — viņš uzreiz painteresējās. Žanis nostājās Krišlaukam blakus un ar roku parādīja uz

klātesošajiem.

—  Zēnus interesē viņu nākotne, — viņš paskaidroja. — Tu arī neko konkrētu nesaki. Ko mums darīt?

—    Tas būs jāizšķir katram pašam, — Jānis atbildēja. — Pagaidām mēs vēl formāli skaitāmies 52. divīzijas sastāvā, taču vistuvākajā laikā pienāks pavēle ūn . . . Kas gribēs, varēs šeit palikt dienēt, kas negribēs, varēs braukt uz Latviju.

—  Jūs esat pārliecināts, ka mums to atļaus?

—  Man tā apsolīja.

—  Diez ko viņiem vis negribas ticēt…

—   Par mūsu turpmāko likteni sarunas notiek abu valstu valdību līmenī, — Jānis Krišlauks paskaidroja. — Tā ka viss būs oficiāli.

—  Bet ja nu Latvija? . . .

—  Bet ja nu Krievija? . ..

Atkal visus pārņēma satraukums un neziņa. Šeit viņi it kā nevienam vairs nebija vajadzīgi, un likās gandrīz vai neticami, ka viņi būtu ļoti vajadzīgi arī tur . . .

—   Ko domā darīt? — Krišlauks pavērsās pret savu stalti noaugušo adjutantu. Žanis Krastiņš viņam divreiz bija izglābis dzīvību, un Jānis pret viņu vienmēr izturējās ļoti draudzīgi un silti.

—    Es laižos atpakaļ uz Latviju, — Žanis nekavējoties atbildēja. — Kas būs, būs . . . Vai nu viens, vai visi kopā bariņā. ..

—     Un tu? — Krišlauks pagriezās pret Ivaru Kušķi, bijušo ložmetējnieku komandieri.

—    Tāpat, — Ivars atbildēja. — Tikai uz mājām! Septiņpadsmitajā gadā es biju iedomājies, ka pēc revolūcijas visi cilvēki kļūs brīvi un laimīgi, ka valsts apmierinās visas iedzīvotāju vajadzības un izdos taisnīgus likumus. Bet šeit vispār neeksistē nekādi likumi!

—  Un kā domā rīkoties tu? — Krišlauks pavaicāja Ojāram Vimbām, bijušajam izlūkam, par kura drosmi un pārgalvību runāja malu malās.

—   Jūs man to jautājat oficiālai zināšanai, vai? … — Ojārs uzreiz kļuva uzmanīgs.

—   Es tev to prasu kā savam cīņu biedram, — Jānis Krišlauks atbildēja. — Kā cilvēks, kas arī pats vēl nav īsti izšķīries . . .

—    Es došos atpakaļ uz Latviju, — Ojārs noteikti paziņoja.

—  Kādēļ? — Krišlauks ātri uzprasīja.

Ojāra sejā neiegūlās neviena apmulsuma grumba. — Tādēļ, ka Latvija ir mana dzimtene.

Jānis Krišlauks saprotoši pamāja ar galvu un nostājās iepretim Antonam Pudānam, mazliet neveiklam, taču ārkārtīgi spēcīgam kavalēristam, kurš kādreiz kļuva slavens ar to, ka ar vienu zobena cirtienu toreiz pie Saburovkas bija uzreiz nogalinājis divus baltgvardu pulkvežus . ..

—  Ko tu, Anton?

Dižais stiprinieks nedaudz apmulsa un izskatījās pēc nevainīgas meitenes, kura dzird puiša pirmo atzīšanos mīlestībā.

—   Es arī gribētu atgriezties Latvijā, — viņš klusi pateica. — Man netālu no Krāslavas Pankavas sādžā palika tēvs ar māti un vēl četras rnāsas. Nekāda saldā dzīve viņiem tur nav.

—  Tāda tur nebūs arī tev, — Jānis atgādināja.

—   Jā, — Antons ātri piekrita, — bet tur ir mans tēvs, māte un četras māsas.

—   Šeit tu varētu krietni izvirzīties, — Jānis domīgs atgādināja. — Kaujās tu sevi esi labi parādījis, bijis ievainots. Šeit, Padomju Krievijā, tu būtu cienījams cilvēks, tu varētu taisīt spožu militāro vai civilo karjeru . . . Kā, cita starpā, mēs visi.

Milzīgā auguma Latgales dēls tikai pasmaidīja un noraidoši kratīja savu pinkaino galvu.

—   Es jau jums, komandier, teicu. Man Pankavas sādžā palika slima māte, tēvs un četras māsas. Jābrauc palīgā.

Antons dažus brīžus klusēja, tad ar patiesu interesi Krišlaukam jautāja: — Bet ko jūs pats, komandier? Jums nevelk uz Latviju?

Krišlauks sarauca pieri un domīgs klusēja.

—   Es jau saprotu, — Antons turpināja. — Šeit jūs esat korpusa komandieris, bet kas būsiet tur, Latvijā? . . . Un tomēr, komandier? Mums dzimtene ir tikai viena.

Jānis Krišlauks pienāca cieši klāt pie bijušā Latgales zemnieka, smagi uzlika roku uz pleca un dziļi ieskatījās viņa raupjajā sejā.

—   Pareizi, Anton. Mums visiem dzimtene ir viena. Tev tava Latgale, citam Bauska vai Tukums, bet man Rīga un Grīziņkalns. Krievijā mēs esam aizvadījuši trīs savas dzīves labākos vai arī pašus sliktākos gadus. Bet tā bija mūsu dzīve, mūsu vienreizējā jaunība. Bet galvenais . . . Šeit mēs centāmies piepildīt kādu senu cilvēces sapni par vispārēju brīvību un vienlīdzību.

—  Pareizi! — kāds tūlīt piekrita. — Par to mums paldies tiks teikts vēl pēc paaudžu paaudzēm!

—     Nez vai … — Ivars Kušķis šaubīdamies iebilda. — Varbūt viss būs tieši otrādi? Varbūt daudzi mūs paaudžu paaudzēs atcerēsies ar šausmām? . , .

—    Tieši tā! — savā dobji aizsmakušajā balsī negaidīti sarunā iejaucās pulka komisārs Jēkabs Beļaks, kas nemanot bija pienācis klāt un visu dzirdējis. — Atcerēsies ar bailēm un šausmām! Bet kas tie tādi būs? Tie būs visdažādākie kontrrevolucionāri, baltgvardu virsnieki, anarhisti un eseri, latviešu un ukraiņu nacionālisti, buržuji un aristokrāti, kuri pa to laiku, kamēr mēs mirām dubļos un asinīs kara ierakumos, dzīvoja pa aizmuguri, rīkodami dzīres un kļūdami trekni no darbaļaužu sviedriem un darba! Neuztraucies! Lai viņi tagad raud, lai nolād mūs! Mēs dzīvojām un cīnījāmies taisnīgas lietas labā un uzvarējām! Mēs patiešām varam būt lepni!

Tādi nu tagad viņi bija. Pavisam vēl nesen savā vienotā cīņas sparā un pārliecībā baismīgs, neuzvarams spēks, bet tagad tikai atsevišķi cilvēki ar nedaudz apmulsušu prātu, dažādiem uzskatiem un atšķirīgām vēlmēm.

Jānis Krišlauks atvadījās no strēlniekiem un izgāja greznās savrupmājas krāšņajā dārzā. Viņš apsēdās uz viena no daudzajiem baltajiem soliem, pacēla galvu augšup un paraudzījās debesīs. Tās bija skaidras un tumšas. Mirdzēja miljoniem spilgtu zvaigžņu, spocīgi bālganu gaismu uz zemi meta pilns mēness, bet no jūras silts dienvidu vējs nesa svaiga ūdens smaržas.

Kādēļ es esmu šeit? Jānis jau kuro reizi sāka drudžaini plosīt savu dvēseli. Kādēļ ne Latvijā, kur man kā pārējiem palika māte un tēvs un vēl līgava?

Man ir apnicis nēsāt ieroci. Man šis slaktiņš beidzot ir noriebies! No piecpadsmitā gada … Ko es esmu redzējis? Ko? Tikai ierakumus, līķu kaudzes, pūžņojošus ievainojumus, tīfa mocītus cilvēkus, no bada mirstošus bērnus, nodedzinātas sādžas un sagrautas pilsētas, pakārtus revolucionārus, ar zobeniem sakapātus baltgvardusunvispretīgākāsprostitūtas!

Tāda faktiski ir bijusi mana dzīve, mana skaistā jaunība . . . Bet tagad beidzot es gribu dzīvot kā cilvēks, kā normāls vīrietis!

Un tomēr arī Jānis Krišlauks vēl nebija pilnībā izšķīries par savu turpmāko rīcību. Praktiski pastāvēja tikai divi varianti — vai nu palikt šeit, vai kopā ar pārējiem doties atpakaļ uz Latviju. Ko šādā gadījumā varēja iegūt un ko zaudēt? Paliekot šeit, viņš neapšaubāmi varētu taisīt žilbinošu militāro karjeru. Bija jau oficiāls piedāvājums turpināt mācības Sarkanās Armijas Ģenerālštāba akadēmijā. Jukums Vācietis tur strādā par pasniedzēju . . . Paliek Fabriciuss, Daniševskis, Stučka, Eihe, Smilga un Eidemanis . . . Paliek visi, kuriem ir daudzmaz augstākas dienesta pakāpes vai kuri kā vadītāji iesaistījušies saimnieciskajā vai partijas darbā. Uz Latviju taisās braukt tikai tie, kuriem tur jāar zeme, kuri atkal grib strādāt savu iemīļoto darbu, kuri Latvijā grib palīdzēt un dzīvot kopā ar saviem tuviniekiem, tie, kas arī turpmāk grib runāt un lasīt latviešu valodā …

Bet es? Jānis Krišlauks turpināja drudžaini domāt. Vai tad es negribu savu valodu, savus vecākus, savu dzimto Rīgu?! Un kā vēl! Bez tam es taču pagājušgad Latvijā kādai meitenei apsolīju . . . Paliekot Krievijā, es neko nevaru zaudēt. Vienīgi iegūt, turklāt vēl ļoti daudz. Bet, atgriežoties Latvijā, es varu zaudēt visu! Es taču nemaz nezinu, vai mani vecāki maz vēl ir dzīvi? Valoda un dzimtā zeme, protams, ir ļoti jaukas un vajadzīgas lietas, bet vai man tur būs arī darbs un jumts virs galvas? Varbūt tur mani gaida tikai cietums un pazemojumi? Un kur ir kāda garantija, ka mani tur, Latvijā, vēl gaida ari Ieva Zemīte? Varbūt viņa mani sen jau ir aizmirsusi, apprecējusies ar kādu lauku puisi, dzīvo laimīga un tādu Jāni Krišlauku nemaz vairs neatceras . . .

Un tad pilnīgi negaidīti un pēkšņi notika kaut kas tāds, ko Jānis Krišlauks visu savu turpmāko dzīvi nekad nespēja aizmirst un vēl mazāk izskaidrot. Caur biezajiem dienvidu augļu kokiem uz grantētā gājēju celiņa parādījās apbrīnojami skaista, viscaur baltā tērpusies sieviete. Kājas bija kailas, liegais jūras vējš tikko manāmi plivināja viņas garos, zeltainos matus . . . Jānis skaidri dzirdēja viņas lēnos soļus, saklausīja, kā kāju pēdas pieskaras sausajai grantij, un sajuta sievietes silto un satraukto elpu . . . Viņš no pārsteiguma vairākas reizes aizvēra un atvēra acis, taču sieviete nepazuda, neizgaisa, viņa joprojām stāvēja netālu un ļoti skumja raudzījās taisni Jāņa dvēselē.

Jānis nodrebēja. Viņu kāds savāds, neizskaidrojams spēks piepeši bija piesējis pie sola, un viņš pat nespēja pakustēties. Jānis, tikai ārkārtīgi pārsteigts un priecīgs, skatījās uz balto sievieti, uz šo neizskaidrojamo dabas un likteņa parādību, un saprata, beidzot viņam «pielēca», ka tā taču ir viņa kara laika meitene, Latvijā palikusī līgava, viņa daudzo bezmiega nakšu sapnis — Ieva Zemīte . . .

—    Tas nevar būt, — viņš, joprojām bezgala pārsteigts, čukstēja. — Tā patiešām esi tu . . . Ieva?

Ieva lēni nolieca galvu un pret viņu bijīgi pastiepa roku.

—   Jāni … — Viņas balss bija tikpat satraukta un pārsteiguma pilna. — Tu esi dzīvs . ..

—  Jā, Ieviņ, — Jānis atbildēja. — Es vēl esmu.

—   Es tevi gaidīju, meklēju, — Ieva turpināja. — Es tevi tik ilgi nekur nevarēju atrast.

—   Ak Dievs! — Jānis klusi novaimanājās. — No kādiem tālumiem tu pie manis nāc?

Ieva tikko jaušami pasmaidīja.

—   Es nāku no mūsu mīlestības . . .

—    Ieva … Es tevi neesmu aizmirsis, — Krišlauks ātri sacīja. — Varbūt vienīgi pirmajā laikā . . . Varbūt atsevišķās dienās un naktīs …

Ievā nedroši pienāca vēl vienu soli tuvāk.

—  Jāni… Ja tu patiešām esi dzīvs …

—   Es tev esmu tepat blakus, pretim.

—     Ja tu esi . . . Ja tevi patiesi neviens karā nav nokāvis … Es gribu dzirdēt tavu balsi. Iekliedzies! Skaļi, skaļi!

Arī Jānis pastiepa roku pret Ievu, tā atradās turpat pie Ievas rokas, taču pirksti tomēr nesaskārās.

—   Ieva … — Jānis, joprojām satraukts, baiļu un neviltota prieka pārņemts, klusi sacīja. — Man bail, ka tu atkal pazudīsi. Taču tad, kad es biju ievainots . . . Kad Harkovā gulēju ar tīfu un nāve jau kā uzvarētāja sēdēja uz manām elles ugunis degošajām krūtīm . . . Kad toreiz Volgas krastā pie Kazaņas mēs divpadsmit strēlnieki desmit stundas turējāmies pret simtkārtīgu pārspēku . . . Kad Taurijas stepē mani no visām pusēm ielenca mežonīgie zemnieki no Mahno armijas . . . Kad es milzīgajā nāves pļaujā rāpos pa ledaino Perekopa sienu … Es kliedzu tavu vārdu! «Ieva! Mana tālā, baltā meitene! Palīdzi man!»

—  Tu esi sakropļots? — Ieva bažīgi pajautāja.

—  Nē. Es esmu pilnīgi vesels.

—  Ko tu domā darīt tālāk? — Ieva painteresējās. — Karš ir beidzies.

—    Nē, vēl gluži beidzies nav, — Jānis iebilda. — Mēs te vēl katru dienu karojam pret mahnoviešiem, tad vēl būšot jākaro pret poļiem . . .

Ievas seja satumsa, un viņa izbrīnījusies pagrieza vaigu pret Jāni.

—  Tev patīk . . . karot?

Krišlauks dažus brīžus domīgs klusēja.

—    Nē, nepatīk, — viņš lēni atzinās. — Taču, atklāti sakot, es neko citu šai dzīvē neprotu . . .

Krišlauks atkal apklusa, kārtējo reizi pievēra acis, pēc brītiņa tās atvēra, taču Ieva joprojām turpat stāvēja, kā stāvējusi. Tātad tā nebija nekāda mirāža, ēteriska vai astrāla paiādība, tā bija pavisam skaidra, reāla situācija, varbūt neizskaidrojama, pilnīgi nesaprotama un fantastiska, taču Jānis Krišlauks redzēja, sajuta un dzirdēja, ka tā ir Ieva, viņa tālā sapņu meitene, kura kaut kādā neticamā veidā ir saklausījusi viņa šaubas un ilgas, bet visai iespējams, ka viņai pašai kaut kas ļoti sāp, ka viņu pašu māc šaubas vai kāda nelaime un viņa atnākusi caur Latvijas laukiem, leišu mežiem un Krievijas sādžām, caur karsto Taurijas stepi un Krimas saulainajiem dārziem pie viņa pēc palīdzības . . .

—  Ieviņ . . . Kā tu dzīvo?

—    Slikti, — Ieva atbildēja gandrīz vai bez domāšanas.

— Loti slikti.

—  Tev kāds dara pāri?

Ieva paraustīja plecus.

—  Ja nu vienīgi dzīve . . . Man ir saasinājušās attiecības ar mājas saimnieku Anmani. Viņš pat grib mani padzīt no mājām.

—  Kādēļ?

—  Saimnieks gribēja mani ņemt par sievu.

—  Tagad vairs negrib?

—  Es viņam atteicu. Tagad mani grib kāds cits.

—    Atsaki arī viņam! — Krišlaukam pilnīgi neapzināti izlauzās.

—   Tas jau ir noticis, — Ieva pastāstīja, — taču . . . man ir ļoti grūti. Māte nomira. Tēvs tā arī neatgriezās. Gunārs aizgāja kopā ar jums. Nezini, vēl ir dzīvs?

—   Zinu, — Krišlauks atbildēja. — Tavs brālis ir dzīvs. Krimas kauju laikā viņš ņēmās pa aizmuguri.

—  Tu arī no manis aizgāji, — Ieva rūgtā balsī atgādināja. — Bet es tevi iemīlēju vienā mirklī, vienā naktī . . . Tas ir ļoti savādi, bet tā tas patiešām notika.

—    Kā es tev tagad lai palīdzu? — Jānis līdzjūtīgi jautāja.

Ieva atkal skumji pasmaidīja.

—     Nezinu, — viņa vienkārši teica. — Mani gan neviens nav mēģinājis nogalināt, bet tomēr . . . Kad saimnieks mani gribēja nopirkt . . . Kad man uzmācās tas otrs cilvēks . . . Kad es, izsalkusi un baiļu pārņemta, nakšņoju pie Annas Kumelītes . . . Kad ar plaušu karsoni smagi saslima bērns un vairs nebija nekādu cerību … Es saucu palīgā tevi. Man vienkārši neviena cita vairs nav, ko saukt palīgā. Un tādēļ es kliedzu, izmisumā plēsu matus no galvas un lūdzos: «Jāni! Kādēļ tu man nenāci palīgā? Kādēļ tu mani nesargā? Kādēļ tu mani esi atstājis vienu? Es taču tev neko sliktu neesmu nodarījusi.»

Jānis, vainīgs juzdamies, ilgi klusēja. Tad pacēla galvu un, nedaudz izbrīnījies un uztraucies, ieskatījās Ievas asaru pilnajās acīs.

—  Par kādu bērnu tu pirmīt runāji?

—  Par savu.

Jānis izbrīnījās vēl vairāk.

—  Tev ir bērns?

—    Jā, — Ieva tikko sadzirdami atbildēja. — Mums ir bērns.

Izdzirdis šos vārdus, Jānis kā lodes dzelts strauji uzlēca kājās, bet tai pašā mirklī atkrita atpakaļ uz sola.

—     Ieva! Ko tu teici? — viņš trīcošā balsī pavaicāja. — Atkārto! Tu teici, ka mums ir? . . .

—  Jā. — Ieva, izberzējusi acis, mēģināja smaidīt. — Mums abiem ir dēls, mīļais, un es viņu nosaucu savā zemgaļu karaļa vārdā par Viesturu. Tā man to ieteica sieviete, kas viņu sagaidīja šai pasaulē.

Jānis Krišlauks saķēra galvu un skaļi novaimanājās. Viņš juta, ka krūtīs ātri sitas sirds un visu ķermeni un apziņu pārņem kaut kāds vēl līdz šim nepazīstams prieka un nomācošu baiļu mistrojums. Pirmajos mirkļos viņš pat nespēja neko sakarīgu domāt, jo visu laiku smadzenēs plosījās tikai šis negaidīti pārsteidzošais atklājums — man ir bērns! Dēls! Senlatviešu ķēniņa vārdā nosaukts par Viesturu!

Jānim Rrišlaukam tik ļoti gribējās, lai tā būtu patiesība, tik ļoti viņš negribēja zaudēt šo ilūziju, šo sapni vai pasaku, ka strauji pagriezās pret Ievu un savā skarbajā komandiera balsī pārjautāja: — Tā ir taisnība, Ieva? Mums patiešām ir bērns?

—    Jā. — Ieva apstiprinādama vairākas reizes palocīja galvu. — Mums ir dēls. Acīmredzot ieņemts mūsu pirmajā naktī. . .

—  Bet es neko nezināju . . .

•— Tu biji pārāk tālu no manis. Bet tagad karš ir beidzies un karotāji taisās nākt mājās.

—  Jā, Ieviņ, — Jānis piekrita. — Daudzi taisās . . .

—   Bet tu? — Pēc zemās balss vibrācijas varēja skaidri noprast, ka tas ir viņas dzīvības un nāves jautājums.

—  Ar mani ir citādāk, — Jānis domīgs paskaidroja. — No visiem strēlniekiem, kas taisās atgriezties Latvijā, man ir visaugstākā dienesta pakāpe, visaugstākais stāvoklis . . . Nav tik vienkārši no tā visa atteikties, jo skaidri zinu, ka mani Latvijā labākajā gadījumā gaida vienīgi kalpa darbs. . .

Ieva samocīti pasmaidīja, un Jānis Krišlauks tūlīt nožēloja un vēlāk nespēja sev piedot visu mūžu, ka Ievas klātbūtnē bija atļāvies tik atklāti šaubīties par savu turpmāko dzīves izvēli — būt sabiedrības augšā vai apakšā. Jo patiesībā ne jau tas viņam bija jāizvēlas. Jānim Krišlaukam bija jāizšķiras starp daudz nozīmīgākām un nesalīdzināmi lielākām dzīves vērtībām, kur vienā pusē atradās mīlestība un pienākums, atbildība par savu kādreizējo rīcību un izteiktajiem vārdiem, nevēlēšanās pievilt tuva cilvēka cerības, bet otrā likteņstrīpas pusē stāvēja viegli pasakāmi meli, atteikšanās no savām jūtām, no kādreiz dotā solījuma, no atbildības un pienākuma. Bet iespējams, ka Jānim Krišlaukam, kā patiesībā kādreiz ikvienam no mums, bija jāizvēlas tikai viens — vai nu būt mīlētam, vai nīstam . , . Būt cilvēkam vai ne.

Jānis vēl nepaspēja neko atbildēt, kad Ieva strauji sakustējās, atkāpās dažus soļus atpakaļ un zemu nolieca galvu.

— Piedod, mīļais, ka uzdrošinājos tevi traucēt, — viņa ļoti klusi pateica. — Ceļš arī bija tāls un smags. Esmu nogurusi. Ja es tev vēlreiz atkārtotu, ka man pašlaik iet neciešami grūti, tā būtu tikai simtā daļiņa no tā patiesā stāvokļa, kādā es pašlaik atrodos. Bet es tevi neiedrošinos aicināt pie sevis. Šķiet, visi sapņi jau izsapņoti. Visi vārdi jau izsacīti. Bet varbūt kādreiz, Jāni . . . Varbūt kādreiz atceries to meiteni Latvijā . . . Nabaga meiteni, kurai vienīgā bagātība bija ilgas pēc tevis . . .

Jānim acīs gandrīz saskrēja asaras, viņš vēlreiz strauji uzlēca kājās, bet Ieva, galvu tā arī nepacēlusi, sāka ātri attālināties, līdz pēc dažiem mirkļiem izgaisa skatam.

Jānis pa sīkiem jūras oļiem izklāto celiņu aizskrēja līdz dārza galam, bet Ievu vairs nekur nemanīja. Viņa pēkšņi bija pazudusi.

Jānis, pilnīgi satriekts, nesteidzīgi aizgāja līdz jūrai, apsēdās akmeņainajā krastā un domīgs pacēla galvu augšup.

