Lukjanskis Egīls

Memento mori

EGĪLS LUKJANSKIS

MEMENTO MORI

.

I DAĻA

Zvana skaņas ieskanējās pavisam tuvu, blakus, uzsēdās uz pleca, ar visu spēku triecās pret deniņiem, sita pa seju un atmiņām, te aizšāvās garām kā lode, kā reaktīvais šāviņš vai putns, te atkal atgriezās un stāvēja virs galvas un kokiem kā pakārtas.

Spīdēja saule; saule spīd vienmēr, vai mēs to redzam vai neredzam, bet todien tā mētāja savus siltos starus kā izšķērdīgs bagātnieks zelta monētas: saule apspīdēja ceļu, mežu, pie kapsētas vārtiem garo automašīnu rindu, veco kapliču, pavadītāju drūmās sejas, vienīgi tā nespēja nevienu sasildīt. Ne kokus, ne ceļu, ne automašīnas, ne kapliču, ne pavadītāju sejas. Ari sirdis ne. Un nevajag censties. Kapličās vienmēr būs auksti. Nāve vienmēr būs auksta. Pat tūkstoš sauļu to neatsildīs. Un dobjās zvana skaņas tikai papildināja šā mirkļa nozīmīgumu, saltā vēja nepatīkamos pieskārienus un kaut kādu bezjēdzīgu bezcerību.

Ar zvana skaņām aizlido sāpes.

Un pazūd spēks.

Aizlido viss sliktais, viss melnais.

Un izgaist prieks.

Aizlido gadi un pagātne.

Un aizskrien piepildījums.

Ar dobjajām zvana skaņām aizlido cilvēka mūžs.

Un izgaist dzīve.

Bedre, bedre jau izrakta.

Es stāvēju starp kapsētas vārtiem un kapliču, spiedies pret sirmu vītolu, un uzmanīgi vēroju mil- zīgo pavadītāju pūli. Lielākā daļa tādi paši cilvēki kā . Piecdesmit pieci gadi. Pusmūžs… Tā tikai ir piemīts teikt. Gandrīz jau visa dzīve. Un tās dienas, : gadi, kuri vēl nāks, būs tikai dievu žēlastība vai īnums. Droši vien brīnums, jo nekad vēl ne no dzī- :s, ne cilvēkiem nekādu žēlastību neesmu saņēmis.

Šķiet, dievi guļ. Tieši tad, kad cilvēcei varbūt pirmo reizi patiešām bija vajadzīga jūsu palīdzība, jūs mierīgi atlaidāties paradīzes siltajos dārzos un mierīgi snaudāt. Varbūt pat redzējāt krāsainus sapņus. skaistus kā vasarsvētku bildītes. Bet vajadzēja tomēr pamest acis uz leju. Tikai dažus skatienus uz grēcīgo zemi, un jūs atmostos. Varbūt atmostos, varbūt no- tos, varbūt tomēr saņemtu dūšu un nokāptu lejā. Bet jūs taču esat dievi un tādēļ gudri. Jūs snaudāt en tālāk. Nekāpāt. Jūs skaidri zinājāt — arī jūs tic ilādētic friči pieliktu pie sienas. Skaidrs. «Gult mii is». Tas nekas. Tie ir tikai bleķī iekalti vārdi. Arī is stāvētu ar paceltam rokām. Ar stingri uz mugu- is sasietām rokām. Pat pēdējo reizi viņi jums ņemtu paskatīties uz sauli. Uz kokiem. Uz debesīm, z zvaigznēm. Jūs spētu vienīgi saostīt pelēko akmeņu naržas. Un dzirdētu, kā aiz muguras klusi šalc iķernieku priedes. Un varbūt pat sajustu, kā krūtīs triecas lode. Knih, knah, un no jums būtu palikuši āri vienīgi jūsu baltie paltraki. Viss. Vairāk nekas, ā, lūk, mīļie dieviņi — gudrinieki. Snaudiet vien ilāk, kamēr nāve strādā. Bet tā strādā pamatīgi, aujas melnās miesās, dūšīgi kā mežstrādnieks. Interesanti, kādēļ cilvēki nāvi iedomājas kā ģindeni r izkapti rokās? Kad tas sācies? Mēra laikos? Kole- as un melno baku laikos? Bet ne jau tāda nāve izska- ās. Cilvēkiem gluži vienkārši pietrūcis fantāzijas, ai arī viņi neko nav zinājuši. Nāvei taču ir tūkstoš eidu. Simts miljonu tērpu. Simts miljonu masku,

Kauli un sarūsējusi izkapts … Smieklīgi. Bet var jau būt arī izkapts. Visbiežāk nāve tomēr ir lode. Šķemba. Nazis. Dzelzs stienis. Striķis. Akmens. Kaut kāds vīruss vai mikrobs. Vilciens. Automašīna. Lidmašīna. Skaistas, cilvēkiem nepieciešamas lietiņas. Un vēl ļoti bieži nāve ir cilvēku bailes. Neuzņēmība. Gļēvulība. Nodevība. Un ne retāk nāve pie mums atnāk visparastākā cilvēka izskatā. Varbūt tādā kā es. Gluži parastā. Jo arī es esmu nāve … kādam. Tev, Ojar Berg. Jau trīsdesmit gadus dzīvoju ar domām par tavu nāvi. Par tevis sodīšanu. Par manu atriebību. Par manu bojā gājušo biedru atmaksu. Un to es izdarīšu, Ojār Berg. Vari būt pavisam drošs. Tev ir skaists vārds un uzvārds, bet cik pretīgi to izrunāt! Un pavisam noteikti. Tas ir mans dzīves uzdevums. Mirušo pavēle. Iegaumē, Ojār Berg, — tavu nāvi sauc Mārtiņš Zars, viņam jau ir piecdesmit pieci gadi, bieži mežonīgi sāp galva un kāju pēdas, viņam ir dēls un meita, tomēr ir, par spīti visam, un viņš strādā Vefā, sievas nav, tu jau zini, kādēļ nav un kur tā palika, un vēl viņam pašlaik ir sācies atvaļinājums, tas jāizmanto, tas noteikti jāizmanto, lai beidzot tevi varētu atklāt, noķert, — gadi ripo, gadi aiziet, un laika palicis pavisam maz; viņa sirds ir piepildīta ar naidu pret tādiem kā tu, pret tevi, pret tavu nodevību. Tas mirklis tuvojas. Uzmanies! Uzdevums ir dots, un pavēle jāizpilda. Es ticu, ka tu vēl esi dzīvs. Nelieši jau neiznīkst. Vismaz ne tik viegli un ātri. Mirst labie. Un upuri vienmēr ātrāk par bendēm. Redz, Marģers Gir- gensons arī pagalam. Viņš ir pēdējais no mūsu grupas. Tagad esam palikuši tikai divi vien. Es un tu. Mārtiņš Zars un Ojārs Bcrgs. Iespējams, ka tagad tu saucies citādi. Bet tas nelīdzēs. Man un visiem pārējiem tu vienmēr būsi Ojārs Bergs. Un tāds ari paliksi. Ar kauna zīmi apzīmogots. Ar nicinājumu apspļaudīts. Uz mūžu mūžiem nolādēts.

Visas runas pie kapiem ir vienādas. Cilvēku sejas vienādas. Un ziedi uz kapiem. Un visas apbedīšanas ceremonijas. Un droši vien arī sāpes ir vienādas. Marģers gulēja, rokas sakrustojis uz krūtīm, melnā uzvalkā, kreisajā pusē skaidri mirdzēja medaļu un dažu ordeņu krāsainās lentītes, balti, galīgi sirmi mati, iekrituši vaigi un acu plaksti, bāla reta uz bālās pieres, un redzi, Marģer, kā sanāk — cik reižu uz tevi šāva gan vācu vērmahta kareivji, gan SD un gestapo brašie zeļļi un vēlāk mežos paklīdušie leģionāri, bet nekā — tu biji nenošaujams. Vienkāršāk to varētu pateikt tā — tev velnišķīgi veicās. Laimes bērns. Visas zvaigznes vienmēr labvēlīgas. Bet tagad tevi pievārējis vecums un augsts asinsspiediens. Zel. Vienmēr ir žēl, kad no mums aiziet labs cilvēks. Nokrīt zvaigzne. Ābelei kāds nolauž zaru. Un vāzē nozied tulpe. Es uzlieku uz tava kapa trīs sarkanas rozes. Tos trīs kara laikā kopā nodzīvotos, nocīnitos gadus. Tas ir pēdējais sveiciens. «Dusi saldi!» Nerunā muļķības, izvadītāji Ne salčli un ne rūgti. Nekādi. Marģers Girgensons ir miris. Un nav vairs nekā. Visas runas ir veltas. Mērķim garām aizšauta lode. Vienīgi atmiņām vēl būs kāda nozīme. Būs, Marģer. Es neesmu sentimentāls, veco zēn, tu jau zini, bet, kad domāju par tevi, par mūsu dzīvi, par paveikto un nepaveikto, par visām sāpēm un ciešanām, kuras tik bagātīgi uz mūsu pleciem un sirdīm krāva aizvadītie gadi, tad gribas tevi gandrīz vai apskaust, gribas tev nogulties blakus un aizmigt, nē, nē, ne nomirt, bet aizmigt un nosnaust dažus miljardus gadu. Esmu noguris, Marģer. Dažbrīd jūtos bezgala noguris un gribu atpūsties. Beidzot. Bet nevar. Atmiņas neļauj. Un pienākums neļauj.

Kad pavadītāji izklīda, es piegāju pie Zigurda Priedes. Viņš tieši tai brīdī vāca kopā kapa dēļus, dvieļus un lāpstas un to visu ielika sarūsējušā ķerrā.

—        Sveiks, Zigi! — Es viegli pieskāros viņa plecam.

Viņš nedaudz satrūkās un ilgi skatījās man sejā. Zigurda acis bija blāvas un duļķainas, vaigi iekrituši, apauguši sirmiem bārdas rugājiem. Rokas netīras. Izspūruši, balti mati. Mugurā vecs vatnieks un vecas bikses.

—   Nepazīsti? — es pajautāju.

—       Pazīstu, — viņš atbildēja. — Kā nu ne. Lai gan gadi . . . vesels blāķis. Tevi es atcerēšos visu mūžu.

—       Un es tevi. Mums vajadzēja satikties daudz agrāk.

—   Kādēļ?

Zigurds Priede neveikli ar aprepējušajiem pirkstu galiem pārbrauca pār seju, pakasīja pazodi un domīgs paraudzījās uz svaigo kapa kopiņu. Augsts, simtkrāsains ziedu kalns.

—   Kādel, Mārtiņ? Tu meklē pagātni?

—   Jā.

—        Nevajag. Nepavisam nevajag. Tikai liekas sāpes. Rau, vienīgais reālais uz šīs pasaules — kapi. Vienīgā patiesība. Ej kurp iedams, dari ko darīdams, atceries vai aizmirsti — šis ceļš ir neizbēgams. Skumji, bet fakts. Kāda nozīme atkal atgriezties trīsdesmit gadu vecā pagātnē? It sevišķi ja tā bijusi tik draņķīgi riebīga?

