Lukjanskis Egils

Krievu leitnanta mīļākā

Egils Lukjanskis

KRIEVU LEITNANTA MĪĻĀKĀ

1. nodala

Saulainā 2001. gada 22. maija rītā pulksten 10.43 ātrās medicīniskās palīdzības stacijas dispečere saņēma satraukta vīrieša ziņu, ka Iļģuciemā, savrupmājā Dzirciema ielā 115, gandrīz pašā Dzirciema ielas galā, ar gāzi mēģinājusi noindēties kāda veca sieviete. Zvanītājs, sievieti iepriekš nebrīdinājis, atnācis ciemos un jau ārpusē sajutis asu gāzes smaku. Pēc tam, paskatījies logā, ieraudzījis mājas saimnieci guļam virtuvē uz grīdas, izsitis stiklu, ierāpies iekšā un gāzi noslēdzis. Vaļā bijuši visi gāzes plīts krāni.

Neatliekamās medicīniskās palīdzības brigāde notikuma vietā ieradās pēc sešām minūtēm. Ziņojums izrādījās patiess. Neskatoties uz vaļā atrautajiem logiem un durvīm, visapkārt joprojām bija jūtama gāzes dvaka. Sieviete, apmēram astoņdesmit gadus veca, ģērbusies gaišzilos flaneļa rīta svārkos, gulēja uz grīdas, rokas salikusi uz krūtīm.

Pašnāvības mēģinājums tomēr izrādījās neveiksmīgs. Sieviete bija vēl dzīva. Ārsti viņai sašpricēja zāles, dažas minūtes deva elpot skābekli, tad novietoja uz nestuvēm, iestūma automašīnā un tur, pieslēguši sistēmai, veda uz slimnīcu.

Vakarā sieviete jau bija pilnībā atžirgusi. Vakariņas gan neēda, taču kāri izdzēra sanitāres atnesto tējas krūzi, klāt piekožot pusšķēllti baltmaizes.

Pēc tam divvietīgajā palātā ienāca pusmūža daktere, apsēdās blakus gultai un, rokās paņēmusi kaut kādus papīrus, sāka slimnieci iztaujāt.

-         Mani sauc Elga Skrabāne, - vispirms viņa mierīgā un " klusā balsī stādījās priekšā. - Esmu ārste psihiatre. Man nepieciešams zināt jūsu anamnēzi, tas ir, visu, ko jūs gribētu man pastāstīt ne tikai par šodienas vēlēšanos labprātīgi šķirties no dzīves, bet arī par jūsu iepriekšējām slimībām, nosliecēm, paradumiem, ģimeni, visa mūža vai tikai pēdējā laika problēmām, pārdzīvojumiem, varbūt ari bailēm, uzbāzīgām domām vai kādu grūti pārvaramu vēlēšanos.

Slimniece vārgi pasmaidīja un, it kā gribēdama ārstei pieskarties, nedaudz uz priekšu pastiepa roku.

-   Dakterīt! Kāpēc tas jums vajadzīgs?

-        Ir vajadzīgs! - ārste atbildēja. - Mēs pat nezinām jūsu biogrāfiskos datus!

-   Vai arī tie jums ir nepieciešami? Kāpēc?!

-   Tā ir pieņemts.

Sievietes sejā atkal pavīdēja skumjš smaids.

-       Bet, ja es šonakt tomēr nomirstu? Vai tik tiešām jūs bez šis grāmatvedības nespējat iztikt?

-   Diemžēl. - Ārste nopūtās. - Kā jūs sauc?

-   Eva. Eva Račinska.

-   Kad esat dzimusi?

-   1919. gada 22. maijā.

Ārstes sejā pavīdēja neliels pārsteigums.

-   Šodien jums ir dzimšanas diena?

-   Tā iznāk, - sieviete, grūtsirdīgi pasmaidot, atbildēja.

-       Kāpēc jūs no dzīves gribējāt aiziet tieši savā dzimšanas dienā? - daktere līdzcietīgi jautāja. - Vai jums tas iznāca spontāni, pašai negaidīti, vai arī tas bija jau ilgākā laika posmā sīki izplānots?

-        Nē, tas nenotika pēkšņi, - slimniece sacīja un mazliet ironiski pasmīnēja, bet daktere nodomāja, ka jaunībā un vēl krietnā pusmūžā sieviete bijusi neparasti skaista un dzīvespriecīga. - Kad jūs, dakterīt, sasniegsiet astoņdesmit divu gadu vecumu, šaubos, vai ari jūs vēl ļoti vēlēsieties dzīvot.

-        Astoņdesmit divi gadi vēl nav nekāds vecums, - ārste sacīja. - Vai jums ir kādas smagas fiziskas kaites? Ar ko jūs slimojat?

-        Ne ar ko, - slimniece atbildēja, - vai arī ar visām tām slimībām, kādas šādā vecumā ir gandrīz vai neizbēgamas. Taču visā visumā fiziski jūtos apmierinoši.

-   Kas jūs, kundze, nomāc? Jūs mokāties ar depresiju?

Slimniece brīdi domāja, tad piekrītoši pamāja ar galvu.

-       Iespējams. Esmu vientuļa un dzīve man vairs nesagādā nekādu prieku.

-   Esat atraitne? - ārste painteresējās.

-        Nē, - slimniece skumjā balsī sacīja, tad, brīdi padomājusi, klusi piebilda. - Bet varbūt esmu. Nezinu. Nemāku pateikt.

Arī daktere uz brīdi tā kā apmulsa.

-  Vai jūs savu laulību esat šķīrusi jau pirms krietna laika?

-        Jā… - slimniece domīgi novilka un grūtsirdīgi paskatījās uz palātas baltajiem griestiem. - Jau ļoti sen. Bet tas tā - nosacīti. Man ir bijuši daudzi vīri, daudzi vīrieši… Kurš tagad miris, kurš dzīvs? Nezinu. Es vispār viņus visus vairs neatceros. Tikai dažus.

-   Pašus labākos?

-   I labākos, i sliktākos.

-   Bērnu jums nav?

-        Ir, - slimniece sacīja. - Meita Ieva. Bet viņa ar saviem bērniem pašlaik dzīvo Vācijā un par mani daudz neinteresējas.

-       Kāpēc? - ārste jautāja un cieši skatījās uz slimnieci, bet viņa, smagi nopūtusies, aizvēra acis un klusēja. - Vai jūs meitai savā laikā esat nodarījusi ko sliktu? Varbūt pat pametusi un atstājusi likteņa ziņā? Ja tā, tad šāda rīcība varētu izskaidrot viņas atsvešināšanos, bet, ja ne…

Slimniece beidzot atvēra acis, mazliet pagrieza galvu uz ārstes pusi un nopietna uz viņu skatījās.

-   Jums pašai ir bērni?

-   Protams.

-   Vai jūs no viņiem spētu atsacīties?

-   Es nē. Taču nav noslēpums, ka daudzas sievietes…

-        Nē, nē, dakterīt! - slimniece iesaucās. - Es arī neesmu no tām! Tad jau drīzāk otrādi… Es viņu ļoti mīlēju…

-   Bet kaut kas taču ir noticis?

-   Notika, jā… - slimniece atkal domīgi novilka. - Taču ne jau vienā mirklī! Mūžs ir bijis pietiekami garš. Es daudz ko neesmu sapratusi. Nesaprotu arī pašlaik - naidu, nepateicību, vēlmi atriebties un sodīt, cilvēku šķirošanu pēc viņu tautības, rases vai politiskās pārliecības… Mans mūžs ir bijis gan ļoti viegls, gan sarežģīts un grūts. Varbūt daudz ko esmu darījusi nepareizi, varbūt. Nezinu. Bet varbūt citādi nemaz nebija iespējams? Kurš būs tas tiesnesis, kas mums katram dzīves beigās pateiks - tu esi sodāms, bet tu attaisnojams? Vienīgie tiesneši varam būt tikai mēs paši un citiem par mūsu dzīvēm nav nekādas daļas!

Ārste kaut ko ātri pierakstīja, tad atkal cieši palūkojās uz gulošo slimnieci.

-  Ja nav grūti, lūdzu, pastāstiet par savu dzīvi!

Slimniece strauji sakustējās, pasmaidīja, un negaidīti

viņas sejā pavīdēja tik neparasts gaišums, ka ārste vēlreiz nodomāja - šī sieviete, kaut īslaicīgi, tomēr kādreiz ir bijusi ļoti laimīga.

-   Nē, dakterīt, tas nemaz nav grūti, - viņa sacīja. - Savu dzīvi varu izstāstīt vienā minūtē, vai vēl labāk - vienā, divos vārdos!

Ārste ar pastiprinātu interesi uzlūkoja slimnieci.

-   Kas tas ir par vārdu? - viņa klusi jautāja.

-  Mīlestība, - slimniece tikpat klusi atbildēja. - Mīlestība un kaislība - skaista un nolādēta…

Pēc tam abas sievietes krietnu laiciņu klusēja, līdz ārste atkal, ciešāk pirkstos satvērusi pildspalvu, pievērsās slimniecei.

-  Acīmredzot jums savs stāsts būtu jāsāk no diezgan tālas pagātnes…

-   Tā ir, - slimniece piekrita. - Es pat īsti nezinu, no cik lieliem tālumiem… Kur atrast mūsu pirmsākumu? Kad un kā tas viss ir noticis? Kad sācies? Cilvēku dzīves līkloči ir tik sarežģīti, visīstākie labirinti, kur pat visšaurākajā sānejā mūs var sagaidīt negaidīti likteņa triecieni, dažādi noslēpumi, pārsteidzoši cildena vai nelietīga rīcība, visdažādākās nejaušības, naida un kaisles uzliesmojumi, bet dažreiz, ja paveicas, arī brīnišķīga mīlestība. Es ticu, ka tā pie mums atnāk tieši no debesīm… Kad tas notiek, laikam nav nekādas nozīmes. Pirms tūkstoš gadiem, simts vai tikai vakar. Vienalga! Dzīve vēl ir tepat. Nekas nav zudis. Viss, kas ar mani ir noticis, viss, kas noticis ar pasauli, maniem vecākiem, vecvecākiem un vēl tālāk un senāk, šķiet, noticis tikai pirms mirkļa. - Slimniece uz brīdi apklusa, tad jautāja.

-   Jums būs laiks klausīties?

-   Jā, - ārste atbildēja. - Tāds ir mans darbs.

Sieviete nedaudz sarosījās, iekārtojās gultā ērtāk un it kā nedaudz viltīgi paskatījās uz iepretim sēdošo dakteri.

-  Nolieciet, lūdzu, tos papīrus sāņus! - slimniece aicināja.

-   Šobrīd, kad laika atlicis tik maz… Kad visa mana dzīve kā sakaltusi maizes garoziņa atrodas tepat blakus uz galda… Kad viss jau ir pagājis, sapņi izsapņoti un praktiski viss jau ir beidzies… Tam, dakterīt, ko es jums stāstīšu, nav pilnīgi nekādas nozīmes! Tas neko vairs nevar izmainīt - ne uz labu, ne sliktu. Es nebūt negribu apgalvot, ka viss ir bijis veltīgi, un tomēr… Vai jūs kaut aptuveni spējat apjaust, kāda ir cilvēka dzīves visdziļākā jēga? Izdomāt jau var visu ko - kalpošana Dievam, sabiedrībai, bērniem… Es to kādreiz jautāju arī vienam no saviem mīļākajiem, un zināt, ko viņš man atbildēja? Vispirms viņš ilgi smējās, pēc tam pateica: "Cilvēka dzīves visdziļākā jēga slēpjas mūsu īslaicīgās eksistences absolūtajā bezjēdzīgumā!" Nezinu, vai šī atziņa ir neparasti stulba, vai arī ļoti gudra. Taču vienu gan es zinu - viss, ko mēs darām, jūtam, domājam un tik neprātīgi alkstam, ir svarīgs, nozīmīgs un jēgas pilns tikai tajā mūsu pastāvēšanas brīdī, kad tas viss notiek. Vēlāk tas jau vairs nav tik svarīgs un pavisam nesvarīgs tas ir pēc tam, kad mēs šo pasauli atstājam. Kāda tam šobrīd nozīme - es savā mūžā esmu gulējusi ar vienu vīrieti, ar desmitiem vai pat simtiem? Man ir daudz bērnu vai nav neviena? Esmu bijusi laba vai ļauna, bagāta vai nabaga, godīga vai nekrietna? Viss, dakterīt, ir jau pagājis! Viss beidzies! Es neticu, ka kaut kas vēl varētu turpināties. "Nav ne debesu, ne elles, ir tikai tas, ko saredz skats." Dzejnieks to ir labi pateicis, lieku reizi apstiprinādams manis pirmīt sacīto. Taču nakts ir gara un, ja jūs, dakterīt, to vēlaties, mēs varam doties ārkārtīgi sarežģītajos, skaistajos un tai pašā laikā arī visai baismīgajos cilvēku savstarpējo attiecību džungļos…

2. nodaļa

1919. gada 23. maija rīts bija dzestrs un stipri vējains. Mārtiņa baznīcas baltais pulkstenis rādīja 3.30. Saule vēl nebija uzlēkusi, taču austrumu puses debesmala ar katru mirkli kļuva gaišāka.

Sieviete steidzās. Viņa bija ģērbusies dārgā tumšzilas krāsas angļu kostīmā, kājās zīda zeķes, augstpapēžu kurpes, un bija jauna un skaista. Saules krāsas matiem rotāto galvu sedza neliela cepurīte, bet tai piestiprinātais melna zīda tīkliņš gandrīz vai pilnībā aizklāja bālo seju.

Ar lielām grūtībām nokļuvusi Daugavas kreisajā pusē, Silvija Simsone, pirmslaulības uzvārdā Lipska, ātriem soļiem gāja Iļģuciema virzienā. Pilsētas centrā un Daugav- malā pa retam norībēja kāds granātas sprādziens, atskanēja daži revolveru vai šauteņu šāvieni, dega vairākas mājas, un viss apkārtnes gaiss kodīgi smirdēja pēc dūmiem un sēra.

Dienu iepriekš, padzenot lieliniekus, Rīgu jau otro reizi pēdējo divu gadu laikā bija ieņēmis vācu karaspēks un lan- desvērs, kas pilsētā, kur pirms tam piecus mēnešus bija saimniekojuši sarkanie, vārda vistiešākajā nozīmē sarīkoja īstu asinspirti. Cilvēkus bez tiesas šāva tieši uz ielas, notika aresti, laupīšanas, dedzināšanas, izvarošanas. Brutāla apiešanās bija iespējama ar jebkuru nejauši sastaptu garāmgājēju.

Pāri Rīgai bija nolaidusies drūma un ārkārtīgi nospiedoša baiļu pilna atmosfēra. Cilvēks savu nāvi varēja sastapt jebkurā laikā un vietā. Ko šajās dienās savu iedzīvotāju labā darīja Latvijas Pagaidu valdība, Silvija nezināja, taču neizskatījās, ka tā rīdziniekiem tik traģiskajā laikā kaut kādā veidā būtu centusies palīdzēt.

Bet viņi jau laikam to nemaz nevar, Silvija atcerējās. Valdība, tas ir, Ulmaņa ministru kabinets nemaz neatrodoties Rīgā! Tas joprojām vēl esot Liepājā - paslēpies uz kaut kāda tur karakuģa!

Silvija steidzās un jutās arvien bezspēcīgāka. Viņa savās trauslajās, pie smagāka darba nepieradušajās rokās nesa zīda segā un smalkos mežģīņotos autiņos ietītu tikai vakar pašas dzemdētu bērnu. Ar katru brīdi dzīvā nasta kļuva smagāka un iešana grūtāka. Un arvien grūtāk un sāpīgāk kļuva arī vēl ļoti jaunās sievietes dvēselei.

Laikā, kad šķita, ka visi ir sajukuši prātā, kad frontē gāja bojā tūkstošiem karavīru un civiliedzīvotāju, kad gruva pil-

1919. gada 23. maija rītā Mārtiņa baznīcas pulkstenis rādīja 3.30. Silvija Simsone, pirmslaulības uzvārdā Lipska, ātriem soļiem gāja Iļģuciema virzienā.

sētas, valstis un impērijas; kad cilvēku lielākā daļa bija pārliecināta par morāles, tikuma, skaidra saprāta un kopējas latviešu nacionālās pašapziņas katastrofu, milzīgā ātrumā brieda arī kāda maza maziņa, taču Silvijai neaptverami liela un viņas turpmākajai dzīvei ārkārtīgi bīstama personiska traģēdija.

Silvija, protams, savu nevēlamo ārlaulības bērnu varēja atstāt pie jebkuras Rīgas centra mājas ieejas durvīm, un kāds jau par pamesto meitenīti varbūt arī iežēlotos, taču viņa nevēlējās riskēt. Neskatoties uz to, ka bērns bija negribēts, nevēlams un stiprā mērā pat pretīgs, viņai vieglās radībās atnākušās dzīvībiņas bija žēl. Galu galā tā tomēr bija pašas radīta dvēselīte, viņa to izjuta diezgan spēcīgi, taču uz

nelaimīgās sievietes psihi tikpat spēcīgi, ja ne vēl stiprāk, iedarbojās labi saprotamas bailes par izdarīto grēku, vēl saprotamāks kauns un diezgan šausminoša apziņa, ka viņas virs - latviešu strēlnieks, Ziemassvētku kauju varonis, bijušā Kalpaka bataljona, tagad Latviešu atsevišķās brigādes rotas komandieris kapteinis Viesturs Simsons, atgriezies mājās no kara, sastaps viņu ar svešu bērnu…

Viss! Krāsainai pasakai līdzīgā pasaule, kas viņai pirms diviem gadiem kā nabaga Pelnrušķītei tik negaidīti bija atklājusies, sabruks. Ko nespēja izdarīt valdību un valsts iekārtu maiņas, lielgabalu zalves, granātu sprādzieni, šķiru un nacionālā naida apmātu cilvēku mežonīgā rīcība, to ļoti viegli un vienkārši izdarīs viena cilvēka greizsirdības un personīga apvainojuma radīts atriebības akts. Viņa tiks nokauta vai izmesta atpakaļ uz ielas, kas bojāeju tikai paildzinātu un padarītu vēl mokošāku un apkaunojošāku.

Tāpēc Silvija tik ļoti steidzās. Viņai vajadzēja nokļūt līdz Iļģuciema nomalei, kur pašā Dzirciema ielas (tolaik to vēl sauca par Esenhofas ielu) galā, liela dārza ieskauta, atradās izcili skaista balta savrupmāja, kas piederēja Iļģuciema tekstilfabrikas īpašniekiem Edmundam Račinskim un viņa jaunajai sievai Irēnai.

Savukārt turpat netālu Palangas ielā mazā vienstāva koka mājiņā dzīvoja Lipsku laulātais pāris, kurus no lepnās villas šķīra tikai lielais un labi iekoptais Račinsku dārzs. Silvijas vecāki neko nezināja par meitas grūtniecību un vēl mazāk zināja, ka vakar pasaulē nākusi viņu mazmeitiņa.

Silvija jau divus gadus dzīvojot vienā no visdārgākajiem Rīgas centra piecstāvu namiem, tā īpašnieku astoņistabu dzīvoklī, ar vecākiem nebija tikusies turpat vai pusgadu, un vispār, kopš no pilsētas nomales koka būdiņas pārcēlās uz vareno Tērbatas ielas māju, tikai vienreiz vecākus bija uzaicinājusi pie sevis ciemos, lepni izrādīdama Simsonu ģimenes ārkārtīgi greznos apartamentus.

Silvijas vīra Viestura tēvs Tenis Simsons bija Latvijas Pagaidu valdības finansu ministra biedrs un pašlaik atradās Liepājā, bet māte Ilma, lai mierīgāk pārlaistu juku laikus, jau apmēram gadu dzīvoja savā jūrmalas vasarnīcā Mellužos.

Silvija bagāto Irēnu Račinsku, līdz satika Viesturu, pazina tikai kā savu tuvāko kaimiņieni un arī tad vienīgi pēc izskata, jo trūcīgajai Iļģuciema stikla fabrikas kurinātāja meitai pēc tolaik pastāvošā uzvedības kodeksa neklājās ne tikai draudzēties, bet pat tuvoties šai buržuā pārstāvei, kāda neapšaubāmi bija Irēna Račinska.

Vienīgo reizi abas mazliet parunājās un iepazinās tuvāk apmēram pirms gada kādā slēgtā Simsonu ģimenes jubilejas reizē, kad starp dažādiem baņķieriem, veikalniekiem, namīpašniekiem, politiķiem un māksliniekiem bija ielūgts arī fabrikants Edmunds Račinskis ar savu daiļo kundzi Irēnu.

Bet kas bija pirms tam?

Pirms tam bija liels un traģisks bēdu stāsts. Lipsku vienīgais dēls Alberts, jau 1915. gadā brīvprātīgi pieteicies jaundibinātajos latviešu strēlnieku bataljonos, mājās vēl nebija rādījies ne reizi. Šad tad atsūtīja pa vēstulei, kur skopos vārdos pastāstīja gan par cīņām pie Ķekavas un Olaines, gan Ziemassvētku kaujām un Nāves salu.

Pēc tam klusums.

Lipski par dēla likteni uzzināja tikai pēc tam, kad Krievijas 12. armija bija atkāpusies, vācieši 1917. gada augustā ieņēmuši Rīgu, bet varonīgie latviešu strēlnieku pulki, kas iepriekš cīņās bija vienoti un cieti kā Daugavas dolomītu klintis, sašķēlušies starp lieliniekiem un nacionāli noskaņotajiem.

Pēc nedēļu ilgā negaidīti uznākušā vēsuma jau trešo dienu pieturējās ļoti karsts laiks. īsta tveice. Šķiet, tā bija svētdiena. Silvijas tēvs Zigurds Lipskis laistīja nelielo ģimenes dārziņu, māte Velta virtuvē gatavoja pusdienas, bet Silvija, uzvilkusi peldkostīmu un vaļīgi atlaidusies uz pelēkas segas, sauļojās. Pēc brīža no mājas iznāca arī māte un apsēdās blakus meitai.

Silvija bija skaista, slaidi noaugusi meitene, un jau iepriekšējās sauļošanās reizēs iegūtais ķermeņa brūnums viņu darīja neparasti pievilcīgu, atmiņā atsaucot dažreiz dzirdētos stāstus par tumšām dienvidu sievietēm, taču ar galvenokārt tikai tālajām ziemeļniecēm raksturīgajiem blondiem matiem…

-   Tu esi īsta saules meita, - māte sacīja. - Drīz kļūsi tik tumša, ka nemaz neizskatīsies pēc latvietes!

-  Un labi vien būs, - Silvija sapņaini teica. - Tad pie mums te uz balta zirga kādu dienu atjās skaists arābu princis un mani aizvedīs uz brīnišķīgu pili tālajā Smaragdu pilsētā…

-   Viņš tevi varētu aizvest vienīgi uz savu harēmu, - tēvs neapmierināts iejaucās starpā. - Tādiem prinčiem tur esot pat līdz simts sievām! Kā viņi ar tām tiek galā, nesaprotu!

-   Es tik un tā būtu ar mieru! - Silvija apņēmīgi sacīja.

-   Labāk kā verdzenei dzīvot pilī nekā brīvai tik nožēlojamā būdelē kā mūsējā!

-  Tu to nopietni? - māte patiesi pārsteigta prasīja. - Silvij! Tu tiešām tā domā?!

-   Vai tu te jūties labi? - Silvija diezgan indīgi atjautāja.

-   Vai tas bija tavas dzīves lielākais sapnis - maza divistabu mājele, niecīgs zemes pleķītis, vīrs kurinātājs, bet pašai Račinsku tekstilfabrikā, putekļus rijot, stāvēt pie stellēm astoņas, desmit stundas? Tu ne par ko citu nekad nesapņoji? Neko citu šai dzīvē negribēji?!

Velta Lipska nepatikā novērsās un dažus brīžus domīga klusēja. Silvija nejau pirmo reizi, bieži pāri dārzam skatoties uz lepno Račinsku māju, diezgan ironiski izteicās par Lipsku ģimenes zemo sociālo stāvokli, lai gan nekādi nabagi viņi nebija. Taču Velta jau sen juta, ka meita ar katru dienu kļūst arvien neapmierinātāka, ka kaut kas Silviju spēcīgi satrauc, un nosprieda, ka meita kļūst pieaugusi, viņas ķermenī sākušās neprognozējamas vētras, tāpēc par puišiem, prinčiem un precēšanos vien runā! Taču kur tu šodien dabūsi labu precinieku? Visi latviešu jaunekļi ir nokauti. Tūkstoši sagūluši pasaules kara ierakumos. Tūkstošu tūkstoši mājās atgriezušies kā kropļi - bez kājām, bez rokām, bez acīm. Kur tagad atrast kaut nabaga zēnu, nemaz nerunājot par karaļdēliem! Izskatās, ka arī tie visi ir izkauti trakajās revolūciju viesuļvētrās. Vai šobrīd nevajadzētu priecāties par to vien, ka esam palikuši dzīvi un veseli?

-  Silvij… - mātei nedaudz iedrebējās balss. - Tev nepatīk, kā mēs dzīvojam?

-    Nepatīk, - Silvija atklāti atzinās. - Katrā ziņā es negribētu visu mūžu strādāt fabrikā un dzīvot tik šaurā saspiestībā kā pašlaik.

-    Ko tad tu gribi? - tēvs, pārstājis laistīt puķu dobi, vaicāja. - Nestrādāt nemaz un dzīvot pilī? Taču neviens cilvēks bez darba nevar iztikt, bet pilis… Tie nav paši labākie cilvēki, kas tur dzīvo, un cik tad vispār to piļu pasaulē ir? Kad mēs ar māti sākām celt šo māju, mums vispār nebija kur dzīvot! Man pēc piektā gada revolūcijas nācās bēgt uz

Rīgu, un mēs īrējām mazu nemēbelētu istabiņu. Bet, kad māju uzcēlām… Jā, nekāda dižā tā nav, tam es piekrītu, taču tā ir mūsu! Tu to saproti, bērns? Tā ir mūsu pašu rokām celta māja, pašu sviedriem slacīta un pašu asarām mazgāta! Mums ir jumts virs galvas, tev pašai sava istaba, tagad jau ģimnāzijas izglītība, un mums ir darbs. Protams, šis laiks, kad notiek karš un revolūcijas, kad jebkura diena var nest krasas pārmaiņas un briesmas, nav pats labākais, lai cilvēks justos drošs un laimīgs, taču… Daudziem nav pat tas. Nav nekas! Ne būdu, ne piļu, ne darba, ne mantas! Viss ir sagrauts, nodedzināts, atņemts, iznīcināts, un cilvēks var būt laimīgs ar to vien, ka šai uguns un naida jūrā palicis dzīvs.

Silvija nedaudz pagriezās uz sāniem un nopietna paskatījās uz tēvu.

-   Tēti! - meitene iesaucās. - Vai tiešām tikai kaila cilvēka dzīvība vien ir… laime? Vai tomēr tai nevajag kaut ko vēl klāt?

Qo Zigurds Lipskis uz brīdi tā kā apmulsa, tad neveikli tf) paraustīja plecus.

-   Es nezinu, meit, - viņš klusi atbildēja. - Es biju laimīgs, kad beidzot dabūju gatavu šo māju, kad piedzimi tu… Ja tā visa nebūtu… Nudien nezinu! Varbūt cilvēks, vismaz dažreiz, tomēr var būt laimīgs tikai ar to vien, ka ir dzīvs? Kā zaldāts pēc pirmā uzbrukuma vai revolucionārs, pēdējā brīdī izbēdzis no soda ekspedīcijas atriebes…

Pagāja dažas saspringtas klusuma minūtes, kuru mulso ritumu nekas netraucēja, kad negaidīti atvērās dārza vārtiņi un, šķērsojis šauro mājas pagalmu, dārzā ienāca liela auguma, stalts un, kā to tūlīt pamanīja Silvija, arī skaists vīrietis, kura augums diezin kāpēc tik karstā vasaras dienā bija paslēpts zem tumšzaļa brezenta apmetņa.

-   Labdien jūsmājās! - viņš patīkamā baritonā sveicināja dārzā esošos cilvēkus. - Vai būšu atnācis pareizi? Jūs esat Lipski?

-   Tā ir, - Zigurds apstiprināja. - Kas jums vajadzīgs? Vīrietis uzreiz vēl neko neatbildēja. Viņš lēnām noņēma

apmetni, to rūpīgi salocīja un uzmeta uz savas kreisās rokas. Pārsteigtie Lipski ieraudzīja, ka viņu dārzā ienākušais ir Krievijas armijas formā tērpts virsnieks, kura platās krūtis greznoja vairāki ordeņi un divas ievainojuma zīmes.

Šeit Ilģuciemā, pašā pilsētas nomalē, vāciešus nekur vēl nemanīja, taču Rīgu 1917. gada augustā tie jau bija ieņēmuši un, kā dzirdēja, diezgan nežēlīgi izturoties pret bijušajiem Rīgas aizstāvjiem un gūstā kritušajiem latviešu strēlniekiem, kuru pulki tobrīd vēl ietilpa tagad jau no Rīgas aizbēgušās Krievijas 12. armijas sastāvā.

-   Jā, man no jums šis tas būs vajadzīgs, - virsnieks atbildēja un, kā spēcīga magnēta pievilkts, krietnu laiciņu neatrāva skatu no turpat netālu peldkostīmā gulošās meitenes. - Taču vispirms mani pie jums, Lipska kungs, ir atvedis komandiera pienākums paziņot bēdīgu…

-   Nē! - Velta, ātri uzraususies kājās, skaļi iekliedzās un baiļu pilnām acīm raudzījās uz svešo atnācēju. Nez kādu priekšnojautu ietekmēta, viņa pēkšņi saprata, kāpēc šis staltais un acīmredzot arī varonīgais virsnieks pie viņiem ir ieradies… Velta kā lūgsnā abu roku plaukstas salika virs krūtīm un žēlabainā balsī čukstēja: - Es jūs lūdzu! Nē!

Virsnieks pēkšņi jutās neveikli. Viņš nedaudz pagrieza galvu un atkal, izjuzdams patiesu prieku un pat saldkaislu baudu, skatījās uz pusapģērbto meiteni.

Viņam tā šķita kā šīs saārdītās, saspridzinātās, asinīm pārpludinātās pasaules vienīgais dzīvi palikušais skaistuma iemiesojums. Jau vairākus gadus, atrazdamies pozīciju pirmajās rindās, diendienā redzot sev blakus galvenokārt tikai kritušos cīņu biedrus, nodegušas mājas, saārdītus laukus, dzirdot turpat vai nepārtrauktos, nāvi nesošos granātu sprādzienus, ievainoto karavīru kliedzienus un katru dienu staigājot pa melnu, izdegušu zemi, pēkšņi ieraugot šo kluso, Rīgas attālākās nomales namiņu, zaļojošu dārzu un burvīgu, saulē iedegušu meiteni, viņam šķita, ka tik tiešām no visīstākās elles ir ienācis paradīzē…

-   Mani sauc Viesturs Simsons, - viņš nogurušā balsī stādījās priekšā un, rūpīgi paraudzījies apkārt, palūdza atļauju apsēsties. Citas vietas nebija, un viņš apsēdās blakus Silvijai uz segas malas, nedaudz nolieca galvu un, Alberta vecākiem acīs neskatoties, sāka stāstīt.

-   Man ļoti žēl, ticiet… Es biju jūsu dēla Alberta Lipska komandieris. Mēs kopā izgājām ceļu no Ziemassvētku kaujām līdz Mazajai Juglai. Lai jums būtu mazliet labāk izprotama kaut vai tikai šāgada situācija latviešu strēlnieku pulkos un vispār 12. armijā… Es pacentīšos ļoti īsi.

Lielinieku aģitatoru ietekmē, lai gan noteikti pastāvēja arī citi gan objektīvi, gan tīri subjektīvi iemesli, strēlnieku pulki strauji revolucionizējās. Pagaidu valdība pieņēma lēmumu, ka kareivjus, kas neklausīs virsniekiem un atteiksies izpildīt kaujas pavēles, izsūtīs katorgā, viņiem atņemot visas tiesības. 43. korpusa komandieris ģenerālis Boldirevs, apmeklējis 1. latviešu strēlnieku brigādes pozīcijas, vēlāk 12. armijas komandierim Radko Dimitrijevam paziņoja: "Viņi visi ir boļševiki un, protams, visi arī par tūlītēju mieru." Bet tā gluži vis nebija. Tiesa gan, mēs patiešām bijām sašķēlušies - lielākā daļa atbalstīja lieliniekus, bet mazākā… Pie viņiem, pats par sevi, bija arī es ar savu rotu, un Alberts Lipskis, kuram, vērtējot pēc izcelsmes un sociālā stāvokļa, it kā vajadzēja nostāties boļševiku pusē, taču viņš tomēr palika pie mums - nacionālo interešu aizstāvjiem un pārliecinātiem pretvācu cīnītājiem…

-   Kas ir noticis ar Albertu? - Velta pārtrauca runātāju un, patiesībā visu jau sapratusi, tomēr cerību pilna gaidīja atbildi.

Atnākušais virsnieks ilgi klusēja, tad, vēl zemāk noliecis galvu, klusi pateica:

-    Jūsu dēls Alberts Lipskis divdesmitā augusta pēcpusdienā krita kaujas apstākļos…

-   Kur? - Zigurds dobjā balsī ātri vaicāja. - Kurā vietā?

-  Atkāpjoties no Rīgas, - virsnieks atbildēja. - Pie Mazās Juglas. Kas tur notika, to ir grūti aprakstīt. Sešas bezgala garas dienas un naktis… Mēs sedzām 12. armijas atkāpšanos, taču vai- teikt, ka tā bija pēdējā kopīgā latviešu strēlnieku kauja pret vāciešiem. Lielinieciski noskaņotie kopā ar krievu daļām atkāpās aiz Rīgas robežām. Aizgāja, pareizāk sakot, bija spiestas aiziet arī nacionāli noskaņotās strēlnieku vienības, bet mēs, neliela daļa, tālāk uz Krieviju negājām, palikām Latvijā un būtībā esam nelegāli izformējušies. Taču man līdz šim ir bijis tikpat kā neiespējami novilkt savu formas tērpu. Un negribas arī.

-  Kur Alberts ir apglabāts? - Velta, sākusi raudāt, jautāja.

-  Kopējā kapā netālu no Mūrnieku mājām pie Mazās Juglas, - Viesturs atbildēja. - Paši saprotiet, kritušo apbedīšana notika nepārtrauktas apšaudes laikā, tā ka…

-   Vai pat krustu neuzlikāt? - Velta, nedaudz attapusies, jautāja.

- Krustu uzlikām, - Viesturs pateica un, mazliet pagriezis galvu sāņus, ļoti satraukts skatījās uz blakus sēdošo Silviju. Viņai bija vidēja lieluma, droši vien vēl neviena neglāstītas krūtis, slaids, sportisks augums un garas kājas, kurām tāpat, iespējams, neviens vīrietis vēl nebija pieskāries. Taču nejau tikai tas Viesturu tik ļoti satrauca un uzbudināja. Šī viņam vēl svešā meitene varēja būt pārgulējusi kaut vai ar veselu pulku zaldātu, viņa tā brīža jūtas tas ne mazākā mērā nespētu ietekmēt. Viesturs uz šo meiteni skatījās un viņu uztvēra kā uz šīs saārdītās pasaules vienīgo palikušo skaistuma, sievišķīgās pievilcības un dzīvības brīnumu.

Viņš Alberta vecākiem negribēja stāstīt, kā viņu dēlu bija nogalinājusi kāda blakus sprāgusi mīna - norautā galva tika atrasta apmēram piecpadsmit soļus tālāk, rokas un kājas šāviņu saārdītajā zemē tā arī palika nesameklētas. Bet šeit rokas stiepiena attālumā sēž apbrīnojami skaista sieviete, kas izskatās vēl vairāk satraukta nekā viņš, un šai sievietei var pieskarties un, ja ne pieskarties, vismaz uz viņu, acis nenovērsis, skatīties, kā izslāpis ceļinieks skatās uz beidzot uzietu strautu, kā kuģa avāriju pārcietis jūrnieks, pārpeldējis okeānu, pēkšņi sev priekšā ierauga dzīvību glābjošu salu ar baltu liedagu un zaļām palmām, vai kā no nāves laukiem pārnācis karavīrs, kas trīs kara gadus sievietes vietā ir bijis spiests glāstīt vienīgi dziļo ierakumu smilšainās sienas, sievietes ķermeņa smaržu vietā elpot ugunskuru dūmus, bet kaislē čukstēto vārdu vietā klausīties, kā ausu bungādiņas aizcērt dobji artilērijas šāviņu sprādzieni.

Bet tagad ir miers.

Visapkārt plaukst dārzs un blakus gaidpilnām acīm uz tevi raugās šīs zemes lielākais brīnums - sieviete…

Tu nevienu no viņām neesi ne īsti redzējis, ne izjutis, ne ieguvis sasodītus trīs garus gadus. Dažreiz tas šķitis vēl smagāk izturams nekā visas kara grūtības. Bet nu tam visam vajadzētu beigties. Vismaz uz kādu laiku. Lai kritušie mierīgi dus, bet dzīvi palikušie paraud par savām zaudētajām kaujām un priecājas par uzvarām, bet galvenokārt - vismaz lai pamēģina līdz galam izbaudīt šo Dieva tik dāsni dāvāto dzīvības mirkli… Nepaies nemaz tik ilgs laiks, kad atkal rokā būs jāņem zobens, jābrien dubli, jāredz asinis un ar paceltu galvu jābrien ugunsjūrā…

Atnākušais virsnieks ilgi klusēja, tad, vēl zemāk noliecis

galvu, klusi pateica: - Jūsu dēls Alberts Lipskis divdesmitā augusta pēcpusdienā krita kaujas apstākļos…

-  Simsona kungs, - Velta, no acīm izraususi asaras, atkal vērsās pie virsnieka. - Vai jūs mums parādīsiet Alberta atdusas vietu?

-   Protams, - Viesturs atbildēja. - Tikai ne pašlaik! Rīga ir pilna ar vāciešiem. Lai nokļūtu pie jums, es jau tā uzņēmos milzīgu risku. Jānogaida. Taču, kā redzat, sava kritušā biedra un jūsu labā, es tomēr esmu atnācis…

-    Mēs jums, Simsona kungs, no sirds pateicamies, - Zigurds sacīja. - Nē, patiesi! Lai gan ziņa, ko jūs mums atnesāt, ir gaužām bēdīga, mēs visi jums tomēr sakām lielu paldies. Visgrūtāk ir tad, kad jāmokās neziņā. Ceru, ka mans dēls vismaz karoja labi?

-       Par to varat nešaubīties, - Viesturs apliecināja. - Alberts bija viens no visdrosmīgākajiem karavīriem.

-        Tā tam arī vajadzēja būt, - Zigurds teica. - Kā nekā Iļģuciema zēns…

Velta, vēl joprojām ik pēc brīža slaucīdama acis, piecēlās un paskatījās uz Viesturu.

-        Jūs droši vien esat noguris, neēdis… Es tūlīt iešu… Pusdienas būs.

-   Paldies, tas patiešām nebūtu slikti, - Viesturs sacīja.

-  Taču man būtu vēl viens lūgums… Protams, ja jums neradīsies iebildumi…

-       Ko jūs! - Velta viegli atmeta ar roku. - Sakiet droši! Kādi mums var būt iebildumi?

-        Es pilsētā šādā izskatā rādīties nevaru. Pati saprotiet. Ja jūs man iedotu… Varbūt kaut kas ir saglabājies no Alberta drēbēm? Es pārģērbtos un dažas dienas, ja jūs atļautu, paliktu pie jums. Pēc tam varētu mēģināt nokļūt līdz savām mājām.

-        Kur jūs dzīvojat? - Zigurds tūlīt painteresējās. - Tālu no šejienes?

-  Pašā Rīgas centrā, - Viesturs atbildēja. - Tērbatas ielā.

-        Ja pareizi saprotu, tad ne jūs, ne jūsu vecāki nav no strādniekiem?

-   Nē, Lipska kungs, - Viesturs, viegli pasmaidot, sacīja.

-  Lai nu kas, bet strādnieki viņi patiešām nav!

-        Kādā veidā viņi pelna savu maizi? - Zigurds vaicāja, taču, iekams Viesturs paspēja atbildēt, Velta dusmīgi paskatījās uz vīru un strauji parāva aiz rokas. - Liecies taču, vecais, mierā! Kāda tev daļa par ciemiņa radiem? Labāk nāc palīgā uz virtuvi!

Alberta vecāki iegāja mājā, un Viesturs ar Silviju dārza vidū palika vieni.

3. nodala

Nez kāpēc atmiņā bieži atplaiksnl viena un tā pati aina - pretējās mājas trešajā stāvā vasaras pēcpusdienās stāvēja atvērts logs un tur mūzikas skolotājas pavadībā klavieres spēlēja maza, vienmēr glīti apģērbta žīdu meitenīte Judīte.

Viņas tēvam Josifam Koganam Marijas ielas sākumā piederēja divi gatavo apģērbu veikali un droši vien vēl kas cits, jo Kogani skaitījās bagāti un, kad viņi sestdienās vai savu reliģisko svētku reizēs devās uz sinagogu, parasti izskatījās mazliet lepni un svētsvinīgi stīvi. Mazā Judīte gan mēģināja padraiskoties un priecīgi skatīties apkārt, jo nekad kopā ar citiem bērniem pagalmā nez kādēļ laista netika. Kā no skolas mājās, tā tūlīt pie klavierēm un tad caur atvērto logu vairākas stundas skanēja skumjās Šopēna melodijas vai jautras, acīmredzot izraēļu tautas mūzikas skaņas.

No rītiem pagalma klusumu iztraucēja piena vedējs - vecs, nez kādēļ vienmēr netīrā armijas šinelī ģērbies plikgalvains vecis, un es parasti nodomāju, ka viņam tas šinelis droši vien vēl saglabājies no krievu-turku kara laika. Viņš ar baltu, iespējams, tikpat vecu zirgu kā pats parasti iebrauca mūsu nelielajā Tērbatas ielas mājas pagalmā, kuru no trīs pusēm ieskāva lielo piecstāvu namu sienas, no ratiem, kuru riteņi bija apvilkti ar biezu gumiju, ņēma kastes ar piena kannām un pēc saraksta, ko viņš lasīja bez brillēm, piena kannas atstāja kāpņu telpā pie dzīvokļu ārdurvīm.

Taču pagalmā vispirms, vasarās parasti ar saules lēktu, parādījās resnā sētniece Elvīras tante, kura mūždien ar kaut ko bija neapmierināta un ļoti nikna, it sevišķi uz bērniem, un, kad viņa mūs dažreiz pieķēra, ložņājot vai spēlējot karinu neaptverami plašajos mājas bēniņos, nelaimīgs tas, kas krita viņas rokās. Kāviens bija neizbēgams, taču pēc tam, kaut kad vēlāk, viņa sodītajam zēnam vienmēr nopirka konfektes, glāstīja galvu un gandrīz vai raudāja. Elvīras tantei pašai bērnu nebija.'

Mājas pagalmā netālu no miskastes uz vienīgā soliņa vakaros parasti sēdēja krietni iereibušais jūrnieks Žanis, kūpināja līku pīpi un mūs, puikas, baidīja ar saviem pēr- kondimdošajiem smiekliem un baigajiem stāstiem par pirātiem, kārdināja ar it kā tikai viņam vien zināmām Kārību jūras salās apslēptām bagātībām un piedzīvojumu pilnajām nakts uzdzīves ainām drūmajos Marseļas ostas krodziņos.

Pēc Viļņas karaskolas beigšanas, izlaiduma balles starplaikā, tikko beigusi ugunīgi virpuļojošu deju, pie manis aizelsusies pienāca kāda čigāniete un palūdza parādīt plaukstu. Viņa to diezgan rūpīgi pētīja, pēc tam paskatījās acīs, draiski iesmējās un atkal devās atpakaļ pie uzaicinātajiem čigānu tautības dejotājiem.

"Pagaidi!" es viņai uzsaucu. "Kā tad paliek? Ko manās likteņlīnijās ieraudzīji?"

"Beigas būs labas!" viņa atrauca. "Dzīvo mierīgs!"

"Bet kas pa vidu? Kas sākumā?"

"Tu esi karavīrs. Nekādi zvaigžņu spīdumi diemžēl tev nemirdz!"

"Ja nu vienīgi varoņa nāve…" rūgti nodomāju.

"Būs bagātība un nabadzība. Sāpes un ciešanas. Taču tu caur visām ugunīm tomēr iziesi sveiks un vesels. Vienīgi…"

"Kas - vienīgi?"

"Nelaimīga mīlestība."

"Tas var būt. Vai daudziem tā ir laimīga?"

"Ir, ir!" Čigāniete smējās. "Tāda ir man! Un zini kāpēc?"

"Nezinu gan."

"Atšķirībā no citām tautām, mēs nepazīstam to, ko jūs saucat par neuzticību. Tāpēc arī mums visas mīlestības vienmēr ir laimīgas!"

Jaunā čigāniete aizskrēja atkal pie savējiem, bet es nodomāju, ka viņām neuzticīgām aizliedz būt nevis mīlestības morālā atbildība vai pašu jūtas, bet gan diezgan dzelžainie čigānu sadzīves likumi. Dažreiz tas izskatās turpat vai pēc verdzības. Taču tā jau ir ne tikai viņiem. Ari tā sauktajām civilizētajām tautām. Jebkura cilvēka pakļaušana visdažādāko likumu izpildei tā pati verdzība vien ir, un cilvēks pilnīgi brīvs nav nekad. Visbaismīgākie, tāpēc arī visnetaisnīgākie, protams, ir karalaika likumi. Taču no tiem ir arī kāds labums - tos ievērojot, vismaz ir cerība palikt dzīvam.

Toreiz putināja jau trešo dienu. Un jau trešo dienu un nakti sēdējām un gulējām ierakumos, un sniegs, krītot uz mūsu sejām, tūlīt izkusa, un izskatījās, ka mēs visi, jau visdažādākās viesuļugunīs rūdītie karavīri, raudam. Un, ja tā arī būtu, es no tā nekaunētos. Savus karavīra pienākumus veicu labi, taču dažreiz, redzot sev blakus kritušo biedru, ar kuru vēl nupat bijām kopīgi izsmēķējuši pēdējo papirosu un atcerējušies savus vecākus un mājās palikušās meitenes…

Kad dzeloņdrāšu griezēju grupas vācu nocietinājumu joslā bija izveidojušas pietiekami lielas ejas un sākās ilgi gaidītais

Ziemassvētku uzbrukums, vāciešu ierakumos pirmā ielauzās tieši mūsu rota. Uzbrukuma sagatavošanai nekāda artilērijas apšaude nenotika. Viss norisa mēmā klusumā. Sākām mest rokasgranātas un šaut tikai tad, kad jau bijām nonākuši līdz vācu pozīcijām un blindāžām. Pirmītējais klusums pēkšņi pārvērtās elles troksnī, šaušalīgos kliedzienos un rupjās lamās. Kad pa viņu tranšeju, turot rokā naganu, biju nonācis līdz asam pagriezienam, netālu no kura atradās pamatīgi uzcelts, droši vien štāba bunkurs, es sev priekšā pēkšņi ieraudzīju jaunu vācu karavīru, kurš baiļu pilnām acīm skatījās man taisni virsū un kaut ko nesaprotamu čukstēja. Varbūt viņš bija ievainots, nezinu. Bet viņš nekustējās, savā vācu mēlē kaut ko murmināja un viņa bālā seja un acis pauda neslēptas pirmsnāves šausmas.

Iespējams, tās bija viņa pirmās ugunskristības. Pirmā kauja un pirmā gandrīz vai simtprocentīgā iespēja aiziet bojā. Visai ticams, ka viņš tāpat kā es pirms uzbrukuma bija sapņojis par mājām, atcerējies vecākus un savu dzimtenē palikušo meiteni…

Es to puisi nenošāvu.

Es toreiz nenogalināju pretinieka karavīru.

Es neiznīcināju savas dzimtenes ienaidnieku, jo… Galu galā, kāds viņš man bija ienaidnieks? Tāds pats jauneklis kā es, mobilizēts armijā un pēc citu gribas un pavēles spiests atrasties tur, kur droši vien vismazāk vēlējās būt.

Es toreiz neizpildīju savu karavīra pienākumu un neievēroju karalaika likumu. Taču tas bija tikai toreiz - kā mirkļa vājuma izpausme. Vēlāk jau pie visa pieradu un kļuvu pazīstams, ordeņiem apbalvots, milzīgās cilvēkkautuves cildināts priekšstrādnieks…

Varbūt vēlāk tāds pats kļuva arī pasaudzētais vācu karavīrs. Taču nez kāpēc bieži šķiet, ka šis negaidītais darbiņš man tomēr kādreiz atmaksāsies. Ja ne ar cilvēku, tad vismaz ar Dieva pateicību.

Varbūt.

1915. gada rudenī es stāvēju uz Rīgas pasažieru stacijas perona, skatījos, kā Frīnbergu laulātais pāris steidz atvadīties no saviem radiniekiem, bet viņu vienīgā meita Lilija, mana mīļotā un saderinātā, galvu pieglaudusi manām krūtīm, klusi raud.

Toreiz uz perona raudāja gandrīz vai visi - gan aizbraucēji, gan pavadītāji.

Kurzemi jau bija okupējis vācu karaspēks un, baidoties, ka tas varētu ieņemt ari Rīgu, cara valdība izsludināja gandrīz visas rūpniecības evakuāciju uz Iekškrieviju. Manas saderinātās meitenes tēvs Fridrihs Frīnbergs bija viens no lielas Rīgas fabrikas direktoriem. Doties kaut kur Krievijas dziļumos kopā ar fabrikas administrāciju, strādniekiem un ģimeni bija viņa pienākums. Un tomēr es vēl pēdējā brīdī mēģināju Liliju no brauciena atturēt.

"Lūdzu, nedari to!"

"Ko tad man vajadzētu darīt?"

"Bēgsim! Tikko tavi vecāki iekāps vagonā, skriesim prom! Pakaļ nedzīsies. Vilciens tūlīt aizies!"

"Patiešām. Pakaļ varbūt arī neskries. Bet kā viņi jutīsies? Par to esi padomājis? Vai tu savus vecākus varētu pamest viņu dzīves varbūt visgrūtākajā brīdī?"

"Attopies! Visgrūtākie dzīves brīži jums būs tikai vēl priekšā! Krievijā!"

"Mēs tomēr tur visi būsim kopā. Mēs nebūsim šķirti un cits par citu neziņā."

"Bet mēs, Lilij? Es un tu? Vai mēs nebūsim šķirti un tāpat viens par otru neko nezināsim?"

"Jā, Viestur, diemžēl tā notiks, taču tu jau esi strēlniekos, tev būs jākaro un mēs tik un tā būt kopā nekādi nespēsim. Tādā gadījumā es tomēr labāk raudu kopā ar vecākiem nekā te Rīgā viena."

"Nav izslēgts, ka es kādā no kaujām kritu. Tas ir pat ļoti iespējams. Dzīvodama kaut kur tālu Krievijā, tu to nekad pat neuzzināsi. Par ko tu, Lilij, raudāsi?"

"Par tevi, Viestur. Un par mūsu dzīvi, kas kara dēļ mūs ir tik negaidīti izšķīrusi."

"Vēl jau nav. Mums vēl ir dažas minūtes laika."

"Tās jau neko vairs nemainīs. Vienīgi, Viestur, es tev palūgšu… Pacenties palikt dzīvs! Kaut kad taču karš beigsies! Neticu, ka tajā uzvarēs vācieši un viņi te Latvijā atkal paliks uz septiņsimt gadiem. Tāpat nedomāju, ka arī ar mums tur Krievijā notiks kaut kas loti slikts. Mēs atgriezīsimies Latvijā. Un tu no kara pārnāksi mājās dzīvs un vesels. Tad mēs atkal satiksimies un mūsu saderināšanās gredzenus apmainīsim pret laulības zīmēm. Mums,

"Tu, Lilij, izrādās, esi stipra. Vai vismaz tāda gribi būt.

Paldies tev par to!" "Mani stipru dara tava mīlestība."

Viestur, ir tikai ļoti ļoti jātic, ka ar mums nekas slikts nenotiks, un tad tā arī būs."

"Es tevi mīlu, Lilij, un man ir patiesi žēl…"

"Un kā ir man? Vai man nav žēl? Bet varbūt tas viss ir pat labi? Varbūt Dievs mūsu mīlestībai speciāli ir uzlicis tik smagu pārbaudījumu… Mums, Viestur, tas vienkārši jāiztur."

"Tu, Lilij, izrādās, esi stipra. Vai vismaz tāda gribi būt. Paldies tev par to!"

"Mani stipru dara tava mīlestība."

"Bet mani, Lilij, tava mīlestība dara vāju. Gribas pat raudāt."

Pēc dažām minūtēm pie mums pienāca Lilijas vecāki, mēs atvadījāmies. Es vēl krietnu laiciņu paliku uz perona, skumji vērodams, kā skatam pazūd vilciena pēdējais vagons, tad pagriezos un gāju prom. Līņāja sīks rudens lietus, un kā krāsainus sapņus vai atvadu sveicienus vējš no kokiem rāva dzeltensarkanas lapas, tās saudzīgi nomezdams pie manām kājām, neiedomādamies, ka man tās tūlīt vajadzēs sabradāt…

Lietus turpināja līt, ievainotie kliedza, kritušie klusēja, iedzērušais jūrnieks, kūpinādams līko pīpi, joprojām stāstīja par skaistajām Jamaikas iezemietēm un Marseļas ostas netīrajām prostitūtām, piena vedējs klusēdams stiepa piena kannas, bet mazā žīdu meitenīte, apģērbta koši baltā kleitā, uz klavierēm atskaņoja kādu skaistu melodiju.

Vismaz toreiz tik ļoti gribējās ticēt, ka tā ir par mīlestību.

4. nodaļa

-   Par ko jūs domājat? - Silvija jautāja, ar neslēptu interesi un pat sajūsmu skatīdamās uz tik negaidīti ieradušos strēlnieku virsnieku.

-   Es nedomāju, - Viesturs atbildēja, ar neslēptu patiku un pat atklātu iekāri skatīdamies uz blakus sēdošo meiteni. - Es vienīgi šo to atcerējos.

-   Kaut ko patīkamu?

-  Jā, arī to, bet vispār…

-   Grūti?

-  Nezinu, vai tas ir īstais vārds. Trīs gadus esmu bijis karā. Pašlaik, kad skatos uz jums… Varbūt tas ir tikai sapnis?

-   Iespējams, - meitene glaimota piekrita. - Man arī tā šķiet. Pēkšņi atveras vārti, un mūsu priekšā parādāties jūs. Gluži kā pasakā.

-   Silvij… Neaizmirstiet, kāda iemesla dēļ es šeit esmu atnācis! - Viesturs atgādināja. - Ja jūsu brālis būtu palicis dzīvs, ceļš mani vestu citur.

-    Nē, Viestur! - Silvija sparīgi iesaucās un turpināja sajūsmas pilnām acīm raudzīties uz stalto virsnieku. Viņai patiešām šis kara ugunīm cauri izgājušais strēlnieks šķita kā atnācis no citas pasaules. Tā nebija, ka viņa par savu brāli nebūtu domājusi, kā arī vispār par karu, taču šeit, tālā Rīgas nomalē, kur asie ziemeļu vēji, drāzdamies pāri Spilves pļavām, ziemā sapūta milzīgi daudz sniega, bet vasarās visapkārt ziedēja dārzi, nedaudzos iedzīvotājus mierināja smaržīgs klusums. No tā, kas norisa Kurzemes kauju laukos, Rīgas pievārtē un visā Latvijā, nebija ne vēsts. - Tas, ko jūs mums paziņojāt, protams, bija briesmīgi, - Silvija turpināja, - taču man tomēr gribas domāt, vai varbūt pat sapņot, ka jūs galu galā tik un tā kādreiz šeit būtu ieradies… Kāpēc gan ne? Vai tad tā nevarētu gadīties, ka jūs šeit būtu atnācis kopā ar Albertu… savu draugu?

-  Tā, protams, varētu gadīties, - Viesturs piekrita. - Tas būtu pat ļoti ticams. Taču vai tad es jūs satiktu šeit dārza vidū? Turklāt vēl tik patīkamā izskatā?

-  Nē, jūs mani satiktu istabā. Būtu ziema, kurētos krāsns, degtu sveces… Varbūt tas notiktu tieši Ziemassvētku vakarā. Tālumā skanētu Mārtiņa baznīcas zvani, istabā stāvētu izpušķota eglīte un mēs gaidītu Ziemassvētku vecīti ar lielu dāvanu maisu. Vecītis neatnāktu, bet atvērtos durvis, un istabā ienāktu jūs ar Albertu. Karš būtu beidzies, nevienu nojums nebūtu skārusi ne lode, ne šķemba, jūs būtu priecīgi un laimīgi, un es ar vecākiem tāpat būtu gaišuma apņemta, un mēs sēdētu pie galda, māte cienātu ar tikko izceptiem pīrāgiem, mēs raudzītos siltajās sveču liesmās un domātu, ka tagad pēc visu revolūciju un kara šausmām vajadzētu sākties nekad nebeidzamam mīlestības laikmetam…

-  Jūs, Silvij, esat romantiķe? - Viesturs painteresējās.

-    Kas gan cits mūsu laikos atliek? - Silvija skumīgi atbildēja. - Vienīgi sapņot.

-   Tā gandrīz vai iznāk, - Viesturs atkal piekrita. - Taču tas ir diezgan bēdīgi. Vēl bēdīgāk, Silvij, ir tas, ka stipri jāšaubās, vai daudzu tik ilgotais mīlestības laikmets vispār jebkad iestāsies. Diemžēl. Man gan vairāk šķiet, ka viss notiks tieši otrādi. Tūlīt sāksies visbaigākais naida un nodevības laikmets cilvēces vēsturē. Varbūt visasiņainākais, vismelnākais.

-   Vai tad pēc tā, kā ir bijis un ir pašlaik, kaut kas vēl sliktāks vispār ir iespējams? - Silvija tāda kā nobijusies jautāja.

-   Nezinu, bet man ir smaga priekšnojauta…

-   Jums vajadzēs turpināt karot?

-   Droši vien. Vai tad Latviju vāciešiem atstāt?

-  Vai jums ir ari priekšnojauta par to, ka varat krist? Aiziet bojā gluži kā Alberts? - Silvijas balss mazliet iedrebējās.

Viesturs pasmaidīja un ar pirkstiem viegli pieskārās meitenes plecam.

-  Cienītā jaunkundz, - viņš nopietni teica. - Tas var notikt un droši vien arī notiks bez jebkādām priekšnojautām! Tāds vienkārši ir karavīra liktenis.

-   Tad kāpēc jums ir jābūt karavīram?! - Silvija negaidīti un gandrīz vai nikni iesaucās. - Es jūs pārģērbšu brāļa drēbēs, jūs varat palikt šeit, pēc tam sākt strādāt kādā no Iļģuciema fabrikām, apprecēties, radīt bērnus, uzcelt māju un mierīgi dzīvot! Kas cilvēkam uz šīs pasaules vēl būtu vajadzīgs?

Viesturs vēlreiz labsirdīgi pasmaidīja, tad lēnām pagriezās pret Silviju, paliecās uz priekšu un maigi noskūpstīja viņas pieri. Meitene redzami nosarka un juta sirdi iepukstamies ātrāk. No satraukuma pat nedaudz aizrāvās elpa un viņa tūlīt jau sāka gaidīt šī tik negaidītā un brīnišķīgā mirkļa atkārtojumu.

-   Mana mazā muļķīte, - Viesturs mierinoši sacīja, tikai nedaudz atrāvies no viņas skaistās un apmulsušās sejas. - Es diemžēl nevaru nebūt karavīrs. Tas neko nemainīs, ja tagad, apstākļu spiests, es uz kādu laiku armijas formas vietā uzvilkšu civilās drēbes. Vācieši ieņēmuši Rīgu. Lai viņi šeit paliek? Nekad! Strēlnieku lielākā daļa - gan lielinieki, gan tie, kas bija pret viņiem, Rīgu ir atstājuši. Taču kaut kad šis karš tomēr beigsies! Tiks slēgti miera līgumi. Kas notiks ar Latviju? Tā joprojām paliks kā Krievijas impērijas sastāvdaļa, vai arī varbūt kļūs brīva un neatkarīga valsts? Taču tas nekad nevarēs notikt mierīgi un gludi! Tādi vēsturiski pagriezieni nekad nenotiek bez asinīm! Vieni gribēs panākt to, citiem savukārt būs gluži pretēji mērķi, bet trešie vienkārši gribēs tikai zagt un laupīt! Tā ir bijis un būs. Tāpēc, Silvij, es nekad fabrikā nestrādāšu. Kamēr dzīvošu, vienmēr būšu karavīrs. Arī miera laikā. Tāpat nekad necelšu māju, jo mani vecvecāki un vecāki pašā Rīgas centrā jau ir uzcēluši milzīgu piecstāvu namu! Bet kas attiecas uz precēšanos… Jā, droši vien. Kaut kad jau tam būs jānotiek.

Protams, kaut kad tam vajadzētu notikt, Silvija, joprojām patīkamā satraukuma pārņemta, nodomāja. Vai viņš šādā gadījumā nevarētu izvēlēties mani? Vai esmu neglīta? Neinteresanta? Nepievilcīga? Jā, maniem vecākiem nepieder piecstāvu nams Rīgas centrā, toties es, iespējams, viņam varētu būt daudz labāka sieva par jebkuru bagātnieci! Kāpēc ne? Es šopavasar beidzu pilsētas 3. meiteņu ģimnāziju, tātad esmu izglītota un pietiekami gudra, tai pašā laikā vēl protu darīt arī visus mājas darbus!

Ak, Dievs, kas tā būtu par laimi beidzot tikt projām no mūsmāju pelēcības, šaurības un domu nabadzības! Vai tad kādreiz sapņi nevar arī piepildīties? Vai nevar notikt brīnums? Ar ko es šo brašo karotāju varu piesaistīt? Ar ko?! Ar mūsu mazo būdu, ar niecīgo zemes pleķīti, ar saviem vecākiem - vienkāršiem strādniekiem? Protams, nē! Kas tad atliek? Es viņu varu piesaistīt vienīgi kā jauna meitene, kā kaislīga, neatvairāma un liktenīga sieviete, kuru viņš vēlētos iegūt un ieguvis paturēt! Šķiet, ka vismaz šobrīd varu cerēt lielākoties tikai uz viņa vīrišķīgajām vēlmēm. Tas būtībā arī ir vienīgais, ar ko vīriešus - gan bagātos, gan nabagos - mēs, sievietes, varam piesaistīt vienmēr.

Laulībā, un vēl retāk tikai intīmajās attiecībās, sievietes prāta gudrībai, saimnieciskajai prasmei, spējai pakļauties vai raksturu saderībai vienmēr ir bijusi otršķirīga nozīme vai vispār nav bijis nekādas nozīmes. Vīriešiem sieviete parasti ir vajadzīga vispirms jau gultai un tikai pēc tam kā mājsaimniece, viņa bērna māte, bet dažreiz arī kā skaista rotaslieta, ko ar pāva lepnumu izrādīt saviem radiem, draugiem vai ietekmīgiem cilvēkiem. Kāpēc man šādu izdevību laist garām? Kādēļ man vismaz nepamēģināt likt šim sievietes tuvuma tik ļoti izslāpušajam virsniekam pēc zaudētā kara atkal justies kā uzvarētājam? Tas būtu ļoti patīkams panākums ne tikai viņam vien. Arī man. Un galvenokārt tieši man!

Ļoti iespējams, ka Silvija nekad tā nebūtu domājusi un vēlāk arī rīkojusies, nekad viņas prātu nebūtu jaukuši sapņi par daudz labāku un skaistāku dzīvi, ja turpat ielas otrajā pusē aiz lielā dārza un metālā kaltā žoga nestāvētu apbrīnojami smalkā rokoko stilā celtā Račinsku māja un viņa jau no mazotnes ar skaudību nebūtu vērojusi šo cilvēku dzīvi. Varbūt Silvija apmierinātos ar to, kas pieder viņas vecākiem un pašai, bet pašlaik vairs nekādi spēki vai notikumi nespēja viņu atbrīvot no dziļi smadzenēs iesēdušās apņemšanās savu mūžu pavadīt daudz labāk, vieglāk un, galvenais, patīkamāk, nekā tas bijis iespējams līdz šim.

Pēc neilga laika Velta Lipska abus jaunos cilvēkus pasauca pusdienās un Viesturs Alberta vecākiem un Silvijai pastāstīja dažus ne pārāk briesmīgus kara notikumus, kuros bija piedalījies kopā ar viņu dēlu un brāli, vēlreiz mēģināja sīkāk aprakstīt to vietu, kur Alberts apglabāts, un apsolīja, ka pie pirmās izdevības noteikti viņus tur aizvedīs. Pēc tam pateicās par garšīgajām pusdienām, izgāja dārzā un palūdza atļauju nomazgāties.

Viesturs noģērba armijas frenci un kreklu, atsedzot sava spēcīgā, reljefi muskuļotā ķermeņa augšdaļu, kuru ieraugot Silvijai nedaudz aizrāvās elpa. Viņa ar patiesu sajūsmu un apbrīnu skatījās uz šo vīrišķīgo augumu un gluži kā nobriedusi un pieredzējusi sieviete vēlējās, lai šis augums un pats vīrietis piederētu tikai viņai vien! Tā bija kaut kāda vēl īsti nesaprotama, noslēpumaina, varbūt pat ļoti pirmatnēja, taču ārkārtīgi spēcīga vēlme, kas gandrīz neatvairāmi aicināja saplūst vienā veselumā ar šo vīrieti …

Kad Silvija pēc Viestura lūguma lēja vēso ūdeni uz vīrieša pleciem, viņa, neparasti satraukta un mazliet tā kā pat nobijusies, pirmo reizi mūžā juta, ka pašas ķermenī notiek kaut kas tāds, kas viņu biedēja, bet tai pašā laikā arī priecēja. Silvija pēkšņi saprata, ka šajā brīdī viņa jūt, domā un alkst to, ko parasti alkst un grib pieaugušie; ka tieši šajā brīdī viņa no meitenes lēnām pārdzimst un pārvēršas sievietē…

Vakarā, kad jau norietēja saule, māte Silvijas istabā ciemiņam uzklāja gultu, bet meitai guļvietu iekārtoja viņu istabā. Taču Viesturs pieklājīgi atteicās no sagādātajām ērtībām, to pamatojot ar nevēlēšanos krasi mainīt Lipskiem tik ierasto ikdienas ritmu, un pieteicās pārnakšņot malkas šķūnītī mājas pagalmā.

-   Es jau to apskatīju, - viņš teica, - un tas mani apmierina. Rūmes tur ir daudz, grīda sausa, nakts būs karsta. Es labprāt nakti pārlaistu tur.

-   Kā? - Velta nespēja noticēt savām ausīm. - Istabas vietā - šķūni?! Vai jums prāts! Cik gadus neesat gulējis mīkstā gultā?

-   Daudzus, - Viesturs atbildēja. - Tāpēc, gluži dabiski, esmu pieradis pie nedaudz skarbākiem dzīves apstākļiem. Bez tam tas būtu arī jūsu drošības labad. Ja nu šeit pēkšņi parādās vācieši vai kāda viņu patruļa… Tur man būs vieglāk atsisties, turklāt jūs varēsiet apgalvot, ka neko nezinājāt par naktī šķūnī slepus ieklīdušo cilvēku…

Tas bija diezgan spēcīgs arguments, un drīz Lipski bija ar mieru Viesturam guļas vietu iekārtot pustukšajā šķūnī.

Kad Viesturs, vispirms pa tvērienam nolicis revolveri, apgūlās, viņš caur puspievērtajām šķūņa durvīm domīgs raudzījās zvaigžņu pilnajās debesīs un atcerējās māti un tēvu, par kuriem apmēram jau pusgadu neko konkrētu nezināja. Un atcerējās Frīnbergu ģimeni, kuru vienīgo meitu Liliju viņš bija iemīlējis un ar kuru pirms viņu došanās negribētajā un zināmā mērā arī bīstamajā piespiedu evakuācijā uz Krieviju bija pavadījis vētraini skaistu, taču tai pašā laikā arī ļoti skumju atvadu nakti. Pašlaik gan visi toreiz pateiktie vārdi un smeldzīgi brīnišķīgās sajūtas kaut kur bija pagaisušas, pazudušas pirmsuzbrukumu nāves bailēs, artilērijas apdullinošajā dārdoņā, šrapneļu sprādzienos, kad, cieši pieplokot zemei, viskarstākā vēlēšanās bija pārvērsties tikko saredzamā skudrā vai tārpā, vai vissīkākajā mikrobā, kad ne par ko citu nebija iespējams domāt kā vienīgi minēt - trāpīs, netrāpīs? Vai vēl nākošajā brīdi būsi dzīvs, vai blakus sprāgusi mīna vienā mirklī tevi pārvērtīs par vienu no miljons pasaules kara Nezināmajiem karavīriem… Un ja tā, tad vēlāk bijušajās kaujas vietās un kritušo piemiņai uzceltajos pieminekļos būtu ari daļiņa no tavas elpas, pēdējā kliedziena un dvēseles…

Ko tu tagad dari, Lilij? - Viesturs turpināja saspringti domāt. Kā jums tur Krievijas plašumos šodien klājas? Tavs tēvs teica, ka tevi iekārtošot darbā par savu sekretāri, bet, iespējams, tur fabrikā pie teikšanas tagad ir citi - krievu priekšnieki, un tev nākas smagi strādāt kādā no fabrikas cehiem?

Tu, Lilij, biji maiga un trausla kā kristāla trauks. Vai tu izturēsi smago darbu? Es brīnumainā kārtā, varbūt tieši tavas mīlestības sargāts, vismaz līdz šim esmu izturējis to, ko ierastos apstākļos neviens cilvēks izturēt nespēj. Bet varbūt, Lilij, tevis nemaz vairs nav? Nevienu tavu vēstuli neesmu saņēmis. Tu nerakstīji, vai arī pasts nestrādā, kā nākas? Muļķības! Pasts taču strādā, tikai ne tu, ne es nezinām adreses! Kādā pasaules malā lai mēs viens otru tagad meklējam, Lilij? Bet varbūt ar jums ir notikusi nelaime? Diversija, no spējās apstākļu maiņas kāda nedziedināma slimība vai ari… tu mani vienkārši esi aizmirsusi? Cilvēki parasti visu atceras vecumā, bet jaunība ir īstais laiks, lai visu viegli varētu aizmirst, ļaujoties arvien jauniem un trakulīgākiem piedzīvojumiem, jaunu iespaidu un jūtu meklējumiem…

Varbūt pa šiem aizgājušajiem gadiem tevī kā skaistā ārzemniecē ir ieskatījies kāds stalts svešinieks? Es nemaz nebrīnītos, ja arī tu būtu iemīlējusi kādu no turienes vīriešiem. Ko gan daudz var nozīmēt kaisles trakumā izdvesti solījumi vai šķiršanās smeldzē doti zvēresti? Neko!

"Es tevi nekad neaizmirsīšu!"

"Es tevi gaidīšu!"

"Mūsu vienreizējā, skaistā un svētā mīlestība… Tā taču pastāvēs mūžīgi, vai ne?"

Ak, Dievs! Kas gan uz šīs pasaules vēl ir palicis svēts!? Kas mūžīgs?! Ja nu vienīgi zvaigznes debesīs un mūsu skaidro prātu neatturami nomācošā tieksme pēc pretējā dzimuma… Ne vulkānu izvirdumi, viesuļvētras vai zemestrīces ir dabas spēcīgākās izpausmes. Nē, ne tuvu! Daba savu šaušalīgo visvarenību izrāda tieši tad, kad rijas galā, skalu gaismā un miera pilnā klusumā kāda kalpa meita gaida atnākam cita kalpa dēlu… Vai arī kā pašlaik, kad es, tālo zvaigžņu apspīdēts, satraukts gaidu, kad pāri pagalmam uz manu pusi nāks klusi meitenes soļi… Ja es kaut mazliet ko sajēdzu no sievietēm, tad šiem soļiem agri vai vēlu noteikti ir jāatskan…

Vispirms Viesturs pa durvju šķirbu saskatīja garu ēnu, tad atvērās durvis un šķūnī kā lunkana meža kaķe uzmanīgi ieslīdēja Silvija…

-   Nāc šurp! - Viesturs klusi aicināja.

Meitene, pustumsā uzmanīgi taustoties, apsēdās Viesturam blakus un klusēja, līdz acis pilnīgi aprada ar apkārt esošo krēslas miglu. Viņas augumu sedza vienīgi plāns mājas tērps. Silvija sēdēja, kamēr pirmais satraukums nedaudz norima un, iespējams, lai būtu pilnīgi pārliecināta par to, ka tik tiešām ir atnākusi pie tā, pie kā nākusi, ar roku sataustīja blakus gulošā cilvēka galvu un plecus.

-   Tas esi tu, Viestur? - viņa čukstus jautāja.

-   Nebaidies, - viņš atbildēja. - Un apgulies!

Silvija tā arī izdarīja. Viesturs tūlīt sajuta, ka viņa viegli dreb.

-   Auksti? -Nē.

Vispirms Viesturs pa durvju šķirbu saskatīja garu ēnu, tad atvērās durvis un šķūnī kā lunkana meža kaķe uzmanīgi ieslīdēja Silvija…

-   Bail?

-   Mazliet.

-   No vecākiem vai manis?

-   Gan no vecākiem, gan tevis.

-   Es tev neko sliktu nedarīšu.

-   Es ticu.

-   Vecāki dzirdēja, kā tu aizej?

-   Šķiet, ka ne.

-   Ja arī dzirdēja, diez vai pakaļ skries, - Viesturs sacīja.

-   Droši vien.

-  Viņi tevi tur stingri?

-       Ne visai. Taču tava ziņa par Albertu… Māte visu vakaru raudāja.

-         Šobrīd Latvijā raud tūkstošiem māšu, - Viesturs nomāktā balsi pateica.

-   Tas neko nedod, - Silvija teica. - Tas nenomierina.

-        Es saprotu, - Viesturs sacīja. - Tavs puisis karā neaizgāja?

-Nē.

-       Tev vispār neviena puiša nav bijis? - Viesturs turpināja interesēties.

-  Bija, - Silvija atbildēja. - Alberta labākais draugs Leons.

-  Ja neaizgāja karā, kur tad palika?

-        Kaut kur Petrogradā, - Silvija paskaidroja. - Viņa tēvs bija labos draugos ar manu tēvu. Abi piedalījās 1905. gada revolūcijā.

-Kur?

-       Liepājā. Es esmu dzimusi tur. Pēc tam, kad Leona tēvu soda ekspedīcija nošāva, mēs pārcēlāmies uz Rīgu. Leons arī. Tagad jau pieaudzis, draudēja atriebties par sava tēva nāvi. Pēdējā laikā viņš vairākkārt tika arestēts. Bēguļoja. Pirms dažiem mēnešiem kā dedzīgs lielinieku aģitators aizdrāzās uz Petrogradu taisīt revolūciju. Kā tu domā, viņiem tas izdosies?

-        Nezinu, - Viesturs drūmā balsī atbildēja. - Tu tagad pēc viņa skumsti?

-       Nē, - Silvija pakratīja galvu. - Mums jau nekādas lielās mīlestības nebija. Tikai tā… Es jau sapratu uzreiz. Vai revolucionāri dzīvo ilgi? Vai uz viņiem var paļauties? Slimi, ideju pārņemti cilvēki. Ja nenošaus, tad uz ilgiem gadiem katorgā… Kas tā par dzīvi? Es, kā jebkura sieviete, tomēr gribu kaut ko daudz drošāku.

-        Karavīri arī nedzīvo ilgi, - Viesturs klusi pateica. - Un vispār… Vai uz pasaules ir kaut kas tāds, uz ko mēs varētu droši paļauties? Būtībā nekas… Varbūt izņemot vienīgi to…

Viesturs apklusa. Silvija strauji sakustējās un nopietna uz viņu skatījās.

-   Ko? - viņa ātri jautāja.

Viesturs savādi iesmējās.

-        Es saprotu, būtu diezgan muļķīgi jautāt, kāpēc tu pie manis esi atnākusi. Un tomēr…

-        Tu jau atbildi zini. - Silvija pasmaidīja. - Tas laikam arī ir vienīgais, par ko varam nešaubīties.

-   Tu domā mūsu jūtas, mūsu vēlmes?

-        Protams! - Silvija dzidri iesmējās. - Tu taču pats to nupat gribēji pateikt, vai ne?

-        Jā, Silvij, apmēram, - Viesturs piekrita. - Pašu jūtas mūs nekad nepieviļ. Mums vilšanos sagādā citi.

-        Es gribu, Viestur, lai tu par mani nedomātu neko sliktu, - Silvija palūdza. - It sevišķi par to…

-   Ka esi man blakus?

-   Tas taču nav nekas slikts vai nosodāms, vai ne?

-        Nē, Silvij, tas ir tikai dabiski, - Viesturs klusi sacīja. - Tu zini, kas ir katra karavīra visilgotākais sapnis?

-   Uzbrukuma laikā palikt dzīvam?

-       Arī tas, protams, - Viesturs piekrita. - Bet par to viņš tā īsti nesapņo. Viņš vienkārši cer, ka paliks dzīvs. Bet īstais sapnis ir tāds - caur debess tālumiem, zemes plašumiem un bezgalīgām ilgām tev pēkšņi blakus apsēžas skaista zilacaina latviešu meitene un tu viņas sejā un acīs beidzot ieraugi to, ko esi tik ilgi gaidījis un kas tev ir bijis pilnīgi nepieciešams…

Silvija maigi ar savu karsto plaukstu vairākas reizes pārbrauca pāri Viestura sejai, sajuzdama tik spēcīgu vēlēšanos atdoties šim cilvēkam, ka atkal nedaudz nobijās.

-       Kas karavīram ir pilnīgi nepieciešams? - viņa satraukta čukstēja. - Vai tas pats - palikt dzīvam?

-   Nē, - Viesturs nopietni atbildēja. - Drosme nomirt.

Silvija neticīgi paskatījās.

-   Vai tas ir vienīgais, ko sieviete viņam var dot?

-        Nē, Silvij, ne vienīgais, bet pats svarīgākais gan. Varbūt mīlestības visvērtīgākā īpašība ir tieši tā, ka mīlestība cilvēku lielākajai daļai piešķir lielu drosmi.

-       Man šķiet tieši otrādi, - Silvija sacīja. - Mīlestība rada bailes.

-   No kā? - Viesturs nesapratnē vaicāja. - Kāpēc?

-       Mēs vienmēr baidāmies zaudēt to, ko esam ieguvuši, - Silvija atbildēja. - Mēs tā esam iekārtoti. Diez vai pasaulē ir kaut viens cilvēks, kurš par iemīlēto cilvēku nebaidītos. Vismaz pirmajā laikā noteikti.

-       Pirmajā laikā viss rādās savādāk, - Viesturs teica. - Pēc tam pierodam un vēlāk pat visvērtīgākās lietas un visnozīmīgākie notikumi pamazām kļūst mazsvarīgi.

-        Žēl, - Silvija klusi novilka. - Viestur… Tikai, lūdzu, atklāti!

-   Es vienmēr esmu atklāts.

-   Tu esi precējies?

-Nē.

-   Un nekad arī neesi bijis?

-   Nekad.

-   Nopietni?

-   Es jau tev teicu - es nekad nemeloju.

-        Bet kāda mīļotā sieviete, kas tevi gaida pārnākam no kara, taču ir?

Viesturs mirkli nopietns domāja, tad nedaudz skumīgā balsī pateica:

-        Diemžēl mani no kara mājās pārnākam gaida vienīgi vecāki.

-   Tu patiešām nemānies?

-   Kāpēc?

-       Vai tad, kad atteicies gulēt istabā, bet vēlējies nakti pavadīt šeit… Tu jau domāji par mani? Tu cerēji, ka varbūt atnākšu? Tu mani gaidīji?

-        Jā, - Viesturs atzinās, pagriezās uz sāniem un sāka glāstīt meitenes apaļās krūtis. - Es nezināju, bet tiešām cerēju.

-   Kādēļ? - Silvija prasīja. - Vienkārši gribas sievieti?

-        Jā, - Viesturs neslēpa. - Bet ne tikai to. Es jau pirmīt stāstīju par katra karavīra sapni. Taču nupat jūtu, ka notiek kaut kas daudz nopietnāks.

-        Kas? - Silvija ātri jautāja. - Ja tu teiksi, ka esi manī iemīlējies, es tam neticēšu!

-        Bet tu? - Viesturs vaicāja. - Ko pati? Vai arī sagribējās tikai vīrieti, vai tevi šurp atveda kas svarīgāks?

Silvija krietnu laiciņu klusēja, ļaudamās Viestura glāstu baudai, tad lēnām pagriezās uz sāniem un ar kreiso roku apskāva viņa kaklu.

-        Svešais atnācēj… - Silvija klusi teica. - Es tevi esmu gaidījusi jau tūkstoš gadus… Par tevi sapņojusi un ticējusi, ka kādu dienu… Redzi nu, šī diena ir atnākusi. Atvērās mājas vārti, un tu pēkšņi parādījies manā priekšā. Tas var izklausīties neticami, bet es tevi mīlēju jau tad, kad vēl nemaz nebiji atnācis. Kad vēl sali Tīreļa purvā vai, putekļus rīdams, gulēji Mazās Juglas tranšejās.

-       Tas ir ļoti savādi, - Viesturs domīgi sacīja. - Ja Alberts nebūtu kritis, es šeit nekad nebūtu parādījies. Nekad tevi

nebūtu ieraudzījis. Mūs kopā, Silvij, ir savedusi tava brāļa nāve, nevis mīlestība… Taču pašlaik nešaubos… Mana mīlestība pret tevi radās vienā mirklī, līdzko tevi ieraudzīju. Es biju dzirdējis, ka tā dažreiz notiekot, taču nekad tam neticēju. Bet, izrādās, tā patiešām notiek.

Silvija vēl ciešāk piekļāvās Viestura spēcīgajam augumam, viņu abpusējie glāsti kļuva stiprāki, skūpsti kaislīgāki un abu vēlēšanās piederēt otram - neatvairāma.

Kad kaisle beidzot bija apmierināta un prāts nedaudz nomierinājies, Viesturs mazliet sapņaini sacīja:

-   Paies gadi. Mēs būsim jau sirmi un veci, ar mums būs noticis daudz kas labs un daudz kas slikts. Mēs būsim gulējuši zīda pēļos vai uz veciem, žurku sagrauztiem matračiem; mums būs palaimējies dzīvot pilīs vai nācies mūžu pavadīt vecos graustos; mums katram varbūt būs daudz sievu, vīru un mīļāko, bet tici, Silvij, šo nakti, šo mazo malkas šķūnīti mēs atcerēsimies visu mūžu…

Silvija sāka raudāt. Viesturs netraucēja. Pēc tam viņa, pārliekusies pār Viestura krūtīm un zemu noliekusi galvu, lūdzoši čukstēja:

-   Mīļais! Aizved mani no šejienes! Nolaupi! Es vairs negribu… Man te ir smacīgi dzīvot. Nē, es neko nesaku, vecāki ir labi, bet… Mums tepat aiz dārza dzīvo bagātie Račin- ski. Tā dzīvo daudzi. Es zinu. Taču ne jau tas ir galvenais!

Silvija pēkšņi apklusa un dziļāk ievilka elpu.

-   Kas tad ir galvenais? - Viesturs ieinteresēts jautāja.

-  Es nekad savā mūžā vairs nesatikšu tādu vīrieti kā tu! Un arī negribu! Es gribu vienīgi tevi!

Silvijas vārdos bija daudz patiesības, bet bija arī tas, ko viņa īpaši uzsvērt negribēja, un proti, - jau pirms vairākiem gadiem radusies ārkārtīgi spēcīgā vēlēšanās izrauties no vecāku atkarības, no šīs pelēkās, vienmuļās dzīves un ikdienas nabadzības. Un te nu pēkšņi, kā paša likteņa sūtīts, ierodas šis brašais latvju virsnieks - skaists un bagāts - un ar iekāres pilnām acīm viņu gandrīz vai izģērbj un iegūst jau pirmajā redzēšanās brīdī!

Mīlestība, protams, ir skaista pati par sevi, taču to vēl patīkamāku un daudz drošāku dara tas, ja aiz tās kā Ķīnas mūris stāv ne tikai mīļotais cilvēks, bet arī tas, kas šim cilvēkam pieder. Un jo vairāk, jo labāk! Ja minētā iemesla dēļ mīlestība varbūt arī ne vienmēr kļūst stiprāka, tad materiālās saites daudzus cilvēkus satur kopā spēcīgāk par visām mīlestības vai naida jūtām. Jo ne jau velti vēlāk šīs likumīgās saites var pārgriezt tikai vai nu tiesas spriedums vai noziegums…

-   Es, Silvij, savukārt gribu vienīgi tevi, - Viesturs saviļņots teica, tad, nedaudz klusējis, skarbi piebilda: - Taču tev, manu meitēn, ir jāzina un jāiegaumē… Ja es tevi ņemu un aizvedu… tad tev ir arī jābūt un jāpaliek kā vienīgajai… Tu mani saproti? Es - vienīgais tev, un tu - vienīgā man! Tu to vari apsolīt?

-   Jā, mīļais, - Silvija, satraukta un iekarsusi, čukstēja. - Es tev to apsolu! Man nekad neviena cita nebūs. Nekad…

5. nodaļa

Viesturs, uzvilcis Alberta izejamo uzvalku, kas viņam piešķīra vidējas rocības ierēdņa izskatu, pārgāja Daugavas tiltam un steidzīgiem soļiem cauri Vecrīgai devās uz Tēr- batas ielu.

Rīga vismaz ārēji neizskatījās pārāk cietusi no vāciešu uzbrukuma, taču bieži bija redzamas karavīru patruļas, mainījās ielu un iestāžu nosaukumi, protams, vācu valodā, un izskatījās, ko arī apliecināja daudzi pēdējo dienu avīžu raksti, ka vācieši te sataisījušies uz ilgu palikšanu.

"Baltija ir bijusi, ir un mūžīgi paliks Vācijas priekšpostenis Eiropas Austrumos!"

"Baltija - tā ir mūsu senču zeme! Mēs te esam un paliksim!"

Tas viss Viesturu darīja drūmu un naida pilnu. Viņš skaidri apzinājās sava pašreizējā stāvokļa bīstamību un absolūto bezspēcību šo stāvokli mainīt. Arvien biežāk uzmācās nožēla un šaubas, vai tomēr nevajadzēja rīkoties prātīgāk un kopā ar strēlniekiem doties uz Krieviju. Taču viņš ar dažiem domubiedriem nevēlējās karot tur, bet gan pret vāciešiem par Latvijas autonomiju vai pat brīvvalsti cīnīties tieši šeit - savā dzimtenē.

Saule jau taisījās uz rietu, Rīgā bija noteikta komandanta stunda, tāpēc Viesturs vēl vairāk paātrināja soli, lai laikus paspētu nokļūt mājās.

Jā, skaistais jūgendstila nams netālu no Vērmanes dārza joprojām stāvēja kā stāvējis. Pirmā stāva veikalu lielie skatlogi bija tukši un izskatījās, ka nekāda tirdzniecība vispār nenotiek.