Ausa sārta gaisma. Lēnām nodzisa pēdējās zvaigznes, un nakts negribīgi aizgāja gulēt uz zemeslodes pretējo pusi.

Viss mainās, viss aiziet un pazūd.

Bet kas paliek, cilvēk? Kas paliek?

35. nodaļa

Eipatorijas Ārkārtējās komisijas telpas atradās ļoti skaistā vietā. Čeka bija ērti iekārtojusies kādreizējā Krimas lielākā vīna tirgotāja Fjodora Ostrahova savrupmājā, kur pirmajā un otrajā stāvā iemitinājās pats čekas kantoris (tās vadība), bet plašajos vīna pagrabos uz ātru roku tika ierīkotas aresta un nopratināšanas telpas.

Tā bija vairāk nekā drūma vieta. Tur viss pretīgi smirdēja pēc vīna, urīna un asiņu izgarojumiem. Te vienā, te otrā nepārredzami plašā pagraba vietā bija dzirdami nikni uzbļā- vieni, visneķītrākās lamas, vaidi, kliedzieni un skaļas lūgsnas pēc žēlastības.

Jānis Krišlauks noguruša izskata izmeklētāja pavadībā viebdamies izgāja cauri šim smirdošajam pagrabam, kur no centrālās zāles uz visām pusēm aizvijās daudzi vāji apgaismoti sānceļi, sadalīti tādos kā būros, šķūnīšos un vienkārši metāla krātiņos. Tie visi bija arestēto cilvēku pārpilni. Logu nebija. Ventilācijas tāpat. Cilvēki, it sevišķi slimie un vecie, smaka, mocījās un ātri mira. Neviens no komisijas vietējiem vadītājiem tam nepievērsa ne mazāko uzmanību. Jo tā tas arī bija paredzēts. Viņiem vajadzēja mirt. «Jo nesaudzīgāki mēs būsim pret revolūcijas ienaidniekiem, jo ātrāk izcīnīsim uzvaru!»

Nu uzvara bija izcīnīta, taču gan uzvarētāji, gan zaudētāji viens pret otru kļuva arvien mežonīgāki, arvien cietsirdīgāki un necilvēciskāki. Kad Mahno vadītā Zemnieku armija bija palīdzējusi Sarkanajai Armijai ieņemt Perekopu, kur pret Turku valni kopā ar latviešiem tiešā uzbrukuma triecienā gāja galvenokārt mahnovieši, Kara revolucionārās komitejas priekšsēdētājs Leiba Bronšteins (Ļevs Trockis) izdeva ārprātīgu pavēli, pēc kuras vienā dienā tika nošauti 5000 (pieci tūkstoši!) Mahno armijas cīnītāju. Vai tad vēlāk bija jābrīnās, ka pēc šīs drausmīgās masu slepkavības un zemiskās nodevības dzīvi palikušie mahnovieši savā naidā pret sarkanajiem kļuva gluži vai traki un slepkavoja visus pēc kārtas, kas nebija savējais?

Čekas izmeklētājs laiski atslēdza durvis, un Jānis Krišlauks, sejai joprojām nepatikā raustoties, iegāja nelielā, ar koka un mūra sienām ierobežotā kamerā, kur uz neliela akmens bluķa, bezgala sadrūmis, nikns un pārskaities uz visu pasauli, bet īpaši uz Nikolajevas guberņas Ārkārtējās komisijas priekšsēdētāju Andreju Pētersonu, sēdēja jaunais, bezbailīgais un ļoti daudzsološais čekistu dzelzs gvardes pārstāvis Gunārs Zemītis. Bet šoreiz viņš bija arī ļoti nobijies, jo Pētersons pirmīt piedraudēja ar kara tribunālu, bet tas mācēja pasludināt tikai vienu spriedumu . . . Tādēļ Gunārs tik ļoti nopriecājās, kad negaidīti savā priekšā ieraudzīja Jāni Krišlauku, nevis konvoju, kas viņu vestu uz tiesu.

Gunārs strauji uzlēca kājās un no priekiem gandrīz vai Krišlaukam apkrita ap kaklu. Viņš Gunāru atturīgi atstūma sāņus, ar muguru atspiedās pret durvju dzelzs stenderi un vērīgi paskatījās uz nelaimīgo arestantu.

—   Kādus mēslus esi sataisījis? — Jānis tūlīt skarbi painteresējās.

—  Nekādus! — Gunārs aizvainots iekliedzās. — No viena sagūstīta mahnovieša paņēmu dažas zelta ripiņas! Nu, un tad! Liela nelaime?

—   Jā, Gunār, — Krišlauks, atkal nepatikā spēji saviebdamies, apstiprināja. — Nelaime ir liela.

—   Kādēļ?

—    Tas ir marodierisms, — Jānis aukstā balsī paskaidroja. — Kara laikā par to vienmēr šauj nost.

Gunārs nicīgi iesmējās.

—   Kara laikā! Bet karš ir jau beidzies! Bez tam es paņemto naudu noteikti būtu atdevis komisijas rīcībā! Noteikti! Es vienkārši to vēl nepaspēju izdarīt, kad tas pedants Pētersons . . .

—   Es dzirdēju, — Krišlauks lēni turpināja, — ka tā tev neesot pirmā reize. Man ir stāstīts, ka tu vispār mēdzot palaist nagus.

—  Muļķības! — Gunārs turpināja kliegt. — Ienaidnieku un nelabvēļu visnetīrākie izdomājumi!

—    Bez tam manās ausis ir nācis arī . . , Tu ārkārtīgi cietsirdīgi izturoties pret arestētajiem vai vienkārši vēl aizdomās turamajiem. Tas tiesa?

—  Nezinu, — Gunārs nikns paraustīja plecus. — Es nesaprotu, ko tu ar to domā — «cietsirdīga izturēšanās».

—  Saproti tīri labi, — Krišlauks nepatikā izmeta.

—   Protams, ka saprotu! — Gunārs tūlīt piekrita. — Bet tāds ir mans darbs! Man ir jābūt cietsirdīgam! Man ir jābūt nežēlīgam, nepiekāpīgam! Revolūcijas vārdā, visu darbaļaužu daudz gaišākas un laimīgākas nākotnes vārdā . . .

—   Beidz muldēt! — Krišlauks viņu asi pārtrauca. — Tam visam nav ne mazākā sakara ar tavu zagšanu!

—   Es neko neesmu zadzis, — Gunārs jau kuro reizi spītīgi atkārtoja. — Es tikai no ienaidnieka paņēmu to, kas pienākas visai tautai!

Krišlauks rūgti pasmīnēja. Lai gan Gunārs bija Ievas brālis, viņš pret to nekad nebija izjutis ne mazāko simpātiju. Jānis uzreiz bija pamanījis, ka Gunārs Zemītis ir diezgan pabailīgs, kas gan vēlāk pazuda, ka viņš labprāt mīl iedzert un palaist rokas, ir diezgan viltīgs, rupjš un nežēlīgs.

Arī strēlniekiem viņš taču pievienojās ne jau kaut kādas idejas vai pārliecības dēļ, bet gan tikai tādēļ, lai nebūtu jāstrādā Anmaņa stallī vai tīrumā! Bez tam Jānis nekad nespēja aizmirst, ka toreiz naida lēkmē viņš tieši šim jaunajam, vēl pulvera smaku tā pa īstam nepaostījušajam bija uzdevis nošaut savu brāli Mārtiņu . . . Un, lai kur viņš pēc tam gāja, lai ko domāja, vienmēr, dzirdot un redzot šo tagad soda orgānos tik bēdīgu slavu ieguvušo Gunāru Zemīti, prāts skaidri un nepārprotami kā sakarsētu naglu smadzenēs trieca melnu apzināšanos — šis cilvēks ir nogalinājis manu brāli. . .

—   Atceries, Gunār, — Krišlauka balss sāka skanēt klusi, varbūt pat skumji, — tas, ko mums šais piecos kara gados ir nācies redzēt, darīt un pārdzīvot, ir bijis kaut kas neiedomājami drausmīgs! Un tomēr . . . Šai trakajā lopkautuvē, kur cilvēks tik bieži pārstāja būt cilvēks, gan mūsu augstākie komandieri, gan es personiski vienmēr esmu centies tomēr saglabāt un mūsos saglābt kaut nedaudz cilvēciskuma, kaut kripatiņu godīguma un saudzību pret otra cilvēka dzīvību un viņa mantu. Kādēļ tevī tas viss tik ātri pazuda?

.. Gunārs nervozi paraustīja savu apdriskāto un netīro formas tērpu.

—    Ko tu gribi? Karš ir karš, un tajā vienmēr kāds ir varonīgāks par otru. Bet godīgums, cilvēciskums … Tu pats apjēdz, ko tu runā? Par tādām lietām var pļāpāt baznīcā, svētdienas skolā un dižciltīgo jaunavu saietā, bet karā un revolūcijā . . . Es, tu, mēs visi esam līdz kaklam asinīs. Visi! Un ir pilnīgi velti kādu censties padarīt baltāku vai melnāku! Ja manos pienākumos reiz ir bijis nogalināt cilvēku, tad kāda vairs nozīme ir šā cilvēka naudai, zābakiem vai pārējai mantai?

Jānis Krišlauks klusēja. Sava taisnība Gunāram bija. Mūsu rokas patiešām mirkst asinīs. Mēs esam kāvuši un kāvuši . . . Bet dvēseles? Vai arī tās visiem ir asiņainas? Stipri šaubos. Daudziem tās tomēr ir palikušas tīras un neaptraipītas! Jo ir taču milzīga atšķirība — nogalināt cilvēku, to taisnīgi sodot, aizstāvot pašam savu un citu cilvēku dzīvības, tiesības un brīvību, vai nogalināt tikai tādēļ, ka tas jau ir pierasts, tas sagādā prieku un pat zināmu baudu, turklāt vēl izmantojot iespēju kaut ko paglābt no sava upura lietām.

Protams, nogalināt vienmēr ir amorāli, par to nav nekādu šaubu, taču mēs diemžēl dzīvojam tādā pasaulē, kur valda vardarbība un netaisnība, kur zināmu iemeslu vai apstākļu dēļ vai visbiežāk gluži bez jebkāda iemesla atklājas cilvēka pirmatnējais mežonīgums, viņa drausmīgā zvēra daba . . . Un kur tad vēl kari un revolūcijas! Pasaules taisnīgāka sadalīšana un tās labāka iekārtošana! Pie velna!

Jānis Krišlauks jutās ļoti noguris. Viņš, mazliet samulsis, paskatījās uz Gunāru un smagi nopūtās.

—   Šausmīgi gribas uz mājām, — Jānis negaidīti atzinās un, it kā pēkšņi nokaunējies par savu atklātumu, strauji pagrieza galvu sāņus un skatījās, kā pa garo pagraba gaiteni divi čekisti uz nopratināšanu grūstīdami aizved kādu stipri klibojošu vīru.

Gunārs no pārsteiguma gandrīz vai salēcās un neticēdams paskatījās uz Jāni.

—  Ko tu teici? — viņš klusi pārjautāja.

—  Gribas uz mājām . . .

—    Uz kādām mājām? — Gunārs joprojām vēl nespēja noticēt dzirdētam.

—  Uz Latviju. Uz Rīgu. Uz Griziņkalnu. Pie savas mātes un . .. Ievas.

—  Tu apjēdz, par ko tu runā?

—  Kas tur ko neapjēgt? Vai tad tavas mājas tev jau galīgi pagaisušas no atmiņas?

—   Pagaisušas nav, — Gunārs atbildēja un ļoti nopietns ieskatījās Jāņa sejā. Viņa parastais skarbums kaut kur bija pagaisis. Jāņa acīs un lūpu kaktiņos mirdzēja savāds spožums un skaidri saskatāmas skumjas. — Tu, Jānis Krišlauks, slavenais latviešu sarkano strēlnieku komandieris, Sarkanā Karoga ordeņa kavalieris, korpusa komandieris .. . gribi doties uz buržuāzisko Latviju?! Tu zini, kas tevi tur sagaida?

Jānis Krišlauks viegli pasmaidīja.

—   Zinu, Gunār. Mani tur gaida manas dzimtās vietas. Tur mani gaida māte un droši vien arī Ieva.

—   Naivais! — Gunārs pārskaities iesaucās, pilnīgi aizmirsdams, ka viņš sarunājas ar augsti stāvošu militāru personu. — Vai tu pats neapjēdz, ka tevi tur var gaidīt vienīgi nāve vai labākajā gadījumā ilgs ieslodzījums cietumā?!

Krišlauks piekrītoši pamāja.

—  Tas viss ir iespējams.

—  Un neraugoties uz to? . . .

—    Jā, Gunār, — Krišlauks diezgan apņēmīgi apstiprināja. — Neraugoties uz to, ka mani tur acīmredzot patiešām sagaida lielas nepatikšanas, es tomēr esmu stingri nolēmis atgriezties Latvijā. Šo apņemšanos nupat vēl ciešāku darīja mana atrašanās šai pagrabā . . . Būvēt jaunu, daudz taisnīgāku, pasauli uz tik nežēlīga un netaisnīga pamata . . . Nezinu, Gunār. Katrā ziņā es esmu ļoti vīlies. Bez tam . . . Tu gadījumā neesi saņēmis kādu ziņu no savām mājām? Diez kā tur Ievai iet?

Gunārs nicīgi sarāva lūpas.

—  Nezinu! Bet droši vien dzīvo, kā dzīvojusi.

—   Pirms dažām dienām, — Jānis sāka stāstot, — viņa pie manis bija atnākusi. Es nebiju ne piedzēries, ne ari to nosapņoju. Es sēdēju dārzā un skaidri redzēju, kā viņa pēkšņi parādījās starp augļu kokiem, jutu, kā viņa elpo, un dzirdēju, ko viņa runāja. Protams, ņemot palīgā veselo saprātu, tas viss šķiet smieklīgi un neticami . . . Taču Ieva tur tomēr bija! Es varu apzvērēt!

—   Un ko ta viņa tādu pateica? — Gunārs mazliet izsmējīgi pavaicāja.

—   Jūsu māte esot mirusi, — Jānis atbildēja. — Tēvs no vācu gūsta nav atgriezies, bet Ievai piedzimis bērns.

—  Tu tam tici?

— Nešaubos ne mirkli.

—  Tu domā, tas bērns ir no tevis?

—  No kā tad vēl?

—    Nu jā . . . — Gunārs gari novilka. — Tā jau tas viss arī varētu būt, taču . . . tieši tas arī visu sarežģī! Kādēļ Ievai zināt, ka tevi tur Latvijā tiesā, šauj nost vai uz ilgiem gadiem sloga cietumā? Man šķiet, daudz labāk būtu, ja tu paliktu šeit un Ieva domātu, ka esi kritis. Beigts un pagalam! Un viņai būtu brīvas rokas.

—  Bet es neesmu kritis, — Jānis atgādināja.

—   Un paldies Dievam! — Gunārs iesaucās, pēkšņi atcerēdamies, kādēļ vispār Krišlauks šeit ir ieradies. — Kamēr patiešām ne ar tevi, ne ar mani nav noticis kas slikts . . Parunā ar Pētersonu!

—  Par ko?

—    Par mani! Tu viņam pasaki, pastāsti, kā mēs kopā karojām, pastāsti, kā ieņēmām Vozu staciju, kā pie Saburovkas slaktējām baltgvardu pulkvežus . . .

Krišlauks smagi nopūtās.

—   Gunār . . . Tai rēķinā, ko tev piestāda Pētersons, tas neiet iekšā.

Gunāra acīs atkal pazibēja bailes.

—    Iet, Jāni, iet iekšā viss, ko esmu darījis revolūcijas labā! Tu tikai parunā, aizliec kādu vārdu un galvo!

—    Ko es lai galvoju? Ka tu vairs nezagsi? Nelaupīsi? Nespīdzināsi? Nevienu vairs nešausi?

Gunārs uz mirkli apmulsa.

—  Tad man jāiet prom no čekas . . .

—  Ej! Un kopā ar pārējiem puikām brauc uz mājām!

—   Nē … To nu gan es nevaru … Jo arī mani Latvijā gaida vai nu karātavas, vai cietums. Bet šeit . . > ja tu mani izručīsi … es būšu labā vietā. Es varēšu turpināt cīņu par darbaļaužu . . .

Krišlauks saviebās.

—    Izbeidz! — Viņš nepacietīgs atmeta ar roku un pagriezās uz projām iešanu. — Es jau tev taicu, ko esmu sapratis. Viss, kas šeit pašlaik notiek, viss, ko esi darījis konkrēti tu, Gunār . . . Tas viss ir bezgalīgi tālu no darbaļaužu patiesām interesēm, no revolūcijas sākotnējiem mērķiem un ideāliem .. .

—    Nē! — Gunārs viņu nepacietīgs pārtrauca. — Jāni Krišlauk! Palīdzi! Tas dullais Pētersons mani patiešām var nokniebt!

—  Tad tu to arī būsi pelnījis.

—  Žēl nebūs?

—  Nē, — Jānis asi noskaldīja un nedaudz sakārtoja plato ādas jostu ar smago mauzeri pie sāniem.

—    Kādēļ ne? — Gunārs ātri pajautāja. — Kā tu tādā gadījumā atkal varēsi gāzties vienā gultā ar manu māsu Ievu? Sirdsapziņa nemocīs?

Jānis Krišlauks tik strauji pagriezās pret turpat blakus stāvošo Gunāru, ka tas no pārbīļa atlēca soli atpakaļ.

—    Ievu neaiztiec! — Jānis draudīgi brīdināja. — Ne ar vienu vārdu!

—  Es tomēr esmu viņas brālis . . .

—  To nu tu labāk neatgādini! Ar savu rīcību tu esi apkaunojis arī viņu!

Gunāra tumšajās acīs spēji iegailējās pēdējā laikā tik ļoti pierastās naida liesmas.

—    Bet tu ar savu rīcību ne? Kā tu vispār varēsi dzīvot, kā varēsi Ievai skatīties acīs, kā varēsi ar viņu gulēt un mīlēties, ja skaidri zināsi, ka neesi pat mēģinājis izglābt viņas vienīgo brāli!? Tu taču būsi tikpat kā slepkava! Apjēdz! Un tādēļ, Jāni, glāb mani, glāb!

Krišlauks vēlreiz smagi nopūtās. Viņš kārtējo reizi bija nokļuvis grūtā situācijā, kur pret spēji uzliesmojošām emocijām vienmēr pretī nostājās iedzimtais godīgums, viņa taisnīguma izpratne, dienesta pienākums un cenšanās visas darīšanas nokārtot un rīkoties tikai un vienīgi pēc sirdsapziņas likumiem.

—   Atceries, Gunār, — Krišlauks domīgs sacīja un atkal ar muguru atspiedās pret dzelzs kameras durvju stenderi.

—    Tu nupat pieminēji Saburovku. Man tā atmiņā ir palikusi ne tikai ar to šaušalīgo slaktiņu, bet galvenokārt ar to . . . Atceries, es taču toreiz diviem mūsu pulka strēlniekiem — Pēterim Riekstam un Antonam Vorkānam — par zagšanu, mājas saimnieka nogalināšanu un viņa sievas izvarošanu piespriedu nāvessodu nošaujot . . . Un tas mani līdz pat šai dienai kaut kā ļoti smagi nomāc, lai gan ne mirkli nešaubos, ka toreiz rīkojos pilnīgi pareizi. Jo raugi, Gunār … Ja savu personīgo vajadzību vietā patiešām liek tautas intereses, ja ciena un sargā savas tautas godu . . . Tad viss ir pareizi. Tādi ir jāsoda. Jo viņi apkauno ne tikai paši sevi, bet galvenokārt citu nāciju acīs apkauno mūsu tautu. Latviešus! Un tad tagad, Gunār Zemīt, beidzot saproti … Ja es toreiz liku sodīt viņus, kā es varu glābt tevi? Kādēļ? Uz kāda pamata?!

Jānis Krišlauks strauji pagriezās un gāja prom. Čekas izmeklētājs tūlīt grasījās aizslēgt kameras durvis, bet Gunārs kārtējā dusmu un naida lēkmē cieši iekrampējās durvju stenderē un pārvērstā balsī izmisīgi sauca pakaļ Krišlau- kam.

—  Jāni! Pagaidi!!!

Krišlauks negribīgi apstājās.

—  Kas vēl?

—  Tu pagaidi, Jāni, pagaidi! Panāc šurp!

—  Ko tu vēl gribi no manis?

—  Neko, Jāni, neko! — Gunārs runāja ātri un ļoti skaidri.

—   Es tev tikai gribēju pateikt. . . Tu, protams, esi pārdevies kontrrevolūcijai, nodevis revolūciju un visus sociālisma ideālus, ja jau reiz esi sataisījies braukt atpakaļ pie buržujiem! Brauc! Brauc laimīgs! Tikai zini vienu! Tur tevi bez kara tiesas, lodes vai cietuma gaida arī tavs brālis Mārtiņš! Dzirdi, Krišlauk?

Jānis nodrebēja un atkal steidzīgi pieskrēja pie kameras durvīm.

—   Ko tu teici? — viņš drebošā balsī pārjautāja. — Mans brālis Mārtiņš? . . .

—    Es viņu toreiz nenošāvu, — Gunārs atzinās. — Nespēju vai negribēju, nezinu. Bet tavs brālis Mārtiņš ir dzīvs!

Jānis Krišlauks pārsteigts novaidējās un pēkšņi sajuta milzīgu garīgu atslogojumu. Vismaz viens, varbūt vissmagākais, vismokošākais nāves grēks pēkšņi bija pilnīgi negaidīti novēlies no viņa dvēseles un sirds. Viņš uzreiz jutās priecīgs un savdabīgi bezrūpīgs. Varbūt pat laimīgs. Gribējās Gunāru apkampt vai vismaz viņam paspiest roku. Bet viņš to nedarīja. Jānis Krišlauks tikai cieši ieskatījās neveiksmīgā čekista acīs un klusi pateica:

—   Paldies, Gunār! Es to neaizmirsīšu. Ja man iznāks, es šodien pat parunāšu ar Pētersonu, un varbūt viss priekš tevis beigsies labi. Tikai gribētu dot padomu . . . Kraties prom no šīs iestādes . . . Klās zina, varbūt patiešām Dievs pastāv un mums visiem tomēr kādreiz nāksies par saviem darbiem atbildēt?

Jānis Krišlauks pagriezās un noteiktiem soļiem no garā un tumšā pagraba devās pretim izejai, kur caur atvērtajām durvīm varēja skaidri saskatīt mirdzam baltu sauli un zilas debesis.

36.no d a ļ a

Mākslinieks Jānis Vanags-Krišlauks lēni pievēra acis, taču tēli nepazuda. Ausīs klusi dūca vienmērīgs troksnis, bet sirdī ielija nemiers.

— Jūs! — viņš kārtējo reizi čukstus vērsās pie saviem pierastajiem nakts ciemiņiem. —Jūs, kas nākat no melnajiem laika tuneļiem, jūs, kas esat pastaigājušies pa Olimpa dievu mitekļiem, kas esat redzējuši, kā sabrūk milzīgas impērijas un mazas valstis, jūs, kas esat izcietuši visnežēlīgākās mokas un ciešanas… Pasakiet… Kāda tam visam ir jēga? Kam tas viss ir vajadzīgs? Kādēļ kādas idejas vai mantas dēļ ir jānokauj brālis? Kādēļ jānodod vistuvākais cilvēks? Kādēļ jāaizmirst savs bērns? Un tā no Ēdenes dārza līdz Brīvības piemineklim —

Sieviete maigi uzlika savas plaukstas uz Jāņa vaigiem, pēc tam noglāstīja pieri.