—   Patiešām, Zigi. Nekā skaista.

—       Ja tu nekur nesteidzies, pagaidi, — Zigurds sacīja. — Es aizstumšu ķerru. Tur, aiz tā ceļa gala, šovakar bērēs vēl vienu. Šodien man jau tas būs ceturtais. Pēc tam aprunāsimies.

—       Labs ir, — es piekritu, — Tepat vien pagaidīšu.

Zigurds Priede pacēla rokturus, un ķerra, nejauki čīkstēdama, lēnām attālinājās. Dēļi, lāpstas un dvieļi tagad bija vajadzīgi citam.

Vecs, es nodomāju, Zigurds palicis pavisam vecs. Kā lielākā daļa manas paaudzes cilvēku. Un droši vien vēl pamatīgi dzer. Nu protams. Iespējams, ka šādu darbu bez iedzeršanas neviens vispār nespēj veikt. Bet tad jau arī ķirurgiem vajadzētu būt mūžīgi pilnā. Tas arī nav diez ko patīkami — katru dienu rakņāties pa cilvēku iekšām. Dzīvu cilvēku. Smadzenēm. Zāģēt rokas un kājas. Bet pierod. Pierod taču pie visa kā. Nē, ne velna! Nepierod.

Zigurds Priede vācu okupācijas laikā strādāja Rīgas Centrālcietumā par uzraugu, arī manas kameras, manu uzraugu. Viņš bija lāga vīrs, šis Zigurds Priede. Kas nu par vīru, toreiz vēl jauns puisis. Viņš nekad nesita. Brīnums. Skaista pasaka. Patiesība. Nekad ne- sita. Kad mani pēc pirmās «pastiprinātās» nopratināšanas atveda uz to drausmīgo deviņdesmit astoto kameru, Zigurds Priede man iedeva dzert, nedaudz apmazgāja rētas un uz pamatīgi sadauzītās, apdedzinātās muguras uzklāja vēsā ūdenī samērcētu dvieli. Paldies tev, Zigi! Vēl šodien. Bieži, nevienam nemanot, iedeva kādu papirosu vai gabalu maizes. Un pēc tam viņš mani brīnumainā kārtā izdabūja laukā no tās nolādētās, trīskārt nolādētās deviņdesmit astotās kameras un ievietoja divdesmit trešajā. Zālamana augstā dziesma! Es to nezinu. Bet lai tā skan! Vēl neilgu laiku, varbūt vēl tikai dažas dienas, un es būtu sajucis prātā tai deviņdesmit astotajā kamerā. Dauzīt viņi mani dauzīja pamatīgi. Dedzināja. Dūra. Smacēja. Es izturēju. Visas sāpes var izturēt, ja tikai ir pie kā pieturēties. Un ja sajūti naidu, ja esi par kaut ko bezgala pārliecināts. Bet tai deviņdesmit astotajā kamerā es nebūtu izturējis. Nē. Tur uz sienām vēl rēgojās manas sievas un manu abu bērnu asins traipi. Izplūduši, ar dīvaini robainām malām. Gluži kā nc- veikli bērnu zīmējumi. Oriģināli sienas dekorējumi. Un viņi man tos rādija katru dienu. Atgādināja katru dienu. Oberšturmbanfīrers Oto Krauze. Un tie pārējie, kuriem tā arī nekad es neuzzināšu ne vārdus, ne uzvārdus. Bet jūs bijāt tikpat gudri kā dievi. Tikpat nežēlīgi, vienaldzīgi pret citu sāpēm un ciešanām. Un uzskatījāt sevi par dieviem. Vienīgā atšķirība bija jūsu tērpos. Balto lindraku vietā valkājāt melnus, labi pašūtus formas tērpus. Un gaišā apļa vietā jūsu galvas rotāja sakrustoti kauli. Es gribu cerēt, ka tagad arī no jums nekas vairāk nav palicis pāri kā vienīgi trūdi.

Zigurdu Priedi es vēlāk pēc kara redzēju tikai vienu reizi. Tiesas zālē. Viņu tiesāja Sevišķais Kara Tribunāls kā līdzdalībnieku fašistu pastrādātajos noziegumos. Es uzstājos par liecinieku. Biju vienīgais apsūdzības liecinieks. Pārējie, kuri viņu pazina kā Centrālcietuma uzraugu, bija nošauti vai vēlāk gājuši bojā koncentrācijas nometnēs. Es biju vienīgais. Un varbūt es viņu izglābu. Varbūt. Droši vien piespriestu nāves sodu. Bet viņš, šis Zigurds Priede, nāvi tomēr nebija pelnījis. Un to arī nesaņēma. Dabūja desmit gadus.

—   Mums vajadzētu iedzert, — Zigurds Priede pēkšņi man aiz muguras teica. Nemaz nemanīju, kā pienāca.

—   Jā, nebūtu slikti, — es piekritu. — Tev vēl tur nav jāiet? — Un parādīju ar roku uz garā ceļa galu.

—   Nē, — Zigurds pakratīja galvu, un viņa baltie mati vējā noplīvoja kā smilgas. — Tur vilksies ilgi. Tur, Mārtiņ, būs pamatīga raudāšana. Nomiris bērns.

—   Tu vienmēr zini, ko glabā?

—   Ne, ne vienmēr. Redzēt gan redzu itin bieži, ja pie kapa vēl atver zārku. Vienmēr tuvumā jābūt, un tad šo to jau dzirdu.

—   Ilgi šeit?

—   Divdesmit pirmais gads.

—   Nu un kā?

—        Iztikt var. Katrā ziņā nopelnu vairāk nekā dažs labs rūpnīcas direktors.

—   Nav apnicis?

—        Nē. Tik pierasts, ka nemaz neko citu nespēju iedomāties. Un ko gan citu es vēl varētu strādāt? Nekādas specialitātes man taču nav. Arī dzīvoju tepat kapsētas mājiņā. Darbs roku galā.

—   Un tomēr man šķiet, ka …

—        Nē, Mārtiņ, nē! Tā tikai šķiet, pareizi. Bet nav nekā briesmīga. Drausmīgi vienīgi klausīties vecāku raudāšanā. Bet pati nāve man dažreiz šķiet tīri jauka. Kā atvieglojums. Vismaz tā vienmēr ir klusa. Skaļas ir tikai apbedīšanas ceremonijas. Tas man nepatīk. Cilvēks ir miris, un kādēļ gan velti raudināt palicējus? To es nesaprotu. Kaut kāda muļķīga tradīcija. Varbūt pat izsmalcināta spīdzināšana.

Es neviļus pasmaidīju.

—   Kur vien pagriezies, visur sitieni, jā?

—        Tā ir, — Zigis piekrita. — Dzīve — cilvēku lielākā bende. Vienīgi vakaros šeit ir jauki. Ja tu zinātu, cik šeit ir pasakaini jauki! Rīgas skaistākais parks. Miers, ar rokām sataustāms klusums, ziedu kalni, koki un brīnišķīgi mākslas darbi! Tādu nav nevienā muzejā. Esmu laimīgs, ka varu dzīvot kapsētā.

—        Es gribu pajautāt, Zigi… Kādēļ tu toreiz gāji pie viņiem?

—   Par uzraugu?

—   Jā.

—   Tu atnaci, lai to uzzinātu?

—   Nē, tic tikai tādēļ.

—   Varbūt apsēdīsimies? — Zigis noprasīja, un varēja manīt, ka viņam par savu pagātni nemaz negribas runāt. — Tepat ir sols.

—   Varbūt atnāks piederīgie, — es klusi ieminējos.

—   Nē. Pavisam droši. Pie šā kapa neviens vairs nenāk.

Mēs apsēdāmies un nesteidzoties aizsmēķējām. Man bija cigaretes «Rīga», bet Priede smēķēja «Se- ver». Viņš dūmus sevi rāva gandrīz ar skaidri saskatāmu spēku un ilgi raudzījās uz balto, skaisti nograntēto ceļu. Daudzu cilvēku pēdējo ielu. Taku. Prospektu. Bulvāri. Gatvi. Lielās Kapsētas mazo Brodveju.

—   Redzi, Mārtiņ … — Zigurds Priede beidzot ierunājās. — Katram cilvēkam gribas dzīvot. Man vajadzēja iet dienēt. Friči ņēma leģionā. Un es padomāju — vai esmu dulls? Nekādas simpātijas viņi man neizraisīja. Man šķiet, ka vispār latviešu tautas lielākajai daļai vācieši vienmēr bijuši sveši un nepieņemami. Bet karot viņu labā tomēr vajadzēja iet. Mani noteikti nokniebtu jau pirmajā kaujā. Man bija tāda pārliecība. Un ta arī būtu bijis. Pārāk daudz zēnu nolika karotes Volhovas purvos. Bet tas bija tikai pats sākums. Kāda velna pēc man būtu jāmirst? Ir taču daudz labak rakt bedres citiem. Nē, Mārtiņ, cs nezai- mojos, bet dzīvot gribējās un joprojām gribas. Baudīt šo mieru un klusumu. Sajust rūgtos papirosa dūmus. Ielaižot kapā zārku, dažreiz klusi nopriecāties, ka tajā neatrodies pats. Vienmēr kāds cits. Pagaidām. Bet cietuma mani iekārtoja bijušais skolas biedrs. Un ta es izglābos. Kur citur es būtu gājis? Tagad jau var sacit — pie partizāniem. Vajadzēja dezertēt! Dzīvot meža! Slēpties! Cīnīties! Runāt jau vienmēr ir viegli. Daudz grūtāk izdarīt. Toreiz taču viss bija daudz sarežģītāk, nekā dažreiz šķiet tiem skaļajiem runātājiem. Pamācību devējiem. It sevišķi jaunajiem. Bet ne visi ir spējīgi cīnīties, ne visi var dzīvot mežā, un ne visiem ir kur noslēpties. Bet es nebiju suns, Mārtiņ, vai ne? Es vienīgi gribēju izdzīvot.

—   Paldies, Zigi, — es teicu un cieši saspiedu viņa strupos, netīros pirkstus. — Tu biji labs.

—   Es gribēju izdzīvot, — Priede turpināja, pametot skatienu uz baltā ceļa galu. Sāka atkal skanēt zvans, un tur jau parādījās neliela beru procesija. — Un vēl es toreiz biju traki iemīlējies. Man bija skaista meitene, sauca par Zentu, un arī viņa mani teicās mīlam. Un tad jau nu nepavisam negribas mirt. Es nezinu, Mārtiņ, kas tu šodien esi, droši vien liels priekšnieks, varbūt kāds ievērojams partijas darbinieks, bet arī tev taču gribējās dzīvot, gribas vel tagad, un tu varbūt mani sapratīsi.

Ilgi klusēju. Jutu, kā atkal kaut kur no dvēseles dziļumiem lēnām kāpj augšup rūgts kamols, melns mākonis, tumšs asins traips, un atkal sāk smacēt, atkal sajūti sāpes un naidu.