Uzkāpis ceturtajā stāvā, Viesturs ļoti satraukts piezvanīja pie sava, septītā dzīvokļa durvīm. Pēc neilga laika durvis atvērās, un viņš atkal kā agrāk sev priekšā ieraudzīja veco, labo mājkalpotāju Mades tanti, kas bija tēva attāla radiniece un Simsoniem kalpoja jau divdesmit trīs gadus. Viņas seja sāk starot priecīgā pārsteigumā un, nespēdama apturēt saviļņojumu, Made apkrita Viesturam ap kaklu.

-   Viestur! Tu tomēr esi… - viņa čukstēja.

-  Labvakar, Madīt! - Viesturs sacīja, viegli apskāvis sirmās sievietes plecus. - Esmu gan. Kur man pazust?

-   Mēs gan dažreiz domājām… - Made šņukstēja. - Tā baidījāmies… Tā uztraucāmies…

-   Latviešu zēni tik viegli nemirst! - Viesturs bravūrīgi iesmējās un pa garu gaiteni devās uz priekšu. - Vecāki mājās?

-   Protams, Viestur, protams, kur citur viņiem būt?

Viesturs iegāja lielajā viesistabā, kur degoša kamīna

priekšā sēdēja viņa māte Ilma Simsone un lasīja biezu, ādas vākos iesietu grāmatu. Gaitenī izdzirdusi troksni un soļus, viņa ātri pagrieza galvu, paskatījās uz durvīm, kur tieši tobrīd negaidīti parādījās jau vairākkārt domās apglabātais dēls. Viņas sejā atplauka laimīgs smaids. Lai gan tas neapšaubāmi bija ārkārtīgi patīkams pārsteigums, varētu pat teikt, vienreizējs notikums Simsonu ģimenes dzīvē (vienīgais dēls tomēr karā palicis dzīvs!), kundze kā parasti, acīmredzot jau iedzimtā aristokrātiskā lepnuma dēļ, nekādu saviļņojumu neizrādīja. Viņa gan joprojām mīļi smaidīja, atviegloti uzelpoja un nepiecēlusies izstiepa rokas pret tik ilgi neredzēto dēlu.

Viesturs mātes priekšā noslīdēja uz ceļiem un pieglauda galvu viņas klēpim.

-   Mammu, esmu atgriezies, - viņš klusi teica. - Tieši tā, kā jums apsolīju.

-   Mēs tevi ļoti gaidījām, - Ilma sacīja, - un ticējām… Tu mums nedrīksti pazust.

Saklausījis balsis, no kabineta viesistabā ātri ienāca Tenis Simsons un tāpat neslēpa prieku par dēla ierašanos. Tikai vēlāk, kad nedaudz bija noplacis emocionālais spriegums, tēvs pastāstīja, kā Krievijas 12. armija atkāpjoties izlaupīja Rīgu, ko tūlīt ar tikpat lielu aizrautību turpināja un joprojām dara vācieši. Viņi ir noteikuši komandanta stundu, pilsētās civilo pārvaldi pilnībā pārņēmuši savā ziņā, daudzviet latviešu ierēdņi nomainīti ar vāciešiem vai viņiem pakalpīgiem vietējiem.

-   Tas ir diezgan pretīgi, - Tenis sacīja. - Kā viena daļa latviešu centīgi kalpoja krievu caram, tā tagad tie paši ar vēl lielāku sparu gatavi vergot vācu ķeizaram! Baidos, ka tā būs vienmēr - kāda vara nāks, tai arī kalposim!

-  Bet ko tu pats? - Viesturs painteresējās. - Vel joprojām strādā bankā?

-   Jā, pagaidām viņi mani neaiztika, - tēvs atbildēja.

-   Bankas pārvaldnieks tagad gan ir vācietis, bet mani pazemināja par viņa vietnieku.

-   Tātad vācu okupācijas varai kalposi arī tu…

-   Es to negribu! - tēvs dusmīgi pateica. - Es iesniegšu atlūgumu! Varbūt drīz viss atkal mainīsies un mēs, latvieši, beidzot varēsim sākt strādāt paši sev.

-   Kā mums būs ar iztikšanu?

-  Par to nav jāuztraucas! - tēvs mierinoši atmeta ar roku.

-   Mums ar māti ir diezgan lieli iekrājumi gan naudā, gan mantā. Daži kilogrami cara zelta rubļu un vesela kaudze dārglietu. Vēl kādā Šveices bankā prāva summa angļu mārciņās. Mēs esam nodrošināti līdz mūža beigām! Turklāt vēl īres nauda no pašu mājas īrniekiem! Ar to vien, lai kāda vara arī te būtu, mēs iztiksim. Un labi iztiksim! Bet kāds stāvoklis, Viestur, pašlaik ir tev? Kā es saprotu, tu ar pārējiem strēlniekiem uz Krieviju neesi atkāpies. Tu dezertēji?

-  Tā oficiāli iznāk, - Viesturs drūmā balsī atzinās. - Taču ar brigādes komandiera Goppera atļauju, varētu pat teikt, ar viņa pavēli. Mūs, manas rotas nelielu grupu, atstāja Latvijā. Es, tāpat kā tu, vairs nevēlos kalpot ne Krievijai, ne kādai citai varai. Pret vāciešiem gribu cīnīties šeit.

-   Kā? - tēvs stipri pārsteigts iesaucās.

-  Pagaidām vēl nezinu, - Viesturs atklāti pateica. - Varbūt sākumā izveidosim tikai nelielu partizānu grupu. Bet vēlāk… Ticu, ka tie nacionāli noskaņotie strēlnieki, kuri kopā ar Gopperu, Bangerski un Kureli pašlaik atrodas

Viesturs mātes priekšā nosildīja uz ceļiem un pieglauda

galvu viņas klēpim.

Krievijā, kaut kad taču Latvijā tomēr atgriezīsies! Un mums pašiem būs sava valdība un sava armija!

-   Kur ir tavs formas tērps? - tēvs jautāja.

-        To atstāju pie kāda kritušā karabiedra vecākiem, - Viesturs atbildēja, brīdi domīgs klusēja, tad pajautāja: - Vai no Frinbergiem nekādu ziņu nav?

-   Tu domā Liliju?

-Jā.

-        Viena vēstule atnāca, - māte sacīja. - īsti vairs neatceros kad. Šķiet, piecpadsmitā gada rudenī. Esot apmetusies Jekaterinburgā, Urālos. Jūtoties visumā apmierināta, taču |oti ilgojoties pēc Latvijas un īpaši jau pēc tevis.

-  Tas viss? - Viesturs prasīja. - Vairāk vēstuļu nav bijis?

-       Nē. Varbūt tagad kara laikā vēstules vienkārši kaut kur noklīst?

-  Iespējams, - Viesturs lēni sacīja, tad, ātri paskatījies uz māti un tēvu, nedaudz apmulsis turpināja. - Trīs gadus esmu bijis karā. Trīs gadus esmu gan cepinājies saules svelmē, gan mircis rudens dubļos, gan salis sniegputeņos. Trīs gadus katru dienu esmu skatījies nāvei acīs un rēķinājies, ka jebkura diena man var būt pēdējā. Jums to būs grūti saprast, bet tas ir drausmīgi. Pie tā it kā pierod, tai pašā laikā pie tā pierast nav iespējams. Ilgi šeit uzturēties nevarēšu. Tas var būt bīstami. Mums ir sarunāta tikšanās… kaut kur Kurzemē. Drošības apsvērumu dēļ vietu jums nevaru teikt. Tātad man atkal katra diena var būt pēdējā. Jūs abi man esat mīļi un labi, jūs esat mani vecāki. Taču es gribu, lai man bez jums būtu vēl kāds ļoti dārgs un tuvs cilvēks. Es gribu, lai man būtu un mani mājās sagaidītu arī sieviete. Sieva. Lilija ir tālu un ej nu sazini, kas ar viņu tur noticis un ko viņa pašlaik par mani domā un jūt. Tāpēc…

Viesturs uz brīdi apklusa, bet māte ar tēvu uz viņu skatījās ar pastiprinātu interesi.

-  Ko esi sadomājis? - māte satraukta jautāja un, it kā jau iepriekš paredzēdama ko sliktu vai vismaz nepatīkamu, sēžot mīkstajā atpūtas krēslā, iztaisnoja muguru, vēlēdamās visus turpmākos likteņa triecienus saņemt lepnā spītībā.

-   Es gribu apprecēties, - Viesturs negaidīti paziņoja.

-   Ar ko?! - māte, nepatīkami pārsteigta, iesaucās.

-  Ar sievieti, - Viesturs atbildēja.

-  Ar tik nopietnām lietām nevajag ākstīties! - tēvs bargi pateica. - To mēs paši saprotam, ka ar sievieti. Kas viņa ir un kur tu viņu esi atradis?

-   Tepat Rīgā, Iļģuciemā.

-Kad?

-   Pirms dažām dienām.

-   Tu esi pie pilna prāta?

-   Domāju, ka jā.

-  Es gan tā nedomāju! - māte asi sacīja. - Kas viņa tāda ir?

-    Sieviete, - Viesturs stūrgalvīgi atkārtoja. - Jauna, skaista sieviete. Mana kritušā karabiedra vecāku, pie kuriem atstāju savu formas tērpu, vienīgā meita.

-   Kas ir viņas vecāki? - māte turpināja interesēties.

-   Strādnieki - tēvs kurinātājs Iļģuciema stikla fabrikā, bet māte audēja Račinsku tekstilfabrikā.

-   Un tu sievieti no tādas ģimenes gribi ievest mūsu mājā? - Ilma Simsone, smagi nopūtusies, prasīja. - Mūsu ģimenē?

-   Jā, - Viesturs apstiprināja. - Šai sievietei nav ne vainas. Es viņā iemīlējos vienā mirklī.

-   Dzīvē tā nemēdz notikt, - tēvs iebilda. - Tā par to raksta tikai romānos. Taču es tevi, dēls, saprotu. Tu esi jauns, stiprs vīrietis un tev vienkārši vajag sievieti. Bet vai tāpēc tūlīt jāprecas?

-   Nezinu, varbūt tā ir tikai ilūzija, - Viesturs domīgi sacīja, - taču tādā gadījumā es uz šīs pasaules jutīšos kaut nedaudz drošāk. Tomēr ir milzīga starpība - mani mājās gaidīs vienkārši meitene vai baznīcā laulāta sieva. Tas būtībā ir jautājums par uzticību.

-   Muļķības! - tēvs pikti iesaucās. - It kā sieva nekad nevarētu būt neuzticīga! Bez tam… Kā viņu vispār sauc?

-   Silvija. Silvija Lipska.

-   Poliete?

-   Kāda tam nozīme?

-   Nozīme ir visam, kad tu izvēlies cilvēku, ar kuru gribi kopā pavadīt mūžu! - māte dusmīga atgādināja. - Vai viņa vismaz skolā ir gājusi?

-   Protams, - Viesturs atbildēja. - Silvija ir beigusi meiteņu ģimnāziju.

-   Strādnieku skuķis?! - Ilmas Simsones balsī skanēja skaidra neticība.

-  Jā, strādnieku meitene, - Viesturs smaidot sacīja, - kas apliecina ne tikai viņas gaišo prātu, bet arī mērķtiecību un skaidru zināšanu, ko viņa dzīvē grib sasniegt.

-   Protams, apprecēt bagātu vīru! - Ilma indīgi paziņoja. - Ko tad citu?

-   Diez vai, - Viesturs šaubījās. - Es taču pie viņiem tur nokļuvu nejauši! Ja Lipsku dēls nebūtu kritis…

-  Tad tu tagad rāmi gaidītu mājās atgriežamies savu Liliju un ne par kādām kāzām ar nejauši sastaptu meiteni pat nedomātu! - Ilma joprojām nekādi nespēja samierināties ar dēla tik pārsteidzīgo lēmumu.

-  Varbūt, - Viesturs lēnīgi piekrita, - bet es par Liliju trīs gadus neko nezinu! Varbūt viņa ir jau mirusi? Varbūt apprecējusies? Bet šeit man jau ir jauka, skaista, izglītota un mani mīloša sieviete. Ko man vēl gaidīt?

Visi klusēja. Viesturs piegāja pie mātes un viegli uzlika plaukstas uz viņas pleciem.

-   Tu redzēsi, viņa tev noteikti patiks!

Ilma neko neatbildēja, piecēlās un, atklāti izrādot savu neapmierinātību, steidzīgi devās palūgt Madei pagatavot tēju un vakariņas. Bet tēvs, drukno augumu iespīlējis rakstāmgalda krēslā, aizsmēķēja cigāru un, ironiski smīnot, pagriezās pret dēlu.

-  Zini, Viestur, vīrieši un it sevišķi karavīri savu gribēšanu parasti ātri apmierina tuvākajā bordelī pie ielasmeitām, - viņš teica, - nevis pirmo gadījuma dēļ sastapto sievieti tūlīt grābj par sievu! Es tev no sirds iesaku vēl nopietni padomāt! Laulība ir kā loterija - vari vinnēt, bet vari arī smagi zaudēt. Vari būt laimīgs, bet vari būt arī ārkārtīgi nelaimīgs. Dzīve var būt gan skaista, gan riebīga. Tāpēc…

-  Tāpēc, tēv, tā arī ir dzīve, - Viesturs atbildēja un ātriem soļiem devās uz savu istabu.

6. nodaļa

Rīga izskatījās kā izmirusi. Lielākā daļa veikalu bija slēgti, iedzīvotāji pārtiku saņēma uz kartiņām atsevišķi norādītās vietās, transports nestrādāja, izņemot dažus ormaņus, kuru lielajās ādas kulbās sēdēja uzpūtīga izskata vācu armijas virsnieki, nereti ar draiskām latviešu meitenēm. Par to it kā nevajadzētu justies pārsteigtam. Tā ir bijis un vienmēr būs - ienaidnieks, iebrucis svešā zemē, vienmēr sastaps iekarotās tautas pārstāvjus, kuri tam neviltotā sajūsmā pasniegs ziedus, visdažādākos pazemības apliecinājumus; neiztrūks arī jaunu sieviešu miesu piedāvājums.

Viesturs, nicinājuma pilns, aizgāja līdz vecajai Ģertrūdes baznīcai un mazliet pastāvēja pie tās. Durvis bija vaļā, un viņš nesteidzoties iegāja iekšā.

Milzīgi lielajā telpa neredzēja neviena dievlūdzēja. Baznīca, tāpat kā Rīga, šķita nomirusi.

Varbūt ir nomiris arī Dievs, Viesturs, baisā tukšuma iespaidots, rūgti nodomāja. Tas ir visai ticami. Ja kāds vecs Senās Romas prokurors Dieva dēlam varēja piespriest mokpilnu nāvi pie krusta; ja brutāli Svētās zemes iekarotāji viņu varēja arestēt un šo drausmīgo nāvessodu īstenot; ja Dievs to atļāva un turpmākajos divtūkstoš gados nespēja novērst ne mēri, ne inkvizīcijas patvaļu, ne cilvēku ciešanas un sāpes, ne karus… Tad piedod, Dievs, par manu uzdrīkstēšanos domāt, ka tevis patiešām nemaz nav. Vai tiešām tu šo pasauli radīji tikai tāpēc, lai, sēdot savā augstajā debess ložā, gluži kā teātra izrādē mierīgi noskatītos, kā cilvēki te viens otru plosa, kā mēs te visi ciešam, mokāmies, viens otru pazemojam, nododam, iekarojam, izkalpinām, liekam būt pazemīgiem, mūžīgi vainīgiem un nogalinām?

Kādēļ tas viss tev ir vajadzīgs?

Bet, ja tas notiek bez tavas ziņas vai esamības, tad kāpēc cilvēki tā rīkojas? Kāpēc viņi nedzīvo mierā un saticībā, bet centīga darba un mīlestības vietā tik bieži izvēlas naidu un karus?

Es zinu - tie ir jautājumi bez atbildes. Par šādu aplamu rīcību kāds droši vien iedomājās jau akmens laikmetā, kad ar cirvi rokā stāvēja kaimiņu cilts izpostītās alas priekšā.

Ar šo it kā ļoti vienkāršo kāpēc? mēs par apkārtnē notiekošo sākam interesēties, līdzko sevi šai pasaulē apjaušam. Un arī aizejot, vienalga - jaunībā vai sirmā vecumā, - jautājam kāpēc ? Kam tas viss bija vajadzīgs?

Upes krastmalā, baltas miglas apņemta, stāv tukša laiva.

Māja ar savām izdegušajām acīm - durvīm un logiem. Tukša.

Krāsns bez malkas un uguns.

Kūts bez lopiem un gana.

Pirmie rīta vilcieni bez pasažieriem.

Tuksneši bez ūdens.

Rūpnīcu korpusi bez darbgaldiem.

Vadi bez elektrības.

Kara invalīds bez kājām un acīm.

Sievietes bez bērniem.

Izsalkušais bez maizes gabala.

Telefons bez tavas balss.

Vēstules, kas nekad nepienāk.

Vārdi, izkliegti gaisā.

Lāsti, kas nevienu nesasniedz.

Kaparāmura Brāļu kapi - milzīgā kaudzē vienā dienā Nāves salā nosmakušie vairāk nekā divsimt 173. Kameņe- cas kājnieku pulka karavīri.

Babītes stacija. Garš sanitārā vilciena sastāvs pilns ar Ziemassvētku kaujās ievainotajiem latviešu strēlniekiem un krievu karavīriem. Astoņdesmit no viņiem šajā vilcienā tā ari nomira, nenonākuši līdz kara hospitāļiem. Turpat viņus arī apglabāja - simt metrus no toreizējās Pūpes stacijas.

Astoņdesmit, divsimt, piecsimt vai tūkstoš dzīvības?!

Vai kāds par to atbildēja? Vai kādu par to sodīja?

Medmāsa Vera. Skaista un nogurusi.

"Zēni, man jūs ir tik ļoti žēl…"

Un man bija žēl, ka šos zēnus, novārgušus un izsalkušus, no piesnigušajiem ierakumiem vajadzēja celt augšā pretim vācu trasējošajām lodēm…

Vai tas tiešām nekad nebeigsies?

Lielinieki jau pirms Olaines kaujām mēģināja šauteņu stobros saspraust puķes un brāļoties ar vāciešiem.

Pareizi, nepareizi?

Un kad atteicās iet uzbrukumā, pulku nostādīja rindā un katru desmito nošāva.

Pareizi, nepareizi?

Kliedz vienīgi ievainotie.

Vēsture uz to varbūt atbildēs tikai pēc simt gadiem, un arī tad varēs šaubīties par šīs atbildes pareizību.

Pēc neilga laika Viesturs izdzirda lēnus soļus, tie noklusa blakus un viņš lēnām pacēla augšup galvu. Vecs, nedaudz salīcis vīrs mazliet pārsteigts skatījās uz vientuļo baznīcas apmeklētāju.

-   Lai Dievs jūs svētī! - vecais vīrs klusi sacīja.

-        Paldies! - Viesturs tikpat klusi atbildēja. - Tas nemaz nebūtu slikti.

-        Jūsu ceļš uz šejieni… Vai jūs piemeklējusi kāda nelaime? - svešais pajautāja.

-        Nē, - Viesturs pakratīja galvu. - Ar mani viss ir kārtībā. Liela nelaime ir piemeklējusi Latviju.

-  Jā, tā ir, - svešinieks piekrita. - Bet tas nav uz ilgu laiku.

-   Esat gaišreģis?

-   Esmu mācītājs, - vecais vīrs negaidīti atbildēja.

-   Kāpēc baznīca stāv tukša? - Viesturs tūlīt jautāja.

-        Vēl jau ir agrs rīts, - mācītājs teica. - Turklāt okupācijas varas iestādes līdz turpmākajam rīkojumam ir aizliegušas noturēt dievkalpojumus.

-   Kāds tam iemesls?

-         Izskatās, viņi baidās no lielas ļaužu pulcēšanās, - mācītājs skumjā balsī sacīja. - Varbūt atminas piekto gadu,

Milzīgi lielajā telpa neredzēja neviena dievlūdzēja. Vecā Ģertrūdes baznīca, tāpat kā Rīga, šķita nomirusi.

kad pirms muižu dedzināšanas nereti ļaudis sapulcējās baznīcā.

-    Vai tad toreiz mācītāji savu draudzi aicināja uz vardarbību? - Viesturs nedaudz pārsteigts vaicāja.

-    Bija arī tādi, - vecais vīrs noskumis atbildēja. - Taču lielākā daļa, protams, mēģināja ļaudis no tādas rīcības atturēt.

-    Kāpēc? Vai tad tas nebija taisnīgi - atriebties vācu muižniekiem par latviešu zemnieku apspiešanu?

-    Kristīgā ticība un Baznīca nemaz tā īsti neatzīst tādus jēdzienus kā taisnīgi, netaisnīgi… Mums ir jāievēro un jātic vienīgi tam, ko cilvēcei novēlējis Jēzus Kristus: Mīliet…

-    Mācītājkungs! - Viesturs gandrīz vai dusmīgi teica. - Vai jūs tagad, kad pusi Latvijas ir okupējis vācu karaspēks,

sagādājot simtiem tūkstošiem cilvēku neizmērojamas ciešanas, bēgļu gaitas svešumā un neskaitāmus kauju laukus ar kritušajiem… Jūs spētu ļaudis aicināt uz visaptverošu cilvēkmīlestību?!

-   Nē, - mācītājs drūmi sacīja. - Tāpēc jau es neatrodos kancelē, bet kā vienkāršs cilvēks stāvu jums blakus.

-   Vai tas nerunā pretī jūsu reliģiskajai pārliecībai un amata pienākumiem? - Viesturs ieinteresēts prasīja.

Mācītājs, zemu noliecis galvu, klusēja.

-   Un ja tā, cienīgtēv, - Viesturs skarbā balsī turpināja, - vai mums nav jāatzīst, ka jebkuras okupācijas vara vienmēr ir stiprāka par Dieva varu?

-  Nē, - mācītājs tikko dzirdami atbildēja. - Tā nevajag ne domāt, ne runāt! Neviena okupācija nevar pastāvēt bezgalīgi ilgi. Bet Jēzus Kristus un Dievs pastāv un pastāvēs mūžīgi.

-  Lūdzu, nedusmojieties, - Viesturs sacīja, - taču nebūtu slikti, ja cilvēkiem no Dieva varas pastāvēšanas būtu arī kāds lielāks labums, nekā tas, ko mēs gūstam no viņa pielūgšanas.

-   Tie ir zaimi, - mācītājs sarūgtināts atgādināja.

-   Nekādā ziņā, - Viesturs nepiekrita. - Tā ir patiesība. Tieši tā patiesība, ko katrs cilvēks diendienā izjūt uz savas ādas. Pārtikas kartiņu, lai es saņemtu savu dienišķās maizes gabalu, man iedos kāds okupācijas varas ierēdnis, nevis Dievs. Un tā tālāk un tā joprojām.

-    Jūs, kungs, neizprotat kristīgās reliģijas būtību, - mācītājs līdzjūtīgi konstatēja. - Dievs un ticība Dievam stiprina mūsu garu un dvēseli, nevis miesu, lai gan nereti notiek arī tā.

Krietnu laiciņu abi klusēja.

-  Atnācis šurp, jūs taču šeit meklējāt garīgu mierinājumu, nevis iespēju ieturēt brokastis, - mācītājs sacīja. - Varbūt es maldos?

-   Nē, mācītājkungs, - Viesturs strauji pakratīja galvu un pasmaidīja. - Jums taisnība. Atklāti sakot, es nācu sastapt tieši jūs. Taču ieraudzījis tukšo zāli, apmulsu un apstājos. Paskatījos uz altāri, uz Jēzu Kristu, šo to atcerējos un man pēkšņi šķita, ka krustā ir piesista arī Latvija…

-    Diemžēl tā ir, - mācītājs piekrita un vērīgi noskatīja Viestura spēcīgo augumu. - Piedodiet, bet vai jums nevajadzēja būt… karavīram?

-  Vajadzēja, - Viesturs apliecināja. - Taču es nevēlos karot par Krievijas Pagaidu valdību.

-        Neviena armija nekaro par valdību, - mācītājs atgādināja. - Armija vienmēr cīnās par valsti.

-        Bet es par Krievijas valsti cīnīties negribu, - Viesturs cietā balsī pateica.

-  Vai esat pacifists?

-       Nē, tieši otrādi, - Viesturs atbildēja. - Esmu kvēls kara piekritējs, taču tikai šeit, Latvijā. Karot, lai no Latvijas pēc iespējas ātrāk padzītu vāciešus.

-       Lai jums tas izdodas, kungs! - mācītājs teica un Viesturam pārmeta krustu. - Jūs manu svētību esat saņēmis.

-       Es labprāt nojums saņemtu vēl kaut ko, - Viesturs teica. - Tāpēc jau ari šurp nācu.

-   Ko, dēls?

-        Es ļoti gribētu… - Viesturs mazliet apmulsa. - Neskatoties uz to, ka pašlaik saprotamu iemeslu dēļ neesmu uzvilcis formas tērpu, es tomēr esmu karavīrs. Šodien man briesmas draud arī bez tā. Tāpēc es vēlos… Man ir sieviete, ar kuru gribu apprecēties. Steidzīgi! Katra diena ir svarīga! Katra diena man var kļūt liktenīga! Es saprotu, ka pastāv diezgan stingri reglamentēta baznīcas laulības ceremonijas izpilde. Vispirms trīs svētdienas pēc kārtas jums no kanceles draudzes priekšā vajadzētu mūs uzsaukt jeb publiski pasludināt mūsu laulības pieteikumu un tā tālāk. Vai šoreiz, apstākļu spiesti, mēs šo procedūru nevarētu saīsināt? Jūs mūs vienkārši salaulātu un šo laulību reģistrētu baznīcas grāmatā.

-  Vai tiešām tā jāsteidzas? - vecais vīrs jutās izbrīnīts.

-       Jā, mācītājkungs, - Viesturs apstiprināja. - Es šo sievieti mīlu un man ir ļoti maz laika.

-  Jūs baidāties kara nāves?

-       Tā ir, cienīgtēvs. Taču vairāk baidos atstāt sievieti, kura, ar mani nesalaulājusies, būs daudz nelaimīgāka, nekā tas ir pašlaik.

-  Arī tad, ja jūs karā patiešām kristu?

-   Tieši par to es domāju.

-  Jūs viņu mīlat?

-   Protams.

-  Vai viņa jau gaida bērnu? -Nē.

-   Kad jūs gribat šo ceremoniju veikt?

-   Tas atkarīgs no jums. Es varu kaut vai rīt vai parīt.

-   Labi, - mācītājs piekrita. - Labāk tomēr parīt. Es visu sagatavošu. Kā līgavu sauc?

-   Silvija Lipska.

-   Vai tā būs jūsu pirmā laulība? -Jā.

-   Kādai konfesijai jūsu līgava pieder? - mācītājs painteresējās. - Vai gadījumā nav katoliete?

Viesturs uz mirkli apmulsa, tad droši atbildēja.

-   Nē! Viņa pieder luterāņu draudzei.

-   Tādā gadījumā neredzu šķēršļus…

-   Vai šai procedūrai būs vajadzīgi arī liecinieki? - Viesturs prasīja.

-  Jā, - mācītājs īsi atbildēja.

-   Kā ar līgavas tērpu? Man šķiet, viņa tik ātri nekādu baltu līgavas kleitu nespēs sarūpēt.

-   Tad to arī nevajag, - mācītājs mierinoši pateica. - Tagad, kara laikā, galvenais jau nav tērps. Svarīgi, lai jūs viens otru mīlētu un būtu abpusēji uzticīgi.

Noliktās dienas rītā, Viesturs no Rīgas centra pie Silvijas uz Iļģuciemu atbrauca ar ormani, pirms tam viņam palūdzis karieti nedaudz izpušķot ar ziediem.

Silvija tik negaidītā - un tomēr sapņu sapņos gaidītā! - notikuma piepildījuma brīdim bija pacentusies saposties. No draudzenes aizņēmās vienkāršu, toties baltu vasaras kleitu, matos izveidoja lokās, uzkrāsoja lūpas, bet kājās uzāva baltas kurpes - arī palienētas.

Lai gan kāzas iekrita darbdienā, Silvijas vecāki no darba bija atprasījušies un, tāpat kā līgava, tagad uzpucējušies un ļoti satraukti gaidīja ierodamies cilvēku, kurš tik negaidīti viņu vienīgo dzīvu palikušo bērnu tūlīt ievedīs pavisam citā, ja varētu ticēt līgavaiņa vārdiem - skaistā un pārticības pilnā pasaulē.

Vai viņi varēja nejusties laimīgi?

Vai laimīga varēja nejusties Silvija?

Kā pērkona grāviens no skaidrām debesīm bija pienācis jau pieaugušās meitenes mūžā tik ļoti izšķirošais un ārkārtīgi nozīmīgais dzīves mirklis - tikpat kā nepazīstams vīrietis, tevi pēkšņi ieraudzījis, pēc īsāka vai garāka laika aizved no vecāku mājām pie sevis, kur meitene, tagad kļuvusi sieviete un sieva, ar savu dzīvi vairs nekad nevarēs rīkoties kā brīvs un neatkarīgs cilvēks, bet būs pakļauta pavisam citiem sadzīves un laulības dzīves likumiem, kurus neievērojot var nākt visbargākie sodi, asaras, fiziskas un garīgas sāpes, izmisums, bailes un pat nāve.

Silvija to apzinājās, taču jau sen ilgotā vēlme nokļūt daudz labākā dzīvē ņēma pārsvaru pār neziņu un dažbrīd uznākušajām šaubām, kas tad galu galā šis Viesturs Simsons īsti ir par cilvēku?

Vai viena diena, kas īstenībā ir tikai īss mūža mirklis, spēj radīt priekšstatu par cilvēka būtību?

Vai viena mīlas nakts var atklāt cilvēka dvēseli, viņa raksturu, paradumus un ļaunās vai labās domas?

Ja kāda sieviete no rīta mazliet nogurušā balsī, bet laimē starojošām acīm saka - mīļais, tā bija burvīga nakts! - tad vēlāk ļoti daudzos gadījumos šī burvīgā nakts var izrādīties viņas dzīves vislielākie maldi…

Risks pastāv, taču vai visa dzīve nav viens liels un nepārtraukts risks?

Silvija staroja. Zigurds un Velta Lipski jutās laimīgi un pagodināti.

Viesturs Silviju ieraudzīja it kā pirmo reizi. Viņa patiešām, lai gan vienkārši ģērbusies, bija pārvērtusies gandrīz vai līdz nepazīšanai - kļuvusi vēl skaistāka, vēl pievilcīgāka, vēl sievišķīgāka. Viesturs ne mirkli nenožēloja savu izvēli. Kas būs vēlāk, par to viņš daudz nedomāja. Ko vispār nozīmē jēdziens vēlāki Vai mēs to zinām? Vai spējam paredzēt? Kāpēc domāt vai zīlēt, kāda būs turpmākā dzīve, ja neviens nevar pat skaidri zināt, ko nesīs rītdiena? Un vai vispār tā pienāks?

Kāda sieviete pretimnācējam reiz esot pajautājusi, cik pašlaik ir pulkstenis? Un viņš atbildējis: "Cienītā kundze! Katrā ziņā ir daudz vēlāks, nekā jūs domājat!"

Viesturs panāca dažus soļus tuvāk, ar abām rokām viegli apskāva Silvijas plecus un, neslēpdams sajūsmu, iesaucās:

-   Tu esi brīnišķīga!

-   Patiešām? - Silvija laimīga smaidīja. - Es tev patīku?

-   Pēc stundas tu jau būsi mana sieva, - Viesturs atgādināja.

-   Tas man joprojām šķiet kā sapnis.

-  Tas varbūt arī ir sapnis, - Viesturs sacīja. - Sapnis, kas notiek īstenībā.

-   No manas puses liecinieki ir vajadzīgi?

-        Nē, Silvij, iztiksim ar manējiem. Es tagad jūs visus aizvedīšu līdz baznīcai, tur tavus vecākus atstājuši, abi dosimies uz manām mājām, kur tevi iepazīstināšu ar saviem vecākiem.

-        Bet kā ar manējiem? - Silvija mazliet apmulsa. - Tu viņus ar saviem vecākiem iepazīstināt negribi?

-   Gribu, - Viesturs atbildēja, - taču to nevēlas manējie.

Tas Silvijai bija nepatīkams pārsteigums un viņa nedaudz

noskuma.

-        Bet ar mani viņi tomēr vēlas iepazīties? - Silvija klusi jautāja.

-        Ne sevišķi, - Viesturs atklāti pateica. - Taču es uz to pastāvēju.

-        Žēl, - Silvija skumīgi teica. - Tātad es, vēl nebūdama tava sieva, viņiem jau esmu kļuvusi ienaidniece?

-  Ne gluži, - Viesturs sacīja. - Varbūt vēlāk viss kļūs labāk.

-       Vai viņi tev bija paredzējuši daudz skaistāku, bagātāku meiteni?

-       Šajos laikos, kad pasaule vārās kā melns piķa katls, neko daudz uz priekšu paredzēt nav iespējams. Jātver un pilnībā jāizdzīvo katrs dzīves mirklis, ko liktenis mums tik dāsni dāvā. Mazāk domā, mazāk raizējies, mazāk baidies! - tādai tagad vajadzētu būt ikviena cilvēka dzīves devīzei.

-        Bet kā ar mīlestību? - Silvija prasīja. - Tagad cilvēki var iztikt bez tās?

-        Kad pasaulē valda naids… - Viesturs domīgi sacīja un meiteni viegli noskūpstīja uz pieres. - Bet nebaidies! Mēs, Silvij, esam izņēmums. Mēs šo dienu un, ja paveiksies, arī turpmāko laiku veltīsim tikai mīlestībai un priekam.

-        Bet, ja nepaveiksies? - Silvijai atkal nedaudz ietrīcējās balss.

-   Tad iztiksim ar šodienu vien, - Viesturs atbildēja.

-        Vai tas visam mūžam tomēr nebūtu tā kā par maz? - Silvija vēl drebošākā balsī jautāja.

-       Iespējams, - Viesturs piekrita, - taču tas var izrādīties milzīgi daudz… ja, piemēram, manam mūžam liktenis būs atvēlējis pavisam īsu laiku…

Pēc nepilnas stundas, Zigurdu un Veltu atstājis baznīcā, Viesturs tik negaidīti ātri atrasto līgavu aizveda parādīt saviem vecākiem.

Pēc nepilnas stundas, Zigurdu un Veltu atstājis baznīcā, Viesturs tik negaidīti ātri atrasto līgavu aizveda parādīt

saviem vecākiem.

Ilma Simsone, Silvijai roku nesniegdama, vispirms viņu vērīgi noskatīja, apmierināti secinādama, ka vismaz izskata ziņā dēlam ir bijusi laba gaume, taču pēc tam, diezgan nicīgi pavīpsnājot, mierīgi paziņoja.

- Es, jaunkundz, nezinu, ko jūs īsteni jūtat pret manu dēlu un kādi ir jūsu turpmākie dzīves mērķi. Tāpēc teikšu uzreiz - jūs nekad šajā mājā nevarēsiet būt saimniece, jūs nekad nekļūsiet man tuva, es jūs vienmēr uztveršu tikai kā svešinieci, kurai savas jaunības un droši vien arī pavedinošas un kaislīgas uzvedības dēļ tik viegli un muļķīgi ir izdevies savos precību valgos iepīt manu dēlu.

Es jums nekādu laimi nevēlu, jo šīs tik pretdabiski sasteigtās laulības ir pilnīgā pretrunā ar tiem maniem priekšstatiem, kā ir jāizvēlas laulātie draugi un kā jānotiek pašai laulību ceremonijai. Jūs abi man esat sagādājuši ļoti nepatīkamu pārsteigumu, kuru Viesturam, iespējams, es vēlāk piedošu, taču jums, jaunkundz, nekad!

Ilma Simsone, beigusi savu Anglijas karalienes cienīgo monologu, strauji pagriezās un, augsti izslējusi galvu, lepnā gaitā devās uz saviem grezni iekārtotajiem apartamentiem.

Daudz pielaidīgāks savos uzskatos un attieksmē pret paredzamo notikumu bija Viestura tēvs Tenis Simsons. Neskatoties uz to, ka cienījamais kungs bija baņķieris, kura darbā vienmēr nepieciešams skaidrs prāts un stingra roka, mājas dzīvē, kā tas nereti gadās, viņš bija pilnīgs pretstats savai valdonīgajai sievai - patukls, omulīgs plikpaurains kungs, kuram patika nobaudīt labus dzērienus un uzspēlēt kārtis, smēķēt dārgus cigārus un šad tad arī slepus izklaidēties ar jaunām pērkamām sievietēm.

Pēc dažām tradicionāli ieturētajām iepazīšanās frāzēm Tenis Simsons, cieši skatīdamies uz jauno pāri, to tāpat pārsteidza ar negaidīti garu paziņojumu.

- Dariet, ko gribat, es jūsu savstarpējās attiecībās nejaukšos. Ne kādam par labu, ne sliktu. To varu apsolīt. Ceru, ka jūsu attiecības būs labas un savstarpēji izprotošas. Es gan esmu liels pretinieks jebkura veida pārsteidzīgai cilvēka rīcībai, jebkuram neapdomīgam solim, it sevišķi, ja tas skar arī citu intereses un dzīvi, taču pašreizējos apstākļos jūsu pārlieku sasteigtās laulības varbūt ir arī attaisnojamas. Karš, okupācija, kara laika likumi un mēs, latvieši, atkal kādam zem papēžiem… Taču cerības uz labāku nākotni pastāv. Kas zin, varbūt Krievija tomēr Vāciju uzvar, tā no šejienes aizies un tad, iespējams, ar latviešu strēlnieku palīdzību mēs no Krievijas varēsim autonomijas veidā iegūt vismaz ierobežotu neatkarību. Bet pagaidām…

Lai jūsu kopdzīve ir laimīga un skaista! Mēs ar māti uz baznīcu neiesim. Kad būsiet salaulāti, nāciet atkal šurp, Made pagatavos pusdienas un Viesturs jums, jaunkundz, parādīs jūsu istabas šā dzīvokļa galā, kur arī dzīvosiet. Taču ilgi to darīt droši vien nevajadzēs. Jūs jau zināt - Viestura māte ir kategoriski pret jūsu laulībām, tāpēc es ļoti negribētu, lai ar jūsu ienākšanu, jaunkundz, mūsu ģimenē rastos saspringta atmosfēra un dažādi konflikti.

Tuvākajā laikā mūsu mājas trešajā stāvā atbrīvosies labs trīsistabu dzīvoklis, jūs abi pārvāksieties uz turieni un par savu dzīvi būsiet atbildīgi vienīgi paši savas sirdsapziņas un goda priekšā. Mēs neiejauksimies. Tā ar māti norunājām. Dzīvojiet, kā paši mākat, ūn, ja būsiet laimīgi, par to tikai priecāšos. Bet, ja būsiet nelaimīgi, neraudāšu. Cilvēks vienmēr pats ir vainīgs gan savos zaudējumos, gan uzvarās. Vainu citiem uzveļ vienīgi vājie. Tāpēc, bērni, esiet stipri un pat dzīves visgrūtākajos brīžos nekad nenokariet galvas! Ja zaudēt, tad ar cieņu, ja uzvarēt, tad ar lepnumu par savu spēku!

Un tad Viesturs ar Silviju atkal devās uz Ģertrūdes baznīcu, kur par viņu laulības lieciniekiem Viesturs bija uzaicinājis savu kādreizējo skolas biedru Rūdolfu Rupeiku un viņa jauno sievu Valentīnu.

No malas skatoties, skats bija jauks un svinīgs.

Lielos sudraba svečturos degošas sveces. Tās stipri dūmo un dažbrīd izskatās, ka apkārtne un varbūt pat visa pasaule lēnām iegrimst smaržīgā miglā.

Kāds spēlē ērģeles, bet melodija ir bezgala skumja, un Viesturam uz brīdi iešaujas prātā, ka šāda mūzika daudz labāk piestāvētu bērēm.

Tieši iepretim stāv krustā piesists Jēzus Kristus un, aizmirsis par savām sāpēm, nesapratnē noskatās, kā netālu no viņa ciešanu vietas divi jauni cilvēki apmulsuši smaida.

Vai tiešām viņi grib būt laimīgi, kad visapkārt tik daudz nelaimīgo?

Bet varbūt viņi ir viegli sajukuši prātā, pasaules gruvešos mēģinot radīt ko jaunu?

-   Dieva dēls Viestur Simson, vai jūs labprātīgi, neviena nepiespiests un patiesā mīlestībā gribat ņemt par sievu…

-Jā!

-   Dieva meita Silvija Lipska, vai jūs no laba prāta un mīlestības esat gatava kļūt par sievu…

-Jā!

-  Lūdzu, uzlieciet rokas uz Bībeles, skatoties viens otram acīs, vienojieties skūpstā un pēc tam atkārtojiet…

-    Es zvēru būt uzticīgai un uzticīgam… Es zvēru labprātīgi, kā tas Dieva bērniem pienākas, paklausīgi un ar gaišu prieku pildīt svētos laulības dzīves pienākumus un vienam pret otru izturēties ar cieņu, padevību un mīlestību! Zvēru un svinīgi solos… Es dzīvošu tikai tev un mūsu bērniem! Es nekad savu vārdu un mūsu ģimenes godu neaptraipīšu ar necienīgu rīcību, ne sliktām domām un vārdiem! Es dzīvošu tā, lai sabiedrība par mums izjustu lepnumu un mūsu bērni būtu izglītoti un cilvēka vārda cienīgi! Mēs dzīvosim ar ticību Dievam, ļaudīm darīdami tikai labu un vajadzīgu! Āmen!

Pēc tam Viesturs Silvijas pirkstā uzvilka zelta laulības gredzenu un ap kreiso roku kā kāzu dāvanu aplika ļoti skaistu, vairākiem briljantiem rotātu sudraba rokassprādzi. Laulības gredzens gan likās nedaudz par lielu, taču tas šai brīdī nešķita svarīgi. Daudz svarīgāk bija tas, ka Silvija Lipska nupat bija pārtapusi par Silviju Simsoni, bet Viesturs dabūjis sievieti, ar kuru, kamēr bija vēl dzīvs, varēja nodoties tik ilgi kārotajiem mīlas priekiem… Bet bojāejas gadījumā - cilvēku, kas uz viņa kapa varēs nolikt ziedus un žēlabās dažreiz arī paraudāt.

Tādās reizēs neviens jau neko vairāk arī nevar. Un varbūt arī nevajag.

Kā ar laiku izdziest mīlestība un pati dzīve, tā lēnām izgaist arī atmiņas par bijušo.

Un tad tu sirms, vecs un nespēcīgs domā - man ir bijis viss un nav bijis nekas…

7. nodaļa

Es mūsu kāzas patiešām uztvēru kā sapni un vēl ilgi notikušajam nespēju noticēt.

Es, nabadzīga Iļģuciema strādnieku meita… pēkšņi bagāto Simsonu mājā! Taču patiesībā pēc sava rakstura, domāšanas veida un uzvedības nekāda maigā sapņu meitene tomēr nebiju. Visu notikušo uztvēru īstenībai atbilstoši, jo vienmēr esmu skaidri zinājusi, ko gribu un ko spēju.

Protams, tieši Viestura negaidīto parādīšanos mūsmājas pagalmā es negaidīju, taču vai ikvienai sievietei kaut reizi prātā nav pazibējusi šādas negaidītas satikšanās vīzija? Kāpēc tā īstenojās tieši man, es nezinu. Negribu domāt, ka tikai tāpēc, ka karā krita mans brālis un kāds agrāk vai vēlāk būtu atnācis pie mums ar šo ziņu.

Ja tam tā bija lemts notikt, tas varēja būt arī ziemā vai tādā laikā, kad es vispār neatrastos mājās, bet liktenim nez kāpēc tomēr labpatika iegrozīties tā, ka tieši šī diena bija ļoti karsta, un es dārzā atrados gandrīz vai neapģērbta…

Būdama jauna un vēl ar ļoti mazu seksuālās dzīves pieredzi, tik daudz tomēr sapratu, ka nekāda mīlestība no pirmā acu uzmetiena, vismaz vīriešiem, nepastāv. No pirmā acu uzmetiena vīriešiem var rasties vienīgi grūti apvaldāma iekāre, it sevišķi pēc tam, kad esi ilgstoši pabijis cietumā, gūstā vai karā, par sievietēm vien domājis un viņas gribējis. Vai tad kāds brīnums, ja viņš, ieraudzījis jaunu un ne visai apģērbtu sievieti, pēkšņi galīgi apstulbst un rīkojas tā, kā citos apstākļos nekad nebūtu darījis?

Bet vai tā ir mīlestība?

Un vai arī es to, ko jūtu pret Viesturu - būtībā man vēl svešu cilvēku - varu nosaukt pasaules skaistākajā vārdā?

Nezinu.

Bet kas tad galu galā mīlestība vispār tāda ir?

Varbūt patiešām tikai vārds, un tas, ko mēs cits pret citu jūtam, nav nekas vairāk kā tikai skaists pašapmāns? Nenoliedzami, šis jūtas ir siltas un patīkamas, taču es vēl nezinu, vai tās ir tik stipras un noturīgas, lai man tik nejauši dzīves ceļā pagadījies vīrietis, pēkšņi dvēseliski un miesiski kļūtu tik dārgs, ka viņa labā varētu ziedot savu mūžu un varbūt pat dzīvību.

Dzīvē tā nemēdz notikt, vai notiek ārkārtīgi reti.

Viestura vecāki pret mani izturējās pasvītroti vēsi, lai neteiktu vairāk - viņi pret mani izturējās klaji ignorējoši! It sevišķi vīramāte Ilma. Dažreiz pat šķita, ka viņa mani dziļi ienīst. Skaidri zinot, ka tas nekādā ziņā nav saistīts ar manām cilvēciskajām īpašībām, bet gan vienīgi un tikai sociālās izcelsmes dēļ, man arī pret viņu drīz radās naids tieši tā paša iemesla dēļ - tāpēc, ka viņi bija bagāti.

Viesturs man patika, pat ļoti, un es spēju pienācīgi novērtēt gan viņa ārējo izskatu, gan vienmēr pieklājīgo izturēšanos, gan to, ka tieši viņš mani bija izrāvis no tās vides, kurā tik ļoti negribēju atrasties.

Taču man par lielu pārsteigumu arī šī jaunā, tik bieži izsapņotā pasaule tomēr ne tuvu nebija tāda, kādu to biju iedomājusies. Ārēji tā nenoliedzami izskatījās spoža un patīkama, taču visi cilvēki, kuri bieži apgrozījās Simsonu mājā, man šķita mazliet nedabiski, bez jebkāda cilvēciska siltuma un labestības. Viņi parasti runāja vienīgi par politiku, naudu, īpašumiem, dažādiem darījumiem, akciju kursiem un sīkām veikalu lietām. Acīmredzot viņiem tas bija ļoti interesanti un pat vajadzīgi, taču es no tā visa neko nesapratu, man bija mokoši garlaicīgi.

Arvien biežāk jutos kā notiesātā, kas nevainīga ieslēgta nevis cietuma kamerā, bet gan cieši noslēgtā zelta būrī, kur visapkārt viss mirdz un laistās; kur mūmijām līdzīgi cilvēki, tērpušies dārgās drēbēs, izmanto vēl dārgākas mēbeles, un, aizklīstot uz lielā dzīvokļa vienu galu, šais lielajos plašumos varēja ari apmaldīties un tikai ar grūtībām atrast ceļu atpakaļ. Patiesībā tā bija diezgan tukša, ļoti auksta un bezdvēseliska vide, kas mani pamazām sāka nomākt tikpat spēcīgi kā manu vecāku pieticīgais miteklītis Iļģuciema nomalē.

Bet ikviens cilvēks acīmredzot spēj visai ātri pierast kā pie nabadzības, tā ari bagātības. Man personīgi, protams, vēl nekas daudz nepiederēja, lai gan juridiski mans stāvoklis jau bija pavisam cits. Es kā pilntiesīga Simsonu ģimenes locekle jebkurā situācijā (šķiršanās vai Viestura nāves gadījumā) varēju droši pretendēt uz daļu no Simsonu lielajiem kustamajiem un nekustamajiem īpašumiem. Tas mani bargās vīramātes priekšā darīja daudz drošāku un vairs ne tik pazemīgu. Bet tam… Jā, tam klāt nāca tas, ka sāku Viesturu iemīlēt.

Viņš ar savu dažreiz pat mazliet biedējošo seksuālo enerģiju un izteikti vīrišķīgo temperamentu spēja arī manī izraisīt līdz tam vēl nekad nepiedzīvotas izjūtas un vētrainus kaisles uzliesmojumus.

Mēs bieži kļuvām gandrīz vai traki un, atklāti sakot, tie varbūt arī bija mana mūža skaistākie brīži. Beidzot sapratu, kāpēc vīrieši tik alkatīgi tiecas pēc sievietēm un kāpēc mēs, varbūt nedaudz maigākās formās, sapņojam un gaidām Viņu…

Mīlestība ir kā zemeslode, kuras dzīlēs - zem ārējā apvalka ar jūrām, mežiem, kalniem, klusiem strautiņiem un ziedošām pļavām - glabājas mūsu slēptākās tieksmes, to izvirdumi un ugunīs kvēlojošā lava - mūsu kaislība un dažreiz neprātam līdzīgā vēlme saplūst vienotā veselumā ar cilvēku, kuru tev izraudzījis liktenis.

- Vai tieši tāda izskatās mīlestība? - es, pēc kārtējās grēka reizes stipri aizelsusies, klusi jautāju.

-   Nē, - Viesturs atbildēja. - Tas, ko cilvēki viens ar otru dara gultā, ir tikai mīlestības svētku reizes. Pārējais paliek pelēkajai ikdienai un pierastajiem strīdiem par sīkumiem, asajām rakstura atšķirībām, rūgstošai neapmierinātībai, skaļām un bieži nepamatotām greizsirdības scēnām, rupjiem savstarpējiem apvainojumiem, klajiem meliem un brutālai fiziskai ietekmēšanai.

-   Tu man spētu iesist? - satraukta vaicāju.

-   Nē, Silvij, nekad! - Viesturs atbildēja. - Nebaidies! Es tevi varētu varbūt vienīgi nošaut.

-   Kad? - vēl satrauktāka prasīju. - Kāpēc?!

-  Ja uzzinātu, ka man esi neuzticīga.

-  Viestur… - es ar sausām lūpām čukstēju. - Vai tiešām tas varētu būt tik liels noziegums, kā vārdā tu man spētu atņemt dzīvību? It sevišķi, ja tu mani, kā saki, mīli? Vai tad, kad uzzini par mīļotā cilvēka neuzticību, mīlestība pēkšņi zūd?

-   Nezinu, - Viesturs strauji paraustīja plecus. - Es dzīvē vēl nekad neesmu sastapies ar sievietes neuzticību. Taču domāju un jūtu… Ja tu kādreiz kaila un tik ļoti kārdinoša kā pašlaik gulētu cita vīrieša gultā un, kaisles pārņemta, alktu pēc viņa glāstiem un tuvības… Tas mani pazemotu, es to uztvertu kā mūsu savstarpējo solījumu nodevību.

-   Kā karā, vai ne? - rūgti iesmējos. - Nodevējus nošaut!

-   Apmēram, - Viesturs negribīgi noņurdēja.

-  Ko tāds greizsirdīgs un atriebes apmāts cilvēks ar šādu rīcību iegūst? es vaicāju.

-   Viņš neiegūst neko, - Viesturs drūmā balsī atbildēja. - Tieši otrādi - viņš zaudē visu! Lai gan patiesībā viņš visu jau ir zaudējis pirms tam - kad viņa mīļotā sieviete likās gultā ar citu.

-  Tās, Viestur, ir muļķības, - pārliecināta sacīju. - Kad tā notiek, tad vīrietis nekad tomēr nezaudē visu, bet zaudē tikai savu sievieti. Un arī tad ne vienmēr.

-   Bet, ja vīrietim šī sieviete tomēr nozīmē visu?

-   Tā nemēdz būt. Stipri šaubos, vai kāds cilvēks pilnībā var atsvērt visu dzīvi.

-  Vai es tev tāds nevarētu būt? - Viesturs negaidīti prasīja.

-  Tas nav izslēgts, - es atbildēju. - Mēs kopā esam vēl pārāk īsu laiku, lai es, tev nemelojot, to varētu droši apgalvot.

-          Tu man, Silvij, lūdzu, nekad nemelo, labi? - Viesturs lūdzošā balsi teica un tas mani stipri pārsteidza. - Ja kādreiz negribēsi teikt patiesību, labāk klusē!

-   Es tev nekad nemelošu, - sacīju. - Apsolu. Tikai šaubos, vai meli dažreiz tomēr nav labāki un daudz noderīgāki par patiesību.

-   Diez vai.

-    Tu taču toreiz, atnākdams pie mums uz Iļģuciemu, maniem vecākiem varēji neteikt taisnību par Alberta nāvi. Varēji mums pastāstīt, ka viņš ir pazudis bez vēsts vai pieslējies lieliniekiem un palicis tepat vācu vēl neokupētajā Latvijas daļā. Tavi meli maniem vecākiem un man varbūt vēl uz ilgiem gadiem būtu devuši kaut kādas cerības, - es teicu.

-  Tu man, Silvij, pārmet?… - Viestura balsī jaudās mulsa nesapratne.

-   Nē, ko tu! - pagriezos uz sāniem un vairākas reizes ar plaukstu pārbraucu pār viņa spalvainajām krūtīm. - Es to minēju tikai kā piemēru.

-   Tas, Silvij, bija slikts piemērs.

-  Ja tev nepatika, piedod!

-    Nezinu, kā būs vēlāk, - Viesturs turpināja, - bet līdz šim es esmu pieradis cilvēkiem teikt vienīgi patiesību. Tāda bija mana audzināšana un vēlāk pie tā pieradināja kara apstākļi. Es savas rotas karavīriem pirms uzbrukuma ne reizi nespēju, viņus iedrošinot, stāstīt to, kas nekad nevarēja notikt: "Zēni, cīnieties kā lauvas un jūs visi paliksiet dzīvi!" Nē! Pareizi vai nepareizi, bet es vienmēr teicu savādāk: "Puikas, tagad mums jāceļas kājās un jādodas pretim vācu lodēm! Droši vien daudzi šajā uzbrukumā kritīs, bet tāds diemžēl ir mūsu liktenis - būt šā kara upuriem. Mūs pašus un mūsu vecākus, sievas un līgavas var mierināt tikai viens - mēs savas dzīvības būsim atdevuši Latvijai!"

-   Tā tu sacīji? Patiešām?

-   Varbūt tas izklausās teikts pārāk augstos toņos, taču apziņa, ka nāve var nebūt gluži velta, mazliet nomierināja un gandrīz vai vienmēr palīdzēja pārvarēt uzbrukuma sākuma mirkļos radušās bailes. Pēc tam viss aizmirstas, tu iekriti pat tādā kā aizraujošā azartā un vairs nedomā, kritīsi vai ne. Tu vienkārši cīnies.

-   Tev bieži ir bijis jāiet uzbrukumā?

-   Bieži, Silvij, ļoti bieži.

- Tu man spētu iesist? - satraukta vaicāju. - Nē, Silvij, nekad! - Viesturs atbildēja. - Nebaidies! Es tevi varētu varbūt vienīgi nošaut.

-   Kā tu paliki dzīvs?

-   Nezinu!

-   Varbūt tāpēc, lai satiktu mani?

-   Man vienkārši ir paveicies, - Viesturs sacīja.

-   Nē, lūdzu, pasaki, ka tas ir noticis tieši manis dēļ!

-   Tā tas patiešām izskatās.

-   Esi laimīgs?

-       Ne visai. Es, protams, jūtos apmierināts, ka esmu dzīvs un varēju satikt tevi. Taču pilnīgi laimīgs jutīšos tikai tad, kad no Latvijas tiks padzīti vācieši! Vienīgi tas beidzot varētu attaisnot daudzos upurus, ko mums, latviešiem, ir

prasījušas gan Ziemassvētku kaujas, gan cīņas pie Ķekavas, Olaines, Rīgas, Nāves salā un pie Mazās Juglas. Šo upuru ir drausmīgi daudz.

-   Tu vāciešus ienīsti?

-  Jā, - Viesturs apstiprināja. - Pat ļoti.

-   Kāpēc tu nepārgāji pie lieliniekiem? - es prasīju. - Viņi taču vairāku pulku sastāvā sava Iskolata vadībā vēl atrodas tepat Latvijā!

-   Tur jau tā lieta, ka tikai atrodoši - Viesturs, pēkšņi kļuvis dusmīgs, iesaucās. - Bet viņi nekaro! Viņi negrib pret vāciešiem cīnīties! Viņi runā tikai par mieru, jo šo mieru, savu politisko mērķu vadīti, grib visi boļševiku vadoņi! Bet es gribu karu! Jā, lai cik tas drausmīgi arī neskanētu! Es gribu karu! Gribu, lai Latvijā nekad vairs nebūtu ne vāciešu, ne krievu! Gribu Latviju… mūsu pašu.

-   Vai tas vispār ir iespējams?

-   Nezinu, - Viesturs, pavisam sadrūmis, atbildēja. - Bet es to gribu!

Vēl ciešāk pieglaudos Viestura kailajam, ļoti muskuļotajam augumam un man šķita, ka šā vīrieša ķermenī sakrājies visu latviešu spēks un brīvības alkas, kas mūsos ir briedušas gadsimtiem ilgi.

-   Tu esi šodienas Lāčplēsis?

-    Nē, Silvij, tas būtu pārāk skaisti. Esmu vienkārši Vācplēsis… Tu par to vari pasmieties. Un arī es pats par to varu vienīgi pasmaidīt, jo šie vārdi, pasacīti nevis kaujas laukā, bet gan gultā ar sievieti, skan kaut kā nepatiesi un pat zaimojoši. Lāčplēsis, Vācplēsis… Bet gan jau, Silvij, gan… Viss vēl priekšā.

-   Kāda, Viestur, ir mūsu nākotne? - joprojām ļoti satraukta jautāju. - Tu atkal aiziesi karā un es palikšu viena?

-   Es atkal aiziešu karā, bet tu viena nepaliksi. Tev taču būšu es - tavs vīrs.

-   Kaut kur tālā tālumā… Ko man tas dos?

-   Bet sirds? Silvij! Ceru, es taču tavā sirdī palikšu vienmēr?

-  Jā, mīļais, - es čukstēju, - vienmēr. Bet tagad atkal nāc manī… Agrāk nekad nebiju pat iedomājusies, cik tas var būt brīnišķīgi un satraucoši… Es jūtos kā apreibusi. Tavs spēks mani dara laimīgu.

Tā pagāja vēl viena mīlas nakts. Un tad vēl, un vēl, un vēl…

Vai tā cilvēkiem nebūtu pasakaina dzīve, ja mēs prastu dzīvot tikai ar mīlestību vien? Kāda velna pēc mums ir vajadzīgs vēl kas cits?

Pienāca 1918. gads. Februārī vācieši no Baltijas līdz pat Melnajai jūrai austrumu frontē sāka varenu lieluzbrukumu un, okupējot visu Latvijas teritoriju, apstājās pie Pleskavas. Taču drīz pēc tam Krievija ar Ļeva Trocka roku Brest- ļitovskā, spoži īstenodama boļševiku partijas mērķus par revolūcijas turpināšanu un tās nosargāšanu, parakstīja miera līgumu ar Vāciju, kas Latviju, pārējo Baltiju un daudzas citas teritorijas pilnībā un uz mūžīgiem laikiem atdeva Vācijas pārvaldījumā, tā atkal (jau kuro reizi!) atņemot latviešiem iespēju kļūt brīviem no svešas varas.

Apmulsuši jutās arī nacionāli noskaņotie latviešu politiķi, finansisti, namīpašnieki, rūpnieki, tirgotāji un strādnieki.

Latvija - Vācijas lielhercogiste?!

Un ja arī tikai mūsu Dievzemīte Kurzemīte…

"Mēs, Vilhelms, no Dieva žēlastības vācu ķeizars, prūšu karalis utt. ar šo uzdodam mūsu valsts kancleram grāfam fon Hertlingam paziņot Kurzemes zemes padomei, ka mēs, ievērodami viņu pārstāvju vēlēšanos un mūsu kanclera ziņojumu, Vācijas valsts vārdā atzīstam Kurzemes hercogisti par brīvu un neatkarīgu valsti un esam gatavi Vācijas valsts vārdā noslēgt ar Kurzemi tādus līgumus, kas nodrošina šo zemju ciešas saimnieciskas un militāras saites. Uzdodam valsts kancleram sagatavot šādu līgumu noslēgšanu.

Galvenajā mītnē, 1918. gada 15. martā.

Vilhelms, Vācijas ķeizars, un grāfs fon Hertlings, kanclers."

Vairs precīzi neatceros, kad tas īsti notika, jo nekas īpašs vispār nenotika, taču acīmredzot tas bija tā paša 1918. gada pavasarī. Kādu vakaru Viesturs, nonācis no savu vecāku milzīgajiem apartamentiem ceturtajā stāvā uz trešā stāva trīsistabu dzīvokli, kur bijām pārvākušies jau rudenī, pienāca pie manis un, lūdzoši paskatījies acīs, klusi sacīja:

-   Silvij… Tomēr arī tev vajadzēs nākt augšā.

-   Tu taču zini…

-   Daži viesi pilnīgi deg nepacietībā redzēt manu jauno sievu, - Viesturs teica. - Tev tur ir jāparādās. Ja nepatiks, varēsi drīz atkal iet prom.

Līdz piekritu, krietnu brīdi domāju. Viestura vecāku dzīvoklī nez kādā sakarā notika kārtējā, kā toreiz teica, dineja. Kaut kas līdzīgs vēlākajām Preses ballēm vai vienkārši - augstākās sabiedrības kopā sanākšana ar jaunu tērpu un dārglietu izrādīšanu, mērenu iedzeršanu, dažādām klačām, dejošanu, veikalu darījumiem un kāršu spēlēšanu.

Apmēram tā, kā tas notiek arī šodien.

No vienas puses, nav ko noliegt, man ārkārtīgi gribējās arī pašai būt piederīgai pie šīs sabiedrības daļas, kam mans pašreizējais stāvoklis pavisam oficiāli atbilda, taču no otras puses… Joprojām nespēju aizmirst, no kurienes te pie Simsoniem esmu nokļuvusi, ka esmu strādnieku meitene un manī, varbūt pat iedzimts, mājo ja ne gluži naids, tad vismaz liela nepatika pret šiem, nekad smagu darbu, trūkumu un badu nezinošiem cilvēkiem.

Tāda pati nepatika, kādu daudzi nabadzībā dzīvojoši ļaudis pret bagātniekiem izjūt arī šodien, kas man liek domāt, ka marksistiem taisnība vien būs, - šķiru naids tomēr pastāv un tas jebkurā valstī pastāv tik ilgi, kamēr nav panākts daudzmaz vienlīdzīgs visas sabiedrības sociālais stāvoklis.

Nedaudz savedu kārtībā matus, uzvilku Viestura nesen dāvinātu tumšzilu samta kleitu, ap kaklu apliku krāšņas dzintara krelles un abi uzkāpām augšā, kur Viesturs sanākušajiem viesiem mani stādīja priekšā kā savu sievu.

Ieraudzījusi daudzās dāmas dārgās vakarkleitās vārda pilnā nozīmē apkrāvušās ar visdažādākajām dārglietām, pirmajos mirkļos no visa šī ārējā spožuma krietni apmulsu, taču drīz tas pārgāja, un es, varbūt ar neapzinātu pašlepnumu un spītu (vai es sliktāka par visām šīm vecenēm?!), viņām spiedu roku, locīju galvu un ne pārāk skaļi sacīju:

-  Silvija… Ļoti patīkami. Silvija. Ļoti patīkami. Silvija…

Satraucošs mirklis iestājās pēc tam, kad Viesturs mani

pieveda pie sievietes, kura pārējo vidū izcēlās ar vienreizēju skaistumu, greznu briljantu kaklarotu un bija vienīgā (neskaitot vīramāti), kuru es pēc izskata jau pazinu.

-   Irēna Račinskas kundze, - Viesturs mūs iepazīstināja. - Mana sieva.

-   Ļoti patīkami, - kārtējo reizi sacīju. - Silvija…

Mūsu skatieni sastapās, un es jau pirmajā brīdī nojautu,

ka šī sieviete ir ne tikai apbrīnojami skaista, bet arī labestīga. Viņas acis izstaroja tādu siltumu un gaišumu, ka man uzreiz pret viņu radās dziļas simpātijas un vēl līdz galam neizprasta uzticība. Taču es vēl nenojautu, ka mūsu dzīves ceļi dīvainā kārtā krustosies un mūs abas vienos kāds liels noslēpums un traģiski likteņa pagriezieni…

Pārējās dāmas mani diezgan nekaunīgi, taču tai pašā laikā ar neslēptu interesi rūpīgi nopētīja, glaimīgi smaidīja. Tā arī paliku neziņā, kāda esmu viņu vērtējumā.

Principā man tas bija vienalga.

Kungi gan izskatījās daudz atklātāki. Viņi neslēpa sajūsmu (varbūt tā bija pat patiesa!), smaidīja un izteica visdažādākos komplimentus, kas man, protams, ļoti patika.

Pēc tam viesi atkal izklīda, sarunādamies staigāja pa lielo zāli, šad tad pie zviedru galda paņemdami kaut ko ēdamu vai dzeramu.

-   Viņi ir maitas! - pēkšņi skaļi iesaucās kāds netālu no manis stāvošs kungs.

-   Kurus tu domā? - Tenis Simsons tūlīt prasīja.

-  Kā - kurus? - dusmīgais vīrs bija nesapratnē. - Tos vācu noorganizētos Kurzemes zemes padomes locekļus, kuri tūlīt tik sparīgi aizsūtīja vēstuli Vācijas ķeizaram Vilhelmam ar lūgumu Kurzemi kā brīvvalsti nekavējoties uz mūžīgiem laikiem pievienot Vācijas impērijai!

-  Vai viņi tajā zemes padomē nesalika tikai baltvāciešus vien? - Simsons painteresējās.

-   Nē! - dusmīgais kungs atbildēja. - Tur viņi ir salikuši arī latviešus!

-  Tādā gadījumā tie patiešām ir pēdējās maitas! - Simsons piekrita. - Nekāda patriotisma! Nekāda goda un latviskās pašapziņas!

Šodien atceroties vēl 1940. gada vasaru ar padomju okupācijas varas ātri noorganizēto, tāpat tikai no latviešiem sastāvošo Latvijas Tautas valdību, kas apkaunojošā pazemībā lūdza atļauju Latvijai brīvprātīgi iekļauties Padomju Savienības sastāvā, man kārtējo reizi rūgti jāpasmaida vai jānotrauš asara gan par vēstures dīvaino atkārtošanos, gan par lielas latviešu tautas daļas mūžīgo vēlmi dzīvot citu pakļautībā un pretēja uzskata pilsoņus vienmēr uzskatīt par nodevējiem.

Pēc neilga laika, kad biju atgājusi malā un ar stipri sajūtamu skaudību, bet tai pašā laikā arī ar zināmu derdzīgumu skatījos uz visu šo krāšņo publiku, pie manis nesteidzoties, rokā turot garkājainu vīna glāzi, pienāca Irēna Račinska un burvīgi pasmaidīja.

Tāda viņa bija ari vēlāk. Vienmēr eleganti apģērbusies, slaida kā svece, gaumīgi izrotājusies, mīļa un jauka. Par tādām saka - sieviete ar šarmu. Vīriešu skatījumā viņa droši vien izskatījās vēl satriecošāka. Kā teica Viesturs: "Viņa mulsina vīriešu prātus."

-        Piedodiet, - Irēna patīkamā balsī sacīja. - Es taču jūs kaut kur esmu jau redzējusi, vai ne?

-        Tā ir, kundze, - es apstiprināju. - Līdz pagājušā gada vasarai dzīvoju jums kaimiņos. Tur joprojām dzīvo mani vecāki.

-   Kur tas būtu?

-   Palangas ielā, - es paskaidroju. - Mēs esam Lipski.

-       Ā! - Irēna saprotoši novilka. - Droši vien kādreiz esam tikušās Riekstu ielas veikalā vai tāpat vien redzējušās.

-        Jūs pati ejat uz veikalu iepirkties? - mazliet pārsteigta jautāju.

-   Dažreiz, - Irēna pasmaidīja. - Pārmaiņas pēc.

-        Es itin bieži no mūsu mājas pagalma esmu jūs redzējusi dārzā, - teicu. - Tas jums ir ļoti skaists.

-        Jā, speciāli algojam labu dārznieku, - Irēna paskaidroja. - Viņš agrāk ir strādājis Francijā.

-        Vai tiešām kopis Versaļas pils dārzus? - nedaudz ironiski jautāju.

-        Nē, Versaļā viņš nav strādājis, - Irēna nopietni atbildēja. - Viņa vectēvs gan ir bijis karaļa dārznieks.

-        Vai jūsu skaisto māju arī cēlis kāds ārzemnieks? - pajautāja.

-       Tā iznāk, - Irēna apliecināja. - To projektēja pasaulslavenais polis Zbigņevs Kaspurovičs. Vīrs viņu speciāli sameklēja Varšavā.

Irēna Račinska aristokrātiskā cēlumā pielika vīna glāzi pie lūpām, iedzēra dažus malkus un, kā iepriekš, viegli smaidīdama, mani atkal ar interesi uzlūkoja.

-  Ar ko nodarbojas jūsu vecāki? - viņa negaidīti pajautāja.

Labu brīdi domīgi klusēju, tad iecirtīgi un tai brīdī nez

kāpēc pat lepni pateicu:

-       Mani vecāki ir strādnieki. Māte strādā jūsu vīra tekstil- fabrikā par audēju.

-        Jā? - Irēna tēloja vai arī patiešām jutās pārsteigta. - Tagad viņām tur esot daudz darba. Viņas aužot drānas armijas vajadzībām.

- Piedodiet, - Irēna patīkamā balsī sacīja. - Es taču jūs kaut kur esmu jau redzējusi, vai ne i

-    Atvainojiet par varbūt netaktisku jautājumu, - es teicu, - bet vai jūs pati esat kādreiz strādājusi?

-  Nē, - Irēna sacīja un atkal burvīgi pasmaidīja. - Labprāt to darītu, taču vīrs neļauj.

Tobrīd ne man, ne Irēnai Račinskai, ne kādam citam uz šīs pasaules pat visbaigākajos murgos nevarēja ienākt prātā, ka pēc divdesmit četriem gadiem, 1942. gadā, šai patiešām izcili skaistajai, maigajai, aristokrātiski smalkajai sievietei - no bada novārgušai, ar velteņiem kājās, vecu pufaiku mugurā, saplēstu vīrieša zaķeni galvā un ar smagu cirtni rokās - Taišetas trasē nāksies labot Transsibīrijas dzelzceļa sliedes…

Interesanti, kā mēs dzīvotu, izturētos un rīkotos; kādi vispār veidotos mūsu uzskati un attieksme pret dzīvi, pasauli un sabiedrībā notiekošajiem procesiem, ja jau iepriekš būtu skaidri zināms, kāds liktenis mūs sagaida?

-   Vai dzīvot bez darba nav garlaicīgi? - es pavaicāju.

-  Un jums, Silvij? Jūs taču arī tagad nestrādājat, vai ne?

-   Tā ir, kundze, - es apliecināju. - Un patiešām ir garlaicīgi.

-  Mēs ļoti gribam bērnu, - Irēna negaidīti teica un viņas maigajā balsī ieskanējās nelielas skumjas. - Kad tas beidzot notiks, es strādāšu kā māte.

-  Arī es to labprāt darītu, - sacīju. - Būt mātei laikam ir vispatīkamākais darbs.

-   Droši vien, - Irēna piekrita. - Kad būsiet pie saviem vecākiem, lūdzu, ienāciet pie manis ciemos! Nekautrējieties! Padzersim tēju, pasēdēsim dārzā, pēc mēneša tas viss būs vienos ziedos, un papļāpāsim par dzīvi un saviem vīriem! Jūs taču Viesturu apprecējāt lielas mīlestības dēļ, vai ne? Citādas laulības es nemaz nespēju iedomāties.

-   Tik tiešām, kundze, - nedaudz sadrūmusi sacīju. - Es Viesturu iemīlēju, kad viņš bija atnācis paziņot par mana brāļa nāvi…

-   Piedodiet, - Irēna stipri samulsa. - Es to nezināju. Un tomēr tas ir savādi…

-   Jums taisnība. Ar cilvēkiem bieži notiek ļoti savādas lietas…

8. nodala

1918. gada augusts bija lietains un auksts.

Rīgu un Latviju vēl joprojām pilnībā pārvaldīja vācieši, taču latviešu sabiedrībā ar katru dienu jaudās ja ne gluži atklāta pretestība pastāvošajam okupācijas režīmam, tad tomēr no Latviešu zemnieku savienības un citām nesen nodibinātajām nacionāli orientētām sabiedriskajām organizācijām arvien biežāk izskanēja aicinājumi un atklāta vēlēšanās Latviju redzēt kā neatkarīgu valsti. Tai pašā laikā, it sevišķi Rīgā, liela sabiedrības daļa tomēr gribēja palikt vācu varas paspārnē, bet ne mazāka tautas daļa savukārt bija noskaņota lielinieciski un jau ar nepacietību gaidīja dzimtenē atgriežamies latviešu strēlniekus, kuri vienīgie, nodibinot arī šeit padomju varu, varētu vāciešus padzīt un beidzot Latvijā ieviest stingru kārtību.

Latvijas tauta bija tik sašķelta, tik atšķirīgi domājoša un vērsta uz pilnīgi pretējiem politiskiem mērķiem un ideāliem, ka ne par kādu vienotību valsts nākotnes labā nevarēja būt ne runas.

Silviju Simsoni šie notikumi īpaši neskāra un, atklāti sakot, arī neinteresēja. Viņa jau bija diezgan labi iejutusies jaunajā latviešu buržuāziskajā sabiedrībā, ar vairākām jauniegūtajām draudzenēm bieži satikās tā sauktajos dāmu tējas vakaros, kur pēc sirds patikas varēja paklausīties mūziku, uzzināt jaunākās baumas par sabiedrībā pazīstamiem cilvēkiem un arī pašām paklačot par visu, kas tobrīd ienāca prātā.

Tā gan bija diezgan vienmuļa un pat garlaicīga dzīve, taču to Silvijai kompensēja kolosāli patīkamā apziņa par piederību pie sabiedrības augstākā slāņa, tās krējuma, lai gan patiesībā nekādu pašas nopelnu šā stāvokļa sasniegšanā nebija.

Silvija Simsone, kā gandrīz vai visas tautā pazīstamās sievietes, sabiedrības augšējos slāņos un līdz ar to avīžu tenku lappusēs bija nokļuvušas, pateicoties vienīgi savām veiksmīgajām laulībām ar slaveniem vai bagātiem vīriešiem.

Taču kāpēc pie tā nebūtu nekādi mani personīgie nopelni? - Silvija domāja. Dzīve vispār nav nekas vairāk kā diezgan prasts tirgus placis, bet ikviena laulība lielākā vai mazākā mērā tikai savstarpēji izdevīgs darījums, kad vīrietis izvēlas sievieti visām savām dzīves vajadzībām, bet tai nākas dot pretī savu skaistumu, dvēseli un miesu. Un, jo sievietes ārējais skaistums ir spožāks, dvēsele dāsnāka un miesa kārdinošāka, jo viņas cena laulību, tāpat savstarpējo attiecību tirgū, ir augstāka.

Tas varbūt skan ļoti vienkāršoti un pat prasti, taču tā ir viena no patiesākajām dzīves īstenībām - ja mēs uz pasaulē notiekošajām lietām skatāmies skaidri un reāli.

Ja es būtu neglīta un nesakopta, vai Viesturs mani iekārotu?

Ja būtu galīgi stulba - ņemtu?

Ja Viesturam jau pirmajā vakarā nebūtu kaislīgi atdevusies - viņš mani vēl gribētu?

Stipri šaubos.

Tātad es, kā gandrīz jebkura sieviete, savu laimi tomēr kaļu pati. Izvēlas ne tikai vīrietis. Ari mums vienmēr paliek iespēja pateikt jā vai nē.

Un šāda izvēle, man par nelaimi, atkal pienāca visai drīz.

Viesturs pēkšņi kaut kur pazuda.

Pagāja viena, divas, trīs dienas - ne vēsts! Viestura vecāki arī neko nezināja, taču ceturtajā vai piektajā dienā pie viņiem ieradās vācu armijas pārstāvji un paziņoja, ka Viesturs par aktīvu pretvācu darbību esot arestēts un pašlaik atrodoties armijas pretizlūkošanas štāba aresta telpās.

Pēc tam trīs vācu virsnieki nonāca lejā uz mūsu dzīvokli un veica visu telpu rūpīgu apskati. Viņus vadīja gara auguma blonds, gados vēl ļoti jauns virsnieks, kurš vispirms diezgan skaidrā latviešu valodā man pieklājīgi stādījās priekšā.

-   Grāfs Herberts fon Helmanis, pulkvedis. Vācijas okupācijas varas drošības vārdā esmu spiests izdarīt jūsu dzīvokļa apskati. Tā ka, lūdzu, saprotiet!

Es sapratu. Tātad ar Viesturu ir noticis kaut kas ļoti slikts, nodomāju. Kāda cita iemesla dēļ viņi te tik cītīgi rakņātos?

Pats pulkvedis nekam nepieskārās. Vispirms viņš cienīgā, kā jau svarīgai personai pieklājas, lēnā gaitā apskatīja visu dzīvokli, pēc tam viesistabā apsēdās atpūtas krēslā, sakrustoja spoži nopucētos zābakos apautās kājas un vairāk skatījās uz mani nekā uz savu okšķeru darbu. Bet es savukārt nodomāju, ka viņš, būdams vēl tik jauns, savu augsto armijas dienesta pakāpi diez vai būs nopelnījis bargos kauju laukos, bet visticamāk, pateicoties vienīgi savam grāfa titulam.

Kad kratīšana beidzās, viņi, kaut ko tomēr atraduši, to rūpīgi apskatīja, ietina nelielā drēbes gabalā un vēl labu brītiņu apspriedās. Tad abi dienesta pakāpē zemākie virsnieki aizgāja.

Pulkvedis, apmierināti smaidot, lika man apsēsties iepretim un palūdza atļauju aizsmēķēt papirosu.

Es atļāvu.

-   Varbūt jūs man varētu paskaidrot sīkāk, kāpēc šī kratīšana bija nepieciešama? - es prasīju.

-   Vai Viesturs Simsons ir jūsu vīrs? - pulkvedis atbildes vietā vaicāja.

-  Vai jums tas ir noslēpums?

Pulkvedis viesistabā apsēdās atpūtas krēslā, sakrustoja spoži nopucētos zābakos apautās kājas un vairāk skatījās uz mani nekā uz savu okšķeru darbu.

-   Es gribu dzirdēt apliecinājumu tieši no jūsu mutes.

-        Jā, - es teicu. - Viesturs Simsons ir mans vīrs. Vai jūs viņu esat arestējuši?

-   Protams.

-   Kāpēc?

-         Viņš kādas nacionālistiskas bruņotas organizācijas sastāvā ir nodarbojies ar graujošu darbību pret Vācijas okupācijas varu Latvijā.

-   Ja tā ir patiesība, kā šī darbība izpaudusies?

-       Vai tad jūs to nezināt? - pulkveža balsī ieskanējās nedaudz skarbāki toņi. - Viņš jums par to neko nav stāstījis?

-   Neko.

-   Cienītā kundze, nemelojiet! Es jums redzu cauri!

-   Nē, patiešām, pulkveža kungs, - klusi nomurmināju.

-  Par ko tad jūs vakaros vai no rītiem runājāt? - pulkvedis prasīja. - Vai tiešām tikai par mīlestību?

-  Mēs runājām par daudz ko, - es atbildēju, - taču nekad neesmu dzirdējusi savu vīru stāstam par kādu noziedzīgu darbību.

-   Šo cilvēku izpratnē tā nekāda noziedzīga darbība nemaz nav, - pulkvedis mierīgi paskaidroja. - To kā noziedzīgu kvalificējam mēs, jo tā ir vērsta pret Vācijas nacionālajām un militārajām interesēm Baltijas telpā.

Es, stipri nobālusi, klusēju. Sapratu, ka Viesturs ir iekūlies pamatīgās nepatikšanās un kaut kas līdzīgs var draudēt arī man.

Karš formāli bija beidzies jau pavasarī, kara laika likumi, šķiet, vairs nepastāvēja, mazliet bija uzlabojusies arī apgāde ar pārtiku, iznāca avīzes, strādāja veikali, teātri, bankas un viss pirmajā acu uzmetienā liecināja it kā par diezgan mierīgu dzīvi. Taču tas, kā daudz kas cits šai dzīvē, bija tikai māns un maldi.

Tāpat kā katra cilvēka iekšējā pasaule, tā arī visas tautas dzīve patiesībā vārījās naida, nodevības, savtīgu mērķu un grūti piepildāmu sapņu un ilūziju katlā.

-   Vai jūs mūsu dzīvokli atradāt ko aizliegtu? - es painteresējos.

-  Jā, - pulkvedis apliecināja. - Pie tam ko ļoti svarīgu.

-   Ko? - satraukta prasīju.

-  Tas, kundze, jums var nākt tikai par sliktu, - pulkvedis skarbi sacīja, - tāpēc labāk padomājiet par savu ne visai rožaino nākotni!

-   Ko jūs ar to gribat teikt? - nobijusies jautāju.

-   Tikai to, ko jau pateicu, - virsnieks savādi pasmaidīja. - Mēs jūsu guļamistabā atradām ieroci, konkrēti, nagana tipa revolveri. Ieročus privātpersonām turēt un nēsāt ir stingri aizliegts. Jūs nevarējāt to nezināt. Bet, ja jūs to patiešām nezinājāt, tad es jums varu pateikt - par šādām darbībām, pamatojoties uz karalaika likumiem, kas joprojām ir spēkā, lauka karatiesa Viesturu Simsonu un jūs, apburošā Silvijas kundze, trīs dienu laikā var likt nošaut, ko bez šaubām arī darīs!

Mani pārņēma visu prātu nomācošas šausmas. Stindzinošas bailes. Auksts izmisums. Te tev nu bija! Varēju mierīgi dzīvot savā Iļģuciema būdā un ne par ko īpaši nebaidīties.

Bet nē! Iekārojās spožā bagātnieku dzīve, iepatikās cilvēks, kas šai turīgo cilvēku pasaulē tevi varēja ievest, un, lūk, rezultāts! Tavs mīļotais vīrietis, izrādās, par daudziem notikumiem un dzīvi vispār domā krasi atšķirīgi - tu esi apmierināta ar to, kas tev jau ir, bet viņš grib vēl kaut ko daudz vairāk! Tev šī pasaule un tās iekārtojums patīk, viņš šo pasauli grib mainīt! Tu gribi dzīvot mierīgi un skaisti, viņš vēlas ņemt rokā ieroci un karot!

Kā lai mēs prognozējam savu un savu bērnu nākotni, ja pēkšņi vienā nebaltā Dieva dienā tu vari tikt sodīta par to, par ko nemaz neesi atbildīga! Vienreiz tas ir iespējams tāpēc, ka esi nabaga, citreiz tāpēc, ka esi bagāta! Vienā dienā tikai par to, ka esi mīlējusi, savukārt citā dienā par to vien, ka klusāk vai skaļāk esi paudusi neapmierinātību ar tobrīd pastāvošo valsts iekārtu. Un ja arī tu pati neko nelikumīgu nedari, izrādās, bargs sods (un kā vēlāk to parādīs mūsu tautas drūmā vēsture) tevi un tūkstošiem citu cilvēku var ķert tikai tāpēc, ka kaut ko nelikumīgu, pēc attiecīgo varas pārstāvju domām, izdara tavs vīrs, māte, brālis vai tēvs.

Un tu esi cietumā! Tu esi bedrē! Tu esi piesista krustā! Tu esi izdzītā! Pazemotā! Beztiesiskā! Un to visu ar tevi un tavu dzīvi izdara tikai viens vai vairāki cilvēki, kuri, pārstāvot attiecīgās varas iestādes, iedomājas, ka rīkojas pareizi un taisnīgi.

Tā bija 1918. gadā. Tā bija 1919. gadā, tā bija divdesmito gadu sākumā, tā bija 1940., 1941., 1945. gadā un visos nākamajos gados kopā.

Kā cilvēkam palikt dzīvam, turklāt gan morāli, gan garīgi nesalauztam, neapsmietam? Vai tas vispār ir iespējams? Protams, ka iespējams. Runa atkal ir tikai par cenu.

Tu taču vari lepni pacelt galvu, iespļaut ģīmī saviem ienaidniekiem un droši iet nāvē! Tu no visām mokām, ciešanām un pazemojumiem būsi aizbēgusi, nolemdama, ka nav vērts šādā ļaunuma pārņemtā pasaulē dzīvot. Tu savā iznīcības gājienā jutīsies apskaidrota un skaista. Tu, iespējams, būsi izvēlējusies varbūt vispatiesāko un labāko no visām dzīves dotajām izvēlēm - aiziet pašai no šīs melnās pasaules, no šiem ļaunajiem cilvēkiem, no tā visa, kas tev šķiet svešs un nepieņemams. Bet…

Tu esi tikai sieviete. Tu esi vāja un tev tik ļoti gribas dzīvot…

Vai par to var nosodīt?

Ļaudis to var vienīgi saprast vai nesaprast.

Un to, ko es izdarīju, attaisnot un piedot, vai arī…

Atkal uz ceļiem?

Atkal pie krusta?!

Paldies!

-   Jūs runājat nopietni? - drebošā balsī vaicāju. - Vai tā patiešām var notikt? Jūs mūs abus… varat nošaut?

-   Ne tikai varam, kundze, - pulkvedis, atkal viltīgi smīnot, atbildēja, - bet tas pat ir mūsu pienākums! Taču… - pulkvedis dziļi ievilka elpu, ieturēja krietnu pauzi, kura laikā ar dedzinošu skatu mani nopētīja no galvas līdz kāju pēdām. - Vienmēr var rast arī izņēmumus. Ja būsiet pietiekami gudra, šāds izņēmums var izrādīties piemērojams arī attiecībā uz jums.

-   Bet uz manu vīru?

-  Arī. Protams.

Man uzreiz no sirds novēlās liels smagums un apziņa kļuva skaidrāka. Jau apmēram nojautu, ko viņš, lai šāda izņēmuma situācija rastos, liks man samaksāt, jo jau toreiz, būdama ļoti jauna un bez sevišķi lielas dzīves pieredzes, skaidri zināju, ka gandrīz neviens cilvēks otra labā neko nedara par velti, it sevišķi, ja uz svariem ir likta cilvēka dzīvība. Ja tu izvēlies dzīvību, tad izvēles brīdī tev vienmēr kaut kas ir jāliek atsvaram.

-   Vai kundze nebūtu tik laipna un mani nepacienātu ar tēju vai kafiju? - pulkvedis negaidīti laipni palūdza. - Tādā gadījumā es šeit vēl kādu brīdi varētu uzkavēties, ar jums mierīgi pārrunājot radušos situāciju.

-   Jā, labprāt, - es teicu, ātri aizgāju uz virtuvi, pagatavoju kafiju, sameklēju cepumus un pat pudeli Mozeles vīna, kas jauno pulkvedi ārkārtīgi iepriecināja.