—   Es nezinu, kāda jēga ir cilvēka dzīvei. Tāpat bieži nezinu, kāda jēga ir šādai vai tādai cilvēka rīcībai, taču . . . Tā visa ir īstenība. Tā ir patiesība. Tā ir dzīve.

—  Riebīga … — drūmi noteica Skrandainis.

Sieviete dzidri iesmējās.

—  Skaistai

—  Kādu skaistumu tu saskati izvirtībā?

—  Tā ir brīnišķīga iespēja aizmirsties.

—   Bet tev jau visu laiku ir gājis labi! Kādēļ tev vajag aizmirsties?

—  Mani bieži māc bailes.

—  Mēs taču esam jau miruši.

—   Tieši šī mūžība mani arī baida. Kādreiz biju cerējusi, ka ar cilvēka nāvi patiešām viss beidzas. Bet izrādās, tas ir tikai sākums.

—  Nav ne nāves, ne dzīvības. Ir tikai nepārtraukta mainība.

—  Un tā līdz bezgalībai…

Jānis Vanags atvēra acis un dziļā neizpratnē paskatījās uz klātesošajiem.

—   To es vēl kaut kā varētu sagremot. Taču joprojām nespēju saprast paša Sākuma un Mūžīgo Pārvērtību dziļāko jēgu. Kāds tam visam ir mērķis?!

Kritušais negribīgi atrāvās no sienas un lēni pienāca pie Jāņa.

—   Es tev gribu ieteikt. . . Nekad tā nejautā, labi? Ja tev ir radusies tāda iespēja — dzīvo! Mīlē savu Ievu, mālē savas bildes, iedzer savu šņabi. . .

—    Es jau to arī daru, un tomēr … Tu pats sev nekad nejautā, kādēļ tev tagad ir jādzīvo bez sejas un galvas? Kādēļ tu tiki nokauts un tagad nevari tāpat kā es mīlēt savu meiteni un darīt to, kas iepriecē dvēseli? Bet mani šie jautājumi nomoka! Jā! Es tagad gandrīz vai katru dienu prasu pats sev, prasu Jānim Krišlaukam, prasu savai mātei un patēvam, prasu šīm sienām un debesīm: kādēļ viss ir noticis tieši tā un ne citādi? Un kādēļ vispār ir noticis? Un tieši kas ir noticis?! Es joprojām neko nezinu! Neko par savu īsto tēvu! Neko īpašu arī par māti! Par savu vectēvu Krišlauku, kas man tagad ir jāglezno! Bet es negleznošu! Es tā vairs nevaru! Pietiek! Es gribu zināt patiesību! Lai kāda tā arī būtu. Bet visi kaut ko slēpj, nerunā, izvairās . . . Zini, ko man pateica māte? «Es negribu, dēls, lai tu mani neieredzētu . . .» Bet ko māte tādu ir izdarījusi, ka viņai vēl šodien ir jābaidās no mana nicinājuma? Varbūt tu zini?

Kritušais strauji sakustējās. Varēja dzirdēt, kā nošķind viņa kaujas zobens un pie zābakiem piestiprinātie pieši. Izskatījās, ka viņš arī šodien ir gatavs doties kaujā. Bet tālu viņš negāja. Varbūt tādēļ, ka visas lielās un varenās armijas jau sen bija sakautas. Kritušais lēnām apstaigāja daudzās Jāņa gleznas un grafikas. Tuvumā atradās kāds brīnišķīgs Ievas akts, viņas portrets uz spilgti sarkana fona, klusā daba ar krustu, grāmatu un baltu rozi, dažas ainavas ar melniem, vētras nolauztiem kokiem un kāda grafika, kur bija attēlota neliela laiva satrakotu viļņu varā. Cilvēku nebija. Laivā atradās vienīgi airi, glābšanas riņķis un nosalis putns . . .

—  Tās visas ir tavas bildes? — Kritušais painteresējās.

—  Jā, — mākslinieks apstiprināja. —*Tās ir tās, kuras es nekad, nekādos apstākļos nespētu pārdot.

Kritušais dažus brīžus klusēja, un Jānis ātri nodomāja, ka šī ieilgusi pauze neko labu vis nesola. Tā arī bija. Kritušais dobjā balsī sacīja: — Tu gribi zināt patiesību . . . Tu visu laiku, kopš tavās rokās nejauši nonāca Jāņa Krišlauka fotogrāfijas, centies uzzināt, kas ir noticis pirms tevis. Bet tā nav tava pagātne. Tā ir tavas mātes, tava īstā tēva, Ievas Zemītes, Jāņa Krišlauka un citu cilvēku pagātne. Nez vai to tev tagad vajadzētu rakt augšā. Jo šai pasaulē pastāv svarīgas un mazsvarīgas lietas. Ir kaut kas mūžīgs un īslaicīgs. Tas, kas pastāv mūžīgi, ir neredzams, bet visīslai- cīgāk uz šīs pasaules pastāv Patiesība. Tādēļ arī tieksme to uzzināt nav nekas vairāk kā vēl viena cilvēka prāta aprobežotības izpausme . . .

Jānis Vanags pasmīnēja.

—  Nez vai, karavīr. Patiesība ir tikpat sena kā mūžība.

—    Es nezinu nevienu cilvēku ne pagātnē, ne arī nākotnē, kurš, uzzinājis patiesību, būtu bijis laimīgs, — Kritušais teica.

—  Cilvēks tiecas pēc patiesības ne jau savas laimes dēļ.

—  Tas tiesa, — Kritušais drūmi piekrita. — Cilvēks vēlas uzzināt patiesību tikai savas nelaimes dēļ. Tādēļ arī pirmīt teicu, ka tas tikai liecina par mūsu tumšo prātu.

—   Lai tā arī būtu! — Jānis Vanags iesaucās. — Lai esmu pēdējais idiots un plānprātiņš, es tomēr šo patiesību uzzināšu! Es turpmāk vairs nevarēšu normāli dzīvot, ja neuzzināšu, kas vēlāk notika ar Jāni Krišlauku, ar Ievu Zemīti un viņu dēlu Viesturu, kas notika ar manu māti Silviju un kādēļ viņa mani tūlīt pēc piedzimšanas tik steidzīgi atveda uz Rīgu un atdeva savai māsai. Viņa tā nevarēja rīkoties vienkāršas vieglprātības dēļ! Nē! Šādas rīcības pamatā acīmredzot ir pastāvējis kāds liels un svarīgs iemesls. Bet kāds? Kādēļ viņa to nestāsta? Kādēļ nevienu vārdu nesaka par manu īsto tēvu — Viesturu Krišlauku? Es jūtu — ir noticis kaut kas baigs un nosodāms. Tādēļ arī klusē. Bet es gribu zināt! Gribu!!!

—  Kādēļ? — Kritušais ļoti mierīgā balsī pavaicāja. — Ko tu ar to iegūsi?

—  Es jau paskaidroju. Es gribu normāli dzīvot.

—    Bet viss notiks otrādi! Uzzinājis patiesību par savu vecāku dzīvi un toreizējo mātes rīcību, tu kļūsi nelaimīgs un viņu patiešām neieredzēsi! Tu savu māti nicināsi! Manuprāt, tā būs ļoti nenormāla dzīve.

—  Varbūt, — Jānis Vanags domīgs piekrita. — Bet vai tas ir normāli — dzīvot un neko nezināt par sava tēva dzīvi un likteni? Es neko vēl nezinu arī par viņa vecākiem — Jāni Krišlauku un Ievu Zemīti. Bet man tas ir svarīgi! Man ir jāzina, uz kādiem pamatiem es stāvu!

—   Labi, — Kritušais lēnīgi noteica. — Es tev visu varu pastāstīt, taču . . . Tu jau zini, mums par daudz ko šai dzīvē nākas dārgi maksāt. Piemēram, es par savu pārliecību esmu kādreiz samaksājis pat ar savu dzīvību. Parasti gan patiesība tik dārgi nemaksā kā mūsu pārliecība, un tomēr . . . Nāve ir tikai mirklis, turklāt bieži vēl patīkams un skaists, turpretī patiesība mūsu dvēseles var plosīt visu dzīvi

^ Vienalga, — Jānis Vanags spītīgi nočukstēja. — Es esmu ar mieru maksāt. ..

—    Lai notiek! — Kritušais tūlīt piekrita. — Es neprasu daudz. Piecelies, paņem nazi vai uguni un iznīcini visas savas gleznas! Sagriez! Sadedzini! Šo te žilbinošo Ievas portretu un kairinošo aktu, šo te kluso dabu, ainavu un to tur laivu ar glābšanas riņķi, kas nevienam tā arī nav pasniegts! Tāpat aizsākto Jāņa Krišlauka gleznu! Iznīcini! Un tu pretī saņemsi patiesību, kuru nez kādēļ tā alksti uzzināt!

Jānis Vanags izbailēs sarāvās, atkal aizvēra acis, un šoreiz visi tēli, laikam negribēdami būt liecinieki viņa vājumam, ātri izgaisa. Palika vienīgi Kritušais. Viņš pastiepa roku pret jauno mākslinieku un piedāvāja tam savu zobenu.

—  Ņem! — Kritušais bargi sacīja. — Ņem un cērt! Sakapā savu pagātni! Iznīcini savu nākotni!

Jānis Vanags ātri uzrāva uz galvas segu un, smagi elsdams, viss vienos sviedros mirkdams, nočukstēja: — Nē! Es to nevaru …

—   Vari! — Kritušais dusmīgs uzkliedza. — Tu tikai negribi! Bet, ja negribi vai patiešām to nespēj, tad nekad nesaki, ka patiesība ir visvajadzīgākā un dārgākā lieta uz šīs pasaules! Nē! Nesalīdzināmi dārgāks ir mūsu dvēseles miers! Mūsu nezināšana! Mūsu darbs, mīlestība un dzīve! Neviena atklāsme nav tā vērta, lai patiesības dēļ tiktu radīts naids! Jau tā pārāk daudz cilvēku ir nokauts. Pārāk daudz izpostītas dzīves. Kādēļ to vēl darīt ar savējo? Lai arī turpmāk tevi katru nakti iežūžina saldais neziņas miegs! Guli! Un tev paliks tevs darbs un paliks šī māja, un tev paliks nākotne un daudzas iespējas, tev paliks Ieva un jūsu trakās mīlas naktis, tev paliks māte un zaļās lauku pļavas, tev paliks cerības un neziņa, ka tavos vistuvākajos rados ir bijuši gan varoņi, gan vislielākie nelieši! Lai paliek! Tik un tā neko vairs nevar izmainīt. . .

Nošķinda pieši, un Kritušais brašā karavīra solī nesteidzīgi izgāja no istabas. Dažas minūtes darbnīcā valdīja nomierinošs klusums, mākslinieks pagriezās uz sāniem un jau centās no jauna aizmigt, kad atkal izdzirda tikko jaušamu troksni un, sev par milzīgu pārsteigumu, ieraudzīja, ka darbnīcas stūrī stāvošā glezna sakustas, atskan auduma plīsums, pēc tam bija dzirdami šļūcoši soļi, un pēc dažiem mirkļiem Jānis Vanags nobijies ieraudzīja, ka pie viņa guļamvietas, iznācis no gleznas un pagātnes, stāv Jānis Krišlauks . . .

Viņš bija novecojis. Mati kļuvuši plāni un sirmi, visu seju krustām šķērsām vagoja dziļas grumbas, ari augums nedaudz sagumis un kļuvis vājāks, bet acis bija tādas pašas kā jaunībā. Tumšas un ļoti vērīgas.

—  Vecotēv … — Jānis klusi nomurmunāja. — Arī tu vēl esi dzīvs?

Krišlauks vāji pasmaidīja.

—   Nē, mazdēl. Es sen jau esmu miris. Tas, ko tu pašlaik redzi, ir tikai mana kādreizējā ķermeņa zemes virspusē atstātais biolauks . . . Tas jau nepazūd. Tāpat kā neviens atoms vai kvants. Mēs turpinām eksistēt. Tikai citā realitātē.

—  Es par tevi visu šo laiku neko nezināju . . .

—    Tā ir tavas mātes vaina, — Krišlauks aukstā balsī pateica. — Un tava paša kauns. Vai tad vajadzēja nodzīvot līdz četrdesmit gadiem, lai tikai tagad sāktu interesēties par savas dzimtas saknēm, par savu īsto tēvu, vecotēvu un ve- comāti?

Jānis Vanags klusēja, lai gan sevī nejuta nekādu vainu. Viņam taču visu laiku bija bijis gan tēvs, gan abi vecietēvi, gan abas vecāsmātes. Jānis Vanags nevarēja zināt, viņš pat nevarēja nojaust, ka starp viņu un abiem vecākiem pastāv kāds ļoti netīrs noslēpums, atklāti meli un smags noziegums.

—  Piedod, — mākslinieks nomurmināja, — bet. . .

—    Nemoki sevi, — Krišlauks viņu centās nomierināt. — Es to neteicu kā pārmetumu. Tas vairāk bija izbrīns, lai gan arī to man laikam nevajadzēja darīt. Es labi pazīstu cilvēkus un dzīvi. Esmu redzējis gan cēlu, gan zemisku rīcību, taču tas, ko toreiz izdarīja tava māte . . .

—   Ko viņa tādu izdarīja? — mākslinieks ātri un ļoti satraucies pajautāja.

—   It kā jau neko sevišķu, — Krišlauks trīcošā balsī pateica. — Viņa tikai nodeva savu mīlestību un vairākus cilvēkus. Dažiem no viņiem tas vēlāk maksāja arī dzīvību . . . Tai laikā tas viss bija tik ļoti pierasti un ikdienišķi, ka par to varbūt šodien nemaz tā nevajadzētu gauži raudāt, ja vien tas, ko viņa toreiz nodeva un iznīcināja, nebūtu bijis mans vienīgais dēls Viesturs. Un redz, cik šķībi sanāk! Ja tu nezināji, ka Viesturs ir tavs īstais tēvs, tad es savukārt nezināju, ka tu esi mans vienīgais mazdēls! To tava māte no manis ļoti prasmīgi noslēpa, un es par tevi uzzināju tikai tad, kad tu toreiz Kultūras ministrijā rokās paņēmi manas senās fotogrāfijas . . . Mans biolauks tūlīt noreaģēja, un tā es tagad bieži esmu šeit.

—   Kā māte nodeva . . . manu tēvu? — Jānis Vanags ar sausu muti pajautāja. — Un, galvenais, kādēļ?

Jānis Krišlauks kādu laiciņu klusēja, tad tikko manāmi atmeta ar roku.

—   Lai paliek, Jāni! To kādreiz vēlāk! Bet man ir prieks, ka arī tavu sievieti sauc par Ievu. Es te saskatu taisnīgu un loti pareizu likteņa gribu. Es zinu, pēc gada arī jums būs dēls, jūs to tāpat nosauksiet par Jāni, bet, kad viņš izaugs liels, viņa pirmā un vienīgā meitene atkal būs, vārdā Ieva .. . Nekas īpašs jau pasaulē nemainās. Zemiska nodevība, kā parasti, mijas ar neprātīgu mīlestību, un cilvēks, te sakauts, te neuzvarēts, iet savu nolemto ceļu . ..

—  Vecotēv, — Jānis Vanags klusi ierunājās. — Pēc tava stāstījuma izriet … Tu toreiz … Tu tomēr spēji pēc Pilsoņu kara atgriezties Latvijā?

—    Jā, — Krišlauks tīri priecīgs atzinās. — Tā es toreiz izlēmu un nenožēloju. Es atgriezos savā dzimtenē. Es atgriezos pie Ievas. Es turēju savu vārdu un godīgi izpildīju pienākumu pret sievieti, kuru kādreiz mazā kalpa istabiņā artilērijas šāviņu pavadībā biju paņēmis tik jaunu, skaistu, apmulsušu un nevainīgu . . . Tur tad bija sākums arī tavai dzīvībai, Jāni Vanag-Krišlauk, un tādēļ es neticu, ka mūs visus ir radījis Dievs. Nē! Mēs galvenokārt rodamies no nejauša skatiena, bailēm no vientulības, satrauktas elpas un divu cilvēku ilgām . . .

—   Tu pareizi darīji, ka atgriezies, — Jānis Vanags teica. — Viņi tevi tur Krievijā trīsdesmit septītajā gadā droši vien būtu nošāvuši tāpat kā visus pārējos.

—     Droši vien, — Krišlauks lēnīgi piekrita. — Visus vecos streikus . . . Lai gan patiesībā viņi vēl bija jauni cilvēki. Pat Jukums Vācietis toreiz bija jauns.

- Tātad iznāk, ka mīlestība uz Ievu Zemīti tev faktiski izglāba dzīvību.

Jānis Krišlauks pasmaidīja, un pēkšņi viņa sejā pazuda visas asās gr umbas, augums negaidīti iztaisnojās, pleci kļuva platāki, skatiens skarbāks, un Jānis Krišlauks atkal kļuva tieši tāds, kāds bija jaunībā — divdesmit pirmā gada vasarā, kad pirmā lielākā latviešu strēlnieku grupa no Ukrainas dienvidiem caur Maskavu atgriezās dzimtenē . . .

—  Mīlestība vienmēr kādu izglābj vai pazudina, — Krišlauks, mazliet satraukts, turpināja. — Mani tā patiešām izglāba, toties nesaudzēja dēlu . . . Bet kas tad īstenībā ir mīlestība? Tie taču esam mēs paši. Un, kāds ir cilvēks, tāda ir arī viņa mīlestība. Tas ir negrozāms, savāds, varbūt pat ļoti nežēlīgs dabas likums. Bet tāds nu tas ir. Ļauns, cietsirdīgs cilvēks nekad savā tieksmē būt kopā ar sievieti nespēj būt maigs, uzticīgs vai nesavtīgs. Viņš vienmār savu mīlestību izmantos tikai kā līdzekli vai ieroci visdažādāko iegribu apmierināšanai vai materiālā stāvokļa uzlabošanai. Viņš pats dot neko nevar. Tādi tikai ņem. Un ņem brutāli un ļoti nežēlīgi. Vispirms miesu, tad naudu un mantas, pēc tam dvēseli un bieži ari dzīvību.

—  Bet tev palaimējās . . .

—  Jā, — Krišlauks piekrita. — Bet arī Ievai laikam palaimējās. Protams, tagad grūti spriest, taču domāju, ka viņa nez vai būtu laimīgāka, kļūstot par sievu vecajam Anmanim vai manam jaunākajam brālim Mārtiņam. Bagātāka, jā. Bet laimīgāka . . . Nez vai.

—  Tu ar viņu kopā nodzīvoji visu mūžu?

—    Jā. Raibi jau gāja, bija grūti un neizturami, nācās pārciest visādas mokas un ciešanas . . . Man bija arī citas iespējas, cita izvēle . . . Dzīve ir gara, un katra diena mums nes kaut ko jaunu. Bet mēs kaut kā izturējām. Mēs viens otru nenodevām, un tas varbūt ir pats lielākais gandarījums par nodzīvoto mūžu.

—  Tu viņā saulē aizgāji bez bailēm?

—  Vispār jā, lai gan . .'. Redzi, manu mīļo mazdēl, es dzīvoju tādā laikā … Es dzīvoju drausmīgā laikā. Man ir nācies nokaut. Pēc manām kaujas pavēlēm bieži bojā gāja daudz cilvēku . . . Vēlāk es ar savu dzīvi kaut kā mēģināju šo vainu izpirkt, taču . . . Atgriezt neko vairs nevar.

Mums visiem uz citu pasauli ir jāaiziet ar to, ar ko esam dzīvojuši.

—     Un ko mana vecmamma? Viņa patiešām bija tik skaista, ka tu spēji viņā iemīlēties no pirmā acu skatiena, spēji atteikties no militāras karjeras Krievijā un kā nabags atgriezties Latvijā?

—     Jā, mazdēl. Ieva Zemīte tik tiešām bija neparasti skaista sieviete. Bet ja runājam pilnīgi atklāti… Es Latvijā atgriezos ne tikai viņas dēļ. Man te Latvijā palika arī māte. Tēvs. Man bija noriebies karš un revolūcijas laikā pieredzētā cietsirdība un necilvēcība. Tālāk es gribēju dzīvot citādi. Bez tam . . . Tu pirmīt pateici nepareizi. Es Latvijā neatgriežos kā pēdējais nabags. Jā, es labprātīgi, neviena nepiespiests, no ģenerāļa kļuvu par kalpu. Es labprātīgi uzņēmos to ciešanu un pazemojumu nastu, ko man kā tautas nodevējam gāza virsū gan boļševiku komisāri, ulmaņlaika patrioti, hitleriešu gestapovieši un staļiniešu enkāvēdešņiki! Visi! Gan krievi, vācieši, gan visniknāk pašu latvieši! Es izturēju. Bet pirms tam . . . Nē, Jāni! Es Latvijā atgriezos bagāts. Es pārnācu savā tēvu zemē. Es atgriezos pie savas mātes un meitenes, kuru patiešām iemīlēju pirmajā redzēšanas mirklī. Pārējam jau vairs nebija lielas nozīmes.

—    Pastāsti, kā tas viss notika! — Jānis Vanags klusi palūdza un iekārtojās ērtāk. Viņš to ļoti vēlējās zināt, jo viņu smagi nomāca tas diezgan baigais tukšums, kas tik ātri un negaidīti bija atklājies gan viņa paša, gan vecāku un vecvecāku pagātnē.

—    Labi, — Krišlauks tūlīt piekrita. — Vēl īsti nezinu, ko tu ar to iegūsi vai zaudēsi, ko tu pēc tam domāsi un kā spēsi rīkoties tālāk, taču tev ir jāzina patiesība! Un, to uzzinājis, tu tūlīt sapratīsi, kur ir elle un kur ir debesis. Tu zināsi, kur iet. . .

37. nodaļa

Līdz Latvijas robežai bija palikuši vairs tikai trīsdesmit septiņi kilometri.

Es stāvēju lielā Pulmaņa vagona atvērtajās durvīs un skaudīgi vēroju, kā garām slīd ilgi neredzētas dabas ainavas zaļi pakalni, upes un ezeri, lielas pļavas, ganāmpulks, meži un baltas bērzu birzes. •••<

Man šķita, visa zeme tagad pārvērtusies vienā lielā, smaržojošā skaistumā. Labi koptā dārzā. Stingrā, nekad neiznīdējamā dzīvības pulsējumā. Tad es kārtējo reizi ar dziļu nožēlu atcerējos, ka tikai cilvēki viens otru tik mežonīgi un muļķīgi bendē nost, kurpretī pārējā dzīvā pasaule harmoniski dzīvo un attīstās tālāk, par pamatu savai eksistencei ņemot tīros dabas likumus, nevis asiņainas teorijas par šķiru cīņām.

Turpat aiz muguras skaļi zviedza zirgi.

Blakus smējās strēlnieki. Vairs nebija ne komandieru, ne padoto. Mēs visi bijām kļuvuši vienlīdzīgi.

Bet sliedes dunēja kā tāla artilērijas kanonāde.

Vai tiešām karš būtu beidzies? Un es, tu, mēs visi, nejauši izvilkdami vislaimīgāko mūža lozi, esam palikuši dzīvi?

Tas joprojām likās sapnis.

Un viss šis brauciens, visa šī fantastiskā atgriešanās.

Tas bija pēdējais Krievijā paveiktais latviešu strēlnieku varoņdarbs.

Mums lika nodot ieročus, bet mēs viņiem atdevām tikai lielāko daļu no zirgiem un smagos lielgabalus. Pārējo paturējām sev — šautenes, ložmetējus, granātas un zobenus. Lai gan par mūsu atgriešanos dzimtenē formāli rūpējās jaunās Latvijas valdības pārstāvis Maskavā, mēs bijām pārliecināti, ka bez lielākas kaušanās uz priekšu netiksim. Bet visā visumā tomēr gāja diezgan gludi, vienīgi neizturami lēni.