—   Arī es toreiz mīlēju, — sacīju, nodūris galvu; es to negribēju teikt skaļj, es to gribēju pateikt klusi, pateikt tikai sev, pie sevis, atgādinat, atcerēties, lai gan nekad, ne uz vienu mirkli neesmu to aizmirsis.

—   Es zinu, — Zigurds teica. — Tev dzīve ir iznākusi pavisam baiga. Jau toreiz es brīnījos, kā tu to visu spēji izturēt. Es būtu pagalam. Tu esi no dzelzs, Mārtiņ. Tādi kā tu dzīvo ilgi. Es nezinu, kā esi palicis dzīvs. Bet esi. Un vēl tagad nezinu, nesaprotu, kādēļ tu toreiz tiesā mani aizstāvēji. Es zinu, Mārtiņ, kāds naids tev toreiz bija pret vāciešiem, pret visiem tiem esesiešiem, pret visiem, kas viņiem kalpoja vai palīdzēja. Pamatots, zvērīgs naids. Pārāk daudz viņi tev atņēma. Un tādēļ…

—   Es tevi neaizstāvēju, — klusi teicu, pacēlu galvu un ieskatījos blakussēdētāja blāvajās, neizteiksmīgajās acis. — Es tikai pateicu patiesību.

—  Tu to varēji ari neteikt.

—       Nezinu, Zigurd. Droši vien. Bet nevienam tu ne- siti, nevienu nenošāvi, nevienu nenodevi, varbūt vienīgi pats sevi.

Zvana skaņas joprojām dunēja kā tali lielgabalu šāvieni.

—       Tu kapos ieradies nejauši? — Zigurds uzprasīja. — Vai arī uzzināji, ka šeit strādāju?

—   Nezināju. Apglabāju draugu.

—   Sito? — Un viņš pamāja uz lielo ziedu kalnu.

—  Jā.

—   Bija labs cilvēks?

—       Pavisam labs. Sliktos par draugiem jau neņemam.

—       Tas tiesa. Man nav neviena. Ari ta Zenta mani toreiz piekrāpa. Izrādījās — tāda pati mauka kā citas.

—       Es, Zigurd, atnācu vēl tādēļ… Es nez kādēļ iedomājos, ka uz Marģera bērēm būs ieradies arī Ojārs Bergs. Nemanīji?

—       Nē, — Zigurds Priede domīgs pakratīja galvu. — Atklāti sakot, es reti kad pievēršu uzmanību pavaditāju pūlim. Man taču jāstrādā.

—   Neesi vinu manījis arī agrāk?

—   Nē.

—   Un neesi dzirdējis, vai ir vel dzīvs?

—   Neesmu gan.

—   m.

—        Es tev labprāt palīdzētu, bet nudien neko par viņu nezinu. Es Ojāru Bergu atceros tikai kā pirmā numura nelieti.

—  Man viņš jāatrod. Noteikti jāatrod.

—  Varbūt aizlaidās līdzi fričiem?

—        Iespējams. Pat ļoti iespējams. Bet man visus šos gadus ir tāda sajūta, ka viņš tomēr ir tepat kaut kur tuvumā, tepat kaut kur blakus.

—   Var jau būt. Un kas būs pēc tam?

—        Pēc tam? — es klusi pārjautāju, lai gan to zināju pilnīgi skaidri.

—   Ja. Pēc tam kad satiksi?

—   Tad tev, Zigurd, būs jāizrok vēl viens kaps …

2

Šeit bija ļoti jauki. Egija prata iekārtot dzīvokli un mīlēja spodrību. Visās vāzes bija svaigi ziedi. Smaržoja pēc kafijas, pēc pagātnes un nākotnes. Nē, ne, tic nav tikai vārdi, vārdu spēle. Ienākot šai dzīvoklī, dzerot kafiju vai ēdot vakariņas, es bieži atcerējos savu sievu, abus bērnus — Birutu un Ansi, atcerējos mūsu ne sevišķi grezno divistabu dzīvoklīti Avotu un Ģertrūdes ielas stūrī, un Egija to juta, viņa to juta vienmēr, bet nekad neko neteica, nepārmeta.

—   Lielais cilvēk, — Egija teica.

—   Ir jau vēl garāki par mani, — es iesmējos.

—        Tu esi visgarākais. Tu esi visstiprākais. Tu esi visgudrākais. Tu esi visskaistākais.

—        Tā nevajag, — es teicu. — Tā parasti runā iemīlējušās sievietes.

—   Vai tad es neesmu?

—   Nevajag. Tev tikai tā šķiet.

—        Tu esi visvājākais. Tu esi visdumjākais. Tu, Mārtiņ, esi visneglītākais vīrietis uz pasaules.

—   Bravo! Beidzot tu nu esi trāpījusi mērķi!

—   Tev sirdī. Tavā saprašanā.

—   Ta man patīk daudz labāk.

—   Nejaukais.

—   Jaukā. Tu esi vislabākā. Visskaistākā.

—   Un vēl?

—       Tu esi visdumjākā. Es vel neesmu sapratis — kādēļ tev vajadzīgs tāds vecis kā es?

Egija pienāca klāt, ar abām plaukstām iebrauca ma

nos sirmajos matos, paglāstīja, pēc tam ierausās klēpī un uzlika savu mazo, gaišmataino galvu uz mana pleca.

—   Labais, — viņa klusi čukstēja. — Es arī to nezinu. Es nezinu, kādēļ tu man esi vajadzīgs. Bet esi. Dažreiz tikai to nojaušu. Tu esi stiprs cilvēks, Mārtiņ. Stiprs vīrietis. Varbūt tādēļ. Un, kad nebiji šeit nācis veselu nedēļu, jutos pavisam neparasti. Jutos nospiesta, nomākta. Dažreiz pat nikna, neapmierināta. Tu atnāci, un viss uzreiz kļuva citādi. Labi. Tā, kā vajag būt vienmēr.

—   Bet vienmēr tā droši vien nebūs, — es sacīju un viegli ar lūpām pieskāros Egijas baltajai pierei. Gaiši mati. Balts kostīms. Baltas kurpītes. Balta, ļoti maiga āda. Jau no pirmās tikšanās reizes es viņu nodēvēju par savu Balto Meiteni. Un viņai tas patika.

—  Vienmēr, Mārtiņ.

—   Vai tu esi kādreiz parēķinājusi, kāda mums ir gadu starpība?

—  Jā. Nupat izrēķināju. Tieši divdesmit.

—   Nu redzi, manu Balto Meiten. Tieši tad, kad tu piedzimi, arī man piedzima meita, un mēs ar sievu viņu nosaucām par Birutu. Pēc tam piedzima vēl dēls Ansis.

—   Paklausies, Mārtiņ! — Egija pacēla galvu, dziļi un ilgi ieskatījās acīs, pēc tam ar maigo, silto un mazo plaukstu aizsedza man muti. — Klusē, mīļais! Un nekad vairs nerunā par savu bijušo sievu, par saviem bērniem. Klusē! Jo tas tev tikai sagādā pavisam nevajadzīgas sāpes. Un arī man, Mārtiņ. Tici. Mēs taču varam runāt par daudz ko tādu, kas spēj mūs iepriecināt. Runāt kaut ko labu. Mēs taču, Mārtiņ, varam darīt daudz ko lādu, kas mūs dara laimīgus.

—   Neko daudz. Patiesību sakot, kaut kas tads ir tikai viens.

—        Un tas taču nav pats sliktākais, ko daba izgudrojusi, vai ne?

—        Pats labākais. Bet to noteikti ir izgudrojusi sieviete. Droši vien tā pati apķērīgā Ieva.

—        Ādains. Tu gribētu, ka es tevi sauktu par Ādamu? Ādams vienmēr simbolizē pirmo vīrieti.

—        Negribu. Lai jau paliek Mārtiņš. Un bez tam es tev nebūt neesmu pirmais.

—   Pirmais.

—   Paklausies — cik tev ir bijuši pirms manis?

—       Dumjais! Es pirmīt pareizi teicu — tu esi visdumjākais vīrietis pasaulē! Nu kura gan sieviete atklāti atbildēs uz šādu jautājumu? Nav tādas! Un neatbildēs varbūt tādēļ, ka tam taču nav absolūti nekādas nozīmes. Tu saproti? Sievietēm vienmēr ir tikai viens vīrietis — tas, kuru viņa mīl. Citu nav, Mārtiņ. Un nekad nav bijis. Ādam… Mans pirmais vīrietis. Tu! Kur tu biji pazudis visas šis dienas?

—   Man nomira draugs. Tikai vakar apglabājām.

—   Vecs?

—   Jā. Tikpat vecs kā es.

—       Tu esi jauns. Nekad neesmu pazinusi tik stipru un labu vīrieti kā tu.

—   Kā vīrieti?

—   Jā, un arī kā cilvēku.

—   Paldies tev, Egij.

—   Paldies tev … Adam.

—   Mārtiņš.

—   Ko mēs šovakar darīsim?

—        Es gribētu, lai tu pārģērbtos, un mēs pēc tam varētu aiziet uz kādu restorānu. Varbūt uz «Lunu» vai «Rīgu». Gribas pabūt skaļā sabiedrībā. Mani jau klusums sāk biedēt. Tas kļūst arvien nepatīkamāks.

—   Man mājās ir konjaks. Gribi?

—   Labprāt. Vienu glāzīti.

—   Mēs varam aiziet uz «skapi». Tur noteikti satiksim kādu pazīstamu.

—   Labs ir. Iesim uz «skapi».

Savādi. Tagad daudz kas šķiet savādak, neparas- tāk, daudz nopietnāk nekā toreiz. Visa pasaules izjūta. Notikumu skaidrāka uztvere. Nākotnes prognozēšana. Tagad jau vienmēr puslīdz droši zini, kas tevi var sagaidīt, kādas situācijas var sekot, uz ko esi spējīgs un kā rīkosies, nokļūdams «dzīves melnajās bedrēs». Tagad tu sevi jau pazīsti. Un var pat apgalvot, ka gandrīz jau pazīsti arī dzīvi un cilvēkus. Katrā ziņā tagad es skaidri zinu, ko nozīmē karš, kādu lomu cilvēku likteņos spēlē mīlestība un nodevība, un esmu redzējis tūkstoš nāves. Es to pazīstu. Četrus gadus tā bija mans tuvākais biedrs. Un nekad neesmu no tās baidījies. Nē, tā nav varonība, tā droši vien nav arī vīrišķība. Bet nav arī apātija, vienaldzība, lai gan esmu redzējis simtiem cilvēku ejam uz karātavām absolūti mierīgus, kaut kādas drūmas vienaldzības pārņemtus. Cilvēks gāja pie nāves kā glābējas. Jo tā bija atbrīvošana. Vienmēr. Tu biji atpestīts — no sala, bada, sitieniem, no pazemojumiem. Beidzot atbrīvots. Un nav vērts lūgties. Un ko gan vispār var izlūgties? Maizi? Dažreiz jau var. Tas tiesa. Bet dzīvību? Ne velna! Tomēr lūdzās. Daudzi lūdzās. Neko jau nepanāca. Iespējams, ka viņi to darīja neapzināti. Vienkārši instinkts. Pēdējais izmisuma kliedziens. Pēdējā cerība. Pēdējā dzīvības izpausme.