Manu prātu un jūtas atkal sāka plosīt spēcīgas pretrunas. No vienas puses es sapratu, ka tik laipni un labi apkalpot cilvēku, kurš ne lūgts, ne prasīts ir ienācis tavā mājā un paziņojis par tava vīra un pašas varmācīgas nāves iespējamību, ir ļoti slikti, nepareizi un noteikti arī cilvēciski pazemojoši, taču no otras puses… Tieši no šī svešā cilvēka, ja viņš neblefo, ir atkarīga gan Viestura, gan mana dzīvība… Vai šo dzīvību vārdā nav vērts arī dažreiz pazemoties? Ja šo izvēli liktu uz svariem, kas svērtu vairāk - tava pašcieņa vai tava un mīļotā cilvēka dzīvība?

Es izvēlējos pēdējo, jo galu galā cieņu var arī atgūt, bet dzīvību nekad.

Kad pulkvedis smalkā manierē bija jau iebaudījis dažus malkus kafijas un vairākas glāzes garšīgā un ļoti aromātiskā vācu vīna, viņš acīmredzami kļuva atraisītāks, apmierinātāks un uz mani visu laiku skatījās ar neslēptu iekāri.

-        Jūs jau sen esat precējusies? - viņš negaidīti painteresējās. - Skatoties pēc jūsu vēl tik meitenīgā izskata…

-   Mūsu laulības notika tieši pirms gada.

-        Vai jūs to darījāt apstākļu spiesta, vai arī lielas mīlestības dēļ? - viņš vaicāja.

-Ja jūs tas interesē, pulkveža kungs, tad lielas mīlestības dēļ, - es atbildēju.

-   Vai tad šodien tāda vēl pastāv… liela mīlestība?

-       Kā redzat, pulkveža kungs. Mīlestību nespēj iznīdēt pat visapkārt valdošais naids, karš un apspiestība.

Pulkvedis sarauca pieri.

-   Jūs jūtaties apspiesta?

-        Nē, es ne sevišķi, ko diemžēl nevar teikt par visu latviešu tautu.

-        Vai esat nacionāliste un, tāpat kā jūsu vīrs, ienīstat vāciešus?

-   Es nevienu neienīstu.

-       Ja man sniegtā informācija atbilst patiesībai, tad Sim- soni ir vieni no bagātākajiem cilvēkiem Latvijā. Vai tā ir?

-  Nezinu. Es nenodarbojos ar Simsonu ģimenes rēķiniem.

Pulkvedis krietnu brīdi klusēja, izdzēra vēl vienu glāzi

vīna, aizsmēķēja kārtējo papirosu un, jau kuro reizi ar vieglu smīniņu uz lūpām, cieši ieurbās manās acīs.

-        Simsones kundze, - viņš laipni sacīja, - lūdzu, neuzrunājiet mani par pulkveža kungu. Sauciet mani vienkārši par Herbertu.

-   Kāpēc?

-   Es gribu būt jūsu draugs, - viņš negaidīti paziņoja.

-   Draugs? - jutos pārsteigta. - Kādēļ?

-   Vai jūs to vēl nesaprotat? -Nē.

-        No manis taču ir atkarīga gan jūsu vīra, gan arī jūsu dzīvība… Es, tāpat kā Viesturu Simsonu, tūlīt varu likt arestēt arī jūs un… Tālāko jau zināt.

-       Bet, ja būsiet mans draugs… - es ar sausām lūpām čukstēju.

Grāfs Herberts fon Helmanis piekrītoši pamāja un atkal pasmaidīja.

-         Pareizāk vajadzētu teikt, ja jūs būsiet mana draudzene… - viņš precizēja.

-   Un tad viss vērsīsies par labu?

-   Iespējams.

-        Kas man jādara? - klusi vaicāju. - Jākļūst par jūsu mīļāko?

-        Tas, protams, būtu labākais variants, - pulkvedis atbildēja. - Jums vajadzētu mani saprast.

-   Jūs esat precējies?

-   Šķīries.

-   Kāpēc jūsu sieva šķīrās no grāfa?

-       Viņa šķīrās no Herberta fon Helmaņa, sava vīra. Grāfa titulam tur nebija nekādas nozīmes.

-   Kad cilvēka dvēseli plosa mīlestība vai naids…

-       Tik tiešām, kundze, - pulkvedis piekrita. - Tad nekam citam vairs nav lielas nozīmes.

-        Kur jūs iemācījāties tik labi runāt latviski? - painteresējos.

-        Esmu baltvācietis, - pulkvedis paskaidroja. - Mani senči jau gadsimtiem ilgi ir dzīvojuši un dzīvo Latvijā - Lēdurgas pilī.

-   Jums ar mani pārgulēt šķiet ļoti svarīgi? - jautāju.

Pulkveža sejā atkal pavīdēja nedaudz ironisks smīns.

-        Šai gadījumā, Silvij, man šķiet, tam vajadzētu būtu ārkārtīgi svarīgi tieši jums!

-        Vai jums, Herbert fon Helmani, - es turpināju runāt klusi, - ir tik neiespējami būt vienkārši labam cilvēkam, nu tādam, kādi cilvēki parasti ir - līdzjūtīgam, izpalīdzīgam, cilvēciskam… Un manu vīru un mani likt mierā?

-       Citos apstākļos, droši vien, - pulkvedis piekrita. - Kādēļ gan ne? Taču pašlaik es atrodos dienestā un man ir jāpilda valsts uzlikti pienākumi.

-        Bet tad, kad ar mani liksieties gultā… šie pienākumi vairs nebūs jāpilda? Tie aizmirsīsies?

-        Es tos pacentīšos aizmirst, - viņš sacīja. - Turklāt… Silvij, jums der iegaumēt vai pilnībā aptvert, ka, izsakot jums priekšlikumu kļūt par manu mīļāko, vienalga, uz īsāku vai

ilgāku laiku, es jums sevi parādu tieši tādu, kādu jūs ari vēlaties redzēt ļaužu vairākumu - kā līdzjūtīgu, izpalīdzīgu, labu un cilvēcisku… Es jūs varu nekavējoties arestēt un ar jums vairs nerunāt ne vārda! Bet es to nedaru. Es ar jums malkoju vīnu un nebeidzu sajūsmināties par jūsu jaunību un sievišķīgo pievilcību!

Būšu atklāts. Jūs man esat ļoti iepatikusies. Es jūs esmu iekārojis un jūs ļoti gribu. Saprotu, tā nav džentlmeņa cienīga saruna un dāmai tik atklāti izteikt šādu priekšlikumu nav sevišķi pieklājīgi, bet…

Cienītā Simsones kundze, mums vienkārši nav laika! Jūsu vīra dzīvība ir briesmās! Jūs pati ari… Jums, Silvij, vispār ir ļoti paveicies. Manā vietā vadīt kratīšanu varēja cits, piemēram, mans vietnieks, vecais sieviešu nīdējs Hugo Grosmans! Un tad jums nekāda filozofēšana par dienesta un laulības uzliktajiem pienākumiem nenāktu ne prātā! Jūs jau atrastos vienā no Citadeles arestantu kamerām, trīcētu nāves bailēs un gauži raudātu! Un būtu laimīga, ticiet, Silvij, būtu neizsakāmi laimīga, ja piecas minūtes pirms nāvessoda izpildes kāds jauns un patīkama izskata virsnieks jums nebūtības vietā pēkšņi piedāvātu dažus baudas mirkļus, apmaiņai jums dāvinot gan dzīvību, gan brīvību. Atkārtoju vēlreiz - jūs, Silvij, būtu pasakaini laimīga un jums ne uz brīdi neienāktu pat prātā pieļāvums, ka tas varētu būt ari kaut kas slikts, ka kāds to varētu uzskatīt par laulības pārkāpumu vai neuzticību. Jūs nevienu mirkli neatcerētos par kādreiz dotajiem solījumiem un vismazāk jau nu kaut ko par morāli un tikumību! Tas viss nāves priekšā nobāl un aizmirstas!

Ticiet! Esmu redzējis simtiem soda izpildes skatu un tikai retais spēj saglabāt mieru un cilvēcisku cieņu. Ļaudis par morāli, laulības saišu svētumu un sabiedrības vai personīgās dzīves ideāliem mēdz parunāt pēc sātīgām vakariņām iekurtu kamīnu priekšā, bet tad, kad cilvēku no mūžības šķir tikai sprīdis, tad, ticiet, tas viss pēkšņi šķiet ārkārtīgi muļķīgs un nevajadzīgs! Ko dod visu šo morāles normu ievērošana, laba un pareiza uzvedība un pat ticība Dievam, ja attiecīgos apstākļos kāds cilvēks, apveltīts ar lielāku vai mazāku varu, var kardināli izmainīt jūsu likteni?!

Un ne tikai to! Viņš var ļaut vai neļaut jums dzīvot… Atcerēties tā sauktās cilvēces morāles vērtības dažreiz der, vienīgi strostējot palaidnīgus bērnus vai Ziemassvētkos baznīcā aizdedzinot svecītes, taču jaunībā, dzīves krustcelēs vai briesmās nenāk par sliktu atcerēties ļoti vienkāršu, taču fundamentālu izdzīvošanas atziņu, kas principā mūsos ir jau dabas ieprogrammēta - ja kāds spēks ir lielāks par tavu nespēku, tad šim spēkam dzīvības saglabāšanas vārdā ir jāpakļaujas, ko jebkurš daudzmaz saprātīgs cilvēks arī dara. Vai izteicos pietiekami skaidri?

Es klusēju. Bailes pēkšņi pazuda. Varbūt patiešām dzīve un viss tajā notiekošais jāuztver daudz vienkāršāk?

Un tomēr. Es vairs nešaubījos, ka Viesturam noteikti draud briesmas, varbūt pat nāve, taču vai ari mani viņi var tik vienkārši paņemt ciet, nodot ātrai tiesai un sodīt?

Droši vien. Kāpēc gan ne? Okupācijas vara. Vēl karalaika likumi. Diez ko Viesturs īsti ir pastrādājis? Taču kaut ko noteikti ir. Ierocis arī atrasts. Svešas armijas virsnieks. Kas mēs viņiem tādi - latvieši? Sieviete, jā. Vienkārši sieviete. Cik ilgi vīrieši bez mums var iztikt? It sevišķi armijas cilvēki. Viesturs taču arī, tikko mani ieraudzījis, kļuva gluži kā bez prāta. Tāpat kā šis. Esot grāfs… Varbūt patiešām ir. Kāpēc viņam vajadzētu melot? Tīri glīts. Pieklājīgs. Jauns. Kāpēc gan ne? Jāiedzer vēl vīns. Pēc tam jāsameklē vēl viena pudele. Ar mani kaut kas slikts var notikt vienīgi tad, ja atteikšos. Būtībā tas taču ir tik vienkārši… Un ja arī būtu ļoti sarežģīti. Vienalga! Ja viņš tur vārdu, es taču Viesturu varu izglābt! Kāpēc vismaz nepamēģināt? Un izglābt sevi!

Vai tāpēc kļūšu nodevēja?

Vai tādēļ pārkāpšu laulību?

Būšu neuzticīga?

Vai arī tie šādos gadījumos nav tikai vārdi? Un arī citreiz.

Mīlestību aizmirsīsim! Tas būs tikai vienkārši darījums. Savstarpēji izdevīgs pirkšanas un pārdošanas līgums.

Vai man no tā kas sāpēs?

Varbūt.

Iespējams, kādreiz sāpēs dvēsele.

Nekas, pacietīšu. Mīlestības vārdā…

Ja cilvēki bieži mīlestības vārdā var nogalināt otru cilvēku, tad es bez šaubām varu arī to…

Bet par mīlestību tomēr labāk nedomāšu! Kā nekā - svēta lieta.

Atcerēšos vienkārši cilvēku. Atcerēšos Viesturu Simsonu. Savu vīru. Ja man ir iespēja viņu izglābt… Ja man ir iespēja izglābties pašai…

Ko vēl te tik ilgi domāt un rēķināt?

Man jau tāpēc nav dzīvai jālec ugunī!

Man tikai jāliekas gultā un jāatplēš kājas… Un viss!

Izrādās tik lētas ir divu cilvēku dzīvības… Vai vismaz viņu brīvība.

Ko tie rakstnieki un filozofi ņemas, rakstīdami grāmatu kaudzes par dzīvības un nāves jautājumiem, par izvēles brīvību, par cilvēka gribu, morāles principiem un mūsu jūtu pasauli?!

Vienmēr viss ir daudz vienkāršāk un saprotamāk.

Ja cilvēku māc bads, viņš meklē maizi.

Ja cilvēkam draud nāves briesmas, viņš varbūt ne tik daudz prāta, cik instinktu un zemapziņas vadīts, vienmēr meklēs izdevību no tām izvairīties. Izbēgt. Tikt no tām vaļā.

Varoņu nāvē mirst tikai muļķi…

Bet es gribu dzīvot! Gribu būt kopā ar savu Viesturu. Gribu dzīvot šīs skaistās mājas skaistākajā dzīvoklī! Rīgas centrā. Gribu būt Simsones kundze, nevis atraitne.

Jebkura cilvēka dzīves un rīcības pamatā, jebkuras morāles un pārējo gudro mēslu vietā ikdienā stāv aprēķins! Un garā vājš ir cilvēks, kurš apzināti dara to, kas viņam nav izdevīgi un nāk par sliktu.

Kļūstot par grāfa Herberta fon Helmaņa mīļāko, ar mani nekas slikts nevar notikt. Tikai labs. Tikai…

-       Pulkveža kungs, - es klusi ierunājos, bet viņš mani tūlīt pārtrauca, atgādinot:

-   Herberts…

-        Labi, lai notiek! Herbert… - es turpināju. - Ja jūsu priekšlikumam piekrītu, kādas jūs man varat dot garantijas, ka Viesturs Simsons un es…

-        Silvij… - Herberta sejā ironiskā smīniņa vietā šoreiz pavīdēja apmierināts smaids. - Nekādas simtprocentīgas garantijas es jums nevaru dot un vispār pasaulē nepastāv nekas tāds, kam varētu dot tik augstu garantiju! Nekas! Taču dodu savu goda vārdu, ka darīšu visu iespējamo…

Atkal stipri sadrūmu.

-       Ja jūs, Herbert, tomēr nevarat dot pilnīgu garantiju… Varbūt tādā gadījumā mans upuris var izrādīties pilnīgi velts?

Herberts fon Helmanis skaļi iesmējās. Acīmredzot nupat dzirdētais viņam šķita ļoti smieklīgs.

-    Cienītā kundze! Ko jūs taisāties upurēt? Un kam?! Dievam? Man? Sev?

Kādu brīdi domāju, tad paķēru glāzi ar vīnu un to kāri izdzēru.

-   Es upurēšu savu godu, - klusi pateicu. - Vai tad jūs to nesaprotat?

Herberts turpināja smieties. Un kāpēc gan ne? Viņš bija stāvokļa noteicējs, nevis es.

-  Silvij! Kam ir vajadzīgs jūsu gods?! Aizmirstiet! Turklāt tam, kas starp mums var notikt, nav nekāda sakara ar goda zaudēšanu! Tieši otrādi! Manās acīs jūs tikai iegūsiet vēl lielāku cieņu un apbrīnu! Sieviete, kuru es vēlos iegūt un iegūstu, manā vērtējumā vienmēr kļūst līdzīga dievietei…

Turpmākais notika, kā jau tas parasti notiek.

Es līdz tam gan krietni iedzēru un tad, kad Herberts mani palūdza ieiet dušā, es to tūlīt uztvēru kā pašsaprotamu lietu, nomazgājos, iesmaržinājos, uz kailas miesas uzģērbu tikai smalku spilgti sarkanas krāsas Ķīnas zīda mājas halātu, atgriezos istabā, iztukšoju vēl vienu glāzi vīna, apsēdos uz gultas malas un klusi pateicu:

-   Esmu gatava…

Atzīšos godīgi - tas, ko viņš vispirms sāka ar mani darīt, bija krasi atšķirīgs no tā, kā mūsu tuvību parasti sāka Viesturs. Ja viņš man vienmēr ātri, nepacietīgi, bet dažreiz pat diezgan mežonīgi klupa virsū kā vērsis uz sarkanu lupatu, tad Herberts turpretī vispirms ilgi un ļoti maigi skūpstīja ausu ļipiņas un kaklu, pēc tam noliecās zemāk un kaislīgi skūpstīja krūšu galiņus, kas man bija liels un ļoti patīkams pārsteigums - tas mani ārkārtīgi uzbudināja, es neko tādu pirms tam vēl nebiju izjutusi, pār muguru un vēdera leju skrēja karstas skudriņas. Bet tad, kad Herberts manī ienāca, es burtiski jau pēc dažiem mirkļiem sajutu tik spēcīgu orgasmu, ka, skaļi iekliegdamās, iekritu tādā kā pusnemaņā, jo šī vētrainā, tik asi izjūtamā baudas kulminācija ar nelieliem pārtraukumiem turpinājās visu mūsu mīlēšanās laiku…

Kaut ko tādu es piedzīvoju pirmo reizi mūžā un ne tad, ne arī vēlāk visā dzīves laikā, nekad neesmu nožēlojusi nevienu atdošanos vīrieša spēkam…

Uz kailas miesas uzģērbu tikai smalku Ķīnas zīda mājas halātu, atgriezos istabā, iztukšoju vēl vienu glāzi vīna, apsēdos uz gultas malas un klusi pateicu:

- Esmu gatava…

Tieši toreiz es sapratu, vēlāk tas kļuva par manu absolūtu pārliecību, ka vīrieša un sievietes seksuālās attiecības ir visas mūsu dzīves un savstarpējo attiecību pamatu pamats.

Tieši uz tām un tieši to dēļ arī pastāv šī pasaule un viss, kas tajā notiek.

Mēs - vienkāršie dabas bērni… kurus tik ļoti cenšas samaitāt reliģija, visdažādākās morāles dogmas un dažu nepilnvērtības kompleksu nomāktu cilvēku sludinātās un pat ar likumu nostiprinātās sabiedriskās uzvedības normas…

Visu pie velna!

Esmu īslaicīgi dzīva un brīva un kas man var aizliegt?

Diemžēl var.

Un tā ir mūsu nelaime.

Vienmēr kāds kaut ko aizliegs.

9. nodala

Silviju Simsoni mocīja asas pretrunas. Nevarētu teikt, ka tie bija spēcīgi izteikti sirdsapziņas pārmetumi, taču kaut kas viņas dvēseli durstīja un dažreiz lika aizdomāties līdz pieņēmumam, vai viņa tik tiešām nav savas laulības dzīves noziedzniece?

Šādās reizēs neviens likums gan netiek pārkāpts, toties tiek lauzts kādreiz dotais solījums.

Nu un tad? Silvija mēģināja sevi mierināt.

Vai tas patiešām ir tāds noziegums, par kuru var sodīt? It sevišķi, ja kāds no tik sodītkārajiem atcerētos, ka tas tiek darīts nevis vienkāršas izlaidības dēļ, bet gan, lai glābtu savu un mīļotā cilvēka dzīvību!

Kādi tikumiskie un morāles kritēriji var man to aizliegt?!

Ja kādreiz par to uzzinās arī pats šī iedomātā upura vaininieks Viesturs, diez vai viņš būs tik nesaprātīgs, ka uzdrošināsies man to pārmest, mani nosodīt vai pat novērsties no manis. Viņam to visu vajadzētu saprast.

Un tomēr bailes palika.

Atklāti sakot, kad Herberts fon Helmanis pie Silvijas atnāca jau trešo vai ceturto reizi, viņa par savu uzupurēšanos Viestura labā domāja vairs tikai zemapziņas līmenī, bet ar skaidru prātu un asi izjūtamu satraukumu ilgojās pēc kārtējās tikšanās ar savu mīļāko.

Tie patiešām biji skaisti dzīves mirkļi, kurus Silvija arvien biežāk sāka gaidīt ar lielu nepacietību un rūpīgu sagatavošanos. Šīs vienmēr bezgala maigās un tai pašā laikā arī neparasti vētrainās mīlēšanās reizes Silvija ātri vien sevī iesūca kā putekļu sūcējs savās metāla iekšās ierauj visu, kas tam gadās pa tvērienam.

Šad tad Silvija tomēr atcerējās, ka putekļu sūcēja iekšas parasti tiek tīrītas un to saturs pēc tam kā nekam nederīgs izsviests miskastē, taču viņa par to centās nedomāt, jo bija pārliecināta, ka neviens par šo slepeno sakaru neuzzinās.

Herberts fon Helmanis pie Silvijas parasti nāca vakaros, Rīgas ielas bija tikpat kā neapgaismotas, arī lepnās jūgendstilā celtās Simsonu mājas kāpņu telpas grima tumsā, turklāt katrā stāvā atradās tikai divi dzīvokļi, tā ka nejauši satikt kādu no kaimiņiem bija gandrīz vai neiespējami. Tumšajos rudens vakaros neviens bez īpašas vajadzības no dzīvokļa ārā negāja.

Herberts fon Helmanis Silviju no nepatikšanām, aresta un soda, ja tāds viņai patiešām draudēja, nenoliedzami izglāba, taču kas attiecās uz Viesturu, viņš nez kāpēc vienmēr no tiešas atbildes izvairījās, vienīgi pasakot:

- Pastāv nopietnas problēmas un tas nav tik vienkārši izdarāms. Katrā ziņā viņš vēl ir dzīvs.

Apmēram pēc mēneša Herberts, visticamāk, dienesta darīšanu dēļ, pēkšņi pazuda. Nopietni jāšaubās, vai viņam skaistā, jaunā un seksuāli jau tik atraisītā sieviete būtu tik ātri un negaidīti apnikusi.

Silviju Herberta pēkšņā pazušana no viņas dzīves stipri skumdināja, jo šis romāns Silvijai sagādāja ne tikai fizisku, bet arī garīgu baudu. Tas bija slepens, satraukuma pilns un zināmā mērā pat bīstams. Līdzšinējā vienmuļā dzīve pēkšņi kļuva interesanta, bagātāka un nenoliedzami arī vērtīgāka.

Bija ko gaidīt, bija ko zaudēt, bija par ko priecāties un dažreiz varēja justies pat laimīga.

Bet, kā jau tas dzīvē bieži notiek, laimes mirkļus negaidīti ātri nomaina nelaimes stundas, mēneši un pat gadi. Un prieka smieklu vietā jālej gaužas asaras…

Vieni par to var teikt - tāda ir dzīve, citi - tāds ir liktenis, bet trešie - un vispareizāk - tādi esam mēs paši, cilvēki.

Tieši tai laikā, kad Herberts pazuda - viņš gan Silvijas dzīvē uz īsu brīdi atkal fantastiskā kārtā parādīsies pēc divdesmit trīs gadiem jau nacistiskās Vācijas okupācijas laikā - Silvija sev par milzīgu un ļoti nepatīkamu pārsteigumu pēkšņi secināja, ka ir kļuvusi grūta… Viņas ķermenī bija sākusies lēna un pakāpeniska jaunas dzīvības rašanās…

Nekādu prieku tas, saprotamu iemeslu dēļ, Silvijai nesagādāja. Tieši otrādi. Viņa jutās tik satriekta, ka vairākas dienas staigāja apkārt kā nemaņā.

Dievs žēlīgais, ko tagad darīt, kā rīkoties?!

Pastāvēja vairākas iespējas. Viņa bērnu varēja saglabāt un, stipri riskējot, to mēģināt uzdot par Viestura radītu. Vēl viņa ar kādas draudzenes palīdzību varēja tikt pie sabiedrībā pazīstama ārsta un grēka augli likvidēt. Trešā iespēja bija jau daudz sarežģītāka. Silvija varēja bērnu iznēsāt un pēc tam, vadoties no apstākļiem, vai nu paturēt vai arī… no tā atsacīties, jaundzimušo ne nu gluži pametot uz ielas, bet… Par tālāko viņa baidījās domāt. Tas bija mokoši un vēl arī nedaudz par agru.

Viss turpmākais bija atkarīgs no tā, kad viņas dzīvē atkal parādīsies Viesturs, un vai vispār kādreiz vēl parādīsies…

Ja viss noritētu kā parasti un bērns piedzimtu pēc noteiktajiem deviņiem mēnešiem, tad Viesturs, ja viņam rastos kaut mazākās aizdomas, diezgan viegli varētu izrēķināt, ka bērns nekādi nevar būt viņa…

Tā būtu katastrofa. Viesturs Silviju noteikti padzītu, tūlīt šķirtos, un tādā gadījumā viņa arī no lielās Simsonu dzimtas bagātības mantojumā nedabūtu ne grasi… Ceļš atkal vestu atpakaļ uz smilšaino Iļģuciema nomali, uz mazo divistabu būdiņu un nekas cits neatliktu, kā sākt strādāt Račinsku putekļainajā fabrikā…

Tās nebija labākās dzīves izredzes. Silvija, būdama spilgti izteikta pragmatiķe, cieši nolēma vai nu ar skaidru prātu, vai arī pilnīgā bezprātā kaut kā no šīs dramatiskās situācijas tomēr tikt vaļā.

Dienas mokošā garlaicībā vilkās lēni kā smagā darbā nodzīti zirgi. Vācu varas iestādes nekādas ziņas par Viestura likteni Silvijai nesniedza, tikai aplinkus viņa vēlāk uzzināja, ka Viesturs esot aizvests un ieslodzīts koncentrācijas nometnē kaut kur pie Saldus, kur kopā ar karagūs- tekņiem atradās arī daudzas dažādu iemeslu dēļ represētas civilpersonas.

1918. gada 9. novembrī Vācijā revolucionāri noskaņotie un nenoliedzami arī krievu boļševiku sakūdītie strādnieki izdarīja valsts apvērsumu, gāžot līdzšinējo Vācijas valdību, padzenot ķeizaru Vilhelmu Otro un visā Vācijas teritorijā izsludinot padomju varu. Līdz ar to vismaz formāli Vācijai vairs nebija nekādas oficiālas teikšanas ar Brestļitovskas miera līgumu piešķirtajās bijušajās Krievijas teritorijās, arī Latvijā.

Izmantojot šo tik negaidīti radušos situāciju, gan arī zināmas latviešu pilsoniskās sabiedrības vēlmi, 1918. gada 18. novembrī Latvijas Tautās padome, kuras sastāvā bija arī Viestura tēvs Tenis Simsons, pasludināja neatkarīgu Latvijas Republiku. Pagaidām gan tas bija tikai vārdos un uz papīra - nekādas reālas varas jaunajai valsts vadībai nebija. īstā un, galvenais, bruņotā vara Rīgā un Latvijā joprojām piederēja vācu okupācijas iestādēm un to pārziņā esošajam karaspēkam, kas atklāti paziņoja, ka viņiem vienkārši uz- šķaudīt, ko tur neliela latviešu ļaužu grupiņa sludina un deklarē!

Bet jau pēc mēneša, kad jaunā Latvijas valdība ar izmisīgiem pūliņiem centās kaut necik nostiprināt savu varu un panākt tās starptautisku atzīšanu, Latvijas teritorijā no austrumiem kā degoši okeāna viļņi ievēlās Sarkanās armijas daļas, kuru pamatkodolu veidoja latviešu strēlnieki…

Jaunā Latvijas valdība, niknas vācu pretestības dēļ tā arī nespēdama noorganizēt savu karaspēku, Sarkanajai armijai tuvojoties Rīgai, bēga uz Jelgavu, vēlāk uz Liepāju. Valdības sastāvā finansu ministra biedra amatā bija arī Tenis Simsons. Savukārt Ilma Simsone, ārkārtīgi baidīdamās no sarkanās Pētera Stučkas valdības un revolucionāri noskaņotiem Rīgas iedzīvotājiem, galvenokārt, protams, strādniekiem, aizbēga uz savu Mellužu vasarnīcu, izlikdamās par vidējas rocības atraitni…

Silvija pēkšņi lielajā Simsonu mājā palika kā vienīgā tās saimniece. Viņa gan tūlīt iedomājās, ka tieši tagad būtu vispiemērotākais laiks atkal pārcelties uz dzīvi pie saviem vecākiem, taču drīz pārdomāja, nolēmusi, ka jaunās varas pārstāvjiem nenāksies grūti pierādīt, ka nejau viņai pieder šī lielā māja un pārējie Simsonu īpašumi. Tieši otrādi! Silvija nāk no nabadzīgas Iļģuciema strādnieku ģimenes, viņas tēvs ir bijis aktīvs 1905. gada revolūcijas dalībnieks, bet vīrs Viesturs Simsons latviešu strēlnieks, kas ārkārtīgi naidīgi noskaņots kā pret vāciešiem, tā arī pret jauno Latvijas buržuāzisko valdību…

Ilgi nebija jāgaida. 1919. gada janvāra beigās pie viņas dzīvokļa durvīm spēcīgi pieklauvēja. Bija vēl rīts. Silvija ar satraukumā dauzošos sirdi lēnām gāja atvērt. Viņu brutāli atgrūduši sāņus, dzīvoklī ienāca divi vidēja vecuma vīrieši, ģērbušies ādas pusjakās, ar žokejcepurēm galvās un pie sāniem piestiprinātos koka ietvaros ieliktām mauzera tipa pistolēm.

-  Esi Simsoniete? - viens no viņiem aizsmakušā balsī tūlīt prasīja.

-   Ne gluži, - Silvija nobijusies atbildēja. - Mani sauc Silvija Simsone. Ko jums vajag?

-   Mums ar tevi jāparunājas, - tas pats vīrietis atbildēja.

Silvija pamanīja, ka viņam virs augšlūpas rēgojās plata,

jau diezgan sen sadzijusi rēta, bet uz labā vaiga mazliet uztūkusī violetā ugunszīme izraisīja gandrīz vai nelabumu.

-   Kādā sakarā jūs ar mani gribat runāt? - Silvija painteresējās.

-   Tūlīt uzzināsi! - rētainais teica. - Starp citu, šeit jautājumus uzdosim mēs, nevis tu - nolādētā buržujene!

Silvija klusēdama abus svešos ieveda viesistabā, kur pirms pieciem mēnešiem tāpat bez īpašām emocijām bija ienākuši vācu virsnieki un Herberts fon Helmanis bija sācis viņu pratināt. Taču Herberts vismaz bija pieklājīgs un pasvītroti laipns, bet šie rādās kā tikko izsprukuši no zooloģiskā dārza!

-   Kas tu vecajiem Simsoniem tāda esi? - rētainais, apsēdies atpūtas krēslā, prasīja, bet viņa biedrs pa to laiku vērīgi apskatīja pie sienām piekārtos latviešu un ārzemju gleznotāju darbus, lielos grāmatplauktus, dārgo flīģeli, kokgriezumiem greznoto ozolkoka bufeti, pilnu ar kristāla un porcelāna traukiem un glāzēm, un istabas vidū izklāto, acīmredzot ārkārtīgi dārgo persiešu paklāju, pa kuru viņš tagad nevērīgi bradāja ar dubļainiem zābakiem. - Tu esi Simsonu meita, māsa, krustmeita, vedekla?

-   Vai jums to ir tik svarīgi zināt? - Silvija dusmīgi atvai- cāja. - Un vispār, kas jūs tādi esat? Jaunās varas pārstāvji vai varbūt vienkārši lielceļa laupītāji? Vai jums ir kādi dokumenti?

Rētainais ne vārda nebildis, tikai nicīgā smīnā savilcis savu drausmīgi sakropļoto seju, no kabatas izvilka sarkanos vākos iesietu apliecību un uz gaišpelēka papīra lapas uzrakstītu mandātu, kas apstiprināja, ka šo dokumentu uzrādītājs ir Krievijas Sociālistiskās Padomju Federatīvās Republikas jeb Viskrievijas Ārkārtējās komisijas (VĀK jeb čekas) cīņai pret diversijām un sabotāžu pilnvarota persona ar neierobežotām tiesībām nesen pasludinātās Latvijas Sociālistiskās Padomju Republikas teritorijā pieņemt lēmu-

- Kas tu vecajiem Simsoniem tāda esi - rētainais, apsēdies atpūtas krēslā, prasīja, bet viņa biedrs pa to laiku vērīgi apskatīja pie sienām piekārtos latviešu un ārzemju gleznotāju darbus.

mus un rīkoties padomju varas vārdā. Mandāta īpašnieku sauca Ēvalds Sproģis, mandātu Maskavā bija parakstījis čekas priekšsēdētāja Fēliksa Dzeržinska vietnieks - latvietis Jēkabs Peterss.

-   Tagad atbildēsi? - čekas pilnvarotā persona jautāja.

-   Protams! Kas gan man būtu ko slēpt? - Silvija atbildēja, nespēdama pat iedomāties, ka savā mūžā viņai vēl ne vienreiz vien nāksies, lūk, tā, bailēs drebošai stāvēt dažādu varas pārstāvju priekšā un atbildēt uz visdažādākajiem viņu jautājumiem. - Esmu Simsonu dēla Viestura sieva.

-   Kur tad pats kungs?

-   Nezinu.

-   Kā tad tā? Sieva nezina, kur atrodas pašas virs?

-   Jūs viņu meklējat?

-   Atbildi, ko tev prasa! - Ēvalds uzkliedza. - Un netēlo te nekādu svēto govi vai naivu kalponīti! Tev uz visiem jautājumiem jāatbild īsi un skaidri! Sajēdz?

-   Es pacentīšos.

-   Nu tad pacenties arī! - Sproģis nikni turpināja. - Kur pašlaik slēpjas Viesturs Simsons?

-  Viņš neslēpjas, - Silvija sacīja. - To es zinu droši. Tāpat kā to, ka viņu pagājušā gada augusta sākumā arestēja vācieši un viņam draudēja lauka karatiesa.

-   Par ko? - Sproģis ātri prasīja.

-   Nezinu, - Silvija paraustīja plecus. - Dzirdēju vienīgi to, ka viņš ar nelielu bijušo latviešu strēlnieku grupu it kā esot gatavojis atentātu pret Vācijas ķeizaru Vilhelmu Otro, kad viņš pagājušajā vasarā apmeklēja Rīgu.

-   Tas patiešām tā ir? - Sproģis jutās nedaudz pārsteigts.

-  Tas ir visai ticams, - Silvija teica. - Vismaz vācieši Viesturu arestēja un tik tiešām draudēja ar karatiesu.

Silvija neko vairāk šiem svešajiem negribēja stāstīt. Pastāstot vēl to, ka Viesturs, iespējams, ir ieslodzīts koncentrācijas nometnē pie Saldus, viņi tagad Viesturu varētu tur atrast, taču, ja viņu prātos perinās ļauni nolūki (vai tad savādāk viņi Viesturu meklētu!), tad tomēr labāk šiem jaunās varas pārstāvjiem to nezināt.

-  Bet tagad, pirms atbildi, lūdzu, krietni padomā un atbildi godīgi! - Sproģis draudošā balsī sacīja. - Vai tu, Silvij, esi lietas kursā par to, ka Viesturs Simsons, 1917. gada maijā kategoriski atteicies nostāties revolucionāro strēlnieku pusē, pēc kaujām pie Mazās Juglas no Iskolastrela, tas ir, no boļševistiski noskaņoto latviešu strēlnieku apvienotās vadības štāba, izzaga ārkārtīgi svarīgus dokumentus un dezertēja no armijas?

Silvija bez sīkākiem paskaidrojumiem tūlīt saprata, ka Viesturs atkal gan sev, gan viņai par lielu nelaimi kārtējo reizi ir savārījis baigās ziepes, par ko, kā rādās, šoreiz nāksies atbildēt viņai vienai…

Kāpēc, mīļais, tu esi to darījis? - Silvija satraukta domāja. Kas tevi uz to pamudināja? Protams, manis toreiz tev vēl nebija, un tomēr… Kādēļ tu un tik daudzi citi kādas apsēstas idejas vai patriotiskas pārliecības vārdā rīkojas tā, it kā uz šīs pasaules atrastos tikai kopā ar saviem patiesajiem vai iedomātajiem ienaidniekiem? Kāpēc jūs nekad nedomājat arī par citiem…

Cik ķeizaru, imperatoru, karaļu un valdnieku nav jau nogalināts! Cik nav spiegots, izlūkots un nodots?! Cik daudz cilvēku savas pārliecības vārdā ir labprātīgi devušies mokpilnā nāvē! Nu un tad? Kas ir noticis? Vai daudz kas izmainījies? Nekas!

Kāpēc cilvēkam sevi ir jāpaceļ augstāk par citiem? Mēs nekad neesam gribējuši būt līdzvērtīgi. Iespējams, sabiedrības taisnīgas attīstības vārdā tā nemaz arī nav tik ļoti smaga un bīstama kļūda, cilvēkus iedalot ģēnijos un idiotos, pilnvērtīgajos un nepilnvērtīgajos, bagātajos un nabagajos, un tomēr tajā visā ir kaut kas pretīgi netaisnīgs un pat noziedzīgs!

Jo mēs visi esam Cilvēki. Mums visiem gribas ēst, dzert un mīlēt; mums visiem vienādi sāp, mēs visi vienādi ciešam, vienādi piedzimstam un vienādi nomirstam.

Mēs esam vienādi, taču arī ļoti atšķirīgi! Un tikai tad, kad mums šīs atšķirības vairs neliksies būtiskas, mēs varbūt beidzot varēsim dzīvot un dzīvosim… ja ne gluži laimīgi, tad vismaz bez skaudības, lepnības, naida un ļaunuma.

-   Tu manu jautājumu saprati? - Silviju no dziļajām pārdomām dzīves drūmajā realitātē atkal atgrieza čekista Ēvalda Sproģa skarbā balss. - Viesturs tev par to kaut ko ir stāstījis?

-   Par ko? - Silvija joprojām vēl nespēja īsti attapties.

-  Par savu nodevību! Par svarīgu dokumentu nozagšanu un labprātīgu pāriešanu nīstās buržuāzijas kalpībā! Par to, Silvij, par to es tev prasu! Viņš tev par to ir stāstījis?

-  Nē, Sproģa kungs, - Silvija strauji pakratīja galvu. - Es par to neko nezinu. Viesturs vispār ar mani ne par kādām kara lietām nekad nerunāja.

-   Nesauc mani par kungu! - Sproģis nikni uzkliedza. - Viss! Nekādu kungu vairs nebūs! Aizmirsti! Tagad valdīs darbaļaudis un to izvēlētā valdība! Skaidrs?

Silvija klusēja. Otrs vīrietis, beidzot rūpīgi apskatījis arī pārējās dzīvokļa telpas, atgriezās pie Ēvalda un nicīgi pateica:

-  Ja viņš tos papīrus nav noslēpis kādā slepenā vietā ārpus mājas, tad izskatās, ka to šeit nav. Bet vispār… Baigie buržuji! Tādus tikai tūlīt nodot revolucionārajam kara tribunālam! Vai viņi to visu, kas te redzams, ir nopelnījuši ar darba sviedriem? Gatavie asinssūcēji, darba tautas ekspluatatori!

-   Kur atrodas tavs vīratēvs Tenis Simsons? - Ēvalds Sproģis vaicāja. - Slēpjas kaut kur tepat vai arī kopā ar visu Ulmaņa bandu aizbēdzis uz Liepāju?

-   Nezinu, - Silvija, joprojām stipri nobijusies, atbildēja.

-  Un kur pašlaik atrodas tā vecā govs, miljonāre Ilma Sim- sone? - Sproģis turpināja pratināt. - Aizlaidās līdzi savam baņķierim vai joprojām vēl atrodas tepat?

Silvija cieši sakoda zobus un klusēja. Lai gan viņa pret savu vīramāti izjuta lielu nepatiku, viņai tomēr nebija ne mazākās vēlēšanās šiem brutālajiem un šķiru naida pārņemtajiem cilvēkiem atklāt, ka Ilma Simsone ar mūžseno kalponi Madi pašlaik dzīvo savā Mellužu vasarnīcā. Lai taču šitie galīgi ieskrienas!

-   Man nav ne mazākās jausmas, kur varētu atrasties Simsones kundze, - Silvija noteiktā balsī atbildēja. - Mums vispār nebija nekādu attiecību! Kā redzat, dzīvojam atsevišķi un viņa ar mani tikpat kā nerunāja!

-   Tad ar tevi tagad nopietni vajadzētu parunāt man! - draudīgi iesaucās otrs vīrietis, kurš pēc dzīvokļa apskates labu laiku ar pastiprinātu iekāri bija vēries arī jaunajā dzīvokļa saimniecē.

Tā kā bija diezgan agrs rīts, Silvija, nepaspējusi apģērbties, abu svešo vīriešu sabiedrībā bija spiesta sēdēt gaišzilā, līdz pusei neaizpogātā mājas halātā.

Vīrietis lēnām pienāca pie dzīvokļa saimnieces, brīdi kā izsalcis plēsoņa draudīgi stāvēja, tad, nedaudz paliecies uz priekšu, ar asu rokas kustību atrāva vaļā jaunās sievietes rītakleitu. Tūlīt visā savā krāšņumā un gandrīz vai neatvairāmā pievilcībā atklājās Silvijas kuplās, grūtniecības stāvokļa dēļ piebriedušās krūtis.

-   Nāc uz gultu! - vīrietis dobji pavēlēja. - Tādas kā tu vajadzētu triekt uz ierakumiem zaldātu vajadzībām, bet pirms tam revolūcijas vārdā tu vispirms pārgulēsi ar mani!

Silviju pēkšņi pārņēma drausmīgas, stindzinošas bailes, kā spilgts zibens spēriens prātā iešķīlās doma, ka tādā gadījumā viņa varētu kopoties ari ar kādu dzīvnieku - suni vai lāci…

-   Es jūs lūdzu, nevajag! - viņa ar sausu muti iekliedzās.

-       Vajag! - vīrietis atbrēca pretī. - Laiki mainās! Vēstures rats griežas! Tagad buržujiem ar miesu un dvēseli jākalpo strādnieku šķirai!

-  Es jūs lūdzu… - Silvijas balss kļuva arvien žēlabaināka.

-       Maksi, liec viņu mierā! - Sproģis, uzsverot katru vārdu, bargi sacīja.

-       Tā būtu pārāk liela vieglprātība, - Maksis atteica. - Es pat teiktu - bezatbildība! Viņai taču vismaz par vīra grēkiem kaut kāds sods ir jāsaņem!

-        Es jūs ļoti lūdzu, nedariet to! - Silvija, krampjaini ieķērusies krēsla atzveltnēs, turpināja lūgties. - Es esmu stāvoklī…

-   Ko?! - Maksis atkal iekliedzās. - Kādā stāvoklī?

-       Es gaidu bērnu, - Silvija, visa drebēdama, teica. - Jau piekto mēnesi…

-        Ko tu muldi? - Maksis turpināja kliegt. - Kur tas ir redzams? Tev vēders kā vēders!

-   Nē, patiesi…

-        Maksi, liec viņu mierā! - Sproģis, kas acīmredzot bija augstāk stāvoša persona par Maksi, atkārtoja iepriekš izteikto pavēli.

Šoreiz Maksis paklausīja. Viņš negribīgi atgāja no Silvijas un nostājās blakus savam priekšniekam.

-        Un tomēr, Ēvald, - viņš nikni sacīja. - Tādas dāmītes tikai zaldātiem…

-  Gan jau viņi iztiks ar citām, - Ēvalds sacīja un piecēlās.

-  Mēs, Silvij, tev neatvainosimies par mūsu negaidīto vizīti un varbūt ne sevišķi pieklājīgo uzvedību. Revolūcija uzliek lielus pienākumus un ne mēs esam vainīgi, ja šo pienākumu izpilde dažreiz mums liek būt arī skarbiem un pat nežēlīgiem. Ja tavu Viesturu nav vēl noklapējuši friči, mēs viņu pacentīsimies dabūt rokā arī bez tavas palīdzības. Tu patiešām esi stāvoklī?

-       Jā, - Silvija tikko sadzirdami apstiprināja. - Jau piekto mēnesi…

-  Lai būtu puika, - Sproģis novēlēja un devās uz durvīm.

-  Varbūt dienās izaugs par pārliecinātu darbaļaužu aizstāvi - komunistu!

Abi nelūgtie viesi aizgāja. Silvija piecēlās, aiztaisīja halātu un apdullusi piegāja pie loga. Miesās kuplā sētniece šoreiz kaut kā laiski un negribīgi tīrīja pagalmu no sniega, uz tuvāko bodi, acīmredzot pēc kārtējās degvīna pudeles, nedaudz grīļodamies aizslampāja vienmēr paģirainais jūrnieks Žanis, ko visi nez kāpēc sauca par Veco Pirātu, bet pretējās mājas trešā stāva logā Silvija skaidri redzēja, ka, tagad jau nedaudz paaudzies, žīdu Koganu vienīgā meita, kā vienmēr glīti apģērbta baltā kleitiņā, sēž pie klavierēm un atskaņo kādu melodiju. Acīmredzami tā nebija nekāda jautrā, jo meitenītes slaidie pirkstu gali pa klavieru melnbaltajiem taustiņiem slīdēja lēni un apdomīgi. Mūzikas skaņas nebija dzirdamas, un tas vēl spēcīgāk izraisīja sāpīgu grūtsirdību.

Tā droši vien salā un pamestībā mirst balti gulbji, Silvija nez kāpēc rūgti nodomāja, atkal apsēdās krēslā un sāka histēriski raudāt.

10. nodaļa

1919. gada maija vidū Silvija juta, ka kuru katru dienu var sākties dzemdības.

Lielajā Rīgas centra mājā viņa joprojām bija vienīgā saimniece un pārtika no divdesmit dzīvokļu īrnieku regulāri maksātās īres naudas.

Viestura liktenis Silvijai joprojām nebija zināms.

Nemitīgi sakaujot Sarkanās armijas daļas un strauji virzoties uz priekšu, Rīgas pievārtē jau stāvēja ģenerāļa Rīdi- gera fon der Golca komandētie spēki - vācu dzelzsdivīzija un no baltvāciešiem saformētais landesvērs ar firsta Līve- na krievu rotu, kā arī Latviešu atsevišķā brigāde, kuru izveidoja un komandēja Oskars Kalpaks, bet pēc viņa krišanas kaujas laukā pie Skrundas - pulkvedis Jānis Balodis.

Silvija bija pārliecināta, ka Viesturs jau sen nav vairs starp dzīvajiem, tāpēc nolēma pēc bērna piedzimšanas to paturēt un gan Viestura, gan saviem vecākiem iestāstīt, ka tā, pats par sevi saprotams, ir viņu abu laimīgā laulībā un mīlestībā radītā jaunā dzīvība…

Sarkanie bēga, Stučkas valdība Rīgu bija atstājusi, pilsētā atkal valdīja pilnīgs haoss, vardarbība un bailes.

Sarkanie bēga, Stučkas valdība Rīgu bija atstājusi, pilsētā atkal valdīja pilnīgs haoss, vardarbība un bailes.

Daugavas krastos iepretim senajai Rīgas pilij kārtējo reizi stāvēja vācu armija un kuru katru dienu tā atkal bramanīgi soļos pa mūsu valsts galvaspilsētas ielām. Un varbūt iepriekšējā pieminekļa vietā pie Rīgas apgabaltiesas ēkas, nojaucot lielinieku uzstādīto Kārļa Marksa ģipša skulptūru, tās vietā kā vācu armijas neuzvaramlbas simbolu atkārtoti uzstādīs tur jau pirms gada stāvējušo Koka Frici.

Ja toreiz kaut viens latvietis būtu spējis iedomāties, cik bieži līdz divdesmitā gadsimta beigām, varām mainoties, nāksies graut iepriekš uzstādītos pieminekļus un celt citus, tos atkal plēst nost un likt jaunus, viņš noteikti skaļi smietos un tam neticētu. Bet, ja ticētu, šausmās par cilvēku stulbumu un neiecietību pret pašu pagātni saķertu galvu un skaļi raudātu.

Atklāti sakot, tā mēs esam plēsuši un ārdījuši arī paši savu un tautas dvēseli, savā apziņā pieņemdami vai noraidīdami svešo varu uzspiestās ideoloģiskās dogmas, visdažādākās mācības un dzīvesveidu. Lai gan taisnības labad ar nožēlu jāatzīst, ka bieži arī pašu latviešu radītā ideoloģija, it sevišķi vadoņa kults, uzskati par dzīvesveidu un valsts pastāvēšanas principu, tāpat lielai iedzīvotāju daļai izsauca vienīgi nicinošu smīniņu, dziļu nepatiku un nevēlēšanos tomēr dzīvot tā, kā to piedāvāja pastāvošā iekārta vai viena cilvēka griba.

Tas nebija nekas jauns. Cilvēki vienmēr ir vēlējušies dzīvot labāk - jā, diemžēl arī sliktāk! - nekā tas notiek pašlaik. Vai nu trauksmaini atpakaļ pagātnē vai iluzoriskajā nākotnē, bet tikai ne tā, kā šodien!

Kāpēc tagadne gandrīz vai visiem vienmēr šķiet slikta?

Kāds smejas…

Bet vai tad tā arī nav?!

Un tā mēs, mūžīgi maldīdamies biezajos vēstures džungļos, te ceļot godā noziedzniekus un nodevējus, te kā noziedzniekus un nodevējus sodot varoņus un vienkārši godīgus cilvēkus, smagi klibodami, apsisti un apdauzīti kaut kā tomēr esam nonākuši līdz šodienai, lai dzirdētu kādu cilvēku par mūsdienu civilizēto pasauli - tātad arī par mums un mūsu valsti! - sakām šādus skarbus, bet patiesus vārdus.

"Mēs esam zaudējuši savu garīgo līdzsvaru un vērtību sistēmu.

Mēs atzīstam, ka esam nolieguši Tava vārda absolūto patiesību un to nosaukuši par plurālismu.

Mēs esam kalpojuši citiem dieviem un to nosaukuši par multikulturālismu.

Mēs esam atbalstījuši perversiju un to nosaukuši par alternatīvo dzīvesveidu.

Mēs esam ļaunprātīgi izmantojuši nabagos un to nosaukuši par loteriju.

Mēs esam nogalinājuši nedzimušos un to nosaukuši par izvēli.

Mēs esam atteikušies no savu bērnu stingras audzināšanas un to nosaukuši par pašapziņas veidošanu.

Mēs esam ļaunprātīgi izmantojuši varu un to nosaukuši par politiku.

Mēs esam iekārojuši sava tuvākā mantu un to nosaukuši par veselīgām ambīcijām.

Mēs esam piesārņojuši pasauli ar nešķīstību un pornogrāfiju un to nosaukuši par izpausmes brīvību.

Mēs esam ņirgājušies par mūsu sentēvu dzīves vērtībām un to nosaukuši par apgaismību."

It kā vajadzētu kliegt - un tāds ir bijis civilizācijas un cilvēka progress?!

Diezgan baismīgs un stipri apkaunojošs… cilvēkam.

Taču atgriezīsimies divdesmitā gadsimta sākumā, kad gandrīz viss šausmīgais, perversais, tumšais un maldinošais bija vēl tikai priekšā…

1919. gada 21. maija vakarā pie Silvijas dzīvokļa durvīm kāds ilgi un nepacietīgi zvanīja. Lai gan Silvijai kuru katru dienu vajadzēja dzemdēt, neviens, izņemot viņas pēdējā gada labāko draudzeni Elzu Jansoni, Silviju nebija redzējis kā grūtnieci - ar vēderu. Elza bija jauka, dzīvespriecīga un labsirdīga jauna sieviete, kāda pazīstama Rīgas advokāta meita, un strādāja pie sava tēva par advokāta palīdzi.

Silvija reti izgāja no mājas un, tikpat kā ar nevienu nesatiekoties, to līdz šim bija veiksmīgi noslēpusi, bet nu, ja kāds viņu ieraudzītu, tūlīt saprastu, ka šī sieviete ir jau grūtniecības pēdējā stadijā…

Silvija stāvēja aiz durvīm un kārtējo reizi ar satrauktu sirdi klausījās.

Vai otrā pusē stāv draugs vai ienaidnieks?

Viņš nāk ar labu vai ļaunu?

Un tā visu dzīvi - šie mūžīgie jautājumi.

Nekad nevar droši zināt, ko katrs no jauna sastapts cilvēks iedos vai atņems.

Skaļais zvans joprojām turpināja griezt nervus.

Beidzot Silvija neizturēja. Pilnīgi aizmirsusi par savu izskatu un tām ļoti nopietnajām sekām, kas no tā varētu izrietēt, viņa pēkšņi iedomājās, ka aiz durvīm stāv… Viesturs! Nelaimīgs, izvārdzis, tikko dzīvs.

-   Kas tur ir? - viņa bažīgi prasīja.

-        Vai jūs esat Silvija Simsone? - jautāja nedaudz piesmakuši vīrieša balss.

-   Jā… Ko jums vajag?

-        Es nāku Viestura Simsona uzdevumā, - vīrietis atbildēja. - Man jums ir jānodod viņa vēstule.

Silvija kādu brīdi jutās pilnīgi apstulbusi. Viņa tikai nespēja saprast no kā - no bezgalīga prieka vai bezgalīgām bēdām.

Silvija atslēdza durvis un atvēra tās.

Viņas priekšā stāvēja gara auguma noputējis, acīmredzami noguris jauns cilvēks gluži vecā, gandrīz vai noskran- dušā latviešu strēlnieku formas tērpā.

-   Piedodiet, kundze, par traucējumu, - viņš sēcošā balsī sacīja un pat nedaudz paklanījās. - Mani sauc Haralds Kulbergs un nāku jūsu vīra Viestura lūgts.

-   Tātad viņš ir dzīvs?! - Silvijai iedrebējās balss.

-   Jā, kundze, viņš ir dzīvs un pašlaik komandē vienu Latviešu atsevišķās brigādes bataljonu. Šajās dienās ir sācies vācu dzelzsdivīzijas un landesvēra uzbrukums Rīgai. Pēc tam nāksim arī mēs… latvieši.

-   Jūs esat Viestura draugs?

-   Nē. Es dienu brigādes izlūkošanas daļā un tā sagadījās, ka Viesturs, uzzinājis, ka šovakar dodos uz Rīgu, man priekš jums iedeva ātri uzrakstītu vēstuli. Lūdzu!

Silvija ar mazliet trīcošu roku paņēma vairākas četrkārt salocītas papīra lapas un viņai tai mirklī šķita, ka tās dzeļoši apdedzina pirkstu galus.

-   Paldies… - viņa nočukstēja.

-   Esiet uzmanīga, - Haralds brīdināja. - Šajās dienās labāk palieciet mājās! Te ies diezgan traki un būs ļoti bīstami.

-   Jā, jā, - Silvija saprotoši pamāja. - Varbūt ienāksiet iekšā? Uzcienāšu ar tēju, bet ar ēšanu gan ir gauži bēdīgi. Pēdējā laikā mēs te dzīvojam pusbadā.

-   Paldies, kundze, - Haralds pieklājīgi atteica. - Man vēl jāieskrien pie savējiem, turklāt… kaujas uzdevums. Kā redzat, esmu karavīrs.

-   Paldies jums…

Haralds Kulbergs pagriezās un ātri devās lejup pa kāpnēm, bet Silvija, atkal rūpīgi aizslēgusi durvis, atgriezās guļamistabā, joprojām ar stipri trīcošām rokām nolika vēstuli uz naktsgaldiņa, lēnām apgūlās, aizvēra acis un mēģināja nomierināties. Taču tas nekādi neizdevās. Tieši otrādi. Domājot, ka tūlīt var sākties radības, viņu pārņēma arvien lielāks satraukums.

Tikai ne tagad, Silvija, bailēs drebēdama, lūdzās. Tikai ne tagad! Rit jā! Lūdzu! Rit no rīta atnāks Elza un palīdzēs. Vai pašlaik Rīgā vispār būtu atrodams kāds ārsts vai darbojas kāda slimnīca? Droši vien, droši vien! Bet tikai rīt! Tu, mazais, vēl pacieties! Lūdzu, lūdzu! Vēl nenāc šai pasaulē, kur tevi neviens negaida un nevēlas! Pat es! Jā, pat es!

Viesturs ir dzīvs un pēc dažām dienām atgriezīsies mājās. Viņš nedrīkst redzēt… Nē, viņš nedrīkst pat zināt, ka esmu iznēsājusi un dzemdējusi sveša vīrieša bērnu! Turklāt Viestura niknākā ienaidnieka - vācieša… Bet tagad pats kopā ar vāciešiem. Laikam jau citādi nevar. Strēlnieku lielākā daļa ir sarkano pusē. Puse Latvijas un pilna Krievija. Kas palicis neatkarības cīnītājiem? Nekas! Pilni grāvji ar kritušajiem, tūkstošu tūkstoši izklīduši bēgļu gaitās un nokauti par citādu domāšanu. Bet nu pasaulē nāks vēl viena dzīvība. Puika, meitene? Vēl viens iznīcībai nolemts karavīrs vai vēl viena nelaimīga sieviete?

Beigu beigās Silvija tomēr mazliet nomierinājās un paņēma vēstuli, tūlīt pat apjēgdama, ka pēc izlasīšanas tā viņu satrauks vēl vairāk nekā pašlaik. Bet nelasīt nevarēja. Pēc visa spriežot, tā varēja būt vienīgi mīlestības vēstule.

"Dārgā Silvija!

Rakstu, nemaz vēl nezinādams, vai tu maz vēl esi šai pasaulē. Bet rakstu. Laika ir maz. Haralds tepat netālu smēķē un gaida. Bet ko tu? Ja esi dzīva, tu mani vēl gaidi? Taču gaidi, mīļā, gaidi! Es atnākšu! Man jāatgriežas! Diez vai nu tā gadīsies, ka pie pašas dzimtās Rīgas… Esmu izgājis septiņus Dantes elles lokus un, lai gan jau virs pirmajām durvīm stāvēja baismīgi brīdinošs uzraksts: "Tu, kas šeit ieej, atstāj cerības ārā!" - es tomēr cerības nezaudēju un vēl joprojām ceru uz tavu mīlestību un uzticību.

Atminos, Dantes ellē ļauniem cilvēkiem pēc viņu nāves bija jācieš mūžīgas mokas, bet elles dziļumā valdnieks Lucifers grauza trīs pasaules lielākos nodevējus: Jūdu - Kristus nodevēju, izģindušos Brutu un Kasiju - Gaja Jūlija Cēzara slepkavas.

Kas grauzīs un sodīs mūsu bendes? Varbūt neviens. Varbūt kā viņiem, tā arī mums tiks piedots, jo, stingri ņemot, mēs, karavīri, arī tādi paši slepkavas vien esam… Vienīgais attaisnojums - tāda diemžēl ir šis drausmīgi nelietīgās pasaules kārtība.

Mazliet citādāk ir ar nodevību. Tā vienmēr ir bijusi daudz nekrietnāka rīcība nekā kaujas laukā nogalināt pretinieka karavīru. Nosacīti to vismaz varētu dēvēt par daudzmaz godīgu rīcību, turpretī kāda cīņasbiedra vai tuva cilvēka nodevība… Tas vienmēr ļoti sāp. Sāp tieši tāpēc, ka satriec tavas pēdējās cerības un paļāvību uz cilvēka godīgumu un spējām jebkurā dzīves situācijā būt stiprākam par tiem apstākļiem, kādos esi nokļuvis.

Kā jau uzrakstīju, es negaidīti nokļuvu patiesā, pašu cilvēku radītā ellē. Neko sīkāk par to nerakstīšu. Varbūt kādreiz pastāstīšu. Taču pat tad, kad pēc aresta vācu armijas pretizlūkošanas štāba telpās mani veselu nedēļu drausmīgi sita un spīdzināja, es, mīļā, domāju par tevi! Visnežē- līgāk pret mani izturējās viņu priekšnieks, pulkvedis grāfs Herberts fon Helmanis. Tagad es šo vārdu atcerēšos visu mūžu un, lai Dievs viņam ir žēlīgs, ja kādreiz šis nelietis nokļūs manās rokās!…

Ceru, Silvij, ka tu tomēr esi dzīva, joprojām uzturies mūsu jaukajā dzīvoklī un gaidi mani pārnākam, lai gan šīs zemes lielākais neģēlis un sadists grāfs Herberts fon Helmanis mani baidīja, ka viņš varot arī tevi… Tāpat kā mani…

Ja tā būs noticis, droši vien sajukšu prātā un naids mani nosmacēs.

Tomēr ceru. Kāpēc kādreiz nevar arī paveikties? Tev, man, mums visiem? Ja sākumā man šad tad tomēr uznāca nelielas šaubas par tavu jūtu patiesīgumu, tad pašlaik ticu, ļoti ticu… Tu mani nekad nespētu nodot, nekad attiecībā pret mani nespētu būt nelietīga un ļauna. Ja kādreiz mūsu dzīves ceļi arī šķirtos, tam ir jānotiek godīgi un atklāti. Tas šādā situācijā var izrādīties vienīgais mierinājums un apliecinājums mūsu pašcieņai.

Tu redzi, jau atnācis pavasaris, bargā ziema ir beigusies un pašlaik visā no lieliniekiem atbrīvotajā Latvijas daļā pilnā krāšņumā zied dārzi un plaukst ceriņi. Vai nav skaisti? Vai nav brīnišķīgi būt dzīviem un šo pasauli kaut īslaicīgi uztvert vienīgi kā bezgalīgi siltu un miera pilnu Visuma dvēseli.

Silvij! Mana jaukā, brīnišķīgā latviešu meitene! Kur tu tagad esi, ko dari? Te visapkārt krīt granātas, bunkura sienas dreb, dreb zeme un mana sirds. Gan par tevi, gan

Latviju, gan pašam par sevi. Atklāti sakot, tā ir diezgan draņķīga jušana, jau kuro laiku atrasties apstākļos, kad nezini, vai nākamajā mirkli būsi vēl dzīvs un laimīgi izdosies pabeigt kaut vai šo vēstuli.

Bet… notiks, kam jānotiek! Piedod, ja vēstule neiznāca silta, mīļa, jauka un mīlestības pilna. Mīlestības pilna ir mana sirds. Ticu, ka tu pa šo laiku manā vietā neesi atradusi citu un mums abiem priekšā stāv skaista un ilga dzīve.

Pieej pie loga un paskaties! Pagalmā tagad vajadzētu ziedēt lielajam balto ceriņu krūmam, vecajam pirātam Žanim apkārtējo māju puikām stāstīt savus nebeidzami trakos piedzīvojumus tālajās Kārību jūras salās, bet smukajai un vienmēr tik ļoti rātnajai Koganu meitai Judītei sēdēt pie klavierēm un spēlēt kādu pasakaini skaistu melodiju…

Tā ir pasaule, ko esmu pazaudējis. Bet gan jau… Pāri bunkuram, pretīgi gaudojot, pārlido kārtējā mīna un sprāgst soļus divdesmit tālāk.

Mīļā Silvij, ceru, ka arī pār tavu galvu viss sliktais pārlido pāri un mēs abi no šīs pašu cilvēku radītās elles izkļūsim laukā dzīvi, veseli un neaptraipīti.

Skūpstu! Rīgā, ja pilsētas atbrīvošanas operācija būs veiksmīga, ieradīšos divdesmit otrajā vai divdesmit trešajā maijā!

Gaidi!

P S. Tūlīt uzkāp augšā un pasaki manai mātei, lai beidz uztraukties, esmu dzīvs un vesels un ar mani, cerams, nekas slikts vairs nenotiks. Uz redzi!

Mūžīgi tavs Viesturs."

Izlasījusi vēstuli, Silvija gandrīz vai noģība. Jau kuro reizi viņu pārņēma karsts baiļu drudzis un gandrīz vai ārprātam līdzīga sajūta. Tagad viņa jau skaidri saprata, ka no bērna ir jātiek vaļā par jebkuru cenu! Par jebkuru!

Jaunā atklāsme, ka Herberts fon Helmanis, visu dienu nežēlīgi sitis un spīdzinājis Viesturu, vakarā atnācis pie viņas, ar tām pašām rokām maigi glāstījis viņas krūtis, vēderu, un laidis tās vēl zemāk, Silviju noveda gandrīz vai līdz ģībonim.

Tas patiešām, vismaz pirmajos mirkļos, bija kaut kas ārprātam līdzīgs un grūti izturams. Ja pirms tam Silvijas apziņā kā viena no turpmākajām iespējām vēl pastāvēja Viestura atgriešanās gadījumā tikko piedzimušo bērnu uzdot par viņa radītu, tad tagad tas atkrita pavisam. Tagad jau viņa pati šo bērnu nekādi nespētu pieņemt kā savu. Nekad! Tāpēc…

Tikko piedzimušu tūlīt iemest miskastē? Atstāt uz ielas? Vai varbūt pat nogalināt, aiznest uz mežu un aprakt?

Dievs, ko man tagad darīt? - Silvija iekšēji kliedza. Kā rīkoties? Ko izvēlēties? Esmu patiesā izmisumā. Es - pēdējā neliete? Draņķe? Es - mūsu mīlestības nekrietnā nodevēja? Nicināma vazaņķe vai tikai kaislības pārņemta sieviete, kurai savā izvēlē ir nedaudz misējies?

Bet nē! Viss taču bija it kā pareizi un saprotami! Es neesmu ne tā, ne tā, ne tā! Es esmu mīloša sieviete, uzticama sava vīra draudzene, kas tikai mēģināja savu tuvāko cilvēku un sevi, jā, ari sevi, glābt no neizbēgamas bojāejas! Nenoliedzami, cena bija augsta, bet vai tas nebija to vērts?

Par to man tagad sods? Par to man krusts? Ļaužu nicinājums, kauna pilna padzīšana no mājas un pašai savas dvēseles nemitīga plosīšana?

Bet pieņemsim, ka es nebūtu maksājusi nosaukto cenu, būtu palikusi godīga, līdz galam uzticīga un es būtu tik spēcīga, ka pat domās nepieļautu iespēju meklēt kompromisu, bet ar paceltu galvu, mīlestības apgarota, dotos drošā nāvē, līdzi paņemot ari Viesturu…

Vai tā būtu bijis pareizi, godīgi, uzticami?

Tas, protams, izskatītos skaisti un vēlāk kāds skumju mākts dzejnieks šim gadījumam par godu varētu pat sacerēt nelielu dzejolīti, bet… Kādu tam visam varētu atrast jēgu? Nebūtu taču vairs ne manis, ne Viestura! Iespējams, neviens to pat lāgā nepamanītu, taču pasaule bez mums tomēr kļūtu daudz tukšāka. Tāpat kā tā kļūst tukšāka ar miljoniem karalaukā nobendēto karavīru dzīvībām vai tikai ar viena nedzimuša bērna dvēselīti…

Nākamajā rītā pie Silvijas atnāca Elza un sastapa draudzeni negulējušu, jau vieglu dzemdību sāpju pārņemtu.

-   Sākas… - Silvija sausām lūpām paziņoja.

-   Sen jau? - Elza tūlīt painteresējās.

-   Nē, nupat.

-   Tad jau vēl ir vismaz dažas stundas laika, - Elza zinoši pateica. - Tu pati gan tā sevišķi vēl necenties! Guli rāmi un gaidi! Aizskriešu pēc vecās kundzes un drīz būšu atpakaļ.

Silvija gaidīja. Sāpes spazmveidīgi te rimās, te atkal sākās no jauna. Nekādas bailes vai lielu satraukumu Silvija neju-

Dzemdību sāpes spazmveidīgi te rimās, te atkal sākās no jauna. Nekādas bailes vai lielu satraukumu Silvija nejuta. Viņa tikai gandrīz vai nepārtraukti mēģināja pati sev

iestāstīt, ko jau saprata tāpat.

ta. Viņa tikai gandrīz vai nepārtraukti čukstēja, mēģinot pati sev iestāstīt, ko jau saprata tāpat.

-  Tā tam jābūt, tas viss ir dabiski, tā notiek ar katru sievieti.

Kad sāpes kļuva stiprākas, viņa sāka čukstēt citus vārdus:

-  Dievs, palīdzi man pēc iespējas ātrāk un vieglāk tikt vaļā no tā, ko es vairs negribu sevi paturēt ne mirkli! Tas ir mana ķermeņa melnais akmens! Mana melnā nodevības un kauna zīme! Varbūt visa mana turpmākā mūža lielākā sāpe un nelaime…

Apmēram pēc stundas Elza atgriezās kopā ar iesirmu nenosakāma vecuma kundzi, kura pēc pašas vārdiem, kādā pilsētas slimnīcas dzemdību nodaļā bija nostrādājusi trīsdesmit gadus, bet tagad, karu un juku laikos palikusi bez darba, par attiecīgu samaksu nodarbojās ar privātpraksi, daudzajām vieglprātīgajām karavīru un virsnieku mīļākajām taisot abortus un dažreiz, lūk tā, mājas apstākļos pieņemot arī dzemdības.

Radības sākās ap divpadsmitiem dienā, viss notika ļoti ātri un viegli. Silvija iztika pat bez it kā ļoti dabiskās kliegšanas. Viņa vairākas reizes tikai tā paskaļāk ievaidējās un jau pavisam drīz dzirdēja bērnu iebrēcamies.

-   Kas tur ir sanācis? - viņa, mazliet pacēlusi galvu, tomēr ļoti satraukti prasīja.

-  Jums piedzimusi meitenīte, - vecmāte atbildēja. - Viss izskatās labi. Svars, augums, ķermenītis… Zilas acis un redzat, jau pabiezi, gaiši mati. Apsveicu, kundze! Pilnīgi droši varu apgalvot, ka dienās viņa būs pasakaini skaista sieviete! Jau tagad izskatās pēc tādas mazas smukas lellītes…

Vēl pēc stundas istabā viss jau bija sakopts, satīrīts un izmazgāts. Kundze, par savu darbu saņēmusi labu samaksu, aizgāja. Elza, Silvija un tikko piedzimusi meitenīte palika vienas.

-    Kā jūties? - Elza, apsēdusies uz gultas malas, norūpējusies prasīja.

-   Šausmīgs nespēks, - Silvija nogurušā balsī atbildēja. - Un vispār…

-   Prieka nekāda?

-   Par ko tu runā? Kāds te prieks?

-   Un tomēr. Galu galā piedzimis bērns.

-  Elziņ, ja tas būtu no Viestura! Es droši vien pašlaik justos kā septītajās debesīs! Bet tagad? Paņemt sīko un ar galvu uz leju mesties laukā pa logu?

-   Varbūt Viesturs tomēr noticēs, ka tas ir viņa bērns? - Elza klusi ieminējās.

-   Diezin vai. Rēķins te ir visai vienkāršs. Mēs ar Viesturu pēdējo reizi grēkojām, šķiet, kaut kad jūlija beigās. Pagājuši vairāk nekā desmit mēneši. Bērni dažreiz piedzimst ātrāk, bet tik vēlu nekad!

-   Varbūt tomēr turēties pie patiesības? - Elza nopietni jautāja.

-   Ja patiesība būtu citādāka, tad kāpēc gan ne? - Silvija atbildēja. - Taču tas nolādētais grāfs fon Helmanis… Varētu jau arī pateikt, ka esmu viņa izvarota, un Viesturs droši vien to saprastu. Bet vai tādā gadījumā mēs abi spētu audzināt tā nelieša bērnu?! Domāju, nekad! Bērns, protams, ne pie kā nav vainīgs. Vainīgi esam mēs - pieaugušie.

Elza pie Silvijas norūpējusies pavadīja visu dienu. Vakarā pirms promiešanas viņa vēlreiz mēģināja Silviju nomierināt un teicās atnākt rīt atkal.

-   Kuru katru bi'īdi mājās var ierasties Viesturs, - Silvija domīgi atgādināja.

-   Vai tas traucēs?

-   Nezinu. Varbūt tomēr atnāc citu reizi?

-   Labi, - Elza piekrita. - Atnākšu pēc nedēļas.

-   Elziņ… - Silvija čukstēja un lūdzoši skatījās uz draudzeni. - Tu savu vārdu turēsi? Viesturam neko neteiksi?

-    Protams! - Elza pārliecinoši atbildēja. - Es savus solījumus pildu.

-   Noteikti? - Silvijai joprojām drebēja balss. - Es varu būt droša?

-   Pilnīgi, - Elza jau kuro reizi apliecināja. - Cilvēks reti dara kaut ko tādu, ja viņam no tā neatlec kāds labums. Bet ko es iegūtu, šo mūsu noslēpumu pavēstot Viesturam?

-   Nezinu…

-    Lai tad tā arī paliek! - Elza sacīja un smaidīdama atvadījās. - Lai tev labi klājas!

Elza aizgāja. Silvija atviegloti nopūtās un ar labās rokas pirkstiem viegli pieskārās blakus gulošajam bērnam, tobrīd vēl tā īsti neapjēgdama, ka jebkurš noslēpums, ja to zina divi, agrāk vai vēlāk kļūst zināms visai pasaulei vai vismaz vēl kādam cilvēkam…

Silvijai ne mirkli no prāta neizgāja tas, ko Herberts ir darījis ar Viesturu, galu galā arī ar viņu pašu, un bērns šķita absolūti svešs, auksts, pat ļoti nepatīkams. Taču beidzot mātes instinkts tomēr ņēma virsroku pār visiem vēsa prāta aprēķiniem un Silvija jaundzimušo pielika pie krūts. Tas Silvijai par milzīgu pārsteigumu viņas apziņā kaut ko krasi izmainīja un viņa pret bērnu pēkšņi vairs nejuta tik spēcīgi izteiktu svešādību un nepatiku kā pirmīt. Tieši otrādi! Ar kaut kādu pacilājošu, nekad vēl nepiedzīvotu siltu sajūtu viņa negaidīti šo mazo radībiņu sajuta kā daļu no sevis, kā neatdalāmu sava ķermeņa un dvēseles sastāvdaļu…

Šajā dienā, 22. maijā, bez lielas kaujas Rīgā bija ienākuši vācieši. Un tūlīt dzelzsdivīzija, bet it sevišķi landesvērs, pilsētas ielās, it kā taisnīgi atmaksājot par piecu mēnešu ilgušo sarkano teroru, sarīkoja asiņainu vēl palikušo lielinieku un strādnieku slaktiņu.

Silvijai bija bail iziet no mājas. Viņa visu dienu un nakti pavadīja dzīvoklī, gaidot, ka kuru katru brīdi pie durvīm pieklauvēs. Tas varēja būt gan Viesturs, gan cits no Sim- soniem vai arī atkal kāds no jaunās varas pārstāvjiem…

Bet nē. Neviens pie viņas nenāca. Pa nakti vēl visu simtkārt pārdomājusi, Silvija raudādama tomēr galu galā nolēma no bērna atteikties.

Nē, miskastē viņa to nemetis! Negalinās un neapraks! Silvijai negaidīti prātā ienāca doma bērnu aiznest uz Iļģu- ciemu un atstāt pie bagāto poļu Račinsku mājas durvīm…

Kas tādai iecerei vainas?

Ja Račinski viņu paņems, bet par to Silvija nez kāpēc bija pilnīgi pārliecināta, bērns vismaz dzīvos labu un ļoti turīgu audžuvecāku ģimenē. Meitenīte tiks lutināta, skolota un visādi aprūpēta. Viņu nenoliedzami gaidīja skaista un ļoti laimīga nākotne. Turklāt - un tas nebūt nebija mazsvarīgi! - Silvija, ciemojoties pie saviem vecākiem, varēs redzēt, kā aug un ko dara viņas piespiedu kārtā, bet patiesībā tomēr personīgo apsvērumu dēļ atstātā meita…

Ja iedziļinātos notikušā būtībā, nekas jau toreiz Silvijai neliedza agrā rīta stundā no Rīgas centra ar rozā zīda sedziņā glīti ietītu bērniņu uz rokām drāzties nevis uz Račinsku grezno māju, bet gan nogriezties nedaudz pa kreisi - pie saviem vecākiem - un tur arī palikt…

Kāpēc gan ne?

Taču acīmredzot viņa to tomēr nespēja. Stāvoklis Silvijas vēl jaunajam prātam un dvēselei šķita pārāk smags un sarežģīts. Un vispār… Vai maz var zināt, kas šādos brīžos notiek sievietes dvēselē un ko viņa īsti grib, spēj vai nespēj?

Tajās Silvijai diezgan drausmīgajās dienās viņas izvēlētā rīcība laikam jau bija labākais, ko varēja darīt - kā pašai, tā bērnam.

Vismaz pagaidām…

Kad Silvija uzmanīgi iegāja sakoptajā Račinsku mājas pagalmā, sirds krūtīs dauzījās kā dzelzs būrī iesprostots putns, kas visiem spēkiem mēģina izlauzties brīvībā, un viņa nepārtraukti domāja - kaut tikai mani neviens neredzētu! Kaut tikai neviens mani te neieraudzītu un nepazītu!

Tā arī notika. Visa apkārtne un Račinski vēl mierīgi gulēja. Plaukstošos ziedos visdažādākajās krāsu gammās izkrāsotais lielais dārzs gluži vai reibināja ar savām spēcīgajām ābeļziedu un puķu smaržām, bet no tuvējām Spilves pļavām viegls ziemeļu vējš kā prieka vai bēdu vēsti nesa spirgta gaisa vēsmas, netālo ūdeņu dvesmu un tālus, pagaidām vēl tikai priekšā stāvošus jaunus vēsturisku pagriezienu gadus un nu jau citus tūkstošiem un tūkstošiem personisko traģēdiju stāstus…

Silvija noliecās un bērnu uzmanīgi nolika pie mājas durvīm, pirms tam zem sedziņas palikusi jau mājās uzrakstītu zīmīti.

"Godīgie cilvēki!

Ja esat kristieši un labas gribas ļaudis, nepametiet šo bērnu nejauša likteņa varā, kā to šai brīdī daru es! Lūdzu, pieņemiet viņu kā savu un mani pārāk nenosodiet! Gan jau mani droši vien par to sodīs Dievs, bet pašlaik apstākļi diemžēl man liek rīkoties tieši tā un ne citādi.

Bērns ir vesels un radības notika bez komplikācijām. Bērna vecāki ir jauni, izglītoti, skaisti, fiziski un garīgi stipri cilvēki, kas dod gandrīz vai pilnīgu garantiju, ka tāds būs arī viņu radītais bērns.

Palīdziet! Šajā brīdī šī mazā dzīvībiņa ir manas dzīves lielākā nelaime, bet jums tā varbūt var izrādīties dzīves lielākā laime!

Pašlaik zied ievas un ceriņi. Ja jums prātā neienāk cits vārds, es ļoti gribētu, lai jūs viņu nosauktu par Ievu.

Paldies!

Nelaimīga sieviete."

Pēc tam Silvija izgāja no Račinsku pagalma un, lai vēlāk neradītu nekādas aizdomas, pie saviem vecākiem neie- griezās. Viņa nonāca uz Daugavgrīvas ielas un devās pilsētas centra virzienā, domādama, ka arvien biežāk sastopamie vācu zaldāti viņu tagad mierīgi varētu arī nošaut…

11. nodala

Pirms Viesturs atgriezās mājās, pagāja vairāk nekā nedēļa. Atbrīvošanas cīņas vēl turpinājās un viņam pēc dažām dienām jau atkal vajadzēja doties uz fronti. Visa Latgale vēl atradās lielinieku rokās.

Pirmās dienas vakarā pēc vētrainiem atkalredzēšanās skūpstiem un Silvijas mīļu roku sarūpētajām vakariņām, Viesturs iegāja vannā un ilgi, pat zināmā svētlaimē, mazgājās, it kā cenzdamies no sevis notīrīt visu, kas pēdējā gada laikā bija sakrājies uz viņa miesas un dvēselē.

-   Zini, Silvij, - viņš apmierināts teica, - vēlēšanās pēc karstas vannas un dušas man dažreiz uznāca tikpat spēcīgi kā vēlme pēc sievietes.

-   Tev jāsajūt ilgas tikai pēc manis! - Silvija sacīja un gribēja Viesturam nomazgāt muguru, taču, ieraudzījusi uz tās vairākas jau sadzijušas rētas un ādas apdeguma vietas, strauji atkāpās atpakaļ un, satraukusies un pagalam apmulsusi, apstājās pie durvīm, Viestura joprojām stalto, bet diezgan novārdzināto ķermeni aplūkodama pa gabalu.

-   Kur tu paliki? - Viesturs jautāja. - Sakaunējies mana kailuma?

-   Nē, - Silvija pakratīja galvu. - Tieši otrādi! Tas mani pat ļoti vilina.

-  Ko tad tu vēl gaidi? - Viesturs vaicāja. - Nāc! Tu, kaut apģērbta, mani vilini simtreiz spēcīgāk!

-  Vēlāk, Viestur, vēlāk… - Silvija klusi pateica.

-  Neklīrējies! - Viesturs jautri uzsauca. - Ģērbies nost un vannosimies abi! Pēc ierakumos pavadītās aukstās ziemas man tas būtu tikpat kā no elles nokļūt paradīzē!

-  Vēlāk, Viestur, - Silvija čukstus atkārtoja. - Mums vēl laika būs diezgan… padzīvot sapnī.

-   Kāpēc sapnī? - Viesturs nesaprata.

-   Tu taču no manis atkal iesi prom, - Silvija atgādināja. - Atkal pazudīsi.

-   Tagad šī pazušana jau būs pavisam citādāka. Es taču visu laiku būšu ar savējiem. Tāpēc nāc! Vanna ir mūsu vēl neapgūtā mīlestības teritorija. Mēs vēl ne reizi tā neesam darījuši - kopīgi mazgājušies un pēc tam tepat arī mīlējuši viens otru… Vajadzētu būt vienreizēji labai sajūtai - zem karstas dušas strūklām…

-   Droši vien, - Silvija piekrita. - Tikai citreiz.

Silvija gribēja Viesturam nomazgāt muguru, taču, ieraudzījusi uz tās vairākas jau sadzijušas rētas un ādas apdeguma vietas, strauji atkāpās atpakaļ.

-      Kas ar tevi ir, Silvij? - Viesturs pabrīnījās. - Tu nedrīksti? Sliktās dienas?

-     Nē, nē! - Silvija, savādi iesmiedamās, atteica. - Es vienkārši baidos sadegt… pēc simts vientulības gadiem.

Silvija brīdi nopietna klusēja, tad nedaudz pārvērstā balsī uzprasīja:

-   Kas tev tās par rētām uz muguras? Biji ievainots?

-     Būtu jau labi! - Viesturs atbildēja. - Taču tas ir tā grāfa Herberta fon Helmaņa darbs! Pamatīgi, vai ne?

-   Tas ir drausmīgi…

-     Drausmīgs bija tas grāfs, - Viesturs sacīja, izkāpdams no vannas. - Lūdzu, padod dvieli! Tu palaid garām skaistu dzīves mirkli!

Pēc tam, apģērbies tumšbrūnā atlasa mājas halātā, Viesturs vēl no vecajiem krājumiem sameklēja vīna pudeli, abi iedzēra, parunāja par abu vecākiem, paziņām un aizgājušo laiku, tad, savstarpēju glāstu un ilgstošu skūpstu sakaituši, iekrita gultā un tur kaisles neprātā mēģināja aizmirst šo pasauli un dzīvi, domādami vienīgi par to, kā izdarīt tā, lai otrs justos pēc iespējas labāk un laimīgāk.

-   Tas bija vienreizēji! - Viesturs aizelsdamies pateica.

-   Paldies! To mēs vēl neesam aizmirsuši!

-  Un kaut nekad ari neaizmirstu… - Silvija kā apdullusi čukstēja.

-   Es par to domāju gandrīz vai nepārtraukti, - Viesturs sacīja. - Ne nu gluži par to vien, bet vispār… Par tevi, par mūsu nejaušo sastapšanos, tik ātri pieņemto lēmumu apprecēties, par dzīvi kā tādu, par likteni un mīlestību.

-   Kad tevi arestēja… - Silvija prasīja. - Tu biji viens?

-   Mēs bijām pieci.

-   Vai jūs patiešām gribējāt nogalināt Vācijas ķeizaru?

-Jā.

-   Ko tas būtu devis?

-  Varbūt to, ko pagājušā gada novembrī deva Vācijas strādnieku sacelšanās. Vāciju bez jebkādiem Vilhelmiem un ķeizariem! Demokrātisku republiku un aizvākšanos no visām viņu okupētajām teritorijām! Tātad arī no Latvijas.

-   Acīmredzot es kaut ko nesaprotu, - Silvija atzinās.

-  Vācijā nekāda ķeizara vairs nav. Vilhelms padzīts. Viņiem tur ir jauna valdība, bet nekas būtībā nav mainījies. Vācieši tepat vien Latvijā ir palikuši. Turklāt kopā ar mūsu Ulmani, Pagaidu valdību un tevi. Kā to saprast? No niknākajiem ienaidniekiem viņi tagad pēkšņi pārvērtušies par latviešu labākajiem draugiem?

-  Tā gandrīz vai iznāk, - Viesturs negribīgi atzina. - Citas izvēles mums pagaidām diemžēl nav. Tā ir vēsturiska nepieciešamība, ko tauta varbūt pilnībā sapratīs tikai pēc gadu desmitiem. Vispirms ir jāpadzen sarkanie. Ko Oskars Kal- paks janvārī ar saviem trīssimt karavīriem būtu varējis iesākt pret Jukuma Vācieša četrtūkstoš lieliniekiem?

-   Tevi no gūstekņu nometnes atbrīvoja Kalpaks?

-   Jā, un tūlīt pieņēma par vienu no sava bataljona komandieriem.

-   Kā tu nokļuvi gūstekņu nometnē?

-  Nezinu, - Viesturs atbildēja. - Pēc visiem likumiem man vajadzēja būt beigtam. Notiesātam un nošautam.

-   Kas notika ar pārējiem tavas grupas dalībniekiem?

-   Tas ari notika. Viņiem lauka karatiesa piesprieda nāvessodu.

-   Un nošāva?

-   Es jau teicu.

-   Tātad… - Silvijai nedaudz iedrebējās balss. - Varbūt kāds par tevi pēdējā brīdi iežēlojās?

-   Tas ir ļoti ticami, - Viesturs domīgi sacīja. - Vēlāk nometnē komandants teica, ka mani nez kāda iemesla dēļ dzīvu esot atstājis tieši Herberts fon Helmanis. Taču es tam neticu. Viņš bija pārāk nežēlīgs un uz tādu rīcību diez vai bija spējīgs.

Silvija atviegloti uzelpoja un iekšēji nedaudz nomierinājās, dvēselē sajutusi kaut ko līdzīgu pat gaišam apmierinājumam, jo, izrādās, kļūdama Herberta mīļākā, viņa to tomēr nav darījusi velti! Viesturs ir dzīvs, guļ viņai blakus un nekad tā arī neuzzinās - Silvija vismaz tā cerēja! - ka viņš pašlaik var baudīt dzīvi un mīlēt viņu, pateicoties vienīgi viņas spējai…

Jā, kādai spējai?

Būt vājai vai stiprai? Bailīgai vai drosmīgai?

Vai viņa, tā rīkojoties, savu mīlestību pret Viesturu ir noliegusi vai apliecinājusi?!

-   Tavas krūtis ir kļuvušas daudz lielākas, - Viesturs pēc kāda laika sacīja, atsākdams tās atkal glāstīt. - Ļoti lielas un stingras.

-  Tas droši vien no mīlestības pret tevi, - Silvija, nedaudz samulsusi, pateica. - Tā dažreiz sievietēm notiekot.

-  Man patīk, - Viesturs teica. - Esmu dzirdējis, ka sievietēm krūtis piebriestot, kad viņas gaida bērnu.

-   Bet es, mīļais, gaidīju tevi, - Silvija sacīja un šķelmīgi pasmaidīja. - Pasaki, ka mani mīli! Lūdzu! Ne par ko citu vairs nerunāsim, ne par vāciešiem, ne to Herbertu fon Hel- mani, ne lieliniekiem, ne mūsu jauno valdību un kā tā beigu beigās tiks galā gan ar sarkanajiem, gan fričiem. Visu turpmāko vakaru runāsim tikai par mīlestību! Labi!