Mēs jau četrdesmit dienas nonīkuši gaidījām divus vilciena sastāvus, kurus vietējā pilsētas, armijas un dzelzceļa vara mums solīja atsūtīt. Bet nekas nenotika. Tagad es saprotu — tas bija Padomjzemes lielās tukšrunāšanas sākums. Mērķi, uzdevumi un solījumi, kurus neviens pat nedomāja pildīt.

Nekādu nastu mums nebija, izņemot pārdesmit zirgu, tā ka mēs pie pirmās izdevības varējām sakāpt vagonos dažu minūšu laikā. Ņemot vērā šo apstākli, vairāki karstgalvīgākie jau apsprieda iespēju ar varu rekvizēt pasažieru vilcienu, kas te no Nikolajevas katru otro dienu brauca uz

Kijevu. Tā droši vien ari būtu noticis, ja mums kāds dzelzceļnieks nebūtu pateicis, ka stacijas priekšnieks gaidot lielu kukuli… Viņš esot pārliecināts, ka latviešu strēlniekiem pilnas kabatas ar zeltu, kas vardarbīgi atņemts sakautajam ienaidniekam … Ja viņi kaut daļu no tā atdošot stacijas priekšniekam, vagoni būšot klāt jau otrajā dienā! Jo raugi. .. Deviņdesmit trīs vagoni, tas ir, divi ešeloni, iedzīti «tupikā», jau desmit dienas stāvot tepat netālajā Vladimirovkas stacijā.

Noturējām īsu apspriedi, kurā vienprātīgi nolēmām nekādu kukuli, protams, nedot, jo mums vienkārši nekā nebija, ko dot. Vienīgais, ko šajā situācijā varējām darīt, bija stacijas priekšniekam kārtīgi sadot pa purnu un rīkoties ar spēku.

Pie tā arī palikām. Tuvākās svētdienas pēcpusdienā, kad visas apkārtnes ļaudis jau bija piedzērušies un, skaļi pārdzīvodami, skatījās kādas ceļojošas aģitbrigādes uzvedumu «Prolets, revolūcija un mīlestība vai kā strādnieku puisis Ivans Korjahins atteicās no kņazienes Dašas Dolgorukovas», strēlnieku grupa ātri aplenca dzelzceļa stacijas ēku un mēs, kādi pieci seši, ar kājām atsizdami cieši aizvērtās durvis, iegājām stacijas priekšnieka lielajā kabinetā.

Aiz galda sēdēja mazs, nošņurcis vīrelis, kuru jau labi pazinām, un Aleksejs Judalovs, branga izskata Nikolajevas čekas priekšnieka vietnieks. Abu acīs vispirms uzliesmoja nepatīkams pārsteigums, tad to nomainīja dusmas un vēlēšanās tās arī klaji izpaust.

—    Kā jūs uzdrošināties?! — biedrs Judalovs no Ārkārtējās komisijas skaļi iebļāvās un strauji uzlēca kājās. — Šī ir stratēģiski svarīga valsts iestāde, un nepiederošiem . ..

—   Aizveries! — mans bijušais adjutants Žanis Krastiņš atkliedza pretī un negaidīti pie čekista krūtīm pielika savu naganu. — Mēs paši zinām, cik stratēģiski svarīga ir šī stacijas ēka! Pirms pusgada to no baltgvardiem priekš jums atkarojām tieši mēs — latviešu strēlnieki! Te krita seši mūsu pulka puikas, bet ko tu pa to laiku darīji? Kasīji pautus vai pratināji aristokrātus?

Judalovs kļuva pelēks un neko vairs neteica, toties sarosījās stacijas priekšnieks, ātri pieceldamies kājās un lūdzoši skatīdamies te uz Zani, te uz mani.

—  Biedri. . . Biedri! Ko jūs gribat?

—   No mēness esi nokritis, vai? — Žanis turpināja kliegt. — Gribi paķert uz muļķa? Bet nekas neiznāks! Mēs jau te veselu mēnesi katru dienu . . . nākam pie tevis un lūdzamies kā pēdējie nabagi, bet tu tikai grauz savas saulespuķes un neliecies ne zinis! Bet neaizmirsti — mēs neko ilgi neesam raduši prasīt! Mēs tevi un visu tavu dzelzceļu paņemsim ar varu!

—  Kā … ar varu? — Priekšniekam nedaudz sāka raustīties valoda, un viņš nez kādēļ tūlīt atkal apsēdās iepriekšējā vietā. — Tas ir nelikumīgi. . .

—    Mēs visu jūsu Krieviju esam paņēmuši ar varu! — Žanis jau nedaudz rāmākā balsī paskaidroja. — Un par kādiem likumiem tu uzdrošinies mums te klukstēt, ja šeit bez vienām nelikumībām vispār nekā cita vairs nav?

Priekšnieks vēlreiz lūdzoši ieskatījās man acīs, taču arī es vārījos no dusmām.

—   Jau pirms mēneša no Maskavas jums atnāca pavēle par mūsu atvaļinātā strēlnieku pulka nodrošināšanu ar transportu, — es viņam vēsi atgādināju, — bet jūs vienmēr aizbildinājāties ar vagonu trūkumu. Tagad vēl prasāt «kukuli», izplatīdami netīras baumas par kaut kādu tur salaupītu zeltu! Par šiem vārdiem vien jūs tagad vajadzētu nošaut, bet lai jau paliek! Varbūt kaut kad vēlāk to izdarīs šis pats Judalovs . . . Bet pašlaik runāsim skaidru valodu! Mēs zinām, ka divas stacijas tālāk aiz pilsētas robežas Vladimi- rovkā jau desmit dienas stāv deviņdesmit trīs tukši vagoni! Kādēļ tie nav padoti šeit?

Stacijas priekšnieks vēlreiz nobāla un klusēdams nolieca galvu.

—    Atbildi! — Žanis atgāja no čekista un tagad savu naganu pavērsa pret nelaimīgo dzelzceļa ierēdni. — Kādēļ tu tos noslēpi? Kādēļ nepildi Maskavas pavēli?

Priekšnieks bijīgi paskatījās uz Judalovu.

—    Es jau labprāt, — viņš tikko saprotami nomurmināja, — bet viņš … Viņš deva citu pavēli.

—   Kas par lietu? — Es nesapratnes pilns pagriezos pret čekas darbinieku. — Par kādu pavēli ir runa?

Judalovs ilgi klusēja, tad nervozi izgrūda:

—  Jūs visi tagad skaitāties … nodevēji!

—      Ko?! — Es pārsteigts paspēru soli viņam tuvāk. — Mēs … nodevēji?!

—   Jā! Nodevēji un kontrrevolucionāri … — čekists negribīgi turpināja paskaidrot mūsu pašreizējo politisko statusu. — Gribat doties atpakaļ pie buržujiem . . . Esat atsacījušies dienēt slavas apvītajā Strādnieku un Zemnieku Sarkanajā Armijā. Pārdevušies vispasaules imperiālistiem . . .

—    Tu, melno piparēdāj! — Žanis bija tā pārskaities, ka man šķita — viņš tūlīt metīsies čekistam virsū un sāks viņu sist. — Neaizmirsti, ka to mūžam mirdzošo slavu Sarkanajai Armijai esam sagādājuši galvenokārt mēs — latviešu strēlnieki! Bez mums tu tagad droši vien stāvētu uz kāda ielas stūra ar cepuri rokā un lūgtos ubaga dāvanas! Bet tagad, kad mēs jums te esam izcīnījuši padomju varu, aizstāvējuši revolūciju un lupatu lēveros sakāvuši visus jūsu baltos ģenerāļus, tu, pēdējais smerdeli, uzdrošinies mūs dēvēt par kontrrevolucionāriem un nodevējiem?!

Žanis atkal draudīgi pavērsa naganu pret čekistu, un es biju pārliecināts — vēl viens apvainojošs vārds no viņa puses un Žanis šaus.

—   Nomierinies! — es klusi pateicu latviešu valodā. — Nav te ar viņiem daudz ko diskutēt par politiku! Mums ātrāk jādabū vagoni!

Žanis piekrītoši pamāja un vēlreiz revolvera stobru pavērsa pret stacijas priekšnieku.

—    Paņem telefona trubiņu un fiksi zvani uz Vladimi- rovku! — Žanis asi pavēlēja. — Lai pēc dažām stundām abi ešeloni būtu šeit!

Stacijas priekšnieks bailīgi paskatījās uz Judalovu, laikam gribēdams saņemt viņa piekrišanu, bet tas tīšu prātu novērsās sāņus.

■ u. Tādā gadījumā zvani tu! — Žanis sacīja Judalovom. — Pēc tavas pavēles vagoni ir aizdzīti uz Vladimirovku, tagad pats tos arī gādā atpakaļ!

Judalovs lēni purināja galvu. Varēja just, ka arī viņš ir tikai neliels posms garajā varasvīru ķēdē, kuriem dots rīkojums no augšas visādiem līdzekļiem mēģināt aizkavēt latviešu strēlnieku aizbraukšanu no Krievijas. Līdz šim tas viņiem bija izdevies, solot labus rezultātus arī turpmāk.

Daudzi strēlnieki patiešām sāka pārdomāt Ar katru dienu brauktgribētāju kļuva mazāk. Boļševiku propaganda un aģitācija tāpat strādāja pilnā sparā. Pēc tam jau nāca atklāti draudi, ka vistuvākajā laikā, ja nepārdomāsim, gan oficiālās iestādes, gan vietējie iedzīvotāji pret mums izturēšoties, kā uzvarējušam proletariātam ari pienākas izturēties pret kontr- revolucionāriem un nodevējiem …

Mēs sapratām, ka tā nav tukša runāšana, jo vēl visiem svaigā atmiņā bija nesenā Sarkanās Armijas ārkārtīgi nežēlīgā izrēķināšanās ar Mahno karaspēka daļām. Šādā gadījumā asinis būtu lielas, jo mēs jau nu nebūtu ļāvušies tā viegli sevi apkaut.

Vilcināties vairs nedrīkstēja nevienu dienu.

—    Nu, kurš tad zvanīs uz Vladimirovku? — es ar šo jautājumu vērsos pie abiem aizturētajiem. — Mums principā vienalga, taču . . . Varbūt tomēr . . . jūs? — Es pagriezos pret stacijas priekšnieku.

Viņš pacēla galvu un ar izbiedēta un ļoti nomākta cilvēka acīm paskatījās uz mani.

—  Tas neko nedos, — viņš klusā balsī teica. — Manā rīcībā nav nevienas brīvas lokomotīves . . .

Tā droši vien arī bija, taču mēs jau bijām tā iedegušies, ka nevarējām un arī negribējām pārtraukt uzsākto darbību.

—    Tad mēs paņemsim to, kas nav brīva … — es viņam atbildēju, un abi ar Žani apņēmības pilni izgājām laukā.

Tieši tai brīdī pie stacijas lēni piebrauca garš pasažieru vilciena sastāvs Nikolajeva—Kijeva.

—  Grābjam ciet šito? — Žanis aši uzprasīja.

Es atmetu ar roku, lai gan ideja nebija slikta.

—    Tas tomēr būs vistīrākais pirātisms! — es smejoties teicu. — Un bez pamatīgas šaudīšanās neiztikt. Ņemsim tikai lokomotīvi! Aizej līdz mašīnistam un vispirms mēģini sarunāt ar labu! Bet, ja ne, tad ne . . . Gan jau zināsi, kā viņu piespiest paklausīt! Aizbrauciet līdz Vladimirovkai, paņemiet kādus piecdesmit vai sešdesmit vagonus un laidiet atpakaļ! Pa to laiku pasažieri lai pagaida, bet, dabūjuši vagonus, mēs tūlīt varēsim sākt iekārtoties. Resno čekas veci Ju- dalovu paņemsim kā ķīlnieku un līdz ar tumsu varēsim sākt ripot.

Tā arī notika. Žanis diezgan ātri piespieda mašīnistu ar kurinātāju atkabināt savu sutas bāni no pasažieru sastāva, un lokomotīve ar pilnu tvaiku aizdrāzās uz Vladimirovku … Es atgriezos stacijas priekšnieka kabinetā un abiem ierēdņiem izskaidroju situāciju. Priekšnieks neko daudz nelamājās, ātri samierinājās ar radušos stāvokli un tūlīt ķērās pie darba, lai nodrošinātu satiksmes drošību.

Bet Judalovs atkal sāka draudēt. Es viņam ar lielu labpatiku paziņoju, ka viņš ir arestēts un līdz tam brīdim, kamēr mēs no šejienes neaizbrauksim, viņš pie mums paliks kā ķīlnieks. . .

Judalovs, izrādījās, bija pietiekami gudrs. Viņš reāli novērtēja situāciju un aktīvi nepretojās. Vienīgi vairākas reizes diezgan stingrā balsī atkārtoja:

—   Tagad jūs esat tikai privātpersonas — un jums vairs nav nekādu tiesību . . .

Man pēkšņi kļuva skumji. Šim cilvēkam bija taisnība. No piecpadsmitā gada ziemas atrodoties aktīvajā karadienestā, nepārtraukti piedaloties visdažādākās 1. pasaules un Pilsoņu kara kaujās, pārciešot neiedomājamas grūtības, sāpes un izmisumu, pārdzīvojot visaugstāko un tīrāko ideālu pilnīgu sabrukumu, jaunību un dzīvību savas pārliecības dēļ nemitīgi pakļaujot vistiešākajām nāves briesmām, lepojoties ar karavīra cīņas prasmi un augsta ranga virsnieka godu, es tagad patiešām biju kļuvis tikai par neievērojamu privātpersonu . . . Par tādu pašu cilvēku kā pārējie pasažieri, kuri tieši tobrīd ļoti satraukušies skraidīja pa peronu . . .

Un tomēr šī nebija mana dzimtā pilsēta. Te nebija mana tēvu zeme. Es atrados svešā zemē starp svešiem un naidīgi noskaņotiem cilvēkiem. Tagad jau var viegli prasīt: kāda velna pēc tu tur aizdrāzies? Ko gāji tiem boļševikiem palīgā?

Bet mēs viņiem palīgā nemaz negājām. Tie atkal ir vieni no lielākajiem oficiālās vēstures meliem. Mēs gājām palīgā paši sev! Mēs gājām palīgā savai Latvijai, jo lielākā daļa no mums bija simtprocentīgi pārliecināti, ka, aizstāvot revolūciju, nepieļaujot ne cara, ne Kerenska, ne Korņilova vai citu militāristu valdības nākšanu pie varas, mēs karojam ne tikai par visu darbaļaužu brīvību un laimi, bet galvenokārt mēs cīnāmies par Latvijas neatkarību, par savu valsti ar tautas ievēlētu valdību . . . Un mēs to arī panācām! Ikviens, kas nav savu galvu sakarsējis, zina un sapratīs, ka Latvijas neatkarību neizcīnīja tikai Kalpaks, Balodis, Ozols vai Berķis ar saviem cīnītājiem, bet to galvenokārt izdarījām mēs — latviešu strēlnieki Krievijā! Tas šodien varbūt skan mazliet savādi, taču, ja mēs toreiz nebūtu sakāvuši balto armijas, ja astoņpadsmitajā gadā pirms kreiso eseru dumpja apspiešanas nebūtu no Ļeņina burtiski izspieduši solījumu dot Latvijai brīvību, ja pie varas atkal būtu tikuši monarhisti, domnieki, eseri vai militāristi, astoņpadsmitā gada Latvija nekad nebūtu iespējama . . . Nekad! Tā arī turpmāk būtu palikusi tikai Krievijas guberņa. Tie stiprā mērā bijām mēs, kas radīja šos vēsturiskos apstākļus Baltijas valstu tapšanai…

Nekad nevajag skatīties tikai uz priekšu vai atpakaļ. Dažreiz ir jēdzīgi paskatīties arī sev zem kājām vai augstu debesīs.

Un tu ieraudzīsi visu nonāvēto cilvēku dvēseles. Paslēpušās aiz mēnessgaismas, saules stariem un zvaigžņu spožuma, katru mirkli uz mums noraugās karā kritušo cilvēku acis. Katrs no viņiem ir par kaut ko cīnījies. Gribējis kaut ko iegūt vai aizstāvēt, būdams pārliecināts par savu taisnību un izraudzītā ceļa pareizību. Vai mums viņus vajadzētu tiesāt? Nosodīt? Ikviens no mums ir kādreiz maldījies, par to bieži samaksājot visaugstāko cenu.

Es atkal izgāju stacijas priekšā un dažus mirkļus vēroju uz perona atrodošos cilvēkus. Tur bija gan atvaļināti karavīri, gan noplukuši skrandaiņi, zemnieki, mātes ar bērniem un visādu tautību bēgļi. Krievi, ukraiņi, poļi, tatāri, grieķi un turki! Jā, un vēl latvieši! Un visi acīmredzot domāja par mājām.

Cilvēki bija uzbudināti, par kaut ko skaļi runāja, uztraukušies sargāja savas nedaudzās mantas un skrēja pie stacijas dežuranta uzzināt, kādēļ viņi vēl joprojām netiek ielaisti vagonos.

Pēc neilga laika es jutu, ka arī pats tieku novērots. Lēni pagriezu galvu sāņus un ieraudzīju, ka uz mani, atspiedusies pret stacijas ēkas sienu, uzmanīgi skatās kāda jauna un ļoti skaista meitene. Šis vērīgais un sievišķīgi patīkamais acu skatiens un seja man šķita jau kaut kur redzēti un pazīstami. Neko daudz nedomādams, vienīgi pakļaujoties kādam nezināmam spēkam vai vienkārši ziņkārei, es pagriezos un lēni piegāju viņai klāt.

—    Esi sveicināta! — es klusi teicu un cieši ieskatījos viņas neparasti lielajās, tumšajās dienvidnieces acīs. — Varbūt es maldos, bet man ir tāda sajūta, it kā tevi jau kaut kur būtu redzējis.Varbūt pat runājies, tikai nekādi pašreiz nespēju to atcerēties.

—    Bet es gan atceros. — Meitene kautrīgi pasmaidīja. Man šķita, ka blāvajā vakara krēslā pēkšņi iedegusies maiga debess gaisma.

—  Ko tu atceries? — es pavaicāju.

—   Tevi, — meitene tikpat kautrīgi atbildēja un nolaida skatienu.

Es jutos mazliet neērti, jo viņu tomēr nespēju atcerēties. Pēc brīža man ienāca prātā, ka viņa varētu būt kāda no Harkovas hospitāļa žēlsirdīgajām māsiņām, kad deviņpadsmitā gada ziemā tur miru tīfa karstumos. . .

—  Žēlsirdīgā māsiņa? — es atvieglots jautāju.

Skaistās meitenes sejai lēni pārslīdēja tikko manāmas

skumjas.

—    Nē, Jāni Krišlauk, — viņa negaidīti nosauca manu vārdu, tas bija lielākais pārsteigums, kādu es pēdējā laikā biju piedzīvojis. — Žēlsirdīgs biji tu . . .

, — Kādā ziņā? — es, stipri apmulsis, painteresējos.

—   Tu mani nenokāvi, — meitene, tāpat mulsi smaidot, paskaidroja. — Tu mani mīlēji. ..

Un tad es atcerējos. Visu Pilsoņu kara laiku man ar sievietēm praktiski nekādas darīšanas nebija iznākušas, taču toreiz pēc tā drausmīgā Saburovkas slaktiņa … Jā. Vēlreiz manā apziņā un ar visbaismīgākajiem notikumiem pārblīvētajā atmiņā atausa tā skaidrā ziemas diena, kad šīs lielās Ukrainas sādžas pievārtē mēs sakapājām Korņilova armijas divus izlases virsnieku pulkus, un pa visu lauku kaudžu kaudzēs sakritušie baltgvardi, un daudzu ievainoto kliedzieni, vaidi un lāsti, un drausmīgs nogurums un vēl drausmīgāks riebums, un savāds, varbūt kara laikā pirmo reizi pārdzīvots žēlums, un sāpīgi sirdsapziņas pārmetumi, un mirdzošais sudraba zobens, kuru es rūpīgi mazgāju sniegā, un balta māja, pagalam pārbijusies saimniece, un karsta pirts, un auksta ūdens malks, un siltas vakariņas, un atsevišķa istaba ar lielu gultu un baltiem palagiem, un pēc tam kluss klauvējiens pie neaizslēgtajām durvīm, un plīvojošas sveces gaismā kā no pārdabiska sapņa atnākusi balta meitene, un viņas diezgan baigie vārdi, ka viņu kā pilnīgas padevības un saudzības dāvanu svešajam karotājam šurp sūta pašas māte, jo latvieši esot visbriesmīgākie, visnežēlīgākie cilvēki uz pasaules . ..

«Saudzē mūs!» Un tovakar pa visu kara laiku man pirmo reizi uznāca ne tikai žēlums un riebums pret apkārtnotie- košo, bet arī neizsakāmas ilgas pēc mājām un miera, pēc klusuma un personīgā drošuma, pēc pelēkajiem Rīgas bruģiem, Ventas krasta un kādas neizturami mīļas meitenes glāstiem…

Man šo atnākušo meiteni vajadzēja paņemt. Ja es to nebūtu izdarījis, tad tonakt droši vien būtu nomiris no šausmām, smeldzīgām ilgām un vientulības …

—    Eva Mikuļska … — es klusi nočukstēju un viegli ar pirkstu galiem pieskāros viņas sārtajiem vaigiem. — Piedod, bet tavs izskats man jau bija pagaisis no prāta.

—   Bet es tevi gan atcerējos visu šo laiku, — Eva priecīga atzinās. — Torīt pierakstīju tavu grūti izrunājamo uzvārdu. . .

—   Kādēļ? — es pavaicāju. — Tu mani gribēji paturēt atmiņā labā vai sliktā nozīmē?

Eva Mikuļska paraustīja plecus, kurus sedza plāna katūna kleita. Bet tā sedza ne tikai plecus. Zem gaišzilā auduma dažus sprīžus no manis kā divi lieli un dzīvi āboli satrauktas vibrēja meitenes krūtis, un man likās gandrīz vai neticami, ka tikai pirms nepilna gada es šīs krūtis esmu skūpstījis, esmu glāstījis šo jauno miesu, pieglaudis tai galvu un beigu beigās iegājis šai apbrīnojami baltajā un tīrajā miesā . . . Bet ko es viņai teicu? Ko runāju? Savādi, bet es neatcerējos nevienu vārdu.

—   Tu biji labs, — Eva atbildēja. — Māte domāja, ka jūs izkausiet arī visu ciemu, bet jūs nevienu neaiztikāt. Vēlāk boļševiki gan …

—  Kā tu šeit nokļuvi? — es painteresējos.

—   Mēs atbēgām, — Eva pastāstīja. — Māte gribēja tikt uz kāda kuģa, un gandrīz arī būtu tikuši, ja vien . . .

Eva atkal nolieca galvu.

—  Kas?

-— Latviešu strēlnieku daļas, ko komandēja Jānis Krišlauks, tik negaidīti ātri ieņēma Eipatoriju . . . Pēdējais kuģis aizgāja bez mums. Mēs vienkārši nepaspējām. Māte gribēja izdarīt pašnāvību, bet es gauži raudāju. Mēs bez mazākām bailēm varētu dzīvot Konstantinopolē vai Parīzē, bet tagad jāatgriežas Saburovkā . . .

Es atkal sajutu skumjas, un man Evas kļuva cilvēcīgi žēl. •

—    Tur ir tavas mājas, Eva … — es viņu mēģināju nomierināt. — Gan jau kaut kā viss nokārtosies . . .

Eva pacēla galvu, ieskatījās man acīs un piekrītoši pamāja.

—   Bet ko tu? — viņa ātri pavaicāja. — Tāpat dodies uz savām mājām?

—  Jā, — es atbildēju. — Arī es atgriežos dzimtenē.