Un neko toreiz vēl nezinājām par karu. Katrā ziņā toreiz tas nešķita nekas briesmīgs. Tieši otrādi. Pa radio noklausījāmies Molotova runu, viņa paziņojumu par kara sākšanos, un mani, arī pārējos biedrus pārņēma pat zināma pacilātība. Beidzot! Beidzot mēs tiem vāciešiem, tiem fašistiem, parādīsim! Sakausim.

Uzvarēsim. Iznīcināsim. No viņiem atbrīvosim Vāciju un visu Eiropu! Un tā jau arī notika. Tikai toreiz mēs, būdami vēl gluži jauni, nevarējām pat iedomāties, ko tas no mums prasīs un ka tas tomēr neies tik ātri. Tik viegli. Radio un avīzes nepārtraukti katru dienu droši apgalvoja — uzbrucēji netiks ne metru pāri mūsu valsts robežām! Un mēs svēti ticējām, ka tā arī būs. Bet jau divdesmit trešā jūnija pēcpusdienā virs Rīgas parādījās pirmie «stukasi». Tic mēģināja sabombardēt tiltus, neizdevās, toties viena bumba trāpīja Trīspadsmitā janvāra ielas stūrī, tieši cilvēku pūlī, kas bija salasījies, lai pavērotu, kādas tad tās vācu lidmašīnas izskatās, un lai papriecātos, kad mūsējās šos «stukasus» iegāzīs Daugavā. Tad es pirmo reizi ieraudzīju Nāvi. Un varbūt tādēļ, ka tā bija pirmā, man vel šodien tā šķiet visbriesmīgākā. Mēs, Strādnieku gvardes otrā bataljona vīri, toreiz mēģinājām savākt to, kas vēl bija palicis pāri no šiem cilvēkiem. Dzelzceļa uzbēruma malā es atradu apmēram piecgadīgu meitenīti, cik var.ēju nomanīt, mugurā bijusi balta kleitiņa, bet nebija vairs vienas rokas, pusgal- vas, viss ķermenītis kaut kā dīvaini saspiests, pavisam plakans, apģērbs mirka asinīs, gaiši, viegli iesārtās asinīs, tikai šur tur pavīdēja balti drēbes laukumiņi. Un tad es pirmo reizi riebumā un sašutumā pamazām sāku apjēgt, kāds izskatīsies karš, ka kritīs ne tikai karavīri, pārliecināti cīnītāji, bet bojā ies ari malā stāvētāji, sievietes un bērni. Un tad cs pirmo reizi ar drausmīgām bailēm atcerējos, iedomājos par savu sievu, meitu Birutu, kurai nupat palika tikai trīs gadi, un nesen piedzimušo Ansi. Kas ar viņiem notiks, kas būs? Un tad cs pirmo reizi apjēdzu, ka mums ir uzbrukusi liela nelaime, miers sagrauts, aizdzīts, tas aizlidojis līdzi vējiem kaut kur tālu prom, uz citām zvaigznēm un planētām, bet katru dienu arvien biežāk atlidos šie nejauki gaudojošie «stukasi» un katru dienu arvien biežāk mums blakus nostāsies Viņas Majestāte Nāve. Riebīgā vecene. Un būs jāpierod ar viņu kopa dzīvot. Būs jāpierod. Un tad man pirmo reizi modās naids, dzijš un pamatīgs naids pret vāciešiem. Līdz tam mums bija visai miglains priekšstats par hitleriešu ideoloģiju, fašisms — gandrīz vai kails apgalvojums, bet toreiz tas pēkšņi mums parādījās pavisam konkrētā darbības izpausmē, un es rokas turēju šis darbības rezultātu. Mēs sakropļoto, nepazīstamo līķu atliekas sastūmām bumbas izrautajā bedrē, ari to, kas bija palicis pāri no tās meitenītes, es uzliku uz pelēkajām smiltīm un apraku. Tagad netālu no tās vietas katru dienu garām brauc tramvajs. Pavisam nesen es vēl gāju apskatīt, un ilgi šķita, ka tas ir tieši zem tramvaja sliedēm. Bet nē. Tā bedre ir tomēr tuvāk dzelzceļam. Kaut kur apmēram ielas vidū. Tā meitenīte guļ tur. Tagad viņa pa šo ielu līdz Daugavmalai varētu aiziet kopā ar vīru. Tagad viņa pa šo ielu jaunajā žiguli varētu aizbraukt kopā ar saviem bērniem.

Bet tagad brauc citi un ne velna nezina.

Iela paliek iela. Plata, laba iela. Ērta un pārskatāma. Pa to ir labi braukt, un uz tās nekad nenotiek nekādas avārijas.

Varbūt tā meitenīte jums rāda ceļu. Varbūt, jums nezinot, tā meitenīte ir jūsu sargs.

3

— Paldies, Egij, — es sacīju un lēni, maziem malciņiem iztukšoju glāzi «OS». Speciālais. Sevišķais. Konjaks bez zvaigznītēm. Desmit, divpadsmit gadus ieslodzīts ozola mucās. Stāsta, ka gruzīniem esot pat divdesmit piecus gadus veci konjaki. Divdesmit piecas zvaigznītes vajadzētu uzlīmēt uz etiķetes. Gabaliņš no dienvidu puslodes nakts debesīm. Kad piedzimst dēls, mucu ierokot zeme un tikai kāzas ceļ galdā. Bet arī sitam nav nekādas vainas. Labākais, ko mes veikalos varam dabūt. Arī maksā pamatīgi — sešpadsmit rubļus un divpadsmit kapeikas. Varētu priekšā pielikt vel vienu S. L'n iznāktu SOS. Ta būtu pareizāk. Pārāk daudzi tevī ir meklējuši glābiņu.

—       Vēl vienu? — Egija vaicāja, vēl joprojām rokās turot apzeltīto pudeli.

—   Paldies. Pietiks.

—  Mēs to iedzersim vēl naktī, labi?

—   Brīnišķīgi. Tas būs ļoti jauki.

—  Mēs dzersim visu nakti.

—   Jā, līdz pašam ritam.

—   Un mīlēsim viens otru.

—   Jā, Egij. Arī līdz pašam rītam.

—        Nē. Līdz nākamas dienas vakaram. Divdesmit četras stundas bez pārtraukuma.

Es sāku skaļi smieties.

—        Nesmejies, — Egija teica. — Es ar tevi to varētu darīt nepārtraukti kaut veselu nedēļu.

—   Toties cs nevarētu.

—       Nabaga vīrieši! — Egija nožēloja. Varbūt uzspēlēja, varbūt patiesi. — Daba jums nodarījusi pāri. Tā jau nu gan jūs varēja uzkonstruēt daudz labākus!

—   Visa vīrieša vērtība slēpjas tā izturībā, jā?

—        Nē. — Egija pakratīja gaišmataino galviņu. — Visa vīrieša vērtība slēpjas viņa vēlmē darīt sievieti laimīgu.

—        Tad es nebrīnos, kādēļ daudzi tik viegli un ātri var gūt pie jums panākumus. Tikai par savo labo gribu saņemt mīlestību vai pateicību! Bet tas ir lēts triks. Zel, ka jūs parasti uz to tik ātri iekrītat.

—        Es nekad, — Egija teica. — Un, lūdzu, nesalīdzini mani ar citām! Es esmu es, Egija Birne. Tikai tāda viena uz šīs zemes, šai pasaulē. Un tu viens.

Egija pienāca klāt un mani noskūpstīja. To viņa prata lieliski. Lūpas atvērās, tās bija karstas un valgas un nepacietībā piesūcās pie manējām kā dēles. Mēles galiņš šaudījās, un cs to cieši saspiedu starp savām lūpām. Franči to saucot par «dvēseles skūpstu». Var jau arī tā. Tikai no dvēseles ne vēsts. Sāds skūpsts loti ātri uzbudina, un cik tad nu vispār vīrietim vajag! Franči jau ir gudra tauta. Katrā ziņā viņi smalki zina, kā dabūt vienam otru ātrāk gultā.

—   Ne, tagad ne, — Egija sacīja. — Kad atgriezīsimies, labi?

Viņa atkāpās dažus soļus atpakaļ un šķelmīgi pasmaidīja.

—   Tu dusmojies?

—   Nē, — es pakratīju galvu un viņai arī uzsmaidīju.

Egija tomēr bija skaista. Gari un tīri dzeltenbalti mati, tie sniedzās krietni pāri pleciem, līdz pusmugu- rai, un viņa tos nekad nebija krāsojusi; melni, kontrastējoši uzacu loki, gaišzili plakstiņi, pašaura seja un neliels, taisns deguns. Kad viņa smējās, uz kreisā vaiga netālu no biezajām, vienmēr spilgti uzkrāsotajām lūpām izveidojās neliela bedrīte. Tā man patika. Egija tad vienmēr izskatījās pēc pieauguša bērna. Bet nebija. Egija Birne bija karsta, pilnasinīga sieviete, sasniegusi savus labākos gadus. Un strādāja teātrī. Jau Nopelniem bagātā skatuves māksliniece. Izcila aktrise. Viņa savas lomas spēlē apbrīnojami labi. Ka uz skatuves, tā arī dzīvē.

—   Paklausies, — cs pajautāju. — Kad jums jāskūpstās kādā izrādē, to jūs vienmēr darāt pa īstam?

Egija sasita plaukstas un sāka smieties.

—   Tas tevi interesē?

—   Līdz šim par to nekad nebiju domājis, bet tagad — jā.

—   Kā kuro reizi, — viņa atteica. — Tas atkarīgs no partnera. Dažreiz pa īstam, dažreiz saliekam kopā tikai vaigus.

—   Tā vajag vienmēr, — es teicu.

—   Tu esi greizsirdīgs?

—   Jā.

—   Mīļais, — Egija nopriecājās un vēlreiz sasita plaukstas. Acīmredzot arī es vēl tīri labi varēju nospēlēt mīlētāja lomu. Bet nespēlēju. Es patiešām dažreiz jutu greizsirdību.

—   Ko tu vēlies, lai es uzvelku? Kostīmu vai kleitu?

—   Kleitu. To sarkano.

—   Labi. Tieši par to es arī domāju. Es tev tajā patīku?

—   Jā.

—   Tūlīt, mīļais.

Viņa izgāja otrā istabā, bet es pa to laiku piegāju pie tumšās «Jubilejas» bufetes, izņēmu aizsākto konjaka pudeli un izdzēru vel vienu glāzīti. Pēc tam apsēdos uz dīvāna un sāku gaidīt parādāmies Egiju. Skaisto sievieti. Lielo aktrisi. Manu sarkano meiteni. Draugu. Mīļāko. Un varbūt arī savu mīlestību?

—   Mī — Ies — tī — bu?