-   Nē! - Viesturs nepiekrita. - Visu turpmāko vakaru labāk grēkosim, bet par mīlestību… Par mīlestību ir jārunā klusējot.

12. nodaļa

Vakar Rīgā bija ienācis vācu karaspēks, tāpēc Iļģuciema tekstilfabrikas īpašnieks Edmunds Račinskis nolēma aiziet uz darbu, ko gan pēdējā laikā darīja ne pārāk bieži. Fabriku pārvaldīja uzticams Račinska iecelts direktors, viņš strādāja labi, pie teikšanas bija vēl arī galvenais inženieris un tehnologs, kuri kopīgiem spēkiem fabrikā spēja noturēt tādu ražošanas līmeni, lai tā ne tikai nebankrotētu, bet arī ienestu krietnu peļņu.

Gatavās produkcijas, pārsvarā vilnas audumu, pasūtītāji un noņēmēji bija vācu armijas apgādes daļas, taču ari lielinieku valdīšanas laikā fabrika turpināja strādāt. Lai gan uzņēmumam kuru katru brīdi vajadzēja pāriet valsts īpašumā, taču it kā birokrātisku sarežģījumu, bet patiesībā Račinska iedotā kukuļa dēļ, tas uzreiz netika izdarīts; kad nacionalizācijas procesam beidzot vajadzēja sākties, bija jau par vēlu. Sarkanās armijas daļas tika sakautas, tās atkāpās un Rīgu atstāja arī Stučkas valdība.

Račinskis torīt piecēlās agrāk nekā parasti, nomazgājās, noskuva bārdu un iegāja virtuvē, kur kalpone Kate viņam jau bija pagatavojusi vieglas brokastis. Kundze Irēna, jau pamodusies, tomēr palika vēl vāļājamies savā platajā, ar mākslinieciskiem kokgriezumiem rotātajā gultā.

Edmunds no smalkas, gaiši zilas porcelāna tasītes iemalkoja rīta kafiju, kad viņam pēkšņi šķita, ka kaut kur ārā netālu no virtuves loga skaidri dzirdamas bērna raudas.

-   Kate! - viņš vērsās pie kalpones. - Ieklausies! Tu kaut ko dzirdi?

Kate sastinga, brīdi saspringti klausījās, tad apmulsusi pagriezās pret saimnieku.

-   Račinska kungs, - viņa godbijīgi teica. - Es dzirdu, kā laukā raud bērns.

-  Kā tas ir iespējams? - Edmunds prasīja. - Kā pie mūsu mājas var atrasties bērns un kāpēc viņš tur raud?

-   Tas varētu būt kāds no kaimiņu bērniem, - Kate sacīja, - taču…

-   Pareizi! Daudzmaz pieaudzis bērns tā neraud, - Edmunds pateica. - Vai nu mums abiem rādās dzirdes halucinācijas, vai arī… Lūdzu, izej laukā un apskaties, kas tur notiek!

Kate, Edmunda vērīgā skatiena pavadīta, aizgāja.

Račinskis bija četrdesmit divus gadus vecs, vidēja, vairāk kalsna nekā slaida auguma vīrietis ar patīkamiem, labsirdīgiem sejas vaibstiem, ogļu melniem matiem un nelielām angļu džentlmeņa ūsiņām, kas viņu sieviešu acīs darīja ļoti pievilcīgu, bet vīriešos izraisīja cieņu un tiem, kuri zināja viņa turību, arī zināmu bijību.

Račinskim, glītam vīrietim, arī sev visapkārt patika redzēt skaistas lietas. Viņš nebija skops, drīzāk jau izšķērdīgs, straujas dabas un, kā gandrīz vai visi bagātnieki, bija nedaudz augstprātīgs un visai stūrgalvīgs, ko varētu uzskatīt arī par apņēmību, bez kuras ne pie kādas turības nevienam netikt, ja tikai bagātība neiekrīt rokās mantojuma veidā.

Bērnu Račinskim un viņa divdesmitastoņgadīgajai skaistajai sievai Irēnai, neskatoties uz jau vairāk nekā septiņiem laulībā aizvadītajiem gadiem, nebija. Šajā sakarā vēl pirms kara abi bija devušies uz vienu no vislabākajām Šveices sanatorijām pie kāda pasaulslavena profesora, kas secināja, ka bērnībā piedzīvotā ievainojuma un vēlākā ilgstoša iekaisuma dēļ, Račinskim ir stipri pavājināta sēklinieku darbība un bērnu viņam praktiski nevar būt.

Tas Račinski ārkārtīgi nomāca, taču ne tik daudz par pašu nespēju radīt bērnu kā apzinoties, ka viņš kā vīrietis ir nepilnvērtīgs.

Daudzu cilvēku iedomas, ka visi bagātie cilvēki ir ļoti laimīgi, lielākoties ir stipri tālu no patiesības. Katram cilvēkam ir savas problēmas un parasti tieši bagātajiem tās ir daudz sarežģītākas un nereti arī nesalīdzināmi traģiskākas nekā trūcīgajiem vai vispār nabagajiem.

Vienmēr svarīgi ir tas, ko mēs savā dzīvē varam iegūt un zaudēt. Ne jau velti izcilais Baznīcas dumpinieks Mārtiņš Luters ir teicis: "Es ne no kā nebaidos, jo man nekas nepieder."

Vēl te vietā būtu atcerēties arī slavenā vācu dzejnieka un domātāja Johana Volfganga Gētes vārdus: "Es katru dienu pateicos Dievam, ka man nav jārūpējas par Romas impēriju."

Patiešām. Cilvēks, kas netiecas ne pēc varas, ne mantas, daudzos gadījumos ar savu pieticību ir nesalīdzināmi laimīgāks par to, kuram katru dienu no rīta līdz vakaram bailēs jādreb par iespēju pēkšņi zaudēt visu, kas godīgā vai negodīgā ceļā iegūts.

Piekritīsiet, tā nav nekāda apskaužama dzīve, un vēlāk daudzu padomju varas represēto cilvēku prātos vissāpīgāk sūrstēja ne tik daudz apziņa par nelikumīgu un netaisnīgu boļševiku režīma patvaļu, kā tieši par sabiedriskā stāvokļa, namīpašumu, zemes, naudas un dzīves laikā sakrāto mantu zaudēšanu.

Kate, ienākusi atpakaļ mājā, neatgriezās vis virtuvē pie Račinska, bet, gandrīz vai šausmu pārņemta, bez brīdinājuma iedrāzās Irēnas guļamistabā.

-   Kundze! - viņa satraukti kliedza. - Kundze!

-       Kas noticis? - Irēna spēji uztrūkās sēdus un pārsteigta skatījās uz kalponi. - Sācies ugunsgrēks?

-        Kaut kas daudz sliktāks, - Kate atbildēja. - Pie jūsu mājas durvīm… guļ kāds zīdainītis. Šķiet meitenīte.

Irēna uzreiz vēl neko nesaprata.

-  Kā - guļ? Dzīva, beigta?

-        Nē, kundze, dzīva! Visu laiku raud. Acīmredzot ir izsalkusi.

-   Kā tas ir varējis notikt?

-  Kāds viņu tur ir nolicis, - Kate paskaidroja. - Kā citādi?

-   Kāpēc?

Kate paraustīja plecus.

-       Māte droši vien nav vēlējusies bērnu paturēt. Izskatās tikko dzimis.

Irēna, jūtami uztraukusies, ātri piecēlās, uzģērba gaišzilu samta halātu un devās uz durvīm.

-  Vai kungs jau aizgāja?

-  Viņš ir virtuvē.

Irēna apstājās virtuves durvīs un paskatījās uz vīru.

-   Tu jau dzirdēji?

-   Kādus vēl jaunumus?

-       Pie mūsu mājas durvīm droši vien naktī vai agri no rīta kāds esot nolicis bērnu.

-   Mazu?

-  Zīdaini. Es jau no šejienes dzirdu viņa balsi. Ko darām?

-  Jāizsauc policija! - Edmunds tūlīt stingri pateica.

-        Edmund, atjēdzies! - Irēna iesaucās. - Kāda mums pašlaik policija? Kur?!

Edmunds brīdi domīgs stāvēja, tad ar roku asi pamāja sievietēm.

-   Ejam!

Viņi izgāja ārā un stiprā mērā apmulsuši, varbūt pat nobijušies, skatījās uz glīti dārgā rozā krāsas sedziņā ar baltām spicītēm ietītu zīdainīti.

Bērns skaļi raudāja, it kā nolādot šo pasauli un cilvēkus, vai arī tieši otrādi, saukdams pasauli un cilvēkus palīgā.

Pēc dažiem mirkļiem Irēna noliecās, ļoti uzmanīgi pacēla grezno saini un to viegli piespieda krūtīm.

Bērns, kā par brīnumu, tūlīt pārstāja raudāt.

Irēna pasmaidīja un pilnīgi negaidīti kā fiziski, tā garīgi pēkšņi sevī sajuta ieplūstam tik daudz maiga siltuma, ka nedaudz pat noreiba galva. Neko tādu viņa agrāk vēl nebija izjutusi.

-   Viņš laikam patiešām ir piedzimis tikai vakar vai aizvakar, - Irēna saviļņota teica. - Kate! Paskaties! Ko tu domā?

-   Tā tik tiešām, kundze, arī izskatās, - Kate apliecināja un ar roku parādīja uz sedziņu. - Turklāt… Redziet, kundze, tā, kas viņu te atstājusi, nav bijusi nekāda nevīžīga paklīdene! Droši! Sega ir dārga, bērns tīrs.

-   Bet kāpēc viņa to atstājusi tieši pie mūsu mājas durvīm? - Edmunds, pilns nesapratnes, jautāja. - Tas nevar būt nejauši! Viņa mūs noteikti pazīst!

Vēl neilgi pārrunājuši tikko radušos situāciju, visi atgriezās mājā un bērnu iztina no segas. Atrada vēstuli, kas Račinskus zināmā mērā nomierināja, taču tai pašā laikā vēl vairāk nostiprināja aizdomas, ka šī nelaimīgā sieviete viņus patiešām pazīst. Diez vai tā varētu būt kāda no Iļģuciema strādnieku meitenēm, jo kā sega, tā vēstules saturs liecināja, ka tai ir jābūt ne tikai diezgan turīgai, bet arī izglītotai sievietei.

Taču pēc neilga laika tas vairs nešķita svarīgi. Bērns, acīmredzot izsalkuma dēļ, atkal sāka nejauki brēkt, un Irēna apjuka. Viņa nezināja, ko tagad lai dara, kā un ar ko bērns būtu pabarojams, un gandrīz vai izmisusi skatījās uz Kati. Tā visu saprata.

-   Kundze, neuztraucieties! - Kate mierinoši sacīja. - Es tūlīt aiziešu pie Kārkliņiem, viņiem ir govs, un atnesīšu pienu. Pēc tam jūs jau mierīgi varēsiet apspriesties, ko ar to sīci darīt tālāk.

Tā arī notika. Bērns kaut kā tika pabarots, Edmunds aizgāja apskatīties, kas notiek viņa fabrikā, bet Irēna visu dienu te nedaudz nomākta, te atkal gaiši pacilāta kopā ar

Kati bērnu ēdināja, uzmanīja, apkopa un mazgāja un, nez kāda garīgās enerģijas strāvojuma ietekmēta, arvien vairāk un noteiktāk sāka justies kā šīs tik negaidīti atrastās meitenītes Māte.

To varēja saprast un īstenībā tas nekāds brīnums nebija.

Irēna visus laulībā pavadītos gadus par to vien bija domājusi un sapņojusi, kā tikt pie bērna! Viņai, kā lielākajai daļai sieviešu, bija ļoti spēcīgs iedzimts mātes instinkts, un, uzzinot par Račinska nelaimi, arī viņa jutās nelaimīga un dažos depresijas mirkļos pat sāka domāt par šķiršanos. Taču, tā kā toreiz slavenais Šveices ārsts bija sacījis, ka Račinska kaite nebūt nav neatgriezeniska, lietojot zāles, viss vēl varot nākt par labu, vaina izzust un problēma ar bērna radīšanu atkrist, Irēna šīs domas par iespējamo šķiršanos arvien atlika uz vēlāku laiku.

Taču līdz šim Edmundam nekas par labu tomēr nebija nācis. Irēna jau bija samierinājusies, ka bērnu viņai nebūs, un joprojām neizslēdza iespēju pie labas izdevības un jaunas mīlestības, Edmundu tomēr atstāt.

Kā jau tas dzīvē parasts, viss bija atkarīgs no veiksmes. Nav izslēgts, ka kāds mūs tomēr rūpīgi novēro un tikai viņam vien zināmā veidā, uzzinot par mūsu neveiksmēm vai kādu nelaimi, nospriež - tam ir vērts palīdzēt, bet tam nē!

Līdz vakaram Irēna jau bija sapratusi, ka šo mazo meitenīti caur kādas varbūt patiešām ļoti nelaimīgas sievietes miesu un prātu kā dzīves lielāko dāvanu ir atsūtījis pats Dievs…

Vakarā viņa savam Račinskim diezgan noteiktā balsī paziņoja:

-   Es gribu šo bērnu paturēt!

Edmunds uz viņu cieši paskatījās un paraustīja plecus.

-  Vēl padomā! - viņš teica. - Nesteidzies! Nav izslēgts, ka tas var izrādīties tavas dzīves visizšķirošākais lēmums!

-   Es to zinu, - Irēna atbildēja. - Es jau vienu ārkārtīgi svarīgu lēmumu savā dzīvē pieņēmu, kad piekritu kļūt par tavu sievu. Bet tu pats zini, kā mums šajā laikā ir gājis… Tūkstoš reižu esmu lūgusies un sacījusi - es gribu bērnu! Nē, Edmund, tu neapvainojies, es tev neko nepārmetu, man vispār nav nekādu tiesibu tev kaut ko pārmest, bet tev mani tomēr vajadzētu saprast…

Pārrunājuši tikko radušos situāciju, Račinski un Kate atgriezās mājā un bērnu iztina no segas.

-   Es tevi saprotu, Irēn, - Edmunds klusi pateica.

-       Ja tā sieviete raksta patiesību, - Irēna turpināja, - tad bērns patiešām varētu būt vesels un skaists… Bet tas nu tā. Man būtiski pašlaik ir tikai tas… Tu, Edmund, piekristu?… Tu atļautu?… Un, ja mēs šo bērniņu paņemtu… tu pret viņu varētu izturēties labi?

-   Bet pati?

-   Protams! Kā savādāk?

-   Tu par to vari būt droša?

-   Pilnīgi!

-        Varbūt tas, Irēn, ir tikai šobrīd. Vienkārši cilvēciski saprotams žēlums.

-        Jā, tā tas varētu būt, - Irēna domīgi piekrita. - Taču esmu pārliecināta, ka šis cilvēciskais žēlums manī varētu palikt visa mūža garumā.

-   Bet ja nu pēkšņi kādu dienu uzrodas īstā māte? - Edmunds, loģiski spriežot, prasīja. - Ja nu viņa atnāk un prasa bērnu atpakaļ? Viņa taču zina un visu savu dzīvi zinās, kur un pie kā atrodas viņas šonakt pamestais bērns! Katrā ziņā tas nekādā gadījumā nav tik vienkārši - es gribu un, lūk, paņemu! Tas viss taču kaut kādā veidā būs jānokārto arī juridiski!

-   Droši vien, - Irēna piekrita. - Vai iespējami kādi sarežģījumi?

-   Kas šobrīd nav sarežģīti? - Edmunds rūgti iesmējās. - Atkal jauna valdība, kamēr sāks strādāt visas iestādes un izdoti jauni likumi…

-   Kur mums ar to, Edmund, jāsteidzas? - Irēna mīļi pasmaidīja un viņu maigi apskāva. - Taču mums abiem svarīgi lēmumu pieņemt jau šodien. Bet vēlāk… Kad visi valsts kantori atsāks normālu darbu, mēs bērnu adoptēsim, juridiski noformēsim kā savu un varbūt, mīļais, ar šo izvēli beidzot kļūsim patiesi laimīgi.

-   Varbūt, - Edmunds domīgi teica. - Taču vispirms… Drošs paliek drošs, tuvākajās dienās ieliksim sludinājumu Jaunākajās ziņās…

-Kādu?

-   Nu, piemēram, šādu…

"Nelaimīgā sieviete! Ja Jūs tomēr esat pārdomājusi un Jums kļuvis žēl pirms dažām dienām Iļģuciemā atstātā bērna, mēs ļoti lūdzam to darīt mums zināmu un bērnu paņemt. Pretējā gadījumā pēc iespējamās bērna kā atradeņa adoptācijas, Jūs zaudēsiet jebkādas gan morālas, gan juridiskas tiesības saukties par šā bērna māti."

Taču pagāja dienas, nedēļas, mēneši un gadi, bet nekas nenotika - pamestā bērna māte neatsaucās.

1921. gada 22. maijā Irēna un Edmunds atrasto meitenīti adoptēja, dodot viņai vārdu - Eva Račinska.

13. nodaļa

Pēc 1920. gada 11. augustā noslēgtā miera līguma starp Latvijas Republiku un Padomju Krieviju izskatījās, ka visi lielie šo zemju satricinājumi beidzot būs sekmīgi aprimuši.

Pasaules karš, Pilsoņu karš Krievijā un Brīvības cīņas Latvijā… Tas viss bija beidzies, aiz sevis atstājot miljoniem lielu līķu kaudzi, apmēram tikpat daudz kara invalīdu, citādi sakropļotas un izpostītas cilvēku dzīves, dēmoniskus vadoņus un jaunu skatījumu uz pasaules kārtību. Neviens tomēr neticēja, ka Krievijā boļševisms varētu noturēties tik ilgi, lai sāktu apdraudēt arī tuvākos un tālākos kaimiņus…

Cilvēki atviegloti uzelpoja, pēc ilga pārtraukuma dzīvi redzot daudzmaz gaišākās krāsās. Latvijā atsevišķās vietās gan vēl klīda vairākas bruņotas bandas, kā vācu okupācijas un lielinieku valdīšanas laikā, arī Latvijas brīvvalsts pirmajos gados pilnā sparā darbojās lauka karatiesas, taču pamazām, kaut kā klibodama un maldīdamās, dzīve tomēr pakāpeniski sāka ritēt parastajās sliedēs.

Ne viens vien gaiša optimisma pārņemts cilvēks pieņemšanā pie Valsts prezidenta vai savā mājas ballītē varēja jau uzvaroši raudzīties apkārt un sanākušos viesus patētiski uzmundrināt:

- Kungi, šodien atkal varam brīvi dzert šampanieti un nodarboties ar mums tik ierastajām, īslaicīgi aizmirstajām lietām - ar jaunu veikalu un ražošanas uzņēmumu atvēršanu, spekulācijām ar akcijām un citiem vērtspapīriem, kredītu izsniegšanu un saņemšanu, vekseļiem, namīpašumu un lauku saimniecību iegādi, naudas pelnīšanu un ik pēc pusgada - ar jaunas valdības sastādīšanu!

Dāmas un jaunās lēdijas! Jūs, nu jau uz visiem laikiem aizmirstot bada maizi, pie Otto Svarca un citās mājīgās kafejnīcās varēsiet ēst kūkas, cita citai izrādīt jaunus tērpus un dārgas rotaslietas, papļāpāt par saviem un citu vīriem, paziņām vai pielūdzējiem un, ja kāda gribēs paspīdēt ar savu intelektu, mazliet parunāt arī par dzeju un mākslu!

Rudenī, Krievijā atstājot karalaikā no Rīgas un citām pilsētām evakuētās rūpnīcas, mājās sāka pārrasties strādnieki un Pasaules kara bēgļi.

Pamatīgi izkarojušies, lepni un neviena neuzvarēti, dzimtenē atgriezās arī latviešu strēlnieku lielākā daļa - gan tie, kuri karoja lielinieku pusē, gan tie, kas karoja pret viņiem.

1920. gada oktobra sākumā Rīgā iebrauca arī Fridrihs Frīnbergs ar savu ģimeni, pirms pieciem gadiem evakuētās Rīgas lielfabrikas ražošanas iekārtas piespiedu kārtā atstādams Urālu pilsētā Jekaterinburgā.

Lilija, vēl 1915. gada rudenī Viestura Simsona saderinātā meitene, saprotamā nepacietībā dega pēc iespējas ātrāk satikt savu mīļoto, nemaz īsti nezinādama, vai Viesturs kara un revolūciju viesuļvētrās maz ir palicis dzīvs.

Kādu dienu Lilija, saposusies un ļoti satraukta, no Mežaparka, kur atradās Frīnbergu savrupmāja, atnāca uz pilsētas centru un pa Tērbatas ielu devās pie Simsoniem vai, pareizāk sakot, gāja satikt savu saderināto Viesturu…

Uzkāpusi ceturtajā stāvā, viņa ar trīcošu roku piezvanīja pie Simsonu dzīvokļa durvīm. Pēc neilga laika durvis atvēra Simsonu ilggadīgā kalpone Made un, Liliju uzreiz neatpa- zinusi, uzmanīgi uz viņu paskatījās.

-   Ko jūs vēlaties?

-Jūs mani vairs neatceraties? - Lilija, nedaudz pārsteigta, jautāja. - Vai būtu tik ļoti pārvērtusies?

Made paskatījās uzmanīgāk un beidzot atcerējās.

-   Lilija?

-   Tā pati.

-   Nudien nepazinu! - Made atzinās. - Atceros tevi vēl kā jaunu jaunkundzīti, bet tagad… īsta dāma!

-   Pagājuši vairāk nekā pieci gadi…

-   Nāc iekšā! - Made aicināja. - Noģērb mēteli, bet es pa to laiku iešu tevi pieteikt Simsones kundzei!

Made aizgāja. Lilija plašās priekštelpas labajā stūrī iekārtotajā garderobē pakāra savu ne vairs gluži jauno rudens mēteli, noņēma šalli, bereti un ļoti satraukta nodomāja, kāpēc gan vecā Made tūlīt negāja saukt Viesturu, bet devās pie viņa mātes? Vai patiešām Viesturs būtu karā kritis, un tagad… Kas tagad notiks? Labdien un sveiki, un piecu gadu ilgais sapnis par atkalredzēšanos ar mīļoto vīrieti, par laulībām, par skaistu ģimenes dzīvi un bērniem… būs jau izsapņots?! Viss pēkšņi izgaisis un pazudis? Un es dažās valsts svētku reizēs vai kritušo karavīru piemiņas vakaros varēšu vienīgi aiziet pie kāda no daudzajiem strēlnieku kapiem vai Nezināmā karavīra pieminekļa un, atceroties jaunību, pirmās mīlestības trakumu un nošautās cerības, klusi paraudāt?

Tik vien?!

Mazs mierinājums - es tāda nebūšu vienīgā. Tagad pēc revolūcijas un Pilsoņu karā Krievijā tādas ir miljoniem. Un tādām tūkstošu tūkstošām pašlaik ir jābūt arī Latvijā.

Kāpēc tā viss noticis?

Kāpēc vispār sākas kari un revolūcijas? Vai tiešām tikai cilvēku neārstējama stulbuma dēļ? Jau iedzimtās ļaunās dabas dēļ? Vai, kā Krievijā apgalvoja revolūcijas dēmoni, tās vadoņi Trockis un Ļeņins - lielas mīlestības un līdzjūtības dēļ pret visā pasaulē apspiestajiem strādniekiem?

Kāpēc vienmēr smagākajiem noziegumiem pret cilvēci un cilvēcību tiek atrasti tik skaisti un vienkārši attaisnojumi? Gluži tāpat kā jebkurai nodevībai, jebkurai nelietībai. Vienmēr un visur.

Garā gaiteņa galā atkal parādījās Made, viegli pamādama ar roku.

-   Nāc! Simsones kundze tevi gaida!

Šķērsodama vairākas istabas un divus gaiteņus, Lilija beidzot nonāca viesistabā, kur milzīgā, ar gaišu ādu apvilktā klubkrēslā sēdēja Ilma Simsone, uz pleciem uzmetusi vilnas lakatu un rokā turēdama biezu grāmatu.

-       Lilij! - viņa neviltotā priekā iesaucās un nepieceldamās izstiepa rokas pret jauno sievieti. - Ļauj tevi apraudzīt! Tāda kā nobriedušāka, tāda kā smukāka… Kad tad atbraucāt?

-       Pirms četrām dienām, - Lilija atbildēja un apsēdās iepretim mājas saimniecei.

-  Visi dzīvi, veseli? - Ilma tūlīt painteresējās.

-       Jā, paldies Dievam! - Lilija apstiprināja. - Tēvs gan pēc lielajiem pārdzīvojumiem galīgi sabeidzis nervus, bet tā…

-  Viegli negāja?

-  Es nemaz nezinu, kā to lai visu nosauc… - Lilija sacīja.

-   Te sarkanie, te baltie, te atkal sarkanie, te vēlreiz baltie, un tā pilsēta no rokas rokā un katrs dara, ko grib! Nekādi likumi, nekādas tiesības! Ja vieni kaut ko iedod, otri tūlīt atņem! Kā vieni kaut ko atļauj, tā otri tūlīt aizliedz! Tur, Simsones kundze, bija gatavā elle un laimīgi tie, kas no tās ārprāta pārņemtās Krievijas tikuši prom!

-   Bija arī bads? - Ilma turpināja interesēties.

-        Turklāt vēl kāds! - Lilija iesaucās. - Negribas pat atcerēties.

-   Pie mums jau te arī negāja daudz labāk, - Ilma sacīja.

-   Latvieši, krievi, vācieši! Te valda Ulmanis, te Niedre! Te lielinieki, te mazinieki! Un visiem tūlīt vajag laupīt, zagt, pavēlēt un dibināt savu kārtību! Taču nu rādās, ka beidzot tomēr būs miers.

-       Jā, - Lilija klusi teica. - Nebūtu slikti, ja cilvēki beidzot varētu sākt dzīvot kā agrāk.

-        Kāpēc tu neatsūtīji nevienu vēstuli? - Ilma negaidīti vaicāja. - Kā aizbrauci, par mums un Viesturu nemaz vairs nedomāji?

-        Ko jūs! - Lilija tīri vai sabijās. - Domāju nepārtraukti! Arī vēstules sūtīju! Vai tad nevienu neesat saņēmuši?

-       Nē, - Ilma pateica. - Vismaz Viesturs par tām neko nav stāstījis.

-        Es rakstīju… - Lilija tikko sadzirdami nočukstēja, instinktīvi nojauzdama, ka ar Viesturu tik tiešām varētu būt noticis kas slikts.

-       Saki atklāti, Lilij! - Simsones kundze uzstājīgi un caururbjoši raudzījās jaunās sievietes saspringtajā sejā un lielajās acīs. - Kā tev tur Krievijā gāja? Tu esi skaista, izglītota sieviete. Vai tev tur bija daudz pielūdzēju? Varbūt esi pat apprecējusies vai tur ar kādu dzīvojusi civillaulībā?

-   Nē, kundze! - Lilija, strauji pakratot galvu, atbildēja.

-   Ko jūs! Kā es būtu varējusi? Es taču Viesturam solījos…

-       Lilij, Lilij, - Simsones kundze smagi nopūtās. - Kas gan laikā, kad pasaule ir apgriezušies ar kājām gaisā un daudzu cilvēku likteņi tik ļoti samezglojušies… ir viena cilvēka pirms vairākiem gadiem dots solījums?

Lilija nobijusies paskatījās uz Ilmu, tūlīt saprazdama, ka tas nav teikts velti.

-        Simsones kundze, - Lilija, ļoti satraukta, sacīja, - tas taču bija solījums uz mūžu!

Tad, labu brīdi domīgi klusējusi, Lilija nedaudz drebošā balsī uzprasīja:

-  Viesturs ir kritis?

Ilma pasmaidīja, un Lilijai uzreiz kļuva vieglāk.

-  Tikai pārnestā nozīmē, - Ilma pateica. - Simboliski.

-   Kā to lai saprot?

-   Varbūt tev to nemaz nevajag saprast, - Ilma sacīja.

-  Vismaz ne pašlaik. Bet tagad, Lilij, vēlreiz atklāti. Tu Viesturu mīli?

-       Jā, Simsones kundze! - Lilija atbildēja. - Protams. Mīlu pat ļoti! Es taču visus šos gadus…

- Kad tad atbraucāt? - Simsones kundze vaicāja. - Pirms četrām dienām, - Lilija atbildēja un apsēdās

iepretim mājas saimniecei.

-   Tu no viņa biji tālu prom, - Ilma atgādināja. - Nevienas vēstules, nekādu ziņu… Bet Viesturs ir jauns, spēcīgs vīrietis un viņam vajag…

Lilija nobāla, ātri no rokassomiņas izņēma mutautiņu un izslaucīja acis.

-   Viesturs ir apprecējies? - Lilija prasīja un viņas balss trīcēja vēl jūtamāk nekā iepriekš. - Apprecējies un ir pat bērns?

-   Tā nu, meit, iznācis, - Ilma grūtsirdīgi pateica. - Viesturs ir apprecējies, taču bērnu viņiem vēl nav.

-   Kas viņa tāda ir? - Lilija, nedaudz nomierinājusies, prasīja. - Kāpēc viņš neturēja vārdu? Kādēļ neatcerējās mani? Kāpēc negaidīja?

-   To nu es nezinu, - Ilma atklāti atbildēja. - Viņa sievu sauc Silvija, ir diezgan glīta un saprātīga, taču nāk no nabadzīgas Iļģuciema strādnieku ģimenes. Man viņa ļoti nepatīk, es pret šīm nevienlīdzīgajām laulībām biju kategoriski pret, taču… Ko tu pieaugušam, karu izgājušam vīrietim iestāstīsi? Neko!

-    Kur Viesturs ir? - Lilija steidzīgi jautāja. - Viņš joprojām dzīvo šeit?

-    Viņš dzīvo stāvu zemāk, - Ilma sacīja. - Trešajā dzīvoklī, kur agrāk mita Zemīši.

-   Viņš ir mājās?

-   Iespējams.

-   Man viņš jāsatiek! - Lilija apņēmīgi sacīja un piecēlās.

-   Paldies…

-     Lilij, - Ilma teica, joprojām palikdama sēžot. - Tu man ļoti patīc. Tu to zini, un es būtu laimīga, ja par Viestura sievu kļūtu tu! Tāpēc novēlu… Runā ar viņu, ko gribi, dari, ko vari, taču mēģini sev Viesturu atgūt! Es saprotu, nav jau labi jaukt ģimeni, taču tā ir mana dēla ģimene, es to Silviju nevaru redzēt ne acu galā! Tāpēc, Lilij, es patiesi priecātos, ja tu Viesturu spētu Silvijai atņemt. Tu gan šādās lietās neesi neko daudz pieredzējusi, taču tev kā sievietei tomēr vajadzētu zināt, kā un ar kādiem līdzekļiem iekarot vīrieša sirdi un to atņemt citai.

Kad Lilija jau bija izgājusi gaitenī, tā galā negaidīti atvērās lielās parādes ieejas durvis un kā gadiem ilgušā sapnī pēkšņi pretim nāca Viesturs. Viņš, protams, nevarēja zināt, ka šeit tik negaidīti sastaps savu bijušo meiteni, bet no sava dzīvokļa pie mātes bija uzkāpis vienkārši tāpat.

Lilija apstājās. Arī Viesturs, Liliju tūlīt atpazinis, uz dažiem mirkļiem it kā sastinga, tad pasmaidīja un, steidzīgiem soļiem piegājis pie meitenes, to cieši apskāva.

-    Lilij… - viņš čukstēja. - Manu mazo, maigo putniņ! No kādiem tālumiem tu te pēkšņi esi atlidojusi?

-   No kāda tāla un ļoti skaista sapņa, - Lilija atbildēja.

-   Nu tas ir beidzies. Es atkal esmu tavās rokās.

Viesturs patiesā atkalredzēšanās priekā Liliju vairākas

reizes noskūpstīja un aicināja uz istabu, kur agrāk bija dzīvojis un kas vēl joprojām skaitījās viņa istaba.

-   Kad atbrauci? - Viesturs tūlīt pajautāja.

-    Pirms četrām dienām, - Lilija atbildēja un ļoti saviļņota raudzījās uz savu bijušo līgavaini. Viņš bija ģērbies Latvijas armijas virsnieka formas tērpā, sejas vaibsti tagad izskatījās daudz skarbāki, asi izdalījās lūpu kaktiņi un zods, bet augums bija palicis iepriekšējais - tikpat spēcīgs un vīrišķīgi vilinošs.

-   Kāpēc tu nerakstīji? - viņš vaicāja.

-  Es rakstīju, - Lilija pateica un skumji pasmaidīja. - Vai tas būtu spējis tavā dzīvē ko mainīt?

Viesturs nedaudz saspringa un vērīgi paskatījās uz pretim sēdošo Liliju.

-   Ko tu ar to domā? - viņš prasīja.

-   Pats zini. Tava māte man visu izstāstīja.

Viesturs nolieca galvu un ilgi klusēja. Viņam uz īsu brīdi tā kā uznāca kauns, tā kā asi iesmeldzās sirdsapziņas pārmetumi, taču sapratis, ka vismaz pašlaik viņš neko nevar un arī negrib mainīt, drīz nomierinājās, galvu atkal pacēla augšup un mīļi pasmaidīja.

-   Tu esi kļuvusi daudz skaistāka, nekā biji pirms aizbraukšanas, - Viesturs sacīja. - Varbūt tādēļ vien tev bija vērts doties tik tālā ceļā.

-   Nesmejies! - Lilija diezgan neiecietīgi pateica. - Tu vēl atceries mūsu atvadīšanās mirkli uz Rīgas stacijas perona? Ja gribi, varu tev atgādināt. Bija 1915. gada septītais vai astotais oktobris…

-   Nē, Lilij, - Viesturs iebilda. - Man neko nevajag atgādināt! Es tāpat visu labi atceros. Un atceros, ka tevi lūdzu, pat izmisīgi aicināju nekur nebraukt un kaut vai pēdējā brīdī, kad tavi vecāki jau bija iegājuši vagonā, bēgt prom! Palikt kopā ar mani! Nekad nešķirties! Bet ko tu? Tev pietrūka drosmes un uzņēmības. Vai arī… tavas jūtas pret mani vēl nebija nobriedušas tik stipras…

-   Bija, Viestur, bija! - Lilija dedzīgi iebilda. - Tu atceries, ko es tev atbildēju? Es vispirms tev pajautāju, vai tu savus vecākus varētu pamest vienus viņu dzīves varbūt visgrūtākajā brīdī?

-   Un ko es?

-  Tu atbildēji, ka, protams, nekad tā rīkoties nespētu! Es arī nespēju. Tu to saprati un vēl teici… Atceries, Viestur? Tu teici: "Es tevi mīlu, Lilij, un man ir patiesi žēl…" Bet es savukārt tev atjautāju: "Vai man nav žēl?" Tad tu mani uz atvadām noskūpstīji un sacīji: "Tu, Lilij, izrādās, esi ļoti stipra. Vai vismaz tāda vēlies būt. Paldies tev par to!" Es savukārt atbildēju: "Mani stipru dara tava mīlestība." Bet ko tu man pateici pretim? Tu atzinies: "Taču mani, Lilij, tava mīlestība dara vāju. Gribas pat raudāt."

Taču varbūt tas, kas pašlaik notiek, ir labi? Varbūt, ka tā pat vajag? Varbūt Dievs mūsu mīlestībai speciāli ir uzlicis tik smagu pārbaudījumu… Mums, mīļais, tas vienkārši ir jāiztur.

Lilija piecēlās, apsēdās blakus Viesturam un dziļi ieskatījās viņa tumšzilajās acīs. Ko tās pa šo aizgājušo laiku ir redzējušas? - viņa satraukti domāja. Droši vien daudz ko. Visas kara šausmas - kā krīt vai tiek smagi ievainoti kara- biedri, kā nākas zaudēt daudzas kaujas, atstāt degošas pilsētas, kā, salstot piesnigušajos ierakumos, pāri galvai lido mīnas un mirdz miljoniem zvaigžņu, kuras tu varbūt redzi pēdējo reizi mūžā…

Varbūt šad tad tavu acu priekšā pazibēju arī es un viss, ko mēs pirms tavas aiziešanas karā darījām, kā mīlējāmies un jutāmies laimīgi. Bet tad kādu dienu tavas acis ir ieraudzījušas citas sievietes seju, citas sievietes augumu un krūtis… Jā, es biju tālu prom un mana seja un viss pārējais tavās atmiņās varēja arī pabalēt, bet viņa tev bija blakus, ar roku aizsniedzama… Es to visu saprotu un tomēr… Un tomēr, Viestur, manu mīļo zēn…

-   Kā tu tagad jūties? - Lilija klusi jautāja. - Tev pašlaik negribas raudāt?

-  Nē, - Viesturs atbildēja, - negribas. Tas, ko pašlaik jūtu, ir pavisam kas cits.

-   Tu apzinies savu vājumu?

-   Tas nebija vājums, - Viesturs pateica.

-   Tad tas ir bijis kaut kas daudz sliktāks, - Lilija sacīja. - Tad tā ir bijusi vienkārši nodevība.

-   Nē, Lilij! - Viesturs atkal nepiekrita. - Kāpēc tev un daudziem citiem nekad neienāk prātā, ka tā varētu būt vienīgi jauna mīlestība? Ja kāds atnāk pie tevis, tā ir laime. Ja kāds no tevis aiziet, tā uzreiz ir melna nodevība. Bet tā, Lilij, nav! Vismaz tā nav vienmēr! Turklāt, Lilij, un to tu pamēģini iegaumēt uz visiem laikiem, mūs neizšķīra ne mana vieglprātība, ne nodevība, ne pēkšņa iemīlēšanās citā sievietē! Nē! Mūs izšķīra karš! Vēsture! Mūs atstūma notikumi, kurus mēs nekādi nespējām ietekmēt. Tad kāpēc man tagad vajadzētu vainot tevi, ka nepaliki Rīgā, nepaliki kopā ar mani, bet devies līdzi saviem vecākiem? Un vai tev pašlaik vajadzētu arī man kaut ko pārmest, ka pēkšņi, izgājis no kara elles, es kādā saulainā augusta dienā negaidīti ieraudzīju viņu? Man tai mirklī šķita, ka vienīgais glābiņš no tā visa, ko biju pārdzīvojis, no apdullinošā kara trokšņa, no armijas sakāves, no Rīgas atdošanas vāciešiem un vispār no visas šīs prātā sajukušās pasaules, ir ielikt galvu starp sievietes krūtīm un mēģināt visu aizmirst…

-   Un kā? - Lilija painteresējās. - Izdevās?

-   Ne nu gluži, bet… - Viesturs domīgi teica. - Vispār jā.

-   Esi laimīgs?

-   Ne visai.

-   Kas par vainu?

-   Mani vecāki Silviju neieredz un līdz ar to arī manas attiecības ar vecākiem ir pasliktinājušās.

-   Vai tad par to vajadzētu daudz bēdāties? - Lilija mazliet izsmējīgi prasīja. - Mātes vietā tev taču tagad ir citas sievietes mīlestība! Ar to tev nepietiek?

-   Tas ir pavisam kas cits, - Viesturs nomāktā balsī pateica.

-   Protams, - Lilija piekrita. - Sieva tevi sajūt un uztver kā vīrieti, māte tikai kā dēlu. Bet tagad, Viestur, pasaki godīgi! Tas man ir ārkārtīgi svarīgi! Pateiksi?

-   Pacentīšos.

-   Kad tava māte noraidīja un, kā to saprotu, joprojām nepieņem tavu izvēli, viņa tev atgādināja par mani? Vai viņa tev sacīja, ka tu tā nedrīksti rīkoties, tu nevari saiet kopā ar Silviju, jo tev jau ir viena sieviete, jūs viens otru mīlat un tas no tavas puses būtu liels grēks, savu saderināto meiteni pamest salstam kaut kur tālu Krievijā, bet pašam ar kaut kādu tur nejauši satiktu fabrikas strādnieci likties kopā siltos zīda pēļos…

-   Tā, Lilij, lūdzu, nerunā! - Viesturs bez jebkādām redzamām dusmām vai aizvainojuma brīdināja. - Pirmkārt, mana sieva nav nekāda fabrikas strādniece! Silvijas vecāki, jā. Bet kas tur slikts? Starp citu, gandrīz vai visiem latviešu strēlniekiem vecāki bija vai nu strādnieki vai zemnieki. Otrkārt… Es pie viņiem toreiz atnācu, lai pateiktu, ka pēdējā Rīgas aizstāvēšanas kaujā septiņpadsmitā gada augustā pie Mazās Juglas ir kritis viņu vienīgais dēls Alberts. Viņš bija Silvijas brālis un mans draugs, cik nu vispār karalaikā iespējama draudzība starp rotas komandieri un vienkāršu zaldātu. Bet viņš krita, viņš godīgi karoja un šai karā tika nogalināts. Es savā ziņā jutos līdzvainīgs. Nezinu, Lilij, varbūt vairāk zemapziņā kā skaidrā sapratnē, es šiem cilvēkiem gribēju izdarīt kaut ko labu. Viņi ne kliedza, ne skaļi raudāja, taču es redzēju, kā viņiem sāp dēla un brāļa nāve. Turklāt nemaz negribu noliegt un saku atklāti, ka liela loma bija ari tam… Nu, kā to lai labāk pasaka, lai tu saprastu… Mūsu jau iedzimtajai seksualitātei, vai? Es Silviju ļoti gribēju, un viņa vēl trakāk gribēja mani. Tas ari viss.

-    Paldies, Viestur, par atklātību, - Lilija sacīja un par nupat uzzināto jutās gandrīz apmierināta. - Es visu sapratu. Es zinu - viss sarežģītais patiesībā ir ļoti vienkāršs. Tāpat kā šai gadījumā. Tu gribi, viņa grib… Un viss! Taču kur paliek mīlestība? Vai tiešām, Viestur, to vienmēr izdomā? Un izgudro tikai tāpēc, lai mūsu gultas attiecības izskatītos skaistākas? Bet varbūt nekas tomēr nav jāizdomā un mīlestība patiešām pastāv? Pastāv daudz augstākas jūtas, daudz cēlākas par vienkāršu, tik tiešām jau pašas dabas iedotu gribēšanu… Jūtas, kas sevī ietver vēlmi ne tikai fiziski iegūt iepatikušos cilvēku, bet to no netīriem matračiem vai dārgām ozolkoka gultām ari garīgi pacelt tādā augstumā, lai spētu izjust atbildību, pienākumu, godu, bailes otru pazaudēt un bezgalīgu prieku, katru rītu pamostoties, sev blakus redzēt mīļoto cilvēku. Ja tev, Viestur, tas tā ir, ja tu jūties laimīgs un ar dzīvi apmierināts, es varu no tavas dzīves pazust vēlreiz. Bet ja ne…

Viesturs lēnām pagriezās, ar abām rokām cieši satvēra Lilijas plecus un pēkšņi ārkārtīgi spēcīgi izjuta ne tikai tīri fizisku, bet arī garīgu iekāri pēc šīs viņam tik ļoti mīļās un tuvās sievietes.

-   Kas, Lilij? - Viesturs klusi jautāja. - Kas, ja ne?…

-  Tad es atkal gribētu tev piederēt, - Lilija atklāti pateica. - Un visu turpmāko mūžu palikt kopā ar tevi.

Viesturs domīgs klusēja.

-   Vai tas varētu būt tik neiespējami? - Lilija saspringusi jautāja.

-   Nē, - Viesturs atbildēja. - Dzīvē vispār nav nekas tik neiespējams, lai vismaz viens cilvēks to nespētu īstenot. Taču…

Viesturs atkal nedaudz apmulsis nolieca galvu, domās pats sev pārmezdams, ka atšķirībā no tās stingrās un vienmēr noteiktās rīcības, kāda viņam izpaudās kaujaslaukā, tagad saskarsmē ar Liliju nez kāpēc jūtas diezgan nevarīgs, vājš, neuzņēmīgs un it kā pat nedaudz nobijies. Viņš saprata, kāpēc tik slikti jūtas. Lai ari cik pārliecinošus attaisnojumus savai agrākajai rīcībai atrastu, tik un tā ar to nepietiktu. Tik un tā gan Lilija, gan daudzi citi viņu uzskatīs par vīrieti, kas nav spējis turēt vārdu, ir lauzis solījumu un dezertējis kā karā.

-   Mīļais, kas tevi attur? - Lilija ziņkāri prasīja un savu galvu vēl ciešāk pieglauda Viestura plecam.

-   Redzi, Lilij, nemaz nenoliedzu, jā, es lauzu solījumu attiecībā pret tevi un tas, protams, ja lietu ņemam nopietni, neko labu par mani neliecina. Taču, lai es tagad vai kaut kad vēlāk varētu atgriezties pie tevis, man atkal būs jālauž solījums - tagad jau cits. Un ne tikai tas! Man būs jālauž zvērests, ko es Silvijai esmu devis baznīcā un Dieva priekšā svēti apņēmies… Tas nekad nav vienkārši - ne pie kāda atnākt, ne no kāda aiziet. Lai es, paliekot daudzmaz godīgs, varētu šķirt laulību ar Silviju, ir jābūt kādam ārkārtīgi nozīmīgam iemeslam, kas dotu iespēju to izdarīt civilizēti pieņemto normu robežās.

Lilija nedaudz pagriezās, šķelmīgi pasmaidīja un ar lūpām viegli pieskārās Viestura gludi noskūtajam vaigam.

-   Kā būtu, mīļais, ja tu pamēģinātu atkal manī iemīlēties? - viņa koķeti jautāja. - Vai tas nebūtu pietiekami spēcīgs iemesls tavas laulības šķiršanai? Vienreiz, mani aizmirsdams, tu jau to esi izmantojis. Varbūt tagad, aizmirstot viņu, tu atkal varētu atcerēties mani?

-  Muļķības! - Viesturs neiecietīgi pateica. - Es tevi nekad neesmu aizmirsis! Es vienkārši tev netiku klāt! Bet pašlaik… Pašlaik tu atkal esi manās rokās… Man blakus. Skaista, mīļa, tik iekārojama… Es tevi gribu, Lilij! Ļoti! Neprātīgi! Ja es tevi tūlīt neiegūšu, citādi nespēšu pierādīt… Lilij, es tevi joprojām mīlu!

-   Tev, Viestur, nekas nav jāpierāda, - Lilija, stipri uzbudināta, teica. - Paņem mani! Iegūsti, it kā nebūtu nekādas piecu gadu ilgas šķiršanās, nebūtu sastapta cita sieviete, nebūtu bijušas manas vientulības sāpes, nekas nebūtu noticis, ne bēgļu gaitas, ne kara, bet mēs vienkārši kā toreiz… Kā divi jauni iemīlējušies cilvēki esam atkal sastapušies un gribam darīt to, ko iemīlējušies parasti šādās reizēs ari dara…

Viesturs piecēlās, aizslēdza durvis, atgriezās un sāka Liliju pamazām izģērbt. Viņa ļāvās… Kad Lilija jau sajuta Viestura auguma svaru, viņa pievēra acis un gaiši nodomāja - redz, kā dažreiz sapņi tomēr piepildās un pavest vīrieti laikam ir visvieglākais, ko sieviete savā dzīvē var izdarīt…

14. nodaļa

Ar apskaužamu pastāvību mainoties gadalaikiem, gandrīz vai tādā pašā noteiktā kārtībā mainījās arī jaunās Latvijas Republikas valdības, te uz sliktāku, te labāku pusi mainījās valsts ekonomiskais stāvoklis, mainījās mode un sabiedrības lielākās daļas politiskie uzskati, taču nemainīga palika katra atsevišķa cilvēka it kā ļoti mietpilsoniskā, bet patiesībā vienkāršā un saprotamā vēlme pēc mierīgas dzīves, laimīgas laulības, bērniem, pastāvīga, labi apmaksāta darba, ciešamas veselības un romantiskas mīlestības.

Tāpat daudziem nemainīgi palika arī tie līdzekļi, kā šādu dzīves stāvokli sasniegt. Naids, greizsirdība, skaudība, intrigas, agresivitāte, politisko uzskatu maiņa un vēlēšanās būt pārākam par citiem, ir raksturīga gandrīz vai visiem cilvēkiem, neskatoties uz to, kāda sabiedriski politiskā iekārta valsts iedzīvotājiem ir uzspiesta vai viņu pašu labprātīgi izraudzīta. Šie netikumi, ja tie vispār ir netikumi, cilvēka domāšanā un uzvedībā ir iekodēti jau ļoti senā pagātnē, kad viņa apziņa tikai sāka veidoties.

Morāli vai priekšstatus par to, kas ir labs, kas ļauns, ko cilvēks it kā drīkst vai nedrīkst darīt, kas ir nosodāms, kas attaisnojams, kas ir taisnīgi, kas netaisnīgi, pēc kādas rīcības cilvēkam vajag vai nevajag justies vainīgam, kādreiz ir radījuši ļaudis, kuriem acīmredzot pašiem piemituši visi šie cilvēciskie uzvedības un domāšanas trūkumi. Bet tad kādā jaukā dienā pēkšņi atjēgušies, ka zagt, melot, iekārot cita sievu un nokaut savu tuvāko ir slikti, bet nogalināt ienaidnieku ir svētākais un vistiešākais pienākums. Kad valstī valda noteiktas ideoloģijas totalitārs režīms, nodot valsts represīvajiem orgāniem sodīšanai vai iznīcināšanai cilvēkus, kuriem ir atšķirīgi politiskie uzskati, ir pareiza un ļoti cildena pilsoņa rīcība. Un atklāti vai slepus nošaut citādas rases vai pārliecības ļaudis var būt slavas un augstu valsts apbalvojumu cienīga rīcība, bet, mainoties pastāvošajam režīmam, tas var kļūt - un kļūst! - par noziedzīgu nodarījumu un lielu negodu kā pašam, tā ģimenei.

Cilvēks, pajautājot pats sev vai Dievam, kas tad vispār mūsu dzīvē ir nemainīgs un nemaldīgs, vienmēr šai pasaulē ir juties apjucis, nekad nespēdams būt pilnīgi pārliecināts, vai tas, ko viņš, atzinības aplausiem skanot, šodien dara un runā, jau rīt netiks pasludināts kā kaut kas slikts, nepareizs, kaitīgs un pat bargi sodāms.

Taču cilvēks, daudzos gadījumos sev par lielu nelaimi, vienmēr kaut ko dara un saka - un gaida vai nu atzinību vai sodu. Taisnīgi vai netaisnīgi, bet par savu rīcību, uzvedību, uzskatiem un skaļi pateikto diemžēl daudz biežāk mēs tomēr saņemam sodu nekā valsts piešķirtus ordeņus un līdzcilvēku pateicību.

Gāja gadi - tie ātri un mazliet skumji kā gājputni rudeņos aizlidoja no mūsu mūža kaut kur tālu prom, prātā atstājot vai nu kaut ko gaišu un skaistu, vai arī tikai nepatīkamas, netīras un smagas atmiņas.

Gluži vai nemanot bija pienācis 1937. gads. Pirms trim gadiem diezgan vienkārši Kārlis Ulmanis bija padzinis valsts iedzīvotāju ievēlēto Saeimu, apcietinājis un izgaiņājis savus niknākos politiskos pretiniekus un ar lielu dižmanību sevi pasludinājis ne tikai par Valsts prezidentu, bet arī par visas latviešu tautas vadoni.

Kā vienmēr šādās reizēs, kad valstī mainās vara un uzrodas pašizreklamēti vadoņi, vieni skaļi aplaudēja un tūlīt gan režīmam, gan pašam Kārlim Lielajam sacerēja slavas dziesmas, citi savukārt tikai nicīgi smīnēja un tāpat kā vēl priekšā stāvošajā 1940. gada vasarā, valstī nodibinoties padomju varai, izjuta kaut ko līdzīgu gan kaunam, gan naidam, gan personiskai nevarībai šo stāvokli kaut kādā veidā mainīt. Bet vēl viena, kaut mazākā iedzīvotāju daļa, kategoriski noraidot kā Ulmaņa, tā vēlāk arī padomju un nacistu totalitāros režīmus, cīnījās pret tiem, kā prata un varēja. Protams, nekādus lielos panākumus negūstot.

Lilija Frīnberga, jau divdesmito gadu sākumā beigusi mašīnrakstītājas un stenogrāfistes kursus, tāpat kā bēgļu gaitās Urālos, turpināja strādāt rūpnīcā par direktora sekretāri pie sava tēva. Lilija joprojām nebija precējusies, bet, būdama Viestura Simsona mīļākā, viņu patiesi mīlēja un nepacietībā gaidīja izdevību arī turpmāk Viesturu paturēt ne tikai kā savu svētdienas draugu, bet beidzot kā oficiālu vīru. Un šāda izdevība drīz vien arī radās…

Viesturs tā arī palika Latvijas armijā, nedemobilizējās, bet, otrreiz beidzis Augstāko Kara skolu, 1937. gadā jau bija ieguvis pulkveža dienesta pakāpi un dienēja Kara ministrijā Armijas štābā.

Kopā ar Silviju dzīvoja turpat kur agrāk - vecākiem piederošās Tērbatas ielas mājas trīsistabu dzīvoklī, kur viņiem 1921. gada vasarā piedzima dēls Juris.

"Es pasaules kara laikā esmu apbalvots ar diviem Svētā Jura ordeņiem," Viesturs toreiz priecīgs atgādināja. "Tāpēc cerībā, ka arī puika, ja būs vajadzīgs, izrādīsies stiprs un varonīgs, nosauksim viņu par Juri."

Silvijai nekādu iebildumu nebija, taču kad 1923. gada ziemā jaunajiem Simsoniem piedzima arī meita, vārdu Madara savukārt izvēlējās Silvija.

Nevarētu teikt, ka Silvija un Viesturs savā laulības dzīvē būtu tikai laimīgi vai apmierināti. Silvija zināja, ka Viesturam ir mīļākā, tā ir viņa pirmā meitene Lilija, taču tā kā viņš mājās izturējās labi un pieklājīgi, nekad neiekarsa dusmās un neplijās virsū ar dažāda veida pārmetumiem, bet ar lielu mīlestību un gādību rūpējās par bērniem. Viņa bija pietiekami gudra, lai izliktos neko nemanām, un kā jau prag- matiķe vēsi aprēķināja, ka daudz izdevīgāk tomēr ir paciest vīra sānsoļus nekā viņu vispār zaudēt. Silvija juta, ka Viestura dedzīgums pret viņu jau sen ir apdzisis, tātad arī nekādas lielās mīlestības vairs nav un varbūt tagad Viesturs tikai gaida daudzmaz piemērotu brīdi un iemeslu, lai no viņas tiktu vaļā.

It sevišķi vēl tāpēc, ka visus šos gadus Viestura māte Ilma Simsone, neskatoties uz abiem mazbērniem, pret Silviju joprojām izrādīja lielu nepatiku, kas dažreiz robežojās pat ar atklātu naidu. Viņa dēlu nepārtraukti kūdīja, lai taču viņš šo svešo, viņu kārtai absolūti nepiederīgo sievieti beidzot padzen un apprec to, kas viņam jau bija nolemta pirms daudziem gadiem…

Savādi, taču Silvija pēc abu bērnu piedzimšanas reti kad atcerējās savu pirmdzimto - ārlaulības meitu Evu, kuru, aizbraukusi pie vecākiem, šad tad redzēja skraidām pa Račinsku lielo dārzu, taču tais brīžos nekādu īpašu saviļņojumu nez kāpēc tomēr nejuzdama. Silvija ne vienreiz vien par to domāja un mierīgā garā secināja, ka šī atsvešinātība no pašas bērna acīmredzot jau ir bijusi nolemta tā ieņemšanas brīdī… Bērns taču bija no sveša vīrieša, negribēts un šai pasaulē laists gan bailēs, gan naidam līdzīgā nepatikā.

Arī bagātie Račinski dzīvoja turpat kur agrāk - savā skaistajā un ļoti grezni iekārtotajā savrupmājā Dzirciema ielas galā - un jutās patiesi laimīgi. Viņiem bija viss, lai tādi arī būtu - vienreizēji lepna māja, bagātība, veselība, kustamie un nekustamie īpašumi, savstarpēja mīlestība un pasakaini skaista meita Eva, kurai nupat bija palikuši astoņpadsmit gadi. Viņa pavasarī absolvēja Rīgas 3. meiteņu ģimnāziju, tika iesvētīta un sāka jau diezgan atklāti ilgoties pēc kāda vīriešu kārtas drauga…

Edmunds un Irēna Račinski gandrīz jau bija aizmirsuši, vismaz viņi par to nekad vairs nerunāja, ka viņu gudrā un apburošā meita Eva ir pieņemts bērns - adoptēta atradene. Viņi tik ļoti Evu mīlēja, sargāja un gādāja par viņu, ka vienkārši nebija nekādas vajadzības par to domāt, jo jau no pirmajām dienām Evu gan miesiski, gan garīgi uztvēra vienīgi un tikai kā pašu radītu bērnu.

1937. gada 20. jūnijā Ilma Simsone ar grandiozu balli atzīmēja savu 75 gadu jubileju. Svētki notika Simsonu jau trīsdesmito gadu sākumā krietni pārbūvētajā Mellužu vasarnīcā. Labi apmaksāti mākslinieki bija pastrādājuši godam. Skaistās ēkas ārpuse tika gaumīgi izgreznota ar ziedu virtenēm, bet plašajā dārzā, kur notika jubilejas mielasts un gaviļnieces sumināšana, gandrīz vai katrā koka zarā un krūmā vakara krēslā dažādās krāsās mirgoja simtiem elektrisko spuldzīšu.

Simsoni, kā jau tas viņiem parasts, bija uzaicinājuši ne tikai draugus un paziņas, bet arī daudzus sabiedrībā pazīstamus māksliniekus, aktierus, politiķus un rakstniekus.

Uzlūgto vidū, protams, bija arī Račinsku ģimene, un Eva ar savu dzirkstošo jaunību un žilbinošo skaistumu tūlīt piesaistīja visu klātesošo, it sevišķi jau vīriešu, pastiprinātu uzmanību.

Kad Račinski pēc apsveikuma un dāvanas pasniegšanas vēlāk piegāja pie Simsoniem, Ilma, sēžot milzīgā ozolzariem izgreznotā krēslā, viņiem sirsnīgi pateicās un ar neslēptu prieku noskatīja jauno Evu.

-   Jums ir ļoti skaista meita, - Simsones kundze sacīja.

-   Staro kā tikko uzlēkusi saulīte, bet es, diemžēl, esmu jau rietā…

-   Ko jūs, kundze! - Irēna iesaucās. - Jūs vēl esat…

-  Irēnīt, man pat savā dzimšanas dienā vairs nekādi komplimenti nav vajadzīgi, - Ilma sacīja. - Tas viss ir dabiski. Jaunie nomaina vecos… Ar tādu meitu jūs varat būt patiesi laimīga.

-   Toties jums aug skaisti mazbērni, - Irēna atgādināja.

-  Jā, - Ilma lēnīgi piekrita. - Jurim jau sešpadsmit, Madarai četrpadsmit. Ja viņi vēl būtu citas mātes bērni… - Pat šajā dienā Simsones kundze nenocietās kaut nedaudz neiedzēlusi savai nevēlamajai vedeklai.

Silvija stāvēja turpat netālu, visu dzirdēja, taču īpaši uz to nereaģēja. Viņa tikai nicīgi pasmīnēja un panāca soli pretim Račinskiem. Ieraugot Evu tik tuvu un iepazīstoties paspiežot roku, Silviju pēkšņi pārņēma skaudrs karstuma vilnis. Sirds iedrebējās, dvēselē kaut kas asi iesmeldzās un viņa tikai tagad pēc tik ilgiem gadiem pirmo reizi skaidri apjēdza, ka šī apbrīnojamā, pasaku princesei līdzīgā būtne taču ir viņas pašas miesīga meita…

-   Kāpēc jūs nekad pie mums neatnākat ciemos? - Irēna jautāja. - Mēs taču kādreiz tā norunājām!

-  Kaut kā nav iznācis, - Silvija apmulsusi nomurmināja.

-   Es gan dažreiz gribēju…

-    Vai jūs savus vecākus vairs neapmeklējat? - Irēna turpināja interesēties. - Man šķiet, viņi taču joprojām dzīvo turpat netālu no mums, vai ne?

-   Tā ir, - Silvija apstiprināja. - Abi vēl joprojām strādā un viņiem nekāda īpašā palīdzība no manis nav vajadzīga. Pirms dažiem gadiem, palielinoties algai un Simsonu bankā paņemot kredītu, tēvs mūsu vecajai mājai piebūvēja klāt vēl divas istabas un verandu. Tā ka tagad viņi par sevišķu šaurību sūdzēties vairs nevar.

-   Jā, es jūsu vecāku māju esmu redzējusi, - Irēna teica.

-   Tagad ne tikai turīgie pilsoņi vien, bet arī daudzi strādnieki spēj sev uzcelt labas mājas. Turklāt jums taču ir divi bērni.

-   Kad aizbraucu pie vecākiem, viņi tur dabū kārtīgi izdauzīties, - Silvija sacīja. - It sevišķi jau pa dārzu. Rīgas centrā tas ir neiespējami. Bet kā jūs, Irēn? Kad jums piedzima Eva…

-        Patiešām, Silvij, - Irēna priecīgi sacīja. - Mana dzīve uzreiz pārvērtās! Es biju un esmu neizsakāmi laimīga! Mēs ar Edmundu tik ļoti gribējām bērnu un tad, kad viņš beidzot radās… Jūs mani sapratīsiet.

-  Es jūs, Irēn, saprotu, - Silvija skumjā balsī apstiprināja.

-   Mums sievietēm, bērni dzimst gan gribēti, gan arī negribēti.. . Ja tas ir gaidīts un plānots, viss kārtībā! Mēs esam laimīgas. Kad bērns rodas negaidīts un, kas vēl sliktāk, negribēts… Tas bieži mums pārvēršas pat traģēdijā.

Irēna mazliet izbrīnījusies paskatījās uz Silviju, neko vairs neteikdama, atvadījās un devās parunāties ar citiem Simsones kundzes viesiem.

-   Eva, pagaidi! - Silvija negaidīti uzsauca.

Meitene apstājās.

Silvija, ļoti satraukta, Evu paņēma aiz rokas un cieši ieskatījās viņas lielajās, tumšzilajās acīs. Silvija gribēja kaut ko teikt, pajautāt, taču nekas jēdzīgs prātā neienāca. Viņa tikai vēl stingrāk satvēra meitenes roku un skatījās uz patiešām neparasta skaistuma apveltīto Evas seju, garajiem, līdz pleciem izlaistajiem rudzu dzeltenajiem matiem un slaido augumu.

-   Tu pati apjēdz, cik tu esi skaista? - Silvija jautāja.

-   Mazliet, - Eva smaidot atbildēja.

-   Tas no tā, ka tavi vecāki ir skaisti, - Silvija pateica.

-   Iespējams, - Eva piekrita.

-    Tev droši vien pielūdzēju netrūkst, - Silvija teica.

-   Nevari vien atkauties, vai ne?

-        Tā ir, - teica Eva. - Bet neviena tāda nopietnāka vēl nav.

-   Atceries, Ieviņ, - Silvija negaidīti trīcošā balsī sacīja.

-  Mūsu skaistums var būt gan liela dabas dāvana un priekšnosacījums personīgai laimei, gan ne retāk arī lielai nelaimei…

-  Nelaimei? - Eva neticīgi prasīja. - Kāpēc tā?

-       Tā kaut kā vienkārši sanāk, - Silvija atbildēja. - Skaistums gan ceļ, gan pazudina. Tā ir gadījies arī man. Es sava izskata dēļ esmu bijusi laimīga, jo manī jau no pirmā acu uzmetiena ieskatījās un par sievu paņēma bagāto Simsonu dēls Viesturs, bet nelaimīga… Skaistu sievieti par sievu vai mīļāko diemžēl iekāro ne tikai labi vīrieši… Grib arī nelieši un Jaunie. Tāpēc, Ieviņ, uzmanies! Nesteidzies! Esi stipra un pie vajadzības spēj arī atteikt! Tas dažreiz var glābt no ļoti lielām nepatikšanām!

Eva krietnu brīdi stāvēja tāda kā apmulsusi, tad klusi pavaicāja:

-   Kāpēc jūs mani saucat par Ievu?

Silvija rūgti iesmējās un maigi noglāstīja meitenes plecu.

-  Tāpēc, ka es tevi šādā vārdā nosaucu vēl pirms tam, kad tavi vecāki tev iedeva vārdu Eva…

Meitene, stipri izbrīnījusies un neko nesapratusi, paskatījās uz svešo sievieti, pēkšņi sajuzdama ar viņu tikko uztveramu un mazliet pat mistisku dvēseles tuvību. Rūpīgāk ieskatoties Silvijas joprojām vēl jaunajā, labi koptajā sejā, Eva nedaudz pārsteigta secināja, ka tā ļoti līdzinās viņas pašas izskatam… Taču tūlīt pat nosprieda, ka te nav nekā pārsteidzoša - visas skaistās sievietes savā ziņā ir stipri līdzīgas…

Dārza labajā pusē dega ugunskurs, turpat netālu neliels orķestris spēlēja patīkamas deju melodijas, notika uguņošana un beidzot, jau sākot spīdēt zvaigznēm, visi, mēreni iesiluši, sadalījās atsevišķās interešu grupiņās un gan slavinoši, gan nosodoši runāja par Ulmaņa vienpersonisko valdīšanu, valsts ekonomisko stāvokli, kas pēdējos gados strauji kāpa augšup; tāpat tika pārrunāta vispārējā politiskā situācija tuvākajās kaimiņvalstīs un Eiropā.

Jaunajai Evai Račinskai šīs sarunas maz interesēja, tāpēc viņa, stipri garlaikota, atgāja nedaudz sāņus un apsēdās uz mākslinieciski veidota koka soliņa dārza stūrī, klausījās mūzikas skaņas un domāja, kā tagad, kad ir pabeigta ģimnāzija, pēc iespējas labāk un interesantāk pavadīt vasaru. Vienmēr būt kopā ar vecākiem viņa vairs negribēja. Ne tāpēc, ka būtu nepatīkami. Tas vienkārši sāka ierobežot viņas dažbrīd vētrainās brīvības alkas un cenšanos ātrāk būt iespējami neatkarīgākai no pārmērīgi mīlošo cilvēku gribas un vēlmēm.

Eva bija ne tikai apbrīnojami skaista meitene. Kā lielākā daļa jaukto asiņu bērni, viņa bija arī gudra un talantīga. Spējas izpaudās ļoti vieglā mācību vielas apguvē, bet talants - mūzikā un dziedāšanā; viņa arī daudz lasīja. Eva spēlēja klavieres, kaut ko pat komponēja, un māte viņai

- Tu pati apjēdz, cik tu esi skaista i - Silvija jautāja.

- Mazliet, - Eva smaidot atbildēja.

paredzēja slavenas pianistes vai operdziedātājas karjeru. Bez tam Eva bija ļoti enerģiska, uzņēmīga, bezbēdīga, dažbrīd pat trakulīga un ar katru dienu vairāk juta, ka viņas organismā sākušās tik mežonīgas hormonu vētras, kas, pretēji viņas dzīvespriecīgajam raksturam, dažreiz meiteni noveda dziļā depresijā un pie domām par dzīves bezjēdzīgumu. To nenoliedzami veicināja arī stingrā vecāku uzraudzība, punktuāli izpildāma dienas programma un pilnīga personiskās brīvības ierobežošana.

Taču Evas jaunā miesa un gars alktin alka tieši brīvību! Patstāvību! Iespēju darīt tieši to, ko vēlas pati, nevis vecāki vai, viņasprāt, jau sen novecojošie priekšstati par to, kā kārtīgai meitenei jāuzvedas. Ko viņa drīkst atļauties un ko vēl nedrīkst. Bet Eva juta un saprata, ka viņas cilvēciskais es ir absolūti nepiemērots šādai dzelžainai mājas un ģimenes disciplīnai un no tās izrietošajiem ierobežojumiem. Viņa bija radīta brīvībai! Vējiem! Kalniem! Ceļojumiem! Piedzīvojumiem! Un bez šaubām - brīvai draugu izvēlei.

Evai dažreiz līdz kauna un dziļa pazemojuma sajūtai bija jādzird mātes stingrā balsī izteiktie atteikumi draudzēties ar šo vai citu tuvākās apkārtnes vai skolas zēnu.

"Viņš ir slikts!"

"Viņš ir neglīts!"

"Viņš slikti ģērbjas un neprot pieklājīgi uzvesties! Vai tu neredzi?"

"Bet šim ir slikti vecāki!"

"Savukārt šis nāk no strādnieku vides un kas tur var būt labs?"

"Bet, mammu! Es tomēr gribu draudzēties!"

"Mēs atradīsim, ar ko tev draudzēties un vēlāk arī apprecēties!"

"Nē, es izvēlēšos to pati!"

"Nomierinies! Neaizmirsti, kas tu esi!"

"Kas tad es esmu?!"

"Tu esi mūsu vienīgais bērns! Tu esi Eva Račinska - tikpat kā miljonu mantiniece! Un ne tikai tas! Manos rados ir poļu kņazi! Aristokrāti! Tāpēc draudzēties un - Dievs pa- sarg! - vēl ielaisties pat mīlas dēkās ar kādu no šiem Iļģuciema strādnieku puišiem!… Nekad!"

"Bet, mammu! Vai es vainīga, ka te Iļģuciemā tikai Račinski ir bagāti, bet turpat vai visi pārējie vienīgi apkārtējo fabriku strādnieki?"

"Protams, tu neesi vainīga. Bet pacieties, Eva! Tēvs drīz brauks uz Varšavu apciemot savus un manus radiniekus un no turienes tev atvedīs…"

"Ko?! Princi vai kādu no pana Volodijevska dižciltīgajiem pēcnācējiem?"

"Tas nav izslēgts. Vismaz tu esi tā cienīga!"

Bet nē, Eva spītīgi domāja. Tas nav pareizi un nav arī vajadzīgs! Es varu būt pati sevis cienīga! Cilvēki šo pasauli nez kāpēc grib veidot tikai pēc tiem priekšstatiem, ko viņi savā prātā ir izdomājuši vai kaut kur izlasījuši! Bet Dievs un Svētā Marija ir vēlējušies šo pasauli redzēt bez naida, bez šīs pazemojošās bagāto un nabago šķirošanas, bez aklas un padevīgas pakļaušanās gan vecāku varai, gan Vadoņiem! Dievs grib, lai cilvēki būtu brīvi un paši varētu izvēlēties savas dzīves grūtos, vieglos vai maldīgos ceļus! Un galvenais, kas, iespējams, ir pats svarīgākais katra cilvēka īslaicīgajā mūžā - būt brīvam mīlestībā! Savā izvēlē vadīties tikai un vienīgi pēc savām jūtām, nevis vecāku, draugu vai Baznīcas dogmām! Kāpēc man sava vienīgā dzīve būtu jānodzīvo pēc tiem iedomātajiem priekšstatiem, ko man liek priekšā vecāki un sabiedrība, sastāvoša no man pilnīgi svešiem cilvēkiem?!

Nē!!! Un vēlreiz nē! Es dzīvošu tā, kā pati gribēšu! Man nupat maijā palika astoņpadsmit gadi. Jūtos pieaugusi un varbūt ar savu turpmāko rīcību un uzvedību atklāti īstenošu miljoniem sieviešu visslēptāko sapni - būt garīgi neierobežotai un ar savu miesu darīt to, ko gribu pati, nevis tikai vīrs vai citi vīrieši!

Es pati! Un tikai es pati!

Es piepildīšu šo vēlēšanos beidzot izrauties no ģimeņu un vīriešu uzspiestās verdzības važām un dzīvot, kā pašai tīk!

Es, Eva Račinska - meitene nevis no kaut kādiem tur tāliem dižciltīgiem poļu radiem, bet gan no Rīgas tālākās nomales Iļģuciema!

Es - brīva un skaista, gribu šai pasaulei un tās liekulīgajai morālei būt Izaicinājums!

Domāju, ja dzīvošu citādi, nekā sabiedrībā pieņemts, tādēļ jau ne pasaule, ne cilvēce bojā neaizies! Bet savu mūžu būšu nodzīvojusi tā, kā to būšu vēlējusies es, nevis citi! Un tad, kad man šī pasaule būs jāatstāj, kad būšu veca un sagrabējusi večiņa, kam gan būs kāda daļa par to, kā esmu savu mūžu nodzīvojusi?

Pēc neilga laika, izdzirdusi klusu troksni, Eva mazliet satrūkās un paskatījās sāņus. Pa grantēto dārza celiņu viņai tuvojās stalta auguma jauns cilvēks, kuru viņa jau bija ievērojusi un nodomājusi - cik glīts un pievilcīgs jaunietis! Acīmredzot arī viņš daudzo viesu vidū bija pamanījis skaisto meiteni un tagad nāca iepazīties tuvāk.

- Vai jaunkundze no kaut kā baidās, ja paslēpusies dārza vistumšākajā stūrī? - jauneklis patīkamā baritonā jautāja.

Eva viņu rūpīgi noskatīja. Patiešām, atlētisks augums, gaišs vasaras uzvalks, balts krekls, pelēka šlipse, atklāta, ļoti glīta seja, tumšbrūni mati, bet virs augšlūpas mazas, melnas profesionāla pavedēja vai angļu lorda ūsiņas.

-   Acīmredzot te nemaz nav ne tumšs, ne tik attāls stūris, ja jau jūs mani atradāt. Bet varbūt tas notika gluži nejauši?

-  Nē, jauši, - vīrietis atbildēja. - Es visu vakaru ar to vien nodarbojos, kā meklēju izdevību ar jums iepazīties.

-   Kāpēc?

-    Jūs man uzreiz ļoti iepatikāties, - vīrietis atklāti pateica.

-   Nu un tad? - Eva prasīja. - Vai tāpēc uzreiz jāuzsāk medības?

-    Nē, nē! - vīrietis iesmējās. - Džentlmeņi sievietes nemedī!

-   Jūs esat džentlmenis?

-   Es vismaz tā ceru.

-   Ko tad tie ar iepatikušos sievieti dara? - Eva vaicāja un juta, ka viņai ir ļoti patīkami sarunāties ar šo jauno cilvēku, un labi vien ir, ka jauneklis uzdrošinājies viņu sameklēt, sākt sarunu un droši vien mēģināt vakara atlikušo daļu pavadīt kopā. Ja tas nebūtu noticis, Eva būtu gājusi prasīties uz mājām vai aiz garlaicības nomirusi.

-   Džentlmeņi iepatikušos sievieti mēģina savā varā iegūt mazliet citādākā veidā, - vīrietis sacīja un, palūdzis atļauju, apsēdās blakus.

-    Es nekad to neesmu sapratusi, - Eva domīgi sacīja. - Kāpēc vīrieši vienmēr sievietes grib iegūt savā varā? Vai bez tā nevar?

-   Protams, - vīrietis piekrita. - Taču apzināti vai neapzināti ikviens no mums tādā vai citādā nozīmē ir atkarīgs no kāda cita vai atrodas tā varā. Šeit es nedomāju fizisko varu. Nekādā ziņā! Jūs taču nenoliegsiet, ka, piemēram, daudzas sievietes ar savu neatvairāmo šarmu, seksapīlu un sievišķīgo valdzinājumu vīriešus vārda vistiešākajā nozīmē apbur. Apstulbina! Vismaz īslaicīgi atņem prātu! Sajūsmina! Un kāds ir rezultāts? Visbiežāk tas ir diezgan bēdīgs. Vīrietis, pašam to negribot, ir nokļuvis šīs sievietes varā un viss tālākais atkarīgs vienīgi no tā, kā sieviete mācēs šo varu izmantot.

-    Vai to visu nevar attiecināt arī uz vīriešiem? - Eva jautāja, arvien spēcīgāk sajuzdama, ka šis cilvēks viņu pievelk ne tikai tīri fiziski - kā magnēts mazu dzelzs skaidiņu, bet valdzina arī ar savu runas veidu un nepiespiesto uzvedību.

-   Protams, - viņš, patīkami smaidot, sacīja un atkārtoja to, ko bija jau pateicis. - Vīrietis sievieti mēģina iegūt savādāk.

-   Kā? - Eva ar interesi prasīja. - Ar spēku?

-    Tas ir tikai viens no iespējamiem variantiem, - viņš paskaidroja. - Man šķiet, daudz biežāk tomēr ar prātu. Jā, nenoliedzami varbūt ne retāk arī ar savu vīrišķību. Patiesībā tas, ko mēs savu jūtu apzīmēšanai izsakām ar vārdiem, nav nekas vairāk kā vienīgi elegants piesegs mūsu dabiskajiem, bet ne vienmēr īsti izprotamiem impulsiem, kas, piemēram, man šovakar lika jūs meklēt un atrast, bet savukārt jums, nešaubos, šeit apsēsties un kādu gaidīt. Visticamāk tieši mani.

-    Jūs vienmēr esat tik augstās domās par sevi? - Eva jautāja.

-   Vienmēr, - vīrietis atbildēja. - Ceru, ka ari jūs sevi nevērtējat zemu.

-   Vai tas ir labi?

-   Pārāk slikti tas arī nevarētu būt, - vīrietis atbildēja. - Varbūt ne vienmēr mūsu pašvērtības latiņu vajadzētu pacelt pārāk augstu, taču nav nekādas vajadzības to nolikt arī tik zemu, lai jebkurš tai varētu pārkāpt pāri.

Eva vēl vairāk pagriezās pret blakus sēdošo vīrieti un uz viņu nopietni paskatījās.

-   Kas jūs īsti esat? - viņa vaicāja.

-   Cilvēks. Vīrietis.

-   Es to redzu, - Eva teica. - Tas nav asprātīgi.

-   Jūs patiešām kaut ko gribat par mani zināt?

-   Citādi es nebūtu jautājusi.

-  Tad mums ar steigu jāiepazīstas! - vīrietis sacīja. - Mani sauc Ilvars. Ilvars Strauts. Esmu Latvijas Universitātes ceturtā kursa students, lai gan jau divus gadus kā reportieris ar spožiem panākumiem strādāju mūsu vislielākajā laikrakstā - Jaunākās Ziņas. Jaunais Benjamiņš mani ciena, ja vispār viņš kādu ciena, un par darbu diezgan labi maksā. Ko vēl? Jā! Man ir divdesmit divi gadi, neprecējies, kopā ar māti Austru, kas ir skolotāja, un tēvu - medicīnas profesoru Aleksi Strautu - dzīvoju īrētā četristabu dzīvoklī iepretim Operai. Tas ir tur, kur atrodas Valters un Rapa.

-  Par ko jūs tai Benjamiņu avīzē rakstāt? - Eva turpināja interesēties.

-        Par to vēlāk! Bet tūlīt… Cerībā, ka mūsu draudzība ir jau sākusies un tā tik drīz nepārstās… Uzrunāsim viens otru uz tu! Ko mēs abi - jauni cilvēki - te tā ilgi māžosimies ar to oficiāli auksto jūs! Esi ar mieru?

-   Kāpēc gan ne? Es jau tā gribēju uzreiz.

-   Kāds ir tavs vārds? Un kas tu esi?

-       Tagad man vajadzētu tev atspēlēties un pateikt - esmu cilvēks. Sieviete. Vai tad tu neredzi?

-        Redzu! - Ilvars iesaucās. - To nemaz nav iespējams neredzēt! Tu esi sapnis vasaras naktī!

-   Bez šiem salkanajiem komplimentiem iztikt nevari?

-   Nepatīk?

-   Patīk. Man tikai tie jau sen ir apnikuši!

-   Tik ātri? Ko tādā gadījumā darīsi pusmūžā?

-  Tad man neviens nekādus komplimentus vairs neteiks!

-        Gan jau teiks vēl deviņdesmit gadu vecumā! - Ilvars smējās. - Tādas sievietes kā tu nemaz nenoveco!

-       Es vēl neesmu sieviete, - Eva nopietni pateica. - Pirms mēneša tikai beidzu ģimnāziju. Turklāt vēl meiteņu ģimnāziju!

-       Kā tad jūs iztikāt bez puišiem? - Ilvars prasīja. - Visas esat baigās mūķenes?

Eva dzidri iesmējās.

-  Vai es pēc tādas izskatos?

-       Tu izskaties… - Ilvars teatrāli noplātīja rokas. - Man vienkārši trūkst vārdu!

-        Tas ir labi, - Eva sacīja. - Paklusēsim! Tu dzirdi šo brīnišķīgo tango melodiju?

-  Vēlies dejot?

-        Nē. Tur ir mani vecāki. Gribu no viņiem kaut drusku atpūsties.

-   Kas par vainu? Viņi tevi tur dzelzs būrī?

-   Vēl sliktāk! Būris ir no zelta!

-   Tad ir jābēg prom! - Ilvars ierosināja.

-Kur?

-       Vienalga! Kur acis rāda! - Ilvars atkal iesmējās. - Taču, tā kā manis acis joprojām redz vienīgi tevi… Kā tad tevi sauc?

-   Eva, - meitene atbildēja.

-   Skaists vārds! - Ilvars sacīja. - Tev tieši piemērots.

-       Šovakar te viena sieviete mani nez kāpēc nosauca par Ievu…

-   Vai tas nav viens un tas pats?

-   Varbūt. Tēvs teica, ka Eva esot poļu vārds.

-   Tu esi poliete? - Ilvars jutās nedaudz pārsteigts.

-  Jā, - Eva apstiprināja. - Vai tas tev liekas svarīgi?

-        Neuzdod dumjus jautājumus! - Ilvars teica. - Tas svarīgi varētu būt vienīgi tāpēc… Esmu dzirdējis, ka poļu sievietes esot ārkārtīgi temperamentīgas…

-       Iespējams, - teica Eva. - Tomēr ne uz ko daudz neceri! Es jau teicu, ka vēl neesmu sieviete!

-   Taču arī vairs ne bērns, vai ne?

-       Nezinu, - Eva paraustīja plecus. - Lai gan dažreiz tieši tā jūtos. Bet citreiz gluži pieaugusi. No kā tas varētu būt atkarīgs?

-        No tā, ko tu attiecīgajā brīdī jūti un domā, - Ilvars paskaidroja.

-        Zini, ko es piecas minūtes pirms tavas atnākšanas darīju? - Eva prasīja.

-   Varu iedomāties.

-Ko?

-   Gaidīji kādu atnākam, - Ilvars pateica. - Atnācu es.

-        Zini, Ilvar, piecas minūtes pirms tavas atnākšanas es pieņēmu savas turpmākās dzīves programmu! Nu, varbūt ne gluži pilnu un detalizētu, bet tās pamatuzmetumu noteikti!

-   Un kā? - Ilvars prasīja. - Burvīga nākotnes vīzija?

-   Protams!

-        Bagāts vīrs, daudz bērnu, pa starpu kāds mīļākais, ārzemju ceļojumi… Vispār grezna, bet principā laiska un neinteresanta dzīve, tā?

-       Tu esi slikts žurnālists, - Eva rezumēja. - Tev pietrūkst iztēles.

-        Tas tieši ir labi, - Ilvars sacīja. - Žurnālistam nekāda iztēle nav vajadzīga. Nemaz nedrīkst būt! Tikai konkrēti, tieši fakti! Tikai lietas būtība un precīzs notikuma atstāsts! Iztēle vajadzīga rakstniekam, bet žurnālists pārtiek no skarbās dzīves īstenības! Tā, lūk, Eva! Kā lai tevi sauc mīļvārdiņā? Eviņa? Vai varbūt tomēr turēties pie latviskā varianta un saukt tevi par Ieviņu?

-       Vai nav tā kā mazliet par agru jau mētāties ar mīļvār- diņiem? - Eva nopietni prasīja, taču viņas lielajās acīs jau sprēgāja draiskas vieglprātības uguntiņas.

-   Baidos, ka esmu jau mazliet nokavējis, - Ilvars atbildēja.

-    Nē, nekas nokavēts vēl nav, - Eva teica. - Es savā programmā paredzēju… Ilvar, tu esi labs?

-   Man šķiet, ka jā. Vismaz vēl nevienam neko sliktu neesmu nodarījis.

-    Es jau šovakar pat gribu sākt dumpi pret saviem vecākiem, gan pret visu pasauli! - Eva negaidīti paziņoja. - Tu esi atnācis visīstākajā laikā! Dumposimies kopā!

-   Kā un kāpēc? - Ilvars nopietns prasīja.

-   Vai tevi dzīve apmierina? - Eva jautāja. - Un pasaule? Un tu pats šai pasaulē un dzīvē? Neko negribi izmainīt, neko sagraut?

-   Nē, - Ilvars pateica. - Es gribu kaut ko uzcelt. Radīt.

-   Dzelzs būra vietā pili? - Eva prasīja. - Mēs taču visi esam ieslodzīti sava veida krātiņos! Morāles, pienākumu, atbildības… Tas ir pareizi, tas nepareizi, tas ir godīgi, tas ne visai… Vai tu negribi dzīvei diktēt pats savus noteikumus, nevis vienmēr pakļauties tiem, kurus diktē citi?

-  Tas būtu jauki, ja es varētu savu dzīvi kārtot tā, kā pats to gribu! Taču tas nav iespējams. Tas nekad un nekur nav bijis iespējams. Tāpat arī tu to nekad nevarēsi.

-   Kāpēc?

-   Tāpēc, ka tas vienkārši nav iespējams!

-   Es skatos, manu vēl nepazīstamo zēn, tu jau esi padevies pirms kaujas!

-   Atšķirībā no tevis, Eva, izskatās, ka es dzīvi tomēr pazīstu daudz labāk. Bet galu galā tas nemaz nav tik slikti, ja tu jau tagad, vēl nekādus belzienus no dzīves nedabūjusi, tajā gribi kaut ko izmainīt.

-   Tu būsi mani nepareizi sapratis, - Eva sacīja. - Nekādu sociālo revolūciju netaisos veikt. Es vienkārši gribu dzīvot pati pēc saviem likumiem, uzskatiem un vajadzībām.

-   Domāju, ka tas nav iespējams, - Ilvars atkārtoja. - Tas ir utopisks sapnis.

-   Kāpēc gan nespēšu, ja es to gribēšu? Būšu par vāju?

-   Ne jau tur tas iemesls! Vari būt stipra, cik spēj, taču tevi un mūs visus ierobežo pati dzīve ar jau gadu tūkstošos iedibināto kārtību, likumiem, morāli, uzskatiem un to, ko mēs mazliet miglaini saucam par sabiedrisko domu un to, ko par mani domās citi - gan vecāki, kaimiņi, draugi un beigu beigās arī tas cilvēks, ko tu mīlēsi. Visticamāk, ka tieši tas būs visietekmīgākais arguments visu tavu lēmumu pieņemšanā, gan savas rīcības un uzvedības modeļa turpmākajā izstrādnē. Un mēs ātkal nonākam pie tā, ko jau teicu mūsu sarunas sākumā, - agrāk vai vēlāk mēs visi nonākam kāda, visbiežāk tieši visstiprāk mīlētā, cilvēka varā! Un viņam pakļaujamies, no kā nebūt nav jākaunas. Pajautā jebkuram, kas šai pasaulē jūtas vientuļš un nelaimīgs, un ko viņš tev atbildēs? Diez vai viņš vispirms vainos valsti, likumus, morāli, likteni un tā tālāk. Ja būs godīgs, viņš vainos pats sevi, savu neuzņēmību, bailīgumu, bet citos gadījumos lepnību, godkāri un nevēlēšanos kādam pakļauties. Taču pakļaušanās savām jūtām… Tu zini, kas ir šīs pasaules lielākais vergturis?