Izdzirdu skaļu svilpienu un strauji pagriezu galvu sāņus.

Pa blakussliedēm no Vlaclimirovkas puses lielā ātrumā šurp drāzās lokomotīve ar garu preču vagonu sastāvu.

—    Paklau, Krišlauk … — Eva satvēra mani aiz rokas un joprojām skumja, neaizsargāta un neizpratnes pilna raudzījās man acīs. — Paklau, latvieti . . . Tagad tu, jūs visi svešzemnieki .. . beidzot dodaties prom uz savu tālo ziemeļu dzimteni … Es to saprotu. Bet es nekādi neapjēdzu, kādēļ jums no turienes vajadzēja nākt šurp uz manu dzimteni? Ko mēs bijām tādu noziegušies, ko bija izdarījuši poļi, ukraiņi un Donas kazaki?

Ko galu galā bija noziegusies visa plašā Krievija … ka to vajadzēja iznīcināt?

Es drūmi klusēju. Tai brīdī es neko nespēju atbildēt.

—     Es zinu, — meitene, nedaudz iekarsusi, turpināja. — Vieni jūs slavēs, bet daudzi, o, cik daudzi, pan Krišlauk, jūs nolādēs! Nolādēs uz mūžu mūžiem!

No Vladimirovkas atvestais ešelons, skaļi bremzēdams, nostājās blakus pasažieru vilcienam. Vajadzēja iet.

Es asi satvēru šīs maigās poļu meitenes trauslos plecus un viņu cieši pievilku sev klāt.

—   Paklausies, Eva … — es čukstēju. — Man tagad jākārto mūsu aizbraukšana un nav vairs palicis neviens brīvs brīdis. Bet Eva! Skaistā, mīļā, maigā meitene! Es tevi neaizmirsīšu! Lai gan tu pie manis tonakt neatnāci, savu patieso vēlmju aicināta, es tev tomēr par šo uzdrīkstēšanos, par šo tavu brīvprātīgo upuri saku tūkstoškārtīgu paldies! Iespējams, ka es citādi tonakt būtu sajucis prātā. Varbūt tu mani izglābi, likdama atcerēties, ka mēs visi tomēr esam cilvēki . . . Piedod, Eva, es šobrīd tavā labā neko nevaru izdarīt, bet tu manā atmiņā paliksi kā vienīgais skaistais sapnis, ko es šeit pieredzēju . . . Paliec sveika un mūs neno- lādi, vismaz tu mūs nenolādi, dzirdi! Mēs jau tā no visiem esam nīsti, kauti, pazemoti un verdzināti! Bet septiņpadsmitajā gadā pirmo reizi pazibēja cerība un reāla iespēja beidzot būt brīviem, beidzot tikt pie savas valsts! Bet šis mērķis latviešus sašķēla. Vieni to gribēja sasniegt tā, mēs savukārt to cerējām izdarīt citādi. . . tikai tamdēļ, Eva, tikai tamdēļ mēs to Krieviju apgriezām otrādi, tikai tamdēļ sitām monarhistus arī šeit! Nu karš un revolūcija ir beigusies, un es nezinu, vai viss iegūtais un panāktais ir bijis tā vērts .. . Nezinu, Eva! Tādēļ tu man, lūdzu, piedod un manā vārdā palūdz piedošanu arī visiem ukraiņiem un poļiem, visiem tatāriem un krieviem, visiem, kas kaut kādā veidā šeit ir cietuši no mūsu revolucionārās karadarbības! Bet, ejot pie viņu atdusas vietām, tomēr neaizmirsti noliekt galvu un uzlikt kādu puķīti ari tur, kur guļ latviešu strēlnieki! Šā vai tā, bet katrs no viņiem, tāpat kā jebkurš nokautais ukrainis, polis vai krievs, sev līdzi kapā ir paņēmis sapni par brīvību . . .

Es Evu noskūpstīju, maigi atstūmu no sevis un ātri devos pie strēlniekiem, nemaz nenojauzdams, ka Hktenis mani ar Evu pēc daudziem, daudziem gadiem vēlreiz savedīs kopā . . .

38. nodaļa

Latvijā mēs tikām sagaidīti diezgan naidīgi.

Daugavpilī mūsu ešelonu tūlīt aplenca policijas un armijas daļas, atbruņoja un bez īpašām ceremonijām izvietoja Daugavpils cietokšņa kazarmās.

Pēc dažām dienām visus pēc kārtas armijas komandantūrā sauca uz nopratināšanu «personības un politisko uzskatu noskaidrošanai».

Kā jau tas latviešiem pierasts, oficiālajiem armijas pretizlūkošanas daļas vīriem nemaz tik ļoti nevajadzēja pūlēties — uzreiz atradās daudzi brīvprātīgi ziņotāji, kuri bez īpaša uzaicinājuma izstāstīja visu ne tikai par sevi, bet galvenokārt runāja un aprakstīja citus: «Tas ir galīgi sarkans, tas tāds pussarkans, tas tikai rozā, bet šitas ir gluži balts,» — aizmirstot, ka pavisam nesen mēs visi bijām kā krama akmens, kā viena milzīga, cieši savilkta dūre, mēs bijām vislabāko draugu, vienādu uzskatu un uzticamāko cīņu biedru nešķirama brālība … .

Bet tagad, kad katram vajadzēja pastāvēt atsevišķi, daudzi nobijās, liekuļoja, meloja un . .. nodeva.

Es par sevi, protams, nekādas sevišķas ilūzijas neloloju, tomēr cerēju, ka nez vai tiesas vai kara tribunāla priekšā nonākšu . . . Nekādus tiesiskus vai morāles pārkāpumus savā karavīra darbībā es nesaskatīju, ja nu viņi vienīgi šim gadījumam par godu atcerēsies, ka jebkurš karš attiecībā pret cilvēku vai kādu tautu ir dziļi amorāls, netikumisks un ļoti noziedzīgs…

Nez kādēļ mani uz pratināšanu izsauca tikai otrās nedēļas beigās. Laikam jau iepriekš ievāca visu iespējamo informāciju …

Pratināja jauns, diezgan švītīga izskata virsnieks, kurš gan ne reizi nepacēla balsi, toties ar visu savu izturēšanos, ar jebkuru žestu un balss intonāciju centās uzsvērt savu pārākumu un to milzīgo distanci, kas tagad nenoliedzami pastāvēs starp tādiem kā es un pārējo pilsonību.

— Lūdzu, sēdieties.

Es apsēdos un vērīgi paskatījos apkārt. Nelielajā istabā, izņemot rakstāmgaldu un divus krēslus, neko citu neredzēju. Pelēkas sienas bez nevienas bildes vai gleznas. Tumši brūna, rūpīgi izslaucīta grīda. Sargkareivja nebija, un arī sekretāra — protokolista nebija. Pats pratinātājs neko nepierakstīja. Sākumā tas mani ļoti izbrīnīja, bet drīz sapratu, ka īstā, oficiālā pratināšana acīmredzot notiks kaut kad vēlāk, citā reizē. Šī ir tikai tāda paviegla zondēšana, taus- tīšana, neliela iepazīšanās.

Tā arī bija. Mani Daugavpilī pratināja vismaz četras reizes, un es, jau galīgi noguris, sāku uztraukties, ka tik tie jaunie Latvijas brīvības sargātāji nepārcenšas tā, ka man te būs jāpaliek gadiem ilgi.

Bet tas bija tikai sākums. Turpmākajā dzīves gaitā man pie pratināšanām vajadzēja pierast un tās uzņemt kā sava mūža un likteņa neatņemamu sastāvdaļu … Turpmāk mani tirdīs, sitīs, ņirgāsies, pazemos un spīdzinās ne tikai šie samērā pieklājīgie latviešu virsnieki, bet vēlāk jau daudz brutālākie aizsargi, pēc tam naida pārpilnie un primitīvie čekisti, ārēji solīdie SD vīri un gestapovieši, tad atkal augstprātīgie NKVD oficieri un apmātie latviešu patrioti. . .

Es biju kļuvis Lielais Nodevējs un nepieņemams nevienam! Krievi mani nīda un sodīja par to, ka es toreiz atteicos no spīdošas militārās karjeras Padomju Savienībā un atgriezos

Latvijā pie «buržujiem», latvieši savukārt mani neieredzēja un sodīja par to, ka es biju nostājies revolūcijas pusē, vācieši gan par to, gan šito . . . Un tā bez gala un malas. Visu mūžu es biju atstumtais, nicināmais, sodāmais, it kā patiešām būtu pasaules mēroga noziedznieks. Bet mans vienīgais «noziegums» bija mans godīgums, dzimtenes un kādas sievietes mīlestība. Bet par to jau soda vienmēr, visos laikos .. .

—  Jūs esat Komunistiskās partijas biedrs?

—  Nē.

—  Patiešām?

—  Jā, patiešām.

—    Kādēļ tad jūs tik sparīgi aizstāvējāt Ļeņinu, Stučku un visu to plikadīdu bandu?

—  Ideja par daudz taisnīgāku pasauli, vēlēšanās dzīvot bez apspiedējiem un jebkura veida ekspluatācijas, iestāšanās par katras nācijas pašnoteikšanās tiesībām, par pilnīgu garīgu un sociālo brīvību … Tas viss taču nav radies ne ar Marksu, ne Ļeņinu un vēl mazāk ar Stučku! Tā cilvēki ir domājuši un par to cīnījušies jau sirmajā senatnē, visspilgtāko izpausmi gūstot apmēram pirms divtūkstoš gadiem hellēniskajā Grieķijā . . .

—   Pateicos par informāciju, bet jūs taču tieši nostājāties pret Latvijas neatkarības ideju!

—     Nav tiesa. Latviešu strēlnieki septiņpadsmitā gada maijā, nostādamies boļševiku pusē, pirmie sāka skaļi runāt par Latvijas autonomiju, kurpretī Ulmanis, Čakste un Goldmanis par pilnīgu Latvijas neatkarību no Krievijas tolaik vēl runāja tikai čukstus. Un nerunāja agrāk tādēļ, ka tam vienkārši vēl nebija pienācis laiks, nebija piemērotu apstākļu. Tādi radās tikai vēlāk un vislielākā mērā pateicoties tieši mums. Bez tam astoņpadsmitā gada 6. jūlijā kreiso eseru sacelšanās laikā, kad Ļeņins runāja ar Jukumu Vācieti par šīs sacelšanās apspiešanu ar mūsu spēkiem, viņš mums oficiāli apsolīja, ka Latvijai dos pilnīgi brīvu izvēli . , . Tikai tādēļ mēs piekritām un visu Pilsoņu karu . ..

—   Es gribētu apšaubīt jūsu izklāstīto versiju. Jūsu darbība Latvijā deviņpadsmitajā gadā to spilgti parāda. Jūsu personiskā un jūsu boļševiku pusē pārgājušo strēlnieku

lielākā vaina un noziegums ir tas, ka jūs sametāties uz vienu roku ar mūsu tautas sensenajiem ienaidniekiem krieviem . ..

—   Nedomāju gan, ka tas būtu kāds noziegums. Laikam gan tieši otrādi — vienīgā pareizā un pilnīgi reālā iespēja toreiz beidzot patiešām atkratīties no krievu caru patvaļas un apspiestības! Toties jūs gan sagājāt kopā cīņā pret latviešiem ar mūsu tautas vēl senākiem, vēl daudzkārt niknākiem ienaidniekiem … Tā ka tautas šoreiz labāk lieciet mierā! Jūsu neatkarības iegūšanas variantā un pasludināšanas faktā latviešu tautai vispār nebija ne mazākās iespējas izteikt savu gribu un nostāju. Tas viss nāca tikai vēlāk.

—   Ar kādu nolūku jūs esat atgriezies Latvijā? Lai veiktu komunistisko propagandu?

—   Es ar politiku nekad neesmu nodarbojies. Nevienā partijā nesastāvu, bet savus uzskatus vienmēr esmu gatavs aizstāvēt. Man ļoti žēl, bet tā vien liekas, ka jūs rīkojaties un domājat gluži kā boļševiki! Tikai tādēļ, ka kādam cilvēkam ir nedaudz savādāka dzīves un politisko notikumu izpratne, jūs viņu uzreiz esat gatavi dēvēt gan par nodevēju, gan par savas tautas ienaidnieku!

—  Nē, ne visus. Tikai tos, kuri ar ieročiem rokās ir cīnījušies pret mūsu tautu.

—  Es esmu karavīrs un vienmēr esmu godīgi karojis tikai pret bruņotu pretinieku. Vispirms tie bija vācieši mūsu pašu Latvijā — Kurzemē, Tīrelī, Ložmetējkalnā, Ķekavā, Slokā un Nāves salā . . . Pēc tam tie bija krievu nacionālistu un monarhistu izlases divīzijas un armijas Sibīrijā, Kazaņā, Ukrainā un Krimā. Un arī deviņpadsmitajā gadā mēs te Latvijā taču karojām pret vāciešiem — pret landsvēru un dzelzsdivīziju, pret Flečeru un fon der Golcu. Ko jūs man varat pārmest?

—    Kur domājat Latvijā apmesties? Jums šeit ir radinieki?

—  Jā, man šeit ir tuvinieki. Māte, tēvs, brālis . . .

—   Ko jūs vispār te gribat darīt? Kādu darbu strādāsiet? Varbūt jūsu cerības saistās ar Latvijas armiju?

— Nē. Es pašlaik izjūtu dziļu riebumu pret jebkuru formas tērpu, pret visu veidu ieročiem.

—   Cik jums ir gadu?

—  Divdesmit septiņi.

—   Neslēpšu, man par jums te ir savākta diezgan plaša informācija, taču es nekādi nevaru noticēt, ka jūs šādā vecumā . . . pat vēl jaunāks . . . divdesmit piecos gados esat bijis jātnieku korpusa komandieris, ģenerālis . . . Nē! Vai nu tas ir vistīrākais blefs, vai arī jūs esat pats nelabais ….

Es pasmaidīju.

—    Ļoti iespējams. Vismaz mani tā patiešām arī dēvēja gan Korņilovs, gan Deņikins, gan Vrangelis, gan «batjka» Mahno.

—  Tad tomēr apmieriniet manu ziņkāri. . . Sakiet godīgi! Kādēļ jūs tomēr nepalikāt tur? Kādēļ?! Pēc desmit gadiem jūs droši vien jau būtu maršals! Bet kas jūs sagaida šeit? Es nekaunos par savām aizdomām, taču man liekas … Es pat esmu pilnīgi pārliecināts … Te kaut kas slēpjas! Vai nu jūs esat vājprātīgs, vai arī algots boļševiku spiegs! Jo neviens man neiestāstīs, arī jūs ne, ka viens normāls cilvēks, profesionāls karavīrs ar tik spožām nākotnes izredzēm . . . Kādi ir jūsu patiesie nolūki? Pretvalstiskas militāras organizācijas radīšana?

Es atkal pasmaidīju, tikai šoreiz mans smaids bija samocīts un ļoti skumjš.

—   Es jau jums paskaidroju. Es vienkārši esmu noguris. Es jūtos kā septiņdesmitgadīgs vecis. To nu jūs laikam saprotat . . . Lai divdesmit piecu gadu vecumā kļūtu par pulka komandieri un vēlāk komandētu pārgalvīgu jātnieku korpusu . . Tur patiešām ir jābūt vai nu vājprātīgam, vai arī ļoti apdāvinātam. Varbūt pat ģeniālam . . . Un jāiziet dzīvam no tik neiedomājami baigām ellēm. Piedodiet, bet es par to vairs negribu runāt. Man patiešām tagad pret katru ir riebums. Bet manas atgriešanās īstais iemesls ir . . . Jūs droši vien smiesieties, neticēsiet, bet tā ir . . . mīlestība. Es ārkārtīgi ilgojos pēc Latvijas, pēc savas Rīgas un Grīziņ- ķalna . . . Bez tam man šeit palika meitene. Kad biju vēl Krimā, Eipatorijā, viņa kādu nakti atnāca pie manis ciemos un pastāstīja, ka viņai no manis šeit esot piedzimis dēls. Tas arī visu izšķīra.

Izmeklētājs šķībi uz mani paskatījās, laikam nodomādams, ka ar manu prātiņu patiešām kaut kas nav kārtībā, bet neko neteica un mani aizsūtīja atpakaļ uz kazarmām.

Pēc divām dienām slēgtā automašīnā tiku aizvests uz Rīgu. Sirds dauzījās kā negudra. Neko daudz no pilsētas neredzēju, taču sajūta, ka es tomēr esmu spējis atgriezties dzimtajā vietā, ka atkal braucu pa tik pazīstamajām Rīgas ielām, elpoju savas pilsētas gaisu, mani reibināja, pacilāja un darīja dvēseliski mierīgu un drošu. Nekas mani nebiedēja. Ja jau es spēju izturēt visu to, ko man nācās izturēt gan karā, gan revolūcijā, tad viss priekšā stāvošais šķita kā lēna, nevainīga bērnu rotaļāšanās.

Lai gan, protams, joki bija mazi. Mani aizveda uz jaunās republikas Politpārvaldi Alberta ielā un ieslodzīja vienā no visdrūmākajām kamerām. Pirmajā pratināšanas reizē atņēma Saikanā Karoga ordeni, nemaz nepainteresējoties, par kādiem militāriem nopelniem man šis augstākais Padomju Krievijas apbalvojums ir piešķirts.

Pēc trešās pratināšanas man pajautāja, vai es nezinot dažas sabiedrībā pazīstamas personas, kas par mani varētu galvot.

—  Kādā ziņā galvot? — es painteresējos.

—   Par to, ka jūs, kā to vairākkārt šeit esat deklarējis, ar politiku nenodarbosieties, neiestāsieties nekādās pretval- stiskās organizācijās un būsiet lojāls pret republikas valdību un valsts iekārtu.

—    Bet ja nu es tādu cilvēku nesameklēju? Ja neviens nevēlēsies vai arī nevarēs galvot?

—   Tad būs ļoti slikti, — izmeklētājs auksti paskaidroja. — Mēs būsim spiesti jūs sūtīt atpakaļ uz Krieviju.

Nekāda saulainā perspektīva tā nebija, un es izmisis sāku domāt, kas par mani varētu galvot? Kas uzdrošināsies, kas nenobaidīsies? Kas uzņemsies tādu atbildību?

—  Vai galvotājs var būt arī kāds no piederīgajiem? — es pajautāju.

—     Nē. Galvotājs drīkst būt tikai pazīstams. Studiju biedrs, darbabiedrs, kara un cīņu biedrs . . .

Es atmiņā pārcilāju dažus savus pirmskara paziņas, bet neviens piemērots tā arī neatradās. Ko es par viņiem tagad varēju zināt? Un ko viņi par mani? Neko! Kas vispār uzdrošināsies nesavtīgi galvot par sev praktiski svešu cilvēku? Tam tādā gadījumā ir jābūt vai nu vientiesīgam muļķim, vai arī ļoti drosmīgam un neparasti godīgam vīram. Turklāt viņam bez šaubīšanās jātic otra cilvēka dotajam vārdam. Tādi vēl ir? Un, ja ir, kur es viņus lai sameklēju?

Raudzīdamies pelēkajā kameras tumsā, es pēkšņi atcere- jos, ka pavisam vēl nesen tur, tālajā Ukrainā, es jau biju līdzīgā pagrabā, es gāju galvot par savas mīļotās meitenes brāli Gunāru Zemīti … Es pierunāju toreizējo Nikolajevas čekas priekšnieku Pētersonu viņu atbrīvot. Tagad es zinu, ka man to nevajadzēja darīt, jo Gunārs Zemītis četrdesmitā gada vasarā atgriezās Latvijā jau kā diezgan augsta ranga Valsts drošības komitejas darbinieks un daudziem jo daudziem, tai skaitā arī mums, sagādāja tikai un vienīgi nelaimes. Bet toreiz es par viņu galvoju, es gribēju ticēt viņa godīgumam, viņa pārdzimšanai un dvēseles pašattīrīšanās iespējām.

Kas tagad nāks pie manis? Kas ticēs manam godavārdam? Kas galvos, ka es biju, esmu un būšu Cilvēks? Ka man šobrīd un ari turpmāk miers, dzimtene un mīlestība būs daudz svarīgāka, daudz nepieciešamāka nekā visas pasaules revolūcijas kopā.

Pēc dažām dienām es izmeklētājam ar dziļu nožēlu atzinos, ka nevienu cilvēku, kas ticētu un varētu apliecināt manu godīgumu ne tikai pagātnē, bet arī nākotnē … es nezinu.

Izmeklētājs saprotoši pamāja, brīdi padomāja un, kā man šķita, vēlējās tomēr palīdzēt. Varbūt aiz viselementārākās cieņas ne tik daudz pret maniem bijušajiem kara nopelniem un ļoti augsto dienesta pakāpi cik pret manu uzdrošināšanos no tās atteikties un milzīgās personīgās varas vietā izvēlēties nabaga meiteni no laukiem . . .

—    Varbūt kādu no galvotājiem jūs varētu atrast starp bijušajiem pulka biedriem no latviešu strēlnieku bataljona laikiem? Tadu, kurš ar jums ir bijis kopā gan Ziemassvētku kaujās, gan . . .

Es kļuvu domīgs. Protams, ideja nebija slikta, taču . . . kas no mana bijušā bataljona tagad vairs palicis? Un tomēr … Es atcerējos savu leģendāro komandieri, sākumā mūsu bataljona, vēlāk 3. Kurzemes strēlnieku pulka komandieri Jāni Kalniņu . . . Atcerējos viņu kā viru stipri labos gados, bieži ar brillēm uz acīm, ar kuplām ūsām un biezu bārdu, vienmēr ārkārtīgi nosvērtu, apdomīgu, viltīgu un neparasti drosmīgu. Viņš, tāpat kā Jukums Vācietis, bieži atradās strēlnieku vidū gan ierakumos, gan zemnīcās, no visiem prasīja dzelžainu disciplīnu un kārtību, tai pašā laikā allaž būdams uzsvērti pieklājīgs un draudzīgs. Viņš strēlniekiem bija kā tēvs — visus pārraudzīja, uzpasēja, bāra, slavēja un saudzēja. Viņš nepārgāja boļševiku pusē, bet ar palikušajiem strēlniekiem atgriezās Latvijā, lai turpinātu cīņu pret vāciešiem, bermontiešiem un sarkanajiem.

Viņš galvotu par mani? Ļoti iespējams. Mēs tomēr kādreiz bijām vistuvākie cīņu biedri. Mums bija viens mērķis — aizstāvēt Latviju no vācu iebrucējiem. Mēs atradāmies blakus, kad mūsu bataljona pirmā un otrā rota Ziemassvētku kauju laikā pie Skangalu mājām ielauzās vācu bunkuros. Mēs bijām kopā arī tad, kad Nāves salā Marienheimas augstumos mūs nepārtraukti apšaudīja vācu smagā artilērija un kad viņi toreiz sāka savu baismīgo, trešo smacējošo gāzes uzbrukumu. Mēs ar Jāni Kalniņu un otrās rotas komandieri poručiku Klinsonu tieši tobrīd atradāmies apgaitā pirmajā aizsardzības līnijā. Ieraudzījuši, ka ar dīvaini svilpojošu skaņu netālu no mums sāk sprāgt lielās gāzu granātas, ka ātri, stipra vēja dzīta, tieši mums virsū veļas plāna, balta migla, steidzīgi izziņojām trauksmi, paķērām gāzmaskas, tās uzvil- kuši un pieplakuši tuvu zemei, sākām atkāpties. Pēc neilga laika Jānis Kalniņš pēkšņi saļima un, smagi elpodams, norāva cieši pieguļošo gāzmasku.

«Komandier…» Es pārsteigts un nobijies noliecos pār viņa sagumušo augumu. «Ko jūs darāt?!»