Jeb tā varbūt ir tikai neliela epizode no kādas lugas? Un es spēlēju lomu, kas nebūt nav paredzēta man? Vajadzēja būt kādam citam. Daudz jaunākam. Izcilākam. Bet nekad jau tās sievietes nevar īsti saprast. Kas viņām katrreiz patīk. Ko grib un ko nevēlas. «Dzīve taču ari ir tikai izrāde. Dažam labāk, dažam sliktāk uzrakstīta luga. Skatuve — zeme. Tavs vai mans dzīvoklis. Tava vai mana darbavieta. Tava vai mana gulta. Un atkarībā no katra pasaules izjūtas, notikumu un situāciju izpratnes, to novērtējuma dzīve ir vai nu komēdija, vai traģēdija. Viss. Tā, Mārtiņ, ir īstenībai vistuvāk atbilstošā filozofija. Tu piekriti?»

Jā un nē. Tas ir tas pats kā ar to skūpstīšanos uz skatuves. Atkarīgs no partnera. Dažreiz dzīvei gribas pieķerties ar visiem striķiem, dažreiz esmu gaidījis nāvi kā ticīgais dievu. Būtu loti jauki, ja dzīvi vienmēr varētu skatīties kā komēdiju. Bet diemžēl tā nav. Man tā vienmēr bijusi traģēdija. Dažreiz, ja negribas, var ari neskūpstīties. Protams. Var tikai salikt kopā vaigus. Var notēlot. Var tos skatītājus apmānīt. Bet sevi? Un kā apmānīsi dzīvi? Ar to vienmēr ir jāskūpstās pa īstam. Un jādzīvo pa īstam. Jāmīl un jācieš pa īstam. Kā jau īstā dzīvē pienākas. Mēs taču kādreiz arī nomirsim pa īstam. Gluži tāpat kā esam dzīvi. Bez jebkādas tēlošanas.

Komēdija?

Traģēdija?

Drāma?

Vo devi ja?

Grotcska?

Farss?

Operete?

Kas tas ir, ko mēs abi spēlējam? Esmu pārliecināts, ka vismaz viens no mums nav īsti patiess. Varbūt abi. Varbūt abi īsti. Un, ja tā patiešām ir, tad es ļoti gribētu zināt, kā šī ludziņa mums beigsies. Sī varenā drāma. Bet drāma būs. Nekas labs nav gaidāms. Tikai tagad ir labi. Labi ir vienmēr, kad nedomā. Bet mani tomēr interesē pēdējais cēliens. Man aplausi ir vienaldzīgi. Man svarīga saprašana. Man svarīgi zināt — tu esi mans draugs vai ienaidnieks? Man svarīgi zināt — es varu tev ticēt un vai tu vari ticēt arī man? Tas ir ļoti svarīgi — uzzināt, cik lielā mērā mēs viens pret otru esam patiesi. Vai tā mums ir tikai vēlēšanās vai griba? Aizraušanās vai nepieciešamība? Nejaušība vai nolemtība? Mums ir tikai divi varianti — vai nu būsim laimīgi, vai arī ļoti nelaimīgi. Parasti jau notiek pēdējais. Reti, kurš mīl, ir laimīgs.

4

Mūsu pirmais uzdevums bija apsargāt «Sarkano kvadrātu», bet, kad kara pirmajās dienās Rīga un tas apkārtnē vācieši sāka no lidmašīnām nomest desantniekus — diversantus, pirmais uzdevums kļuva nesaudzīga cīņa pret šiem «nāves eņģeļiem». Pa lielākai daļai viņi piezemējās Daugavas otrā pusē — Do- lcs salas un Katlakalna apkaimē un tad nakts aizsegā cēlās pāri upei. Aiz rūpnīcas korpusa mēs bijām izrakuši ierakumus, nelielus nocietinājumus un gandrīz visus desantniekus arī izķērām. Bet kas to lai zin . . . Pašiem jau likās, ka noteikti. Droši vien daudzi tomēr izspruka sveikā, jo pec dažam dienām Rīgā gandrīz aiz katra mājas stūra vai no bēniņu loga varēji dabūt mugurā lodi… Un grūti tos pazīt. Reti kurš bija apģērbis vācu armijas formu. Parasti viņi bija tērpušies vai nu privātdrēbēs, vai arī sarkanarmiešu formās. Un tad pirmo reizi vajadzēja sākt minēt — tu esi man draugs vai ienaidnieks? Es tev varu uzticēties? Tu saki patiesību vai melo? Un tā visu laiku.

Bet šodien jau ir svētki. Vienas līksmju dienas. Melnās gadas reti. Jā, tu vari vilties, var tev samelot, un var tevi piekrāpt, var arī kāds nodot, bet reti, pavisam reti, ikdienas gaitas ejot, tevi aiz rokas nogrābs nāve. Nē. Par to tu šodien vari būt gandrīz vai drošs. Ja, ta tevi gaida kā ikvienu no mums, bet tā pagaidām vēl ir ļoti tālu, to vēl pagaidām ne saskatīt, ne jaust; nāve vēl ir ļoti tālu, kaut kur tālu prom — nākotnes rožainajā miglā tikko saskatāms melns punkts. Punktiņš, punktiņš, komatiņš … Bet toreiz tā bija vai ik uz soļa. Un nekādu punktu. Nekādu kornatiņu. Viena pamatīgi melna svītra. Melns palags, nosviests uz pasaules lielākās daļas. Un Daugavas ūdeņi melni. Ausa jau rīts, divdesmit sestā jūnija rīts, kad, apstaigājot posteņus, aizgāju krietni tālu gar krastu uz leju. Tur stāvēja vesela rinda pelēku vienstāva mājiņu, tikpat pelēki šķūņi un krāsaini sakņu dārzi. No pretējā krasta šurp vēlās pelēka migla, un kaut kur blakus skaļi ierējās suns. Es pagriezu galvu sāņus un ieraudzīju atveramies tuvākās mājas vārtiņus, pēc tam ieraudzīju pa tiem iznākam kādu sarkanarmieti; viņš nedaudz samulsa, ari cs uz brīdi apmulsu, un tā mēs kādu laiku blenzām viens uz otru. Pirmais attapās viņš. Sarkanarmietis man pamāja ar roku, un es nesteigdamies gāju tuvāk. Nesteigdamies gāju arvien tuvāk, domādams, kur gan šeit varēja uzras- ties Sarkanās Armijas kareivis. Ne virsnieks, bet tieši kareivis. Pār labo plecu man karājās šautene, un biju ģērbies Strādnieku gvardes zilajā frencī. Pie cepures sarkanā zvaigzne. Es viņam pienācu klāt un pajautāju, vai viņš šeit nav manījis kādu pārccļamies pāri Daugavai, vai šajās mājās nav paslēpušies friču diversanti un kā viņš pats šeit gadījies. Kāpēc nav kopā ar savu daļu? Noklīdis, varbūt dezertējis? Nē, viņš smaidot atbildēja. Neesot noklīdis un nebūt nedomājot arī dezertēt. Kādēļ? Viņš esot pienākuma cilvēks un savu pienākumu izpildīšot. Pavisam noteikti. Un neesot manījis nevienu laivu, ne arī kādu peldam, un šai mājā dzīvojot tikai godīgi ļaudis. Un, lai gan es esot apbruņots, man tomēr neesot nekādas tiesības prasīt regulārās armijas pārstāvim par viņa šeit atrašanās iemesliem. Skaidrs? Jā. Pilnīgi. Bet tikai par vēlu. Mans pretimstāvētājs ātri no kabatas izrāva «Parabellum» sistēmas pistoli, skaļi noklakšķēja drošinātājs, un es raudzījos tieši melnās pistoles melnajā stobrā. Es toreiz vēl nezināju, ka jau pēc vairākām dienām man tā nāksies vēl neskaitāmas reizes skatīties uz dažādu sistēmu revolveriem, kuru stobru gali pavērsti pret seju vai pakausi un kad varēju tikai minēt — šaus? Atskanēs vai neatskanēs tas tik bieži dzirdētais sausais sprakšķis? Tā lūst zari. Tā salūza arī dzīvības. Tā dobji smējās nāve. Tā klepo tuberkulozes slimnieki. Un katram nošautajam droši vien šķita, ka līdz ar viņu vienmēr nomirst arī nāve. Bet nē. Tā turpināja klepot. Smagi slima tā tomēr turpināja strādāt. Kā jau apzinīga, čakla un nenogurdināma darba sieva. Un ari toreiz tā raudzījās man tieši sejā. Kaut kur starp acīm. Tad melnais stobrs nolaidās zemāk un nāve skatījās uz krūtīm. Dīvaini, bet arī toreiz nejutu bailes. Vienmēr tās mani pārņēma tikai vēlāk. Vienmēr tikai tad, kad briesmas jau bija garām. Un tad mana nāve, kura runāja skaidrā latviešu valodā un kurai varēja būt ap četrdesmit gadu, ar gaišmatainu galvu, zilām acīm un tīru seju, un ļoti pikantām ūsiņām, un mazliet ironisku, pašpārliecinātu uzvarētāja smaidu, nedaudz pastiepa roku uz priekšu un izšāva. Es pirms tam vēl paspēju nodomāt, ka šis vīrs ir tīri simpātisks, varbūt pat skaists un tā arī būs, ka viņš mani nošaus, līdzko pakustēšos, līdzko mēģināšu no pleciem noraut šauteni, muļķības, tas aizņems veselu mūžību, tas ir neiespējami, velti censties un mēģināt, šāviens atskanēs tikai dažas sekundes agrāk, tas arī būs viss, ko spēšu panākt. Un vēl es pirms tam iedomājos, ka mums tomēr vajadzēja posteņu rindu pagarināt, viņi nav muļķi, viņi zina, ka rūpnīca ir apsargāta, un pāri Daugavai pārceļas šeit — krietnu gabalu sāņus. Un vēl cs toreiz iedomājos, ka mēs līdz tai dienai, līdz tam miglainajam ritam, līdz tam liktenīgajam mirklim katrs dzīvojām savu dzīvi, varbūt pat daudzreiz bijām viens otram pagājuši garām uz ielas, varbūt daudzreiz bijām sēdējuši blakus kinozālē vai teātri vai varbūt pie viena galdiņa kādā krodziņā vai restorānā, bet tagad šis nolādētais karš mūs nostādījis vienu otram pretim un no mums abiem tikai viens var palikt dzīvs. Tagad mēs neesam vairs nejauši garāmgājēji. Neesam nejauši blakussēdētāji. Tagad mēs viens otru pazīstam. Tagad mēs viens otram esam ienaidnieki. Un viss atkarīgs no tā, kurš pirmais izšaus. Kā daudzreiz «Splendid Palace» skatītajās amerikāņu filmās. Un pirmais noteikti izšaus viņš. Viņš to zina, tādēļ arī tā smīn. Varbūt nāve vienmēr smejas. No upes kāpj migla, tagad jau balta un tīra kā līgavas tērps; kaut kur iekurkstas varde, starp pelēko māju jumtiem parādās milzīga, sarkana ripa, šķiet, tā izlien no netālā sakņu dārza, tā izlien no pelēkā šķūņa, no tās melnās nāves apņemtās pasaules malas, un kļūs silti, migla izklīdīs, tā pazudīs, kā debesīs pazūd zvaigznes. Un nekas nebūs noticis — būs tikai miers, pie debesīm spīdēs saule, Daugava steigsies pie jūras, sakņu dārzā kladzinās vistas un nobriedīs augļi. Toreiz es visu tā domāju. Nāves priekšā dažu sekunžu laikā var izdomāt .neticami daudz. Esmu par to pārliecinājies. Vai arī dažreiz nedomā neko. Varbūt tomēr domā, tikai vēlāk ne velna nevar atcerēties. Neko. Absolūts tukšums. Bet šo pirmo reizi es atceros labi. I\ā reiz skatītu un pamatīgi iegaumētu gleznu. Tā man atmiņā — ikvienā smadzeņu šūnā iespiedusies kā ar veseri iedzīta nagla. Un tur arī palikusi. Uz laiku laikiem. Nesarūsējusi un joprojām asa. Kā tas šāviena troksnis. Tas man tikko jūtami iebelza pa plecu, un es nedaudz sagrīļojos. Troksnis bija ass un pietiekami skaļš, un viņa smaids bija skaists, un visa tā straujā roku kustība un pārliecība — tas izskatījās efektīgi, bet šāvējs viņš tomēr bija slikts. Netrāpīja no divu soļu atstatuma. Es nedaudz sagrīļojos, sāpes nejutu un lēni noslīgu zemē. Tā bija mana vienīgā iespēja glābties. Cilvēku pašpārliecinātība jau ir laba lieta, bet daudzreiz tā arī cilvēkus pazudina. Tā pazudināja arī to neveiksmīgo šāvēju, manu pirmo ienaidnieku, kuram pirmo reizi biju stāvējis tik tuvu pretim. Viņš paspēra soli tuvāk, viņš nāca man pretim, viņš paspēra soli tuvāk savai nāvei. Mirklis — un lomas mainījās. Tā dzīvē gadās bieži, pat ļoti bieži. Vakar un šodien. Kājas spēriens nedaudz zemāk par ceļgalu, un falšais «sarkanarmietis» strauji saliecās uz priekšu. Smaidu nomainīja milzīgs izbrīns, pārsteigums un sāpes. Nākošajā mirklī es jau biju augšā un ar atvērtas plaukstas malu viņam no visa spēka iesitu pa kaklu. Tic bija vieni no japāņu cīņas karatē visizsmalcinātākajiem paņēmieniem, un tos es pārzināju ļoti labi. Sveša ķermenis vispirms noraustījās, sastinga un tad bez skaņas saļima zemē. Izskatījās, it kā viņš jau būtu miris. Migla izklīda, tā aizplūda, tā aizlidoja, izgaisa gaiši zilajās debesīs, starp mājas un pelēkā šķūnīša jumtiem paspīdēja pirmie saules stari, Daugava klusi un nesteidzoties savus ūdeņus vēla uz jūru, un krastmalā nemanot dīga zāle, dārzā ziedēja puķes, kokos brieda augļi, pāri galvai aizlidoja putni, un visapkārt bija tāds miers, tāds klusums un svinīgums kā pirmajā radīšanas dienā. Tikai nedaudz mirkļu vēlāk aiz šaurajiem vārtiņiem nikni sāka riet dzeltens, noplucis suns.