Eva, mazliet izbrīnījusies, ar lielu interesi vēlreiz paskatījās uz blakus sēdošo puisi.

-Kas?

-   Mīlestība! - Ilvars iesaucās. - Tieši mīlestība agrāk vai vēlāk mūs visus padara par tās vergiem! Un visnelaimīgākais cilvēks ir tieši tas, kas alkst brīvību un to arī iegūst! Būt brīvam no mīlestības nenozīmē neko citu kā vienīgi pašam sevi brīvi ieslodzīt drausmīgā vientulības cietumā…

Eva joprojām dzirkstošām acīm skatījās uz Ilvaru, līdz, vēl vairāk pieliekusies uz viņa pusi, klusi pateica:

-   Lūdzu, noskūpsti mani!

Tas Ilvaru nedaudz pārsteidza, viņš uz brīdi tā kā mazliet pat apmulsa, tad tomēr noliecās pretim meitenei un viņu maigi noskūpstīja.

-   Tu no tā, ko es tev esmu teikusi, neko neesi sapratis, - Eva sacīja. - Es jau runāju tieši par mīlestību! Es gribu dumpoties pret cilvēku uzskatiem, nevis pret jūtām, ko mēs cits citā izsaucam. Tieši tas jau arī ir manas programmas galvenais punkts un mērķis - kļūt par mīlestības verdzeni… Ja man tas izdosies, es būšu brīvākā no brīvajām…

Brīdi abi klusēja, tad Eva atkal tikko dzirdami pateica:

-   Ilvar! Manu gudro svešiniek ar tik neparasto vārdu! Noskūpsti mani vēlreiz! Bet ne tā kā pirmīt! Tā brālis skūpsta māsu! Tagad to izdari tā, kā vīrietis to dara ar sievieti!

-   Vai tad es drīkstu? - Ilvars smaidīdams prasīja. - Tu taču visu laiku apgalvoji, ka esi vēl bērns!

-  Drīksti, Ilvar, drīksti! - Arī Eva smaidīja. - Tieši pašlaik mana bērnība beidzas! Viss! Es gribu būt pieaugusi!

Ilvars asi pierāva Evu sev cieši klāt, sāka spēcīgi glāstīt meitenes krūtis un burtiski iezīdās viņas maigajās, vēl tik reti skūpstītajās lūpās. Evu tas tik ārkārtīgi uzbudināja, ka pat nedaudz noreiba galva, viņa jūtami atslāba un pilnīgi pakļāvās Ilvara spēkam.

Pēc tam Eva nedaudz atguvās, skaļi iesmējās un strauji uzlēca kājās.

-    Ilvar! Skrējām pie jūras! Aizved mani pie kāpām, pie jūras viļņiem un zvaigznēm! Nolaupi mani! Aizved prom no šo uzpūtīgo, bagāto, neinteresanto ļaužu pūļa pretim brīvībai! Tur, kur mēs vismaz šo nakti varētu būt tikai divi vien!

Tā viņi arī izdarīja. Aizgāja līdz jūrai, nevienu cilvēku tur nemanīja, ilgi staigāja, turpināja runāt gan par mīlestību, ko neviens no viņiem vēl nebija ne sastapis, ne pārdzīvojis, gan par to, kā katrs vēlētos nodzīvot savu, tik fantastiskā kārtā iegūto dzīvi, un par to, ka būtu visai bēdīgi, ja šī dzīve izrādītos neveiksmīga un paši nelaimīgi.

Tāpēc…

To viņi saprata vienlaicīgi, varbūt bija jau sapratuši agrāk. Tver mirkli, kad tev ir iespēja būt laimīgam, dari to, ko gribi, un nekad neparedzi savu dzīvi pārāk tālu uz priekšu! Šī nakts vai nākamā diena jebkuram, pat visstiprākajam, vislaimīgākajam, visveselākajam šīs zemes cilvēkam var izrādīties pēdējā…

Eva Račinska savu nevainību zaudēja skaidrā, ļoti siltā 1937. gada 20. jūnija naktī Mellužu jūrmalas kāpās, jau pirmajā reizē izjūtot lielu baudu un apmierinājumu.

-   Skaties! - viņa čukstēja un ar roku rādīja uz debesīm. - Mūs taču redzēja gan zvaigznes, gan Dievs, gan Māte Marija!

-   Tad jau ir labi, - Ilvars sacīja. - Viņi par to priecājās un mūs ļoti labi saprata. It sevišķi jau Marija! Kā nekā arī viņa taču ir sagrēkojusi! Ja ne ar savu Jāzepu, tad vismaz ar Svēto Garu! Bet ko mēs, Eva?

-  Mēs viens otru mīlējām! - Eva atbildēja. - Ilgumam nav nekādas nozīmes. Vismaz šai naktī, vismaz šai mirklī mēs viens otru tomēr mīlējām. Dzīves sākumam tas nemaz nav maz.

Eva joprojām dzirkstošām acīm skatījās uz Ilvaru, līdz, vēl vairāk pieliekusies uz viņa pusi, klusi pateica:

- Lūdzu, noskūpsti mani!

15. nodala

1937. gads Latvijā, salīdzinot ar to, kas tolaik notika Padomju Savienībā un Vācijā, šķita kā ziedošs dārzs drausmīgas varmācības tuksnesī. Neskatoties uz to, ka Vadoņa kults varbūt nebija mazāk iespaidīgs kā minētajās valstīs, Latvijā tomēr iztika bez masveida represijām un cilvēku iznīcināšanas. Valstī viss notiekošais ārēji izskatījās vienkārši, saprotami un ļoti patriotiski. Kad latvju tautas vadonis Kārlis Ulmanis apmeklēja Lauksaimniecības kameras organizēto izstādi Jelgavā un baltās kleitiņās ģērbtas meitenītes dižākā latvieša priekšā kaisīja ziedus, pat tas no malas izskatījās skaisti, mazliet sentimentāli un daudziem pat pieņemami. Apmēram tā, kā draudzīga ģimene jubilejā sveiktu savu oplti.

Nebija tā kā Krasam, kad pirms divtūkstoš gadiem, uzvarējušam nepaklausīgā verga Spartaka karaspēku, viņam pa Apija ceļu līdz Romai vajadzēja jāt caur desmit tūkstoš krustā piesistu cilvēku aleju…

Un nevajadzēja tā, kā biedram Josifam Visarionovičam, kad no rīta, iegājušam savā darba kabinetā, viņam vajadzēja izlasīt paša parakstīto pagājušā nakti nošauto cilvēku sarakstu…

Un nenācās domāt kā Ādolfam, kam pēc Kristāla nakts bija skaidrs - pēc viņa gribas un pavēles vismaz Vācijā un Eiropā drīz neviens žīds dzīvs vairs nepaliks…

Slavinošas dzejas vārsmas un puķītes pie kājām… Tas viss bija tikai tāda skaista sadzīves bildīte cilvēku prātu priecēšanai. Un nomierināšanai. Varbūt Vadonis juta vai pat paredzēja, ka pavisam drīz - tikai pēc trim gadiem! - viss te pajuks un sašķīdīs, un cilvēku prātos mutuļos vienīgi zvērīgs naids un nez no kādām apziņas vai zemapziņas dzīlēm izrāvusies tieksme nodot un nogalināt gan svešus, gan savējos…

Bet tas vēl tikai būs. Taču arī toreiz valstij apkārt uzceltā miera un labklājības žoga iekšpusē spēcīgi virmoja kā politiskas, tā seksuālas kaislības, intrigas, sīkas nodevības, mazas uzvaras un lielas sakāves.

Tā nemanot, it kā no vienas sīkas un, ja neesam fatālisti, varbūt pat nejaušas sarunas notika kādas skaistas mīlestības un laulības dzīves spējš sabrukums un vēlāk - gandrīz vai visas kādreiz tik ļoti bagātās un ievērojamās latviešu dzimtas traģēdija…

Šodien to uzzinot, es ilgi domāju - vai tiešām katra cilvēka ļaunas rīcības pamatā kā dzelzsbetona klucī ir iedzīts nekad nepiedodamais aizvainojums, pārestības sajūta, sevī ilgi glabāta un pēkšņi uzliesmojoša atriebības vēlme, naids un… mīlestība?!

Ja kādreiz izcilais franču rakstnieks Emīls Zolā, acīmredzot skatoties no vīriešu viedokļa, ir teicis, ka cilvēces galvenais progresa veicinātājs un vispār pasaules pastāvēšanas pamatu pamats esot sievietes pakaļa, tad kas šo zemīti notur eņģēs no sieviešu viedokļa?

Vai tiešām, iztiekot bez rupjībām, tikai un vienīgi mīlestība?!

Bet kā un par kādu cenu?

Vienalga par kādu?!

Iespējams.

Ko galu galā īsti var zināt, kas dažreiz notiek sieviešu skaistajās galviņās un viņu tik pievilcīgajā rumpja apakšdaļā?

Vienā no tolaik lielākajām Latvijas fabrikām, kur pie sava tēva par direktora sekretāri joprojām strādāja Viestura Simsona bijusī līgava Lilija Frīnberga, pirms dažiem gadiem par Fridriha Frīnberga padomnieci juridiskajos jautājumos sāka strādāt Elza Jansone. Viņa kādreiz bija Silvijas Simsones laba paziņa, bieži satikās, taču tad Elza visu savu laiku veltīja jurisprudences studijām, apprecējās, dzemdēja trīs bērnus, vīrs negaidīti, akūta plaušu karsoņa radīto komplikāciju dēļ nomira un Elza bija spiesta atkal sākt strādāt.

Ar Liliju viņas nekādas sirsnīgas draudzenes nekļuva, taču turpat blakuskabinetos strādāja, katru dienu satikās un jutās diezgan tuvas un viena otrai patīkamas.

Un tā, kādu dienu pusdienas pārtraukumā tuvākajā kafejnīcā malkojot kafiju un piekožot klāt smalkmaizītes, Lilija cita starpā sāka runāt arī par Simsoniem, jo pēdējās dienās visi Latvijas lielākie laikraksti - cits sīkāk, cits ļoti plaši - aprakstīja Ilmas Simsones 75 gadu jubilejas svinības, kur, kā ziņoja prese, bija sapulcējies viss latviešu sabiedrības zieds un pat Vadonis šo gadījumu nebija palaidis garām neievērotu, atsūtīdams aizkustinošu apsveikuma telegrammu.

Izcila! Enerģiska! Uzņēmīga! Pirmo labdarību fondu dibinātāja Latvijā! Bāreņu un nabagu aizgādne! Laulības saišu un visu mūsu morālo vērtību stiprinātāja! Un, protams, māte! Turpat vai simboliska Māte Latvija…

Lilija diezgan nicīgi iesmējās.

-   Es gan tā neteiktu…

Elza uz viņu nopietni paskatījās un ar grezni izšūtu zīda mutautiņu nosusināja mitrās lūpas.

-   Ko tad tu teiktu?

-  Es viņu labi pazīstu un teiktu… Tāpat kā apģērbs sedz mūsu kailos ķermeņus, tāpat daudziem cilvēkiem tik raksturīgā darbošanās sabiedrības labā vienā gadījumā liecina tikai par viņu vēlēšanos nokļūt šīs sabiedrības uzmanības centrā, bet citā… Tā ir kaut kādas savas vainas izpirkšana vai mēģinājums noslēpt dvēseles netīrumus. Pilnīgi nesavtīga cilvēka rīcība ir ļoti reti sastopama.

-   Tu domā, Simsones kundze kaut kādā veidā rīkojas savtīgi?

-   Mēs visi tā rīkojamies, - Lilija atbildēja. - Tu ne?

-   Es ne, - Elza sacīja. - Es tagad knapi savelku kopā galus, lai samaksātu par dzīvokli un skolotu bērnus.

-     Cilvēka godīgums gandrīz vienmēr ir sinonīms nabadzībai, - Lilija pateica. - Dzīvē kaut ko vairāk var iegūt vienīgi tad, ja kāds spēj pārkāpt pāri tai plānajai robežai, kas cilvēkus šķir no sabiedrībā pieņemtajiem priekšstatiem par labo un slikto; ja cilvēks ir pilnīgi pārliecināts, ka tieši tas, ko viņš dara, ir pareizi, kaut varbūt tikai viņam vien vajadzīgi un izdevīgi.

-   Bet ja tas pārvēršas par sliktumu citiem un kādam konkrētam cilvēkam, kā parasti notiek? - Elza jautāja.

-  Pareizi, - Lilija teica. - Tā tas vienmēr arī notiek. Varbūt vienīgi Jēzus Kristus darbība nesa labumu visiem. Lai gan… Par ko tad viņu galu galā romieši piesita krustā? Acīmredzot daudziem viņa darbība nesa arī sliktumu.

-   Es domāju… - Elza nedaudz samulsa. - Ja Simsoni ir tik bagāti… Kādēļ sirmajai kundzei vajadzētu rīkoties pēc aprēķina?

-   Kaut vai slavas un sabiedrības uzmanības dēļ, - Lilija paskaidroja. - Patiesībā viņa cilvēkus neieredz. Ne vispār, bet atsevišķus. Piemēram, viņa līdz naidam neieredz pat savu vedeklu! Neieredz savus mazbērnus, jo viņi, lūk, nav no tās sievietes, kura būtu bijusi viņas dēla cienīga!

-   Tiešām?

-   Jā! Bet ja es būtu bijusi viņas vedekla, ko viņa tik ļoti arī gribēja…

-   Vai tev tāda iespēja bija? - Elza, nedaudz pārsteigta, vaicāja.

-   Un kāda vēl! - Lilija iesaucās. - Es ar Viesturu biju saderinājusies!

-   Un kas? Kāpēc viss pajuka?

-  Tāpēc, Elziņ, ka visi vīrieši ir pamatīgas maitas! - Lilija sacīja. - Kara laikā ar vecākiem biju evakuācijā Krievijā, bet

Viesturs, atgriezies no kara, nespēja vai negribēja mani gaidīt un sev par sievu ātri paķēra kaut kādu tur Iļģuciemā dzīvojošu strādnieci Silviju!

Elza nopietni noskatīja galdiņa pretējā pusē sēdošo Liliju un viņas galvā, pašai negaidot, pēkšņi radās turpmākās rīcības plāns, kas daudziem cilvēkiem tuvākajā un nedaudz tālākā nākotnē kļuva ļoti liktenīgs un traģisks…

-    Tu Viesturu vēl joprojām mīli? - Elza painteresējās un viesmīlim pasūtīja vēl vienu kafijas tasīti.

-    Protams! - Lilija apstiprināja. - Mēs turpinām šad tad satikties, bet pati zini, kā tas ir. Vienās bailēs no skandāla, nepārtrauktos uztraukumos un skumjās. Bet viss varēja būt citādi! Arī es varēju būt laimīga un dzīvot kā Viestura sieva. Taču nē! Kāda cita sieviete…

-     Ja šīs citas sievietes nebūtu, vai Viesturs tevi tagad ņemtu par sievu? - Elza prasīja.

-     Bez šaubām! Mēs par to ne vienreiz vien esam jau runājuši!

-    Kāpēc tādā gadījumā Viesturs no Silvijas nešķiras? Viņu tomēr mīl?

-    Tagad jau vairs ne, - Lilija atbildēja. - Bet pati saproti. Lai šķirtos bez skandāla un lai tas netraucētu arī Viestura turpmāko militāro karjeru, ir nepieciešams kāds pamatīgs iemesls. Bet tāda nav. Turklāt vēl bērni…

-    Lilij! - Elza gandrīz vai lūdzoši skatījās uz kolēģi. - Ja es tev šādu iemeslu pateiktu?… Gribi?

-   Un tu vēl prasi?!

-    Labi, es tev to pateikšu! - Elza apņēmīgi sacīja. - Taču gluži par velti to darīt arī negribētu.

-  Vai tu zini ko tādu?… - Lilijai stipri iedrebējās balss.

-    Jā, - Elza cietā balsī apstiprināja. - Kaut ko tādu, ko uzzinot tu tūlīt nokritīsi no krēsla un kas tev kalpos par simtprocentīgu iemeslu, lai Viesturs jau nākamajā dienā Silviju padzītu!

Lilija saspringa un ar lielu interesi skatījās uz draudzeni.

-   Nopietni?

-   Goda vārds!

-    Ko tu par to gribi? - Lilija, visu sapratusi, lietišķi vaicāja. - Naudu?

-    Jā! - Elza neslēpa savu vēlmi. - Katra informācija kaut ko maksā! Bet tāda, kas var ietekmēt daudzu cilvēku likteņus… Tāda, mīļā, maksā ļoti dārgi.

-   Cik tu gribi? - Lilija nepacietīgi prasīja.

-   Es negribu, lai tu man kaut ko maksātu, - Elza paskaidroja. - Es gribu, lai tu savam tēvam pateiktu, vai vēl labāk, ļoti palūgtu, lai viņš man vismaz divreiz palielina darba algu! Salīdzinot ar to laimi, ko iegūsi - savas dzīves lielākā sapņa piepildījumu tas tāds sīkums vien būs!

-   Labi! - Lilija sparīgi sacīja. - Es ar tēvu parunāšu!

-  Nē, dārgā! - Elza iebilda un ironiski pasmīkņāja. - Tev ne tikai jāparunā! Tev noteikti jāpanāk, lai man jau pēc dažām dienām būtu vismaz divreiz lielāka alga!

-   Es to izdarīšu! - Lilija vēl apņēmīgāk apsolīja. - Saki, ko tu zini?

-   Es zinu ļoti daudz, - Elza atbildēja. - Un tev to tūlīt pateikšu. Pēc tam ar iegūto informāciju varēsi rīkoties pēc sava prāta! Taču brīdinu uzreiz! Ja algas palielinājumu nedabūšu, tūlīt visu noliegšu un nekādus pierādījumus ne tev, ne Viesturam nedošu! Saprati?

-   Pats par sevi, - Lilija apliecināja. - Tēvs mani ļoti mīl un izdarīs visu, ko viņam lūgšu! Tātad - kas?

Elza dziļāk ievilka elpu, iedzēra vairākus malkus rūgti smaržojošās kafijas un sajuta lielu atvieglojumu, ka pēc tik ilgiem gadiem beidzot var atbrīvoties no tā noslēpuma, kas visu šo laiku viņu bija nospiedis. Nospiedis tāpēc, ka viņa lielā mērā jutās it kā līdzvainīga kāda smaga morāla nozieguma izdarīšanā…

-   Astoņpadsmitā gada rudenī, kad Viesturu vācieši arestēja, Silvijai uzradās mīļākais - kaut kāds tur vācu pulkvedis un grāfs… Vārdu esmu aizmirsusi. Bet tas nav svarīgi. Svarīgi ir tas, ka Silvija palika stāvoklī un neilgi pirms Viestura atgriešanās dzemdēja bērnu! Meitenīti! Dzemdībās biju klāt gan es, gan Risberga kundze, kura vēl ir dzīva un tāpat kā es jebkādā tiesā varēs apzvērēt, ka 1919. gada 20. maijā Silvijai Simsonei mājas apstākļos piedzima sieviešu dzimuma bērns, un viņa šo bērnu pameta…

-   Elziņ, bet vai šis bērns tomēr nevarēja būt Viestura? - Lilija, ārkārtīgi satraukta, prasīja.

-  Izslēgts! - Elza teica. - Silvija rēķināja visādi, bet galus nekādi nevarēja savilkt tā, lai Viesturs noticētu…

-   Kur Silvija pēc tam šo bērnu lika? - Lilija prasīja. - Tu zini?

-   Zinu.

- Labi, es tev to pateikšu! - Elza apņēmīgi sacīja. - Taču gluži par velti to darīt arī negribētu. - Vai tu zini ko tādu?… - Lilijai stipri iedrebējās balss.

-   Pateiksi?

-         Nē! - Elza strupi izmeta, taču tad, kādu bridi padomājusi, tomēr kļuva pielaidīgāka. - Redzi, Lilij, šī jau ir cita, ne mazāk svarīga informācija, un tāpēc… Saproti pati.

-   Es sapratu. Cik tu gribi? - Lilija nepacietīgi jautāja.

-        Tā kā tu ar šo ziņu, tāpat kā ar iepriekšējo, vari iegūt loti daudz… Es arī daudz gribu. Lai gan… Jūs, Frīnbergi, esat pietiekami turīgi, lai pieci tūkstoši latu jūsu makos nekādu lielo robu neiesistu.

-  Labi! - Lilija tūlīt piekrita. - Rīt atnesīšu! Tad pateiksi?

-        Mēs taču tā norunājām! - Elza apmierināta atbildēja un kaut kā savādi pasmaidīja.

Nākamajā dienā Lilija uz Elzas rakstāmgalda nolika piecus tūkstošus, fabrikas direktors Fridrihs Frīnbergs,

vispirms Lilijas klātbūtnē uzklausījis Elzas teikto par Silvijas Simsones ārlaulības bērna nākšanu pasaulē, parakstīja formālu pavēli par savas padomnieces juridiskajos jautājumos Elzas Jansones paaugstināšanu amatā par juridiskā biroja vadītāju, līdz ar to arī dubultojot viņas jau tā visai lielo algu.

Pēc tam, kad abas dāmas atkal aizgāja uz viņu tik iemīļoto kafejnīcu un kā parasti dzēra melno dziru, klāt piekožot rožmaizītes, Elza pateica:

-   Silvija savu bērnu nolika pie Iļģuciemā dzīvojošā tek- stilfabrikanta Edmunda Račinska durvīm.

-   Vai viņi to bērnu paņēma? - Lilija jautāja.

-  Protams! - Elza apliecināja. - Tavs tēvs to noteikti zina! Viņš taču ar Račinski bieži satiekas! Meiteni sauc Eva, pavasarī beigusi ģimnāziju un, kā dzirdēju, esot neredzēti skaista.

-  Paldies, Elziņ, - Lilija priecīgi teica. - Jūtu, tu man būsi ļoti palīdzējusi…

16. nodaļa

Es biju laimīga.

Ne tikai tāpēc, ka pirmo reizi mūžā sajutu vai, pareizāk sakot, pa pilnam izbaudīju fiziskās mīlestības neparastās izjūtas, ne ar ko nesalīdzināmo satraukumu un baudu, bet varbūt galvenokārt tāpēc, ka labprātīgi, neviena nepiespiesta, paklausot vienīgi savām jūtām un dvēseles alkām, biju pārlēkusi pāri tam, ko nez kāpēc pieņemts uzskatīt par robežu, kuras vienā pusē stāv meitene, bet otrā pusē - jau sieviete.

Jā, es ar to pat lepojos! Es to biju izdarījusi! Sapratu, ka pēc toreiz sabiedrībā pastāvošajiem uzskatiem šis pirmslaulības grēks nekas labs nebija. Taču lai man piedod visi taisnie un pareizie, bet es nekādi nespēju iedomāties sevi ar draugu liekamies gultā tikai pēc tam, kad rokā turētu laulības reģistrācijas apliecību, kur sausā birokrātu valodā būtu uzrakstīts - Latvijas Republikas pilsone Eva Račinska tādā un tādā mūsu ēras divdesmitā gadsimta gadā un dienā…

Paldies! Sirsnīgi pateicos!

Jau tālā senatnē vispirms Baznīca, pēc tam, Baznīcas ietekmēta, arī sabiedrība, bet tad jau arī valsts mēģināja iespaidot un beigu beigās stipri reglamentēt vispirms jau cilvēku apziņu un viņu jūtu pasauli. Smieklīgi un pretīgi, ka kaut kādi tur resni un impotenti mācītājkungi kādreiz noteica, kā un cik bieži katrs laulātais pāris drīkst mīlēties! Ja šodien kādam no viņiem varētu lūgt paskaidrojumu, kāpēc tik absurds lēmums tika pieņemts, ko tas deva Baznīcai, cilvēkiem un sabiedrībai, diez vai kāds spētu to daudzmaz jēdzīgi izskaidrot.

Lai gan principā izskaidrot var jebkuru muļķību.

Es tomēr gribu dzīvot tā, kā pati gribēšu! Es, protams, pacentīšos nepārkāpt nevienu likumu, par ko draudētu kriminālsods, taču morāle kā tāda priekš manis vairs nepastāvēs! Var jau pieņemt un domāt, ka sabiedrība morāli radījusi principā ļoti prātīga un pragmatiska iemesla dēļ, un proti, - lai pati sevi pasargātu no iekšējā sabrukuma, lai pastāvētu vismaz kaut kāda stabilitātes un garīgās kārtības ilūzija. Taču vienalga, neskatoties ne uz kādiem sabiedriskās domas žņaugiem, lielākā daļa ļaužu tik un tā vienmēr ir rīkojusies un rīkojas, kā viņiem tas ir izdevīgi, patīkami un interesanti; kā to liek darīt viņu sirdsbalss, prāts, vēss aprēķins, mantkāre, varaskāre un miesaskāre. Trīs pēdējās tieksmes nenoliedzami ir visspēcīgākie stimulatori tādai vai citādai mūsu rīcībai; tie ir daudz spēcīgāki par jebkuru narkotiku. It sevišķi jau miesaskāre, kas īstenībā tā pati marihuāna, hašišs, heroīns, opijs vai kokaīns vien ir. Tikai daudz patīkamāks un miljonkārt veselīgāks.

Ledus izkusa.

Aizsalušajās upēs atkal parādījās straume.

Sveces, pat visstiprākajā vējā, turpināja liesmot.

Vīna glāzē bija izkusis dimantcietais rubīns.

Akmens pārvērtās viļņu putās. Smiltis - zelta graudos.

Vai jūs esat redzējuši, kā mazs zieda stādiņš, tiekdamies pēc saules, spēj salauzt biezu asfalta kārtu, izlīst no tumsas ar nepārvaramu vēlmi dzīvot gaismā?

Un, kā izrādās, nav pasaulē spēka, kas to spētu aizkavēt vai aizliegt.

Es ar Ilvaru satikos vai katru otro dienu un nereti, izdomādami kaut ko jaunu, mīlējāmies visdažādākajās vietās, satraukti domādami, ko darīsim ziemā…

Māte parasti katru dienu uzturējās mājās, un tur mums grēkot nekādi nebija iespējams. Taču vienreiz, kad māte jau vakarā paziņoja, ka nākamrlt braukšot vispirms uz kosmētisko kabinetu, pēc tam apciemošot veco Simsones kundzi un vēl ieskriešot apraudzīt kādu citu draudzeni, tūlīt piezvanīju Ilvaram un aicināju jau ap pulksten desmitiem ierasties pie manis.

-   Desmitos? - viņš ne īpaši priecīgs pārprasīja. - Tu esi slima?

-   Esmu vesela, - atbildēju. - Pat pārāk vesela! Tu neko nesaproti?

-   Tu beidzot būsi viena?

-   Paldies par attapību! Es būšu kopā ar tevi!

-   Tas būs brīnišķīgi! Bet desmitos nekādi nevaru. Man deviņos jābūt Valsts bankā un jāpaņem neliela intervija no tās pārvaldnieka Teņa Simsona. Pēc tam aši uz redakciju, sagatavošu materiālu, to nodošu salikšanai un… Pie tevis varēšu būt mazliet pēc vienpadsmitiem. Der?

-   Protams! Māte teicās būt mājās tikai vēlā pēcpusdienā.

-   Bet tēvs?

-   Viņš būs darbā. Tur ir radušās kaut kādas nopietnas problēmas. Viņš tagad uz fabriku iet katru dienu.

-   Labi, mīļā! Es noteikti būšu! - Ilvars apsolīja. - Nemaz nebūtu slikti pēc jūrmalas smiltīm, Spilves pļavām, meža sūnām vai malkas šķūnīša zāģskaidām ar tevi beidzot pavārtīties arī dūnu spilvenos un zīda pēļos!

-   Es par to vien domāju, - pateicu, tūlīt sajūtot spēcīgu satraukumu.

-   Tagad par to līdz rītam domāšu arī es, - Ilvars sacīja, atsūtīja telefona skūpstu un nolika klausuli.

Viss notika tā, kā biju paredzējusi. Ilvars ar lielu ziedu pušķi, vīna pudeli un šokolādes konfekšu kārbu ieradās pusdivpadsmitos. Kad nemaz vēl lāga nebijām ne parunājušies, ne iemalkojuši vīnu, viņš, mani pat īsti neizģērbis - nebija jau arī daudz ko ģērbt! - tūlīt iesvieda gultā. Man uz brīdi pat aizrāvās elpa, un abi sākām neprātīgi mīlēties. Tas man vienmēr sagādāja tik milzīgu baudu, ka visu laiku atrados tādā kā pusnemaņā un nekad nespēju pat skaidri atcerēties, ko tai laikā biju runājusi un vai vispār, bez skaļākas vai klusākas kliegšanas, kaut ko esmu spējusi pateikt. Viss ķermenis it kā dega karstās liesmās, apziņa pārklājās ar baltu saldkaismes plīvuru un baudas kulminācijas mirkļi viļņveidīgi atkārtojās ik pēc dažām minūtēm.

Kad es par šim izjūtām, kas ar katru gadu kļuva aizvien spēcīgākas, kādreiz pastāstīju savai ginekoloģei, viņa pasmaidīja un pateica: "Tevi, Eva, var apskaust. Tu esi ļoti laimīga sieviete. Ne visām tas ir dots."

Kad pirmais trakuma vilnis bija noplacis, Ilvars atkorķēja vīna pudeli, atvēra konfekšu kārbu, un mēs abi, joprojām mazliet apreibuši un kaili, ērti iekārtojāmies turpat gultā, dzērām izcilo franču Bordo vīnu, klāt piekodām garšīgās Laimas konfektes un smiedamies runājām gan nopietnības, gan visādas muļķības.

-   Jā, - Ilvars, apkārt skatīdamies, gari novilka. - Patiešām dūnu spilveni un zīda segas… Tomēr mazliet savādāk nekā mežā vai Spilves pļavā… Tā kā civilizētāk…

-   Tu esi mietpilsonis! - es pateicu. - Ja cilvēki viens otru patiesi mīl, tad viņiem labi ir visur! Kaut mazmājiņā uz tualetes poda!

-   Pilnīgi pareizi, - Ilvars piekrita. - Agrāk vai vēlāk civilizācijas ļaunums droši vien skars arī šo cilvēku attiecību sfēru. Ar mīlēšanos dabā, turklāt vēl pārējo cilts locekļu acu priekšā, vispār ir sākusies cilvēces attīstība. Bet civilizācija līdz ar reliģijas rašanos šo dabisko procesu visu laiku mēģina visādi ierobežot, reglamentēt un noslēpt guļamistabās un bordeļos. Laimīgi tie, kuri vismaz savās intīmajās attiecībās tomēr joprojām spēj palikt pirmatnējo mežoņu līmenī! Jo tas ir dabiski. Bet kas ir dabisks, tas nevar būt ne slikts, ne nosodāms. Mēs esam tādi, kādi esam. Un pareizi ir, kā tu saki - sekss ir vienīgais veids un līdzeklis, kā cilvēkam justies un patiesībā arī būt absolūti brīvam! Absolūti! Tikko sekss beidzas, mums atkal tūlīt jāuzvelk civilizēta cilvēka maska un jāturpina stingri ievērot tos sadzīves un uzvedības rituālus, ko sabiedrība uzskata ja ne par pareiziem, tad vismaz ļoti vēlamiem.

-   Ne jau mēs, Ilvar, - es teicu. - Pārāk neuztraucies! To visu ir izgudrojuši citi. Mēs ar tevi esam izdomājuši vienīgi to, kā pēc iespējas labāk pamīlēties!

-   Tu maldies, mīļā, - Ilvars iebilda. - Arī šeit mums nav nekādu nopelnu! To jau pirms piectūkstoš gadiem ar savu Kamasutru ir izdomājuši indieši! Un tas tikai liecina par to… Par ko, Eva, tas, tavuprāt, liecina?

-       Acīmredzot par to, ka jau tik bezgala tālā senatnē cilvēki mīlēšanās mākslu ir atzinuši par vienu no vissvarīgākajiem cilvēka darbības un vispār eksistences pamatiem!

-        Tu esi gudra meitene, - Ilvars mani uzslavēja. - Par tiem eksistences pamatiem, protams, var ari pastrīdēties, taču, ka tā ir liela māksla - neapšaubāmi.

-   Iznāk, ka mēs esam mākslinieki, ko? - es vaicāju.

-       Pagaidām gan vēl tikai iesācēji, - Ilvars teica. - Mācekļi. Pirmā kursa studenti. Bet ja labi zubrīsimies, pastāv vēl milzīgas izaugsmes iespējas.

-       Vēl? - es prasīju. - Man šķiet, mēs jau esam sasnieguši visu, ko vien mīlestībā iespējams sasniegt!

-        Muļķīt, - Ilvars teica. - Tu vēl atrodies pamatskolas trešajā klasītē!

-  Kā tu to zini? - es prasīju. - Tev ir milzīga pieredze?

-   Ne nu milzīga…

-       Tev pirms manis bijušas daudzas meitenes? - turpināju interesēties.

-        Nē, - Ilvars atbildēja. - Ja vīrietis pret savu meiteni grib būt godīgs un džentlmenis…

-  Viņam obligāti jāmelo, jā?

-       Tieši tā, mīļā! - Ilvars smiedamies piekrita. - Un vienmēr jāsaka, ka tā sieviete, ar kuru viņš tai brīdī atrodas gultā, viņam ir pirmā un vienīgā!

-   Bet izskatās, ka es taču tev neesmu pirmā! - iesaucos.

-  Nekad nevienam vīrietim tā nesaki, - Ilvars ieteica.

-   Kāpēc?

-        Tāpēc, ka tam no morālā viedokļa nav nekādas nozīmes, - viņš atbildēja. - No praktiskā, jā. Jo lielāka prakse, jo labāk sievietei.

-  Atradies gudrais, - es teicu. - Man tu gan esi pirmais.

-       Jā, - teica Ilvars. - Šī ir vienīgā reize, kad sievietei, pat gribot, ir neiespējami samelot.

-   Bet kad tā spēj?

-   Citkārt vienmēr.

-   Izklausās, tu neko labu par sievietēm nedomā.

-       Es vispār par sievietēm nedomāju, - Ilvars sacīja. - Es domāju vienīgi par tevi!

-        Paldies! Tu patiešām vismaz līdz šim esi bijis īsts džentlmenis!

Nepārprotami es uz Ilvaru skatījos ar stipri iemīlējušās sievietes acīm, jo domāju, ka pasaulē diez vai atradīsies tāda

Kad pirmais trakuma vilnis bija noplacis, Ilvars, apkārt skatīdamies, gari novilka: - Jā. Patiešām dūnu spilveni un zīda segas… Tomēr mazliet savādāk nekā mežā vai

Spilves pļavā…

sieviete, kura pret vīrieti, kas viņai spējis sagādāt ja ne neaprakstāmu, tad kaut vai vienkāršu seksuālu baudu, varētu palikt vienaldzīga. Nē! Mēs pēc tam viņus visus lielākā vai mazākā mērā mīlam un nav pat izslēgts, ka mūsu mīlestības stiprums ir tieši proporcionāls sniegtajam un gūtajam seksuālajam baudījumam. Jo nevar, vismaz ilgstoši neviena sieviete nevar mīlēt vīrieti, kurš viņai sveču gaismā priekšā lasītu tikai dzeju, sapņains un vājš vestu pastaigāties gar jūras krastu, gudri runātu par dzīves jēgu vai Dievu, bet nekādi necenstos izrādīt vēlēšanos arī pēc fiziskas tuvības. Tādu vīrieti var izturēt vienīgi ļoti stipras vai pilnīgi vienaldzīgas sievietes. Lai kā šodienas ar milzīgu kultūras slāni apaugušie, ļoti civilizētie un labi audzinātie cilvēki mēģinātu to noslēpt vai vismaz par to atklāti nerunāt, lietas būtību tas nemaina.

īstas, stipras, nevaldāmas, laimi sniegt spējošas mīlestības pamatu pamatā bijis, ir un vienmēr arī būs tieši tas, cik stipri mēs spējam ar mīļoto cilvēku saplūst fiziski un šai tuvībā papilnam izbaudīt to, ko alkst nevis prāts, bet gan mūsu miesa! Tagad es saprotu un skaidri zinu, ka mūsu jūtas, instinkti, visslēptākās atziņas, protams, arī par dievišķīgu parādību dēvētā mīlestība, patiesībā ir viena drausmīgi velnišķīga padarīšana…

-   Bet kā tu, Eva, būdama tik apdullinoši skaista, spēji noturēties, līdz satiki mani? - Ilvars jautāja. - Nevienā nespēji iemīlēties, vai arī?… Tevi tiešām kā dzelzs būrī turēja vecāki?

-  Jā, - es apliecināju. - Tā bija. Man zēni patika. Daudzi, bet vai es biju iemīlējusies, nezinu. Ar tevi uzreiz bija citādi. Vienā mirklī. Bet kas attiecas uz vecākiem… Zināmā mērā es viņus saprotu. Viņiem ilgu laiku nav varējis būt bērnu. Abi nelaimīgi. Bērnu neprātīgi grib, taču nekā! Traģēdija! Kad bezcerība jau sasniegusi krīzes punktu, pēkšņi, jā! Ir! Tāpēc viņi mani tagad sargā daudz rūpīgāk nekā savu naudas seifu! Un grib tieši to, ko es negribu!

-   Ko tu negribi? - Ilvars painteresējās.

-  To jau tev esmu teikusi desmit reizes! Es negribu dzīvot tā, kā grib viņi!

-  Iznāk kaut kāds kalambūrs! Paskaidrot sīkāk nevēlies?

-  Paskaidrot vēl saprotamāk nav iespējams! Es esmu es, bet viņi ir viņi! Kaut vistuvākie radi, mēs katrs tomēr esam loti atšķirīgi un mums katram ir tiesības izvēlēties tādu dzīves modeli, kādu atrodam sev par vispiemērotāko. Es taču vecākiem nelieku dzīvot vai uzvesties citādāk! Bet kāpēc viņi tik ļoti cenšas mani iespiest izdomātajā dzīves shēmā? Ar kādām tiesībām?!

-  Ar vecāku tiesībām, - Ilvars mierīgi paskaidroja.

-  Vai tad tādas vispār pastāv? - prasīju.

-   Protams!

-   Oficiālas? Juridiskas?

-  Vismaz līdz bērnu pilngadības sasniegšanai.

-   Nopietni?

-   Tā ir, Eva, - Ilvars apliecināja. - Tu pārmaiņas dēļ pēc romāna Kaislību viļņos izlasīšanas, iemet acis arī mūsu valsts jaunajā Civillikumā! Nupat ir publicēts.

-   Paldies! - diezgan nikni pateicu. - Ko nu ko, bet likumus zināt es gribu vismazāk!

-   Ko tad tu gribi? - Ilvars vēlreiz vaicāja.

-   Dzīvot! - sparīgi atbildēju un, lai gan ar prātu sapratu, ka tā ir visai abstrakta atbilde, tomēr to apņēmīgi atkārtoju vēlreiz. - Dzīvot, mīļais! Dzīvot tā, kā to vēlas mana sirds un dvēsele!

Ilvars domīgs pašūpoja galvu un atkal piepildīja vīna glāzes.

-  Tu esi pārliecināts, ka tas nebūs iespējami? - es prasīju.

-    Diemžēl, - Ilvars sacīja. - Stulbi, bet mums visiem pamatā tomēr jādzīvo tā, kā to vēlas citi.

-   Ja tas būtu manos spēkos, - nopietni teicu, - es šo pasauli uzspridzinātu!

-   Tad tev ar steigu jādodas uz Maskavu, jāiestājas Komunistiskajā partijā un kopā ar tiem fanātiskajiem boļševikiem jāmēģina izraisīt pasaules revolūciju! Lai gan rezultāts pat tās vismaigākajā formā izrādīsies gluži tāds pats - visiem būs jādzīvo tā, kā to bargi nodiktēs neliels neizglītotu cilvēku bariņš! Tāpēc, Eva, mana mīļā, debesbrīnišķīgā meitene, atmet domas par pasaules sagraušanu, bet labāk vēlreiz atnāc pie manis!

-   Es jau pie tevis esmu, - pateicu.

Skatījos Ilvaram tieši acīs, ļoti satraukta gaidīju, kad viņš mani atkal sāks skūpstīt, glāstīt krūtis un mīlēt un sapratu, ka šo jauno, stipro, vienmēr jautro un dzīvespriecīgo puisi neprātīgi mīlu! Jā, neprātīgi, jo patiesībā īsta mīlestība iespējama tikai tāda, it sevišķi jau astoņpadsmit gados, kad prātu turpat vai pilnībā nomāc jūtas.

Starp citu, tieši jaunība ir vienīgais laiks mūsu mūžā, kad mīlestība pastāv kā absolūti tīra manta - bez jebkāda aprēķina! Vēlāk mēs visi lielākā vai mazākā mērā kļūstam sīki dzīves grāmatveži, kas to vien rēķina, vai jauns sakars un tuvība ar kādu tikko iepazītu cilvēku mums būs izdevīgs vai ne; ko mēs ar to iegūsim, ko zaudēsim. Tā arī ir, un es par to nešaubos ne mirkli, ka cilvēks īsti laimīgs - protams, neveiksmes gadījumā, arī nelaimīgs! - var būt vienīgi ar savu neprātu!

Es šādā stāvoklī gribēju palikt iespējami ilgāk.

Mēs bijām tik ļoti aizrāvušies ar to, ko darījām, ka nemaz nedzirdējām, kā mājās negaidīti atgriezās māte. Iz- dzirdusi trokšņus, viņa pārbijusies iedrāzās manā istabā un, ieraudzījusi mūs kailus aizrautīgi mīlējāmies, it sevišķi vēl tādā pozā, kādā pati to droši vien nekad nebija darījusi, pārsteigumā sastinga un pirmajā brīdī nespēja pateikt ne vārda. Pēc tam, nedaudz atguvusies no psiholoģiskā šoka, gandrīz vai necilvēcīgā balsī skaļi iekliedzās:

-   Kas te notiek?!

Jautājums, protams, bija ļoti muļķīgs, jo māte skaidri redzēja, kas notiek. Taču šis kliedziens mūs tik ļoti pārsteidza, ka arī paši pirmajā brīdī nokļuvām šoka stāvoklī! Pirmais attapās Ilvars. Viņš uzreiz mani norāva guļus, pats apgūlās blakus un pār mums ātri pārsedza segu.

-   Es prasu - ko jūs te darāt?! - māte turpināja kliegt.

Mēs klusējām. Man pat šodien nekas neienāk prātā, ko

es tai brīdī būtu varējusi atbildēt.

Tad sapratis, ka istabā ienākusi sieviete ir mana māte, pirmais atkal uz negaidīto situāciju reaģēja Ilvars.

-   Cienītā kundze! - viņš mierīgi sacīja. - Ja jūs būtu tik laipna un izietu laukā, mēs apģērbtos un jums visu paskaidrotu.

Māte vēl kādu brītiņu, joprojām nespēdama attapties no redzētā, stāvēja, tad pagriezās un, kaut ko ne pārāk skaļi pateikusi, aizgāja. Nebiju pārliecināta, taču man izklausījās, ka vārds, ko viņa tik nicinoši pateica, bija - dzīvnieki!

Neskatoties uz situācijas nopietnību un it kā tīri labi saprotamo mātes sašutumu, mani šis vārds ārkārtīgi aizskāra un pazemoja. Mēs neko noziedzīgu nebijām darījuši. Vēl vairāk! Tas, ko mēs darījām, nebija pat nepieklājīgi! Tas bija dabiski, mēs to darījām paši priekš sevis, un nevienam citam par to nebija nekādas daļas! Pat viņai!

Tā bija pirmā reize, kad pret māti izjutu kaut ko līdzīgu naidam. Un nešaubos, ka viņa ko līdzīgu izjuta ari pret mani.

Mūsu savstarpējās attiecībās bija noticis pirmais lielākais konflikts un konkrēti manā dzīvē - krass pavērsiens uz patstāvību. Kaut kas, līdz tam drošs un nesatricināms, pēkšņi sabruka, lai tai vietā rastos kas cits. Citādi laikam nemaz nemēdz būt. Dzīve ir kā automašīna - laika gaitā viena detaļa nolietojas ātrāk, cita vēlāk. Vienmēr kaut kas

ir jāmaina, jāeļļo, jāuzpilda, jāremontē; galu galā - ir ari jābrauc! Un, jo ātrāk braucam, jo biežāk piedzīvojam smagākas vai vieglākas avārijas.

Dažreiz pat nositamies, citreiz apdauzāmies, bet vēl kādreiz tiekam cauri tikai ar krietnu izbīli.

Par to visu nevajag ne priecāties, ne pārāk šausmināties. Tā vienkārši notiek.

Kad bijām apģērbušies un saveduši kārtībā gultu, Ilvars pajautāja:

-   Man ar viņu runāt?

-        Labāk ne, - es iebildu. - Es visu mātei paskaidrošu un tikai pēc tam jūs iepazīstināšu. Domāju, tik svinīgam brīdim šis tomēr nav pats piemērotākais laiks.

-       Es domāju gluži tāpat, - Ilvars piekrita. - Ceru, jūs abas spēsiet apvaldīt savu karsto poļu temperamentu un iztiksiet bez asinsizliešanas.

-        Tā arī notiks, - es teicu. - Tu pārāk neuztraucies! Labāk pasaki - tu mani mīli?

-   Jā, Eva, - Ilvars nopietni atbildēja. - Es tevi mīlu.

-   Ļoti, ļoti?

-   Neprātīgi!

-        Paldies, mīļais! - es teicu un viņu noskūpstīju. - Tu pašlaik man esi vienīgais cilvēks…

-        Un tu man vienīgā, - teica Ilvars. - Kā saule, kā debesis, kā…

-   Mēs kļūstam neciešami sentimentāli, - es sacīju.

-       Tieši tas ir kolosāli! - Ilvars pasmaidīja. - Turies, mīļā! Tas varbūt tev būs vienīgais ierocis, ar ko doties un vispār pastāvēt šai naida pārņemtajā pasaulē…

Ilvars aizgāja.

Aizvērusi mājas ārdurvis, uztraukusies un zināmā mērā pat nobijusies, lēnām iegāju viesistabā, kur māte, stāvēdama pie loga, mani jau gaidīja. Viņas bargā sejas izteiksme neko labu nesolīja.

-   Ko tas nozīmē? - māte tūlīt jautāja.

Es labu brīdi klusēju, līdz bailes nomainīja pēdējā laikā manī pastāvīgi kvēlojošais spīts. Dzīves pavēlniece būšu es, nevis citi!

-   Vai tad tu nezini? - Es tēloju izbrīnu.

-        Zinu, - māte atbildēja, - taču gribu dzirdēt, vai arī tu to zini un maz saproti, ko dari?

-       Es saprotu, - sacīju. - Esmu jau pieaugusi un visu, ko daru, skaidri apzinos!

-  Tu esi vēl bērns!

-       Mammu, attopies! Man jau ir astoņpadsmit gadi! Esmu pilngadīga un jau iesvētīta!

-       Iesvētīta - kam?! - Mātes balsī saklausīju gan izsmieklu, gan dziļu nicinājumu. - Izvirtībai?!

-  Vai mīlestība ir izvirtība?

-       Tai veidā, kā jūs to darījāt, jā! - Mātes balss bija auksta kā ledus. Viņu tādu redzēju un dzirdēju pirmo reizi. Kopš tā laika nekad neesmu sapratusi, kāpēc cilvēki tik nopietni, dažādi un pat traģiski uztver kā savu piederīgo, tā arī gluži svešu cilvēku intīmās attiecības!

-        Mamma, mīļā! - es iesaucos. - Kāda gan tev daļa par to?!

-   Kas viņš tāds ir? - māte skarbi jautāja.

-        Ko tu gribi zināt? - es prasīju. - Viņa vārdu, vecumu, profesiju?

-  Visu! - māte paģērēja.

-       Ilvars Strauts, divdesmit divi gadi, žurnālists, - es saufei atbildēju.

-        Ilvars Strauts… - māte kļuva domīga. - Kur es šo vārdu jau esmu dzirdējusi?

-       Viņš publicējas galvenokārt Jaunākajās Ziņās, - es pateicu.

-        Ā!… - māte saprotoši novilka. - Viņam ir ļoti kreisi uzskati. Viņš ir marksists! Viņš neieredz mūsu sabiedrību!

-        Neko tādu no viņa neesmu dzirdējusi, - es teicu. - Un ja arī tā būtu! Kāda man par to daļa?

Māte krietnu laiciņu klusēja, tad, laikam tomēr mazliet nomierinājusies, līdzjūtīgi uz mani paskatījās.

-  Vai jums šis sakars… Jau sen?

-         Nu tā… - paraustīju plecus. - Iepazināmies Ilmas Simsones jubilejas vakarā.

-   Kāpēc izvēlējies tieši viņu?

-   Nezinu. Man vienkārši ar viņu ir labi. Pat vairāk!

-  Mīli?

-Jā.

-       Muļķīt! - māte rūgti iesmējās. - Tu vispār zini, kas ir mīlestība?

-   Tagad zinu, - atbildēju.

Uztraukusies un zināmā mērā pat nobijusies, lēnām iegāju viesistabā, kur māte, stāvēdama pie loga, mani jau gaidīja. Viņas bargā sejas izteiksme neko labu nesolīja.

-   Tas tev uz vietas ir jāaizmirst! - māte stingrā balsi paziņoja. - Tev pašlaik no kauna vajadzētu sarauties tik mazai un klusai, nolīst tālākā istabas kaktā un raudot lūgt man piedošanu! Ko mēs ar tēvu par tevi un tavu nākotni gan neesam sapņojuši! Kā tu, izaugusi liela, šoruden iestāsies konservatorijā, kā tu mācīsies, kā uzstāsies klausītāju pārpilnās zālēs, kā braukāsi pa Eiropu un pasauli, kā pie tevis atnāks milzīgi panākumi un slava un kā tu beidzot apprecēsi kādu solīdu, sabiedrībā cienījamu kungu, un kā jūs mums sagādāsiet pirmos mazbērnus… Bet kas notiek pašlaik? Es tev prasu - kas tagad notiek?!

-   Mammu, par ko tu tā uztraucies? - Es atkal paraustīju plecus un izbrīnā izpletu acis. - Pašlaik notiek brīnišķīgas lietas! Esmu iemīlējusies un jūtos laimīga! Vai man par to tagad vajadzētu kaunēties? Kāpēc?! Vai man tāpēc vajadzētu raudāt un lūgt tev piedošanu? Bet atvaino, mammu! Vai tad tu ar tēvu apprecējies bez mīlestības? Vai tiešām tev ir svešas kaislību vētras, kad gribas šo pasauli aiztriekt ratā un skatīties tikai sava mīļotā vīrieša acīs un zvaigznēs?

Māte ilgi neko neatbildēja, nervozi ļoti garā baltā ziloņkaula iemutē ielika cigareti, aizsmēķēja un caur logu raudzījās mūsu dārza ābelēs.

-   Tev tomēr tas tūlīt ir jāpārtrauc! - viņa joprojām asā balsī turpināja. - Tev katru dienu jāsēž pie galda, jāmācās un ne par ko citu nav jādomā! Viss! Neaizmirsti, ka tu esi Račinsku meita, nevis kaut kādu tur…

Māte spēji aprāvās un, it kā mani pirmo reizi ieraudzīdama, ļoti rūpīgi nopētīja. Pēc tam pateica:

-   Es tevi lūdzu, Eva! Izbeidz šo sev necienīgo sakaru, mācies, iegūsti augstāko izglītību, lai tu savā mūžā varētu darīt tikai kaut ko skaistu un labu!

-   Mammu, vai mūsu dzīvē kaut kas skaistāks par mīlestību vēl vispār pastāv? - patiesi ieinteresēta jautāju. - Un vai visam pārējam nav jābūt pakļautam tieši šīm jūtām?

-   Nerunā muļķības! - māte atkal asi pavēlēja. - Tās tev nav vēl nekādas jūtas! Tā nav nekāda mīlestība! Tūlīt sēdies pie galda un mācies! Un turpmāk tu nekad… Tu ne reizi vairs nesatiksies ar šo žurnālistu, aizmirsīsi tev vēl pilnīgi svešo un galīgi nesaprotamo vārdu mīlestība un arī turpmāk darīsi tikai to, ko es tev likšu! Tu mani saprati?

-   Jā, - piekrītoši palocīju galvu. - Es tevi saprotu. Bet, mīļo mammu! Nekas no tā nesanāks! Es jau esmu cita! Labāka vai sliktāka, bet jau ne tāda, kāda biju agrāk! Nezinu, vai mani tik ļoti ir pārvērtusi šī tik ilgi gaidītā mīlestība vai kas cits, taču es nekad tavai gribai vairs nepakļaušos! Vari mani bārt, lamāt, neieredzēt vai dzīt laukā no mājas, bet turpmāk rīkošos vienīgi tā, kā to par vajadzīgu uzskatīšu tikai es! Jā, es - Eva Račinska…

Māte tai mirklī nez kāpēc gandrīz vai šausmās iepleta acis, atkāpās soli sāņus un, kā kaut ko ļoti svarīgu atskārtusi, pārsteigta čukstēja:

-   Nē, Eva! Tu neesi Račinsku meita…

Toreiz šos vārdus, pilnībā neapjēgusi un nesapratusi, diezgan viegli palaidu gar ausīm kā vispār turpat vai visu, ko viņa man todien pateica. Tikai daudz vēlāk es sapratu, kādēļ mātes acīs pēkšņi parādījās šī negaidītā atskārsme un pat šausmas.

Es taču patiešām nebiju šo bagāto un loti izsmalcināto poļu aristokrātu Račinsku meita… Es biju vienkāršu Iļģuciema strādnieku meitas, vieglprātīgas latvietes un kāda vācu pulkveža, iespējams, liela avantūrista, asiņu krustojums…

17. nodaļa

Viesturs Simsons sēdēja savā Kara ministrijas darba kabinetā un vēlreiz rūpīgi caurskatīja pēc dažām dienām gaidāmo Latvijas armijas lielo manevru plānu, kad kabinetā ienāca ministra adjutants un, militāri sveicinājis, panāca dažus soļus uz priekšu.

- Pulkveža kungs! - viņš brašā balsī sacīja. - Ģenerālis Balodis jūs aicina atnākt pie viņa!

Viesturs nevaicāja, kāpēc. Pirmkārt, tā darīt nebija pieņemts, bet, otrkārt, viņš tikšanās iemeslu, visticamāk, jau zināja tāpat - detalizētāk apspriest gaidāmo armijas manevru gaitu. Un tomēr. Ne jau katru dienu viņam ar atskaitēm vai citām pārrunām nācās iet pie otrā cilvēka valstī - kara ministra ģenerāļa Jāņa Baloža. Viņi gan personīgi bija pazīstami jau kopš deviņpadsmitā gada sākuma, kad iekļāvās pirmajā neatkarīgās Latvijas kaujas vienībā - Oskara Kalpaka komandētajā bataljonā. Toreiz viņi viens otru pat uzrunāja uz tu un bija ļoti draudzīgi. Varbūt tāpēc, ka abus vienoja kopīgs liktenis, kas viņiem kā karavīriem nekādu īpašu godu nedarīja, un proti - abi, gan dažādu iemeslu dēļ, savulaik sabijuši vācu gūstā…

Tagad, protams, viss bija citādi. Lai gan viņi, dienesta pienākumus pildot, šad tad satikās, attiecības bija diezgan vēsas, pareizāk sakot, oficiālas.

Jānis Balodis pēc 1934. gada Ulmaņa izdarītā valsts apvērsuma, kurā arī viņam bija visai nozīmīga loma, kļūdams par otro vīru valstī, ne pats, ne arī vadoņiem ļoti glaimīgā prese, nekad nepieminēja šo Baloža dzīves ne visai patīkamo epizodi, kā arī to, ka viņš vispār gan politiski, gan militāri brīvības cīņu laikā dažreiz pat visai atklāti pret vāciešiem bija noskaņots samērā labvēlīgi…

Kad Viesturs iegāja Baloža kabinetā, ģenerālis sēdēja pie rakstāmgalda zem milzīga Ulmaņa portreta un, kā Viesturam šķita, diezgan flegmātiski caurskatīja paplānu dokumentu kaudzīti.

-  Ā! - Balodis, Viesturu ieraudzījis, novilka un pamāja ar roku. - Lūdzu, apsēdieties!

Viesturs apsēdās un diezgan saspringts gaidīja, kas notiks tālāk.

Balodis, beidzis izskatīt dokumentus, ielika tos rakstāmgalda atvilktnē un apmierināts paskatījās uz iepretim sēdošo virsnieku.

-    Kā sokas darbs gaidāmo manevru detalizētākā izstrādē? - viņš painteresējās.

-   Labi, - Viesturs atbildēja. - Rīt es jau jums to varēšu iesniegt apstiprināšanai.

Balodis apmierināts palocīja galvu, krietnu laiciņu klusēja, tad atkal cieši paskatījās uz Viesturu.

-   Eiropā sāk kļūt arvien nemierīgāk, - viņš klusā balsī sacīja. - Kā Vācija, tā Padomju Savienība bruņojas uz nebēdu. Nav izslēgts, ka pēc dažiem gadiem Latvija vai, ticamāk, visas Baltijas valstis vienlaikus var kļūt par ļoti nopietnu kā vienas, tā otras puses savtīgu interešu objektu. Kā jūs domājat, Simsona kungs, pagaidām, protams, tīri teorētiski un pavisam godīgi… Konflikta vai tieša uzbrukuma gadījumā… Mēs sevi spētu aizsargāt?

-   Baloža kungs! - Viesturs jautājoši paskatījās uz ministru. - Vai tiešām godīgi?

-   Es taču tā lūdzu! - Balodis nepacietīgi atsaucās.

-  Vācijas uzbrukuma gadījumā mēs vieni paši spētu aizsargāties ilgākais nedēļu, bet ja uzbruktu Padomju Savienība… Ņemot vērā, ka tā mums atrodas tepat blakus… Divas dienas.

Balodis nedaudz sarāva uzacis un ļoti nopietns ieskatījās Viestura acīs.

-   Lūdzu, atkārtojiet vēlreiz!

-    Mēs pret Padomju Savienības iebrukumu labākajā gadījumā spētu aizstāvēties nepilnu nedēļu.

-   Man jāsāk domāt, Simsona kungs, vai jūs maz esat latviešu tautas un valsts patriots! - Balodis iesaucās, bet

Viesturam nez kāpēc šķita, ka ģenerālis viņu tīši provocē. Taču Viesturs nolēma ari turpmāk runāt godīgu un atklātu valodu.

-   Varat nešaubīties! - viņš sacīja. - Esmu! Manuprāt patriotisms neizpaužas, vismaz ne vienmēr, tikai skaļās publiskās runās, bet arī spējā skaidri novērtēt valsts politisko, ekonomisko un militāro stāvokli.

-Visās jūsu nosauktajās jomās mūsu stāvoklis ir spožs! - Balodis stingrā balsī pateica.

-   Mūsu valsts mērogā, jā, - Viesturs piekrita. - Taču kā Vācijai, tā Padomju Savienībai vismaz militārā nozare ir simtkārt spožāka, tas ir, viņi vienkārši ir simtreiz spēcīgāki par mums.

-  Ko tad mums darīt? - Balodis prasīja, un Viesturs atkal nespēja pateikt, vai ģenerālis šai brīdī ir patiess, vai turpina tēlot. - Ja mēs nespējam aizstāvēties, tad kāda velna pēc mums vispār armija ir vajadzīga?

Viesturs tūlīt saprata, ka Balodis pašlaik noteikti runā ne to, ko īsti domā, lai gan… Kas zina? Kā vēlāk parādīja turpmākie vēsturiskie notikumi, tobrīd Balodis varbūt tieši tā arī domāja…

-    Kā godīgs virsnieks un latviešu patriots es, protams, jums teikšu, ka katrai valstij, ja tai armija nav ari sevišķi vajadzīga tieši aizsardzības vajadzībām, tad tā noteikti ir nepieciešama vismaz valsts prestižam. Ja es savā laikā nebūtu tik ilgi karojis un pašlaik neatrastos militārā dienestā… Saku atklāti, ģenerāli! Es nezinu!

-   Man, Viestur, ļoti patīk jūsu godīgums, - Balodis teica. - Jūs droši vien jau būsiet dzirdējis kolēģus runājam, ka es tuvākajā laikā gribu jūs paaugstināt amatā un piešķirt ģenerāļa dienesta pakāpi. Esat dzirdējis?

-   Tā, pa ausu galam… - Viesturs nedaudz samulsa.

-   Tā ir tiesa, - Balodis apstiprināja. - Taču tā kā jūs to droši vien daudzkārt jau esat piedzīvojis, kādam vienmēr skauž gan citu bagātība, gan panākumi, slava un strauja profesionālā karjera. Diez vai armija šai ziņā daudz atšķiras no teātra. Tās pašas intrigas, tenkas, skaudība un aprunāšana. Vēl sliktāk! Pārjums, Viestur, man ir ienākusi, tiesa, anonīma sūdzība par visai nopietna militāra rakstura nozieguma izdarīšanu! Jūs, Viestur Simson, 1917. gada augustā pēc sīvām kaujām pie Mazās Juglas un Rīgas

aizstāvēšanas esot patvarīgi atstājis savu pulku un no armijas dezertējis! Sakiet godīgi, vai tas atbilst patiesībai?

Viesturs ilgu laiku nedaudz apjucis, drūmi klusēja, līdz saprata, ka jebkurā bridi pat labākais draugs pēkšņi var kļūt atklāts vai slepens ienaidnieks… Diemžēl.

-        Tas neatbilst patiesībai, - Viesturs manāmi skumīgā balsī pateica. - Es neesmu dezertējis. Savu karaspēka daļu toreiz atstāju ar brigādes komandiera pulkveža Goppera mutisku pavēli.

-   Kāds bija iemesls šādai pavēlei?

-       Lai organizētu pretestības kustību vācu okupētajā Latvijas teritorijā, it sevišķi Rīgā, - Viesturs paskaidroja.

-  Un kā? - Balodis, it kā to jau nezinādams, painteresējās.

-   Organizējāt?

-        Jā, ministra kungs, - Viesturs apliecināja. - Astoņpadsmitā gada jūlijā, kad Rīgā ieradās Vācijas ķeizars Vilhelms Otrais, mums gandrīz vai izdevās viņu likvidēt.

-   Kāpēc neizdevās?

-       Mūs kāds nodeva, - Viesturs atbildēja. - Gluži tāpat kā pašlaik kāds atkal grib man pamatīgi iegriezt.

Balodis piekrītoši pamāja ar galvu.

-        Tā patiešām arī ir, - viņš apstiprināja. - Anonīmais ziņotājs vēl vēsta, ka jūs ne ar kādu pretestības kustību vispār neesat nodarbojies, bet gan tūlīt ar steigu apprecējies un dzīvojis mierīgu laulāta cilvēka dzīvi uz savu bagāto vecāku rēķina! Vai šai gadījumā viņš arī melo?

-        Ne gluži, - Viesturs, galīgi sadrūmis, atbildēja. - Es patiešām apprecējos un dzīvoju uz savu vecāku rēķina.

-   Vēl joprojām esat kopā ar to pašu sievu? -Jā.

-  Ja pareizi atceros, jums ir arī divi bērni?

-   Tieši tā! Pusaudži. Dēls un meita.

Balodis piecēlās, sāka lēnām staigāt pa milzīgi plašo kabinetu, ik pēc brīža uzmezdams skatienu te Ulmaņa portretam, te sēdošajam Viesturam.

Arī viņš piecēlās un, juzdams zināmu satraukumu, gaidīja Baloža turpmākos vārdus. „

-  Pulkvedi Viestur Simson! - ģenerālis norūpējies sacīja.

-  Es nekādiem anonīmiem ziņotājiem vispār neticu… - Pēc tam dažus mirkļus klusējis, pēkšņi uzprasīja. - Jums esot arī mīļākā?

Viesturs klusēja.

- Nu labi! - Balodis pasmaidīja. - Tas virsnieka godu var rīvēt tikai sabiedrības acīs, bet starp mums, veciem zaldātiem… Taču ar to ģenerāļa dienesta pakāpi un paaugstinājumu darbā tomēr labāk pagaidīsim! Nekur jau tas viss pārāk tālu no jums neaizbēgs ! Šis tracis pamazām norims un varbūt pat aizmirsīsies… Varat iet! Rīt pulksten divpadsmitos gaidu jūsu detalizēto manevru plānu!

Viesturs, izgājis no ministra kabineta, pa šķietami bezgalīgu gaiteni lēnām devās atpakaļ uz savu darba vietu, skaidri sapratis, ka līdz ar šo sarunu viņa militārā karjera ir beigusies.

Acīmredzot tagad par to kāds ļoti priecājas.

Nelietis! - Viesturs domās sacīja, vēl piebilzdams kādu ļoti rupju lamu vārdu.

Ak, naivais un savā ziņā patiešām godīgais Latvijas armijas virsnieks Viesturs Simsons! Tev, tāpat kā kara ministram Balodim un vēl ļoti daudziem citiem, pat vismurgainākajos sapņos nekādi nevarēja ienākt prātā, ka paies tikai nieka trīs gadi un nekādas jūsu dienesta pakāpes nevienam vairs nebūs vajadzīgas! Gan ministri, ģenerāļi, pulkveži, gan ierindas karavīri visi pēkšņi kļūs vienlīdzīgi un vienādi - padomju varas represiju upuri. Un neliešu, nodevēju un slepenu ziņotāju saradīsies tik daudz, ka cilvēki sāks baidīties pat no savas ēnas!

Un tieši tāpat būs arī vācu okupācijas laikā, tieši tāpat būs pēckara periodā, un kaut kas līdzīgs notiks arī atkārtotas Latvijas neatkarības izcīnīšanas un pastāvēšanas laikā!

Pat šodien - 2001. gada pavasarī, kad gan avīžu slejās, gan televīzijā uzstājas no morālā viedokļa tieši tādi paši stukači, kādi bija padomju laikā, publiski atmaskojot, saucot pēc taisnas tiesas un liedzot ieņemt daudzmaz ievērojamus amatus cilvēkiem, kuriem var atrast kādu nesmukumu viņu nesenajās padomju laiku biogrāfijās!

Tas ir neizbēgams pasaules ļaunums. Nemitīga bruņošanās - vai tai ir kāda jēga, vai ne! - naids, nodevība, nemitīga ienaidnieka meklēšana, atklāta vai slepena stučlšana, ko darījuši turpat vai visi arī šodienas redzamākie Latvijas politiķi un sirdīgi taisnības cīnītāji, skaudība, kompromatu meklēšana, apmelošana, sūdzības un ārkārtīgi patīkams - šādos gadījumos noteikti patoloģisks! - prieks, ka ir izdevies kādu nodot, atmaskot vai citādi nodarīt ko ļaunu.

Cilvēk, kad tu beidzot kļūsi tāds, kādu tevi ir vēlējies redzēt Dievs!? Nekad! - Viesturs rūgti nodomāja, smagi iekrizdams krēslā un pavērsdams skatienu pret augstajiem kabineta griestiem. Viss ir tikai māns un smirdoši mēsli!

Asi un nepacietīgi iezvanījās telefons.

-   Es klausos! - Viesturs īgni sacīja.

-        Prieks dzirdēt! - atsaucās patīkama sievietes balss, un Viesturs tūlīt atpazina Liliju. - Kur tu biji? Es tev zvanīju jau vairākas reizes!

-         Lilij! Mans darbs neaprobežojas tikai ar sēdēšanu kabinetā! - Viesturs atgādināja. - Kas noticis?

-        Tā kā tevi redzēt man izdodas diezgan reti… Vismaz ļauj dzirdēt tavu balsi!

-        Pašlaik esmu ļoti aizņemts, - Viesturs pateica. - Man ir maz laika!

-        Kam vispār ir vajadzīgs laiks, ja tas netiek veltīts mīlestībai? - Lilija iesmējās.

-       Nav vairs nekādas mīlestības! - Viesturs, vēl vairāk sapīcis, sacīja. - Ir tikai vairāk vai mazāk patīkamas atmiņas.

-       Mēs ar tevi nekad neesam pat nopietni sastrīdējušies! - Lilija atgādināja. - Kāpēc tev par mani vajadzētu būt nepatīkamām atmiņām?

-   Nejau par tevi! - Viesturs noņurdēja. - Vispār!

-  Vai kādas nepatikšanas darbā?

-  Jā, mazliet, - Viesturs smagi nopūtās.

-        Tūlīt tev būs nepatikšanas arī dzīvē, - Lilija negaidīti pateica. - Turklāt vēl ļoti nopietnas!

-        Kādas vēl nepatikšanas? - Viestura balss kļuva skarbāka. - Par ko tu runā?

-        Vai jūs tur ministrijā pļāpājat tikai par ieročiem un karu? - Lilija vaicāja. - Ja tu varētu atrast brīvu brītiņu, es ar tevi labprāt parunātu par ko citu.

-   Šodien?

-  Tūlīt!

-   Par ko?

-   Par kaut ko ārkārtīgi svarīgu!

-  Neāksties!

-        Nē, nopietni! Tas kardināli var izmainīt pat visu tavu dzīvi!

-   Kas? Tūlīt sāksies karš?

-  Apmēram! Taču, ja nebēgsi vai nepadosies, vari būt arī uzvarētājs!

-   Par ko ir runa? Skaidrāk pateikt nevari?

-  Varu! Pēc stundas es tevi gaidīšu pie Laimas pulksteņa! Pēc tam ieiesim pie Otto un tu uzzināsi kaut ko tādu… Nebūtu slikti, ja pirms tam tu iedzertu kādu nervus nomierinošu tabletīti…

Lilija nolika klausuli, bet Viesturs, galīgi sadrūmis un zemu noliecis galvu, ilgi sēdēja nepakustēdamies. Galvā jaucās visādas domas, viena baigāka par otru, līdz beidzot viņš secināja, ka acīmredzot šodien vienkārši ir melnā diena, kāda nereti atnāk gandrīz vai pie katra cilvēka. Jāsaņemas! Nekādas tabletītes rīt nevajag! Miers jāsaglabā bez tām, vienmēr atceroties, ka viss, kas uz šīs pasaules notiek, ir ļoti īslaicīgs un pārejošs. Tāpat kā pati pasaule un dzīve.

Viesturs Liliju ieraudzīja jau pa gabalu. Viņa lēnām pastaigājās pie Laimas pulksteņa, savu slaido augumu izdaiļojusi spilgti zilā, dziļi dekoltētā vasaras kleitā, kājās zilas augstpapēžu kurpes, pie rokas zilas krāsas ādas somiņa, bet pašai lielas, zilas acis.

Kā šīs vasaras skaidrās debesis, Viesturs nodomāja. Šī sieviete taču kādreiz bija manas dzīves zilais sapnis… Vai viss mums izjuka vienīgi tāpēc, ka tā bija tikai ilūzija? Var jau būt. Taču tas tomēr būtu pārāk viegls izskaidrojums.

Vainīgs bija karš. Vainīga bija tava labsirdīgā un reizē piespiedu došanās līdzi saviem vecākiem uz Krieviju! Es bieži esmu domājis par to un tagad gandrīz vai pilnīgi pārliecināts, ka laikam tā arī ir - cilvēki mīlestībā laimīgi vai- būt vienīgi ar savu jūtu dullumu! Nekādus aprēķinus! Nekādu laiku pārdomām! Nekādu labāku variantu meklēšanu! Dzīvi nevar izrēķināt uz skaitļojamiem kauliņiem! Ja jūti, dari! Riskē! Ja Lilija toreiz būtu spējusi pakļauties nevis prātam, bet gan jūtām, viņa paliktu Rīgā, un es būtu apprecējis viņu!

Viņu - šo savu gaišzilo cerību zvaigzni!

Taču jau pēc brīža Viesturs skaidri apjēdza, ka tās patiesībā ir kolosālas muļķības, kā vispār viss, ko cilvēki domā, runā un dara, mīlestības vājprāta pārņemti!

Kur tad ir mana laime?! Jāsmejas! Vai toreiz, tikko Silviju ieraudzīdams, es nenojūdzos? Vai nekļuvu traks? Vai daudz domāju, rēķināju, izvēlējos dažādus variantus? Taču nē! Tūlīt grābu skuķi ciet, un kas no tā ir iznācis?

Arēji viss ir labi. Kā daudziem. Kā puspasaulei. Inteliģenta, pieklājīga, ļoti turīga latviešu buržuā ģimene. Bet kas mums katram ir sirdī? Dvēselē? Prātā? Varbūt pēdējais klaidonis un dzērājs, iegāzies ar savu netīro draugaļu un degvīna pudeli mežmalas krūmos, ir simtreiz laimīgāks par mani?! Un pēdējā Marijas ielas prostitūta ar dzīvi apmierinātāka par Silviju?

Viesturs, piegājis pie Lilijas, noskūpstīja viņai roku un klusi, ne mazākā mērā neliekuļojot, pateica:

-   Tu šodien izskaties brīnišķīga!

Lilija priecīgi pasmaidīja.

-   Ja tu būtu vērīgāks, tad jau sen pamanītu, ka es tāda izskatos vienmēr!

Arī Viesturs, uz brīdi aizmirsis nepatikšanas, pasmaidīja.

-   Es labošos. Turpmāk būšu sevišķi uzmanīgs!

Dārgā un rīdzinieku tik ļoti iecienītā Otto Svarca kafejnīca pašā Rīgas centrā tobrīd bija pustukša. Netālu no viņiem sēdēja pazīstams operdziedātājs ar miesās varen kuplu dāmu, bet pie blakus galdiņa diezgan skaļi sarunājās tolaik populārais dzejnieks Aleksandrs Čaks ar ne mazāk slaveno mākslinieku Niklāvu Struņķi.

Viesturs pasūtīja kafiju, vermutu, Lilijai kūku, bet sev divas lašmaizītes. No sākuma runāja par šo un to, mazliet par darbu un vasaras nodomiem, līdz Viesturs neizturēja un beidzot pajautāja:

-  Lilij! Ko tu pirmīt pa telefonu teici?… Tev priekš manis ir kāda ārkārtīgi svarīga ziņa?

-    Jā, - Lilija piekrītoši pamāja ar galvu un mazliet noslēpumaini pasmaidīja. - Taču vispirms…

Lilija apklusa un sāka lēni malkot kafiju.

-   Kas - vispirms? - Viesturs nepacietīgi prasīja.

-Vispirms es tev gribu atgādināt… - Lilija teica un varēja just, ka viņa ir ļoti uztraukusies. - Tu, Viestur, esi mana mūža pirmā un vienīgā mīlestība. Jau no visagrākās jaunības. Varbūt tas viss ir stipri muļķīgi un pat nožēlojami..% Nezinu. Kā nupat pats apliecināji, es joprojām izskatos brīnišķīgi! Tā arī ir. Es sevi kopju un uzturu labā formā. Kā tu pats domā, vai man nav neviena pielūdzēja? Nav neviena virieša, kas pēc manis ilgotos un mani gribētu? Jau toreiz

Krievijā. Bet es vientuļa katru vakaru sēdēju pie aizsaluša loga, laukā katru ziemu pieturējās līdz četrdesmit grādu sals, un domāju par tevi. Es zināju, tu esi karā, un katru dienu uztraukdamās lūdzu Dievu, lai tu būtu dzīvs, un mēs atkal varētu satikties! Vai es to darīju aiz gara laika un bezdarbības? Nē, Viestur! Es to darīju tāpēc, ka tevi ļoti mīlēju un mīlu vēl tagad! Man nevienu citu nevajag! Es nevienu citu negribu! Varbūt tā ir kāda apsēstība, varbūt esmu nolādēta, bet visticamāk, tā ir tāda mīlestība, kāda pie cilvēka atnāk tikai vienreiz mūžā. Tas ar prātu nav izskaidrojams. Iespējams, to arī nemaz nevajag izskaidrot - tas, labi vai slikti, vienkārši ir! Kā tu zini, es visus savus pielūdzējus esmu atraidījusi. Neesmu apprecējusies. Joprojām gaidu tevi. Bet tu esi aizņemts. Precējies. Pieļauju, ka tā no tavas puses nebija tikai vieglprātība. Tu to sievieti iemīlēji. Taču ja tad, kad tikko atgriezos no Krievijas, tu tūlīt gribēji un varēji atkal gulēt ar mani… Atļauj domāt, ka tā tomēr nekāda stiprā mīlestība nav bijusi. Vairāk gan tikai liktenīga apstākļu sakritība un tavs vājums. Vīrieši vispār pret sievietēm ir vāji, bet savukārt sievietes… Vismaz tā tava Silvija, piedod, ir pamatīga maita! Atceries, tu man stāstīji, kā vācieši tevi astoņpadsmitā gada vasarā arestējuši, spīdzinājuši un taisījušies jau it kā pat nošaut, taču tad nez kāpēc pārdomājuši un ieslodzījuši nometnē, no kurienes tevi atbrīvoja Kalpaka vienības. Bet kā tu domā, Viestur, ko pa to laiku darīja tava karsti mīļotā sieviņa? Vai dziļās skumjās mirka asarās un tevi nepacietīgi gaidīja atgriežamies mājās? Nē, Viestur! Tāpēc tagad labāk ciešāk pieturies pie krēsla, ka nenokrīti uz grīdas! Tavai sievai Silvijai bija mīļākais! Iespējams pat viens no tiem, kas tevi arestēja un vēlāk dauzīja!

-   Tas nevar būt, - Viesturs, gluži satriekts, papurināja galvu. - Tevī pašlaik runā greizsirdība!

-   Nē, mīļais! - Lilija nedaudz pacēla balsi. - Manī runā patiesība!

-   Es tam neticu! - Viesturs noteiktā balsī sacīja.

-   Kam? - Lilija pārsteigta jautāja. - Kam tu netici?

-   Visam, ko tu teici!

-   Es teicu patiesību.

Viesturs atkal noraidoši kratīja galvu.

-   Nē, nē! Silvija nav tā sieviete… Vismaz šai ziņā viņa nav tāda kā citas!

-  Viestur, atmosties! - Lilija neatlaidās. - Vai tu maz zini, uz ko sievietes ir spējīgas?

-   Zinu, - Viesturs atbildēja. - Bet Silvija nav tāda…

Lilija nicīgi pasmīkņāja un atkal iedzēra dažus malkus

kafijas.

-   Un ja tā arī būtu… - Viesturs domīgi teica. - Ir jau pagājis pietiekami ilgs laiks, lai…

-  Lai aizmirstu? - Lilija ātri vaicāja. - Lai šonakt, ar viņu atkal mīlējoties, tu nedomātu, ka to pašu, un varbūt pat labāk par tevi, ir darījis kāds cits?!

-   Tev to man nevajadzēja atklāt, - Viesturs drūmā balsī sacīja, un Lilija redzēja, ka tikko uzzinātā patiesība Viesturu ir stipri satriekusi. Taču viņa to nenožēloja. Tieši otrādi! Lilija nopriecājās, ka ar šo ziņu vien viņa Viesturā ir spējusi ja ne gluži iznīcināt, tad vismaz krietni iedragāt viņa mīlestību un ticību sievai, bet tūlīt sekojošais turpinājums viņu satrieks pavisam! Lilijai uz mirkli tomēr radās šaubas, vai viss pateiktais maz līdzēs Viesturu atgūt, taču tas, ka vismaz būs pamatīgi ieriebusi sievietei, kuru Viesturs kādreiz bija izvēlējies viņas vietā, Lilijai sagādāja patiesu baudu un gandarījumu.

Un vēl. Lilija tīri labi apzinājās, ka tas, ko pašlaik dara, ir diezgan riebīgi, ļauni un viņas pašcieņai pat apkaunojoši, taču, kā tas nereti dzīvē gadās, mīlestība, vēlme atgūt savu bijušo vīrieti un gandrīz vai neapslāpējama atriebības kāre, godaprātu atslēdza, un viņa ļāva sevi vairāk vadīt tiem zemapziņas spēkiem, kurus līdz pat šodienai neviens no pasaules gudrajiem tā arī nav spējis līdz galam atklāt.

-  Nē, Viestur, man tev to vajadzēja pateikt! - Lilija sparīgi turpināja. - Kaut vai tādēļ, lai tu beidzot atvēsinātos no savas nepareizās mīlestības un tik gaišām acīm vairs neskatītos uz sievieti, kas tevi ir krāpusi tavas dzīves visgrūtākajā brīdī!

-   Es tam neticu, - Viesturs stūrgalvīgi atkārtoja. - Kad atgriezos, viņa bija tik laimīga! To nav iespējams notēlot.

Lilija ātri paskatījās uz Viesturu un nicīgi iesmējās.

-   Es apbrīnoju tavu naivumu, - viņa sacīja. - Nešaubos, tu daudz ko saproti no kara lietām, taču sievietes tu nesaproti nemaz! Nemaz, Viestur! "Viņa bija tik laimīga!" Jāsmejas un jāraud! Jā! Patiešām! Bet vai tu zini, kāpēc viņa tāda bija? Tu, protams, tāpat kā visi vīrieši domā - ja sieviete tikai koķeti pasmaida, izdveš jums dažus patīkamus vārdus, parauj augstāk svārku stērbeles un ļaujas jūsu iegribām, tad tā jau ir sievietes patiesā būtība un mīlestība! Bet nē, mīļais! Nē! Tu maldies! Tas gandrīz vai vienmēr patiešām ir tikai teātris! Un teātris bija arī tad, kad Silvija tevi tik laimīga sagaidīja! Un zini, kāpēc viņa tā tēloja? Nē, atvainojos! Tev taisnība. Viņa neko netēloja! Silvija tobrīd tik tiešām bija laimīga! Taču, manu naivo zēn, ne jau tevis dēļ!

Lilija apklusa. Viesturs paņēma rokā vīna glāzi un to ātri izdzēra.

Slavenais operdziedātājs ar savu resno dāmu bija aizgājis. Aleksandrs Čaks ar Niklāvu Struņķi bija nolēmuši pasūtīt vēl vienu pudeli vīna.

-   Bet tagad, Viestur, lūdzu, dziļi dziļi ievelc elpu un cieši turies pie galda malas! Varbūt man patiešām tev to nevajadzētu teikt, taču… Es tevi mīlu un, kā lielākā daļa iemīlējušos cilvēku, esmu spējīga gan uz labām, gan sliktām lietām. Bet ja atzīstam, ka patiesība vienmēr tiek uzskatīta par vienu no cilvēku savstarpējo attiecību lielākajām vērtībām… Es tev pateikšu!

Lilija vēlreiz ieturēja saspringtu pauzi, tad lēni, uzsverot vai katru zilbi, sacīja:

-   Silvijai ir ārlaulības bērns! Viņai tava apcietinājuma laikā to uztaisīja kāds jauns vācu pulkvedis, kurš sevi dēvējis par grāfu… Silvija bērnu dzemdēja dažas dienas pirms tavas atgriešanās. Tā bija meitenīte. Nākamajā rītā Silvija to nolika pie kādas viņai zināmas mājas durvīm un pameta. Tieši tāpēc, Viestur, Silvija arī bija tik laimīga, ka pēdējā brīdī pirms tavas atgriešanās paspēja visu to noslēpt! Un redzi, kā tagad iznāk. Tu jau tik ilgi ar viņu dzīvo kopā, nemaz nezinādams, ka jūsu laulības dzīves laikā tavai sievai ir piedzimis un joprojām ir vēl viens bērns!

Viesturs, jaunās ziņas satriekts, nobāla un tik tiešām krampjaini pieķērās galda malai.

-   Lilij, vai tā patiešām ir patiesība? - viņš ar sausu muti prasīja.

-  Goda vārds! - Lilija apliecināja. - Nekas nav izdomāts!

-   Vai tev ir arī kādi pierādījumi? - Viesturs jautāja.

-  Jā, Viestur, ir, - Lilija sacīja. - Es strādāju kopā ar juristi Elzu Jansoni, kura tolaik kā vienīgā Silvijas draudzene bija klāt dzemdībās. Dzīva vēl ir arī Risberga kundze, viņas adresi es zinu, kura kā pieredzējusi vecmāte Silvijas bērnu pieņēma.

Viesturs, zemu noliecis galvu, drūmi klusēja.

-       Varbūt tu arī zini, kur pašlaik tas bērns atrodas? - beidzot viņš nomāktā balsī jautāja.

-       Protams! - Lilija atbildēja. - Tikai viņa vairs nav nekāds bērns! Tagad viņa ir jau ļoti skaista, talantīga sieviete.

-   Tātad tu zini arī viņas vārdu un audžuvecākus?

-       Protams! - Lilija atkal sacīja. - Tu pats viņu un viņas vecākus labi pazīsti!

Viesturs atkal ļoti pārsteigts paskatījās uz iepretim sēdošo sievieti.

-   Kas? - viņš klusi prasīja.

-       Edmunds un Irēna Račinski, - Lilija pateica. - Bet tavas sievas pamesto un viņu pieņemto bērnu sauc Eva Račinska. Tu viņu, šķiet, ne vienreiz vien esi redzējis.

Viesturs atkal ilgi klusēja, tad lēnām piecēlās un, vairs ne vārda nepateicis, gāja prom.

Lilija viņu panāca jau uz ielas.

-       Viestur! Kur tu tagad iesi? Ko darīsi? - viņa satraukta prasīja.

Viesturs tā savādi pasmaidīja, tad skarbi pateica:

-        Es tagad iešu pie Silvijas un viņu nošaušu. Pēc tam nākšu atpakaļ un nošaušu tevi…

18. nodaļa

Rīgas slavenākais naktslokāls Alhambra atradās Brīvības ielas sākumā un bija iecienīts varbūt galvenokārt ar to, ka pilsētnieku un to ciemiņu lielākā dala zināja, ka tur apmeklētājus izklaidē patīkama izskata seksuāli pievilcīgas bār- dāmas un es - Eva Evereste - neoficiāli dēvēta par Latvijas skaistāko sievieti un dziedātāju ar nekur vēl nedzirdētu balss tembru - zemo altu - ļoti līdzīgu tai, kāda bija pasaulslavenajai kinozvaigznei Zārai Leanderei.

Eva Evereste - tas bija mans mākslinieces pieņemtais vārds. Skanēja labi. Man patika. Atgādināja ko anglisku un simboliskā nozīmē pasaules augstāko kalnu. Lai iekarotu mani, nevienam, protams, tik pārcilvēciskas pūles nebija

Viesturs, jaunās ziņas satriekts, nobāla un tik tiešām krampjaini pieķērās galda malai.

jātērē, kā kāpjot kalnā, taču arī kuru katru es līdz virsotnei nelaidu.

Pēc vēl viena pamatīga ģimenes skandāla, kurā šoreiz aktīvi piedalījās arī tēvs, es no mājām vienkārši aizbēgu. Bez naudas, bez lieka apģērba, bez nekā! Kā stāvēju vienā vasaras kleitiņā, tā arī aizgāju. Sapratu, ka tobrīd par šādu izšķiršanos vecāki uz mani bija ļoti dusmīgi, es ar savu aiziešanu viņiem tomēr sagādāju smagus pārdzīvojumus un sāpes. Taču es neizturēju. Es jutos morāli pazemota. Es ne garīgi, ne miesiski - arī visu turpmāko mūžu! - sevi ne mazākā mērā neuztvēru kā ļoti izlaidušos sievieti, kā vieglprātīgu skuķi, kā ielasmeitu, kā nimfomāni vai seksuāla vājprāta pārņemtu būtni.

Lai gan… Lai gan no visa tā kaut kas manī tomēr nenoliedzami bija. Un varbūt tieši tas arī veidoja manas personības kodolu, manu cilvēka un sievietes būtību.