«Viss . . .» pulka komandieris vārgi nogārdza. «Kaut kas tur sabojājies . . . Trūkst elpas . . .»

Mēs ar Klinsonu dažus mirkļus apmulsuši skatījāmies te viens uz otru, te uz arvien dziļākā bezsamaņā krītošo pulka komandieri . . . Tad es, nemaz nepadomādams par traģiskajām sekām, vienīgi jūtot līdzi mirstošam cilvēkam, zibenīgi norāvu savu gāzmasku un to uzvilku Jānim Kalninam . . .

Pa to laiku piesteidzās vairāki strēlnieki. Es viņiem pavēlēju pulka komandieri ātri nest uz Dāvju mājām, kur tobrīd atradās lazarete.

«Bet ko tu pats, ko tu pats?!» Klinsons caur biezo gāzmaskas gumiju kliedza un ar rokām rādīja uz manu atklāto seju un muti.

Es vērsos pie tuvumā esošajiem strēlniekiem:

«Varbūt kādam ir lieka gāzmaska?»

Nē. Nevienam nebija.

Vilcināties vairs nedrīkstēja ne mirkli. Gāzes vāls jau pamazām pildīja mūsu ierakumu . . .

«Ejiet!» es iekliedzos, tūlīt saprazdams, ka nekādā gadījumā viņiem iet līdzi es nedrīkstu. Pārāk tāls ceļš bija līdz aizmugurei vai pirmajai vietai, kur es varētu dabūt jaunu gāzmasku. Jau pēc dažām minūtēm būtu saelpojies tik daudz gāzes, ka mani pēc tam neatpumpētu nekādi skābekļa maisi. Arī palikt uz vietas nedrīkstēju. Rezultāts būtu tāds pats. Manu rīkli jau kairināja saldskābais gāzes tvans . . . Galva reiba, kļuva slikta dūša un nāca virsū neatvairāms klepus. Dzīvības glābšanai bija palikuši tikai daži mirkļi. Un tad es izdarīju to, ko šai gadījumā vienīgo varēju darīt. Norāvu šalli, to ātri aizsēju priekšā mutei un degunam, dziļi ievilku elpu un pilnā augumā drāzos uz vācu ierakumiem . . . Man vajadzēja noskriet apmēram simt piecdesmit metrus līdz vietai, kur sāka krist gāzes granātas. Aiz šīs robežas uz vācu pusi gaiss bija tīrs un svaigs …

Man par katru cenu vajadzēja sasniegt šo dzīvības un nāves robežu!

Nezinu, kādēļ, bet vācieši nešāva. Acīmredzot viņi bija tik ļoti pārsteigti par manu galējā izmisuma soli, par šo fantastiski grūto un neprāta pilno skrējienu, par tik atklātu uzdrošināšanos nicināt nāvi, ka mani varbūt vienkārši pažēloja. Bez tam šoreiz gāze atšķirībā no pirmajām reizēm ciešāk piekļāvās zemei, tā ka arī tas mani izglāba. Ja es būtu līdis vai rāpojis … es būtu ielīdis siltajā nāves klēpī. Bet es kā jaunlaiku spoks, vājprātīgais vai varonis nesa- liecies skrēju pretī dzīvībai un slavai. . .

Pēc tam par šo gadījumu vēl ilgi runāja visās karaspēka daļās.

Bet pulka komandieris Jānis Kalniņš Ziemeļrietumu frontes pavēlnieka ģenerāļa Kuropatkina vārdā mani apbalvoja ar Svētā Jura krustu.

Savā vārdā viņš man cieši paspieda roku un ļoti vienkārši un silti pateica:

«Paldies, dēls! Karā jau gadās visādi, bet tu izdarīji kaut ko tādu … To es nekad neaizmirsīšu! Tevi mīļi liek sveicināt mana māte un novēl arī turpmāk būt tikpat cilvēcīgam, attapīgam un drosmīgam. Karš kādreiz beigsies, un mums visiem nāksies atgriezties normālā dzīvē. Daudzus šis karš salauzīs, bet par tevi es esmu drošs. Tu izturēsi. Tu tikai sevi saudzē!»

Paldies jums, pulkvedi Jāni Kalniņ! Bet vai jūs vēl atceraties to notikumu un tos vārdus? Jūs vispār esat vēl dzīvs?

Es izturēju, kā jūs bijāt prognozējis, taču arī mani šis karš tomēr ir salauzis.

Es kā mazs, nevarīgs bērns gribu mājās pie mammas . ..

Es beidzot gribu tikt vaļā no mitrajiem, smirdošajiem ierakumiem un visādām iepriekšējā ieslodzījuma kamerām! Es gribu sajust normāla dzīvokļa smaržu ar cepeškrāsns dūmiem un kaķa murrāšanu, gribu pieglaust galvu pie mātes sirmajiem matiem, gribu gulēt vecā koka gultā uz baltiem palagiem, gribu aiziet uz pirti vai iegāzties karstā vannā, gribu vienkārši pastaigāties pa Lauku un Rēveles ielām, gribu uzkāpt Grīziņkalnā un aizbraukt uz Kalnu muižu, gribu satikt tur kādreiz atstātu meiteni un klusēt, klusēt, klusēt…

Sešus gadus, nicinādams nāvi, es beidzot esmu noilgojies dzīvot!

Dievs. Māte. Ieva!

Palīdziet man!

Un pulkvedi Jāni Kalniņ! Arī tu!

Ja vari. Ja mūsu uzvaras un zaudējumi pagājušajā karā, ja nesavtīga izlīdzēšana un uzupurēšanās biedra labā arī šodien vēl kaut ko nozīmē . . .

Nākamajā dienā es izmeklētājam pateicu:

—    Mani savā laikā ļoti labi pazina 3. Kurzemes strēlnieku pulka komandieris pulkvedis Jānis Kalniņš. Mēs ar viņu bijām kopā gan Ziemassvētku kaujās, gan Nāves salā. Ja viņš vēl ir dzīvs un jūs viņu varat kaut kur sameklēt. . .

—   Labi, — izmeklētājs tīri apmierināts piekrita. — Mēs pamēģināsim.

Atklāti sakot, es neticēju, ka slavenais pulkvedis, kuram acīmredzot Latvijā bija ievērojams stāvoklis un vara, atnāktu uz Politpārvaldes drūmajiem pagrabiem un mēģinātu izpestīt no nelaimes kādreiz revolūcijas pusē pārgājušo padoto . . .

Bet viņš atnāca, un es lieku reizi pārliecinājos, ka cilvēka dvēseles cildenumu nevar ne iznīcināt, ne izmainīt nekādi ārējie vai iekšējie apstākļi. Ja tu esi Cilvēks, tāds arī paliksi vienmēr un visur.

Kad mani no kameras ieveda lielajā izmeklētāja kabinetā ceturtajā stāvā un stādīja priekšā jau stipri nosirmojušajam pulkvedim, viņš, manāmi pārsteigts, uz mani paskatījās, tad rāmi pasmaidīja, piecēlās no krēsla, panāca dažus soļus pretī un ātri pasniedza savu lielo, silto plaukstu.

—   Sveiks, poručik Jāni Krišlauk! — viņš patiesi priecīgs iesaucās. — Es ticēju tavai zvaigznei! Es biju pilnīgi pārliecināts, ka tevi neviena lode neķers! Tevī ir kaut kas tāds . . . Tāds noslēpumains ellīgums, ka Dievs tevi vienkārši negrib ņemt pie sevis! Bet cik reižu biji ievainots?

—     Nevienu! — es mazliet lepns, bet tai pašā laikā arī nedaudz izbrīnījies atbildēju. — Viegli, jā, pat vairākas reizes, bet tā nopietni . . . Vienīgi Harkovā gandrīz nomiru ar tīfu.

Jānis Kalniņš mani vērīgi nopētīja no galvas līdz kājām, tad dziļi ieskatījās acis un klusi teica:

—   Neslēpšu, es esmu ļoti pārsteigts par tevi. Gan par to, ka esi tomēr dzīvs un vesels, gan par to, ka esi atgriezies . . .

—   Pulkveža kungs . . . Mēs atgriezāmies turpat vai divi tūkstoši. . .

—    Bet tu sevi neskaiti pie tiem tūkstošiem vienkāršo strēlnieku! Labāk atbildi skaidri! Tu patiešām biji sarkano ģenerālis?

Es rūgti pasmaidīju.

—   Jā un nē. Sarkanajā Armijā Pilsoņu kara laikā nepastāvēja nekādas dienesta pakāpes. Bija tikai visādu rangu komandieri un komisāri. Bet pēc ieņemamā amata —jātnieku korpusa komandieris . . . Jā. Es, protams, atbildu ģenerāļa činai.

—  Divdesmit piecu gadu vecumā?! — Arī rūdītais Kalniņš neslēpa izbrīnu.

—  Tā iznāk.

Pulkvedis smagnēji pašūpoja galvu, vairākkārt domīgs nobraucīja savu kuplo bārdu, tad lēnīgi noteica:

—   Velna puikas jūs tomēr esat bijuši . . . Jauni un dulli kā šeit, tā tur. Interesanti, vai tā latviešiem būtu galvenā rakstura īpašība — kara laukā sisties uz nebēdu, bet miera apstākļos stiprākā priekšā liekt muguru un allažiņ būt padevīgiem?

Es neko neatbildēju. Var būt, ka tā arī bija. Miei-laiku dzīvi es vēl nepazinu.

Kalniņš apsēdās iepriekšējā vietā — dziļā atpūtas krēslā blakus logam. Arī izmeklētājs apsēdās aiz liela, tumši pulēta rakstāmgalda, taču sarunā neiejaucās, tikai klusēdams uzmanīgi klausījās. Man tika piedāvāts apsēsties uz parasta gaišbrūna Vīnes krēsla, ko es arī ar lielu patiku izdarīju.

Kalniņš, kā man šķita, mazliet nervozi vairākas reizes ar roku plaukstām uzsita sev pa ceļgaliem un skatījās te uz mani, te uz pilnīgi kailo pretējo sienu.

—   Atceries, septiņpadsmitajā gadā … — viņš beidzot klusi ierunājās, un viņa balsī bija jaušams gan žēlums, gan pārmetums. — Es tevi lūdzos … Es lūdzos visu savu pulku . . .

—   Jā, pulkvedi Kalniņ, es to atceros, — diezgan droši atbildēju. Man likās necienīgi kaut kādā veidā izrādīt savu satraukumu, bailes vai padevību. Būdams tikai gūsteknis, cilvēks bez tiesībām un lielām cerībām, tomēr iekšēji jutos stiprs un pārliecībā drošs. — Bet es atceros arī, kā mēs toreiz lūdzāmies jūs . . .

—  Kam tagad ir izrādījusies taisnība? — pulkvedis ātri un ieinteresēts jautāja. — Jums vai man?

Es bridi domāju.

—    Piedodiet, pulkveža kungs, bet man šķiet, ka tā nemaz nevar jautāt un es nevaru atbildēt. Mēs katrs toreiz rīkojāmies un savu turpmāko likteni izvēlējāmies, vienīgi un tikai paklausot savai sirdsbalsij. Bet vai sirds zina, kā rīt pārmainīsies pasaule?

—  Bet tieši jūs taču šo pasauli pārmainījāt.. .

—   Jā, ar ieročiem rokās. Dvēseles vajadzēja aizbāzt aiz zābaku stulmiem, bet sirds vietā ielikt naidu.

—   Stāsta, jūs tur Krievijā un Ukrainā esat pastrādājuši briesmu darbus . . . — Kalniņš domīgs sacīja.

—   Strēlnieki ir tīri, — es noteiktā balsī pateicu. — Cik nu vispār kāds karā var būt tīrs, it sevišķi tik šaušalīgi cietsirdīgā, kāds bija Pilsoņu karš. Bet mēs nevienu privātpersonu neaiztikām. Nelaupījām. Nevarojām. Nezagām.

—     Es dzirdēju, jūs savus pretiniekus nemaz neesat ņēmuši gūstā. Visus turpat uz vietas apšāvuši.

—    Tas bija tikai kara pēdējā posmā Ukrainā. It sevišķi pēc tam, kad pagājušā gada vasarā pie Aleksandrovkas sādžas bojā aizgāja gandrīz viss mūsu ceturtais pulks, gandrīz viss devītais un sestais . . . Mēs burtiski vārījāmies naida un atriebes alkās. Turklāt baltie latviešus gūstā neņēma jau no paša kara sākuma. Tas varbūt arī bija viens no iemesliem, kādēļ mūsu streiki tik varonīgi kāvās.

—  Tā sakot, izmisīga cīņa tikai par savu dzīvību . . .

—  Jā. Mums nebija kur atkāpties, nebija citas izvēles.

Jānis Kalniņš smagnēji pacēla augšup galvu un atkal

jau kuro reizi caururbjoši ieskatījās man tieši acīs.

—     Tā vis nesaki, Krišlauk, — viņš tā kā mazliet dusmīgs iebilda. — Cilvēkam izvēle pastāv vienmēr. Tā bija ari jums. Imantas un Troicas pulki tam ir uzskatāms piemērs. Tāpat kā Bangerska, Kureļa, Goppera, Dzardzāna personīgā rīcība . . . Jā, starp citu . . . Nezini, ko pašlaik dara Jukums Vācietis? Vai netaisās atgriezties?

Es paraustīju plecus.

—    Man šķiet, viņš vienkārši nevar atgriezties. Jukums Vācietis, kaut tagad no armijas atvaļināts, tomēr ir pārāk augsta un pārāk pazīstama vēsturiska persona. Lai gan sirdī viņš, protams, ir kopā ar Latviju. Varbūt pat vairāk nekā jebkurš no mums.

Kalniņš dažus mirkļus domāja.

—    Iespējams, iespējams, — viņš kā negribot piekrita, tad atkal pievērsās man. — Vai kaut ko nezini tuvāk par Fridriha Brieža likteni? Viņš tomēr bija viens no talantīgākajiem un drosmīgākajiem strēlnieku komandieriem.

—   Tāds viņš ari palika līdz galam, — es negribīgi Kalniņam pastāstīju. — Lai gan salīdzinoši viņam tomēr bija maz piekritēju. Bet ja runājam pavisam godīgi un atklāti . . . Tas, ko Briedis darīja Ribinskā viņa paša vadītās antiboļ- ševistiskās sacelšanās laikā … nu nekādi nedara godu latviešu virsniekam. Tāpat kā cilvēkam. Komunisti savu ideju vārdā ir pastrādājuši visbaismīgākos briesmu darbus, bet ne mazāk baismīga ir arī viņu pretinieku rīcība. Un, lai cik tas arī žēl nebūtu, kā vienā, tā otrā pusē atradās latvieši.

Kalniņš ilgi klusēja, tad dobji uzprasīja:

—  Kā Briedis gāja bojā? Esi kaut ko dzirdējis?

—   Jā, vispārīgos vilcienos. Viņš tika turēts Butirku cietumā kopā ar kriminālnoziedzniekiem, — es turpināju stāstīt. — Sākumā viņu personīgi pratināja Jēkabs Pe- terss, pēc tam komisārs Beļeņkijs un kāda jauna, ļoti skaista sieviete, kuru saukuši par studenti Nadeždu. Spīdzinājuši mežonīgi. Kā jūs atceraties, pulkvedim Briedim piemita kāda īpaša spēja . . . nejust sāpes. To viņš bija panācis ar ilggadējiem jogas treniņiem un ārkārtīgi spēcīgu pašiedvesmu, pašhipnozi. Un tomēr es ļoti šaubos, vai viņš patiešām nejuta pilnīgi neko. Viņu mocīja arī latviešu čekists Liepiņlauzis, un, ja šīs ziņas ir pareizas, tad šis pats zellis kopā ar mūsu tautieti Martu Jansoni turpat Butirku cietuma pagalmā Briedi arī nošāvis.

Kalniņš neveikli piecēlās, nostājās ar seju pret logu un ilgi nekustīgs skatījās laukā. Pēc tam pagriezās, un mūsu abu skumju pilnie skatieni atkal sastapās.

—   Latvieši, latvieši … — Pulkvedis Kalniņš grūtsirdīgi nopūtās. — Kāds drausmīgs un ļoti nepelnīts liktenis ir piemeklējis mūsu tautu jau no pašiem tās pirmsākumiem. Mēs bijām spiesti pieņemt svešu ticību, svešiem atdot savas zemes, strādāt un beidzot arī karot svešinieku labā . . . Un latvietis paklausīgs vienmēr ir gājis tur, kur viņam ir likts iet. Kādēļ, poručik Krišlauk? Kādēļ mēs, latvieši, beidzot nevaram būt vienoti vienam dižam, skaistam un ļoti cēlam mērķim — strādāt un karot tikai savas zemes, savas dzimtās Latvijas labā?

Es klusēju. Es negribēju ar pulkvedi strīdēties, it sevišķi tādēļ, ka ikvienā manā vārdā ļoti uzmanīgi ieklausījās Po- litpārvaldes izmeklētājs. Es klusēdams no sava vecā, apdegušā, ložu un šķembu sapluinītā, purvu rāvas, dubļu un asiņu notraipītā karavīra šineļa kabatas lēnām izvilku pasmagu pelēkas drānas sainīti. Noliku to Kalniņa priekšā uz galda un attaisīju vaļā. Kalniņš paliecās uz priekšu un uzmanīgi apskatīja sainīša saturu.

—  Kas tas ir? — viņš nesapratnē pavaicāja.

Es vēl dažus mirkļus klusēju, no satraukuma izkaltušajā rīklē norīdams siekalas, un klusi pateicu to, ko man noteikti vajadzēja pateikt.

—   Pulkvedi Kalniņ … Tā ir Latvijas zeme. Es to deviņpadsmitā gada pavasarī, atkāpdamies uz Krieviju, paņēmu no Ventas krasta … Tā man bija līdzi visās kaujās, bet, kad es Harkovas hospitālī vārījos tīfa karstumos, pēdējais, ko es apzinājos … Es šo Latvijas zemi uzliku uz sirds. Tā, dažādos veidos, darīja daudzi. Es, protams, nevaru runāt par visiem latviešiem Krievijā, bet tie strēlnieki, kuri piedalījās tiešajā karadarbībā, bija godīgi, apbrīnojami varonīgi un no morālā viedokļa tīri. Un arī mērķis mums bija tīrs.

Mēs cīnījāmies par Latviju, par šo pašu sviedriem un asinīm piesūkušos zemi . . . Un vēl kas. Pulkvedi Kalniņ! Mēs abi esam karavīri, un mums ir jāsaprot . . . Latviešu strēlnieks ir iegājis pasaules vēsturē ne jau ar tām dažām kaujām, kas ir sekmējušas pašreizējo Latvijas valstiskās neatkarības izcīnīšanu, bet gan pasaules slavu viņš ir ieguvis ar savu neticamo izturību, drosmi un varonību, ko demonstrēja Ziemassvētku kaujās, Nāves salā, pie Mazās Juglas, pie Ka- zaņas, Orlas un Kromiem, pie Perekopa un Krimā … Tā ka nenosodiet vienus un neslavējiet citus — ne baltos, ne sarkanos, ne dzīvos, ne kritušos! Mums visiem bija viens mērķis — Latvija. Tikai tā sasniegšanai mēs izvēlējāmies dažādus ceļus . . .

Kalniņš vairākkārt palocīja galvu, pastiepa roku un ar pirkstu galiem nedaudz paberzēja izkaltušās Ventas krasta smiltis . . .

—   Es tevi saprotu, — viņš klusi atzinās. — Es savā ziņā jūs saprotu visus . . ,

Pēc tam izslējās, apgāja apkārt galdam un nostājās manā priekšā kā liels, vecs Latvijas ozols.

—  Tu esot izteicis vēlēšanos, lai es par tevi galvoju . . .

—   Jā, pulkveža kungs. Tas esot vajadzīgs, lai es varētu palikt Latvijā.

—  Kādi ir tavi nodomi?

—   Es vēl īsti nezinu. Zinu tikai, ka ļoti gribējās atgriezties atpakaļ Latvijā. Šeit strādāšu, vienīgi vēl nezinu, kur — uz laukiem vai Rīgā.

—  Ar politiku nenodarbosies?

—  Nē.

—  Komunistisko propagandu neizvērsīsi?

—  Nē.

—  Nekādās pretvalstiskās vai pagrīdes organizācijās?. . .

—  Nē.

—  Tu man vari dot savu godavārdu?

—   Jā, pulkvedi Jāni Kalniņ! — es stingrā balsī pateicu. — Es jums ar savu godavārdu apliecinu . . .

—  Labi, Jāni Krišlauk! — pulvedis pārtrauca un ar savu spēcīgo plaukstu smagi pieskārās manam plecam. — Es tev ticu. Bez tam es neesmu aizmirsis, kā tu man toreiz Nāves salā izglābi dzīvību . . . Paldies, poručik! Esmu priecīgs, ka arī es tev varu izlīdzēt ar ko labu.

Jānis Kalniņš ātri parakstījās kaut kādos izmeklētāja pasniegtajos papīros, cieši paspieda man roku un, jūtami pieklibodams, nesteidzīgi izgāja no kabineta.

Vakarā mani atbrīvoja.

Es paņēmu savas mantas un, galēji saviļņots, uztraucies un ļoti laimīgs, cauri saulē mirdzošajam Rīgas centram devos uz dzimto Grīziņkalnu.

Es beidzot gāju uz savām mājām.

39. n o d a ļ a

Viss bija kā agrāk, un viss tomēr bija citādāk.

Rēveles un Lauka ielas, «špricmāja» un baltais smilšu laukums, Rumpmuižas dzelzceļa pārbrauktuve un zilais ūdenstornis, mūsu vecā, piekvēpuši virtuve un abas lielās istabas, un ļoti nosirmojusī māte, un aukstais, kā no ledus izkaltais brālis . . .

Tēva vairs nebija. Viņu deviņpadsmitā gada maijā pēc Rīgas krišanas bija nošāvuši vācieši. Turpat uz ielas. īsto iemeslu es nezinu, bet visticamāk vienkārši tādēļ, ka tēvs pēc maiņas beigām darba apģērbā bija nācis no fabrikas . . . Māte nekādas lielas gaviles par manu pārnākšanu neizrādīja. Pat neraudāja. Viņa tikai ar savām tievajām, izkaltušajām rokām mani cieši apkampa un, acīmredzot tomēr saviļņota, nočukstēja: — Beidzot, dēls, beidzot! Dievs ir sadzirdējis manas karstākās lūgšanas!

Toties Mārtiņš par manu ierašanos bija patiesi pārsteigts. Viņš pirmajā mirklī jutās pat tik ļoti pārsteigts, ka nedroši pienāca klāt un mani visu aptaustīja — vai tas patiešām esmu es? Tad pēc neilga laika, galvu kratīdams, asi izgrūda: — Man šķiet, tu esi pats nelabais vai arī vienkārši jucis!

—  Jā, Mārtiņ, visai iespējams, — es rūgti iesmējos. — Šo apgalvojumu es dzirdu ne jau pirmo reizi. Taču atzīšos — lai kā arī tur būtu — es pašlaik jūtos pietiekami labi!

—   Toties es ne visai, — Mārtiņš strupi pateica un nenolaida acis no manas sejas. — Mēle tev vēl nav nokaltusi?

Es nelielā izbrīnā saraucu uzacis.

—  Kāpēc?

Mārtiņa lūpas lēni savilkās atklātā nicinājumā.

—  Tu jau esi aizmirsis Kalnu muižu?

—    Nē, Mārtiņ, es to neesmu aizmirsis, — vēl diezgan mierīgs atbildēju.

—   Bet mani? Mani tu vēl atceries tai nolādētajā Kalnu muižā? Un to, kā tu mani pratināji, kā liki nošaut, arī vēl atceries?

—  Jā, arī to es atceros, — dobjā balsī atzinos.