5

—   Dzersim «Suni», — Egija teica.

—   Kas tas tāds? — es painteresējos.

—   Ir tāds kokteilis, — viņa atbildēja. — «Dzeltenais suns».

—   Stiprs?

—  Nē. Sastāv no liķiera, nedaudz degvīna, konjaka un olas dzeltenuma.

—   Pateicos. Tad jau labāk tikai degvīnu.

—   To šeit tīrā veidā nemaz nevar dabūt.

—  Nu labi. Dzer savu «Suni», bet cs pasūtīšu konjaku.

—   Nē. Sāksim ar šampanieti.

Sai vietā, šai brūnajā «skapi», cs biju pirmo reizi. Vispār es nemīlēju daudz staigāt pa restorāniem. Vienreiz, divreiz gadā. Parasti, ja sagribējās iedzert, ar večiem sametām priekš dažām pudelēm «Kristāla» un iegājām tās iztukšot tuvākajā ēdnīcā. Vienīgi tad, kad iepazinos ar F.giju, viņa mani parasti uzcienāja ar konjaku vai aizveda uz kādu kafejnīcu vai restorānu, par kuru eksistenci nekad pat nebiju dzirdējis. Tagad šis «skapis». Vispār jau tā nekas. Ne pārāk spilgta gaisma. Ap katru galdiņu garš, ieapaļš mīksts sēdeklis. Kaut kur zem bāra letes magnetofons klusi, tikko sadzirdami atskaņo kādu austrumniecisku melodiju. Tā izraisa skumjas. Kaut kas aiziet, pazūd. Izgaist, aizlido. Kaut kas neglābjami iet bojā. Droši vien šis mirklis, šī stunda, šis vakars. Kaut kur Sahāras tuksneša malā soļo karavāna. Varbūt pa Jemenas akmeņainajiem ceļiem. Varbūt kāds beduīns jāj pretim savai līgavai. Varbūt šo dziesmu viņš dzied viņai. Meitenei ar melnu čadru aizklātu seju. Var redzēt tikai acis. Un ne gabaliņu no pārējās miesas. Un, pārlaidis skatienu nelielajai telpai, es neviļus pasmaidīju. Šeit sēdošās meitenes, sievietes droši vien jutās neērti, ka jau tā īsās kleitiņas aizsedz pārak daudz 110 viņu ķermeņu skaistuma. Droši vien. Katra ziņā neviena no viņām neizskatījās sevišķi kautrīga. Mūsdienu sieviešu raksturīgākā pazīme. Brīvi runāt un brīvi uzvesties. Jo mēs taču beidzot esam atbrīvoti no buržuāzijas postošo netikumu iespaida! Un tādēļ nepārtraukti tiek svinēti brīvības svētki. Skan svētku salūts. Šampanieša pudeļu korķi triecas griestos, un dzēriens putodams līst glāzēs. Svētki, kuri dažiem diez vai kādreiz beigsies.

Es labprāt šo glāzi iztukšotu, lai mēs tomēr ne- iemigtu. Lai mēs visi izjustu kaut nelielas bailes, kaut dažus brīžus bailes no pagātnes atkārtojuma, no tām bumbām, kas krita Daugavmalā. Bet Egija droši vien piedāvās dzert par mīlestību.

—       Mārtiņ, — viņa klusi teica un pagriezās ar seju pret mani. — Pirmo glāzi izdzersim par mīlestību!

—        Labi, — es smaidot piekritu. — Par to var dzert vienmēr.

—   Tev šeit patīk? — Egija nedaudz vēlāk uzprasīja.

—   Jā. Kādēļ šo vietu sauc par «skapi»?

—   Pēc tāda izskatās!

—   Scit bieži esi bijusi?

—   Jā.

Ejot garām mūsu galdiņam, Egiju pasveicināja kāds dūšīgs, ar gariem matiem un bārdu noaudzis jauns vīrietis.

—       Tas bija dramaturgs Gvido Rītiņš, — Egija teica. — Uzrakstījis tikai divas lugas, bet jau slavens.

Pēc kāda laika viņu pasveicināja vel daži vīrieši.

—       Tas garais rūtainajā žaketē ir aktieris Uldis Bērzlapiņš, bet tas ar tām melnajām brillēm dzejnieks Jānis Darbiņš. Viņa sieva ir mūsu teātra aktrise.

Pēc tam Egiju pasveicināja vēl kāds skaists, elegants tumšmatis.

—   Rakstnieks Andris Jankovskis.

—        Seit strādnieki laikam neiegriežas, jā? — cs jautāju, vēlreiz rūpīgi pārskatot zāli.

—        Kur nu! — Egija iesmējās, un varēja redzēt, ka viņa jūtas lieliski. — Šī ir radošās inteliģences vieta. Seit nāk galvenokārt tikai aktieri, rakstnieki, mūziķi.

—  Ahā!

—   Redzi, pie ta galdiņa sēž Nora Bumbiere un Viktors Lapčenoks. Abi tikai nesen kā apprecējās.

—   Vai pats Raimonds Pauls nav ieradies? — es tikko jaušami pavīpsnāju. — Tad gandrīz visa komanda atkal būtu kopā.

—   Nē, Paula nav, — Egija pakratīja galvu. — Bet tu tikai, lūdzu, nesmejies!

—   Es nesmejos. Vienīgi jūtos nedaudz neērti. Pirmo reizi taču atrodos tik izmeklētā sabiedrībā!

Un tā arī patiešām bija. Iespējams, ka pašlaik visi šie Egijai pazīstamie vīrieši ieinteresēti min un zīlē, kas es tāds varētu būt. Nupat tikai uzlecoša zvaigzne pie literatūras debesīm? Varbūt kāds Maskavas kinorežisors? Varētu būt arī kāds arhitekts, kāds ārsts vai inženieris. Bet varbūt no Austrālijas vai Zviedrijas atbraucis onkulis? Izskatās tāds mierīgs, attu- rigs. Bet velti netērējiet laiku! Esmu strādnieks. Maiņas meistars rūpnīcā VEF. Komandēju divdesmit elektriķus. Tā, lūk, mīļie biedrīši! Un mani ar Egiju saveda kopā vienīgi gadījums. Akla nejaušība. Kā jau parasti sakas visas nelaimes vai prieki. Laime vai bēdas. Un tad varbūt pirmo reizi iedomājos, ka es par Egiju gandrīz neko nezinu. Neko par viņas pagātni. Vienīgi vecumu un nodarbošanos. Bet vai man vispār ir tiesības kaut ko zināt vairāk? Vai vispār kādam ir tiesības rakņāties pa otra pagātni? Nē, teiktu Ojārs Bergs. Tev šādu tiesību nav! Cilvēks jāvērtē pēc tā, kāds viņš ir pašlaik. Šajā brīdī. Ja labs, tad mīli vai slavē, ja slikts — nosodi, bet pagātni liec mierā! Šodien pagātne ir tikai vēsture, un neko tajā vairs neatsauksi, nepadarīsi citādu. Šodiena vienmēr visiem bijusi daudz svarīgāka.

Tie, Mārtiņ, kuri meklē sen aizgājušo, grib uzzināt vai vēlreiz pārdzīvot sen pārdzīvoto, ir jaukļuvuši neglābjami veci. Tas ir noriets. Saule vairs tikai mazu gabaliņu virs apvāršņa. Spīd, pagaidām vēl spīd, bet sen jau vairs nesilda. Un pagātne var tikai apsaldēt vēl vairāk, vēl pamatīgāk. Paskaties apkārt! Un tu redzēsi, ka pasaule ir skaista. Dzīvo un ļauj ari man dzīvot! Arī man vēl patīk skaistas sievietes. Bet tu savu blakussēdētāju gandrīz nemaz neievēro.