Toreiz gan sevi tik dziļi nepētīju un neanalizēju. Jau pašas dabas noteiktā, bieži vien patiešām ļoti impulsīvā rakstura dēļ, mana mūža galvenais vadmotīvs kā toreiz, tā arī vēlāk bija - dzīvot! Kā un kāpēc - par to īpaši nedomāju. Vienkārši - dzīvot! Sīkdaļas mani neinteresēja. Mani interesēja dzīve un dzīvošanas process kopumā. Kur es to biju izrāvusi, izlasījusi, vai tas kā mūža vērtīgākā atziņa kaut kur no zemapziņas tālākajām dzīlēm atnāca pati, nezinu, bet es visu mūžu esmu dzīvojusi tikai vienai dienai!

Vai tieši šāds dzīves modelis patiešām ir arī labākais, par to var strīdēties, taču man - tieši man - tas bez šaubām bija pats pieņemamākais un vispiemērotākais.

Vienmēr justies kā krītošai koka lapai… Kur vējš aiznesīs, tur arī būs labi! Šo uzskatu nemainīja pat tas, kad, nopietni padomājusi, es sapratu, kur tad galu galā visas vēja norautās lapas paliek. Protams, atkritumu kaudzēs! Ielu, parku un dārzu dūmainajos ugunskuros!

Bet kas tad beigu beigās notiek ar cilvēkiem? Tas pats. Bedre vai krematorijas krāsns! Vai tāpēc ir vērts sevi mocīt ar kaut kādiem tur stulbiem morālas dabas pārmetumiem, ja tu taisnā, pareizā un godīgā, un es - netaisnā, nepareizā un amorālā - abas pie finiša nonāksim pilnīgi līdzvērtīgas?

Radi, draugi un paziņas mūs žēlos kā jebkuru dzīves pieveiktu cilvēku. Un raudās kā par tevi, tā par mani.

Ticamāk, par mani pat daudz skaļāk un viņu bēdas par manu aiziešanu mūžībā būs daudzkārt patiesākas par tavu radinieku un paziņu skumjām.

Jebkura cilvēka dzīves un rīcības morālais vērtējums var izpausties vienīgi kā līdzcilvēku pateicība vai nosodījums. Un ir tikai viens šī vērtējumu patiess kritērijs - tu ar savu esamību cilvēkiem esi darījis ko labu vai ļaunu.

Citu kritēriju nav! Viss pārējais ir tikai sabiedrības maldināšana vai pašapmāns. Vienīgā atzīme uz mūsu mūža vērtību skalas var būt tikai vai nu paša, vai citu izdarītais atzinums - tu esi bijis labs vai ļauns. Viss! Nekas cits nepastāv! Ja nu vienīgi Dievs izdara dažas korekcijas, bet ne pašam, ne citiem tas jau vairs nav iespējams.

Lai kas un kā vērtētu manu dzīvi - stipri šaubos, vai vispār kādam būtu tiesības to darīt! es skaidri zinu, lai nu ko, bet neko sliktu gan nevienam neesmu nodarījusi! Es cilvēkiem ar savu esamību šai pasaulē esmu sniegusi vienīgi prieku un gaišumu, vienīgi garīgu un fizisku baudu!

Jūs mani apskaudīsiet!

Jūs man vēl uzcelsiet balta marmora pieminekli!

Un kāds uzrakstīs dzejoli. Un kāds sakomponēs dziesmu. Un kāds mani atcerēsies vēl ilgi pēc tam, kad jau sen būs apklusuši visi šīs savādās pasaules trokšņi un zemi klās vienīgi zvaigžņu gaisma.

Pēc manas aiziešanas no mājām Ilvars Dzirnavu ielas galā man noīrēja nelielu divistabu dzīvoklīti, mājas saimniecei īres naudu samaksādams pusgadu uz priekšu.

Jutos apmierināta. Tur ar Ilvaru varējām ne tikai neviena netraucēti nodoties nevaldāmiem mīlas priekiem, bet tieši tur es pirmo reizi sevi tīri fiziski sajutu arī kā pilnīgi brīvu cilvēku.

Ej, kur gribi! Nāc mājās, kad vēlies! Nekāda skatīšanās pulkstenī, nekādu pārmetumu! Es pati esmu noteicēja gan par savu laiku, gan to, ko šai laikā daru!

Lai man piedod visi pareizie un normālie ļaudis, taču es nekad neesmu spējusi saprast tos cilvēkus, it sevišķi jau nu sievietes, kuras ar tādu joni steidz sevi saķēdēt laulību važās un savas brīvās gribas izpausmes labprātīgi ierobežot kazarmu režīmā!

Domājot par turpmāko eksistenci vai, pareizāk sakot, nevēlēdamās dzīvot uz Ilvara rēķina, uzprasījos, lai viņš mani kādu dienu aizved uz Alhambru - viens no tās īpašniekiem bija viņa draugs Ēriks. Viņš mani apmierināts nopētīja un tūlīt piedāvāja strādāt par bārdāmu.

Nicīgi pasmīnot, no šī piedāvājuma atteicos. Ne tikai tāpēc, ka šo nodarbi tomēr uzskatīju sev par apkaunojošu, bet vairāk tādēļ, ka tūlīt sapratu, ka tur es būšu vēl vairāk ierobežota nekā vecāku mājā! Man būs jākalpo. Bet es gribēju, lai citi kalpotu man!

-   Ko, jaunkundz, tādā gadījumā jūs vēlētos darīt citu? - Ēriks jautāja. - Virtuvē mazgāt traukus vai pēc lokāla slēgšanas uzkopt telpas?

-   Vai es ar savu izskatu nevarētu darīt ko labāku? - prasīju.

Ēriks domīgs pašūpoja galvu.

-   Ja jūs dzīvi gribat būvēt, paļaujoties tikai uz savu ārējo pievilcību, šaubos, vai jums no tā kas jēdzīgs iznāks. Pirmkārt, laika gaitā daudz kas mainās. Otrkārt, sievietēm ārējais izskats, ja visu kā uz trumpja dūzi grib likt tieši uz to, var noderēt vienīgi ielasmeitas profesijai, un ari tad tas ne vienmēr var būt izšķirošais. Ielasmeitām nebūt nav jābūt diez kādām skaistulēm. Tāpat kā bārdāmām, viņām vienkārši jāprot labi darīt savu darbu. Tā ka, Evas jaunkundz… Cilvēkiem bez dabas dāvinātā izskata jāprot ari kaut ko darīt.

-   To es zinu, - sacīju. - Tāpēc nemaz nevajadzēja man lasīt tik garu lekciju!

-   Apvainojāties?

-   Mazliet.

-   Par to nevajag apvainoties, - Ēriks teica. - Vispār esat ļoti lepna?

-   Nezinu, - paraustīju plecus.

-   Tad jau neesat, - Ēriks sacīja. - Lepnas sievietes krogā darbu nemeklē!

-   Vai tad šis ir krogs? - mazliet pārsteigta jautāju.

-   Nu, ne gluži krogs, - Ēriks teica. - Dažus pakāpienus augstāk.

-   Tieši tāpēc es pie jums esmu atnākusi, - paskaidroju. - Te taču apgrozās laba publika?

-   Protams! Es pat teiktu - izmeklēta! Neatzīti ģēniji no mākslas pasaules, neveiksmīgi uzņēmēji, paputējuši aristokrāti, caurkrituši politiķi, bankrotējuši akciju turētāji, kāršu blēži un vienkārši bagāti dīkdieņi! Te viņi grib atpūsties, izklaidēties, atrast kādu romantisku piedzīvojumu un gan savas bēdas, gan priekus noslīcināt vīnā!

-   Ilvars man teica, ka jums te esot arī mazs deju orķestris… - nedaudz bikli sacīju.

-  Tā ir, jaunkundz, - Ēriks piekrita. - Pie tam vēl ļoti labs orķestris.

-   Es labprāt pie jums pastrādātu kā dziedātāja, - negaidīti pateicu, kas visā visumā patīkamo lokāla īpašnieku jūtami pārsteidza.

-   Jūs protat dziedāt? - viņš vaicāja.

-   Turklāt vēl ļoti labi!

-  Jums jau ir publiskas uzstāšanās pieredze? - Ēriks ieinteresēts turpināja izvaicāt.

-  Diemžēl ne tāda, kādu jūs domājat, - es godīgi atbildēju. - Taču pacenstos.

Ēriks labu bridi saspringti domāja, tad piedāvāja kopā ar viņu iebaudīt glāzi vīna.

Es piekritu.

Ēriks bija vēl jauns patīkama izskata tumšmatains vīrietis, eleganti ģērbies, pieklājīgs un, kā jau jutu no mūsu satikšanās pirmajiem mirkļiem, pret mani labvēlīgi noskaņots. Varbūt tas lielā mērā bija arī Ilvara nopelns, taču ne mirkli nešaubījos, ka Ērikam esmu iepatikusies tieši kā sieviete.

Tas manī uzreiz izraisīja patīkamas trīsas. Un tā tas notiks visu mūžu. Nekad man tas neapnika un nepārstāja. Kā jutu, ka kādam vīrietim ļoti patīku un viņš mani iekāro, tūlīt visu organismu pārņēma tik saldkāra tīksme, ka par iespējamo tuvību vien domāju.

Kad Ēriks piedāvāja iztukšot vēl vienu glāzīti, tūlīt sapratu, ka, lai bez jebkādas pieredzes tiktu pieņemta šādā darbā, man, varbūt pēc vēl vienas glāzītes iztukšošanas, būs jādodas uz viņa darba kabinetu, kur Ēriks, pirms parakstīt līgumu, liks priekšā ar viņu arī pārgulēt…

Nekas slikts jau tas nebūtu. Tāda lieta daudzās, it sevišķi ar teātri un citās ar mākslu saistītajās vietās, jau sen bija kļuvusi par tādu kā obligātu tradīciju. Kā rožmaizlte pie brokastu kafijas vai biļetes iegāde pirms gaidāmā koncerta.

Bet nē! Man par nelielu pārsteigumu, nekas tamlīdzīgs nenotika.

-   Jūs, Eva… - Ēriks lēni sacīja. - Varbūt atļausiet jūs uzrunāt uz tu?

-   Protams!

-   Tu atnāc vakarā! - viņš teica. - Es palūgšu kādu dāmu, viņu sauc Rasma Ozoliņa, un viņa tevi paklausīsies. Ozoli- ņas kundze strādā konservatorijā par vokālo pedagoģi un viņa dos slēdzienu… Tu sagatavo dažas dziesmiņas! Operas repertuāru tu taču nedomā izpildīt?

-   Nē! - es iesmējos. - Dziedāšu to, kas šādai naktslokāla publikai varētu patikt!

Vakarā uz Alhambru atnācu vēl krāšņāk uzpucējusies nekā pirmīt, un ļoti kalsna, izstīdzējusi dāma uzmanīgi noklausījās trīs dziesmas, no kurām divas bija pazīstamu operešu ārijas.

Ozoliņas kundze jutās patiesi pārsteigta un to nemaz neslēpa.

-  Vai jūs jau kaut kur esat mācījusies?

-   Jā, - es atbildēju. - Tikai mājas apstākļos. Vecāki trīs gadus man algoja dziedāšanas un klavierspēles pedagogus, un es arī pacietīgi mācījos.

-   Kāpēc?

-    Pēc ģimnāzijas beigšanas šoruden gribēju iestāties konservatorijā.

-   Tagad esat pārdomājusi?

-   Uz to pusi iet.

Ozoliņas kundze mani pēkšņi satvēra aiz rokas un skaļi čukstēja:

-Jaunkundz! Jums no šejienes pēc iespējas ātrāk jāpazūd! Nekavējoties! Jūs neapšaubāmi esat talantīga! Jums ir neparasta, ļoti laba balss un pēc konservatorijas beigšanas varbūt, nē, pilnīgi droši, jūs varētu būt viena no mūsu jaunajām uzlecošajām vokālās mākslas zvaigznēm! Jūs ar laiku pie savām kājām varētu nolikt visu Eiropu! Jums aplaudētu Rīga, Parīze, Londona, Roma! Visa pasaule! Ko jūs darīsiet šeit? Jūs šeit nosmaksiet tabakas dūmos, vīna tvaikos un piedzērušu vīriešu brutālajos skāvienos! Ejam! Ejam ātrāk no šejienes prom! Gaismā! Lielās mākslas patiesajā tīrībā!

Man ļoti patika un pat aizkustināja cienījamās un tik labestīgās Ozoliņas kundzes izrādītā rūpe par manu turpmāko nākotni, taču… Es jau biju izlēmusi. Spīts kārtējo reizi ņēma virsroku pār citiem apsvērumiem un, iedomājoties vien par atgriešanos mājās un, ka atkal vajadzēs iejūgties vecāku noteiktajā dzelžainajā dienas un mācību ritmā, man gandrīz vai kļuva nelabi. Mans gars neko tādu vairs nevēlējās un diez vai vispār kaut ko tamlīdzīgu vēlreiz spētu izturēt.

Šad tad esmu padomājusi, kā dzīve būtu iegrozījusies, ja toreiz ļautos gan Ozoliņas kundzes padomam, gan vecāku gribai. Jā, būtu iestājusies un beigusi konservatoriju. Bet vai tieši tāpēc būtu laimīgāka? Pareizāka? Godīgāka?

Iespējams. Bet varbūt ne. Dzīve jāpieņem tāda, kāda tā ir un nekad, un nekad, un nekad nekas nav jānožēlo! Ne izdarītais, ne neizdarītais!

Jau pēc dažām nedēļām kļuvu slavena visā Rīgā. Vismaz to cilvēku vidū, kas parasti apmeklēja šāda tipa izklaides* vietas.

Jā, pirms noslēgt darba līgumu ar Alhambras īpašnieku Ēriku Kalēju, es no savas puses kā vienīgo noteikumu uzstādīju aizliegumu uzstāšanās laikā mani fotografēt, bet, ja kāds to slepus arī izdarītu, panākt šo fotogrāfiju nepub- licēšanu. Domājot par vecākiem, tomēr negribēju viņus vēl papildus skumdināt ar meitas tik zemu krišanu. Ēriks piekrītoši pamāja ar galvu, lai gan saprata, ka viņam teikšana iespējama vienīgi par to, kas notiek restorāna zālē, bet ne avīžu redakcijās.

Taču tas izrādījās velti. Jau pēc nedēļas manus fotoattēlus publicēja turpat vai visas avīzes un žurnāli.

"Eva Evereste - noslēpumaina dāma no Londonas augstākajām aprindām! Klīst baumas, ka viņa esot piederīga pat Lielbritānijas karaļnamam!"

Tā Ilvars, lai pievilinātu publiku un veicinātu drauga biznesa straujāku uzplaukšanu, par mani rakstīja Jaunākajās Ziņās.

Neatpalika arī citas avīzes. Šo tekstu žurnālā Stāsti un romāni, Ilvara pierunāts, uzrakstīja kāds viņa draugs.

"Runā, ka ar neparastu skaistumu, grāciju un balsi apveltītā naktslokāla Alhambra jaunā dziedātāja un dejotāja Eva Evereste patiesībā tā pati pasaulslavenā dejotāja Mata Hari vien esot, kuru pēdējā brīdī franču virsnieki tomēr pažēlojuši un 1916. gadā nebūt nav nošāvuši kā vācu spiedzi!"

Patiesībā teksts bija satriecoši stulbs, taču kā jebkura reklāma - jo nejēdzīgāka, jo efektīvāk iedarbojas uz cilvēka apziņu - arī toreiz nostrādāja perfekti.

Publika uz Alhambru gāzās pūļiem. Ērika Kalēja peļņa, atbilstoši pieprasījumam tūlīt paaugstinot arī ieejas un dzērienu cenas, īsā laikā trīskāršojās. Viņš, tāpat kā pārējie apmeklētāji, mani atklāti dievināja, un arī Ilvars bija apmierināts.

Viņiem šis jaukais triks ar manu piedalīšanos un personības mistifikāciju bija lieliski izdevies.

Bet tā nebija nekāda afēra. Ātri iejuzdamās dārga kroga erotiskajā atmosfērā, es godīgi strādāju, dziedāju un dejoju patiešām lieliski un ļoti profesionāli!

Parasti uzstājos, ģērbusies vieglā, caurspīdīgā balta vai sārta auduma īsā kleitiņā, augstpapēžu kurpēs, turklāt bieži mainīdama matu sakārtojumu. Izskatījos seksuāli tik kairinoša - piedevām vēl mūzika un dziesmu vārdi! -, ka pēc pusnakts vīriešu lielākā daļa manis dēļ vārda pilnā nozīmē juka prātā! Kad šī uzbāzība kļuva pārāk brutāla un nekaunīga,

Ēriks par maniem miesassargiem sāka algot divus grieķu- romiešu cīņas meistarus un viņiem darba netrūka.

Tā nemanot atnāca ziema un turpat jau klāt bija arī Ziemassvētki. Ēriks man piedāvāja atpūsties, paņemt trīs brīvdienas un abiem aizbraukt svētkus pavadīt svaigā gaisā un brīnišķīgā meža klusumā.

-   Tieši mežā? - es jautāju.

-        Ne gluži, - Ēriks atbildēja. - Netālu no Lēdurgas atrodas kāda veca vācu grāfa Zigfrīda fon Helmaņa pils. Kā zināms, pēc Latvijas Republikas nodibināšanas visiem vācu baroniem un grāfiem viņu pilis valsts nacionalizēja, taču Zigfrīds fon Helmanis joprojām vienā pils galā dzīvo. īsti nezinu, bet man šķiet, ka toreiz, tāpat kā pret baronu fon Līvenu, arī šai gadījumā Latvijas Republika ir darījusi izņēmumu un viss viņa īpašums tomēr nav atņemts.

-        Labi! - es tūlīt piekritu. - Ilvars taču arī brauks līdzi, vai ne?

Ēriks brīdi domāja.

-   Tu to ļoti gribi?

-  Ja mēs viņu līdzi neņemsim… Pēc kā tas izskatīsies?

-        Tu domā slikti? - Ēriks jautāja. - Viņš tūlīt kļūs cemmigs?

-        Droši vien, - es sacīju. - Tu nekļūtu dusmīgs, ja draugs Ziemassvētkus svinēt aizbrauktu ar tavu meiteni?

Ēriks jūtami sarūgtināts pasmaidīja.

-   Tu joprojām esi viņa meitene? -Jā.

Ēriks mani cieši apskāva un skatījās tieši acīs.

-       Vai tev jau nebūtu pienācis laiks?… Tu negribi būt meitene kādam citam?

Es šo mājienu sapratu.

-   Tev? - tūlīt prasīju.

-   Jā, Eva, - Ēriks atbildēja. - Man.

-       Par to vēl jāpadomā! - iesmējos un ar prieku ļāvos Ērika dedzīgajiem skūpstiem.

Tā bija pirmā reize, kad mani pa īstam skūpstīja kāds cits vīrietis.

Pirmajos Ziemassvētkos, paņēmuši līdzi dažas dāvanai un krietni daudz dzeramā, trijatā aizbraucām uz kādreiz varenu, bet arī tolaik vēl joprojām skaistu un labi sakoptu pili, kur mūs lielā zālē, sēdot dziļā, loti senatnīgā krēslā,

Jau pēc nedēļas manus fotoattēlus publicēja turpat vai visas avīzes un žurnāli: "Eva Evereste - noslēpumaina dāma no Londonas augstākajām aprindām! Klīst baumas, ka viņa esot piederīga pat Lielbritānijas karaļnamam!"

sirsnīgi sagaidīja vecs kungs. Tas izrādījās bijušais pils īpašnieks Zigfrīds fon Helmanis, ar kuru Ērikam saistījās gan jaunības atmiņas - viņa māte pirmsrevolūcijas laikā tur bija kalpojusi, gan arī vēlāk kaut kādi saimnieciski darījumi.

Vakars bija brīnišķīgs. Dega krāšņi izpušķota eglīte, saimniece uzklāja bagātīgu galdu, vecais grāfs un arī mēs bijām labā garastāvoklī, skaitījām dzejolīšus, cits citu apdāvinājām, dziedājām un dejojām.

Septiņdesmitgadīgais grāfs pret mani bija pati uzmanība. Varbūt pat vairāk. Viņš gandrīz vai visu vakaru no manis nenovērsa dzirkstošās acis, un es toreiz nesapratu, kāpēc. Nodomāju, ka, neskatoties uz jau pieklājīgo grāfa vecumu, tā pati dabiskā vīrieša iekāre vien būs.

Šaubos vai arī pats fon Helmanis, ja tā tiešām nebija tikai seksuāla interese, mācētu paskaidrot, kāpēc es tik uzkrītoši piesaistīju viņa uzmanību.

Tas noteikti bija noslēpumainais dabas spēks, kas vēl joprojām mums nekādi neizzināmā veidā atrod un liek sajust tuvo asiņu kopību…

Tikai pēc daudziem gadiem uzzināju, ka vecais pilskungs Zigfrīds fon Helmanis ir mans vectēvs un es - viņa mazmeita…

-   Vai jūs šeit dzīvojat bez ģimenes? - es, kādu brīdi ar viņu palikusi viena, painteresējos.

-   Tā iznāk, - grāfs skumīgi atbildēja. - Mani senči šeit jau mituši kopš piecpadsmitā gadsimta. Viens no viņiem ir bijis pat Krievijas sūtnis Turcijā, bet cits karā pret Napoleonu Aleksandra Pirmā vadītā karaspēka sastāvā kā uzvarētāju ģenerālis pabijis arī Parīzē! Bet pēdējie radi… Kur kurais. Sievu un vecāko dēlu latviešu zemnieki nobendēja piektā gada revolūcijas laikā, mēģināja nodedzināt arī pili, bet pats tolaik ar jaunāko dēlu Herbertu atrados Vācijā.

-   Vai viņš tur atrodas arī pašlaik? - nez kāpēc jautāju.

-  Jā, - grāfs sacīja. - Herberts visu mūžu ir bijis armijā, bet pašlaik jaunajā Vācijā esot liels priekšnieks valsts drošības iestādēs. Šad tad atbrauc ciemos. Viņam Latvija ir pazīstama. Herberts šeit pilī un Rīgā bija arī Pasaules kara laikā. Stāstīja, ka īsu brīdi bijis pat iemīlējies kādā rīdziniecē…

-   Vai jums vienam nav skumji? - es vaicāju.

-   Kā tad nu ne! - grāfs atsaucās. - Bet man ir laba saimniece, daudz lasu, klausos radio un šo to pārdomāju.

-   Pasaules problēmas?

-   Apmēram.

-   Vai tam ir liela jēga?

-   Nekam, kas tieši neskar tevi pašu, nekāda lielā jēga, protams, nav! Pasaule dzīvo savu dzīvi, tu savu. Taču cieša kopsakarība dažreiz var iznākt pat ar ļoti tāliem notikumiem, kuriem ar mums vismaz pašreizējā dzīves mirklī it kā nav nekāda sakara. Vajag vienkārši dzīvot, priecāties par katru jaunu atnākušu dienu un jums, jaunajiem, mīlēt un daudz nepārdzīvot to, kas tevi tieši neskar.

-   Droši vien, - es piekritu. - Mani šai brīdī skar vienīgi šis vakars jūsu senajā pilī. Vai naktīs nav bail? Neviens nespokojas?

-   Kā tad nu ne! - grāfs iesmējās. - Divreiz gadā - savā dzimšanas un nāves dienā - vienā no pils istabām parādās mana vecvecmāmiņa Doroteja fon Helmane, kuru greizsirdības trakumā nogalinājis viņas vīrs grāfs Dītrihs.

-   Vai greizsirdībai bija arī kāds pamats vai varbūt daiļā Doroteja mira nevainīga? - jautāju.

-   Greizsirdība reti kad ir bez pamata, - vecais pilskungs nopietni sacīja. - Tad jau cilvēkam ir jābūt absolūti vienaldzīgam. Dorotejai bijis slepens un ļoti romantisks mīlas sakars ar jauno pils dārznieku Johanu… Tolaik, un tagad jau tāpat, veci, bet bagāti vīrieši vienmēr sev par sievām izvēlējušies jaunas meitenes. Taču vai vecs cilvēks daudz ko var dot jaunai sievietei guļamistabā? Bagātību un ārēji krāšņu dzīvi viņš jau ir iedevis, bet jaunām sievietēm tas ne vienmēr ir pats galvenais. Galvenais tomēr visos laikos ir bijusi mīlestība un, piedodiet, jaunkundz, tas, ko vīrietis ar sievieti spēj izdarīt gultā!

Pasmaidīju, jo es jau zināju, ka tas katras sievietes dzīvē patiešām ir ļoti svarīgi, un nelaimīgo Doroteju labi sapratu, kad viņa mēness gaismā no drūmās pils klusi izlavījusies laukā, lai turpat pie tuvākā rožu krūma kristu kaislīgos apkampienos ar jauno dārznieku…

Žēl tikai, ka sievietēm bieži par savu mīlestību tik dārgi jāmaksā…

Jau krietni pēc pusnakts grāfa saimniece, labu laiciņu mulsdama neziņā, kā mums iekārtot guļamvietas, beidzot izšķīrās mazākajā istabā uzklāt gultu Ērikam, bet mums ar Ilvaru citā telpā.

Pirms likties pie miera, mēs vēl izgājām uz plašās pils terases un kādu laiku sajūsmināti vērojām tuvās pasaules skaistumu. Lēnām, lielām sniegpārslām no melnajām debesīm krita balti ūdens kristāli un tie spilgtajā pils apgaismojumā izskatījās pēc tādiem kā Visuma sūtņiem, kas steidz mums paziņot, ka arī tur… Jā, aiz septiņsimtās galaktikas septiņu miljardu gaismas gadu attālumā cilvēkiem līdzīgas būtnes tāpat kā mēs ilgojas un cieš mīlestības dēļ, ir laimīgi veselības un turības, bet nelaimīgi nabadzības un vientulības dēļ…

Varbūt mīlestība kā mums vēl īsti neizzināta garīga substance līdzīgi kosmiskajiem stariem ir vienmērīgi izplatījusies visā prātam neaptveramajā Visuma telpā un tā radīšanā un pastāvēšanā spēlē tai ir ne mazāka loma kā pro- toniem un elektroniem, atomiem un molekulām, gravitācijas un elektromagnētiskajiem laukiem…

Nav izslēgts, ka mīlestība un tas, kas man šai bridi liek būt kopā ar vīrieti, ir tikpat spēcīgs kā tas, kas pavēl pulsēt zvaigznēm, galaktikām izstarot gaismu un Visumam izplesties.

Agrāk vai vēlāk katra cilvēka jūtās notiek Lielais Sprādziens un nav tāda spēka, varbūt, izņemot vienīgi nāvi, kas spētu šā sprādziena atbrīvoto milzīgo enerģiju sublimēt vai citādi apturēt tās tālāko izplatīšanos. Vismaz tās rašanās brīdī noteikti ne. Tādā gadījumā tas runātu pretī gan visiem mums zināmajiem fizikas likumiem, uz kuriem turas mūsu izpratne par Visumu, gan būtu arī pilnīgā pretrunā ar mūsu sapratni par cilvēka būtību un jūtu pasauli.

Pēc kāda laika Ilvars nemanot pazuda. Biju pārliecināta, ka viņš jau devies pie miera, un arī mani dienā uzkrātais nogurums pamazām aicināja beidzot atpūsties.

Ēriks maigi aplika roku ap maniem pleciem, mani pieglauda pie sevis un klusi prasīja:

-   Kā ir, Eva? Nenožēlo, ka atbrauci man līdzi?

-   Ko tu! - sacīju. - Paldies! Diena bija brīnišķīga!

-   Un nakts būs brīnišķīga, - teica Ēriks.

-   Droši vien, - piekritu. - Saldi jo saldi gulēšu piecsimt gadus vecā pilī, sapni redzēšu drosmīgus bruņiniekus dzelzs tērpos un dižciltīgas lēdijas milzīgi kuplās kleitās…

Ēriks vēl ciešāk mani piekļāva sev un klusi pateica:

-   Sapnī tu redzēsi mani.

Mazliet izbrīnījusies uz viņu paskatījos, bet viņš mani, saņēmis aiz rokas, jau veda prom.

Pēc nedaudziem mirkļiem iegājām nelielā telpā, kur senatnīgos svečturos dega elektriskās spuldzītes, gar sienām uz dažāda augstuma postamentiem stāvēja sengrieķu marmora figūras, bet istabas grīdu sedza bieza lāčāda. Pie vienas no sienām starp lieliem bijušo pils īpašnieku portretiem bija piestiprināti arī daži spoži mirdzoši zobeni, bises un senlaicīgas pistoles.

Ēriks mani pieveda pie kādas ļoti daiļas sievietes portreta.

-   Tā ir neuzticīgā Doroteja, - viņš teica.

Sievietes seja bija skaista, taču acis ļoti skumjas.

-  Jā, par to es jau simtkārt esmu domājusi, - sacīju. - Ko līdz pilis un milzu bagātības, ja tev nav tā, ko vēlas sirds?

Ēriks mani pieveda pie kādas ļoti daiļas sievietes

portreta.

- Tā ir neuzticīgā Doroteja, - viņš teica.

Ēriks pasmaidīja, noliecās un sākumā lēnām un ļoti maigi, pēc tam arvien kaislīgāk sāka skūpstīt manas ausu ļipiņas, kaklu un lūpas.

Es ļāvos. Es vienmēr esmu ļāvusies vīriešu glāstiem, skūpstiem un viņu gribai. Tas mani gandrīz vai vienmēr tūlīt it kā paralizēja, izraisīja atbildes reakciju, pēc tam sagādājot milzīgu baudu un apmierinājumu.

- Tieši šai istabā Doroteja arī tika nogalināta, - Ēriks, jau pavisam iekarsis, nez kāpēc pateica.

Savādi, lai neteiktu vairāk, taču šī ziņa mani nevis nobiedēja, bet tieši otrādi - manas izjūtas tik ļoti saasināja, ka to nespēju aizmirst vēl šodien.

Ēriks, kā jau to gaidīju, mani apguldīja uz biezās lāčādas un, pilnībā neizģērbis, sāka mīlēties. Es iekliedzos un, kā

parasti šādās reizēs, iekritu tādā kā vieglā transā, saldkaislē nepārtraukti skaļi elsojot un kunkstot, ļāvos debesbrīniš- ķīgajiem baudas mirkļiem. Redzēju, kā caur tālo gadsimtu zilganpelēko miglu vai no blakus esošās gleznas istabā pēkšņi ienāk palaidnīgā Doroteja, nostājas netālu no manis, dzirkstošām acīm skatās un klusi saka:

-   Daiļā svešiniece! Es par tevi ļoti priecājos! Tu pareizi dari! Un tā dari vienmēr! Ja mēs uz brīdi aizmirsīsim par mūsu bērniem, tad tas ir vienīgais, kas mums, sievietēm, sagādā patiesu prieku, laimi un baudu! Un ir vienīgais, kādēļ, ja nu tā nelaimīgi gadās, mēs dažreiz varam doties arī nāvē…

Vēlāk Ēriks mani pavadīja līdz mums ar Ilvaru ierādītās istabas durvīm, vēlreiz noskūpstīja un klusi pateica:

-  Paldies, Eva! Tu esi ne tikai brīnišķīga māksliniece, bet arī laba mīlētāja! Ceru, tu šo vakaru tik drīz neaizmirsīsi!

-  Paldies, Ērik, tev, - atbildēju. - Es šo nakti neaizmirsīšu nekad!

Tā arī notika. Tas bija pats romantiskākais mīlestības piedzīvojums manā garajā mūžā. Un es sapratu - kaut kādu sabiedrībā pastāvošu aizspriedumu un, kas vēl sliktāk, kaut kādas tur morāles dēļ būtu ārkārtīgi muļķīgi neko tādu nedarīt! Vienīgi no šādiem mirkļiem arī veidojas tā mūsu mūža daļa, kuru, sirmā vecumā sēžot pie nabagmājas nekurinātas krāsns, vai savas pils apzeltītā krēslā, mēs atcerēsimies kā patīkamāko un vērtīgāko, kas mūsu dzīvē vispār ir noticis.

19. nodala

Viesturs, smagu domu nomākts, nesteidzoties gāja mājās. Garastāvoklis bija vairāk nekā draņķīgs. Visa pasaule pēkšņi šķita netīra un ļoti netaisna. Domas nesakarīgi pārlēca no viena dzīves mirkļa pie otra, gandrīz vai izmisīgi meklēdamas kādu atbalsta vai pieturas punktu, taču to neatrazdamas, atkal aizjoņoja tālāk.

Vai mūsu dzīvē šāds pieturas punkts vispār pastāv? Viesturs domāja. Nesagraujams mīlestības, uzticības un normālas dzīves cietoksnis? Vai dažreiz neiznāk tā, ka stacijas uzgaidāmā zāle mums var dot daudz drošāku patvērumu? Un grimstoša kuģa klājs ir nesalīdzināmi izturīgāks pamats dzīvei nekā visi mūsu īpašumi, nauda un septiņiem zieģeļiem apzīmēti laulības papīri kopā ņemti?

Pat smiekli nāk. Esmu piecstāvu nama īpašnieks, bagāts un sabiedrībā pazīstams cilvēks, taču kā pēdējam nabagam man nav kur pavadīt šo vakaru!

Kas tā vispār ir par dzīvi, ja to tik viegli var sagraut daži tīši pateikti vārdi! Atklāsme! Patiesība! Pie velna! Kam īstenībā patiesība ir vajadzīga? Vai es arī turpmāk nevarēju palikt neziņā, ko pirms tik un tik gadiem ir darījusi mana sieva?!

Taču tagad es zinu. Un tas ir ļoti slikti, ka zinu. Ko es ar šo patiesību lai iesāku? Ko darīt? Varētu jau nelikties ne zinis, neko nepārmest un neteikt ne vārda. Turpināt dzīvot tālāk, it kā nekas nebūtu noticis.

Protams. Kāpēc gan ne? Tas būtu pat ļoti gudri.

Taču kaut kas tomēr ir noticis! Un ne tikai tas. Noticis ir kaut kas ārkārtīgi svarīgs! Tā tev nav nekāda vaļasbrīža spēlīte! Tas ir daudz kas nopietnāks! Varbūt pat traģisks. Dvēseles dziļumos lēnām rūga naids.

Uzzinātais mani aizskāra un pazemoja! Katrā ziņā es to nekādā veidā nebiju pelnījis.

Kad tava mīļā sieviete kādā īsākā vai garākā dzīves posmā salaiž ar citu, tu viņai šai laikā vairs neeksistē. Tu pārstāj būt. Viņa par tevi vairs nedomā, viņa tevi vispār no savas dzīves ir izslēgusi! Norakstījusi! Tavā vietā ir cits.

Taču tu esi! Tomēr. Tu esi karā, cietumā vai turpat blakusistabā!

Visam šai pasaulē vajadzētu notikt godīgi. Taču, tā kā tas nav iespējams principā, mēs varētu pacensties būt godīgi vismaz savā laulības dzīvē! Bet tas acīmredzot ir vēl neiespējamāki Kāpēc, nezinu. Es taču viņai arī esmu bijis neuzticīgs! Un tas neko nemaina, ja, kā tagad izrādās, viņa to darījusi pirmā!

Ja katrs laulātais pāris dzīvotu uz vientuļas salas… Tad jā! Tad droši. Bet ikviens no mums diendienā satiekas ar citiem cilvēkiem. Daba, jauši vai nejauši, mūsu psihi un jutekļus ir iekārtojusi tā, ka, līdzko ieraugām pievilcīgu pretējā dzimuma būtni, ja tā mūs kairina, vēlas, noskūpsta, ļauj glāstīt un cerēt uz kaut ko vēl patīkamāku, nez kādēļ visi vārdi par godīgumu un uzticību, visi solījumi un zvēresti pēkšņi aizmirstas un prātu pilnībā pārņem tikai šī galvenā vēlēšanās - iegūt!

Seksuālā tieksme un cilvēka ķermeņa erogēnās zonas ir miljonkārt iedarbīgākas un psihi apdullinošākas par visstiprākajām narkotikām, nemaz nerunājot par tām izjūtām un vārdiem, ko cilvēki saka baznīcā vai kāzu naktī!

Solījums būt mūžīgi uzticīgiem, vienalga, kur pateikts, ir, ja tam patiešām tic, cilvēku lielākā naivuma pazīme, bet, ja netic, - ciniskākā liekulības izpausme.

Nonācis mājas pagalmā, Viesturs uz dzīvokli vēl negāja. Apsēdās uz vecā, jau krietni apsūbējušā soliņa un skumji paskatījās apkārt. Mazie puikas, kuri agrāk te bieži klausījās vienmēr krietni iedzērušā jūrnieka Zaņa Lapsas fantastiskos stāstus, tagad jau bija izauguši par staltiem jaunekļiem, mācījās, strādāja un mīlēja, pat nenojauzdami, ka pavisam drīz turpat vai visi viņi tiks mērdēti badā gan Staļina, gan Hitlera lēģeros; ka viņu lielākajai daļai nāksies varonīgi krist gan Austrumu, gan Rietumu frontē, lai vēl pēc piecdesmit gadiem Latvijā tiktu lamāti kā no labās, tā kreisās puses…

Resnā un mūždien dusmīgā, taču patiesībā ļoti labsirdīgā sētniece Valentīna jau sen bija aizgājusi kopt citus laukus, un tagad pagalmu un mājai piederīgo Tērbatas ielas dalu slaucīja kāds nerunīgs Pasaules kara invalīds.

Žanis arī jau bija miris, mazā nāves laiviņā beidzot aiz- kuģodams uz tālajām Kārību jūras salām. Droši vien atradis arī pirātu apraktās bagātības, un pašlaik sēd zila okeāna krastā, paņēmis sev blakus melnādainu sievieti, dzer rumu un smejas par mums - šai pasaulē palikušajiem…

Bagāto žīdu Koganu meita Judīte pretējās mājas dzīvoklī klavieres vairs nespēlēja, bija apprecējusies un nesen laidusi pasaulē dēlu Haimu. Judīte katru dienu pa Tērbatas ielu, stumdama gaumīgi izrotātus ratiņus, ar jaundzimušo devās uz Vērmanes parku elpot svaigu gaisu, tāpat ne mazākā mērā nespēdama paredzēt, kas viņus vistuvākajā nākotnē sagaida…

Bet vai arī mēs toreiz, sagūluši sniega sapūstos ierakumos un gaidīdami Ziemassvētku kauju sākumu, daudz domājām, kas mūs sagaida varbūt jau pēc stundas? Laikam taču ne. Es vismaz vairs neatceros, ko tobrīd domāju.

Izvēle bija maza. Mums pastāvēja tikai divas iespējas - vai nu tevi tūlīt nošaus, lai vēlāk tuviniekiem paziņotu, ka esi kritis varoņa nāvē, vai arī paliksi dzīvs. Ko tur daudz domāt, ko atcerēties?

Taču Jānis Vingris no Tukuma, ar muguru atspiedies pret apsnigušo tranšejas sienu, turēja rokā kādas sievietes fotogrāfiju un kaut ko klusi bubināja.

"Līgava?" es prasīju.

Jānis noraidoši pakratīja galvu.

"Māsa?"

"Māte", viņš atbildēja. "Viņa mājās palika viena. Un acīmredzot viena tā arī paliks visu mūžu."

"Negvelz muļķības!" es teicu. "Viņa savu mūžu pavadīs kopā ar tevi, ar tavu sievu un mazbērniem."

"Diez vai," Jānis domīgi sacīja. "Viņa pagājšnakt pie manis atnāca sapnī un atvadījās. Tagad es atvados no viņas."

Klusēju. Es jau sen no visiem biju atvadījies.

Jānis Vingris krita pirmajā Ziemassvētku kauju rītā. Vēlāk kara grāmatveži bija saskaitījuši, ka šajās kaujās bija krituši pieci tūkstoši latviešu strēlnieku.

Tātad par saviem dēliem raudāja vēl piectūkstoš māšu.

Vai kādu no šī kara izraisītājiem vai vismaz kādu no šīs Ziemassvētku frontes pārrāvuma izplānotājiem aizkustināja šīs asaras?

Vai kādam no viņiem kļuva žēl nokauto dzīvību un tik daudz izlieto asiņu? Protams, ne! Viņi vēsā mierā plānoja turpmākās kauju operācijas un jaunus karus. Kas toreiz bija nieka piectūkstoš cilvēku dzīvības? Nākamajā karā ies bojā 50 miljoni…

Un tas zēns, kuram tagad esmu aizmirsis vārdu, vairākas stundas, granātas sprādziena uzmests, gulēja dzeloņstieplēs ar pārplēstu vēderu, iekšas bija izgāzušās laukā, un viņš visu laiku kliedza: "Māt! Kāpēc tu mani dzemdēji?! Māt, kāpēc tu mani?… Lai tieši tā… Lai tieši šitā man vajadzētu no šīs pasaules aiziet?…"

Neviens nenošāva šo jauno karavīru, lai atvieglotu viņa ciešanas, neviens viņu arī nenocēla no asā dzeloņstiepļu žoga, jo tad izkritušās zarnas vajadzētu mēģināt bāzt atpakaļ vēderā, kas bija bezjēdzīgi, vai arī, viņu noceļot, tās paliktu uz drātīm…

Ja jums no šīs sīkās, ikdienišķās un ļoti parastās kara ainas kaut uz brīdi kļuva nelabi vai vismaz nepatīkami, tad ir labi! Tad vismaz tās, kurām aug puikas, pat patriotisku jūtu uzplūdos un dzijā nepatikā pret cittautiešiem, nekad viņus neaicinās, varonīgi cīnoties, nolikt galvas uz ežiņas… Lai vispirms tur savas stulbās galvas atstāj pie varas esošie, kuri šāda kara iespējamību būs pieļāvuši…

Un tā viscaur melnā tērpusies pusmūža sieviete, kuru es vēlāk ievedu Ikšķiles kapsētā, lai parādītu, kurā rindā kopējā brāļu kapā guļ viņas Nāves salā kritušais dēls, kaut kādu mistisku, neizskaidrojamu impulsu vadīta, pēkšņi mani palūdza apstāties netālu no vārtiem.

"Es pati," viņa klusi teica. "Es zinu, kur viņš guļ."

Un viņa, neskatīdamās ne pa labi, ne kreisi, taisnā ceļā, atbraukusi no tāliem laukiem un pirmo reizi būdama šai kapsētā, nemaldīgi starp trim pagarām septiņdesmit piecu kritušo strēlnieku kapu rindām, nostājās tieši pie sava dēla atdusas vietas…

Tas nav izskaidrojams. Izskatās, ka daudzas mātes, pateicoties saviem instinktiem un vēl kaut kam mums nezināmam, savus pazudušos vai bojā gājušos bērnus spētu atrast pat visdziļākajos Amazones džungļos…

Bet ko mana Silvija? Mums ir divi bērni. Taču vai viņa to trešo, to savējo meklē? Vai, man nezinot, uztur kaut kādus kontaktus, vai jau sen viņu bezcerīgi aizmirsusi?

Viesturs piecēlās un smagi kāpa augšup uz savu dzīvokli.

Silvija kā parasti viņu laipni sagaidīja un uzklāja vakariņu galdu.

Viesturs, drūmi klusēdams, paēda.

-   Vai kas noticis? - Silvija, kas jau tūlīt bija pamanījusi vīra slikto garastāvokli, beidzot tomēr uzdrošinājās pajautāt.

Viesturs, viņu vispirms ar dzeļošu un ļoti nepatīkamu skatu nopētījis, dobjā balsī pateica:

-  Jā, Silvij. Kaut kas ir noticis.

Pēc tam piecēlās un gāja uz istabu.

-   Kur bērni? Jau izmācījušies?

-   Jā, - Silvija, sekodama Viesturam, sacīja. - Juris aizskrēja uz treniņu, bet Madara ir pie draudzenes.

Viesturs iekrita mīkstā atpūtas krēslā, labu brīdi, galvu atgāzis, saspringts skatījās griestos, tad strauji pagriezās pret sievu.

-   Saki atklāti, Silvij, - viņš diezgan mierīgā balsī teica. - Vai tu pret mani vienmēr esi bijusi godīga?

Silviju šis jautājums stipri pārsteidza. Viņa tūlīt nojauta ko sliktu. Pēdējos gados viņu attiecības bija kļuvušas vēsas, viņi viens no otra bija it kā attālinājušies, varbūt lielā mērā pat atsvešinājušies, taču Silvija nespēja atcerēties asāku konfliktu vai skaļu strīdu. Arēji, kā agrāk, viss bija tīri jauki. Silvija kopa māju, saimniekoja virtuvē, rūpējās par bērniem un diezgan stingri audzināja tos, viņi paši kopā parādījās sabiedrībā, gāja uz dažāda ranga pieņemšanām un viesībām un joprojām kopīgi dalīja arī gultu.

-      Es īsti nesaprotu, ko tu ar to domā, - Silvija sacīja. - Taču zinu, ka jā, Viestur. Es pret tevi vienmēr esmu bijusi godīga.

-  Vienmēr?

-  Vienmēr, Viestur. Kas noticis?

-   Noticis kaut kas ļoti slikts, - Viesturs atbildēja.

-   Šodien?

-   Nē, - Viesturs pakratīja galvu. - Jau krietni sen.

-  Vai tev šodien par to tik ļoti jāuztraucas? Jābēdājas?

-     Es pat īsti nezinu, kā to lai apzīmē, - Viesturs domīgi teica. - Katrā ziņā lielas bēdas tās nav. Arī uztraukuma it kā nav. Ir pavisam kas cits.

-Kas?

-  Vienkārši kaut kas dziļi riebīgs, - Viesturs atbildēja.

-     Vai tas kaut kādā veidā saistās ar manu godīgumu? - Silvija, pilna neizpratnes, jautāja un apsēdās Viesturam iepretī uz gaiši dzeltenas sofas.

-   Tā, Silvij, iznāk, - Viesturs drūmi apliecināja.

-     Lūdzu, paskaidro sīkāk! - Silvija aicināja. - Ja jau tu mani apvaino negodīgumā!

-      Es tevi neapvainoju, - viņš sacīja. - Savā laikā tu nekrietni esi apvainojusi mani!

Silvija izbrīnā iepleta acis un nopietni skatījās uz vīru.

-Kad?

-     Toreiz, kad, vāciešu arestēts, atrados apcietinājumā, - Viesturs pateica. - No 1918. gada augusta līdz 1919. gada maija beigām. Tu vēl atceries, ko tai laikā darīji?

-     Ā! - Silvija, tūlīt visu saprazdama, gari novilka. Tātad Viesturam beidzot ir nācis zināms… Nevarētu teikt, ka viņa visus šos gadus par to vien būtu domājusi un no tā baidījusies, taču šad tad tāda iespēja galvā tomēr pazibēja, it sevišķi pirmajos pēckara gados, bet, gadiem ritot, kā daudzām citām rētām, laiks uz tām uzlīmēja plāksterus, un nekas vairs īpaši nesāpēja.

-   Es to nekad neesmu aizmirsusi, - Silvija klusi sacīja.

-   Taču kāpēc tev šodien vajadzētu interesēties par tik senu pagātni?

-       Nemaz tik sena tā nav, - Viesturs atgādināja. - Turklāt tā ir arī mana pagātne!

Silvija, zemu noliekusi galvu, klusēja.

Viesturs nedaudz paliecās uz priekšu un dusmīgs skatījās, kā Silvijai trīc rokas.

-   Es, Silvij, gaidu.

-   Ko? - viņa prasīja. - Ko tu konkrēti gribi zināt?

-        Vai tai laikā, kad biju ieslodzīts, tev bija mīļākais? - Viesturs bargi jautāja.

Tātad viņš tiešām zina visu, Silvija rūgti nodomāja un tūlīt nolēma, ka tādā gadījumā viņai nav nekādas nozīmes ne melot, ne citādi slēpt patiesību.

-        Jā, - Silvija atklāti pateica. - Tikai viņu nosaukt par mīļāko būtu stipri pārspīlēts. Man vienkārši kādu laiku patiešām bija cits vīrietis.

-   Kas? - Viesturs ātri prasīja. - Kāds no fričiem?

Silvija atkal klusēja.

-       Nosauc viņa vārdu un uzvārdu! - Viesturs skarbi pavēlēja. - Ātri! Ceru, tu to vēl atceries?

-   Kam tev to vajag zināt?

-  Atbildi!

-    Pulkvedis Herberts fon Helmanis, - Silvija sacīja.

-  Vismaz tā viņš stādījās priekšā. Vel teica, ka esot grāfs.

-        Vai viņš tev teica arī to, ka pēc aresta tieši viņš mani visvairāk sita un mocīja?

-   Nē, - Silvija nobālusi atbildēja.

-        Kāpēc tu to darīji? - Viesturs jautāja, un viņa dobjajā balsī bija saklausāms visas pasaules rūgtums.

Silvija atkal ilgi klusēja, tad nervozi pateica:

-   Es to darīju ne labprātīgi.

-   Kāpēc ne? Viņš tevi piespieda?

-   Ne gluži.

-  Kā to lai saprot?

-  Viņš vienkārši mani piespieda izvēlēties.

-  Ko? Mani vai viņu?! - Viesturs iekliedzās. - Runā!

-       Nē, ne to, - Silvija strauji pakratīja galvu. - Viņš lika izvēlēties starp dzīvību un nāvi.

Silvija, zemu noliekusi galvu, klusēja. Viesturs nedaudz paliecās uz priekšu un dusmīgs skatījās,

kā Silvijai trīc rokas.

- Es, Silvij, gaidu.

-    Viņš gribēja tevi nogalināt? - Viesturs turpināja pratināt.

-   Ne tikai mani, - Silvija atbildēja. - Tu tagad vari domāt, ko gribi. Bet toreiz… Tu pazudi. Tad atnāca viņš un vēl daži vācu virsnieki. Atrada tavu revolveri. Viņi gribēja mani arestēt kā tavu līdzdalībnieci. Tu no manis visu slēpi. Es neko par taviem nodomiem nezināju! Viesturi Es nebiju tava līdzdalībniece! Es vienkārši biju tava sieva! Taču tu mani aizmirsi! Tu par mani nedomāji! Tāpat kā tev līdzīgie, nacionālu vai lieliniecisku ideju pārņemti, nekad nedomā par savas rīcības sekām, ne par tām ciešanām, ko ar savām idejām un terora aktiem sagādā gan nevainīgiem cilvēkiem, gan saviem tuviniekiem! Jums par viņiem nospļauties! Tu

uzspļāvi ari man! Tu visu to laiku patiesībā dzīvoji ar naidu pret vāciešiem, nevis ar mīlestību pret mani! Tādi paši bija ari lielinieki! Ari viņi atnāca šurp, lai tevis dēļ mani pazemotu, sistu un draudētu! Bet es ne pie kā nebiju vainīga! Es neko nebiju noziegusies ne pret valsti, ne pret kādu no tolaik Latvijā pastāvošajām varām! Taču man draudēja ar izvarošanu, ar arestu, ar nāvi! Tu saproti, Viestur? Tu mani vispār spēj saprast? Es negribēju mirt! Tu taču laikam arī to negribēji, vai ne? Un tad Herberts fon Helmanis man piedāvāja diezgan šaušalīgu izvēli - vai nu mana un tava nāve, vai arī… Tu jau to zini! Jā! Es to darīju! Bet es to darīju, glābdama gan sevi, gan tevi! Un, kā redzi, tas nebija darīts velti! Esmu dzīva, tu esi dzīvs un dzīvi ir mūsu bērni! Kāpēc tev tagad vajadzētu man kaut ko pārmest? Ar kādām tiesībām?! Tev pašlaik nāktos nokrist uz ceļiem un, asarām plūstot, man pateikt vislielāko paldies! Ja ar paldies vispār ir iespējams atsvērt to, ko toreiz ar savu rīcību panācu!

Viesturs vēlreiz atlieca galvu pret mīkstā atpūtas krēsla augšējo malu un, ilgi klusēdams, skatījās istabas baltajos griestos. Viņam ienāca prātā, kāpēc gan cilvēki un visa pasaule nevarētu būt tikpat tīra un gaiša, bet nē! Vienmēr starp cilvēkiem jānotiek kaut kam tik netīram un riebīgam, kas visu izjauc un liek uz dzīvi skatīties kā uz smirdošu atkritumu spaini…

-  Tu esi smagi kļūdījusies, - Viesturs, atkal pavērsies pret sievu, sacīja. - Negribu strīdēties, varbūt tu ar savu atdošanos šim pretīgajam tipam, sevi arī izglābi, taču mani nu noteikti nē! Nē, Silvija! Mani toreiz izglāba pavisam kas cits!

Silvija pārsteigta skatījās uz Viesturu, un viņai gan balss, gan rokas sāka trīcēt vēl redzamāk.

-   Kas? - viņa nobijusies čukstēja. - Kas tevi izglāba?

Viesturs nicīgi iesmējās.

-   Nauda! - viņš skaļi izkliedza. - Dienu pirms paredzētā nāvessoda izpildes pie pulkveža Herberta fon Helmaņa atnāca mana māte Ilma Simsone un par manas dzīvības saglabāšanu viņam iedeva brangu kukuli gan naudā, gan zeltā! Tā ka tavas gultas pūles ir bijušas veltas! Un atceries, Silvij! Lūdzu, atceries visu mūžu, ka, lai kaut ko dzīvē sasniegtu vai dabūtu gatavu, noder dažādi līdzekļi, tostarp, protams, gultu ieskaitot, taču vienmēr, visos laikos, noteicošā būs vienīgi nauda! Un būs pilnīgi vienalga, vai te Latvijā valdīs vācieši, lielinieki vai mūsu pašu nacionālā birokrātija, tu ar naudu spēsi nopirkt jebkuru ierēdni, jebkuru amatpersonu, ikvienu, no kā būs atkarīga tev vajadzīga lēmuma pieņemšana! Par cilvēces un Latvijas gaišo nākotni vari aizmirst! Vari aizmirst ari visus ideālus, rožainos sapņus par demokrātiju, taisnīgumu un likuma varu! Pie viena aizmirsti arī iedomas par cilvēku godīgumu un viņu nesavtīgumu! Pārdot un nopirkt var visu! Salīdzinot mūsu amatpersonu lielākās daļas pērkamību, Marijas ielas prostitūtas ir visgodīgākie cilvēki pasaulē!

Viesturs apklusa, tad strauji piecēlās, piegāja pie bufetes, no tās izņēma aizsāktu konjaka pudeli un tieši no kakliņa iedzēra dažus malkus.

-   Bez tam, Silvij, ir vēl viena lieta… - viņš, jau nedaudz nomierinājies, teica. - Tu tai laikā esot dzemdējusi bērnu. Tā ir taisnība?

Silvija saprata, ka tās ir beigas. Viņa ir notiesāta un tūlīt sekos sods. Bet liegties netaisījās. Ja jau zaudēt, tad zaudēt vismaz nepazemojoties un saglabājot cieņu.

-  Jā, - viņa atzinās. - Tā ir taisnība.

-  Vai mans tas nevarēja būt?

-   Diemžēl.

-   Pavisam noteikti?

-Jā.

-   Tev to uztaisīja Helmanis?

-Jā.

-   Kāpēc nemēģināji to uzdot par manējo?

-   Varbūt tu smiesies, bet es gribēju būt godīga, kā biju godīga attiecībā pret tevi arī tad, kad piespiedu kārtā ar to Helmani likos gultā! Kas ir dažas pretīgas vai baudas pilnas grēka reizes, salīdzinot ar iespēju izglābt gan savu, gan sava mīļotā cilvēka dzīvību?! Un, ja tu tagad saki, ka man tas nav izdevies, tad tā nav mana vaina! Es vismaz to mēģināju! Es gribēju! Centos! Vai tas tev nešķiet daudz būtiskāk, daudz svarīgāk nekā pats neuzticības fakts?

Viesturs atkal iedzēra vairākus konjaka malkus un apsēdās iepriekšējā vietā.

-  Vai tā arī ir taisnība, ka tava un Helmaņa meita ir Eva Račinska? - Viesturs prasīja.

-   Jā, - Silvija apstiprināja.

-   Tu ar viņu satiecies?

-Nē.

-  Kāpēc?

-  Viņa man ir sveša.

-   Tev no viņas bija viegli atteikties?

-       Ļoti viegli. Tas nebija mūsu bērns. Toreiz man bija tāda sajūta, ka tas nav arī mans bērns. Kaut kas pilnīgi svešs un nepatīkams.

-  Vai Račinski zina, ka tu esi Evas māte?

-        Nē. Bet kā tu to zini? - Silvija jautāja. - Vai tev to gadījumā nepastāstīja Elza Jansone?

-       Gandrīz, - Viesturs atbildēja. - To viņa bija pastāstījusi Lilijai, bet viņa savukārt pastāstīja man.

Silviju tas ļoti nepatīkami pārsteidza.

-   Tu ar Liliju satiecies?

-   Dažreiz.

-   Un ko satikušies darāt?

-        To pašu, ko tu darīji ar to pretīgi smalko vācieti! - Viesturs dusmīgi, pat ar neslēptu bravūru pateica. - Tikai man ir cita motivācija! Man nevienam dzīvība nav jāglābj! Iespējams, es ar to mēģinu vēl izglābt savu dzīvi!

-        Tātad - mīlestība? - Silvija, joprojām pārsteigta, jautāja. - Tātad tu visus šos gadus esi mīlējis nevis mani, bet viņu?! Tā?

-       Tas nav tik vienkārši, - Viesturs nervozi atbildēja. - Tā gluži nav, ka es tevi nebūtu mīlējis. Bet nav arī tā, ka būtu bijis vienaldzīgs pret viņu.

Silvija rūgti iesmējās un smagi noplātīja rokas.

-       Tagad es saprotu! - viņa iesaucās. - Tu gribi saiet kopā ar Liliju un tāpēc, meklējot piemērotu ieganstu un attaisnojumu, pašlaik no aizgājušā laika esi izrāvis daļu no mūsu pagātnes! Vai jūties apmierināts? Protams! Kā nu ne? Visi trumpji tavās rokās! Es - neuzticīga sieva un bērnu pamest varoša māte! Bet tu… Kas esi tu, Viestur? Toreiz tu gribēji nogalināt cilvēku, un nav svarīgi, vai tas bija kāds klaidonis vai Vācijas ķeizars! Tu gribēji noslepkavot c i 1- v ē k u! Un ir absolūti vienalga, kāds iemesls tevi uz to mudināja, - vai individuāls naids vai valsts intereses! Starp citu, viss, ko cilvēki ir darījuši, dara un vēl tikai darīs tā saukto valsts interešu labā, gandrīz nemainīgi ir visnelietīgākie, visnoziedzīgākie darījumi! Jo vienmēr nez kāpēc šīs visai abstraktās valsts intereses tiek stādītas daudz augstāk par ikviena valsts iedzīvotāja interesēm! Tāpat arī toreiz. Ja tavā galvā neperinātos slepkavnieciski nodomi, nekad mūsu mājā tāds Herberts fon Helmanis nebūtu ienācis! Un nebūtu manas neuzticības, un nebūtu nekādas Evas Ra- činskas… Būtu jauka, skaista, mīlestības pilna kopdzīve, Viestur. Bet kas būs tagad?

Viesturs kārtējo reizi domīgi klusēja, tad atkal nervozi cēlās augšā, ņēma rokā pudeli un dzēra. Acīmredzot to, ko viņš gribēja pateikt, skaidrā prātā izsacīt nespēja.

- Redzi, Silvij, - viņš beidzot sadūšojās. - Šo iemeslu dēļ un vispār… Es ar tevi kopā vairs dzīvot nevaru. Tas ir izslēgts. Arī mani vecāki jau no paša sākuma bija pret tevi. Tagad arī es. Rīt uz trim dienām es dodos darba komandējumā. Sākas lielie armijas manevri. Būtu labi, ja tu pa šo laiku no šejienes pazustu! Bērni lai paliek pie tevis. Es no viņiem neatsakos. Palīdzēšu materiāli. Katru mēnesi maksāšu trīssimt, četrsimt latus. Dzīvo pie saviem vecākiem! Oficiāli šķiršanos nokārtosim vēlāk. Viss!

Silvija kā iepriekš pārsteigta skatījās uz Viesturu un viņu pamazām pārņēma spēcīgs naids. Tas nav diez ko patīkami būt padzītai un sajust, kā vienā mirklī sabrūk tas, ko tik centīgi un rūpīgi esi būvējusi gadiem ilgi! Taču no visām pasaules celtnēm tieši laulības ēka, lai uz kādiem pamatiem un nez no kādiem materiāliem celta, vienmēr ir bijusi visnestabilākā būve pasaulē! Nav vajadzīgas nekādas zemestrīces, ne plūdi, ne vulkānu izvirdumi! Atliek tikai jauši vai nejauši iegāzties kāda cita gultā, un viss pēkšņi sabrūk! Un bieži nevajag pat to! Ir simtiem citu iemeslu, lai mēs paši sagrautu to, kas mums kādreiz ir bijis tik ārkārtīgi svarīgs un nepieciešams!

Tā arī notika. Viņi gan tovakar vēl ilgi strīdējās, dusmās viens otru apvainoja un skaļi pārrunāja radušos situāciju, bet Viesturs savu lēmumu nemainīja.

Nākamajā rītā viņš aizbrauca uz armijas manevriem, bet Silvija, savākusi daļu no savām un bērnu mantām, nomākta un apvainota, pārvācās dzīvot pie vecākiem.

Bet vaimanāt daudz nevajag! Katrā nelaimē tomēr patiesi ir arī sava laimes daļiņa. Mums grūti paredzēt, kā viens notikums vēlāk izraisīs un ietekmēs citus. Ja nebūtu šīs šķiršanās, tad Silvija ar abiem bērniem un bagātajiem

Simsoniem 1941. gada 14. jūnijā smirdošā lopu vāģī būtu devusies moku pilnā ceļojumā uz auksto Sibīriju…

Taču tagad tikai dažas nepelnīta apvainojuma izraisītas asaras un neliels pārbrauciens uz Daugavas pretējo krastu…

Labi vai slikti, bet mēs nekad nevaram paredzēt, kad mums nāksies raudāt vairāk un pa kādu ceļu iet…

20. nodaļa

1940. gada vasara Latvijā atnāca skaista un ļoti karsta. Ar negantu spēku un nevaldāmu dzīvības prieku, it kā jau paredzēdami savu drīzo bojāeju, kupli saziedēja Latvijas dārzi un lauki. Zaļoja un plauka visa Eiropa. Tikai žēl, ka Rietumos to ar mežonīgu uzvaras troksni dragāja nacistu tanki, bet Austrumos - padomju.

Viss bija tik vienkārši, ka tas nemaz nelikās aizdomīgi. Kā vienā, tā otrā pusē sanāca daži vīri, papļāpāja, izdzēra dažas glāzes šampanieša, rūpīgi apskatīja Eiropas karti un to kā kārotu maizes kukulīti sadalīja vienlīdzīgās daļās.

Viņi bija ļoti izsalkuši, taču draudzīgi.

Tu iesi tur, es iešu šeit!

Tu ņemsi to, es - šito!

Bez izsalkuma viņi vēl jutās trūcīgi ģērbti, tāpēc piemeklēja sev citas valstis - kā nabaga klaidoņi trūkstošus drēbju gabalus.

To gan Fīrers, gan Vadonis dēvēja par vēsturisku taisnīgumu.

Taisnīgums jau tā realizēšanas pirmajā mirklī kļuva par pasaules lielāko netaisnību. Tas tikai lieku reizi pierādīja, ka viss šai pasaulē notiekošais ir ļoti īslaicīgs, mainīgs un relatīvs.

1940. gada 17. jūnijā Latvijas Republikas teritorijā iebrūkošo tanku armāda izraisīja ne tikai milzīgu katastrofu, kur, kā senā Atlantīda okeāna viļņos, padomju varas sistēmā pazuda mūsu nesen izveidotā un tik rūpīgi koptā valsts, bet lielāka vai mazāka katastrofa notika arī katra Latvijas iedzīvotāja personīgajā dzīvē.

Vieniem, protams, par labu, citiem - par sliktu.

Kā jau šādos vēstures vētru viļņos parasti. Kā vienmēr.

Kuģu avārijas laikā ari vieni izglābjas, citi iet bojā.

Šoreiz gan nežēlīgās katastrofas vaininiece nebija vis Māte Daba, bet cilvēki. Gan krievi un citi vienotās padomju tautas pārstāvji, gan paši latvieši.

Mēs paši, vismaz krietna tautas daļa, alkām kā politiskas, tā ekonomiskas pārmaiņas mūsu valstī.

Mēs paši ar Valsts Prezidentu priekšgalā sirsnīgi apsveicām Sarkanās Armijas ienākšanu Latvijā.

Mēs paši - visi!!! - gājām pie vēlēšanu urnām un nelikumīgi ievēlējām Saeimu - patiesībā LPSR Augstāko Padomi.

Mēs paši sajūsmas pilni uz Maskavu pavadījām profesora Augusta Kirhenšteina vadīto valdības delegāciju nelielai politiska šova izrādei biedram Staļinam.

Mēs paši kā aktīvi līdzdalībnieki piedalījāmies visās gan padomju, gan nacistu represijās pret savu un citām tautām.

Mēs paši vēlējāmies un - cepuri nost! - varonīgi cīnījāmies par uzvaru Otrajā Pasaules karā kā Sarkanās Armijas, tā nacistiskās Vācijas vērmahta rindās.

Šodienas aizbildinājumos attiecībā uz 1940. gada notikumiem, ka mēs neko nezinājām, mēs to nevarējām paredzēt, mūs vienkārši apmānīja, bija bailes nenoliedzami ir liela daļa patiesības, taču mans naivums vai manas bailes nevar kļūt par attaisnojumu manai mazdūšībai, savtīgumam vai vienkārši stulbumam.

Tāpat attiecībā uz nacistu okupācijas laiku Latvijā šodienas pamatojumos gan par cīnīšanos hitleriskās Vācijas uzvaras labā, gan par piedalīšanos vācu pastrādātajos noziegumos kā pret latviešu, tā pret ebreju tautu, nevar kalpot attaisnojums mums bija baigs naids pret komunistiem un mēs negribējām atkal pieļaut tās zvērības, ja tai pašā laikā vācu okupācijas varas iestādes - atkal ar mūsu pašu palīdzību! - pret latviešu un ebreju tautu veica vēl lielākas zvērības, nekā to paspēja izdarīt boļševiki! Turklāt hitleriešu ideologu izstrādātie plāni uzvaras gadījumā attiecībā uz Latviju un latviešiem bija simtkārt baismīgāki, nekā mēs to pieredzējām padomju okupācijas laikā.

Ja Vācija ar latviešu leģiona līdzdalību būtu uzvarējusi Otrajā pasaules karā, tad šodien ne tikai Latvija nepastāvētu kā neatkarīga valsts, bet latviešu tautas vispār vairs nebūtu!

Būtu vispārēja piespiedu ģermanizācija! Vajag palasīt oficiālus arhīva materiālus un vēsturnieku savākto dokumentu izdevumus, nevis mītiņos vai radiopārraidēs bļaustīties par cīnīšanos par brīvu un neatkarīgu Latvijas valsti!

Noziegumus vienmēr ir pavadījuši meli. Bet meli savukārt vienmēr ir palīdzējuši īstenot un attaisnot visdažādākos noziegumus.

Iespējams, mums nekas nav jānožēlo. Kas bijis, bijis! Neko neaizmirsīsim, taču nav arī lielas jēgas katru dienu uz mūsu tautas joprojām sāpošajām rētām atkal un atkal kaisīt naida sāli.

Būsim labestīgi un godīgi vismaz šodien.

1940. gada rudenī Račinskiem padomju vara atņēma jeb nacionalizēja Iļģuciemā esošo tekstilfabriku un, lai gan tās bijušais īpašnieks Edmunds Račinskis turpat vēl palika strādāt par inženieri, tagad Račinski bija kļuvuši tādi paši parasti Latvijas pilsoņi kā pārējie - bez tiesībām uz privātīpašumu un bez tiesībām brīvi izteikt savas domas.

Nedaudz agrāk, vasaras beigās, kā bijušais Latvijas Republikas valdības loceklis un bankas pārvaldnieks tika arestēts Tenis Simsons. Par viņa likteni radinieki uzzināja tikai Atmodas sākumā - 1942. gada 2. februārī nošauts Astrahaņas cietumā.

Simsoniem piederošais piecstāvu nams Tērbatas ielā un vēl viena māja Miera ielā tika nacionalizēti, bet pati šo īpašumu valdniece, gandrīz jau 79 gadus vecā Ilma Simsone, 1941. gada 14. jūnijā izsūtīta uz Sibīriju.

Tieši tai dienā jau otrreiz izsūtījumā uz Krieviju, tagad jau tālāk par Urāliem, devās arī Frīnbergu ģimene. Tikai šoreiz stacijā neviens viņus nepavadīja, un Lilija velti visu 14. jūnija dienu Šķirotavā no preču vagona mazā lodziņa satraukta un noraudājusies žēli skatījās uz stacijas pusi, vai tur neparādīsies viņas mīļotais Viesturs Simsons, kurš pēc oficiālas laulības šķiršanas ar Silviju viņas vietā Liliju par sievu tā arī nebija paņēmis…

Viesturs Simsons palika armijā, taču 1941. gada jūnija sākumā, jau atrodoties vasaras nometnē Litenē un uzzinot, ka tuvākajās dienās pret viņu un daudziem citiem 1918.-1920. gada atbrīvošanas kara dalībniekiem, kas cīnījušies pret lieliniekiem, tiek gatavots arests ar tūlītēju

1940. gada 17. jūnijā Latvijas Republikas teritorijā iebrūkošo tanku armāda izraisīja ne tikai milzīgu katastrofu, kur padomju varas sistēmā pazuda mūsu valsts, bet lielāka vai mazāka katastrofa notika arī katra Latvijas

iedzīvotāja personīgajā dzīvē.

nošaušanu, pārdrošā kārtā ar dažiem citiem virsniekiem no nometnes izbēga un līdz vāciešu ienākšanai slēpās mežos.

Populārais žurnālists Ilvars Strauts, kā daudzi laikraksta Jaunākās Ziņas redakcijas darbinieki, tūlīt kļuva par aktīvu padomju varas atbalstītāju un bija viens no tiem nedaudzajiem preses pārstāvjiem, kuri braucienā uz Maskavu pavadīja Augusta Kirhenšteina vadīto valdības delegāciju.

Padomju varas pusē, kļūstot par komjaunieti, tūlīt nostājās arī Viestura un Silvijas dēls Juris, kas mātei deva solījumu atriebties tēvam par ģimenes izjaukšanu…

Mīlestība kaut kur pazuda. Cilvēka prātus nodarbināja daudz svarīgākas lietas - naids, atriebības kāre, vēlme sagraut veco un uz tā drupām celt jaunu un skaistu dzīvi…

Kā bagāto buržuju un dīkdieņu iecienītāko izpriecas vietu aizklapēja ciet arī Alhambru.

Pēdējā vakarā mēs ar Ilvaru, Ēriku, dažiem draugiem un bāra meitenēm sapulcējāmies vienā no kabinetiem un kā daždien cilvēki pirms savas nenovēršamās bojāejas dzērām, dziedājām un smējāmies kā negudri.

No malas tas izskatījās pēc parastas jautras kompānijas ierastas uzdzīves, taču, ja kāds spētu ieskatīties mūsu dvēselēs… Un labi vien bija, ka nevarēja. To spēja vienīgi katrs savas dvēseles īpašnieks.

Kam jāredz manas sāpes un rūgtums par dzīvi, ja es par to visu varu arī pasmieties? Ja tik un tā neviens man nevar palīdzēt?

Biju pārliecināta, ka, lai kāda vara Latvijā arī pastāvētu, es nepazudīšu! Es vienmēr izķepurošos! Palīdzēs mans skaistums, vieglā dzīves uztvere, vīra un bērna neesamība un tas, ka spītīgi un pat ar zināmu izaicinājumu klaji ignorēju sabiedrības mietpilsonisko morāli.

Katrā ziņā tas daudziem cilvēkiem ir palīdzējis un palīdz vēl šodien dzīvi panest nesalīdzināmi vieglāk nekā tiem, kuri arī dzīves vieglumu pārdzīvo smagi, uztraucas par lietām, kas viņus tieši neskar, un grib, lai sabiedrība dzīvo pēc tiem priekšstatiem, kādi ir pašiem. Nē!

Skumjas un viegla dvēseles smeldze - tikai kā īslaicīgas manas nemainīgās dzīves pavadones! Kā nelielas uzkodas pie dzirkstošā dzīvesprieka un tikko glāzēs ielieta šampanieša.

"…Un tu atkal šodien nevarēji

Atnākt šurp, kā bija norunāts.

Kamdēļ teikt un smaidot solīt klusi,

Ka tu nāksi tad, kad saule riet,

Ja tu zini, ka uz citu pusi

Gribas tev tai pašā brīdī iet?

Liepas satumst. Lapās apklust vēji,

Savāds gurdums zāli lejup māc.

Un tu atkal šodien nevarēji

Atnākt šurp, kā bija norunāts."

Jā, es nevarēju! Es daudz ko nevarēju, ko varēja citi. Un varēju to, ko savukārt nespēja pārējie!

- Ilvar, es domāju, tu esi rīkojies nepareizi, - Ēriks teica. - Tu esi mans draugs un ceru, tāds arī paliksi, taču… Tev ar tiem krievu komunistiem… tomēr nevajadzēja.

-        Kāpēc tieši krievu? - Ilvars iesmējās. - Vai to maz ir latviešiem?

-        Vienalga! Tu patiešām esi pārliecināts, ka šī vara ir labāka un taisnīgāka par iepriekšējo?

-        Vēl ļoti pārliecināts neesmu, - Ilvars atbildēja. - Taču arī iepriekšējā nekāda labā nebija. Jāšaubās, vai vispār jebkāda vara var būt laba un taisnīga pret visiem. Vienmēr kāds būs neapmierināts.

-        Kam traucēja mans krogs? Vai tagad sarkanie stūrīši būs īstās atpūtas vietas?

-   Ērik, ne es to izlēmu!

-       Un ko Kirhenšteins ar Lāci? Viņi ir Latvijas glābēji vai nodevēji?

-   Tā, lūdzu, nerunā!

-   Tu labāk atbildi.

-       Domāju, ka Latvija, iestājoties Padomju Savienībā, sevi ir paglābusi.

-   Idiot! No kā?!

-       No bojāejas! Neapjēdz? Tu neredzi, kas notiek Eiropā? Hitlera tanki ir jau pie Baltijas valstu robežām! Kas traucētu viņiem atbraukt arī šeit?

-   Ar ko krievu tanks ir labāks par vāciešu?

-       Varbūt labāks nav ne ar ko. Nestrīdos. Taču mēs vismaz esam iztikuši bez kara! Tu to nesaproti?

-       Nē, Ilvar, nesaprotu! Ja vēl būtu simtprocentīga garantija, ka kara patiešām nebūs… Bet vai tiešām nebūs?

-         Padomju Savienība ir pārāk spēcīga, lai Vācija tai uzdrošinātos uzbrukt! Turklāt vēl līgums! Bet Latvijai tā uzbruktu! Un uzbruktu Igaunijai un Lietuvai! Kāpēc gan ne? Ja jau tā kā rotaļādamās varēja uzveikt Dāniju, Holandi, Beļģiju, Norvēģiju?

Es apviju rokas ap Ērika kaklu un viņam cieši piekļāvos.

-        Ar Ilvaru nestrīdies! Labāk parunā ar mani! Šeit taču pagājuši mūsu dzīves skaistākie gadi!

-        Tā ir, Eva, - Ēriks piekrita. - Nekad nespēju iedomāties, ka viss beigsies tieši tā! Atnāks viens sīks padomju ierēdnis ar mazu papīrīti rokā, un viss! Naglo logus ciet, atlaid darbiniekus un ej, kur acis rāda! Es nesaprotu, kāpēc padomju vara tik ļoti vēlas, lai visi būtu nabagi, bet negrib, lai visi būtu turīgi? Nabadzība kā ideoloģisks un morāls princips? Kāda velna pēc?

-       Es to, Ērik, nezinu, - klusi teicu. - Zinu tikai to, ka man te pie tevis bija labi. Un labi bija būt kopā ar tevi. Tagad mēs šķirsimies uz mūžu?

-        Nezinu, - Ēriks sacīja. - Ja mani kā bijušo privātīpašnieku un darbaļaužu ekspluatatoru tautas vara nere- presēs vai citādi nesodīs…

-       Tu biji labs ekspluatators, - es teicu. - Paldies tev, Ērik, ka toreiz mani paņēmi darbā, ka biji labs draugs… Es to nekad neaizmirsīšu.

-        Un es nekad neaizmirsīšu tevi, - Ēriks apsolīja. - Tu biji mana dārza viskrāšņākais zieds! Tu biji labākā sieviete, kāda man jebkad ir bijusi. Tu, Eva…

-        Es jau tepat vēl esmu, - teicu. - Nekur vēl neesmu pazudusi. Diez vai tautas vara iedomāsies sodīt arī mani, lai gari… Ko mēs, dārgais, varam zināt par savu nākotni?

-        Neko, - Ēriks noskumis atbildēja. - Taču vienu gan es zinu. Es tevi, Eva, ļoti gribu! Tik stipri, kā vēl nekad!

Mēs ātri iegājām vienā no labiekārtotākajiem Alhambras atsevišķajiem kabinetiem un sākām tik neprātīgi mīlēties, it kā mums nekad vairs tāda izdevība negadītos, it kā jau rīt pasaule aizietu bojā un mēs paši pārvērstos zvaigžņu putekļos.

Nedaudz vēlāk to pašu gribēja arī Ilvars, bet es viņam atteicu. Tā bija pirmā reize, kad vispār kādam atteicu.

-   Tu biji kopā ar Ēriku? - Ilvars neapmierināts prasīja.

-  Jā, Ilvar, - apstiprināju. - Es biju kopā ar savu draugu.

-   Un kā ar mani? Es tev vairs neesmu draugs?

-   Nerunā muļķības! Es pašlaik vienkārši esmu nogurusi.

-  Vai Ēriks tevi tik pamatīgi ņēma priekšā?

-        Ilvar! Lūdzu, liec mani mierā! Ja esi tik ļoti nocieties, paņem kādu no meitenēm!

-   Es gribu paņemt tevi!

-   Es jau biju ar Ēriku.

-   Un kā? Labi?

-       Jā, Ilvar, - es spītīgi teicu. - Taisni brīnišķīgi! Ar tevi man bija labi agrāk, bet kopš sagāji kopā… Tagad vari mīlēties ar padomju varu!

Ilvars dusmīgi uz mani paskatījās, izdzēra kārtējo glāzi un dobjā balsī pateica:

-   Skaties, mīļā, ka kādreiz tev neiznāk to rūgti nožēlot!

-       Nu un tad, ja arī nožēlošu? - iesmējos. - Ceru, ka dzīva tomēr palikšu!

Vēlāk nomazgājām mazās skatuvltes grīdu, kur četrus gadus bijām kopīgi pavadījuši bezbēdīgus vakarus un nakts stundas, pēc tam uz tīrās skatuves sasitām lielāko daļu no traukiem, glāžu komplektus un uz grīdas izlējām visus šampanieša krājumus.

-   Lai tiem krieviem nekas nepaliek! - Ēriks, triekdams pudeli pēc pudeles pret kamīna krāsaino mūri, niknumā kliedza. - Esmu iznīcināts! Šī ir mūsu pēdējā brīvās Latvijas balle! Ja Ilvars mani nenodos, rīt jaunajiem saimniekiem pateikšu, ka starp apmeklētājiem iznāca grandiozs kautiņš un tieši tāpēc arī redzama šāda postaža…

Naivais Ēriks! Toreiz mēs vēl ticējām godīgumam un brīvu ļaužu brālībai! Ilvars, ilgus gadus būdams viņa labākais draugs, Ēriku tomēr nodeva jau nākamajā dienā, un pēc nedēļas viņš par tīšu. un apzinātu valsts mantas bojāšanu un iznīcināšanu tika arestēts, lai no manas dzīves pazustu uz ilgiem ilgiem gadiem…

Es viņiem vēl pēdējo reizi nodziedāju skaudras smeldzes pārpilno populāro dziesmiņu Mēs satiksimies sapņos, tad pamazām sākām izklīst.

Bija ļoti skumji.

Kad izgājām uz ielas, Ēriks pieteicās mani pavadīt līdz mājām un tur palikt arī līdz rītam, taču, tikko pagājām dažus soļus uz Dzirnavu ielas pusi, no tumsas negaidīti iznira kāds liela auguma vīrietis un saķēra mani aiz rokas.

-   Eva, pagaidi! - vīrietis dobjā balsī uzsauca.

Pirmajā brīdī nobijos un instinktīvi, aizstāvību meklējot,

cieši piekļāvos Ērikam. Taču jau pēc dažiem mirkļiem vīrietī atpazinu bijušo Latvijas armijas pulkvedi Viesturu Simsonu un tūlīt nomierinājos. Viņu šad tad biju redzējusi, kad dažādu jubileju vai svētku reizēs kopā ar vecākiem viesojāmies pie Simsoniem.

-   Tas esat jūs, Viestur? - es prasīju.

-  Jā, Eva, - Viesturs atbildēja. - Tas esmu es.

-   Ko jūs šeit, nakts vidū? Kādā sakarā?

-   Es gaidīju tevi, - Viesturs sacīja un ātri paskatījās uz Ēriku. - Kas viņš tāds ir? Tavs vīrietis?

-   Viņš ir mans draugs, - es pateicu. - Ēriks Kalējs. Nupat atvadījāmies no viņa īpašuma - slavenās Alhambras. Padomju ļaudīm izpriecas nav vajadzīgas. Tikai darbs.

-  Es no saviem īpašumiem arī esmu atvadījies, - Viesturs sacīja un, pagriezies pret Ēriku, turpināja. - Paklausies, veco zēn! Esmu nokļuvis diezgan draņķīgā situācijā… Mani par dezertēšanu no armijas pašlaik meklē jaunās varas speciālie dienesti… Ja tev ir iespēja šo nakti pavadīt kur citur… Tad ej tur! Es ceru… Tu, Eva, mani uz dažām dienām varētu paslēpt pie sevis?

Kamēr domāju, Ēriks piegāja Viesturam tuvāk un cieši paspieda viņa roku.

-   Turies, vecīt! Man ir kur palikt, - viņš teica. - Pie Evas ir droši, cik nu droši šais laikos vispār kāds cilvēks var justies.

Ēriks mani noskūpstīja un ātri pazuda trūcīgi apgaismotās Brīvības ielas otrajā pusē. Vēlāk, uzzinot viņa likteni, man kļuva ļoti žēl, ka tonakt viņu tik viegli palaidu prom, lai gan, visticamāk, tas viņu tomēr nebūtu glābis. Būtu arestēta arī es un kopā ar citiem tautas ienaidniekiem tiktu dzīta uz mūžīgā sasaluma un miljons cilvēku iznīcības vietu - saulaino Magadanu…

Mājās tūlīt uzvārīju kafiju un piedāvāju arī Viesturam kaut ko ieēst. Izskats viņam bija diezgan nožēlojams. Noputējis, noguris, vaigi iekrituši, bārdas rugāji…

-   Pēc tam varēsiet ieiet arī vannā, - es teicu.

-   Paldies, - teica Viesturs. - Precējusies neesi?

-   Paldies Dievam! Runā, ka sievietes esot ļoti vieglprātīgas, taču tik viegla es vēl neesmu!

-   Tad jau tev nekas no vīrieša drēbēm šeit neatradīsies?

-   Kāpēc ne? Atradīsies! - iesmējos. - Ilvars šeit ir iekārtojis tādu kā savu rezerves skapi.

-   Tas Ilvars Strauts ir īsts nelietis, - Viesturs, dzerot karsto kafiju, teica. - Tik ātri pārmest kažoku…

-   Nezinu, varbūt tā nemaz nebūs, taču man nez kāpēc šķiet, ka lielāko neliešu laiks ir tikai vēl priekšā, - domīgi sacīju. - Jūs jau pats esat redzējis, cik ātri cilvēki izmainās! Es tikai nesaprotu vienu… Kāpēc, strauji mainot savu pasaules redzējumu, dzīves uzskatus un politisko pārliecību, viņi vienmēr mainās galvenokārt uz slikto pusi? Kāpēc ne uz labo? Vai būt labam ir daudz grūtāk nekā būt sliktam? Vai varbūt tā ir tikai pragmatiska piemērošanās jaunajiem apstākļiem?

-  Tā varētu būt, - Viesturs nopietni sacīja. - Cilvēks reti kad ir pilnīgi atklāts. Viņam vienmēr ir kas slēpjams. Pat

- Lai tiem krieviem nekas nepaliek! - Ēriks, triekdams pudeli pēc pudeles pret kamīna krāsaino mūri, niknumā kliedza. - Esmu iznīcināts! Šī ir mūsu pēdējā brīvās

Latvijas balle!

uz baltākās dvēselītes atradīsies kāds netīrs traipiņš. Principā tas nekas slikts nav, ja cilvēks kādreiz maina savu pierasto pasaules redzējumu vai pat politiskos uzskatus. Ir tikai viens noteikums - ja līdz ar to viņš nevienam nenodara neko ļaunu! Bet parasti jau nodara. Turklāt, Eva, tā nebūt nav šodienas problēma. Cilvēks ļauns ir bijis vienmēr. Vienmēr ir bijis gan neuzticīgs, gan nodot spējīgs. Varbūt tieši tāpēc mēs arī iemīlam un garīgi tiecamies pēc kaut kā tīra, gaiša, patiesa, droša, cēla, pastāvīga un laba. Cilvēku lielākajai daļai tas viss arī piemīt, vienīgi nez kāpēc tā savādi sagadās, ka parasti iemīlam tieši to sliktāko… Arī man tā ir gadījies. Droši vien arī tev. Tāpēc, protams, nav nekādas vajadzības kārties, taču rūgtums var palikt uz visu mūžu.

Viesturs apklusa, kafijas tasīti izdzēra tukšu un palūdza vēl. Pēc tam apēda dažas sviestmaizes un, vēlreiz mani rūpīgi noskatījis, turpināja:

-   Tu droši vien esi diezgan pārsteigta par manu šā brīža atrašanos šeit… Taču es tevi nemeklēju kā sievieti. Patiesībā man pie tevis vajadzēja atnākt jau pirms dažiem gadiem, kad tikko biju uzzinājis… Taču negribēju nevienam sagādāt nekādus nepatīkamus pārsteigumus, ne sāpes. Bet pašlaik situācija ir krasi mainījusies. Mainījusies ir visa dzīve. Latvijas armiju iekļāva Sarkanās armijas sastāvā kā 24. teritoriālo strēlnieku korpusu. Taču es vairs nevēlējos tur būt un katru dienu strīdēties ar trulajiem krievu poļitrukiem. Bēgu un pašlaik slēpjos. Viņi, maitas, atņēma visu, kas piederēja maniem vecākiem un man! Tēvu arestēja. Kuru katru dienu varēja un joprojām var apcietināt arī mani. Varbūt viņi manu turību un sabiedrisko stāvokli arī spētu piedot, bet to, ka 1919. un 1920. gadā esmu piedalījies Sarkanās armijas sakāvē Latvijas teritorijā… Nekad! Tāpēc kuru katru dienu mana dzīve var tikt pārtraukta. Arī kara laikā jebkura diena varēja būt pēdējā. Taču krist godīgā cīņā ir kaut kas pilnīgi atšķirīgs no tā, ko viņi ar mani izdarītu šodien. Tāpēc, Eva… Es no šīs pasaules negribu aiziet, neatklādams kādu tevi skarošu noslēpumu… Pats īsti nesaprotu, kāpēc man to gribas darīt, taču varbūt tas tev kādreiz noderēs… Iespējams, tas kādreiz tavā dzīvē var nospēlēt pat kādu izšķirošu lomu… Varbūt kaut ko mainīt. Nezinu. Un ja arī neko nemainīs. Vismaz tu zināsi patiesību.