—   Un, cik pēc tam tu vēl esi licis nošaut cilvēkus, tāpat atceries? Tur, Krievijā .. .

—Jā, es atceros visu, — dusmasvaldīdams, atbildēju.—Un nevaru neatcerēties, jo tā bija mana dzīve.

—    Tagad tevi sirdsapziņa nemoka? — Mārtiņš indīgi pavaicāja. — Par mani, par citiem . . . Tu, nāves pavēlnieki

Es atspiedos pret durvju stenderi un bez mazākā prieka noskatīju istabu, kur bija pagājusi mana bērnība. Bet kur ir pagājusi mana jaunība? Nekur tā nebija pagājusi. To vienkārši bija iznīcinājis karš. Un tieši tai brīdī es sapratu, ka šis karš ir iznīcinājis ne tikai jaunību un daudzas cerības, bet tas ir izpostījis arī visu manu turpmāko dzīvi. . .

Man kļuva tik skumji, ka varbūt pirmo reizi apzinātajā dzīvē sagribējās visiem redzat raudāt un pēc tam nepagu- rušam uzskriet Grīziņkalnā, nostāties ar seju pret Rīgu, pasauli un Dievu un skaļi kliegt:

«Cilvēki! Vai tiešām man ar šo kara sāpi būs jādzīvo visu mūžu? Vai patiešām jūs mani nosodīsiet, nicināsiet, nolādēsiet tikai par to, ka es kopā ar saviem domu un cīņu biedriem tiku ierauts revolūcijā un divos šaušalīgos karos? Jā, es esmu devis pavēles nošaut cilvēkus, bet viņi visi bez izņēmuma bija izdarījuši kādus smagus noziegumus! Jā, es esmu devis arī visdažādākās kaujas pavēles, kuras izpildot cilvēki krita . . . Bet kāds taču deva pavēli nogalināt arī mani! Ik reizes, kad vācieši nāca masīvā uzbrukumā pie Slokas, Ķekavas, Rīgas vai Juglas, viņi gribēja izdzēst arī manu dzīvību! Ik reizes, kad baltgvardu virsnieki, saslēgušies ciešās blokķēdēs, drūmi klusējot un vicinot savus Krievijas impērijas zili melnos karogus, devās triecienos pret mūsu strēlnieku pulkiem, viņi gribēja iznīcināt arī mani! Ik reizes, kad, mežonīgi kliedzot, pārskaitušies mahnovieši straujos ka- valērijas uzbrukumos mūs desmitkārt ielenca Taurijas stepē, viņi ar saviem līkajiem zobeniem gribēja nogalināt arī mani! Un tevi! Un Jāni, Pēteri, Kārli, Uldi un Imantu! Viņiem bija pavēle nogalināt mūs visus! Latviešus!

Un kam tagad jājūtas vairāk vainīgam? Fricim, kas nošāva Jāni un Ivanu? Vai Ivanam, kas nošāva Jāni un Frici? Vai Tarasam, kas nošāva Ivanu, Frici un Jāni? Vai man, kas ir nošāvis savus šāvējus — Frici, Ivanu un Tarasu? Vai manam brālim Mārtiņam, kas nogalinājis tikai latviešus?

Tikai Jānus un Pēterus . . .

Kur ir tie svari, uz kuriem nosverama Taisnība un Patiesība? Un katra cilvēka vainīgums vai nevainīgums? Un kas tad īstenībā vispār šādos apstākļos ir noziegums un kas tikai — «kara laikā parādīta varonība»?

Kas ir tīša slepkavība un kas — «revolucionārais apzinīgums»?

Domā, kā gribi, bet tā iznāk, ka pat visšaušalīgākā cilvēka rīcība šādos apstākļos var būt attaisnojama, jo, apstākļiem mainoties, mainās arī pats noziedzības jēdziens un tikumiskie kritēriji.

Un vai pasaulē vispār ir tāda tiesa, kurai būtu morālas vai likumīgas tiesības sodīt karavīru par viņa piedalīšanos karā?»

Es lēnām vairākas reizes šķērsoju istabu, domīgs pastāvēju tai istabas stūrī, kur kādreiz atradās mana koka gulta. Tagad tur bija novietots neliels galdiņš ar lielu puķu vāzi un divi atpūtas krēsli.

Es visu sapratu. Neviens mani šeit negaidīja.

Nostājos Mārtiņa priekšā. Ilgi klusēju, tad viegli ar roku pieskāros viņa krūtīm.

—  Nekvēlo naidā, brāl! Kas bijis, bijis! — sajuzdams neciešamu vientulību, es viņam klusi pateicu. — Visas mūsu nelaimes vienmēr sākas no naida, varaskāres vai muļķīgām iedomām. Cilvēki pat debesis grib ieņemt ar spēku, bet tik vien dabū kā sauju zemes …

Pagriezos un gāju prom. Pie durvīm vēl apstājos, pēdējo reizi paskatīdamies uz kādu gaišu savas bērnības daļu.

—    Šo nakti pārlaidīšu mātes istabā, bet rīt . . . Rīt es braukšu uz Kalnu muižu un, ja viss notiks tā, kā es ceru, tad tur arī palikšu.

Mārtiņa seja negaidīti noraustījās, kļuva pelnu pelēka un brūnajās acīs iekvēlojās dažas karstas naida, skaudības un greizsirdības oglītes. Viņš samocīti iesmējās, ar roku parādīja uz durvīm un pateica vārdus, kas mani ievainoja smagāk nekā visi iepriekšējie ievainojumi kopā.

—     Brauc, Jāni, brauc! Tikai zini un atceries — mēs nekad vairs nebūsim brāļi! Mēs nekad vairs nebūsim draugi! Tagad mūsu starpā ir nostājusies ne tikai pagātne, bet arī nākotne! Un, kas vēl svarīgāk, — mūsu starpā ir nostājusies sieviete! Tu šo sievieti labi pazīsti. Tā ir Ieva Zemīte. Es nemaz nešaubos, ka tev arī šoreiz paveiksies, ka arī tagad tu būsi uzvarētājs, taču . . . Vienmēr der atcerēties — cilvēks savu dvēseli piepilda ar naidu tikai tad, kad viņš to nevar piepildīt ar mīlestību . . . Man šīs sievietes mīlestība acīmredzot ies garām. Kas tad man atliek? Tikai nīst un mēģināt jums atriebties . . .

Es jutu, ka man smagi noreibst galva un sirdi sažņaudz smeldzīga trauksme.

Es ļoti pārsteigts paskatījos uz savu brāli. Tagad viņa lielajās acīs dažu aplīšu vietā jau dega vesels naida ugunskurs.

—  Kā tu viņu pazīsti? — es ar sausu muti uzprasīju.

—  Es tur biju, — Mārtiņš atbildēja. — «Lejrozēs».

—  Kādēļ?

—   Lai šo sievieti tev atņemtu, — viņš pilnīgi atklāti pateica. — Es tevi gribu sodīt, bet vissmagāk cilvēku var sodīt, nevis iebāžot viņu cietumā vai iešaujot lodi pierē, bet gan atņemot to, kas viņam ir visdārgākais — cerības un mīlestību . . .

—   Nu, un kā? — es no dusmām trīcošā balsī pavaicāju. — Iznāca?

Mārtiņš pavīpsnāja.

—    Es nezinu, kā ar mīlestību, bet cerības tev vēl laikam ir, — viņš diezgan skaļi pateica. — Gluži tāpat kā man .

Mani vēlreiz apņēma auksts vientulības slogs, un tomēr es savā sirdī sajutu arī kaut ko gaišu un vieglu.

Tātad Ieva Zemīte mani gaida, un šajā milzīgajā, naida pārņemtajā pasaule man varbūt tomēr atradīsies kāda klusa un mierīga vieta, kur gluži kā zem Dieva plaukstas es varētu paslēpties no vientulības un dvēseles sāpēm.

—   Tev to nevajadzēja darīt, — es noteiktā balsī Mārtiņam teicu. — Mēs no dažādām pozīcijām varējām karot par Latviju, bet tagad abiem karot par vienu sievieti. . .

—   Es nekarošu, — Mārtiņš sacīja, turpinādams man atklāti naidīgi skatīties acīs. — Tu esi bijis ģenerālis, bet es tikai virsleitnants, tā ka manas izredzes var izrādīties visai vājas. Taču es tev viņu atņemšu mierīgā ceļā. Par to nemaz nešaubos. Jo raugi, Jāni! Lai cik tu verens esi bijis pagātnē, nākotne tev tomēr neko labu vairs nesola. Augstākais, uz ko tu vari cerēt — ar grūtībām sameklēt kalpa vai melnstrād- nieka vietu . . . Bet es kāpšu augšup, pat ļoti augstu . . . Mīlestība un kvēlas jūtas, protams, ir brīnišķīgas lietas, taču diemžēl tās kvēlo tikai tik ilgi, kamēr sievietei vari ko iedot . . Bet tu atšķirībā no manis viņai nespēsi iedot itin neko . . . Sieviete varbūt dažreiz tādu vīrieti var paciest, bet nekad viņu nespēj mīlēt! Tā ka es pagaidīšu, Jāni! Laiks spēlēs manā labā, un es tevi sakaušu vēlreiz, vēl smagāk nekā toreiz pie Skrundas . . .

Es neko neteicu. Drūmi klusēdams, skatījos grīdā. Vārdiem vairs nebija nozīmes. Bet kam vispār vēl bija nozīme, es nezināju.

40. n o d a ļ a

Jau nākamajā dienā es aizbraucu uz Kalnu muižu.

Manī cerības, satrauktas gaidas, prieks un gaiša pacilātība strauji mijās ar bailēm, neziņu un visdrūmākajām priekšnojautām. Un tomēr apziņas dziļumos es biju priecīgs un laimīgs. Beidzot atkal elpoju Latvijas gaisu un gāju pa Latvijas zemi. Tagad man to vairs nevajadzēja nēsāt līdzi mazā sainītī, bet es tās apbrīnojamo skaistumu un plašumu varēju skatāt pats savām acīm.

Un te ir tas baltais lielceļš, pa kuru kādreiz aizgāju, bet tagad atgriežos.

Un te ir mūsu ierakumi, vēl droši vien pilni ar karavīru sviedriem, izsmēķiem, izšautām patronu čaulītēm, smiekliem, kliedzieniem un pirmsnāves lāstiem.

Un te ir tā vieta, kur toreiz atradās labības šķūnis ar ievainotajiem strēlniekiem.

Kādā debespusē jūs tagad visi atrodaties? Un vai mazā, žālsirdības pārpilnā Marija Punka arī tur pašreiz kopj slimos un ievainotos?

Un te ir tā mazā upīte, un te ir tā lielā pļava, un te ir tas varenais ozols, un te ir tā dziļā aka, un te ir tā pazīstamā māja, un te ir . ..

Es apstājos. Es, protams, nebiju vājprātīgs, taču toreizējā Ievas parādīšanās Eipatorijas dārzā . . .

Patiesībā viss taču var izrādīties citādi.

Un tomēr gāju.

Pārāk ilgi es par šo mirkli biju domājis.

Pārāk lielas cerības man saistījās ar šo māju un sievieti, kurai vajadzēja šai mājā dzīvot.

Pārāk daudz es biju licis uz vienas kārts, uz vienu nejauši redzētu sapni, uz dažiem kādreiz pateiktiem un dzirdētiem vārdiem . ..

«Es tevi mīlu. Es tevi gaidīšu.»

Tūkstošreiz šie vārdi ir teikti visās pasaules malās, un tūkstoškārt cilvēki kopā ar dzīvi tos ir smiedamies vai raudādami aizmirsuši.

Es gribēju ticēt, ka šoreiz viss notiks citādi. Tas bija tāpat kā kaujā. Ikviens karavīrs, dodoties pretim ložu krusai, tomēr cer, ka tieši viņš paliks neskarts un dzīvs. Tieši viņš. . .

Varbūt pēdējo reizi dzīvē es gribēju noticēt brīnumam.

Un pats gribēju pierādīt, ka šādi brīnumi ir iespējami.

Bez ilgas domāšanas, bez vilcināšanās un klauvēšanas strauji atvēru «Lejrožu» mājas durvis, šķērsoju priekšnamu, brīdi pastāvēju, tad klusi attaisīju mazās kalpu istabiņas durvis. Pagāju dažus soļus uz priekšu un, ārkārtīgi satraukts, apstājos. Tas, ko es ieraudzīju, bija pats skaistākais, ko es pirms tam un pēc tam savā mūžā esmu redzējis.

Gultā, kas joprojām stāvēja istabas labajā pusē pie sienas, cieši aizmigusi, gulēja Ieva Zemīte. Viņai blakus, tāpat aizmidzis, gulēja apmēram pusotru gadu vecs bērns.

Ievai mugurā bija vienkārši, melni svārki un līdz augšai neaizpogāta balta blūzīte. Viņa gulēja nedaudz uz kreisajiem sāniem, un tās puses krūts kaila un pilnbriedusi lēnām elpoja un kustējās kā balts, no debesīm nokritis mākonis.

No pretējās puses caur mazo istabas logu uz Ievas mierīgās un ļoti maigās sejas krita spoži saules stari, un viņa izskatījās tik skaista, cik sieviete vispār skaista var būt.

Māte ar bērnu.

Svētā Latvijas Madonna.

Solveiga savā zaru būdā.

Un es Pērs Gints . . . Nē! Es, Jānis Krišlauks, esmu atgriezies no sava tālā pasaules ceļojuma. Es esmu atnācis, lai šai aukstajā būdā iedegtu ugunskuru. Lai jums un man būtu silti. Malka ir sacirsta, čiekuri savākti un ieroči aizmesti.

Es esmu brīvs. Es esmu kopā ar jums.

No saviļņojuma ilgi nevarēju pat pakustēties. Pēc visa tā, ko es biju redzējis un piedzīvojis karā un revolūcijā, šis brīnišķīgais atkalredzēšanās mirklis, ko man tik izšķērdīgi bija uzdāvinājusi dzīve, joprojām vēl likās kā sapnis, kā kaut kas pilnīgi neticams un neiespējams.

Nedaudz vēlāk uzmanīgi apsēdos uz gultas malas blakus Ievai un ilgi raudzījos viņas rāmajā sejā.

Vai tiešām tā ir īstenība, es, dziļi saviļņots, domāju. Vai patiešām tā ir tā sieviete, kuru tu kādreiz te nejauši satiki un mīlēji? Un šī mazā radībiņa ir mans dēls? Kaut kas no manis, no mums abiem, no mūsu mīlestības un vārdiem, no mūsu ilgām, cerībām un satrauktās miesas?

Es lēni un viegli ar pirkstu galiem noglāstīju Viestura galvu, tad tikko jaušami pieskāros Ievas matiem un sejai.

Viņa viegli sakustējās, vairākas reizes dziļi ievilka elpu un beidzot atvēra acis.

Ieva dīvainā kārtā nesatrūkās, nenobijās, viņa pat nepiecēlās sēdus. Ieva tikai ilgi, cieši un ļoti nopietni skatījās man tieši virsū, laikam jau domādama, ka redz sapni vai bieži iedomātu ainu, tad izstiepa roku un nedroši aptaustīja manu kaklu un krūtis.

—  Kas tu tāds esi? — viņa klusi un negaidīti jautāja.

—    Es biju karavīrs, — tikpat klusi, turpinādams skatīties viņas lielajās acīs, atbildēju. — Pirms diviem gadiem es ienācu šīs mājas pagalmā un pie akas ieraudzīju tevi. Pēc tam mēs iegājām virtuvē, tu novilki kažoku, noņēmi baltu lakatu, un es ieraudzīju skaistāko meiteni pasaulē. Tu biji ļoti apmulsusi, ka es tev tik atklāti pievēršu uzmanību, tu lāgā nezināji, kur likties, tu sarki, bālēji un neveikli atbildēji uz maniem jautājumiem. Un, kad tu pateici, ka tevi sauc Ieva, es sacīju, ka esmu ienācis paradīzē .. .

Ieva joprojām nekustējās. Viņa gulēja kā paralizēta.

—  Jā, tā tu sacīji, Jāni Krišlauk. Bet jau pēc dažām dienām tu aizgāji tālu, tālu . . .

—  Tā iznāca, Ieva. No paradīzes es aizgāju uz elli.

—    Jāni, Jāni … — Ievas balsī bija saklausāms gan kluss pārmetums, gan joprojām vēl neticība, ka pašlaik notiekošais ir īstenība. Ka tā var būt īstenība . . .

—  Bet nu es esmu atgriezies. Es esmu turējis savu vārdu, es esmu izpildījis savu solījumu.

Tikai pēc šiem vārdiem Ievas apziņā laikam notika lūzums, un viņa skaidri un nepārprotami apjēdza, ka sapnis ir piepildījies. Brīnums ir noticis. Ka tas, ko viņa redz, dzird un jūt, ir patiesība. Ka tā ir dzīve.

Ieva klusi iekliedzās, strauji pietrūkās sēdus un cieši apkrita ap manu kaklu. No tā, ko viņa toreiz teica, es vairs neatceros nevienu vārdu. Un vārdiem jau arī nebija nekādas nozīmes.

Ieva ilgi, neizturami ilgi raudāja. Pēc kāda laika arī man acīs sariesās miklums. Pēc tam viņa nedaudz nomierinājās, parādīja bērnu, pastāstīja par viņa piedzimšanu, par Annu Kumelīti un Tāli Vaivarodu, par veco Anmani un manu brāli Mārtiņu, izstāstīja visu par savām ilgām un sāpēm, par savām cerībām un mīlestību … Bet es viņai stāstīju par karu, par saviem ievainojumiem un Harkovas hospitāli, par to, kā es viņu redzēju Eipatorijas pils dārzā un cik loti vēlējos atgriezties Latvijā, atgriezties Rīgā un šeit, Ventas zaļajā krastā .. .

Vakarā tika izkurināta pirts, mēs abi nomazgājāmies, paēdām vakariņas un nolikām gulēt dēlu. Nedaudz vēlāk Ieva aizdedza vairākas baltas sveces un arī mums uzklāja baltu gultu. Pēc tam viņa mani noskūpstīja, vairākas reizes maigi noglāstīja un pateica dažus vārdus, kurus es atceros vēl šodien, vēl divdesmit gadus pēc savas nāves . . .

— Jāni … — viņa saviļņota nočukstēja. — Paldies tev par šo brīnumaino dzīves mirkli! Paldies! Tu jau pats redzi un zini, ka man nekas nepieder, ka esmu pavisam nabaga un vāja, taču, ja tu gribi sievieti, kas tevi neprātīgi mīlēs, kas būs godīga un uzticīga, kas nesavtīgi rūpēsies par tevi un tavu dēlu … Ja tu par savas dzīves labāko un drošāko draugu gribi izraudzīties sievieti . . . Tad izvēlies mani, Jāni Krišlauk! Ņem mani! Un es būšu gan tava dieviete, gan tava verdzene … Es būšu tava gaisma un tava tumsa, es būšu tava laime, cerība un balsts! Es būšu tava dzīve, tavas mājas un tava mūžīgā mīlestība . . .

Tā arī bija. Viss piepildījās, viss bija ļoti dabiski un skaisti. Nenoliedzami, dievi pret mums bija žēlsirdīgi, vienīgi cilvēki ne . . .

Kad mēs tovakar, viens otru cieši apskāvuši, jau lēnām laidāmies miegā, es sapratu, ka, neraugoties ne uz ko, šī pasaule tomēr dzīvos. To nekad nespēs pilnībā saplosīt vai būtiski izmainīt nekādi kari vai revolūcijas, nekādas velnišķīgas idejas vai utopiskas teorijas, ne ļaužu naids, ne nodevība. Pasaule dzīvos un pastāvēs tik ilgi, kamēr uz tās dzīvos cilvēks un viņa mīlestība . . .

Nakts vidū es pamodos, ilgi klausījos, kā man blakus klusi un vienmērīgi elpo Ieva, kā turpat tālāk miegā skaļi sagrozās dēls Viesturs, nekur vairs nesprāga šāviņi, nesvilpa lodes, neplūda indīga gāze, neviens pret mani necēla zobenu, nevērsa šautenes durkli vai revolvera stobru, neviens nekliedza: «Kas tu tāds esi — sarkanais vai baltais?»

Es atkal biju vienkārši cilvēks.

Pēc kāda laika piecēlos, izgāju uz lieveņa uz paskatījos apkārt.

Zeme savā briedumā izplatīja galvu reibinošas smaržas, un viss plašais debesjums vienmērīgi dega spožajā zvaigžņu gaismā.

Pēc dažiem brīžiem, kad jau gribēju atgriezties istabā, pēkšņi no debesīm atskanēja kāds neparasti savāds, dīvaini stiepts un ļoti ilgs kliedziens.

Es satrūkos un sastingu. Tā parasti kliedza mirstošie.

Pagāja vēl daži mirkļi, un tad es kaut kur augstu, augstu gaisā, starp visām zvaigznēm un Visuma neaptveramajiem plašumiem, skaidri sadzirdēju kādu klusi sakām:

— Cilvēki! Esiet labi… ja varat!

Ja varat. . .

Pirmās gramatas beigas

Radio žurnālistes Ligitas Meķes saruna par dzīvi un literatūru arEgilu Lukjanski, kas izskanējusi ēterā 1994. gada 10. jūnijā.

Ligita Meķe. Es domāju, ka Egils Lukjanskis ir viens no tiem rakstniekiem, kuram regulāri iznāk grāmatas. Vai es to esmu pareizi pamanījusi?

Egils Lukjanskis. Apmēram jau tā ir. Es sāku publicēties 1963. gadā, tātad pagājis trīsdesmit viens gads, bet man plauktā stāv sešpadsmit publicētas grāmatas. Tātad, tīri matemātiski parēķinot, iznāk, ka gandrīz vai katru otro gadu ir iznācis vai nu romāns, vai stāstu krājums.

L. M. Jūs pašlaik strādājat avīzē «Neatkarīgā Cīņa». Kā jūs tur nokļuvāt?

E. L. Var teikt, apstākļu spiests. Man līdz tam bija labs darbs valsts firmā «Viateks», kur nostrādāju septiņus gadus. Darbs gan bija diezgan netīrs un fiziski smags, bet mani tas pilnībā apmierināja. Ja paskatos dzīvē mazliet atpakaļ, tad man ir iznācis strādāt ļoti dažādus darbus — gan tādus, kas no manis ir prasījuši kaut kādu intelektuālo piepūli, gan tādus, kas ir prasījuši tikai lielāku vai mazāku fizisku spēku. Un abus esmu strādājis ar lielu patiku, it sevišķi smagos darbus. Mans organisms vispār līdz pēdējam laikam ir prasījis diezgan pamatīgu fizisku slodzi, tā ka nekad nežēlojos, ja pats vai dzīve lika izvēlēties tieši šādu nodarbošanos. Bet, kas attiecas uz literatūru, tad patiesībā nekad neesmu varējis ar to nodarboties, kā saka, tīri profesionāli, tas ir, tikai sēdēt pie rakstāmgalda (kura man vispār nav!) un sacerēt vairāk vai mazāk veiksmīgus literārus darbus. Bet tas nu tā. Firma, kurā es strādāju, jaunajos ekonomiskajos apstākļos, kā daudzi citi valsts uzņēmumi nepietiekamo finansiālo resursu un citu iemeslu dēļ, pamazām laidās uz grunti, un es vienkārši paliku bez iztikas līdzekļiem. 1992. gada ziemas sākumā kioskā nopirku «Neatkarīgo Cīņu», kur cita starpā izlasīju, ka redakcija izsludina konkursu uz divām vakantām žurnālistu vietām. Aizgāju pie saviem kolēģiem rakstniekiem Andra Jakubāna un Ērika Hānberga, kuri abi ir šīs avīzes līdzīpašnieki, un lūdzu pieņemt darbā. Nekādu konkursu viņi man nerīkoja, taču vienu pārbaudes mēnesi uzlika gan. To man nebija grūti izturēt, jo jaunībā jau vairākus gadus par žurnālistu biju strādājis, turklāt ari vēlāk laiku pa laikam uzrakstīju kādu asāku publicistikas darbu, tā ka nekas svešs man tur nebija.