Patiešām, mans vecais draugs, mans senais ienaidniek Ojār Berg! Tev taisnība. Paldies par padomu, un kaut šovakar atstājies no manis! Jāpa- doma par Egiju. Jāpadomā par sievieti, kura gandrīz man sveša. Sieviete, kuru es vēl īsti nepazīstu.

—   Paklausies! — Es saņēmu Egijas roku. — Vai tev Austrālijā vai Zviedrijā nedzīvo kāds tēvocis?

—   Ņē. — Egija bija pagalam izbrīnījusies. — Ka tas tev varēja ienākt prātā?

—   Tāpat vien, — es atteicu. — Dažreiz galvā lien visādas muļķības. Tu saviem pazīstamajiem mani varētu uzdot par šādu ārzemēs dzīvojošu radagabalu.

—  Jocīgais, — Egija teica. -  Es visiem teikšu patiesību.

Nezinu, kāda tā varētu būt.

—   Zini. Nevajag izlikties.

—   Paldies tev, Egij.

Austrumniecisko melodiju jau sen bija nomainījuši modernāki ritmi, telpa kļuvis daudz skaļāk, zāles pretējais gals un bāra lete arvien straujāk ietinas zilā dūmu segā, tā sabiezēja, tā smagi cēlās pret tumši brūnajiem griestiem, un es vēlreiz atcerējos divdesmit sestā jūnija rītu, bezgala tālo rītu, kad pāri Daugavai vēlās tā baltā migla, kad rēja suns un kad pie manām kājām gulēja ienaidnieks. Cilvēks, kurš gribēja, kuram vajadzēja mani nonāvēt. Bet kurš pats tika nonāvēts. Viņš nepateica savu vārdu, un viņš ncjaulaja — kādēļ? Tas virs to zināja. Un iespējams, ka neviens viņu uz šīs pasaules vairs neatceras. Bet vajag. Jāatceras ne tikai draugi, bet arī ienaidnieki. Pirmais šāviens, pirmā sakāve, pirmā uzvara. Un tagad varētu dzert ari to «Suni». Tomēr ar mani notiek dīvainas lietas. Pats esmu kļuvis dīvains. Jau pagājuši trīsdesmit trīs gadi. No pirmās līdz pēdējai dienai. Un vajadzētu taču būt tā, ka ar katru dienu, ar katru gadu, gadu desmitu visiem šiem notikumiem jāattālinās, jākļūst neskaidriem, jāpazūd, jāaizmirstas, bet nē! Viss noliek otrādi. Visu atceros arvien skaidrāk, tiešāk. Un arvien sāpīgāk.

— Tev šeit nepatīk? — it kā no liela attāluma es pēkšņi sadzirdēju Egijas balsi. Attapos. Nevajag šai sievietei darīt pāri. Viņai ar mani jau kļūst droši vien garlaicīgi. Piedod, Egij! Esmu slikts kavalieris. Bet neko nevaru darīt, ja tās smadzenēs ietriektās naglas… nerūsē. Ja visi trakie vēji vēl nav paspējuši no manas dzīves grāmatas izraut tas sen jau uzrakstītās, nedaudz nodzeltējušās lapas. Ja gandrīz katru nakti pie manas gultas nostājas oberšturmbanfīrers Oto Krauze. Un aiz viņa redzu Ojāru Bergu. Viņa šauri piemiegtās acis. Kuplās uzacis. Masīvo degunu. Labo roku, kurai trūka divu pirkstu. Un tad nāk abi tie dūšīgie sitēji. Pec tam pie manis atnāk sieva, mana Lilija, mans baltais zieds, un atnāk abi mirušie bērni, tie icraušas pie manis gultā, apliek rokas ap kaklu, viņu mazie ķermenīši ir ļoti silti, un silta ir viņu elpa, un viņi lūdz dzīvot, neko vairak — tikai vēl dzīvot, vēl elpot, tikai vēl redzēt mati un tevi, tēt. Kādēļ šļs onkulis mūs grib… Kādēļ viņš to grib, teti? Kādēļ viņš neļauj mums dzīvot? To parasti jautā Biruta. Ansis ir mazs. Viņš vēl ir pārāk mazs. Viņš vēl neko nesaprot. Tādēļ arī vienmēr tik cieši turas ap manu kaklu un skatās tādām lielām, savādām acīm …

—   Piedod, — es klusi sacīju. Mute bija sausa ka toreiz, kad mums septiņas dienas nedeva ne ēst, ne dzert. — Piedod, Egij. Es tūlīt.

—   Tev palika slikti?

Neko neatbildēju, piecēlos un aizgāju uz tualeti. Atvēru krānu un ilgi aukstajā ūdens strūklā mērcēju galvu un seju. Un tad beidzot kalējs nometa veseri. Kāds vēl paņēma stangas un nedaudz pavilka uz āru tās asās, asās naglas. Bet Pagātnes Notikumu Koordinācijas Centrs nekavējoties atsūtīja šifrētu telegrammu:

«-Mārtiņam Zaram. Izbeigt! Tāda ir pavēle. Izbeigt! Nav īstais laiks. Vērojiet apkārtni. Jūs neesat viens. Operācija atlikta. Aizmirstiet! Kt's» aizmirstiet! Gaidiet turpmākos rīkojumus. Nekas nav bijis. Aizmirstiet!»

Kad atgriezos zālē, blakus Egijai bija apsēdies bārdainais divu lugu autors un vēl kāds jauns puisis. Viņi jau bija paspējuši pasūtīt pudeli konjaka, šampanieti un Egijai kokteili. Droši vien esmu bijis projām pārāk ilgi, nodomāju. Egijai pat varēja ienākt prātā, ka esmu aizgājis pavisam.

—   Iepazīstieties, — Egija teica. — Mārtiņš Zars — mans labākais draugs. Bet tas ir Gvido Rītiņš.

—  Jūs droši vien manu vārdu jau būsiet dzirdējuši. — Gvido cienīgi palocīja galvu.

—   Nē. Dzirdu pirmo reizi.

Gvido neslēpa vilšanos, bet Egija tikko jaušami pasmaidīja.

—  Mani sauc Ivars Dambis, — otrs puisis nevērīgi atmeta ar roku. — Inženieris konstruktors.

—        Neāksties! — Gvido noņurdēja. Tad pagriezās pret mani. — Viņš brauc par šoferi. Vada manu tēvu.

—   Tātad tēvs liels priekšnieks?

—       Nekāds lielais jau nav, — Gvido atteica. — Lauksaimniecības ministrijā vada nodaļu.

—   Tomēr.

—        Ivaram vienmēr patīk uzdoties par ko citu, — Gvido iesmējās. — Tas der jaunām meitenēm, ne mums.

—       Tu kaunies par savu šofera amatu? — cs nedaudz izbrīnījies pavaicāju.

—        Nē! — Ivars negaidot asi atcirta un nikni uz mani paskatījās. Viņš bija gara auguma, plecīgs, gaišiem matiem un stingriem, it kā no rupja koka izcirstiem sejas vaibstiem. — Ko jums no manis vajag?

—   Neko.

—   Tad nevajag neko arī jautāt.

—        Ivars ir nikns, — Gvido teica. — Saskaities ar dāmu.

—       Tas visiem nav jāzina, — jaunais puisis vēlreiz nozibsnīja ar acīm. — Labāk iedzersim.

—        Lai notiek! — Gvido piekrita, pacēla glāzi un, pagriezies pret Egiju, viņai uzsmaidīja. — Par tavu jauno lomu!

—        Labi, Gvido. Es ceru, ka tu kādreiz uzrakstīsi kaut ko arī speciāli man.

—   Es jau rakstu.

—   Tiešām?

—   Pavisam nopietni.

—   Šodienas modernā sieviete?

—        Nē, — Gvido teica un sajūsmināts skatījās uz Egijas dziļi atsegtajām krūtīm un kājām. Arī es paskatījos un vēlreiz pārliecinājos, ka Egijas sarkanā kleita ir pārdroši īsa un pārdrošs ir kleitas zemais izgriezums, un ka viņa pati šai tērpā ar saviem garajiem

matiem, spilgti uzkrāsotajām uzacīm un lūpām ir reti pārdroša. Es pēkšņi jutos ka nejaušs garāmgājējs. Nelūgts viesis. Vajadzētu piecelties un aiziet. Pateikties par patīkamo sabiedrību, cēli palocīt galvu, kā to lieliski prata jaunais, bet jau slavenais dramaturgs, un nesteidzīgi atstāt šo pagalam piepīpēto telpu. Šie abi tipi par to noteikti tikai priecātos. No- srnietos. Varbūt arī Egija. Es gribēju būt divatā. Egija viņiem varēja atteikt. Tam dramaturgam vajadzēja man paprasīt atļauju. Ak, pareizi! Es taču biju prombūtnē. Egija smaidīja, un viņai tika uzsmaidīts. Katrā ziņā visa viņas izturēšanās, roku un ķermeņa kustības, sejas izteiksme un balss liecināja, ka viņa priecājas, viņai ir patīkami, ka blakus apsēdies šis paresnais bārdainis. Lai jau sēž. Bet tas otrs man nepatīk. Auksts, vienaldzīgs skatiens. Katrā ziņā nav sevišķi gudrs un var būt stipri nežēlīgs. Tas ierakstīts sejā, balss intonācijā un acīs. Es tādus jau esmu redzējis. Paši gribēdami būt stipri un vareni, bez mazākām ierunām paklausīja vēl stiprāko, vēl varenāko pavēles. Aklie izpildītāji. Drosmīgie bruņinieki, kad neviens jums nevarēja pretoties …

Bet Pagātnes Notikumu Koordinācijas Centrs strādāja nevainojami. Atkal tika noraidīta telegramma: «Mārtiņam Zaram. Atkārtojam. Nekas nav bijis. Aizmirstiet! Tā ir pavēle. Šovakar visu aizmirstiet! Aizmirstiet! Pievērsiet uzmanību sarkanajam objektam. Gaidiet!»

— … ta būs sieviete, - Gvido turpinaja, — kurai kara laikā aizgājuši bojā divi bērni, vīrs pazudis, viņa dzīvo ļoti vientuļi, strādā kadā iestādē par mašīnrakstītāju, ilgus gadus cer, ka pazudušais vīrs atgriezīsies, būs tomēr palicis dzīvs, bet gadi aiziet, un tad šī sieviete pēkšņi atjēdzas, attopas, ka kļūst jau pamazām veca, dzīve pagājusi gaidās, veltīgos sapņos un cerībās, ka tas nevienam nav bijis vajadzīgs, tas bijis sasodīti muļķīgi, un šī sieviete pārvēršas, kļūst cita. Viņai visu laiku savu uzmanību pievērš kāds no tās iestādes vadošajiem darbiniekiem, sieviete vienmēr viņam ar riebumu atteikusi, baidījusies pat no domām par tuvību, bet tad viņa šim vīrietim tuvojas pati un ar nožēlu konstatē, ka savā dzīvē kaut ko nozīmīgu un nepieciešamu palaidusi garām, vienmēr no tā centusies izvairīties un vairs nekādi nespēj saprast, kādēļ to darījusi. Kā vārda? Mīlestības, atmiņu, pagātnes vārdā? Bet pagātnes vārdā nedrīkst upurēt šodienu. Mi Iet var tikai to, kas dzīvs. Un atmiņas nekad nedrīkst nomākt, radīt bailes vai naidu. Ja tas tā notiek, cilvēks pats sev paraksta nāvi. Dzīve ir bijusi tukša. Lieka. Nevajadzīga. Nepilnvērtīga. Un, beigās to visu sapratusi, šī sieviete izdara pašnāvību. Jo turpmākai dzīvei vairs nav nekādas jēgas. Visas iespējas kaut ko iegūt, pārdzīvot, izdarīt ko labu, mīlēt un atkal radīt bērnus ir jau sen palaistas garām. Tas arī viss. Pie visa vainīga pagātne un viņas pārlieku dedzīgā pieķeršanas atmiņām.