Nedaudz izbrīnījusies paskatījos uz manāmi sagurušo cilvēku, kuru atcerējos vienmēr labi koptu, staltu, pieklājīgu un skaistu. Tādu latviešu virsnieku fotoattēlus lika uz žurnālu pirmajiem vākiem.

-    Kādu noslēpumu, Simsona kungs, jūs man vēlaties atklāt? - jūtami uztraukusies, taču arī ļoti ieinteresēti, jautāju.

Viesturs labu brīdi klusēja, tad, cieši ieskatījies man acīs, negaidīti prasīja:

-   Kas ir tavi vecāki?

Es nodrebēju. Jautājums bija tik pārsteidzošs, ka pirmajā mirklī pat apmulsu. Tad skaļi iesmējos.

-   Vai tad jūs to nezināt?

-        Es zinu, - Viesturs atbildēja. - Tāpēc arī jautāju. Bet vai to zini tu?

-        Kā - kas? - iesaucos. - Edmunds un Irēna Račinski! Kas tad cits?

Viesturs tikko manāmi pasmīnēja.

-       Viņi nav tavi vecāki, - viņš sacīja un tas mani tik ļoti pārsteidza, ka vārda tiešā nozīmē kādu laiku kļuvu pilnīgi mēma! Tad atguvos un strauji paliecos uz Viestura pusi.

-       Kā nav… mani vecāki? - trīcošā balsī vaicāju. - Vai jūs kaut ko nejaucat? Neputrojat?

-       Nē, Eva, - Viesturs papurināja galvu. - Pamatīgu putru savā laikā savārīja citi.

-        Es tam nevaru noticēt, - klusi sacīju. - Nē! Ja tā būtu patiesība, tad visu šo gadu laikā Račinski kaut nejauši būtu atklājuši vai likuši man saprast, ka neesmu viņu meita! Bet nē! Nekad!

Taču pēkšņi man it kā ar āmuru iesita pa galvu. Atcerējos diezgan neganto strīdu ar māti pēc tam, kad viņa mūs ar Ilvaru pieķēra manā istabā grēkojam.

"Vari mani bārt, lamāt, neieredzēt vai dzīt laukā no mājas, bet turpmāk rīkošos vienīgi tā, kā to par vajadzīgu uzskatīšu tikai es! Jā, es - Eva Račinska…"

Māte tai mirklī nez kāpēc gandrīz vai šausmās iepleta acis, atkāpās soli sāņus un, kā kaut ko ļoti svarīgu atskārtusi, pārsteigta čukstēja: "Nē, Eva! Tu neesi Račinsku meita…"

Ļoti uztraukusies, ātri aizsmēķēju papirosu, sameklēju degvīna pudeli, piepildīju glāzes un savu vienā kampienā izdzēru tukšu. Viesturs izdzēra arī savējo. Glāzes tūlīt atkal piepildīju no jauna.

-        Es klausos, Simsona kungs, - mazliet drebošā balsī sacīju. - Lūdzu, turpiniet!

Viesturs nez kāpēc klusēja. Varbūt viņš pēkšņi pārdomāja, varbūt iedomājās, ka tomēr dara kaut ko sliktu un nevajadzīgu. Viņš ilgi neko neteica, līdz beidzot, izdzēris otru glāzi, pacēla augšup galvu un atkal tā savādi skatījās.

-       Simsona kungs… - nenocietusies vēlreiz jautāju. - Vai esmu pieņemts bērns?

-  Jā, - Viesturs apliecināja.

-   Atradene?

-   Gandrīz.

-   Kā to lai saprot?

-   Tikko piedzimusi, tu speciāli tiki nolikta tieši pie Račinsku mājas durvīm.

Noriju pēkšņi izkaltušajā kaklā saskrējušās siekalas, tad turpināju taujāt.

-   Kas mani tur nolika?

-   Tava īstā māte, - Viesturs atbildēja.

Atkal mute kļuva sausa, un krūtīs jutu ātri dauzāmies sirdi.

-   Kas ir mana īstā māte? - prasīju.

-  Tu viņu pazīsti, - Viesturs teica. - Tu viņu pazīsti tikpat labi kā mani.

-   Kas viņa ir? - iesaucos. - Pati nekādi nespēju iedomāties…

Viesturs rūgti pasmaidīja.

-   Tava īstā māte, Eva, ir mana bijusī sieva Silvija, - Viesturs beidzot pateica. - Bet savukārt tava vecmāmiņa ir tava vistuvākā kaimiņiene, Silvijas māte Velta Lipska! Tu taču šad tad pie viņas ciemojies, vai ne?

Attapusies no pirmā pārsteiguma, iesmējos.

-  Protams! Ļoti bieži! Viņa vienmēr pret mani bija tik mīļa un jauka! Bet… Vai jūs tomēr runājat patiesību? Ja jau es reiz esmu jūsu sievas meita, kas tad man esat jūs? Ne tēvs?!

-   Nē, Eva! - Viestura lūpu kaktiņi atkal savilkās dīvainā smīnā. - Tavs tēvs ir kāds vācietis. Pareizāk sakot, balt- vācietis. Bijušais ķeizariskās Vācijas armijas pretizlūkošanas pulkvedis grāfs Herberts fon Helmanis!

Un tā, lēnām līdz rīta gaismiņai tukšojot degvīna pudeli, Viesturs Simsons izstāstīja visu par manu rašanos un Silvijas atteikšanos no manis.

Būšu atklāta - uzzinātais mani ne pārāk šokēja. Varbūt tāpēc, ka jau vairākus gadus, dzīvojot no Račinskiem atsevišķi, es no viņiem zināmā mērā biju atsvešinājusies. Un tomēr - pārsteigums bija pamatīgs. Patīkams vai nepatīkams, nemāku teikt. Es jau tik dziļi biju iegājusi sevī vai, pareizāk sakot, dzīvi uztvēru tik viegli un, iespējams, arī vienkāršoti, ka neatradu par vajadzīgu pārdzīvot citu cilvēku personīgās dzīves neveiksmes vai pat traģēdijas.

Taču tomēr nolēmu jau nākošajā dienā aizbraukt pie Račinskiem un vienkārši intereses pēc par šo lietu parunāties. Bija 1941. gada 13. jūnija rīts.

21. nodala

1941. gada 14. jūnija pēcpusdienā ar tramvaju aizbraucu līdz Dagmāras ielas pieturai, pēc tam aizgāju līdz vietai, kur no Buļļu ielas atzarojās Dzirciema iela un pa to, paejot garām Šauļu, Riekstu, Malkas, Garajai, Cementa un Skodas ieliņām, nonācu līdz skaistajai Račinsku savrupmājai.

Tur bija mana bērnība. Tur bija dzimuši mani pirmie sapņi. Tur biju laimīga un tomēr jutusies kā ieslodzīta cietumā…

Kāpēc viss noticis tā un ne citādi?

Vai kāds bija to rūpīgi izplānojis? Smalki izrēķinājis?

Liktenis? Dzīve? Dievs?

Un vai viss notikušais ir kaut kas labs vai, gluži otrādi, slikts?

Mana attieksme pret Irēnu Račinsku nebija mainījusies ne par mata tiesu. Zinot, ka Irēna nav tā sieviete, kas mani radījusi, viņa manā apziņā un jūtās tik un tā palika īstā māte. īstā un patiesā. Viss, ko viņa bija darījusi, bija domāts un darīts manis labā. Vienīgi man pašai tas nebija īpaši vajadzīgs. Gēni un raksturs, instinkti un tieksmes izrādījās nesalīdzināmi spēcīgāki par vecāku labajiem nodomiem un nemitīgo audzināšanu. Es negribēju būt labā meitene no labas ģimenes. Gribēju būt pati par sevi un tas visa mūža garumā man arī lieliski izdevās.

Vecāki sēdēja plašajā ēdamistabā un vakariņoja. Mana negaidītā ierašanās viņus stipri pārsteidza.

-   Tu? - māte, strauji pagriezusies, jautāja.

-  Vai tad tu neredzi?

-  Jautrā dzīve beigusies?

-   Jā, - es atbildēju. - Domāju, ka tagad vispār nekādas jautrās dzīves vairs nebūs.

-  Tas tiesa, - tēvs piekrita. - Fabriku mums jau atņēma. Tagad jāgaida, ka atņems arī māju.

-  Diez vai, - Irēna šaubījās. - Lielās, piecstāvīgās, jā. Bet mūsu…

-   Gan jau to iekāros kāds krievu ģenerālis, - Edmunds nikni teica. - Tur, Padomju Savienībā, dzīvojušiem komunālajos dzīvokļos, mūsu māja viņiem var šķist kā milzīga pils!

-  Bet ko tu? - māte vaicāja, joprojām no manis nenolaidusi ciešu skatienu. - Vai atnāci paziņot, ka precies? Varbūt esi stāvoklī?

-   Nē! - smaidot pakratīju galvu. - Es nekad neprecēšos un diez vai man būs arī kāds bērns.

-  Kāpēc tad tā? - māte jautāja. - Kādēļ tu beidzot negribi atsākt normālu dzīvi?

Es izbrīnījusies uz viņu paskatījos, ieraudzīju klāto galdu, un pēkšņi ļoti sagribējās ēst.

-   Ko tas nozīmē - dzīvot normāli? - klusi jautāju.

-    Beidz atkal tēlot muļķīti! - māte dusmīgi iesaucās. - Normāli ir iegūt augstāko izglītību, apprecēties, dzemdēt bērnus, viņus audzināt, būt labai mātei un sievai…

-  Ak! - es atmetu ar roku un apsēdos pie galda. - Tas viss tā sabiedrībā ir tikai pieņemts! Tā vajag! Bet vai patiešām tā vajag?! Vai cilvēki nevar dzīvot savādāk? Var! Piemēram, tu pati! Vai tu kādu bērnu esi dzemdējusi?

Irēna pēkšņi nobāla un ārkārtīgi pārsteigta skatījās uz mani.

-   Ko tas, Eva, nozīmē? - viņa stipri trīcošā balsī jautāja.

-   Tas nozīmē, ka es visu zinu, - atbildēju.

-  Ko visu ? - Irēnai balss sāka drebēt vēl uzkrītošāk. - Ko tu zini?

-   Es zinu, kas ir mana bioloģiskā māte, - mierīgi atteicu. - Zinu, ka viņa mani kādreiz atstāja pie jūsu mājas durvīm un jūs mani adoptējāt. Bet tas neko nemaina. Tici! Tu tik un tā visu mūžu paliksi mana īstā mamma. Jā, mums pēdējos gados ir radušās dziļas domstarpības, un es esmu sākusi patstāvīgu dzīvi. Par to jums nevajadzētu uztraukties. Agrāk vai vēlāk tam vajadzēja notikt. Turklāt… Paši redzat, kas pašlaik notiek mūsu valstī! Sagrūst tik daudzas it kā nekad nesatricināmas lietas, nākotnes nodomi un personīgās dzīves! Varbūt no visa šī haosa un dzīves nenoteiktības es izrādīšos vislielākā ieguvēja? Ja arī šodien mana dzīve pēkšņi beigtos vai krasi izmainītos, man būs vismaz ko atcerēties!

Nezinu, kā tas gadījās, taču šos manus vārdus laikam bija saklausījis pats sātans. Mājas priekšā, toreiz vēl smilšainās Dzirciema ielas galā, pēkšņi apstājās kāda kravas automašīna un mājā diezgan bravūrīgi ienāca divi krievu armijas zaldāti ar šautenēm, viens virsnieks un divi civilisti - acīmredzot no partijas un komjaunatnes darbiniekiem, kas 1941. gada 13. un 14. jūnijā lielā skaitā aktīvi piedalījās Latvijas pilsoņu arestēšanā un nogādāšanā uz dzelzceļa stacijām, viņu mantas aprakstīšanā un vēlākajā konfiscēšanā.

Šis svešās ļaužu grupas ierašanās mūs ārkārtīgi pārsteidza un nobiedēja, lai gan Irēna un Edmunds kaut ko tādu laikam jau bija gaidījuši.

Vēl vairāk pārsteigta, pat šokēta jutos, kad šo civilo palīgu vidū pēkšņi ieraudzīju… Ilvaru! Vārda vistiešākajā nozīmē tas mani galīgi satrieca un es skumji nodomāju - redz, kā dažreiz dzīvē gadās! Pat tava pirmā un tik skaistā mīlestība var izrādīties netīrs un melns cilvēks! Ilvaram, pašam to negaidot, tagad trāpījusies lieliska iespēja piepildīt vēl vakar man klaji izteiktos draudus - "Skaties, mīļā, ka kādreiz tev neiznāk to rūgti nožēlot!"

Nu šis brīdis bija pienācis.

Kad virsnieks mums visiem pusstundas laikā lika saģērbties un paņemt līdzi arī kādas mantas un pārtiku, Irēna bija tuvu nervu sabrukumam. Viņa no sākuma vispār nespēja aptvert, kas īsti notiek. Tikai pēc vairākkārtējiem atgādinājumiem Irēna beidzot atjēdzās, sāka kliegt un raudāt.

-   Kur? Kāpēc?

-  Lūdzu, paņemiet līdzi pēc iespējas vairāk siltās drēbes, apavus un pārtiku, - Ilvars mums teica. - Jūs vedīs uz Sibīriju!

Irēna kā pārakmeņojusies ar dziļu nicinājumu skatījās uz Ilvaru, un man šķita, viņa tūlīt tam metīsies virsū ar dūrēm.

-   Tu - nožēlojamais! - viņa sāka kliegt. - Tu - latvieti, tagad pūcē krieviem zābakus? Vai tas ir kāds gods? Vai tas tev ir jādara? Atceries, tu pirms dažiem gadiem, man atļauju neprasījis, jau vienreiz ielauzies šai mājā! Un ko darīji? Mīlējies ar manu meitu! Bet tagad? Ko darīsi tagad? Es tev prasu? Sūtīsi viņu nosalt Sibīrijas taigā? Un mūs? Mūs arī?!

-  Kundze, lūdzu, nomierinieties! - Ilvars teica. - Un velti netērējiet laiku! Labāk savāciet visu, kas jums tur var noderēt! Un atcerieties! Ne jau es jūs arestēju un ne es jūs izsūtu uz Sibīriju! To dara padomju vara! Es tai tikai palīdzu.

Pēc tam Ilvars mani asi parāva aiz rokas un ieveda istabā, kur mēs toreiz pirmo reizi mīlējāmies mājās.

-   Paklausies! - viņš man klusi teica. - Ne jau es to esmu izdomājis! Ceru, ka tu saproti. Kāpēc tu atrodies šeit? Kādēļ nepaliki Dzirnavu ielas dzīvokli? Bet kā nu ir, tā ir! Teikšu atklāti - man pret tevi ir baigā cemme! Taču nevis kā pret buržuju meitiņu, bet gan kā pret sievieti, kuru esmu mīlējis!

Tu domā, man bija patīkami redzēt, kā tu vienlaikus salaid gan ar mani, gan Ēriku, gan dažiem citiem? Nē, man tas bija pat ļoti nepatīkami! Taču es neesmu ļauns. Tu zini. Lai tava mutere bļauj uz mani, ko grib! Es zinu, ko daru! Un zinu, ka tomēr negribu tev atriebties! Tāpēc, Eva…

Ilvars ātri pieskrēja pie loga un to spēji atrāva vaļā. Aiz loga smaržoja mūsu lielais dārzs, bet tālāk aiz sētas atradās Lipsku māja.

-  Bēdz! - Ilvars negaidīti pavēlēja. - Laidies! Neviens tev pakaļ nedzīsies! Vakarā vai rīt varēsi atgriezties un mierīgi dzīvot tālāk! Bet tagad davaj! Un atceries! Atceries, Eva, - cilvēks nav ne labs, ne ļauns. Viņš vienkārši ir tāds, kādam būt viņu piespiež apstākļi. Un vēl varbūt kāda loma viņa rīcībā ir naidam vai mīlestībai. Bet tagad viss! Joz!

Es, ilgi nedomādama, izlēcu pa logu un patiešām, ko kājas nes, ārprātīgā ātrumā jozu līdz sētai, pārlēcu tai pāri un nākošajā mirklī jau atrados Lipsku dārzā.

Vēlāk man kļuva žēl, ka neiznāca atvadīties no audžutēva Edmunda, kurš 1942. gada novembrī Soļikamskas darba nometnē nomira bada nāvē. Neatvadījos arī no Irēnas, toties šī ļoti smalkā un fiziski vājā sieviete kaut kādā gluži vai neticamā kārtā tomēr bija spējusi izturēt piecpadsmit gadus ilgo Sibīrijas izsūtījumu, un mēs atkal satikāmies 1956. gada vasarā šai pašā mūsu vecajā mājā…

Bet toreiz, tikusi pāri sētai, es tūlīt ielīdu biezā ceriņ- krūmā un pārbijusies gaidīju, kas notiks tālāk. Tiešām, neviens pakaļ nedzinās. Pēc neilga laika redzēju, kā pa ielu aizbrauc smagā automašīna, kuras kravas kastē, viens otru apskāvuši, sēdēja divi cilvēki, kas, var teikt, vienā mirklī bija zaudējuši visu - gan lielu bagātību, gan brīvību, gan arī pieņemto bērnu, kuru viņi divdesmit divus gadus tomēr bija izjutuši kā pašu radītu…

Izlīdusi no ceriņkrūma, pēc dažiem mirkļiem jau klauvēju pie Lipsku mājas durvīm. Pagāja vēl neliels brīdis, un manā priekšā ļoti pārsteigta stāvēja Silvija.

-   Eva… - viņa čukstēja. - Kā tu te gadījies?

-  Silvij… - trīcošā balsī teicu. - Nupat uz Sibīriju aizveda Račinskus…

-   Kā tad tā? - Silvija seju izmainīja bailes. - Kāpēc?

-   Nezinu. Teica - tāpēc, ka esot buržuji un darbaļaužu ekspluatatori.

Vēl vairāk pārsteigta, pat šokēta jutos, kad šo civilo palīgu vidū pēkšņi ieraudzīju… Ilvaru!

Silvija, vērīgi paskatījusies apkārt, mani strauji saķēra aiz rokas un rāva pāri mājas slieksnim.

-  Ātri! - viņa teica. - Pazūdam!

Silvijas māte, jau novecojusī Velta, mani kā agrāk mīļi sagaidīja, tūlīt apsēdināja istabā pie galda, uzlika virtuvē vārīties tēju un sāka gatavot ēdienu.

-  Vai tevi viņi neaiztika? - Silvija painteresējās.

-   Man izdevās aizbēgt, - es atbildēju.

-     Kā? - Silvija pārsteigta iesaucās. - Aizbēgt no bruņotiem vīriem?

-     Man ļāva aizbēgt kāds civilists. Par laimi, tas izrādījās man pazīstams puisis.

-   Tu domā, viņi tevi nemeklēs?

-     Tas puisis teica, ka ne. Tu, Silvij, neuztraucies! Es jau šovakar atgriezīšos mājās.

-        Kur tu līdz šim dzīvoji? Račinskas kundze man vairākkārt sūdzējās… Tu aizgāji pie kāda vīrieša?

-       Nē, - mazliet rūgti pasmaidīju un atkal sevī sajutu asu spītu, kas manā apziņā vienmēr iecirtās tad, kad kaut vismazākā mērā tika aizskartas manas jūtas vai apšaubīts tas, ko gribēju darīt. - Es aizgāju uz krogu! Es tur dziedāju un dejoju! Jā, tur bija arī vīrieši! Neko neesi dzirdējusi? Irēna tev neko nestāstīja?

-  Viņa jutās ļoti apbēdināta…

-        Protams! Viņa gribēja, lai es kļūtu par pasaulslavenu operdziedātāju! Iespējams, tas nemaz nebūtu slikti, taču… Manī diemžēl netek dižciltīgo poļu aristokrātu asinis! Manī vārās pavisam cita zupa!

Silvija spēji satrūkās un atkal ļoti pārsteigta skatījās uz mani plati ieplestām acīm.

-   Ko tu ar to gribi teikt?

-   Es jau pateicu! Izrādās, es nemaz neesmu viņu meita!

Silvija spēji novērsās, apsēdās un zemu nolieca galvu. Ilgi

klusēja. Varēja dzirdēt, kā virtuvē šķind trauki, bet istabā man blakus uz galdiņa neciešami skaļi tikšķ liels modinātājpulkstenis.

-        Ja tu neesi Račinsku meita… - Silvija beidzot pacēla galvu un ar savādi stingu skatienu raudzījās man tieši acīs. - Kā meita tad tu esi?

Par tik muļķīgu jautājumu tikai pasmīnēju. Taču Silviju labi sapratu. Droši vien viņai nebija viegli pēc divdesmit diviem gadiem pēkšņi atzīties vēl viena sava bērna esamībā…

Lēnām piecēlos, piegāju pie Silvijas un viņas priekšā noslīdēju uz ceļiem.

-  Silvij… - es klusi teicu. - Tev toreiz bija ļoti grūti?

Acīmredzot Silvija vēl joprojām nespēja noticēt, ka es nez

kādā ceļā beidzot esmu uzzinājusi tik ilgi slēpto patiesību.

-        Kad… grūti? - viņa nobijusies, vai vismaz ārkārtīgi satraukta, prasīja.

-        Tad, kad tu mani, tikko piedzimušu, noliki pie Račinsku mājas durvīm, - es sacīju. - Nedomāju, ka tu to darīji vieglprātības dēļ. Droši vien tev bija daudz nopietnāks iemesls. Vienīgi… Tu šad tad tomēr varēji kaut kā izrādīt, ka esi man kaut kas vairāk nekā tikai kaimiņiene vai pie Simsoniem un Račinskiem bieži rīkoto viesību dalībniece. Tu taču galu galā tomēr esi mana īstā māte…

Silvija nodrebēja, strauji paliecās uz priekšu, ar abām rokām satvēra manu galvu, sāka to glāstīt un konvulsīvi raudāt. Es jutu viņas asaras kā karstus ugunsziedus krītam uz manām rokām un matiem un sapratu, ka pašlaik no viņas plūst viss gadiem ilgi aizturētais mātes maigums, sāpes, rūgtums par tik traģisku apstākļu sakritību, bailēm zaudēt vīru, stāvokli sabiedrībā un beigu beigās arī zināmu bagātību, kas viņai kā Simsonu ģimenes loceklei likumīgi pienācās. Daudz vieglāk bija mani nolikt pie svešu cilvēku mājdurvīm, nekā visu to zaudēt. Es vēl varu priecāties, ka viņa mani toreiz vienkārši neiesvieda Daugavā!

Taču galvenais, kā Silvija man vēlāk pastāstīja, tomēr nav bijušas bailes pazaudēt ne Viesturu, ne Simsonu naudu, bet gan patiess riebums pret mani kā grāfa Herberta fon Helmaņa radītu būtni…

Bet kur bija un ir mana vaina?

-   Tu man piedosi? - Silvija, mazliet apturējusi asaru plūdus, jautāja.

-   Nē, - es atbildēju. - Kas man tev vispār ir jāpiedod? Man bija brīnišķīgi audžuvecāki, vēl brīnišķīgāka bērnība un jaunība, vienīgi pēdējā laikā… Taču šķiet, Irēna beidzot sāka mani saprast. Kas ar viņiem tagad notiks?

-  Katrā ziņā nekas labs, - Silvija sacīja. - Jācer, ka mums tas ies garām.

-   Jūs esat strādnieku dzimta. Jūs neviens neaiztiks.

-   Eva… - Silvijai atkal mazliet aizlūza balss. - Kā tu tomēr uzzināji patiesību?

-  Man to vakar izstāstīja tavs bijušais vīrs, - es atbildēju. - Viesturs Simsons. Arī viņam pašlaik iet grūti.

Silvija nedaudz pagrieza galvu sāņus un skumīgi skatījās uz grāmatplauktā noliktu palielu Viestura fotogrāfiju.

-   Tu viņu mīlēji? - es prasīju.

-  Jā, - Silvija apstiprinoši pamāja ar galvu. - Es viņu mīlēju tik stipri, ka, cerēdama viņam izglābt dzīvību, sāku gulēt ar to Helmani… Stulbi, vai ne?

22. nodaļa

Jau nākamajā dienā pēc Račinsku izvešanas es pametu Dzirnavu ielas dzīvokli un atkal atgriezos savās īstajās mājās. Pārvākties palīdzēja Ēriks, kurš gan uzstājīgi ieteica to nedarīt.

-   Viņi tur var atgriezties, - viņš drūmā balsī teica.

-   Ko? Račinski?

-   Krievi, - Ēriks atbildēja. - Un Ilvars.

-  Viņš nezinās, ka tagad atkal dzīvošu Iļģuciemā.

-  Ja viņš ir sasējies ar čekistiem, tad zinās visu.

Un tomēr kārtējo reizi spītīgi paliku pie sava. Risks, protams, pastāvēja, taču sliktākajā gadījumā es tomēr varētu mēģināt viņiem iestāstīt, ka pati nevienu neesmu ekspluatējusi. Tieši otrādi! Ekspluatēja mani! Un savu maizīti pelnīju, sūri grūti strādādama nakts stundās.

Taču bailes nepārgāja. Tagad katru jaunu dienu sagaidīju ne vairs ar pierasto prieku un laimes sajūtu par savu esamību, bet gan ar bažām par iespējamu krasu dzīves pavērsienu. Protams, uz vissliktāko pusi.

Varbūt iluzorisku, taču kaut nelielu drošības sajūtu sniedza Ēriks un blakusmājā dzīvojošā Silvija un vecmāmiņa Velta. Jāsaka gan atklāti, ka Silvija, mana īstā māte, tā arī līdz sava mūža beigām pret mani nekādu īpašu tuvību neizjūta. Rūgtās atmiņas un gadi bija darījuši savu. Mēs satikām labi, taču īstenībā tā arī palikām svešas.

Kad uzzināju par Ērika arestu, ilgi raudāju, līdz pusnaktij dzēru degvīnu un nolādēju Ilvaru.

Tā laikam arī ir, ka visi noziegumi un pretīgākās nelietības vienmēr tiek pastrādāti mīlestības vai naida rosināti. Ilvars Ērikam atriebās ne tik daudz par to, ka viņš bija mans mīļākais, bet galvenokārt tāpēc, ka Ēriks atklāti neieredzēja padomju varu un Ilvaram to vairākkārt teica tieši sejā. Ilvars laikam patiešām bija kļuvis pārliecināts komunists. Bet kāpēc tad viņš man ļāva izbēgt no izsūtījuma uz Sibīriju? Tātad viņā tomēr vēl bija palicis kaut kas no mīlestības, no žēluma?

Nezinu. Taču pēc Ērika aresta Ilvars no manas jūtu pasaules pazuda. Es pret viņu pilnīgi atsalu un gandrīz vai nožēloju, ka tāds izrādījies mans pirmais vīrietis. Lai gan tai pašā brīdī sapratu, ka ir neizmērojama atšķirība starp to, kas notika toreiz un kas notiek tagad. Ka ir milzīga starpība starp to, kādi mēs bijām toreiz un kādi esam pašlaik. Laiks kā podnieks mālus mūs nepārtraukti mīca un pārveido, līdz paši cits citu vairs nepazīstam.

1941. gada 1. jūlija dienā Rīgu pilnīgi ieņēma vācieši, un jau vakarā gar manu māju uz Spilves aerodromu pabrauca garām pirmā vācu armijas kravas automašīnu un motociklistu kolonna.

Pēc dažām nedēļām pie durvīm kāds pieklauvēja. Tās atvērdama, sev priekšā ieraudzīju stalta auguma, skaistu un jaunu vācu kara lidotāja formā tērptu vīrieti.

-   Valters Krauze, - viņš laipni stādījās priekšā.

Nezinu, kur viņš bija padzirdējis, ka mājā dzīvoju viena

un esmu neprecējusies. Taču nepārprotami pie manis bija atnācis kā pie sievietes. Es ģimnāzijā biju mācījusies vācu valodu un man nekādas grūtības nesagādāja ar viņu sarunāties. Viņš bija jauks, interesants cilvēks, daudz stāstīja par savām mājām Lībekā, par māti un māsu, un kā karojis Francijā un Norvēģijā, cik grūta ir karavīra dzīve un cik jūs, Eva, esat brīnišķīga sieviete…

Protams! Kā gan citādi? Es patiešām biju brīnišķīga.

Viņam pūlēties daudz nevajadzēja. Jau nākamajā dienā mēs kļuvām mīļākie.

Rudenī viņu pārcēla uz Ļeņingradas fronti un viņš no manas dzīves pazuda.

Pēc neilga laika pie durvīm atkal skanēja klauvējieni, un es ieraudzīju citu lidotāja formas tērpā ģērbtu vācu virsnieku.

-   Valters Krauze bija mans draugs, - viņš teica. - Mani sauc Bruno Veinbergs.

Tā bija iepazīšanās vizīte. Divas dienas vēlāk mēs tāpat kļuvām mīļākie.

Pēc mēneša arī Bruno pazuda. Ceru, viņš, savā degošajā lidmašīnā triekdamies Volhovas purvā, vēl pēdējā mirklī mani atcerējās kā jauku latviešu meiteni… Esmu pārliecināta - viņa nāve būtu daudz briesmīgāka, ja es, kaut īslaicīgi, nebūtu ienākusi viņa dzīvē.

Un tad jau gandrīz vai ik mēnesi pie manis ieradās cits virsnieks - viņu vārdi man jau sen ir izgaisuši no atmiņas.

Varat par mani domāt, ko gribat, bet es devu visiem. No tā ne mazākā mērā ne kaunos, ne to nožēloju. Kā jau esmu teikusi, man pašai tas ārkārtīgi patika un, ja tas kādu iemeslu dēļ nenotika ilgāku laiku, es gan fiziski, gan garīgi jutos ļoti slikti. Otrkārt - kara laikā ar pārtiku bija visai bēdīgi. Pastāvēja kartiņu sistēma un man vienai ar saņemto, kaut ne visai, tomēr it kā pietika. Taču vācu lidotāji, būdami labi apgādāti, man nesa un dāvināja to, ko uz pārtikas kartiņām dabūt nebija iespējams un par ko citi varēja tikai sapņot.

Un treškārt. Varbūt to izskaidrot ir visgrūtāk, bet tai pašā laikā arī visvieglāk. Visi pēdējo gadu notikumi - gan krievu armijas ienākšana Latvijā, neziņa un uztraukums par nākotni, padomju varas nodibināšana, arvien biežāka pazīstamu cilvēku pazušana, Alhambras slēgšana, nelaimīgais Viesturs Simsons, kuram nācās bēguļot, audžuvecāku arests un izsūtīšana uz Sibīriju, Ilvara nekrietnā nodevība un tai pašā laikā arī nepārprotami cēlais žests, ļaujot man aizbēgt, un Ērika, mana labākā drauga, arests, un kara sākums, un visa dzīve, kas varēja beigties jebkurā brīdī un vietā… - tā vai citādi uz mani tomēr atstāja jūtamu iespaidu.

Nekas vairs nebija stabils un drošs. Nekas vairs nebija noteikts un rītdienai noderīgs. Dzīve un tev atvēlētais laiks - tikai vienam mirklim. Patiesībā tas bija visai baigi, lai gan vienlaicīgi tur bija arī kaut kas skaists un vilinošs. Jūtas un visi nervu galiņi saasinājās kā griezoši uztrīti naži. Sajūta, ka šī var būt mūža pēdējā diena, iespējams, dzīvei un visam, ko cilvēks dara, dod daudz lielāku jēgu un svaru nekā apziņa, ka priekšā ir vēl ļoti garš mūžs un tu visu vēl paspēsi…

Bet jāpaspēj jau šodien. Kāpēc gaidīt rītu, ja tas vispār var nepienākt?

1941.-1942. gada ziema bija neparasti auksta. Šķiet, aukstākā, kāda Latvijā vispār jebkad bijusi. Spilves aerodroma apkārtnē šai bargajā salā vasaras formas tērpos - bez šineļiem! - strādāja daudzi Sarkanās armijas karagūstekņi un Salaspils nometnes ieslodzītie. Viņi tur būvēja dažādus aerodromam vajadzīgus pievedceļus - starp citu, tie vēl joprojām ir saglabājušies! - un dažādas ēkas, acīmredzot kara materiālu noliktavas.

Žēl bija raudzīties uz šiem cilvēkiem, kas vāciešu skatījumā nekādi cilvēki vairs nebija. Beztiesīgs karagūsteknis vai ieslodzītais… Kas vēl nožēlojamāks var būt?

Valters Krauze bija jauks, interesants cilvēks, daudz stāstīja par savām mājām Lībekā, par māti un māsu, cik grūta ir karavīra dzīve un cik jūs, Eva, esat brīnišķīga sieviete…

Kādu vakaru pie mājas durvīm atkal dzirdēju klusus klauvējienus. Būdama pārliecināta, ka ieradies kārtējais kavalieris, steidzos atvērt. Taču pārsteigumā sastingu. Manā priekšā pārsalis, acīm redzami arī ļoti slims un ārkārtīgi izsalcis stāvēja kāds bezgala novārdzis jauns bijušais sarkanarmietis. Es jau biju dzirdējusi, ka daži no krievu kara- gūstekņiem ar atļauju vai bez tās staigā pa tuvākajām mājām, lūgdami kaut ko ēdamu. To darīja arī šis gūsteknis. Viņš neko neteica, viss trīcēja un, skumji raudzīdamies, pret mani lēnām lūgdams izstiepa savas kailās, zilimelni nosalušās rokas…

Pirmajā mirklī nespēju attapties. Tad, atjēgusies un visu sapratusi, tūlīt viņu aicināju ienākt. Viņš it kā domāja, it kā baidījās, tad tomēr ienāca mājā. Es viņu nosēdināju kurošas krāsns priekšā, uz viņa pleciem uzmetu segu, uzvārīju tēju un pagatavoju vakariņas.

Mani pārņēma gandrīz vai ārprātam līdzīgs žēlums. Laikam tā bija pirmā reize, kad tik tuvu un skaidri redzēju kaut ko tik sāpīgi atbaidošu - to, ko viens cilvēks var nodarīt otram; to, kā viena vara, cenšoties iznīcināt līdzīgas ideoloģijas valsti, spēj tik ļoti pazemot cilvēka cieņu un viņu fiziski lēnām iznīcināt.

Tai mirklī es, protams, nedomāju, ka tieši tobrīd tūkstošiem kilometru no šejienes Soļikamskas vergu nometnē bada nāvē mirst arī mans audžutēvs Edmunds Račinskis un simtiem citu no Latvijas aizvesto cilvēku; ka tieši tai brīdī drausmīgajā Sibīrijas aukstumā kopā ar citām latviešu, igauņu, lietuviešu un ukraiņu sievietēm, tāpat badā novārgusi, smagas dzelzceļa sliedes cilā mana audžumāte, vienmēr tik smalkā, labi koptā un fiziski vājā Irēna Račinska…

Tai brīdī savā priekšā redzēju tikai smagu ciešanu pārņemtu, izsalkušu un lēnām mirstošu krievu tautības jaunekli un man bija vienalga, vai šis cilvēks ir ģērbies smokingā, vācu vai krievu armijas formas tērpā. Šis cilvēks bija atnācis lūgt palīdzību, lūgt kripatiņu siltuma un gabalu maizes. Es viņam to neliedzu.

Karagūsteknim bija drudzis. Es viņu apguldīju gultā, apsedzu un iedevu iedzert divas aspirīna tabletes. Varbūt uz īsu brīdi viņam kļuva vieglāk. Viņš pamāja ar roku, aicinādams mani apsēsties blakus.

Apsēdos. Zēna acis bija dziļi iekritušas, vaigu kauli izspiedušies, lūpas zilganas un balss vārga. Viņš kaut ko stāstīja, acīmredzot ļoti vēlēdamies man ko svarīgu pateikt. Es uzmanīgi klausījos, taču, nezinādama krievu valodu, no viņa teiktā nesapratu ne vārda. Bet viņš runāja un runāja, un man šķita, ka viņš stāsta par savu bērnību kādā no Arhangeļskas novada sādžām, cik tur bijis skaisti gan ziemā, kad bieži skatījušies fantastiskas ziemeļblāzmas, gan vasarā, kad ziedējuši dārzi, pļavas un upes bijušas pilnas ar zivīm; un kā pēc tam ciemā iebraukuši vairāki vīri ādas mēteļos, dibinājuši kolhozu un visiem zemniekiem atņēmuši gan lopus, gan sēklas graudus. Kā sācies drausmīgs bads un cilvēki miruši kā rudeņos mušas. Un kā vēl pēc dažiem gadiem puse no sādžas iedzīvotājiem arestēti par kaitniecību, jo kolhozs galīgi izputējis, un kā pēc tam viņš iesaukts armijā, pulks atsūtīts uz Latviju un, karam sākoties, viņi pie Daugavpils, nemākulīgas vadības un negaidīta vācu trieciena dēļ, nokļuvuši ielenkumā un, dzīvības glābdami, padevušies gūstā. Un vēl viņš bieži pieminēja kādu Mariju, nezinu, vai tā bija viņa māte vai meitene, taču bija skaidrs, ka neviena no viņām savu dēlu vai nākamo vīru nekad vairs neredzēs.

Kad viņš apklusa, es savukārt sāku stāstīt par sevi. Viņš, dabiski, nezinādams latviešu valodu, tāpat nesaprata nevienu vārdu, bet tas jau vairs nebija svarīgi.

Mēs viens otru sapratām.

Un es, ne mazāk noskumusi kā viņš, stāstīju par savu skaisto un bezrūpīgo bērnību, kas pagājusi šai skaistajā mājā, bagātībā un lielā pārticībā, un par brīnišķīgajiem ģimnāzijas gadiem, un par to, ka pie mums agrāk nevienam cilvēkam viņa īpašumu nost neņēma, bet tieši otrādi - valsts darīja visu, lai iedzīvotāji kļūtu pēc iespējas turīgāki un laimīgāki. Un stāstīju par savu pirmo zēnu un vīrieti, par trako, piedzīvojumiem bagāto dzīvi Alhambrā, par mīlestību un nodevību. Stāstīju par cilvēku nežēlastību citam pret citu un tai pašā laikā par apbrīnojamu žēlsirdību un cilvēciskumu. Teicu, ka es vispār nezinu, kas cilvēks īstenībā ir - mazliet kultūru apguvis un kādu valodu iemācījies zvērs vai tik tiešām Dieva radīta būtne, kam šai pasaulē paredzēta pavisam cita misija? Bet kāpēc tādā gadījumā tu, novārdzis un pazemots, sakauts un sagūstīts, atrodies šeit - svešā zemē starp saviem ienaidniekiem? Un kāpēc mani audžuvecāki, absolūti nevainīgi cilvēki, kuri saviem līdzcilvēkiem ir darījuši tikai labu, gādājuši darbu un peļņu iztikai, pašlaik atrodas tālu no savas dzimtenes un pazemoti mirst bada nāvē gluži kā tu?

Tu - svešās armijas uzvarētais karavīri Tu neesi atnācis pie ienaidnieka. Mans ienaidnieks var būt vienīgi tas, kas man personīgi nodarījis ko ļaunu. Tu nāci pēc žēlastības un to arī saņēmi. Iespējams, tikai tāpēc, ka man arvien biežāk pašai gribas, lai arī mani kāds beidzot pažēlotu.

Nākamās dienas rītā viņš nomira. Dažus mirkļus pirms aiziešanas mūžībā viņš vārgi pasmaidīja, varbūt juzdamies pat savdabīgi laimīgs, ka viņam nav jāmirst ne kaujas laukā, ne karagūstekņu nometnē, bet no dzīves jāaiziet tik skaistā

un grezni iekārtotā mājā, kāda viņam nav rādījusies pat sapņos. Un blakus kā pasaku princese sēž apbrīnojami skaista meitene, kura, iespējams, simbolizē arī pārējās pasaules sievietes ar visu, kas viņās ir labs un slikts.

Es nezināju, ko darīt tālāk. Kā par laimi vai nelaimi, apmēram pēc stundas ieradās mans pēdējā laika mīļākais, tāpat kā iepriekšējie, vācu armijas lidotāja formas tērpā, šķiet, majora dienesta pakāpē. Ja atmiņa neviļ, viņu sauca Henrihs. Viņš vai turpat pie durvīm mani tūlīt jau sāka skūpstīt, spaidīt krūtis un savu kreiso roku pār manu vēderu laist arvien zemāk…

-   Henrih, pagaidi! - es teicu. - Mēs šeit neesam vieni!

-        Kas tad vēl ir atnācis? - viņš tūlīt prasīja. - Roberts, Johans? Vai par to jāuztraucas? Darīsim kā francūži - trijatā būs jautrāk!

-   Es nezinu kā viņu sauc, - sacīju. - Bet viņš ir miris.

Henrihs ieskrēja te vienā, te otrā istabā, līdz beidzot ieraudzīja mirušo krievu karagūstekni. Tas viņu ļoti nepatīkami pārsteidza.

-   Kā viņš te nokļuva?

-  Vakar vakarā vienkārši pieklauvēja pie durvīm…

-   Kāpēc?

-  Viņš bija izsalcis un nosalis. Pilnīgi bez spēka.

-   Tālāk!

-        Es viņu pabaroju un pēc tam apguldīju. No rīta viņš nomira.

-   Kāpēc tu to darīji?

-   Es jau teicu. Viņš bija izsalcis un ļoti nosalis.

-        Tādam viņam arī vajadzēja palikt! - Henrihs auksti pateica. - Tev tagad var sanākt lielas nepatikšanas.

-   Ko sliktu esmu nodarījusi?

-   Tu esi sniegusi palīdzību mūsu valsts ienaidniekam!

-   Ko tu runā! Viņš man nebija nekāds ienaidnieks!

-   Tev - varbūt. Taču viņš bija Vācijas ienaidnieks.

-   Pat tagad. Gūstā kritis?!

-   Jā, Eva. Pat tagad!

-   Man viņš bija tikai lielā nelaimē nokļuvis cilvēks.

-       Izbeidziet, Račinskas jaunkundz! - Henrihs uzreiz kļuva oficiāls un pārgāja uz jūs. - Šodien neviens vairs nav tikai cilvēks vien! Cilvēks vispār! Ir tie, kas cīnās par Vācijas, Fīrera un nacionālsociālistiskās ideoloģijas uzvaru visā

pasaulē, un tie, kas tam pretojas! Šis arī pretojās un viņam par to vajadzēja izciest sodu! Bargu sodu! Bet uzradās viena žēlsirdīga latviešu jaunkundzīte, kas atļāva nomirt savas mājas gultā, lai gan viņam vajadzēja nosprāgt karagūstekņu nometnē! Šim krievam palīdzēdama, tagad arī jūs esat kļuvusi mūsu valsts ienaidniece!

Skumji pasmaidīju. Nekad neesmu spējusi saprast tos cilvēkus, kuri, runādami par savas valsts interesēm, aizmirst visu cilvēcisko. Nupat vēl šis lielais savas dzimtenes patriots alkatīgi grābstījās gar manām krūtīm, bet, ieraudzījis mirušo pretinieka armijas karavīru, acumirklī aizmirsa sava nāciena mērķi un mani tūlīt ieskaitīja savos ienaidniekos! Tā notika arī ar daudzu krievu un latviešu domāšanu.

Kas notiek cilvēku prātos? Vai mēs vispār esam garīgi veseli?! Kas tā ir par tādu drausmīgu lietu - vācu nacistu, krievu komunistu vai latviešu nacionālradikālā ideoloģija? Kāpēc tā tik bieži šīs ideoloģijas nesējā spēj iznīcināt vai vismaz stipri apslāpēt vienkāršas cilvēciskas jūtas un pat seksuālo tieksmi, tās vietā nervu sistēmā un apziņā kā dzelzsbetona masā iedzenot pienākumu pret valsti, tautu vai attiecīgo ideju!

Tas viss bija tik nožēlojami, tik pretīgi un necilvēciski, ka es līdz pat šodienai pret šādiem idejiskiem, bet patiesībā garīga truluma pārņemtiem cilvēkiem izjūtu dziļu nepatiku.

-   Kas tagad notiks? - klusi jautāju.

-   Man par šo gadījumu jāziņo attiecīgajām valsts drošības iestādēm, - Henrihs paskaidroja.

-   Bet tu taču to vari arī nedarīt! - pārsteigta iesaucos.

-   Tāda ir kārtība!

-    Man šķiet, ka šai gadījumā tu šo kārtību vari arī neievērot.

-   Nevaru!

-   Kāpēc?!

-   Tāpēc, ka uz šādas kārtības pamata turas visa mūsu valsts! Un jo vairāk būs tādu, kas šo noteikto kārtību ievēros, jo lielākas izredzes ilgstošai valsts pastāvēšanai! Es negribu, lai tā aiziet bojā! Es vēlos, lai mana Lielvācija valdītu pār visu pasauli, bet mēs pār visiem cilvēkiem! Mērķis ir skaists un tas attaisno visu!

Savādi, bet pēckara gados un vēl ilgi pēc tam tieši tāpat runāja un domāja arī komunisti.

Baigs mērķis un vēl baigāki līdzekļi tā sasniegšanai.

Henrihs aizgāja. Pēc stundas pie mājas piebrauca kravas automašīna un vairāki vācu zaldāti mirušo karagūstekni aizveda. Nākamajā rītā mājas priekšā atkal izdzirdu motora rūkoņu. Šoreiz tā bija vieglā automašīna. No tās izkāpa divi melnās formās tērpti vācu virsnieki, mani arestēja un aizveda vispirms uz Reimersa ielu - uz pašreizējo Iekšlietu ministrijas ēku, kur tad atradās gestapo. Tur noturēja divas dienas, nopratināja, pēc tam nez kāpēc pārveda uz vācu drošības dienesta (SD) galveno ēku tagadējās Baznīcas un Elizabetes ielas stūrī.

Mani ieveda diezgan palielā kabinetā, kur aiz tumšbrūna rakstāmgalda sēdēja pusmūža vīrs melnajā SD virsnieka formas tērpā ar vienu sudrabaini spožu uzpleci uz labā pleca un diviem grezniem Dzelzs krustiem - pie kakla un krūtīm.

-  Lūdzu, sēdieties! - viņš laipni sacīja un ar roku parādīja uz lielu, tāpat tumšbrūnu ozolkoka krēslu.

Apsēdos. Nekādas lielās bailes nejutu. Taču uztraukusies biju pamatīgi. Nodomāju, ka laikam patiešām būšu iekritusi mēslos līdz ausīm. Taču melnās formas īpašnieks bija pieklājīgs un laipns. Prātā gan pazibēja kaut kad agrāk dzirdētais, ka tieši šie laipnie un pieklājīgie beigās izrādoties visnežēlīgākie izmeklētāji! Taču tik daudz tomēr sapratu, ka šis vīrs nav nekāds vienkāršs izmeklētājs! Visticamāk, viņš ir visu izmeklētāju priekšnieks.

-  Vai Eva Račinskas jaunkundze? - Viņa balss bija samtaini mīksta.

-Jā.

-   Kā jūtaties aresta laikā?

-  Ļoti slikti.

-  Vai tikāt fiziski ietekmēta?

-  Nē. Mani pratināja latvieši. Mazliet rupji un brutāli, jā, bet tā… Neko nesūdzos.

-   Jūs domājat, ka vācieši pret jums būtu izturējušies sliktāk?

-   Es vispār nekad nebiju iedomājusies, ka ar mani kaut kas tamlīdzīgs varētu notikt! Vai es patiešām esmu arestēta?

-   Protams!

-   Par ko?

-  Jūs esat sniegusi palīdzību mūsu valsts ienaidniekam! - virsnieks, balsi nepacēlis, man skaidroja to pašu, ko Henrihs.

Kabinetā aiz tumšbrūna rakstāmgalda sēdēja pusmūža vīrs melnajā SD virsnieka formas tērpā ar vienu sudrabaini spožu uzpleci uz labā pleca un diviem grezniem Dzelzs krustiem - pie kakla un krūtīm.

- Bet likums, kas izdots okupēto teritoriju iedzīvotājiem, skaidri pavēl, ka jebkura palīdzība žīdiem, komunistiem vai citiem valsts ienaidniekiem ir stingri aizliegta un šī likuma pārkāpējiem līdz ar to draud ilgstošs ieslodzījums darba nometnē vai pat nāvessods!

Es nobālu, pēkšņi sajuzdama stipras bailes un pirmo reizi sapratusi, ka tikai ar savu sievišķību un skaistumu varu arī neizglābties…

-  Virsnieka kungs! Cilvēks, kas slims, izsalcis un nosalis man lūdz gabaliņu maizes… Man viņu vajadzēja dzīt prom? Bet es to nevarēju! Esmu sieviete un man ir sirds…

-  Es saprotu, - virsnieks sacīja, pasmaidīja un pēkšņi atmani sāka runāt diezgan skaidrā latviešu valodā! - Taču

cilvēciski attaisnojams žēlums, vismaz pašlaik kara laikā nevar un pat nedrīkst izpausties jebkuros apstākļos! Tas nu gan tā kā būtu jāzina! Bez tam… Es skatos, jūs esat ļoti skaista sieviete… Pat neparasti skaista! Vai gadījumā neesat aktrise?

-  Paldies par komplimentu, - sacīju. - Es zinu. Vācu virsnieki vismaz pret sievietēm vienmēr izturas džentlmeniski. Paldies arī jums!

Virsnieks pasmaidīja, taču tūlīt viņa sejā kaut kas strauji izmainījās un tā kļuva kā akmenī izcirsta.

-   Vai jūs vispār apjēdzat, kur pašlaik atrodaties? - viņš bargi prasīja.

-   Ne visai, - es vientiesīgi atbildēju. - Drošības policijā?

-   Tā gan, jaunkundz! - virsnieks sacīja. - Drošības policijā! Kā tad paliek ar manu jautājumu? Ar ko jūs nodarbojaties?

-   Agrāk dziedāju un dejoju naktsklubā Alhambra. Bet pašlaik…

-  Vai esat Darba dienesta uzskaitē?

-  Protams! Spilves lidostas virsnieku klubā divreiz nedēļā uzstājos ar nelielu izklaides programmu.

-   Tas ir labi, - virsnieks sacīja. - Es izlasīju Henriha Bukholca paskaidrojumu. Jums esot liela piekrišana mūsu karavīru vidū. Tā ir?

-   Tiešām, - es apstiprināju. - Vācu lidotāji par mani ir sajūsmā un domāju, tas viņiem palīdz gūt lielus panākumus kaujas laukos…

Virsnieks atkal pasmaidīja.

-  Par to arī mūsu pateicība un… piedošana, - viņš negaidīti pateica. - Tas nebūtu prāta darbs tik jauku sievieti sapūdēt koncentrācijas nometnē vai vienkārši nošaut! Jūs Vācijai vēl varat dot daudz ko labu. Starp citu. Eva Račinska. .. Vai esat poliete?

-  Nē, - es atbildēju. - Mana māte ir latviete. Tēvs vācietis.

-   Vācietis? - virsnieks pārjautāja un uzmanīgi uz mani paskatījās.

-   Jā, - es turpināju. - Astoņpadsmitajā gadā viņš Rīgā atradās vācu armijas sastāvā. Šķiet, pretizlūkošanā. Pulkvedis grāfs Herberts fon Helmanis.

Virsnieka seja krasi pārvērtās. Tajā liels izbrīns sajaucās ar acīm redzamu apmulsumu. Viņš lēnām piecēlās, apgāja apkārt lielajam rakstāmgaldam un nostājās man blakus.

-   Vai jūs zināt, kā mani sauc?

-  Nē. Virsnieks, kas mani pavadīja, pārjums neko neteica.

-   Lūdzu, atkārtojiet vēlreiz! Kā sauc jūsu tēvu?

-        Grāfs Herberts fon Helmanis, - sacīju. - Es pat vienreiz biju nejauši nokļuvusi viņa tēva pilī! Bet toreiz vēl nezināju, kas ir mans īstais tēvs.

-   Kad jūs to uzzinājāt?

-   1941. gada vasaras sākumā.

-   Kā sauc tavu māti?

-   Silvija Simsone.

-   Kur viņa dzīvo?

-        Iļģuciemā. Palangas ielā trīspadsmit. Bet toreiz, astoņpadsmitajā gadā, viņa dzīvoja lielajā Simsoniem piederošajā piecstāvu namā Tērbatas ielā.

-        Tu esi neprecējusies. Kāpēc tu neesi Simsone, bet Ra- činska?

-        Mātei tas grāfs pazuda. Acīmredzot tika aizkomandēts uz Vāciju, vai vienkārši viņu aizmirsa. Taču māte bija precējusies. Vīrs arestēts, pēc tam atbrīvots un drīz viņam vajadzēja atgriezties mājās. Kur viņa mani būtu likusi? Māte nolēma no manis atteikties un nākamajā dienā pēc dzemdībām nolika pie Račinsku mājas durvīm. Pēc tam viņi mani adoptēja.

-   Kā sauca Silvijas vīru?

-   Viesturs Simsons.

-   Par kādu noziegumu viņš toreiz tika arestēts?

-       Par atentāta mēģinājumu pret Vācijas ķeizaru Vilhelmu Otro.

Virsnieks smagi nopūtās, negaidīti uzlika plaukstu uz mana pleca, to mazliet paspieda, tad atgriezās aiz rakstāmgalda, apsēdās un ilgi klusēja.

Es ļoti satraukta gaidīju, kas notiks tālāk. Prieks, ka viņš mani ir apžēlojis, mijās ar neziņu, kāpēc tik sīki izjautāja par manu pagātni un Simsoniem. Man pat prātā nevarēja ienākt, kādas domas un jūtas tobrīd plosīja viņa dvēseli! Teikt man patiesību, vai ne?!

-        Dzīve vispār ir ļoti interesanta būšana, - beidzot viņš domīgi ierunājās. - Nekad nevari skaidri paredzēt, kas notiks, ja izdarīsi šito vai neizdarīsi to! Katrs mūsu solis, katra darbība ir cēlonis kādiem citiem notikumiem un mēs pa dzīvi ejam kā cirka mākslinieks pa stingri novilktu stiepli!

Taču viena neuzmanīga kustība vai kāda nejaušība, un mēs no arēnas augstumiem krītam lejā! Ja paveicas, mēs tikai viegli apdauzāmies. Ja nepaveicas, tiekam smagi sakropļoti vai pat aizejam bojā. Bet ne vienmēr viss atkarīgs tikai no mums pašiem. Stingri nospriegotā stieple kāda cita nepareizi aprēķinātā stipruma dēļ var pēkšņi pārtrūkt, un mēs tāpat ar lielu blīkšķi gāžamies lejup… Un atkal mūs tur lejā gaida veiksme vai neveiksme. Būs sajūsmas aplausi vai līķrati? Kā tu domā, Eva, tev dzīvē ir paveicies?

-  Jā, - es atbildēju. - Man bija labi audžuvecāki, mēs nedzīvojām trūkumā… Laba arī īstā māte. Jūs arī esat labs. Mani pažēlojāt un apsolījāties nesodīt…

Uz virsnieka lūpām kārtējo reizi pazibēja viegls smaids un viņš atkal ļoti vērīgi ieurbās manā sejā.

-   Ko tu izjuti, kad pirmo reizi uzzināji, ka Račinski nav tavi vecāki, bet tev ir pavisam cits tēvs? - virsnieks prasīja.

Man arī pēc šī jautājuma neradās ne mazākās aizdomas. Es tikai mazliet izbrīnījusies nodomāju, kāpēc par šādām ģimenes lietām un maniem personīgajiem pārdzīvojumiem interesējas tik augsts SD virsnieks!

-   Es, dabiski, jutos ļoti pārsteigta, - atbildēju. - Un bieži domāju - interesanti, kāds tas vācu grāfs izskatās? Vismaz vecais Lēdurgas pilskungs Zigfrīds fon Helmanis bija ļoti jauks cilvēks, un tās divas dienas, kuras kopā ar draugiem pavadīju viņa pilī, viņš pret mani izturējās ārkārtīgi laipni.

-   Paldies, - virsnieks klusi pateica. - Žēl, ka viņš tā arī nekad neuzzinās, ka esi viņa mazmeita. Pagājšgad viņš nomira.

-   Jā? - es skumji novilku, tad pārsteigta jautāju. - Jūs viņu pazināt?

-   Tā iznāk, - virsnieks atbildēja. - Esmu viņa dēls grāfs fon Helmanis…

No negaidītā pārsteiguma paliku ar vaļā muti. Pirmajā brīdī es pat īsti neapjautu tikko pateiktā svarīgumu un tā nozīmi manā dzīvē. Tikai pēc krietna laiciņa un ļoti lēnām…

-  Jūs gribat teikt… - es čukstēju.

-  Jā, Eva, - virsnieks, samocīti smaidot, sacīja. - Ja viss, ko tu pirmīt teici, atbilst patiesībai… Izrādās, tavs tēvs esmu es…

Tas mani, protams, ārkārtīgi pārsteidza. Varbūt tas vispār bija mana mūža lielākais pārsteigums - tik neticams un

negaidīts! Pat fantastisks! Taču, atklāti sakot, manu dvēseli tomēr nesaviļņojošs. Es pretī sēdošo cilvēku nekādi nespēju uztvert kā tēvu. Un tomēr nez kāpēc tūlīt sāku raudāt.

Herberts mani pat nemēģināja mierināt. Kādu laiciņu pagaidījis, viņš nospieda uz rakstāmgalda esošo pogu, un tūlīt kabinetā ienāca viņa adjutants.

-  Bruno, automašīnu! - Herberts uzkliedza. - Steidzami!

Tad pagriezās pret mani.

-   Kur, tu teici, Silvija Simsone pašlaik dzīvo?

-   Pārdaugavā. Palangas ielā trīspadsmit.

-   Braucam!

Pēc minūtēm divdesmit jau atradāmies pie Lipsku nelielās mājas durvīm. Mūs sagaidīja Silvija un, ieraudzījusi mani stāvam kopā ar SD obergrupenfīreru, nobāla un droši vien nodomāja, ka es, vēlēdamās atriebties par viņas jaunības grēkiem un toreizējo atsacīšanos no manis, tagad esmu atnākusi viņu sodīt…

Taču pagāja tikai neliels brīdis, un Silvija Herbertu tomēr atpazina… Bija aizritējuši vairāk nekā divdesmit gadi, taču to, kas starp viņiem kādreiz noticis, māte laikam nebija aizmirsusi nekad.

Viņa skaļi iekliedzās un acīmredzot, lai apslāpētu kliedzienu, strauji ar plaukstām aizklāja muti.

-   Tu mani atceries? - Herberts prasīja.

Silvija apstiprinoši pamāja.

-   Šī sieviete, Eva Račinska, ir tava meita?

Silvija atkal pamāja.

-   Kad viņa piedzima?

-   1919. gada 22. maijā.

-   Kur tu pēc tam viņu liki?

-       Ne pārjums, ne sevi neko nepavēstīdama, bērnu toreiz noliku pie Račinsku mājas durvīm. Redziet, tas ir tepat blakus.

-        Vai viņa patiešām ir mana meita? - Herberts stingrā balsī prasīja.

-   Neapšaubāmi.

-   Kā viss nāca gaismā?

Uzreiz saprazdama, ka atklājot, ka man to ir darījis zināmu Viesturs Simsons, viņam var draudēt nāves briesmas, es pateicu, ka to man pavēstīja kāda sieviete, Silvijas draudzene, kura palīdzējusi dzemdībās.

-         Kur pašlaik atrodas Viesturs Simsons? - Herberts turpināja interesēties. - Viņš vēl ir dzīvs?

-   Nezinu, - Silvija atbildēja.

-  Joprojām tavs virs?

-   Nē. Mēs esam izšķīrušies.

-   Iemesls?

-  Jūs.

-   Otrreiz neapprecējies?

-Nē.

-   Tātad brīva?

-  Man ir divi bērni.

Herberts iesmējās, atmeta ar roku un iekšā nemaz negāja. Mēs aizgājām pie manis un, lēni tukšojot vīna pudeli, viņš man pastāstīja, ka viņa māja atrodoties Hamburgā, divdesmit divus gadus esot precējies, un tur dzīvojot ari divas manas pusmāsas - Helēna un Edīte. Pēc tam atvadījās, noskūpstīja uz pieres un piekodināja - ja vajadzīga jebkāda palīdzība, lūdzu, es vienmēr būšu tavā rīcībā!

Un aizbrauca.

Es viņu nekad vairs neredzēju. Nezinu, ar kādām lietām viņš - SD ģenerālis - nodarbojās te Latvijā, Polijā un Vācijā, taču nekādas labās lietas tās nevarēja būt. Vēlāk uzzināju, ka viņš 1945. gadā nokļuvis amerikāņu gūstā un par noziegumiem pret cilvēci 1946. gada pavasarī pēc tiesas sprieduma pakārts Hamburgas cietumā.

Kļuva skumji un savādi. Mēs, likteņa pūsti, kā pieneņu pūkas vējā lidojam gar koku galotnēm, īsu brīdi cits ar citu saskaramies, lai atkal drīz vien pazustu nebūtībā…

23. nodala

1944. gada 13. oktobrī Rīgu ieņēma Sarkanās armijas karaspēks. Vācieši vēl turējās Pārdaugavā, un divas dienas krievi no Daugavas labās puses intensīvi apšaudīja Iļģu- ciemu un it sevišķi Spilves aerodromu un tā apkārtni. No rīta līdz vakaram visapkārt krita bumbas un artilērijas šāviņi, un vēl šodien nebeidzu brīnīties, kā mana un arī Lipsku māja palika neskartas.

1944. gada 15. oktobra rītā, saceļot nelielus putekļu mākoņus, gar māju, tieši tāpat kā pirms trim gadiem vācieši, garām pabrauca Sarkanās armijas automašīnu kolonna un divi tanki.

Nekādas bailes nejutu. Taču satraukums atkal bija liels.

Kā Latvijas un manu personīgo dzīvi pārmainīs šie okupanti? Atceroties 1940. un 1941. gadu, no padomju varas neko labu gaidīt nevarēja. Tad jau drīzāk otrādi! Ja, krieviem ienākot Latvijā pirms kara, viņi ar vieglu roku daudziem latviešiem varēja pārmest kalpošanu buržuāzijai un darbaļaužu ekspluatāciju - un par to nežēlīgi sodīt! -, kas gan ar mums notiks tagad, kad bez iepriekš minētajiem pārmetumiem viņi šeit vēl palikušos latviešus varēs apsūdzēt arī sadarbībā ar vācu okupantiem? Jo galu galā mēs visi taču kaut kur strādājām, dzīvojām un no kaut kā pārtikām!

Stāvēdama pie loga un skatīdamās, kā pa Dzirciema ielas putekļaino galu aerodroma virzienā aizbrauc armijas automašīnu rinda, es mirkli šaubījos, vai tomēr arī man pirms mēneša nevajadzēja bēgt uz Kurzemi un pēc tam aizceļot uz Vāciju? Valodu es pratu, un pēdējais mans pielūdzējs pulkvedis Herberts Gross pat ļoti lūdzās, lai dodos viņam līdzi uz Vācijas dienvidiem, kur Alpu kalnos pie Austrijas robežas atrodoties viņa vecāku māja. Karš šo vietu noteikti nebūšot skāris, un tur - izpostītās Eiropas vidū - es varēšot justies kā paradīzē…

Droši vien pat labāk nekā paradīzē! Visa mana turpmākā dzīve - un nenoliedzami brīnišķīgi skaista dzīve! - bija atkarīga tikai no viena vārda - jā vai nē. Šodien to ir grūti izskaidrot, taču es pateicu - nē! Šī atraidījuma pamatā bija daudz kas saprotams un arī nesaprotams. Neizskaidrojams. Man bija žēl pamest mūsu - Račinsku - patiešām vienreizēji skaisto māju, grezno sešu istabu un lielās verandas iekārtojumu un pasakaino dārzu, un savas bērnības atmiņas, un vietu pie durvīm, kur varēju jau otrajā dienā pēc piedzimšanas nomirt. Bez vārda, mātes pamesta, nekristīta. Un pēc tam aprakta Lācara kapu nabagu daļā.

Es toreiz domāju arī par Irēnu un Edmundu Račinskiem, jo kaut kad viņiem taču vajadzētu atgriezties Latvijā, un kā abi jutīsies, ienākuši tukšā, droši vien izlaupītā un svešu cilvēku aizņemtā mājā?

Mans pienākums bija viņus sagaidīt!

Un vēl šī māja glabāja atmiņas par trako mīlas dienu ar Ilvaru un pirmo pamatīgo strīdu ar Irēnu, un šis mājas atstāšanu un atgriešanos, un audžuvecāku arestu un pašas bēgšanu, un daudzos vācu virsniekus, kas šeit bija nākuši un gājuši, par sevi atstājot vispatīkamākās atmiņas, un ceru, ka arī ikviens no viņiem, vai nu degošā lidmašīnā, vai vēlāk karagūstekņu nometnē ar smeldzīgām skumjām atcerēsies kādu skaistu latviešu meiteni, kura viņiem briesmu pilnajā kara ikdienā bija sniegusi gan maigumu, karstus glāstus, gan to, kā dēļ mēs patiesībā vispār dzīvojam…

Pēc nedēļas pie manis ieradās kāds Sarkanās armijas pārstāvis un divi vīri no rajona izpildkomitejas. Rādot kaut kādus apštempelētus papīrus, viņi man paziņoja, ka māja pagaidām nacionalizēta netiekot, taču uz tāda un tāda Kara komandantūras un izpildkomitejas lēmuma pamata man tik liela apdzīvojamā platība neesot nepieciešama, tāpēc dzīvoklis tiekot sadalīts - trīs istabas piešķirot Sarkanās armijas lidotāja, Padomju Savienības Varoņa vecākā leitnanta Aleksandra Romanova vajadzībām.

Un aizgāja, mani atstājot lielā satraukumā un neziņā.

Pats Padomju Savienības Varonis manā mājā ieradās tikai pēc četrām dienām. Viņš bija liels, atlētiska auguma jauns vīrietis, tumšiem, mazliet viļņojošiem matiem, tumši brūnām acīm, iegarenu kalsnu seju, skarbu izskatu. Pāri visam labajam vaigam stiepās dziļa rēta, divas nelielas svaigas rētas bija redzamas arī uz pieres. Viņu pavadīja kāds civilā ģērbies vīrietis.

Aleksandrs, mani sveicinot, pamāja ar galvu un kaut ko pateica. Es to nesapratu. Es vispār krievu valodā nezināju nevienu vārdu.

Civilists palūdza, lai es parādot, kuras istabas lidotājam atvēlētas.

Es parādīju. Viena bija caurstaigājama, pārējās izolētas.

Atnācējam līdzi bija tikai neliels zaļa brezenta mantu maisiņš.

- Vai tā ir visa jūsu bagātība? - es prasīju.

Aleksandrs, manu jautājumu nesapratis, uz mirkli it kā samulsa, tad pasmaidīja un kaut ko neveikli pateica, ko savukārt nesapratu es.

Grūti mums būs, es nodomāju. Mēs ilgi nespēsim saprasties, ja vispār kādreiz spēsim. Bet varbūt tieši tā arī būs

1944. gada 15. oktobra rītā, saceļot nelielus putekļu mākoņus, gar māju, tieši tāpat kā pirms trim gadiem vācieši, garām pabrauca Sarkanās armijas automašīnu

kolonna un divi tanki.

labi? Vai mums nepieciešams vienam otru saprast? Tu esi svešinieks, kas ne lūgts, ne aicināts, ienācis manā mājā. Kāds padomju ierēdnis ar vienu spalvas vilcienu man atņem pusi mājas, to viegli atdodams tev, kas mājas celšanā, uzturēšanā un iekārtošanā nav ieguldījis ne pliku grasi, ne darba sviedru lāsi. Un ej vēl sazini, kāds tev ir raksturs, noslieces un prasības!

To visu toreiz domāju bez jebkāda naida, jo galu galā, krieviem bumbojot Spilves aerodromu, vai ik dienu kāda fugasene varēja trāpīt arī mājā un tad no tās būtu palikusi pāri tikai gruvešu kaudze! Iespējams, ka krievu leitnants no visām nelaimēm, kas man un mājai pēdējo nedēļu laikā draudēja, ir pati mazākā…

Pēc dažām dienām pievakarē izgāju dārzā, apsēdos šūpuļkrēslā un skumji skatījos, kā lēnām noriet saule. Ne tuvākajā, ne tālākajā apkārtnē vairs nesprāga bumbas un artilērijas šāviņi, pamazām iestājas vakars un gandrīz vai svētsvinīgs klusums. Redzēju, ka lielākajai daļai koku jau nobirušas lapas, bet kailajos ābeļu zaros vēl joprojām sīksti turas nogatavojušies āboli.

Gluži kā cilvēki pie savas dzīvības un dzīves, es domāju. Turamies pie saviem radiem, mīļajiem cilvēkiem, bērniem un mantas.

Grūti, dažreiz pat neiespējami, ir pamest to, pie kā esi ļoti pieradis.

Grūti, dažreiz pat neiespējami, ir mainīt savus dzīves uzskatus un to, ko visu mūžu esi uzskatījis par pareizu un sev ļoti vajadzīgu.

Grūti, dažreiz pat neiespējami, ir pārstāt mīlēt to, ko mīli.

Ābols, pat nogatavojies, ne vienmēr pats nokrīt no zara. Tas gaida, kad atnāks cilvēks, to noplūks un paņems savās siltajās plaukstās. Vai tā nerīkojamies arī mēs? Visu mūžu kaut ko gaidām. Visbiežāk, protams, mīlestību. Vīrieti. Kas atnāks, tevi paņems savās stiprajās rokās un nekad vairs nelaidis projām. Viņš tevi sargās, viņš par tevi gādās, rūpēsies, saudzēs un mīlēs.

Nezinu, vai sievietēm ir arī vēl citi sapņi?

Pēc kāda laika izdzirdu tuvojamies smagus soļus, taču galvu uz to pusi nepagriezu. Nedomāju, ka šie soļi man varētu nest ko sliktu, turklāt es jau nojautu, kā soļi tie varētu būt.

Tā arī bija. Man blakus nostājās Aleksandrs, nopietni ieskatījās sejā, tad pēc brīža pasmaidīja. Šis negaidītais smaids viņa skarbo, kā granītā kalto, un rētām izvagoto seju pēkšņi darīja pārsteidzoši mīļu un gaidītu.

Atceroties skaistās, vienmēr gludi noskūtās, labi koptās un pēc dažādiem odekoloniem smaržojošās vācu virsnieku sejas, šā krievu lidotāja spēcīgais augums un askētiskā, vairākkārt savainotā seja man šķita kā vīrieša ārējā izskata visideālākais iemiesojums. Visu manu prātu un zemapziņu pārņēma spēcīgs emocionāls spriegums un tas noslēpumainais, laikam nemūžam neatminamais, bet katrā mītošais spēks, kas agrāk vai vēlāk, te skaļāk, te klusāk aicina, vai, dažreiz pat asi pavēlēdams, liek iet pie kāda cilvēka pa ceļu, kas aizved vai nu uz paradīzi vai elli.

Dievs, palīdzi man šai cilvēkā neiemīlēties! - es domās neviļus iesaucos, lai gan tai pašā mirklī jau sapratu, ka tas būs velnišķīgi grūti… Jo kaut kas neizsakāmi juteklisks mani mita jau kopš dzimšanas. Un pat tagad, jau dziļā vecumā, es saku paldies gan saviem tālajiem, daudzu iepriekšējo paaudžu nepazīstamajiem senčiem, gan vecākiem, gan Dievam un pašai dabai, ka jūs visi tik ļoti pacentāties un man šo spēju un vēlēšanos iedevāt.

Lai kādi varas laiki arī bija - Ulmaņa diktatūra, padomju okupācija, vācu okupācija, vēlreiz krievu laiki un beidzot atkal brīvā Latvija, es nekad traģiski nelaimīga neesmu jutusies.

Ar to vien.

Aleksandrs piegāja pie tuvākās ābeles, norāva lielu sar- kandzeltenu Grāvenšteina ābolu, tad atgriezās, negaidīti nometās uz viena ceļa un sniedza man skaisto augli. Tas bija mazliet teatrāli, taču ļoti mīļi un patīkami. Pat nedaudz pārsteidzoši un aizkustinoši.

-  Paldies, - es, mazliet apmulsusi, pateicu. Viņš savukārt kaut ko sacīja krieviski, tad, kādu brīdi kaut ko domājis, pēkšņi pie manis vērsās vācu valodā.

-   Varbūt jūs runājat vāciski?

-  Protams! - es, patīkami pārsteigta, iesmējos un atviegloti uzelpoju. Beidzot mēs varēsim viens otru saprast un mums nevajadzēs kā diviem mēmajiem sarunāties tikai žestu un acu valodā. - Jūs protat vācu valodu?

-   Tā iznāk, - viņš atbildēja. - Savā laikā man to īpaši mācīja.

-   Skolā?

-  Jā, bet ne parastajā. Speciālajā. Bet jūs?

-  Iemācījos ģimnāzijā. Un pēdējos gados, kad te visapkārt bija vācieši.

-   Kā viņi izturējās pret iedzīvotājiem?

-   Pret mani labi. Arestēja tikai vienu reizi.

-   Kāpēc?

-  Aerodroma apkārtnē dažādos būvdarbos kopā ar citiem ieslodzītajiem tika nodarbināti arī jūsu armijas karagūstekni, - es sāku stāstīt. - Viņus vācieši turēja badā. Kādu dienu pie manis palūgt maizi ienāca jauns gūsteknis. Viņš

bija pārsalis un slims. Es viņu ievedu istabā, tajā, blakus verandai, kas tagad ir jūsējā, pabaroju, apguldīju, sasildīju un iedevu zāles. Bet no rīta viņš tomēr nomira.

-   Vai jūs neatceraties, kā viņu sauca?

-        Viktors Romanovs. Es vēl toreiz nodomāju - uzvārds gluži kā Krievijas caru dinastijai.

Aleksandra seja negaidīti kļuva ļoti nopietna un viņš cieši ieskatījās man acīs.

-        Vai jūs to skaidri atceraties? Vai patiešām viņu sauca Viktors Romanovs?

-       Jā. Viņš man kaut ko ilgi stāstīja, bet es neko nesapratu. Viņš pieminēja Arhangeļsku, to es sapratu, un vēl kādu apdzīvotu vietu, kuru vairs neatceros. Un vairākkārt, ar roku rādīdams uz sevi, sacīja - Viktors Romanovs, Viktors Romanovs…

Aleksandrs uzlika savu vareno plaukstu uz mana ceļgala un to spēcīgi saspieda.

-   Tu viņu mēģināji glābt?

-   Man šī puiša bija ļoti žēl.

-   Kas notika tālāk?

-   Vācieši viņu atrada un kaut kur aizveda.

-   Tieši uz kurieni, nezini?

-        Droši vien tepat netālu. Diez vai viņu aprakt veda uz Rīgas otru pusi?

-   Kāpēc vācieši tevi nenošāva?

-        Ne jau visus šāva. Turklāt viens no izmeklētājiem izrādījās man pazīstams.

Aleksandrs ilgi klusēja, tad apsēdās blakus, nolauza kādu zāles stiebru un sāka to nervozi košļāt.

-       Tas varētu būt pārāk fantastiski, - viņš beidzot domīgi sacīja. - Lai gan dzīvē bieži notiek gluži neticamas lietas, un, iespējams, arī šoreiz…

-       Kas jums šķiet tik neticams? - es jautāju. - Ka vācieši mani palaida nesodītu?

-        Man ir jaunākais brālis un viņu sauc Viktors Romanovs, - Aleksandrs sacīja. - Mēs pavisam bijām četri brāļi, dzimuši Arhangeļskas apgabala Starije Dubinki sādžā. Dzīvs vēl esmu palicis vienīgi es. Nav izslēgts, ka tas ka- ragūsteknis, kam neliedzi pajumti, bija mans brālis. Taču varbūt, ka ne. Romanovs krieviem ir diezgan izplatīts uzvārds, nemaz nerunājot par Viktoriem. Bet Arhangeļska…

Vai tu neatceries, kādā formas tērpā viņš bija? Lidotāju, tankistu, kājnieku?

-   Es neatšķiru jūsu formas tērpus, - sacīju.

-   Vai viņš gadījumā nebija tādā formas tērpā kā es? Vai vismaz līdzīgā?

Sasprindzināju atmiņu, taču precīzi neko neatcerējos. Zināju tikai, ka tā noteikti bija krievu armijas forma.

-  Vispār, jā, - es sacīju. - Protams.

Tad vērīgāk paskatījusies uz blakus sēdošo virsnieku un ieraudzījusi viņa formas tērpa piedurkni, pēkšņi atcerējos un gandrīz vai iekliedzos.

-   Viņam uz piedurknes bija tāda pati uzšuve kā jums - kaut kas līdzīgs sudraba putna spārniem…

Aleksandrs zemu nolieca galvu un atkal ilgi klusēja. Pēc tam pacēla galvu un vēlreiz nopietni ieskatījās manā sejā.

-   Paldies, - viņš klusi pateica. - Tas viss šķiet pārāk neticami, taču… Tikpat neticams notikums daudziem šķita arī tas, ka ar sašautu lidmašīnu, smagi ievainotam un būtībā jau esot bezsamaņā, darbojoties vienīgi instinktiem un profesionālām, līdz automātismam izkoptām iemaņām, neko neredzot - ne debesis, ne zemi - man tomēr izdevās savu lidmašīnu nosēdināt. Šis gadījums droši vien ieies kara vēsturē, bet Viktoram nav paveicies. Tu, Eva, lūdzu, nevienam nestāsti par šo gadījumu. Vai vismaz nepiemini Viktora vārdu. Tagad viņš skaitās bezvēsts prombūtnē. Ja uzzinās, ka nokļuvis gūstā… Partija uzskata, ka tie visi ir nodevēji. Tātad nodevēja brālis tāpat var izrādīties nodevējs…

-   Un jūs neglābtu pat Padomju Savienības Varoņa nosaukums? - pārsteigta prasīju.

-   Nē, - Aleksandrs atbildēja un rūgti pasmaidīja. - Mani varbūt glābtu vienīgi tas, ka neviens tev neticētu. Kā nekā tu esi latviete, mūsu priekšstatos gandrīz vai ārzemniece, turklāt trīs gadus dzīvojusi vāciešu okupētajā teritorijā… Arī es, savukārt jūsu priekšstatos, droši vien tāpat skaitos svešzemnieks, turklāt vēl ļoti slikts svešzemnieks - krievs, kas jūsu tautai un valstij jau četrdesmitajā gadā nodarījis daudz ļauna. Es visu saprotu. Taču toreiz es šeit nebiju. Mācījos lidotāju skolā un sapņoju par tīrām debesīm un zvaigznēm.

Pēc tam mēs iegājām vienā no manām istabām. Aleksandrs savā mantu maisā sameklēja degvīna pudeli un amerikāņu gaļas konservu bundžu, un mēs sarīkojām tādu kā nelielu iepazīšanās balli.

Aleksandrs pat necentās tēlot nez cik galantu kavalieri. Viņš bija vienkāršs un dabisks, taču tūlīt sapratu, ka Aleksandrs ar savu intelektu, valodu, izturēšanos un raksturu tomēr stāv uz nesalīdzināmi augstāka pakāpiena nekā tie krievu virsnieki, zaldāti un civiliedzīvotāji, kuri īsā laikā Spilves aerodroma apkārtnē un vispār Iļģuciemā parādījās arvien lielākā skaitā.

-   Kā vietējie iedzīvotāji izturējās pret vāciešiem? - Aleksandrs drīz pavaicāja.

Labu brīdi klusēju. Un tūlīt nolēmu, ja viņš sarunu virzīs uz politiskām tēmām, būs daudz labāk neko neatbildēt vai vismaz neatļauties būt pārāk atklātai. Ja pati sevi sargāsi, arī Dievs tevi sargās… Šķiet, tā bija viena no noderīgākajām krievu tautas gudrībām…

-  Tu domā, visiem iedzīvotājiem pret vāciešiem vajadzēja izturēties naidīgi? - es atbildēju ar pretjautājumu.

-   Es neko nedomāju, - Aleksandrs teica. - Es tāpat vien painteresējos.

-   Es to nevaru zināt, - sacīju. - Parasti mūsu jūtas un attieksmi pret jebkuru cilvēku galvenokārt nosaka savstarpējās simpātijas un antipātijas. Ja cilvēks pret mani izturas labi, arī es pret viņu cenšos izturēties tāpat. Bet tas ir tā, diezgan virspusēji. Ārēji. Tas, ko abi redz. Taču, ko katrs jūt īstenībā… Un vispār, Aleksandr… Vai cilvēks var brīvi, nebaidoties ne par savu dzīvību un brīvību, izrādīt savas patiesās, piemēram, negatīvās jūtas pret svešas armijas karavīriem?

-  Vai tām vienmēr jābūt negatīvām jūtām? - Aleksandrs prasīja.

-   Varbūt ne vienmēr. Nezinu. Un tomēr. Mums pašiem bija, kāda nekāda, taču sava valsts. Sava armija. Tad kā atbrīvotāja Latvijā ienāca Sarkanā armija un šeit nodibināja citu varu. Pēc tam atbrīvotāji no boļševiku jūga nāca vācieši un tūlīt nodibināja savu - Jaunās Eiropas kārtību! Tagad kā atbrīvotāji atkal esat ieradušies jūs un šeit vēlreiz būs citi likumi un cita kārtība. Nepaklausīgie un neapmierinātie droši vien tiks sodīti tikpat bargi, kā to darīja vācieši. Par ko lai tauta priecājas? Priecāsies vai bēdāsies atsevišķi cilvēki - tie, kuriem attiecīgi paveiksies vai nepaveiksies. Man

Aleksandrs savā mantu maisā sameklēja degvīna pudeli un amerikāņu gaļas konservu bundžu, un mēs sarīkojām tādu kā nelielu iepazīšanās balli.

personīgi vācieši visā visumā neko sliktu nenodarīja. Ceru, ka neko sliktu nenodarīs arī krievi.

-        Ir jau nodarījuši, - Aleksandrs rūgti pasmaidīja. - Es tev esmu atņēmis pusi no mājas!

-       Vai tad tu to man atņēmi pats? - es prasīju. - To taču izdarīja jaunā vara!

-       Tu uz mani neesi dusmīga? - Aleksandrs jautāja. Šķita, ka atbilde viņam ir ļoti svarīga.

-        Nē, - es atbildēju. - Tu pagaidām vēl man neesi devis tam iemeslu. Bet tas, ka tu vispār esi šeit - pie manis… Vai pie tā esi vainīgs tu?

-       Es vienkārši palūdzu, - Aleksandrs sacīja. - Es te varu būt ari pavisam neilgi. Karš taču nav vēl beidzies! Pašlaik pēc smagā ievainojuma esmu tādā kā rehabilitācijas stadijā.

Šad tad tomēr uznāk reiboņi un mani pie lidošanas vēl nelaiž. Tāpēc uz laiku esmu ieskaitīts rezervē, pēc tam būs vairākas ārstu komisijas un tad jau redzēs. Vai nu vēl turpināšu karot, vai arī mani no armijas atvaļinās.

-   Ko tad?

-        Tad būs jāmeklē cita nodarbošanās. Starp citu, ja tas nav noslēpums. Kāda ir tava profesija?

-   Esmu māksliniece, - atbildēju.

-   Glezno?

-   Dziedu un dejoju.

-       Tā jau es domāju, - Aleksandrs teica. - Tu esi ļoti skaista un tev ir brīnišķīgs augums.

-       Man ir arī brīnišķīga balss, - teicu es. - Varbūt kādreiz kaut ko nodziedāšu tieši tev.

-   Nodziedi tūlīt! - Aleksandrs palūdza.

-        Nē! - Strauji pakratīju galvu. - Nav vēl attiecīgā noskaņojuma.

-   Es tev nepatīku?

-        Patīc. Kāpēc ne? Taču tikai pēc izskata un mazliet arī citādi. Taču patiesībā tu man vēl esi pilnīgi svešs.

-       Vai tev nepieciešams ilgs laiks, lai kāds tev iepatiktos? Tā, pa īstam?

-        Nē, - es atbildēju. - Dažreiz tas notiek jau pirmajā mirklī. Tā ir noticis arī ar tevi. Taču dziedāt gan es vēl netaisos. Ko es par tevi zinu? Varbūt man vēl nāksies drīz raudāt.

-  Tu domā manis dēļ?

-   Iespējams. Kā vēl cita?

-        Kāda mana rīcība tev varētu izsaukt asaras? - Aleksandrs nopietni jautāja.

Es paraustīju plecus.

-   Nezinu. Iemesli var būt dažādi.

-   Tu esi ļoti jūtīga?

-       Ir vairākas lietas, ko vīrietis dara un kas man patīk, un ir arī tādas, kas man ļoti nepatīk.

-   Konkrētāk pateikt nevari?

-       Nē. Ar vārdiem tas nav izsakāms. Visas atziņas, lēmumus un vēlmes rada sajūtas.

-   Tu esi precējusies? -Nē.

-   Biji?

-   Nekad.

-   Bērni ir?

-   Nav.

Aleksandrs iesmējās.

-   Kas tad tev īstenībā ir?

Arī es iesmējos. Tā, mazliet rūgti un indīgi.

-        Man bija labi audžuvecāki, - es sacīju. - Arī māte un tēvs. Bija skaista, tikai man piederoša māja… Bet tagad viss pajucis. Jā! Ir dārzs. Ir kaķenīte Zuze. Un ir personiskā brīvība.

-        Kāpēc tu neesi apprecējusies? - Aleksandrs turpināja. - Piekrišana taču laikam bija?

-       Tās pašas personiskās brīvības vārdā, - es pateicu. - Vai tu vispār zini, ko nozīmē vārds brīviba?

-       Nē, - Aleksandrs godīgi atbildēja. - Es jau no visagrākās bērnības vienmēr esmu bijis kādam pakļauts.

-   Diezgan drūmi, - es atteicu.

-   Pie tā pierod, - teica Aleksandrs.

-   Man būtu grūti, - sacīju. - Es nekad to negribētu.

-       Viss atkarīgs no tā, kādas vērtības mēs dzīvē izvēlamies sev kā svarīgākās, - Aleksandrs teica. - Sievietēm parasti tā ir ģimene, bērni… Vīriešiem biežāk - kalpošana sabiedrībai, tēvzemes aizstāvēšana…

-        Vai to var saprast tā, ka ari tu esi neprecējies? - es prasīju. - Sievas vietā izvēlējies armiju?

-         Ne gluži, - Aleksandrs sacīja. - Es esmu precējies. Vienīgi… Man nav sievas.

Nedaudz izbrīnījusies, paskatījos uz Aleksandru.

-   Kur tad palika?

-        Viņa nomira bada nāvē Ļeņingradas blokādes laikā, - viņš pateica. - Tur dzīvoja viņas māte. Ļeņingradā nomira arī divi mūsu bērni - tāpat bada nāvē. Izdzīvoja vienīgi vecākā meita Svetlana. Pašlaik viņa atrodas kādā no Maskavas apgabala bērnunamiem.

Apklusām.

Tad Aleksandrs negaidīti piecēlās un, vairs nepateikdams ne vārda, ātri aizgāja uz savu mājas galu. Ilgi gaidīju viņu atgriežamies.

Viņš neatgriezās.