L. M. Tātad nebija nekāda piedzīvojumu meklēšana vai nejaušība?

E. L. Nekādā ziņā! Kā pret visu šai dzīvē, tā ari pret šo darbu izturos ar vislielāko atbildības sajūtu un nopietnību. Jau apmēram deviņdesmito gadu sākumā man šad tad pazibēja doma un pat zināma nožēla, ka pie žurnālistikas neesmu tomēr turējies visu dzīvi. Šis darbs man patīk un šķiet ļoti interesants. Visu laiku esi cilvēkos un dažādos notikumos. Un ja vēl gadās kaut ko labu un lasītājiem vajadzīgu uzrakstīt. .. Ko vēl?

L. M. Vai žurnālists Egils Lukjanskis netraucē rakstniekam Egilam Lukjanskim?

E. L. Atklāti sakot, traucē šausmīgi! Pagājšruden un ziemā man iznāca trīs romāni, taču tie jau bija uzrakstīti iepriekš, kad, pelnot savu dienišķo maizi, man vajadzēja nodarbināt tikai rokas, nevis galvu. Kaut gan savu pēdējo romānu «Sieviete visam mūžam», ko pašlaik turpinājumos drukā «Neatkarīgā Cīņa», es lielāko daļu tomēr esmu uzrakstījis, jau strādājot avīzes redakcijā. Un jāatzīstas, tas no manis ir prasījis diezgan daudz. Katrā ziņā tas nav viegli.

L. M. Vai šai romānā «Sieviete visam mūžam» nesavijas kopā dzīves dokumentālā puse ar jūsu pašu dzīvi un literāro iztēli?

E. L. Protams, savijas ļoti cieši, tikai tūlīt gribētu atgādināt un brīdināt, ka nevajadzētu romāna galveno varoni identificēt ar pašu autoru! Bet to ir ļoti viegli izdarīt, un acīmredzot tas, kas gribēs, to ari izdarīs. Taču tas būs krietnu gabaliņu no patiesības. Romāns ir romāns, tas ir literārs darbs, kur tīra rakstnieka izdoma cieši savijas ar patiešām īstu, pavisam konkrētu, pat dokumentālu dzīves īstenību un reāli esošu cilvēku biogrāfijām. Tā tas ir arī šeit un citur. Piemēram, mans romāns «Kliedziens no debesīm» tāpat pamatā ir būvēts galvenokārt tikai no reālu cilvēku īstajām dzīvēm, no konkrētu vēsturisku notikumu izklāsta un precīzi dokumentāli pierādāmiem faktiem. Bet tur nenoliedzami ir ari daudz kas izdomāts un radīts tikai manā iztēlē. Kas attiecas uz romānu «Sieviete visam mūžam», ir noticis kaut kas mazliet pat mistisks. Kā jau minēju, romāna pirmo pusi es uzrakstīju vēl tad, kad strādāju firmā «Viateks» un pat nesapņoju par darbu «Neatkarīgajā Cīņā». Un, lūk, romāna galvenais varonis Ričards Baks, kas pēc profesijas arī ir rakstnieks un žurnālists, apstākļu spiests, piesakās darbā populārā tautas avīzē «CN», kas nepārprotami ir «Neatkarīgā Cīņa», kur viņa pienākumos ietilpst rakstīt par dažādiem kriminālnoziegumiem un tiesas prāvām. Gluži kā gadu vēlāk man! Un šis rakstnieks Ričards Baks tāpat raksta romānu «Sieviete visam mūžam», kuru avīze «CN» sāk drukāt turpinājumos . . . Tam visam patiešām ir ārkārtīgi uzkrītoša līdzība ar manu paša dzīvi, it sevišķi savādu to dara fakts, ka šos reālos notikumus jau paredzēju vismaz gadu iepriekš! Bet par to laikam tomēr nevajadzētu īpaši brīnīties. Šādi vai citādi paredzējumi savā laikā ir gadījušies Bal- zakam, Mopasānam, Dostojevskim un daudziem citiem. Varbūt visspilgtākais piemērs ir kāds angļu rakstnieks Morgans Robert- sons, kas 1898. gadā uzrakstīja un publicēja romānu «Bezjēdzība», kur ļoti spilgti aprakstīja kāda milzīga okeāna tvaikoņa bojāeju. Tvaikoni, kas tobrīd bija pats labākais un dārgākais kuģis pasaulē, sauca «Titāns» . . . Mistiskā un galīgi neizskaidrojamā kārtā rakstnieks un romāna darbība simtprocentīgi jau četrpadsmit gadus iepriekš pilnīgi precīzi un dokumentāli paredzēja slavenā tvaikoņa «Titāniks» bojāeju 1912. gada 10. aprīlī Atlantijas okeāna aukstajos viļņos. Rakstnieks bija pat nosaucis gandrīz vai precīzu bojā gājušo pasažieru skaitu . ..

L. M. Vai jums netraucē, ka romāns ir jālasa katru dienu pa mazam gabaliņam? Man šķiet, tas tomēr ir diezgan apgrūtinoši.

E. L. Iespējams, bet mani tas netraucē, jo es jau šo romānu nelasu! Es zinu, kas tur notiks!

L. M. Bet man kā lasītājai. ..

E. L. Es piekrītu. Jau žurnālu «Karogs», kas no savas pirmās pastāvēšanas dienas lielākos prozas darbus publicē tikai turpinājumos, man, piemēram, bija un arī pašlaik ir diezgan apgrūtinoši lasīt, jo no viena žurnāla numura iznākšanas līdz otram ir jāgaida apmēram mēnesis un šis tas no lasītā jau tomēr aizmirstas. Avīzē drukātam darbam ir tā priekšrocība, ka, kaut mazi gabaliņi, tie tomēr ātri seko viens otram katru dienu. Un nenoliedzami ir diezgan daudz cilvēku, kas šos «gabaliņus» lasa. Un tikpat daudz, iespējams, ir to, kuri tos nelasa. Acīmredzot viņi gaidīs bridi, kad šis romāns iznāks grāmatā.

L. M. Cik ilgi avīze vēl drukās šo darbu ?

E. L. Ne pārāk ilgi. Pēc dažām nedēļām beigs.

L. M. Jums kā žurnālistam uz pleciem ir uzkrauta diezgan grūta lieta — atspoguļot tiesas procesus un noziedzību. Tā ir mūsu dzīves un arī žurnālistikas melnā tēma. Kā jūs jūtaties ? Vai tas jūs pārāk nenomāc?

E. L. Kā žurnālistu ne. Kā cilvēku, protams. Noziedzība kā ļaunums vispār nav tikai mūsu valsts un sabiedrības problēma. Tā ir visas pasaules, visas cilvēces problēma. Brutālus, zemiskus un cietsirdīgus ļaundarus es, protams, ienīstu, taču noziedzniekos, ari slepkavās, cenšos vispirms saskatīt cilvēku un tos iemeslus, kas viņu noveduši līdz noziegumam un vēlāk uz apsūdzēto sola. Es viņus neattaisnoju, bet mēģinu saprast. Turklāt man šie cilvēki un šī vide, mazliet pārspīlēti sakot, ir daudz labāk pazīstama nekā, teiksim, mūsu «augstākā sabiedrība». Man tā nepatīk. Man nav tīkami uzspēlēti izsmalcināti, pārgudri, klīrīgi, augstprātīgi un arī bagāti cilvēki. Man jau no agras bērnības nepatīk cilvēki, kuri citus vērtē ne pēc viņu raksturiem, domām un tieksmēm, ne pēc viņu rīcības, darba spējām, labestības un godīguma, bet gnn tikai pēc viņu maka biezuma, ieņemamā amata vai stāvokļa sabiedrībā. Šādus cilvēkus es pat esmu spējīgs nicināt, jo viņi nicina ari mani, kad nesēžu pie rakstāmgalda, bet, piemēram, uz ielas leju asfaltu, klāju bruģi, vadu tramvaju, fabrikā kausēju metālu vai no viņu māju pagalmiem izvedu atkritumus.

L. M. Bet jūs taču to nedarāt.

E. L. Es esmu to darījis. Protams, ne jau vadījis tramvaju vai vedis mēslus, bet gan strādājis visdažādākos darbus. Kā jau iepriekš teicu, arī fiziski smagus, un bieži esmu izjutis šo lepno kundzīšu un augstprātīgo kungu nicinošo attieksmi gan pret manī, gan pret jebkuru melnā darba strādnieku. Katrā ziņā man visu mūžu un ari pašlaik tieši vienkāršo ļaužu dzīve ir nesalīdzināmi tuvāka un saprotamāka nekā mietpilsoņu, buržuju vai jaunizcepto bagātnieku rūpes un raizes. Es pieļauju, ka dažreiz mani kriminālo noziegumu apraksti patiešām varbūt kādu var ari šokēt, taču šos noziegumus neesmu pastrādājis es. Es tikai esmu aprakstījis un lasītājiem pastāstījis dažus gabaliņus no mūsu reālās dzīves.

L. M. Tomēr šī ikdiena iznāk ļoti sabiezināta.

E. L. Jā, tā varbūt ari iznāk, bet ko darīt? Klusēt? Melot? Kā padomju laikā izpušķot dzīvi? Turklāt jebkurā preses izdevumā, ari «Neatkarīgajā Cīņā», šie negatīvie materiāli tomēr ir nospiedošā mazākumā. Bez tam es presē un savās grāmatās taču rakstu ne tikai par slikto vai krimināliem noziegumiem. Manuprāt, tur ir ari daudz kā gaiša un laba. Un jāatceras vēl kas. Presē uzstājoties kā diezgan ass publicists, es to daru ne jau sevis dēļ, naudas vai vārda dēļ. Es to vienmēr daru kāda konkrēta cilvēka labā, mēģinot viņam palīdzēt atrisināt kādu sasāpējušu problēmu vai to, kas skar ne tikai atsevišķu personu, bet varbūt visu sabiedrību kopumā vai vismaz kādu tās daļu.

L. M. Tā jau laikam ir, ka ne rakstnieks, ne žurnālists nekur no sava darba aiziet prom nevar, kā, piemēram, strādnieks no rūpnīcas.

E. L. Protams. Mans darbs ir mana dzīve, un dzīve ir mans darbs. Varbūt tas tā mazliet pārspīlēti un patētiski skan, taču tā ir patiesība. Kur tu ari nepagrozies, visur ir cilvēki un kaut kādi notikumi. Kad vakarā uzgriez tikai «Panorāmu» vien, uzreiz no dzirdētās un redzētās informācijas tūlīt rodas vesela pārdomu un asociāciju plūsma. Tāpat ir ar daudzām izlasītajām grāmatām, teātru izrādēm vai redzētām kinofilmām. Visu laiku ir jādomā un jāizdara dažādi secinājumi. īsāk sakot, visu laiku ir jāstrādā ar galvu. Un te gribas atcerēties notikumu ar pazīstamu kanādiešu rakstnieku, kuram tikšanās reizē ar lasītājiem kāds no zāles pajautāja: «Lūdzu, pastāstiet — kā jūs rakstāt?» Rakstnieks atbildēja: «Viss ir ļoti vienkārši. Apsēstos pie rakstāmgalda, paņemu zīmuli, baltu papīra lapu un rakstu, kas ienāk prātā. Viss joks sastāv no tā, lai kaut kas tomēr ienāktu prātā . . .» Tāpat arī man. Jāizmanto vēl pēdējais laiks, kamēr patiešām vēl kaut kas spēj ienākt prātā . . . Drīz būs klāt vecums, palikšu galīgi dumjš, un darbs beigsies, kā praktiski beigsies arī dzīve. Bet, ja vēlreiz paskatos trīsdesmit gadus atpakaļ, tad gandrīz vai ir jābrīnās. Kā jau teicu iepriekš, es praktiski nekad neesmu varējis strādāt kā profesionāls rakstnieks. Visu mūžu esmu strādājis te smalkāku, te prastāku algotu darbu, un literatūras laiks atlicis tikai pēc oficiālā darba — vēlu vakaros un sestdienās un svētdienās. Visos svētkos un atvaļinājumos. Tā ka iznāk (tā nav lielīšanās, tikai bēdīga fakta konstatējums!), ka trīsdesmit gadus dienu dienā bez mazākā pārtraukuma esmu strādājis divpadsmit, četrpadsmit stundas pēc kārtas, par to nesaņemdams ne atvaļinājumu, ne pienācīgu atalgojumu. Un tādēļ pēdējā laikā šad tad pats sev jautāju — kāda velna pēc tas viss tev bija vajadzīgs? Ko tu esi ieguvis? Es bridi apmulsis un ļoti skumjš stāvu, līdz atceros, ka citādi nemaz arī nevarēja būt. Es taču pirmīt teicu — darbs ir mana dzīve un dzīve ir mans darbs.

L. M. Patiešām, jūs par slinku nosaukt ir grūti. Jūs mazliet agrāk teicāt par tām pilsoniskajām aprindām. Tātad acīmredzot jūs nemaz nevarētu būt smalko aprindu hronists?

E. L. Nekādā gadījumā! Lai par tām raksta mani kolēģi Andris Bergmanis un vārda brālis Egils Zirnis! Bet es to nevarētu! L. M. Kādēļ?

E. L. Es šādā izredzēto sabiedrībā vienmēr jūtos ļoti slikti, it kā pavisam tur nepiederīgs, un neko jēdzīgu uzrakstīt nespētu.

L. M. Par ko tad jūs varat jēdzīgi uzrakstīt? Par mīlestību?

E. L. Par daudz ko. Un, protams, arī par mīlestību.

L. M. Jūs tur sevi uzskatāt par lielu speciālistu?

E. L. Nē. Tur esmu tikpat dumjš kā visi pārējie, vienīgi par mīlestību es varbūt zinu kaut ko vairāk nekā citi.

L. M. Jums mīlestība šķiet ārkārtīgi svarīga dzīvē?

E. L. Jā, lai gan daudzi cilvēki diezgan veiksmīgi iztiek bez tās.

L. M. Nez vai viņi par to priecājas.

E, L. Taču laikam arī skaļi nekauc. Mīlestība nenoliedzami ir pats skaistākais, ko cilvēks savā dzīvē var sastapt un pārdzīvot, taču nav noliedzams arī tas, ka tieši mīlestība bieži ir tas drausmīgais spēks, kas sagrauj un nežēlīgi izposta daudzu cilvēku dzīves un atņem pat dzīvību. Tā ka īpaši par to priecāties nevajadzētu. Priecāties var tikai tad, ja esi sastapis īsto cilvēku. Ja viņš tev ir draugs un atbalsts, bet tā . .,

L. M. Kas jums pēdējā laikā ir sagādājis prieku ?

E. L. Daudz kas. Ka esmu vēl dzīvs, vēl neesmu vecs un galīgi slims, ka spēju vēl kaut ko uzrakstīt un to grāmatizdevēji labprāt arī publicē. Ka mani daudzi lasa. Bet visvairāk es pēdējā laikā priecājos, ka man ir trāpījies tāds darbs, kas mani apmierina un kur es jūtos diezgan stiprs. Bet vispār priecāties jau var par daudz ko. Un to arī vajag darīt. Par nakti, kas aiziet, un par dienu, kas atnāk. Par to, ka spīd saule, pūš dienvidu vējš, zied jasmīni un liepas un pretī nāk sieviete, kas tev mīļi uzsmaida. Vai nav jauki?

L. M. Bet kas jūs visvairāk ir sarūgtinājis?

E. L. Laikam tas, ka man nav īpaši izdevusies ģimenes dzīve. Vainīgo meklēt būtu muļķīgi. Acīmredzot tā tam vienkārši vajadzēja būt. Varbūt par kaut kādiem iepriekšējās dzīves grēkiem.

L. M. Jūs pats esat nācis no labas ģimenes?

E. L. Vispār jau jā. Tēvs visu mūžu strādāja par galveno grāmatvedi, bet māte ir bijusi redaktore gan valsts daiļliteratūras izdevniecībā, gan ilgus gadus tepat jūsu radio mājā literatūras un dramaturģijas redakcijā. Bet vecvectēvs no tēva puses bija trakulīgs un bagāts poļu muižnieks, kurš savā laikā apprecēja ļoti skaistu, bet savās jūtās un raksturā aukstu sievieti baronesi fon Petrov- sku. Kā man tagad saka dzejnieks Aleksandrs Pelēcis, vajadzētu mēģināt atgūt savas dzimtas dižciltīgo titulu . ..

L. M. Un jūs to darīsiet?

E. L. Man jau ir viens ļoti augsts tituls, kas nav mazākā vērtē par barona, grāfa vai marķīza titulu.

L. M. Un tas būtu?

E. L. Iļģuciemā zēns. Vai arī — zēns no Iļģuciemā. Vai neskan smuki?

L. M. Patiešām.

E. L. Tad kāda velna pēc man vēl būtu vajadzīgs kas cits? Es jūtos apmierināts. Varbūt ne ar visu dzīvi kopumā, bet ar pēdējiem dzīves gadiem gan. Ir piepildījušies divi mani sapņi, divas literārās ieceres, par kurām stipri šaubījos, vai mans prāts un talants būs pietiekams, lai tās daudzmaz sekmīgi īstenotu. Bet es tās tomēr īstenoju. Runa ir par romāniem «Kliedziens no debesīm», ko šovasar publicēs izdevniecība «Liesma», un «Sieviete visam mūžam», ko pašlaik drukā «Neatkarīgā Cīņa». Romāns «Kliedziens no debesīm» ir iecerēts kā liels episks darbs, kur caur vienas dzimtas trīs paaudžu likteņiem būtu attēlots visas latviešu tautas liktenis pēdējo septiņdesmit piecu gadu laikā. Nezinu, vai šo ieceri spēšu realizēt visā pilnībā, taču pirmā grāmata noteikti iznāks, un ļoti ceru, ka pēc dažiem gadiem iznāks ari iedomātās epopejas otrā grāmata, kurai vajadzētu būt vēl saistošākai un interesantākai par pirmo.

L. M. Man ir radies iespaids, ka jums vispār ļ-oti viegli roka slīd pa papīru. Vai tā ir?

E. L. Diemžēl tā nav. Es visus savus darbus rakstu ar roku. Pēc tam to visu, vienalga, vai tie būtu laikrakstam domāti gabaliņi vai lieli romāni, es ar roku pārrakstu vēlreiz. To daru ne tikai tādēļ, ka, otrreiz pārrakstot, daudz ko pats vēl varu rediģēt un īsināt, bet galvenokārt to daru tādēļ, ka uzrakstīto lappušu lielākais vairums ir tā sasvītrots, tā salabots, meklējot labāko un trāpīgāko vārdu vai teikumu, ka bieži es pats tur neko vairs nespēju ne izlasīt, ne saprast. Tā ka tas tikai šķiet, ka man viss rakstās ļoti viegli. Šis iespaids droši vien ir radies tādēļ, ka visi mani literārie sacerējumi viegli lasās. Bet rakstās tomēr ļoti grūti. Šai mirklī atceros kādu tikšanos Jelgavas stingrā režīma cietumā. Tikšanās laikā kāds ieslodzītais man prasa: «Tu tomēr esi tāds diezgan būdīgs vīrs, vai tev nav kauns rokā turēt zīmuli?» Atzīšos, kauna nav. Es zinu, ka strādāt mežā vai akmeņlauztuvēs neapšaubāmi ir ļoti grūti un smagi, taču ari ar šo tievo zīmuli strādāt nav viegli. Rakstniecības pamatā ir ļoti smags un grūts darbs, kur, protams, nekāda muskuļu piepūle nenotiek, taču nervu un psihes enerģija tiek patērēta liela.

L. M. Jūs daudz strādājat, daudz rakstāt, bet vai jums atliek laiks lasīt arī grāmatas?

E. L. Diemžēl . . . Kādreiz lasīju ļoti daudz, pašreiz ļoti maz. Es lasu gandrīz visu presi, bet grāmatām tik tiešām gandrīz nemaz vairs neatliek laika.

L. M. Ko jūs domājat par šodienas grāmatizdošanu? Grāmatnīcas ir pilnas ar jaunām grāmatām.

E. L. Ļoti jauki. Beidzot piepildījies mūsu padomju cilvēku sensenais sapnis — visi veikali ir pilni ar labām precēm! Arī grāmatu veikali, lai gan, protams, tieši latviešu orģinālliteratūras tomēr ir visai maz.

L. M. Arf jūsu «Neatkarīgās Cīņas» izdevēji izdod grāmatas. Cik viņi tās jau ir laiduši pasaulē?

E. L. Diezgan daudz. Pirmā, šķiet, bija Anšlava Eglīša «Omar- tijas kundze». Tad diezgan skandalozā Jāņa Āboltiņa «Biju biedrs, tagad kungs», Egona Līva traģiskais atmiņu stāstījums «Rēta lūpas iekšpusē», ārkārtīgi lielu popularitāti ieguvušais Veras Volokēvicas romāns «Pļauka», Žaņa Legzdiņa «Čikāg as piecīšu brīnišķīgie piedzīvojumi», un pēdējā viņu izdotā grāmata ir ļoti interesantā un talantīgi uzrakstītā Jura Strengas «Ir tas, kas nav». Tā ka vajadzētu no sirds pateikties šiem izdevējiem — Andrim Jakubānam un Ērikam Hānbergam — par viņu lielo darbu, jo visas šis viņu izdotās grāmatas ir mūsu pašu latviešu oriģināldarbi. Kā man pastāstīja Ēriks Hānbergs, tuvākajā laikā viņi acīmredzot izdos ari tautā tik ļoti populārā akadēmiķa Jāņa Stradiņa grāmatu par savu tēvu, pazīstamo ārstu un sabiedrisko darbinieku Jāni Strādinu kā par ļoti traģisku personību laikmetu griežos.

L. M. Vai viņi izdos ari jūsu romānu «Sieviete visam mūžam»?

E. L. Tā ir iecerēts. Lai lasītājiem būtu interesantāk, vēl šovasar uzrakstīšu garo stāstu, kas sauksies «Bez manis», pielikšu romānam klāt un gaidīšu, ko par to visu teiks lasītāji. Bet pēc tam jau rudenī ķeršos klāt jaunam romānam, kas būs tiešs turpinājums «Kliedzienam no debesīm».

L. M. Lai jums labi veicas!

E. L. Paldies. Varbūt patiešām ari paveiksies.

Content

Lukjanskis Egils Kliedziens no debesīm - Pirmā grāmata

Pirmā GRĀMATA BETELGEIZES gaisma

1. n o d a ļ a

2.no d a ļ a

3. n o d a ļ a

4. n o d a ļ a

5. n o d a ļ a

6. n o d a ļ a

7.nodaļa

9. nodaļa

10.nodaļa

11. n o d a ļ a

12. n o d a ļ a

13. no d a ļ a

14. nodala

15. n o d a ļ a

16. n o d a ļ a

17. n o d a ļ a

18. nodaļa

19. nodala

20. nodaļa

21. nodaļa

22. nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

26. nodaļa

27. nodaļa

28. nodaļa

29. nodaļa

30. nodaļa

31. nodaļa

32. nodaļa

33. nodaļa

34. n o d a ļ a

35. nodaļa

36.no d a ļ a

37. nodaļa

38. nodaļa

39. n o d a ļ a

40. n o d a ļ a

Radio žurnālistes Ligitas Meķes saruna par dzīvi un literatūru arEgilu Lukjanski, kas izskanējusi ēterā 1994. gada 10. jūnijā.