Tad piecēlos un aizgāju pie viņa. Aleksandrs bija atlaidies uz dīvāna un izskatījās, ka viņš nupat bija raudājis. Apsēdos viņam blakus un klusi jautāju:

-   Tev pašlaik ir grūti?

-   Jā, Eva, - viņš atbildēja. - Man pašlaik ir ļoti grūti.

-   Kā es tev varu palīdzēt? - prasīju.

-       Nekādi, - viņš atbildēja. - Vai tev kāds tuvinieks ir gājis bojā?

-   Nē. Ir kaut kur pazuduši, bet neviens nomiris vēl nav.

-       Tad tu esi laimīga, - Aleksandrs sacīja. - Es kara laikā esmu redzējis tik daudzu cilvēku nāvi… Tik mežonīgu, necilvēcisku… Dažreiz šķita, ka sāku pie tā jau pierast. Bet, līdzko iedomājos par sievu un abiem bērniem… Viss! Kaut kas dvēselē sāk sveloši degt, un bezgalīgs žēlums mijas ar drausmīgu naidu…

Man šā cilvēka, tāpat kā toreiz tā karagūstekņa, kļuva ļoti žēl.

Vēlāk daudzi nikni pārmeta un asi nosodīja manu mīlestību uz šo krievu lidotāju, bet vai esmu vainīga, ja ne mana sirds, ne dvēsele, ne prāts nekādu naidu nepazina? Nekad!

Atgriezusies savā istabā, nokopu galdu un arī apgūlos. Elektrības nebija. Aizdedzināju mazu sveces galiņu, skatījos vārgajā liesmiņā un atcerējos visu, kas ar mani un man tuvajiem cilvēkiem bija noticis pēdējo septiņu gadu laikā, tā arī līdz šodienai nesaprazdama, kāpēc tam visam tā vajadzēja notikt? Un kāpēc man pret Aleksandru Romanovu pēkšņi un vētraini radās tik spēcīga mīlestība, ka tā nav vēl apdzi- susi pat šodien - astoņdesmit divu gadu vecumā?

Man bija daudzi vīrieši pirms viņa un bija arī pēc tam. Taču kāpēc viena no divām mana mūža lielajām mīlestībām radās tieši pret viņu?

Nezinu.

Un paldies Dievam!

24. nodaļa

Turpmāk mēs līdz ziemas sākumam, dažreiz no rītiem satikušies virtuvē, pārmijām tikai dažus vārdus, galvenokārt pasūdzoties par stipri jūtamajām sadzīves grūtībām.

Elektrības joprojām nebija. Tramvaji negāja. Ūdensvads nedarbojās. Vakaros un no rītiem telpas apgaismojām ar

ploškām, taču drīz Aleksandrs mājās atnesa lielu artilērijas šāviņa čaulu, to līdz pusei piebēra ar karbīdu, augšdaļu saplacināja, tur nostiprināja degli un galu galā iznāca pietiekami spēcīgs gaismeklis. Tiesa, tas diezgan nejauki smirdēja un stipri dūmoja, un arī no plošku dedzināšanas gan virtuves, gan istabu griesti drīz nokvēpa, taču vismaz nebija jādzīvo pilnīgā tumsā.

Ar pārtiku tāpat bija visai bēdīgi. To, stingri reglamentētu, izsniedza tikai uz kartiņām un, dzīvojot ļoti taupīgi, tas ir, gandrīz vai pusbadā, kaut kā iztikt varēju. Taču Aleksandrs, neko neprasot pretī, man pastāvīgi no saviem krājumiem deva dažādus pārtikas produktus, ko Sarkanajai armijai piegādāja tās sabiedrotie karā pret Vāciju - visvisādas skārda bundžas ar konservētu gaļu, piena un olu pulveri, cukuru, kas toreiz un vēl ilgi pēc tam bija ārkārtīgi liels deficīts, kā arī cepumus un dažreiz pat šokolādi.

Salīdzinot ar citiem apkārtējiem iedzīvotājiem, es dzīvoju ļoti lepni. Kad jau biju nonākusi tuvu izmisumam malkas trūkuma dēļ un salu nost, Aleksandrs atveda veselu smagās automašīnas kravu ar veciem dēļiem un sijām. Nākamajā dienā atnāca trīs zaldāti, visu sazāģēja, saskaldīja un rūpīgi sakrāva malkas šķūnītī.

Es biju glābta gan no aukstuma, gan bada.

Aleksandrs ne katru dienu un ne katru nakti pārradās mājās. Ko viņš darīja, nezinu. Bet kad ieradās, es, pateicībā par viņa rūpēm, pagatavoju kaut ko siltu un kurināju arī viņa krāsni.

Tā lēnām un pamazām, it kā taustoties, it kā baidoties un jūtoties neveikli, mēs viens otram tuvojāmies, lai beigu beigās…

Atklāti sakot, es pati par sevi jutos ļoti pārsteigta. Katrā ziņā agrāk ar mani nekas tamlīdzīgs nebija gadījies. Ja man kāds vīrietis iepatikās un es patiku viņam, mums šīs savstarpējās simpātijas pēc iespējas ātrāk vajadzēja apliecināt arī gultā! Es vispār, satiekoties ar jebkuru vīrieti, jau pirmajā redzēšanās brīdī viņu tūlīt novērtēju tikai šādi - vai es ar viņu varētu gulēt vai ne? Ja jā, tad to arī darīju, ja nē, tad iztikām bez tā.

Ar Aleksandru, protams, arī gribēju mīlēties, turklāt vēl kā! Ārprātīgi! Es iekšēji trīcēju, viņu ieraugot vien! Taču, kāpēc šo mirkli gaidīju divus mēnešus, sapratu tikai vēlāk.

Izskaidrojums bija ļoti vienkāršs un labi saprotams. Tai pašā laikā arī visgaišākā prāta neizrēķināms un neizskaidrojams!

Bet es to tomēr sapratu. Mēs vienkārši bijām iemīlējušies! Abi. Un ne tikai! Mēs viens otru mīlējām, un šīm jūtām nebija nekāda sakara ar diezgan vienkāršoto patīk vai nepatīk.

Mēs viens otru mīlējām, taču mūsu prāts un zemapziņa brīdināja - nesteidzieties! Vīrieša un sievietes attiecībās tieši šis mulsinošais un satraukuma pilnais gaidīšanas laiks ir viens no visskaistākajiem! Esiet pacietīgi un tik kāroto tuvības brīdi sagaidiet kā lielāko dabas, Dieva un likteņa dāvanu! Kā visdārgāko balvu par jūsu pacietību, jūtu stiprumu un mīlestību!

Pienāca 1944. gada Ziemassvētki. Neviens tos svinēt vēl neaizliedza. Vectēvs Zigurds Lipskis no tuvējā Gūtiņmuižas meža arī man atnesa nelielu eglīti un es to krāšņi izpušķoju ar eglīšu rotājumiem, kas bija palikuši vēl no Ulmaņa un vācu laika, un kastē, sev par milzīgu prieku un pārsteigumu, atradu arī vēl neaiztiktu svecīšu un brīnumsvecīšu komplektu!

Nezināju, vai Aleksandrs mājā ieradīsies, taču arī viņa dēļ, un varbūt galvenokārt tieši viņa dēļ, es tovakar ļoti uz- pucējos. Man vēl no pirmskara un vācu laika bija saglabājies pilns skapis ar dārgām vakarkleitām, kostīmiem, svārkiem un visdažādākajām blūzītēm un svīteriem. Tāpat lielā izvēlē bija ne mazāk dārga un izcili smalka apakšveļa, zeķes un dažādu krāsu augstpapēžu kurpes. Netrūka arī kosmētikas, un no greznajām rotaslietām bija grūti izraudzīties piemērotākās.

Pievakarē pie manis atnāca Silvija un uzlūdza Ziemassvētku vakaru pavadīt pie viņas un vecvecākiem.

Es atteicos.

Silvija izskatījās neapmierināta un dusmīgi mani nopētīja no galvas līdz kājām.

-   Gribi tupēt mājās viena?

-   Nē, - es atbildēju. - Negribu, taču tā var iznākt.

Silvija sarauca pieri un nicīgi iesmējās.

-   Ar mums tu svētvakaru kopā pavadīt nevēlies, - viņa aizvainotā balsī teica. - Ar miesīgu māti un saviem vecvecākiem! Bet ar to krievu gribi?! Ar viņu, jā?!

-   Nekliedz! - es mierīgā balsī pateicu. - Viņa pašlaik nemaz nav mājās un, iespējams, arī nebūs.

-   Tad kāpēc negribi nākt pie mums?

-   Piedod, bet es šovakar vēlos būt viena.

-  Tik ļoti uzpucējusies? Tādā izskatā iet uz Operas pirmizrādēm!

Es iesmējos.

-  Varbūt man šovakar ari būs kāda pirmizrāde… - klusi pateicu un atkal mazliet noslēpumaini pasmaidīju.

Māte krietnu laiciņu klusēja, vērīgi apskatīdama istabu.

-   Kā tas krievs te vispār uzvedas? - viņa jautāja. - Vari paciest?

-   Nesūdzos, - atbildēju.

-  Jā… - Silvija domīgi novilka. - Kas gan to kādreiz varēja paredzēt… Bagāto Račinsku mājā, ko es apskaudu jau no visagrākās bērnības, ienāks kāds nez no kurienes ieklīdis krievu armijas plukatu pārstāvis, Račinskiem atņems pusi no skaistās mājas un… Viņu audžumeita un mans bērns… Eva Račinska… Latviete… Kļūs kaut kāda tur prasta krievu leitnanta mīļākā! Vai tev kauna nav? Un nekad šis kauns tev tā arī neparādīsies?!

Apsēdos, pārmetu vienu kāju otrai, aizsmēķēju papirosu un, ne mazāk nicīgi kā viņa uz mani, paskatījos uz Silviju.

-Vai tu toreiz izjuti lielu kaunu, kad jau nākamajā dienā pēc dzemdībām mani nometi pie Račinsku durvīm? - es diezgan asā balsī prasīju. - Bet ja viņi mani nebūtu pieņēmuši? Ja būtu vienaldzīgi aiznesuši uz Gūtiņmuižas mežu un tur atstājuši par barību zvēriem? Vai aizgājuši līdz Rātsupītei un iemetuši ūdenī? Vai tev par to nevajadzētu tūkstoškārt vairāk kaunēties un izjust sirdsapziņas pārmetumus nekā pašlaik man, neizjūtot ne mazāko nepatiku pret cilvēku, kuru liktenis nejauši ir nolicis man blakus? Tavai zināšanai, Silvij! Es neesmu viņa mīļākā. Viņš mani vēl ne reizi nav pat noskūpstījis! Taču neizslēdzu, ka tas tomēr kādreiz var notikt. Jā! Varbūt pat šovakar! Un kas? Vai tāpēc tūlīt notiks zemestrīce, atkal bombardēs Iļģuciemu, sāksies jauns ledus- laikmets, nobeigsies tavs suns vai sabruks pasaule? Nē, nekas tamlīdzīgs nenotiks! Notiks pavisam kas cits! Kaut kas tāds, kas atgadās visai reti - divi cilvēki kļūs laimīgi. Un ja tā, tad kāda nozīme ir tam, no kurienes mēs katrs nākam? Pasaki! Kāda?! Tie visi savā ziņā ir slimi cilvēki, kas citus vērtē tikai pēc viņu tautības! Tie ir tie paši fašisti vai komunisti! Viņi ir vienīgie, kuri ļaudis šķiro kā lopus! Piemēra pēc. Kas īstenībā esmu es? Māte latviete, tēvs vācietis, bet jau no zīdaiņu vecuma audzināja poļi!!! Un kas, ja būtu tīra latviete, vāciete, poliete vai krieviete? Būtu labāka, sliktāka, uz ešafotu vedama vai ceļama uz goda pjedestāla?! Par ko?! Es vēlreiz saku, ka cilvēka nacionalitātei nav pilnīgi nekādas nozīmes! Bet tie, kas apgalvo pretējo… Man viņu vienkārši ir žēl. Vienīgā nozīme, ja mēs kādu cilvēku vērtējam, ir tikai viņa cilvēciskajām īpašībām. Viņa prātam un dvēselei. Svarīgi ir tas, vai viņš ir labs vai ļauns! Vai viņš ar savu rīcību citiem dara ko sliktu vai patīkamu. Viss! Nekādi citi kritēriji nepastāv! Pārējos izdomā cilvēka egoisms, viņa ļaunā daba un prāta mazspēja!

Es apklusu, paskatījos uz eglīti, tad atkal pagriezos pret Silviju.

- Atvaino, ka man to visu tev vajadzēja pateikt tieši Ziemassvētku vakarā! Taču tu pirmā man meties virsū ar nepelnītiem pārmetumiem! Tu pie manis nepienāci, neapmī- ļoji kā svētvakarā pieklātos. Bet es tev jau sen esmu piedevusi! Tikai, lūdzu, arī turpmāk nekad vairs nejaucies manā dzīvē! Es zinu, ko daru! Bet, ja nezināšu, pajautāšu citam! Bet tev, Silvij, nē! Ne tāpēc, ka tu kādreiz no manis atsacījies. Dzīve dažreiz tā sagrozās, ka daudzām sievietēm nākas atteikties no saviem jau piedzimušajiem, gan vēl nedzimušajiem bērniem. Bet ne tāpēc, Silvij! Ar to, kas šobrīd notiek pasaulē, tas, protams, tāds sīkumiņš vien ir. Kādu mīlēt ir tikai cilvēciski, turklāt, ļoti saprotami un dabiski. Un, ja tas notiek, tad kāda nozīme ir izskatam, apģērbam, profesijai, valodai vai vietai, kur cilvēks piedzimis? Mēs taču visi esam Zemes bērni, turklāt vēl tikai īsu, pavisam īsu brīdi šajā pasaulē! Kāpēc tik daudzi cilvēki, to starpā arī tu, šo mirkļa mūžu izmanto visādiem sīkumiem, neapmierinātībai un dažādām neiecietības izpausmēm, kad pat citu cilvēku mīlestība viņos var izsaukt tikai naidu!

Atkal apmulsu un ļoti noskumusi paskatījos uz Silviju. Arī viņa krietnu laiciņu klusēja, tad, tikko sadzirdami novēlējusi priecīgus Ziemassvētkus, aizgāja.

Es paliku viena.

Bija skumji.

Tālumā varēja sadzirdēt, kā dobji ieskanas Mārtiņa baznīcas zvani.

Apsēdos, pārmetu vienu kāju otrai, aizsmēķēju papirosu un, ne mazāk nicīgi kā viņa uz mani, paskatījos uz

Silviju.

Paņēmu vīna pudeli, pielēju nepilnu glāzi un izdzēru.

Vīns bija labs. Vienīgi dzīve tai bridi šķita ne pārāk laba.

Pēc neilga laika saklausīju, kā noklaudz ieejas durvis un mājā ienāk Aleksandrs. Sirds uzreiz sāka dauzīties stiprāk un jutu, ka vaigos pat iemetas sārtums.

Piecēlos, nostājos spoguļa priekšā un pati par sevi nopriecājos. Nu gluži kā Grēta Garbo savā slavenajā Kornēlijas dāmas lomā! Sieviete vārda visplašākajā nozīmē, skaistule, pasaules viskrāšņākais zieds, Baltā kamēlija, kurai dzīvot atlicis pavisam īsu brīdi…

Mēs varam nomirt klusi, mierīgi un pat svētsvinīgi. Bet varam no šīs pasaules aiziet arī ar lielu troksni, ar mūziku, neprātu, šampanieša kausu rokā, neko nenožēlojot, un vēl pēdējā brīdī tiekdamies pēc kāda mīlestības piedzīvojuma…

Tas ir tikai gaumes, audzināšanas un arī apstākļu sagadīšanās jautājums. Jo mums visiem tik un tā būs jāaiziet. Tā vai citādi.

Es diezgan ilgi gaidīju, cerēdama, ka Aleksandrs ienāks pie manis. Taču velti. Tad piecēlos un pati gāju pie viņa. Pieklauvēju, viņš atsaucās, un es iegāju istabā. Aleksandrs sēdēja pie galda un šķirstīja kādus dokumentus.

-  Vai traucēju?

-       Nē, nemaz! - viņš priecīgi atsaucās, pagriezās pret mani un ļoti pārsteigts skatījās. Esmu pārliecināta, ka viņš tik skaistu un eleganti saposušos sievieti redzēja pirmo reizi mūžā.

-   Kas noticis? - viņš jautāja.

-   Es gaidīju tevi.

-  Kāpēc?

-        Šovakar ir Ziemassvētki, - es atbildēju. - Varbūt šo vakaru pavadīsim kopā?

Aleksandrs pasmaidīja.

-        Paldies, Eva, - viņš teica. - Ziemassvētki… Kaut kas dzirdēts, bet neredzēts.

-  Vai tad jūs Ziemassvētkus nesvinat?

-Nē.

-  Aizliegts?

-        Kā pa miglu atceros visagrāko bērnību, kad vecāmāte mūsmājās pušķoja egli, dega sveces, vecāki kopā ar mums gāja uz vietējo baznīcu. Tad viss beidzās. Baznīcā ierīkoja graudu noliktavu, un neviens vairs eglītes nepušķoja. Taču tā kā katrā sādžas mājā pie sienas vai istabas stūrī stāvēja kāda svētbilde, tad svecītes tomēr aizdegtas tika. Vai Ziemassvētki var būt arī bez egles un degošām svecītēm?

-       Nē, - es sacīju. - Varbūt var iztikt bez baznīcas, Dievu atceroties vienīgi sirdī, bet eglītei un degošām svecītēm jābūt noteikti.

-  Tādā gadījumā - kā mēs šos svētkus svinēsim?

-       Man tas viss jau ir, - es teicu. - Gan eglīte, gan sveces. Trūkst vienīgi tevis.

Aleksandrs piecēlās, nesteidzoties šķērsoja istabu, nostājās man iepretim, tad cieši pievilka sev klāt, sāka maigi glāstīt manus matus, mazliet noliecās un noskūpstīja. Pagaidām gan vēl bez jebkādas jūtamas iekāres. Vienkārši tā, kā vīrietis noskūpsta sievieti, ar viņu sasveicinoties dzelzceļa stacijā.

-   Kāpēc to nedarīji jau agrāk? - prasīju.

-   Eva… - viņš klusi sacīja. - Tu esi pārsteidzoši skaista. Atklāti sakot, es vēl nevienu tik skaistu sievieti neesmu ne redzējis, ne saticis. Tāpēc… Man ir mazliet bail no tevis.

-   Tev? - iesmējos. - Padomju Savienības Varonim?

-  Man ir bail, ka varētu saņemt atraidījumu, - Aleksandrs paskaidroja. - Tu - pasaules skaistākā sieviete, bet es? Paskaties uz manu seju! Nekā cita tur nav kā vienīgi rētas! Turklāt… Esmu krievs. Es zinu, ko jūs par mums domājat! Bet es neesmu vainīgs, ka Dievs mani radīja vienā no Arhangeļskas apgabala sādžām, bet tevi šeit, Rīgā. Un vēl mazāk esmu vainīgs, ka sākās karš, ir jākaro, un kara ceļi pašlaik mani atveduši uz Latviju.

-  Saša… - stipri saviļņota teicu. - Varbūt karš tikai tāpēc arī sākās, lai tu kādreiz varētu nokļūt pie manis? Lai mēs varētu satikties…

-   Eva… - Aleksandrs, tāpat ļoti uztraucies, sacīja. - Ko tas nozīmē?

-   Tas nozīmē, ka es tevi mīlu, - par nelielu pārsteigumu pašai, negaidot pateicu. - Jā, Saša! Mazliet savādi jau sanāk. Taču es visu laiku gaidīju, ka tu to pateiksi pirmais. Ja tas tā nav, vari arī samelot! Sievietēm vienalga to dzirdēt ir patīkami!

-   Nē, Eva, - Aleksandrs teica. - Man nekas nav jāmelo! Es tikai vēl nezinu, vai tas, ko jūtu pret tevi, ir mīlestība. Varbūt tas ir tikai sapnis. Varbūt ilgas pēc tā, ko man nav lemts ne sasniegt, ne iegūt. Taču jau toreiz rudenī, kad pirmo reizi apsēdos tev blakus un mēs dārzā ēdām ābolus… Varbūt jau tad pēc visām kara šausmām pie tevis pēkšņi biju nokļuvis kā paradīzē? Vienīgi neticēju un vēl joprojām neticu… Tu patiešām vari būt mana?!

Iesmējos, paņēmu Aleksandru aiz rokas un aizvedu uz savu istabu pie eglītes. Viņš, patiesi pārsteigts gan par eglītes, gan manu krāšņumu, ilgi apmulsis skatījās te uz mani, te izgreznoto eglīti, līdz mani atkal piekļāva savam augumam un maigi noskūpstīja.

Es ar karstām lokšķērēm bija izveidojusi frizūru, uzkrāsojusi lūpas, mazliet nopūderējusi vaigus, ap kaklu aplikusi dabisko pērļu krelles, mugurā uzvilkusi savu kādreizējo ļoti skaisto, balto iesvētību kleitu, kājās baltas augstpapēžu kurpes, smalkas zeķes, bet zem kleitas - greznu, baltu zīda apakšveļu. Tas man pašai vienmēr bija ļoti svarīgi. Ja mugurā bija kaut kas tāds, kas man ne īpaši patika, jutos slikti. Taču sievietes apģērbs - gan redzamais, gan neredzamais - vienmēr bijis ļoti svarīgs arī vīrietim. Katrā ziņā daudz svarīgāks, nekā pierasts domāt.

Varu apgalvot droši - es tovakar gan apģērba, gan izskata ziņā biju absolūti nevainojama!

Mazliet vēlāk apsēdāmies pie galda, ieēdām, iedzērām, parunājāmies, tad aizdedzinājām svecītes.

Bija skaisti un ļoti romantiski.

Pasaule pazuda. Šķita, nekas šausmīgs nav noticis un nenotiek. Četrdesmitā gada vasarā Latvijā nav iebraukuši krievu tanki, nav nodibināta padomju vara, nav notikusi 14. jūnija latviešu izsūtīšana uz Sibīriju, Litenē nav nošauts neviens Latvijas armijas virsnieks, nav sācies karš, Latviju nav okupējuši vācieši un tās vārdu vispār izsvītrojuši no Eiropas kartes; neviens - ne vācietis, ne latvietis - nav dedzinājis žīdu sinagogas, neviens - ne vācietis, ne latvietis - nav šāvis žīdus Rumbulā, Biķernieku mežā un simt citās vietās Latvijā; Kurzemes katlā latvieši necīnās pret latviešiem, bet gluži kā 1915. gada Ziemassvētku kauju laikā, visi sēž pie viena ugunskura, pie lielas egles meža vidū netālu no Džūkstes un no karavīru katliņiem dzer degvīnu par latviešu vienotību, par savu un visu pārējo godu, par savu un mūsu visu brīvību, par cieņu, drosmi un vīrišķību; un par meitenēm, atstātām mājās; un mātēm, kas stāv pie maizes krāsns vai ceļa galā cerību pilnām acīm veras tālumā, gaidot mājās atgriežamies karā iesauktos dēlus - kā Sarkanā, tā vācu armijā dienējošos…

-   Par ko tu domā? - Aleksandrs klusi jautāja.

-  Mazliet pasapņoju, - atbildēju. Pēc tam piecēlos, aizdedzināju divas brīnumsvecītes, vienu no tām pasniedzu savam viesim un teicu. - Kamēr svecīte dzirksteļo, lūdzu, vēlies kaut ko! Ļoti, ļoti! Tas noteikti piepildīsies!

Kad svecītes nodzisa, paskatījos uz Aleksandru. Viņš bija neparasti nopietns.

-  Ja nav noslēpums, ko tu vēlējies? - es prasīju.

-   To, kas var un nevar piepildīties, - viņš atbildēja. - Es vēlējos, lai manai mātei nebūtu jāraud arī par manu

Es piecēlos, apviju rokas ap viņa kaklu un satraukta

sacīju:

- Nē, Aleksandr! Mēs vēl varam paspēt viens otru tikai mīlēt!

bojāeju… Lai viņa iztiek bez šīm asarām, un no četriem dēliem dzīvs paliek vismaz viens! Un vēl… Es domāju par tevi, Eva. Runājot katrs savā dzimtajā valodā, mēs viens otru nespējam saprast. Mēs kļūstam mēmi. Sveši. Lai spētu saprasties, mums jārunā valodā, kuru, vismaz pagaidām, es dziļi ienīstu. Tā ir manu un manas tautas ienaidnieku valoda! Taču tai pašā laikā es tai esmu pateicīgs, ka varu sarunāties un saprasties ar tevi un pateikt to, ko tūlīt pateikšu. Vakar mani pārbaudīja pēdējā ārstu komisija un atļāva dienestu turpināt. Tātad ar mani viss ir kārtībā. Šodien saņēmu visus attiecīgos papīrus un pēc divām nedēļām man jau jābūt Kurzemes frontē. Ceru, ka man paveiksies un neviens zenītartilērijas šāviņš vai ienaidnieka iznīcinātājs mani vairs nenotrieks. Taču gadīties var visādi… Tāpēc, Eva… Labi, es pateikšu! Es tevi mīlu! Patiešām. Bez jebkādas izlikšanās. Patiesi. Tu jau redzi - pēc sava rakstura esmu noslēgts, mazliet neveikls un robusts un neesmu pieradis ne savas dusmas, ne maigumu atklāti izrādīt. Taču tici, Eva! Es tevi tik tiešām ļoti mīlu. Un ne tikai tāpēc, ka esi pasakaini skaista, tik skaista, Eva, ka, uz tevi paskatoties vien, tūlīt noreibst galva un rodas neprātīga vēlēšanās… Tas tāpēc, ka tavs skaistums nav auksts. Tas ir silts un sievišķīgs. Un tu pati esi laba. Varbūt visvairāk, Eva, tieši tāpēc. Tu pret mani neizrādīji nekādu naidu, pat ne mazāko nepatiku, kad man ierādīja pagaidu dzīvesvietu tavā mājā. Es biju un esmu šeit svešinieks. Taču tu biji viesmīlīga mājasmāte un, ja arī izjuti, tad vismaz līdz šim nekad neesi izrādījusi nekādas dusmas vai nepatiku. Tu esi ļoti cilvēciska. Tu, Eva, esi vienkārši laba. Arī es pret tevi centos būt labs, un šis laiks, šie divi mēneši, kurus esam pavadījuši zem viena jumta… Tas vismaz man ir mūža pēdējo gadu skaistākais laiks. Neskaitāmas reizes esmu gribējis pie tevis te atnākt vēlu vakarā vai naktī… Bet varbūt labi, ka tā. Vēl nekas nav izjaukts. Mēs vēl neko neesam paspējuši sabojāt. Ja mūsu jūtas ir patiesas… Mēs vēl visu to paspēsim.

Viss, ko viņš toreiz teica, mani ļoti aizkustināja. Es piecēlos, apviju rokas ap viņa kaklu un satraukta sacīju:

-   Nē, Aleksandr! Mēs vēl varam paspēt viens otru tikai mīlēt!

-   Jā, - viņš klusi piekrita. - Mīlestība… Kāds svēts un nolādēts vārds!

Balta svece.

Baltas pērļu krelles.

Balta, ļoti vārga uguns liesmiņa.

Balts sniegs aiz loga.

Balti apsniguši meži un kaujas lauki.

Balta marmora baletdejotājas figūriņa uz grāmatplaukta.

Balts balodis uz loga palodzes.

Balti mežģīņu aizkari.

Balti istabas griesti.

Balti palagi.

Balts Ziemassvētku vecītis.

Baltas jūtas.

Balta apakšveļa.

Balti vārdi.

Balta miesa.

Baltas cilvēku dvēseles.

Balts baudas kliedziens.

Balta mīlestība.

Nesapratu - tas bija sapnis vai īstenība?

25. nodaļa

Kā bija pavēlēts, Aleksandrs uz fronti devās pēc divām nedēļām - 1945. gada 6. janvārī - Zvaigznes dienā. Šo divu nedēļu lielāko laika daļu mēs pavadījām gultā. Jutāmies kā tuksnesī izslāpuši ceļinieki, kuri, pārvarot milzīgus attālumus un nežēlīgi karsējošo saules svelmi, beidzot nokļuvuši pie dzidra avota ūdens. Kā mīlestības badā ilgi mērdēti grēcinieki. Kā nez par kādiem noziegumiem sodīti noziedznieki, kuriem piespriesta nāve, nevis sadegot uz sārta, bet gan nevaldāmas kaisles ugunīs.

Mēs noteikti bijām mazliet sajukuši prātā.

Es par daudzām lietām un notikumiem varu ari šaubīties, bet vienu gan zinu droši - mīlestība un seksuālā tieksme cilvēkus dažreiz patiešām padara garā vājus, un mēs varbūt nemaz īsti nesaprotam, kas ar mums tad notiek.

Nav ne mazāko šaubu, ka cilvēks ir ne tikai bioloģiska un sociāla būtne, bet nepārtraukti arī baudu meklētājs. Homo baudkāris. Es pat teiktu, ka tieši baudas meklējumi, tās atrašana un izbaudīšana ir katra cilvēka dzīves pamatu pamats, galvenā dzīves jēga un primārais stimuls vispār dzīvot. Jau ar mātes krūti.

Nav vajadzības uzskaitīt visas tās dzīves izpausmes, iespējas un vajadzības, kas mums sagādā lielāku vai mazāku baudu. Pirmām kārtām tā noteikti ir pati dzīve, kad baudas sajūtu rada paša esamība un savas dzīvības apziņa.

Tad bauda vēl var būt labs miegs. Garšīgas brokastis. Kafijas malks. Cigarete. Ātra braukšana automašīnā. Sevis kopšana. Sports. Karjera. Labas grāmatas lasīšana. Nauda.

Saskarsme ar pretējo dzimumu. Radošs darbs. Dabas skaistums. Alkohols. Ēšana. Narkotikas. Lietu kolekcionēšana. Atpūta. Ceļojumi. Māksla. Svētku svinēšana un tā tālāk un tā joprojām. Pat karsta vanna vai pirts apmeklējums mums var sagādāt neizsakāmu baudu!

Un tā katru dienu un visu dzīvi. Nepārtraukti baudas meklējumi. Taču nenoliedzami vislielāko baudu mums tomēr sagādā mīlestība - vīrieša un sievietes saplūsme vienā veselumā. Dievs droši vien jau paredzēja, ka cilvēkam uz šīs zemes nekāda vieglā dzīve nebūs, tāpēc arī dāvināja šo vislielākās baudas iespēju.

Mīļie cilvēki, to arī izmantojiet! Tā patiešām ir Dieva dāvana, un mums par to nav jākaunas. Tieši otrādi! Es, piemēram, ļoti lepojos un jūtos gandarīta, ka šo iespēju izmantoju par visiem simts procentiem! Pat ar uzviju!

Toreiz laiks no Ziemassvētkiem līdz Zvaigznes dienai bija pats skaistākais un vētrainākais mīlestības mirklis manā mūžā. To nav iespējams aizmirst un izskatās, es to pat atcerēšos, būdama mirusi!

-        Vai tavai sievai bija skaists vārds? - es Zvaigznes dienas rītā jautāju.

-        Jā, - Aleksandrs atbildēja. - Man patika. Viņu sauca Tatjana. Taņa.

-   Kāda bija pati?

-  Viņa bija jauna un gudra.

-   Strādāja?

-       Taņa mācījās Ļeņingradas Pedagoģiskajā institūtā. Kad apprecējāmies un radās bērni… Viņa pārgāja neklātienē.

-   Bija laba?

-       Krievu sievietes vispār ir labas. Dvēseliskas. Nekad nav augstprātīgas.

-  Viņa tevi mīlēja?

-       Visas krievietes mīl savus vīrus. Pat vislielākos dzērājus un tos, kuri viņas sit.

-   Tad tā nekāda mīlestība tomēr nav, - es teicu.

-  Varbūt, - Aleksandrs piekrita. - Tāda vienkārši ir dzīve.

-   Tu savu sievu mīlēji?

-  Kā jau es teicu, viņa bija laba, un mums bija trīs bērni.

-        Tu bieži uzsver - es laba, viņa laba… Tas tev ir ļoti svarīgi?

-        Jā, - Aleksandrs apstiprināja. - Jēdzienā laba ietilpst viss, ko vīrietis gaida un grib no sievietes un ko viņa arī spēj sniegt, sākot ar karstas tējas glāzi uz galda un beidzot ar gultu.

-   Es esmu laba? Patiešām?

-   Nē, - Aleksandrs sacija. - Tu esi vislabākā.

-       Paldies, - klusi nočukstēju. - Vai tu ārstu komisiju kaut kā nevarēji apmānīt, mazliet pasimulēt, lai tev uz fronti vairs nebūtu jāiet?

-       Varēju, - Aleksandrs atzinās. - Varēju pat ļoti viegli. Bet man tomēr vēl jākaro. Mums tie vācieši jāsakauj un jāuzvar! Tu, saproti, Eva? Man vēl ir jāatriebj par sievu un abiem Ļeņingradas blokādes laikā badā nomirušajiem bērniem.

-        Vai tu, Saša… Un visi pārējie… Jūs karojat tikai personīgā naida un atriebes dēļ?

-       Tā gandrīz vai iznāk, - Aleksandrs paskaidroja. - Taču ne tikai. Vēl ir pienākums pret dzimteni.

-        Šādu pienākumu noteikti izjūt ari vācieši, - es atgādināju.

-        Droši vien, - Aleksandrs piekrita. - Tas puisis, kas no zenītlielgabala drīz raidīs šāviņu pret manu lidmašīnu, vai tas vācu ass, kurš mēģinās mani notriekt ar savu meser- šmitu… Mēs viens pret otru nekādu personīgo naidu nejutīsim. Mēs esam nepazīstami. Sveši. Mēs vienīgi katrs apzinīgi izpildīsim savu karavīra pienākumu pret tēvzemi. Un katrs gribēsim, lai šai karā uzvar tā valsts, kuru pārstāvam.

-   Uzvarēs Padomju Savienība?

-   Bez šaubām!

-   Kas notiks pēc tam?

-   Pēc tam būs miers.

-   Ko tu darīsi?

-   Par to vēl neesmu domājis. Mazliet tā kā par agru.

-   Kāpēc?

-   Es varu no kara arī neatgriezties.

-Tu domā?…

-        Nē, Eva! Es nedomāju. Es vienkārši zinu, ka tā var gadīties.

-   Kas tādā gadījumā notiks ar mani?

-   Tu mani aizmirsīsi.

-   Nekad!

-        Nē, Eva! Tieši tā arī notiks! Kas es tāds tavā dzīvē būšu bijis? Nekas! Svešas tautības cilvēks, kas tikai nejaušības pēc nokļuvis tavā mājā un šeit uz brīdi juties laimīgs. Kā pašas mājas, tā skaistās saimnieces dēļ. Bet… Uzšāvās gaisā raķete, uz dažām minūtēm pāršķēla tumsu, spilgti izgaismodama gan tavu miesu, gan dvēseli, taču izdziestot atkal visu ietīs tumsā.

-   Kāpēc tu tā runā? Kāpēc tev tā vajag runāt?

-   Tāpēc, ka tas ir iespējams.

-        Tu atgriezīsies, - es teicu. - Nekas slikts ar tevi nenotiks. Nekāds puisis ar savu zenītlielgabalu, ne pats labākais vācu lidotājs… Nē! Tu būsi par viņiem pārāks un atkal atgriezīsies pie manis.

Aleksandrs skumji pasmaidīja.

-       Tu patiešām esi laba, bet… Iespējams, es palikšu dzīvs! Es atgriezīšos. Kas notiks tālāk? Es - krievs, tu - latviete, tā arī turpināsim sarunāties mums abiem svešajā vācu valodā?!

-       Nē, - es sacīju. - Tu iemācīsies manu valodu, es - tavu. Bez tam… Man šķiet, ka tagad mēs jau varam arī vispār nesarunāties. Mēs tik un tā viens otru sapratīsim.

Aleksandrs mani maigi noglāstīja.

-         Droši vien, - viņš teica, tad balss kļuva skarbāka. - Pirms manis tev taču kāds bija, vai ne?

-       Jā, - es atzinos. - Bija draugs. Ēriks Kalējs. Viņš man ļoti palīdzēja.

-   Kur viņš ir tagad?

-       Nezinu, - es atbildēju. - 1941. gadā padomju vara viņu apcietināja.

-   Par ko? Bija tautas ienaidnieks?

Rūgti iesmējos.

-       Nē! Viņš bija tautas draugs! Viņam piederēja viens no labākajiem restorāniem Rīgā!

-        Es saprotu, - Aleksandrs drūmā balsī teica. - Mūsu sādžā kolektivizācijas sākumā daudzus arestēja tikai tāpēc, ka viņu kūtīs atrada lieku govi!

-  Arī šeit daudzi cieta…

-   Kur ir tavi vecāki?

-   Viņus 1941. gada vasarā izveda uz Sibīriju.

-   Kāpēc?

-       Viņiem piederēja fabrika, - es atbildēju. - Laikam tāpēc. Nevienam jau neteica, kāds iemesls ir viņu arestam.

-       Visi tavi radinieki ir cietuši… Arī draugs, - Aleksandrs sacīja. - Tev padomju vara ir jāienīst.

-  Nē, - es sacīju. - Varbūt tā arī nav pati labākā vara pasaulē, ja tā pat vienas govs dēļ ir gatava iznīcināt cilvēku, bet… Es vienkārši par to cenšos nedomāt. Tāpat kā vācu laikā. Es vienkārši dzīvoju… Kamēr var dzīvot.

-  Principā tev vajadzētu neieredzēt arī mani, - Aleksandrs negaidīti pateica.

Pārsteigta uz viņu paskatījos.

-    Vai tad man tevi vajadzētu identificēt ar padomju varu? - es prasīju.

-   Nevajadzētu, - Aleksandrs teica. - Bet tā gribot negribot iznāks. Un ja ne tev, tā iznāks citiem. Taviem radiniekiem, kaimiņiem, draugiem un paziņām. Ja ne katrs tev gluži pateiks acīs, tad katrā ziņā vismaz nodomās - redz, bagāto Račinsku meita Eva ir sasējusies ar prastu krievu! Ar mūsu tautas apspiedēju un iekarotāju! Tā arī notiks. Mēs iekarosim ne tikai Baltijas valstis. Mēs iekarosim arī Vāciju un pusi no Eiropas! Krievija ir milzīga, varena, taču nabadzīga valsts. Man ne viss patīk, kas pie mums ir noticis un notiek. Bet tā ir mana valsts un es ar to lepojos. Taču šeit vietējie iedzīvotāji… Šo trīs mēnešu laikā esmu izjutis viņu attieksmi. Neteikšu, ka vienmēr naidīgu. Varbūt bailes šo naidu nedaudz noslāpē, un tomēr. Taču es, Eva, tiešā nozīmē nepārstāvu padomju varu. Sarkano armiju, jā. Bet drīz karš beigsies. Mani smago ievainojumu dēļ no armijas droši vien demobilizēs un es kļūšu vienkāršs krievu tautības cilvēks. Dzīvojot kopā ar tevi, es vienmēr izjutīšu gan tavu radinieku, gan apkārtējo cilvēku negatīvo attieksmi pret sevi. To izjutīsi arī tu! Stipri šaubos, vai man jebkurā veidā varētu izpausties tā sauktais uzvarētāju sindroms, lai gan neapšaubāmi būšu to vidū, kas šo karu būs uzvarējuši. Taču vienalga… Sakautie nekad pret uzvarētājiem nekādu lielo mīlestību neizjūt. Tas vienkārši būtu pretdabiski.

-   Aleksandr… - es tā kā mazliet nobijusies teicu. - Jūs taču būsiet sakāvuši Vāciju! Kāds sakars šai sakāvē būs Latvijai?!

-   Visai būtisks, - Aleksandrs atbildēja. - Divas latviešu divīzijas vācu armijas sastāvā sparīgi cīnās pret mums, turklāt viena no tām, varētu teikt, tepat aiz mājas sienām - Kurzemē. Ja viņi netiks iznīcināti, tiem būs jāpadodas. Kā tu domā - viņi un to piederīgie un vēl daudzi jo daudzi citi mūs par to ļoti mīlēs?

-   Aleksandr! - es iesaucos un uztrūkos sēdus. - Kāda man par to daļa?! Kāda tev? Tam nebūs nekāda nozīme, ko par mums domās citi! Tāpat, ko domās krievi par latviešiem vai latvieši par krieviem! Tas viss ir muļķības! Absurds! Nacionālais egoisms vai šovinisms! Pašlaik, sarunājoties vācu valodā, kas mēs esam? Un ja mēs vispār būtu bez valodas? Ja būtu kurlmēmi? Kāda tautība tad mums būtu? Vāciešu? Krievu? Latviešu? Nē, Aleksandr! Mēs esam cilvēki! Vel vairāk! Mēs esam vīrietis un sieviete! Un nav nekādas nacionalitātes, un nav nekādas valodas! Tas viss ir izdomāts! Iedomāts! Un ļoti nepareizs! Ir tikai mīlestība! Ir tikai mūsu jūtas un cilvēciska vēlēšanās palīdzēt otram, nebūt vienam! Vai tu neredzi? Vai neviens cits to arī neredz un nesaprot, ko ar cilvēkiem un pasauli ir izdarījis naids?! Un ko vēl izdarīs! Tad kāpēc mīlestība, arī mūsu mīlestība, Aleksandr, nevar būt vismaz kā neliels atsvars šīm drausmīgajām cilvēku savstarpējās neiecietības, ļaunuma un naida izpausmēm?

Aleksandrs pasmaidīja un pagriezās uz sāniem ar seju pret mani. Tad izstiepa roku, sāka maigi glāstīt manas krūtis un sacīja:

-   Tu, Eva, patiešām esi brīnišķīga! Tu dzīvo bez naida, bez jebkāda ļaunuma sirdī, ko šai pasaulē spēj tikai retais. Varbūt vienīgi mūķenes un mazi bērni. Paldies tev par to! Tu ne par ko nesūdzies. Tu pat šai drausmīgajā elles katlā esi atradusi vietu un laiku, kad runāt par mīlestību! Es tevi apbrīnoju. Es tevi mīlu! Tu dažreiz par mani palūdz Dievu! Varbūt viņš man palīdzēs un es no šī kara, iespējams, tik tiešām izkulšos dzīvs!

-   Tu izkulsies, - es teicu. - Tevi sargās ne tikai Dievs. Tevi sargās arī mana mīlestība…

Pēcpusdienā pēc viņa atbrauca vieglā armijas automašīna un viņš pazuda.

Vakarā no bēdām un pēkšņās tukšuma sajūtas gan mājā, gan dvēselē gandrīz vai piedzēros.

Arī nākamās dienas bija ļoti skumjas. Drūmas. Un neparasti aukstas.

Lai gan mans dzīves princips, kā pēc iespējas labāk un interesantāk pavadīt to laiku, ko tik fantastiskā kārtā man ir piešķīruši noslēpumainie Visuma spēki un divu cilvēku - manu vecāku - nejaušā satikšanās, bija - dzīvot tikai vienai dienai! -, pēc dažām nedēļām es tomēr sāku domāt, ko darīt tālāk? Toreiz vēl nebija gluži tik stingri noteikumi kā pie vāciešiem, kad visiem tūlīt obligāti bija jāreģistrējas Darba dienestā un jāstrādā, taču uz to pusi jau vilka.

Nekādas profesijas man nebija. Vīrieša, kas par mani gādātu, arī.

Vajadzēja iekārtoties darbā. Dzirciema un Riekstu ielas stūrī atradās neliels pārtikas veikals, un man pazīstama pārdevēja aicināja nākt tajā strādāt. Taču, tā kā šai veikalā iepirkās galvenokārt tuvākās apkārtnes iedzīvotāji, atteicos. Man būtu kauns. Visi, kas mani pazina kā Iļģuciema vienīgo īsto bagātnieku Račinsku meitu, tagad, redzēdami mani stāvam aiz letes un apkalpojot viņus… Es to neizturētu. Vispatīkamākais, ko viņi man varētu pateikt, droši vien būtu: "Redz, kā aiziet šīs pasaules godība…"

Bet ideja nebija slikta. Pēc dažām dienām sāku strādāt par pārdevēju Audēju ielas Armijas Ekonomiskajā veikalā, ko tad jau sauca par Centrālo universālveikalu. Strādāju mūzikas instrumentu nodaļā, kur patiesībā šo instrumentu tikpat kā nebija. Klavieres, mutes ermoņikas, krievu bajāni un garmoškas. Līdz ar to nebija arī pircēju. Caurām dienām sēdēju un vienkārši nīkuļoju. Taču algu maksāja, pārtikas kartiņas bija un dzīvot varēja.

Uz pavasara pusi daudzi Sarkanās armijas augstākie virsnieki, kā arī vietējie un uz Latviju atsūtītie dažāda kalibra priekšnieki, kuri vienīgie varēja atļauties nopirkt bajānu vai saviem bērniem klavieres, uz mani bieži nāca vienkārši paskatīties! Runāja visādas muļķības (starp citu, apstākļu spiesta, diezgan ātri iemācījos runāt krieviski!), teica visdažādākos komplimentus, dāvināja puķes, aicināja uz randiņiem un par iespēju kopīgi pavadīt kaut vienu vakaru solīja nez kādus tur pasaules labumus!

Nav ko noliegt, es ar visiem koķetēju, flirtēju, daudzsološi smaidīju, vienmēr biju laipna, dabiski jautra un tas viņus gandrīz vai padarīja trakus! Vismaz katrs mans labvēlīgais smaids - kā jebkuros laikos ikvienas sievietes smaids! - vīrieša dvēselē uzreiz radīja gaišumu un zināmas cerības…

Vai tas bija slikti?

Visneatlaidīgāk mani lenca kāds no Krievijas atbraucis latvietis, kurš strādāja Ministru Padomē par vienu no daudzajiem Viļa Lāča vietniekiem. Šķiet, atbildēja par rūpniecības atjaunošanu. Viņš bija precējies, viņam bija bērni un pirms mēneša viņš mūsu nodaļā bija nopircis klavieres. Viņam bija jāsargā sava reputācija, vajadzēja ievērot partijas disciplīnu un komunista morāli, taču, tikko mani ieraudzījis, par to visu aizmirsa!

Es jau zināju, cik liela vara dažreiz sievietēm var būt pār vīrieti. Un ir absolūti vienalga, kādu sabiedrisko stāvokli viņš ieņem, ir ministrs vai atkritumu savācējs, ir ģeniāls mākslinieks vai analfabēts, vienalga, skaistas un pret viņu labvēlīgi noskaņotas sievietes priekšā viņš ir melns un maziņš!

Beidzot atļāvos pierunāties un Lielais Biedrs mani pēc darba aizveda vakariņās uz slaveno restorānu Astorija turpat veikala piektajā stāvā.

Labi, ka aizgāju. Kā vīrietis viņš mani tikpat kā neinteresēja. Viņš bija resns, ar uzblīdušu seju, nekulturāls un bezgaumīgi ģērbās. Taču es ilgi nebiju bijusi nevienā restorānā un nebiju ēdusi garšīgas un dārgas vakariņas. Tāpēc vien bija vērts paciest viņa klātbūtni.

Spēlēja orķestris.

Mūs apkalpoja viesmīle, kura kādreiz strādāja Alhambrā.

Vēlāk aizgāju pie Birutas uz virtuvi un viņa man pateica, ja es vēloties daudz labāku darbu, lai jau rīt pat atnākot pie restorāna direktora Arvīda Ivanova, kurš, tāpat kā daudzi citi, šurp bija atdrāzies vai atsūtīts no Krievijas. Viņš izmisīgi meklējot orķestra solisti un es viņam būtu kolosālākais atradums! Biruta viņam pateikšot, ka es jau pirms kara biju visspožākā zvaigzne!

Tā arī notika.

Arvīds Ivanovs mani patiešām ar vislielāko prieku darbā pieņēma, un es Astorijā nodziedāju divdesmit gadus… Nabaga direktors manis dēļ, protams, tāpat drīz vien zaudēja galvu, nemaz neslēpdams, ka viņam galvenās tomēr ir tikai seksuālās intereses. Nepakļaušanās gadījumā vairākkārt draudēja atlaist no darba, pats nošauties un tā tālāk.

Bet ne par to ir runa.

Stāsts ir par mīlestību.

Kādā 1945. gada aprīļa svētdienas pēcpusdienā pie manas mājas durvīm kāds piezvanīja. Atvērusi sev priekšā ieraudzīju stāvam iesirmu virsnieku.

- Atvainojiet, - viņš teica. - Vai esat Eva Račinska?

..Mani patiešām ar vislielāko prieku darbā pieņēma, un es Astorijā nodziedāju divdesmit gadus…

-Jā.

-       Ja jums nekas nebūtu pretim… Varbūt ieiesim iekšā? Man jums jāpasaka kaut kas svarīgs.

Nedaudz samulsu, tad aicināju ienākt. Aizvedu viņu uz verandu, apsēdāmies šūpuļkrēslos un, juzdamies neveikli, klusējām.

-       Ja būšu pareizi sapratis… - beidzot virsnieks ierunājās. - Jūs labi pazināt Aleksandru Romanovu?

-       Jā, - es atbildēju. - Vai labi, nezinu. Bet viņu patiešām pazinu. Viņš šeit dzīvoja.

-   Vai jūs viņu mīlējāt?

Pirmā doma, kas tūlīt iešāvās prātā, bija, ka es uz šo jautājumu varu arī neatbildēt. Otrā doma - Aleksandrs nez kāda iemesla dēļ ir arestēts un tagad pie rīkles ķersies arī man!

-  Kāpēc tas jūs interesē? - es prasīju. - Ja tā arī būtu, tad tas attiecas tikai uz mums.

-   Protams, - virsnieks tūlīt piekrita. - Neapvainojieties! Lieta ir tāda… Lidotājs Aleksandrs Romanovs, Padomju Savienības Varonis, pirms nedējas kādā no nakts kaujām netālu no Saldus tika notriekts. Viņš pēdējā brīdī paspēja izlēkt no degošās lidmašīnas un palika dzīvs. Taču viņš ir smagi ievainots. Viņam ir lauztas abas kājas un stipri apdegusi seja. Pašlaik viņš ir pārvests uz Rīgu un atrodas kara hospitālī Ģimnastikas ielā. Būdams gandrīz bezsamaņā, viņš nepārtraukti sauca dažādus vārdus. Tie bija viņa mirušo bērnu un sievas vārdi. Bija arī jūsējais. Tagad, kad viņa dzīvībai tiešas briesmas vairs nedraud, viņš runā tikai par jums. Esmu ārsts. Es zinu, kas šādos apstākļos notiek cilvēku dvēselēs. Kad tu apzinies, ka no skaista, vesela vīrieša pēkšņi esi kļuvis invalīds ar izkropļotu seju. Ne katrs to spēj pārciest. Kauli, protams, saaugs, un viņš vēl varēs gan skriet, gan lēkt. Uz sejas pārstādīsim ādu no muguras, un varbūt arī tur nekādas lielās vainas nebūs. Vienīgi pašlaik viņam ir ļoti grūti. Jūs to droši vien saprotat. Viņš man par jums izstāstīja. Un vairākas reizes ar patiesām šausmām izdvesa: "Ja viņa mani tādu redzētu!" Varbūt patiešām labāk neredzēt un pēc iespējas ātrāk viņu aizmirst? Taču… Cilvēka psihe ir tik sarežģīta… Un mīlestības jūtas vēl noslēpumainākas. .. Varbūt tomēr vajadzētu aiziet? Dažreiz pietiek tikai ar vienu skatienu, ar vienu vārdu, tikai ar savu klātbūtni vien, lai, kā saka, cilvēks pieceltos pat no miroņiem! Lai visa pasaule apgrieztos otrādi un atkal rastos tik neprātīga vēlme dzīvot… ka arī dzīvosi.

Virsnieks apklusa. Arī es ilgi klusēju, tad pajautāju:

-   Kur lai es viņu sameklēju?

-   Es jau teicu. Ģimnastikas ielas kara hospitālī. Tas ir Torņakalnā. Otrajā stāvā. Divdesmit astotā palāta.

Virsnieks piecēlās, paspieda man roku un gāja prom.

-   Paldies jums, - viņš klusi pateica, aizvērdams durvis.

Es atkal paliku viena.

Atkal skumjas un smeldze. Kur pazudis mans bezbēdīgais dzīvesprieks? Vai tāpēc, ka visa pasaule pilna ar cilvēku bēdām? Ar sāpēm un asarām? Ar ciešanām un izmisumu?

Un ko tur var palīdzēt nabaga mīlestība?

Bet vai vispār kaut ko vajag darīt? Kāpēc mocīt sevi un citus?

Mīlestība - tas ir ne tikai prieks un bauda. Visbiežāk mīlestība tomēr ir mūsu dvēseles vislielākā sāpe. Un nereti, kad šī sāpe beidzot pāriet, izrādās, ir pazudusi arī dvēsele…

Pēc dažām dienām restorāna virtuvē dabūjusi dažus augļus, gaļu un litru stipra buljona, aizbraucu uz hospitāli. Cauri drausmīgai asiņu, strutu, hlora un nez kādai vēl tur smirdoņai, lēnām ejot uz otro stāvu un pēc tam pa garu gaiteni līdz divdesmit astotajai palātai, es redzēju tik drausmīgi sakropļotus cilvēkus, dzirdēju tik šaušalīgus kliedzienus un tik izteiksmīgus mēmus ievainoto karavīru skatienus, ka man ar to pietika visam mūžam. Pat šodien vien izdzirdot vārdus - karš, patriotisms, tēvzemes aizstāvēšana, rūpes par aizsardzību, ziedošanās dzimtenes labā - manī uzreiz rodas dziļš riebums, jo skaidri zinu - tie, kas šos vārdus un jēdzienus lieto, paši ar sadragātām kājām, norautām rokām, izārdītām iekšām, sakropļotām sejām un izspridzinātām acīm nekad negulēs kara hospitāļu gaiteņos uz grīdas, skaļi nolādēdami visu, kas nolādējams!

Viņi, sēžot lepnos kabinetos vai stāvot mītiņu tribīnēs, drošsirdīgi aicinās ziedoties citus, bet paši par nacionālu stāju un patriotisku rīcību ies saņemt ordeņus…

Iegāju palātā. Tur uz divstāvu nārām gulēja apmēram divdesmit ievainoto. Daži kliedza, citi, nepārtraukti sāpju mocīti, skaļi vaidēja, pārējie klusēja un skatījās uz mani kā uz pasaules lielāko brīnumu. Varbūt pat kā uz eņģeli. Kā uz pašu Dievmāti vai vienkārši kā uz parastu sievieti, kura, nez kāda spēka vai aicinājuma nesta, pāri visiem nāves laukiem, zaudējumu rūgtuma jūrām, sāpju un vientulības okeāniem pēkšņi pie viņiem ir atnākusi no tiem sapņiem, kurus katrs, būdams ierakumā, blindāžā vai šeit, noteikti ir sapņojis.

Sieviete…

Tas katrā ziņā ir daudz plašāks, neaptverami ietilpīgāks jēdziens par to, ko vīrietis par sievieti domā vispirms. Ne tikai māte, sieva vai mīļākā. Iespējams, sievietes pielūgsme, dievināšana un kalpošana viņas iegribām, vēlmēm un vajadzībām, vīriešu lielākajai daļai ir pat sava veida reliģija…

Diezgan ilgi, apmulsusi un ļoti uztraukusies, raudzījos apkārt. Aleksandru nekur neredzēju. Vairums ievainoto bija ar pārsietām galvām un kādu uzreiz atpazīt bija tikpat kā

neiespējami. Taču, vienkārši ļaujoties intuitīvai nojausmai, aizgāju līdz palātas galam, pagriezos pa labi un tur, blakus logam, ieraudzīju Aleksandru. Ieraudzīju - tas varbūt būtu teikts stipri pārspīlēti. Drīzāk to vienkārši nojautu.

Brīdi stāvēju, tad nedaudz noliekusies, klusi prasīju:

-   Aleksandr?…

Ievainotais sakustējās. Viņam bija apsaitēta galva un pārsējs aizklāja pusi sejas. Neaizsegtā acs bija vaļā. Pēc mirkļa tā plati iepletās, bet lūpas pavērās klusam pārsteiguma kliedzienam.

-   Eva?!

Pasmaidīju, apsēdos blakus un uz galdiņa noliku produktu sainīti.

-        Savādi, bet es tevi tūlīt atradu, - teicu. - Nevienam neprasīju.

-        Patiešām savādi, - Aleksandrs piekrita. - Kā tu vispār uzzināji?…

-       Sirds pateica, - atbildēju. - Vai tu nezināji, ka sirds dažreiz ir ļoti gudra?

-        Iespējams, - Aleksandrs sacīja. - Bet tu pati šai gadījumā ne sevišķi.

-   Tev nepatīk, ka esmu atnākusi?

-   Tu redzi, kāds es izskatos?

-        Redzu. Tāds pats kā agrāk, vienīgi nedaudz savādāks. Bet tas taču nav uz visu mūžu!

-        Apsēju, protams, noņems. Tas tiesa. Taču seja jau būs cita.

-   Gaidi operāciju?

-   Vairākas. Griezīs ādu no muguras un audzēs klāt sejai.

-   Diezgan baigi…

Aleksandrs vārgi pasmaidīja.

-        Baigākais jau garām. Kad nācu lejā ar izpletni, tas bija starp mūsu un pretinieka pozīcijām, latvieši no 19. divīzijas uz mani šāva ar automātiem. Netrāpīja, toties sašāva izpletni, un es ar pamatīgu ātrumu triecos pret zemi. Tā nekas, tikai kājas pagalam.

-   Pavisam?

-        Nē. Kauli ir salikti, kājas ieģipsētas, un viss būšot kārtībā. Vienīgi seja… Es negribēju, ka tu mani tādu redzi. Gribēju, lai es tev atmiņā palieku tāds, kāds biju Zvaigznes dienā.

-  Tā bija mūsu mīlestības lielā diena, - es teicu. - Tu biji skaists.

-   Nu redzi…

-   Nē, Saša! Pašlaik arī! Sievietes vīrieša izskatu pārāk augstu nevērtē. Ja mīl, tad mīl pašu cilvēku.

Kādu bridi nerunājām. Dzirdēju, kā palātā iestājas gandrīz vai pilnīgs klusums, un visu acis ir pievērstas mums. Domāju, ka tai brīdī viņi visi Aleksandru ļoti apskauda.

-   Es tev atnesu buljonu un vēl šo to, - teicu. - Ieēd! Tas tevi noteikti stiprinās!

-   Labi, Eva! - Aleksandrs sacīja. - Paldies! Es to izdarīšu vēlāk.

Un tikai tad ar šausmām ieraudzīju, ka abas Aleksandra plaukstas tāpat ir nosaitētas ar biezu marles kārtu, caur kuru bija izsūkušies dzeltenbrūni plankumi…

Es spēji satrūkos un man pilnīgi neviļus pār vaigiem noritēja dažas asaras.

-   Tev karote ir? - trīcošā balsī prasīju.

Aleksandrs apstiprinoši pamāja ar galvu.

Galdiņa atvilktnē atradu nedaudz saliektu alumīnija ēdamkaroti un sāku Aleksandru barot. Nekad neko tamlīdzīgu dzīvē vēl nebiju darījusi. Tas man sagādāja neparastas sajūtas. Tieši toreiz manī pirmo reizi ļoti spēcīgi ieskanējās mātes instinkts…

Turpmāk pie Aleksandra braucu katru dienu. Nesu ēdamo, baroju, runājāmies vai vienkārši klusējām.

Toreiz tāpat pirmo reizi mūžā sapratu, cik sievietes būtībai dažreiz ir ārkārtīgi svarīgi par kādu rūpēties. Es to pēkšņi izjutu kā savu jūtu bagātināšanu, kā obligātu nepieciešamību, kā sievietes garīgās pasaules piepildījumu. Un tas viss ietilpa šai noslēpumu pilnajā un tik ļoti īsajā vārdiņā - mīlestība!

Karš beidzās. Noskanēja Uzvaras salūts. Uzziedēja ceriņi un dārzi. Kļuva ļoti silts. Stāvēju uz Kalnciema un Slokas ielas stūra un skatījos, kā Rīgā, lepni paceltām galvām, atgriežas vieni no šā kara uzvarētājiem - 130. latviešu strēlnieku korpuss un viņus ar ziediem sagaidīja tūkstošiem rīdzinieku.

Dzīve turpinājās ar visiem tās priekiem, bēdām un šausmām.

Aleksandru Romanovu, acīmredzot kā Padomju Savienības Varoni, jūnija beigās turpmākai ārstēšanai pārveda uz kādu no labākajām Maskavas klīnikām.

Manā dvēselē un dzīvē atkal iestājās neliela pauze. Diezgan smaga. Es vairs nebiju padsmitniece. Man jau bija divdesmit seši gadi un toreiz domāju, ka es vairs nevaru kā uzvilkts vilciņš arī turpmāk neprātīgi griezties dzīves virpulī. Bet izrādījās, ka varēju gan! Vēl vismaz četrdesmit gadus…

Vīrieši nāca un gāja. Taču Aleksandru aizmirst nespēju un nespēšu nekad! Dažreiz tas mani pat ļoti nomāca.

Kāpēc?! - domās kliedzu. Ar ko viņš tik krasi atšķīrās no pārējiem? Principā - ne ar ko! Taču, kad sāku domāt lēnāk un pamatīgāk… Pirmkārt jau laikam ar to, ka viņš bija krievs. Ka viņš kādu laiku dzīvoja manā mājā. Ka mēs sarunājāmies vāciski. Ka viņš bija neparasti vīrišķīgs un krieviem neraksturīgi pieklājīgs, pat inteliģents. Ka bija smagi ievainots. Ka spēja manī pret sevi izraisīt gan žēlumu, gan mīlestību. Tāds vienīgais.

Es saprotu, ka meklēt un mēģināt atrast mīlestības cēloņus ir tikpat kā neiespējami un principā arī nevajadzīgi. Pat muļķīgi. Jo pati mīlestība savā dziļākajā būtībā ir muļķīga un tāpēc nekādai jēdzīgai analīzei nepakļāvīga.

Mēs vienkārši dzīvojam un mīlam. Kāpēc tieši šo, bet ne to? Vai tas būtu jāzina? Jāpriecājas, ka vispār esam atraduši cilvēku, kuru spējam iemīlēt! Un viņš mūs. Iemesls lai paliek Dieva ziņā. Man dažreiz šķiet, ka tieši tad, kad pasaule beidzot šo noslēpumu atklās, tā pēkšņi sabruks. Un zudīs mūsu dzīves dziļākā jēga un mūža lielākais skaistums.

Aleksandrs manā dzīvē pēkšņi atkal parādījās pēc trim gadiem. Tas bija tik negaidīti, ka no izbrīna un stipra samulsuma uzreiz pat nespēju attapties.

Kādu dienu Aleksandrs atkal visā savā varenajā augumā stāvēja manā priekšā, tikai šoreiz jau ģērbies gaišpelēkā uzvalkā. Elegants.

Pēkšņi nez kāpēc jutos kā jauna, mīlestības lietās pilnīgi nepieredzējusi meitene. Nosarku, mulsu un nekādi nespēju izrādīt pat atklātu prieku.

-  Labdien, Eva! - Aleksandrs sveicināja. - Tu nemaz neesi izmainījusies. Tikpat skaista kā agrāk. Vēl jaunāka.

-  Tu jau tāpat, - es teicu. - Domāju, būs daudz sliktāk.

-  Man trāpījās labi ārsti, - teica Aleksandrs. - Varēja būt visādi.

-   Es jau domāju, ka būsi "mani aizmirsis.

-   Eva, tādas sievietes kā tu neviens neaizmirst! Mēs tās atceramies vai nu ar prieku, vai sāpēm.

-  Vai tev mūsu šķiršanās sāpēja? - jautāju.

-  Man sāpēja visa dzīve, - Aleksandrs atbildēja. - Arī tu. Protams.

-   Bet es biju laimīga, - sacīju. - Man par tevi palika visskaistākās atmiņas.

Aleksandrs iesmējās.

-   Slimnīca, ja?

-   Ne tikai! Man atmiņā palika mūsu Ziemassvētki un Zvaigznes diena un kāds skaists rudens vakars dārzā, kad spilgti sarkana rietēja saule un tu man pasniedzi tikko no zara noplūktu ābolu. Un tu pats. Viss. Tāds, kāds esi.

Aleksandrs man pasniedza dāvanu. Iegarenā kārbiņā uz tumšsarkana samta gulēja mazs, ļoti smalks Šveicē izgatavots sieviešu zelta pulkstenis ar dimantiem rotātu zelta ķēdīti. Krievijā tādus dabūt bija neiespējami. Tas, nenoliedzami, kā kara laupījums vai trofeja bija nācis no sakautās Vācijas un to Aleksandram atdevis vai pārdevis kāds no tiem, kas tur karojis. Neizskatījās, ka to kāda dāma jau būtu valkājusi. Visticamāk, paņemts tieši no juvelierveikala skatloga vai seifa.

Es ar patiesu prieku un pateicību šo dāvanu, protams, pieņēmu, taču ne reizi to sev ap roku tā arī neapliku…

Vakarā sēdējām siltā, atkal rietošas saules izgaismotā istabā, dzērām gruzīnu vīnu un armēņu konjaku, ko restorāna bufetē varēju dabūt vienmēr, un runājām par karu un dzīvi, par mums abiem un mīlestību. Sīkumus vairs neatceros, taču katrā ziņā tā bija ļoti skumja saruna, ko abi ar alkohola palīdzību kaut necik centāmies tomēr uzturēt mazliet priecīgāku.

Izrādījās, Aleksandrs bija atbraucis no manis atvadīties.

-   Saņēmu atbildes vēstuli no mātes, - viņš teica. - Viņa ir ļoti slima, bet laimīga, ja vispār šo vārdu var lietot. Es vienīgais no viņas dēliem… Atradu meitu. Man tagad viņa jāizņem no bērnunama, jāaizved pie vecmāmiņas un jālaiž skolā. Pēc tam uz Ļeņingradu. Mums tur lielā komunālā dzīvoklī bija divas istabas. Tās jāatbrīvo. Man kā Padomju

Savienības Varonim apsolīja iedot atsevišķu dzīvokli. Pēc tam jāiekārtojas darbā un jāsāk strādāt. Tādas, lūk, Eva, tās lietas.

-   Es saprotu, - teicu. - Tev viss būs kārtībā.

-   Ceru. Kas gan cits atliek?

-   Kājas nesāp?

-   Es jau teicu. Man trāpījās brīnišķīgi dakteri.

-   Varbūt sāpēs vēlāk.

-   Iespējams. Deviņdesmit gadu vecumā.

-   Es gan tik ilgi nenodzīvošu.

-   Ilgāk arī nevajag, - Aleksandrs teica. - Kāda jēga?

-   Kāda vispār ir jēga? - es prasīju.

-        Tomēr, - viņš domīgi teica. - Vai mūsu satikšanās nebija jauka?

-   Bija, - es teicu. - Toties šķiršanās ne visai.

-       Arī tā, - Aleksandrs nepiekrita. - Kā tur dzejnieks bija teicis? Katra šķiršanās sola jaunu tikšanos?

-   Aleksandr… Mēs vēl kādreiz tiksimies?

-       Kāpēc gan ne? Līdzko pārcelšos uz dzīvokli, es tev tūlīt atsūtīšu vēstuli ar jauno adresi.

-   Tu man to vēstuli, lūdzu, uzraksti ļoti biezu, labi?

-   Ko tur lai rakstu? - Aleksandrs jautāja.

-        Uzraksti kaut ko par mīlestību, - es palūdzu. - Tas ir vienīgais par ko vērts rakstīt un lasīt. Tad vēl uzraksti, kā jūties, kad es tev vairs neesmu, kā tu iepazinies ar citu sievieti, kā viņu iemīlēji un apprecēji, un cik jums ir bērnu, un kā vispār dzīvojat, vai esi laimīgs vai nelaimīgs, un vai tu mani, Latvijā nejauši satiktu meiteni, vēl atceries,, un vai tev nav mazliet žēl, ka mūsu mīlestība neatrada tālāku ceļu, mēs nepalikām kopā, neturpinājām viens otru mīlēt, vismaz fiziski ne, un tagad skumstam katrs savā pasaules galā, domādami, ka varbūt būtu bijis daudz labāk, ja vispār nebūtu satikušies…

Aleksandrs ilgi nopietns klusēja, tad pasmaidīja, ievilka mani klēpī un vairākas reizes noskūpstīja.

-       Nē, Eva, - viņš teica. - Es neko nenožēloju. Kara šausmu pārņemtajā pasaulē un manas personiskās dzīves izsalušajā dārzā tu pēkšņi ar savu vienreizējo būtību un dzīvesprieku ienāci kā ne šīs pasaules būtne. Tu esi viskrāšņākais zieds, kam man jebkad ir nācies pieskarties. Biju pārliecināts, ka tas nekad vairs nevar notikt. Es tev neko

- Nē, Eva, - viņš teica. - Es neko nenožēloju. Kara šausmu pārņemtajā pasaulē un manas personiskās dzīves izsalušajā dārzā tu pēkšņi ar savu vienreizējo būtību un dzīvesprieku ienāci kā ne šīs pasaules būtne.

neprasīju par tavu pagātni. Tā mani neinteresēja. Tu man līdz mūža beigām atmiņā paliksi kā sieviete, kuru es iemīlēju no pirmā acu uzmetiena, kura pret mani vienmēr izturējās labi un, kad atrados slimnīcā, par mani aizkustinoši rūpējās. Tas vārdos nav izsakāms, ko tas man nozīmēja un cik tas bija cilvēciski, jo es toreiz, Eva, jutos tik smagi, cik smagi cilvēks vispār var justies. Es zinu, mīļā. Man tevi vajadzētu neprātīgi mīlēt, nekad neatstāt, par tevi visu mūžu rūpēties, sargāt un no galvas līdz kājām apbērt ar visas pasaules bagātībām! Bet… Dzīve ir dzīve. Tajā bez mīlestības vēl pastāv arī pienākums pret tiem, kas mūs ir radījuši, un tiem, kurus esam radījuši paši.

- Es tevi saprotu, - teicu. - Un tomēr - ļoti skumji.

Mani šis skumjas neatstāja pat mīlējoties, un pirmo reizi mūžā es no tā neguvu nekādu baudu.

Nākamajā rītā Aleksandrs aizbrauca.

Pēc mēneša sapratu, ka esmu stāvokli.

1949. gada vasaras sākumā, konkrēti, 22. maijā - tieši pēc trīsdesmit gadiem, kad piedzimu es - man pašai piedzima meita, kuru nosaucu par Ievu.

Savādi, lai neteiktu vairāk.

1953. gada vasarā, jau pēc Staļina nāves, negaidīti saņēmu vēstuli no savas audžumātes Irēnas Račinskas, sākām sarakstīties un es viņai uz Sibīriju regulāri sūtīju pārtikas paciņas un naudu.

1956. gada pavasarī viņa atgriezās, un mēs abas ilgi raudājām.

1956. gada rudens pusē no ieslodzījuma pārnāca arī Ēriks Kalējs. Mēs norunājām veselu dienu un nakti, izdzērām pudeli degvīna un sākām dzīvot kopā.

Tai pašā gadā pēc gūsta un desmit Vorkutā pavadītiem ieslodzījuma gadiem Rīgā atgriezās ari bijušais Latvijas armijas pulkvedis un latviešu leģiona majors Viesturs Simsons. Kādreiz pašam piederošajā Tērbatas ielas namā viņam vairs neatradās ne istabiņa un viņš atnāca uz Iļģuciemu pie bijušās sievas Silvijas. Viņa Viesturam piedeva, pažēloja, un viņi atkal sāka jaunu dzīvi tieši tai vietā, kur kādreiz bija iepazinušies.

Tas arī viss. Esmu ļoti nogurusi.

26. nodaļa

Eva Račinska apklusa un lēnām pievēra acis.

Daktere vēl kādu brīdi uzmanīgi vēroja sirmo sievieti, tad piecēlās un, klusi novēlējusi arlabunakti, nesteidzoties izgāja no palātas.

Ap pulksten septiņiem no rīta, palātā ienākusi māsiņa piegāja pie slimnieces gultas, lai izdarītu ārsta nozīmēto injekciju. Māsa saņēma slimnieces izkaltušo roku, pacēla, tad, spēji satrūkusies, to atlaida atpakaļ.

Eva Račinska apklusa un lēnām pievēra acis.

Eva Račinska bija mirusi. Taču viņas vēl joprojām savdabīgi skaisto seju rotāja nevis nāves šausmas, bet gan laimīgs smaids.

Blakus uz galdiņa, acīmredzot jau agrāk uzrakstīts, uz baltas papīra lapiņas bija lasāms šāds teksts:

"Katra cilvēka dzīves aplis kādreiz noslēdzas.

Noslēdzas arī daudzu notikumu ķēde, taču vienmēr mūsu rīcības dēļ kaut kāda kustība, visbiežāk - dzīvība, tomēr turpinās.

Labi vai slikti, bet īstenībā dzīve nekad nebeidzas.

Mīlestība kā milzu spēks joprojām griež šo mazo zemīti un mūsu mūžus.

Es, piedzīvodama kaut īsu, taču jauku mīlestības mirkli ar neparastu cilvēku neparastos apstākļos, esmu laimīga un liktenim pateicīga. Tās smeldzīgās skumjas, kas dažreiz pavada pat visskaistākās attiecības, liecina vienīgi par mūsu mīlestības stiprumu.

Tagad viss ir beidzies.

Man, tāpat kā agrāk, nav vajadzīga ne piedošana, ne attaisnojums.

Visas kaislības rimušas. Dzīves svētki beigušies.

Nodzisušās pat zvaigznes.

Varbūt vienīgi kaut kur ļoti tālu kādā nomaļā Visuma stūrī joprojām mirdz manas divas lielās mūža mīlestības.

Aleksandr! Ērik!

Vai jūs arī tās vēl redzat?"

Rīgā, 2001. gadā

Šie savādie cilvēku likteņi

Jau pēc romāna "Krievu leitnanta mīļākā" publikācijas "Lauku Avīzē" 2001 ./2002. gada ziemas mēnešos saņēmu daudzas gan telefoniskas, gan tiešā saskarsmē, gan vēstuļu veidā izteiktas lasītāju pārdomas. Tagad, pēc grāmatas iznākšanas, šādu ļoti dažādu un pretrunīgu atsauksmju droši vien būs krietni vairāk. Vieni, to izlasījuši, sajūsmā aplaudēs (par to ne mirkli nešaubos), savukārt citiem tas būs tikai paticis, bet noteikti atradīsies arī tādi, kuriem Lukjanskis vispār kā rakstnieks nepatīk, un viņi nepieņems arī šo darbu.

Tas nekas slikts nav. Tā tam jābūt un tā vienmēr arī ir bijis. Neviens mākslinieks, neviens mūziķis vai rakstnieks nevar patikt visiem vai nepatikt absolūti nevienam. Man ne tikai nepatīk, bet fiziski un garīgi pat riebjas, piemēram, lielais vairums mūsu poprock vai smagā metāla noskrandušie bļauri, bet tūkstošiem meiteņu viņus apbrīno, mīl un tiešā nozīmē pat ģībst, viņus ieraugot vien! Taču viegla vājprāta pārņemtie skatuves lēkātāji, spiedzēji, bungu sitēji vai vienas ģitāras stīgas trinkšķinātāji, tas ir, vienkārši skaļa trokšņa taisītāji ar savu māksliniecisko sniegumu vienmēr garīgo vērtību skalā stāvēs uz daudz zemāka pakāpiena par jebkuru visvājāk uzrakstītā romāna autoru.

AUTORS PAR ROMĀNU

Skaņa pazūd. Tā atskanēja un te jau tās vairs nav. Bet vārds un doma paliek. Ja tā kaut vai uz īsu laiku nepaliek lasītāju

atmiņās vai emocionālajā pārdzīvojumā, tad uzrakstītie vārdi un ar tiem izteiktā doma vai kāda atziņa tīri fiziski grāmatas lappusēs tomēr paliek uz daudz ilgāku laiku.

Nocitēšu kādas lasītājas (iespējams, Balvu skolotājas) vēstules fragmentu - pirmo atsauksmi, ko saņēmu par savu "Krievu leitnanta mīļāko". Vēstule bija adresēta "Lauku Avīzes" redakcijai un tur tika skartas arī citas mūsdienu dzīves problēmas.

"Šo romānu, tāpat kā visus citus E. Lukjanska darbus, izlasīju ar lielu interesi. Jāteic, ka jau pēc romāna "Notiesātais" izlasīšanas sāku vērtēt autoru par mūsu pašreizējās rakstnieku saimes vadošo spēku.

Domu bagātība, izjūtu asums, patiess skatījums uz dzīvi - tas viss izteikts labā literārā valodā, tēlaini, skaisti. Šie sirsnīgie vārdi rakstniekam godam nopelnīti. Arī viņa pēdējo romānu "Krievu leitnanta mīļākā" lasīju ar baudu. Pārdzīvoju Silvijas veiksmes un neveiksmes, vieglprātīgo un pat noziedzīgo rīcību, kā arī saņemto smago atmaksu. Silvijas meitas Evas tēlu uztvēru ar dziļu iekšēju satraukumu, pat prieku, domājot, ka nu rakstnieks rādīs mūsdienu jaunatnei, kur noved vieglprātība, kā dzīvē sokas cilvēkiem, kuri domā tikai par sevi, savām baudām, savu "ego".

Skaista, bet tukša sieviete, kura nespēj novērtēt audžuvecāku rūpes un mīlestību, neizjūt ne mazāko pateicību par labu, pat priekšzīmīgu audzināšanu. Seksu meitene uztver kā vienīgo vērtību dzīvē. Viņa nešķiro vīriešus: ar vienu seksojas pie guļamistabas durvīm, bet otrs gaida jau gultā. Šai sievietei nerūp, ka varbūt kādam sāp viņas izrīcības, ka vīri atgriežas mājās īgni un neapmierināti ar sievām, kuras, protams, audzinot bērnus, nespēj būt tik gudras un pieredzējušas seksa pasniegšanā."

Paldies šai cienījamai lasītājai par izteiktajiem labajiem un vēlāk arī kritiskajiem vārdiem. Varu pieļaut, ka maz ir tādu autoru, kuriem būtu pilnīgi vienaldzīgs viņa paša uzrakstītā darba liktenis un tā īslaicīgs vai ilglaicīgs iespaids uz lasītāju. Arī es vienmēr esmu bijis gandarīts un dažreiz pat nedaudz lepns, ka manas grāmatas tiek lasītas un daudzās bibliotēkās apmeklētāji pēc tām pierakstījušies pat garu garās rindās. Tātad, notiekošo vērtējot objektīvi, es ar kaut ko tomēr piesaistu lasītāja interesi un uzmanību. Vai tikai ar spraigu sižetisku darbību? Ar dzīves patiesumu? Ar diezgan bieži tekstā izteiktajiem atzinumiem, pārdomām par dažādiem mūsu dzīves un vēstures notikumiem, sentencēm un dažkārt pat aforismiem? Diez vai tikai ar to. Atzīstu - mani varoņi ir diezgan vienveidīgi un vairumā gadījumu ne ar ko krasi neatšķiras cits no cita. Bet kāpēc Lukjanski tomēr tik daudzi lasa (kas ārkārtīgi kaitina dažus kritiķus!), viņa darbus neaizmirst, tos atceras vēl daudzus gadus pēc to publicēšanas un ļoti augstu vērtē?

Atklāti sakot, mani ļoti pārsteidza un zināmā mērā pat satrieca kāda Jelgavā dzīvojoša lasītāja, kura, mani apsveicot pagājušā gada Ziemassvētkos, atcerējās un izteica dažas savas pārdomas par 1977. gadā (!) publicēto romānu "Memento mori". Dienu vēlāk piezvanīja vēl viena lasītāja un tāpat, apsveicot svētkos, atcerējās manu kādreiz žurnālā "Liesma" publicēto noveli "Neliešu banda". Es pats no tās vairs neatceros nevienu vārdu, bet viņai tur attēlotais notikums ir palicis atmiņā uz visu mūžu. Paskatījos savos pierakstos un ieraudzīju - novele tāpat publicēta pirms divdesmit pieciem gadiem! Vēl divas nedēļas vēlāk šā gada dienu noplēšamajā kalendārā manas dzimšanas dienas lapiņas otrajā pusē bija nodrukāts neliels noveles "Neizdomāts stāsts" fragments. Atkal palūkojos savos reģistros un pārsteigts konstatēju, ka šī novele publicēta vēl agrāk - 1967. gadā! Tātad pirms trīsdesmit pieciem gadiem!!! Ko tas viss nozīmē?

Tas galvenokārt var nozīmēt tikai vienu - daudzu lasītāju atmiņā uz ilgu laiku paliek manis, vairumā gadījumu no dzīves ņemtais notikums, izvēles situācija, kādā manu grāmatu varoņi nonāk un šo cilvēku likteņi. Parasti šie notikumi, izvēles situācijas un likteņi ir neparasti, dramatiski, emocionāli sakāpināti un ļoti traģiski. Tas tad arī paliek lasītāju atmiņā. Jo, raugi, kā gan var aizmirst, piemēram, romānā "Notiesātais" attēloto situāciju, kad tiesnesei par smaga nozieguma izdarīšanu nākas piespriest nāvessodu pašas dēlam…

Esmu pārliecināts, ka lasītāju lielais vairums tik ātri neaizmirsīs arī romānu "Krievu leitnanta mīļākā". Jo šeit ir gan mūsu tautas vēsture, daudzi valstij izšķiroši notikumi, gan arī atmiņā paliekoši traģiski cilvēku likteņi. Un tie tādā vai citādā veidā ir patiesi. Nekas īpaši nav izdomāts, vienīgi notikumi sakārtoti daudzmaz loģiskā secībā un galveno romāna varoņu Silvijas un Evas tēli ir radīti, pamatojoties gan uz konkrētu, vēl tagad reāli dzīvojošu sieviešu likteņiem, gan, protams, ļaujot vaļu arī nelielai iztēlei, kad atmiņa no pagātnes tumsas pēkšņi izrauj kaut kur redzētus, lasītus vai dzirdētus citu sieviešu dzīves stāstus.

Sākotnējās idejas pamatā, iecerot rakstīt romānu "Krievu leitnanta mīļākā", bija neparasts notikums manu vecāku draugu ģimenē. Šo cilvēku uzvārdus neminēšu. Pateikšu vien, ka tēva draugs un darba kolēģis Rūdolfs pirmskara laikā bija pazīstams sportists - ilggadējs Latvijas futbola izlases dalībnieks. Viņa sieva

BIBLIOGRĀFIJA

1.  Izvēle. Stāsti un noveles. Liesma, 1966.

2.  Nekad nebeigsies. Stāsti un noveles. Liesma, 1968.

3.  Pieskāriens. Stāsti un noveles. Liesma, 1971.

4.  Bez žēlastības. Garstāsti. Liesma, 1973.

5.  Bronzas sieviete. Stāsti un noveles. Liesma, 1975.

6.  Neuzvarētais. Romāns. Liesma, 1977.

7.  Memento mori. Romāns. Liesma, 1977.

8.  Lāse karogā. Mākslinieciskie apraksti. Liesma, 1980.

9.  Skrējiens bezgalībā. Stāsti un noveles. Liesma, 1981.

10.  … un mana dzīvība arī. Dokumentāls apraksts. Liesma, 1984.

11. Atliktais laiks. Romāns. Liesma, 1985.

12.  Ne jau katru dienu. Romāns. Liesma, 1987.

13. Atnāc un paņem. Romāns. Liesma, 1987.

14.  Rēta akmenī. Romāns. Liesma, 1993.

15.  Nakts tiesnesis. Romāns. Avots, 1993.

16. Sāpes un triumfs. Romāns. Sol Vita, 1994.

17.  Kliedziens no debesīm. Romāns. Liesma, 1994.

18. Sieviete visam mūžam. Romāns. Preses nams, 1996.

19. Asaras debesis. Romāns. Liesma, 1997.

20.  Palīgā sauciens. Romāns. Daugava, 1999.

21.  Privāttiesnesis. Romāns. Preses nams, 1999.

22.  Notiesātais. Romāns. Lauku Avīze, 2000.

23.  Cilvēks naktī. Romāns. Lauku Avīze, 2000.

24.  Tas, ko tu negaidi. Romāns. Lauku Avīze, 2001.

25.  Naida nogurdinātie. Romāns. Lauku Avīze, 2002.

ŠAJĀ SĒRIJĀ

_______________________________________________ 1999. g adā

V  Kaijaks Enijas bize

A. Skailis Septiņas bīstamas jaunavas M. Zīle Lilija M. Geidāne Puisiķciems

V  Kaijaks Zem Marsa debesīm A. Pūriņš Mīla un naids Livonijā

_______________________________________________ 2000. g adā

L. Brīdaka Aizvējš pie jūras E. Lukjanskis Notiesātais E. Lukjanskis Cilvēks naktī R. Plūcis Mazā ciema ledainais pavasaris

A. Sedlenieks Gladiators

V Kaitina Mīlestības ārprāts jeb lielie kāposti M. Zīle Lilļja-2

M. Geidāne Bāka pār mežiem I. Bērziņa Dālderkalnā

D. Avotiņa Kapteiņa Jēka mīlestība

V  Kaijaks Nārbuļu dēli

V  Gune Atpakaļceļš • Nāru guns

_______________________________________________ 2001. gadā

B. Eglīte "Ābeļu" ragana M. Geidāne Vēju dziesma

0. Mauriņš Hameleonu rotaļas latviešu gaumē

A. Pūriņš Lāčplēša klejojumi

M. Zīle Smukas meitas maksā smuku naudu

Pūriņš Lielā bērza noslēpums

S. Gailīte Taureņa lidojums akmenī

Eglīte Meža noburtie

E. Lukjanskis Tas, ko tu negaidi

M. Svīre Slazdu krogs un divi nami Rīgā Z. Bekmanis Trīs dienas pēc pastardienas •

E. Šņore Uzticības tests L. Brīdaka Melnās ogas

___________________________________ 2002. gadā

E. Lukjanskis Naida nogurdinātie A. Pūriņš Mana dzīve jūsu rokās K. Klāna Klūrgu sūnākļa rēgs S. Mežābele Uz priekšu, meitenes! A. Zuja Piepildi savus sapņus M. Geidāne Kārklu sīkstums

________________________________________ SAGATAVOŠANĀ

A. Skailis Čūsku dīdītājs un svētā

E. Lukjanskis KRIEVU LEITNANTA MĪĻĀKĀ

Redaktors Valdis Veilands Aleksandra Stankeviča zīmējumi Valda Semjonova foto Silvijas Kokinas datorgrafiskais noformējums Mudītes Arājas korektūra Parakstīta iespiešanai 24.05.2002. Izdevniecība "Lauku Avīze" Dzirnavu ielā 21, Rīga LV-1010. Iespiesta SIA "Latgales druka" tipogrāfijā Baznīcas ielā 28, Rēzekne LV-4600.

Content

Lukjanskis Egils Krievu leitnanta mīļākā

1. nodala

2. nodaļa

3. nodala

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodala

9. nodala

10. nodaļa

11. nodala

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodala

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodala

20. nodaļa

21. nodala

22. nodaļa

23. nodala

24. nodaļa

25. nodaļa

Šie savādie cilvēku likteņi

AUTORS PAR ROMĀNU

BIBLIOGRĀFIJA

ŠAJĀ SĒRIJĀ