Dažus mirkļus valdīja klusums. Visi kā norunājuši pacēlām glāzes un izdzērām. Ivars Dambis vienaldzīgs noskatījās uz kādu garāmejošu meiteni. Egija aizsmēķēja cigareti. Gvido Rītiņš iegrima domās un nervozi plucināja bārdu. Bārmcne beidzot ieslēdza ventilatoru. Līdzās esošajā restorāna «Rīga» zāle sāka dārdēt orķestris. Pie blakus galdiņa apsēdās divi nēģeri un dažas pavecākas dāmas. Oficiante aiznesa piesmēķēto pelnutrauku. Bāra priekštelpā vairākas sievietes skaļi smējās. Kaut kur ārpus šīs telpas joņoja mašīnas, brauca tramvaji, pacēlās un nosēdās lidmašīnas, dzima bērni un morgā ieveda mirušos, cilvēki vēl strādāja, cilvēki ēda vakariņas, mācījās, skatījās televizoru, viens otru mīlēja vai ienīda, kaut kur ārpus šīs telpas ritēja dzīve, cilvēki dzīvoja, kā nu katrs mācēja vai atrada par labu esam, — dzīvoja, daudz neprātodami par šīs dzīves jēgu, par tās vaja- dzīgumu vai vienreizīgumu. Varbūt tieši tādēļ arī ir vajadzīga māksla? Kāda glezna, kāds romāns vai luga, kas uz šiem jautājumiem atbild vai vismaz šos jautājumus uzdod. Vajag izprast. Mēģināt apjēgt. Censties atšifrēt. Māksla palīdz. Tā vienmēr mums šos jautājumus izvirza. Kāda jēga ir cilvēka dzīvei? Vai ir kāda jēga cilvēka sūtībai uz šīs zemes? Kas mēs esam? Kādēļ esam? Kas ir mīlestība? Kas ir dzīve? Kas ir dzīvība? Kas ir nāve? Kādēļ vajadzīgs naids? Kas ir labais, kas ļaunais? Kas bija pagātnē, kas notiks nākotnē? Uz visiem šiem jautājumiem, kuri lielākā vai mazākā mērā interesē visus, atklāti sakot, ir gaužām vienkāršas atbildes. Tās viens otram var pateikt, braucot tramvajā. Un vai vispār kāda jēga ir uzdot šādus jautājumus? Un vai ir kāda jēga uz šiem jautājumiem meklēt atbildi? Bez tam vēl visi instinkti, refleksi, zemapziņas strāvojumi, nojautas un tieksmes. Vai tas ir aptverams? Vai kāds var izpētīt, kas mēs esam? Kādi esam? Ne velna! Var uzgleznot gleznu. Var uzrakstīt stāstu, romānu, lugu. Var pastāstīt interesantu notikumu. Katra cilvēka dzīve ir interesants notikums. Bet vairāk arī neko. Tikai pastāstīt, ne izpētīt. Nojaust, ne saprast. Un tikai netaisīt kategoriskus slēdzienus! Ko tas bārdainais dramaturgs teica? Pie visa vainīgas atmiņas? Ko viņš var zināt par tās sievietes dzīvi, viņas domām, izjūtām? Tas viss ir blefs. Tas viss ir pārāk vienkārši. Droši vien pār šīs sievietes jūtām spēcīgi valdījis viņas iekšējais tikumisko likumu kodekss. Un vēl varbūt līdz galam neapjausta pienākuma apziņa. Pret mirušajiem, pret bojā aizgājušajiem, pret ļoti tuviem ci 1 - vēkiem mums taču jāizjūt kaut kāda cieņa. Jāatceras. Ne jau atmiņas ir vainīgas. Kas tad cilvēks būtu, ja visu aizmirstu? Nē, nē, gudro dramaturg, cilvēkiem pagātne ir tikpat nozīmīga kā tagadne vai nākotne. Var saplēst kalendāru, vecas avīzes vai savas piezīmju grāmatiņas, bet aizgājušie gadi, aizgājušās dienas tevī riņķos kopā ar asinīm, tu tās sajūti kā savu sirdi. Un, kamēr tā pukst, tā vēl dzen šo silto asins straumi, tu esi dzīvs un nepārtraukti dzīvo gan pagātnē, gan tagadnē, gan nākotnē. Neviens no mums nevar cilvēku pārveidot tādu, kādu mēs to vēlētos redzēt. Pat māksla ne. Mēs varam to vienīgi apbrīnot vai nožēlot.

Paskatījos uz Gvido Rītiņu, gribēju viņam iebilst, strīdēties, pateikt, ka nevar cilvēku tik viegli nosodīt, ka nevar cilvēkam atņemt viņa tiesības turēt atmiņā tuvus un dārgus notikumus, tuvus un mīļus cilvēkus, un vēl gribēju pateikt, ka katram cilvēkam ir tiesības uz atriebšanu, uz citu un sevis sodīšanu, ja tā tiek izdarīta sabiedrības un cilvēcības vārdā, to labā, bet dramaturgs bija saņēmis Egijas roku, skatījās viņas sejā un kaut ko aizrautīgi stāstīja. Es pat nemēģināju ieklausīties. Gribējās vēl iedzert. Uzsmēķēju. Jāatslēdzas. Krogā nevajag nodoties pārdomām. Kā teica Zigurds Priede, šim nolūkam cilvēki ierīkojuši pavisam citu, daudz noderīgāku vietu — kapsētu. To var darīt arī bezmiega naktīs. Bet restorānā jādzer. Jāpriecājas. Jāsajūt tieksme pēc sievietes. Jāsmejas. Jābūt jautram, asprātīgam. Bet arī Ivars Dambis drūmi blenza kādā pretējās sienas punktā.

—  Vai kas atgadījies? — es viņam jautāju.

—  Jā, — viņš noņurdēja.

—   Sadauzīji mašīnu?

—   Nē. Iet grāvī dzīve.

—   Stūrē taisni!

—   Neiet. Mašīna vesela, bet neiet. Būs jāsadauza kādam ģīmis.

—   Vai tas tik viegli? — Es nedaudz uzrāvu uzacis un vēlreiz rūpīgi nopētīju Ivara seju. Nekā skaista, nekā pievilcīga. Bet iespējams, ka tieši savā robus- turnā, ar savu auksto, pelēko akmens vai koka seju viņš tomēr bija skaists. Tādi vīrieši pašreiz esot modē. Atcerējos, ka Biruta pavisam nesen rādīja franču kinoaktiera Pola Belmondo bildi un sacīja, ka tāds tagad esot vīrieša skaistuma etalons. Roberta Teilora vai Klarka Geibla tips var izraisīt vienīgi nepatiku. Labākajā gadījumā vienaldzību.

—  Mēs iesim padejot. — Egija pieskārās rokai.

—   Es taču nedejoju, — vainīgi pasmaidīju.

—   Es iešu ar Gvido, — Egija teica un cieši saspieda manu roku. — Tu nedusmo?

—   Nē. Bet vai tad šeit dejo?

—  Mēs ieiesim «Rīgas» zālē.

—   Nu labi, ejiet vien.

—   Tikai vienu deju, — Gvido pieceldamies sacīja, — Parīzes tango.

Kaut vai Madrides, es domās teicu un noskatījos, kā viņi aiziet. Lai iet. Dramaturgam taču jāpazīst aktrise, kurai viņš raksta lomu. Jāuzzina, kā viņa dejo, runā, izturas, kā skūpstās un ko jūt. . . Lai jau iet. Tikai viens tango. Bet neko tu nevarēsi uzzināt. Velti. Desmit gadus vari nogulēt vienā gultā un tik un tā neko neuzzināsi. Neiepazīsi. Sevi — varbūt. Jātic, ka tas iespējams. Citus — nekad. Tikai virspusi. Ārējo. Protams, kaut ko jau arī no dvēseles, bet tas vienmēr būs daudz par maz, lai varētu apgalvot, ka esi iepazinis cilvēku. Savu brāli. Māsu. Sievu. Mīļāko. Draugu. Tas ir tikpat grūti kā uzrakstīt labu lugu. Es pirmīt sameloju. Biju dzirdējis tavu vārdu, un esmu pat noskatījies tavas lugas. Bet, atklāti sakot, tās bija diezgan švakas. Sadomātas. Un kā tu vispār, būdams vēl jauns puisis, vari zināt, ko jūt un pārdzīvo sieviete, kura pazaudējusi divus bērnus un vīru? Neko! Tu vari tikai fantazēt vai atkal sadomāt. Nenoliedzu — tev varbūt ši jaunā luga iznāks tīri emocionāla, bet tā tomēr nebūs māksla. Pārāk grūti ir ielīst citu ādā, citu dvēselē. To visu varbūt varētu uzrakstīt vienīgi tā pati sieviete, tikai viņa. Bet tu vari dejot savu Parīzes tango. Un vispār vari iet dejot kaut vai uz elli!

—   Pavisam viegli, — Ivars teica.

—        Kas viegli? — pārvaicāju, jo biju jau aizmirsis, par ko mēs ar Ivaru pirmīt runājām.

—   Sadauzīt kadam ģīmi, — viņš paskaidroja.

—        Jā, — es piekritu. — Dažreiz tas patiešām ir viegli. It sevišķi ja otrs ir vājāks vai vispār nespēj pretoties.

Ivars izstiepa garās rokas gar mīkstā sēdekļa atzveltni, pats vaļīgi atgāzās un nicīgi mani nopētīja.

—        Pats jau arī neizskaties diezko stiprs, — viņš teica.

—   Patiešām, — es piekritu.

—        Esi kādreiz dabūjis? — Ivars painteresējās. — Tā pamatīgi?

—   Jā. Un diezgan bieži.

—   Neizskatās.

—        Tu to nekad nebūtu izturējis, — es teicu un atkal pakrūtē sajutu vieglas sāpes. Noraustījās acu plakstiņi, un viegli notirpa labā roka. Tā man ir vienmēr, kad sajūtu dusmas vai uztraucos.

—       Būtu, — Ivars pasmīnēja. — Tikai neviens man neko nevar izdarīt. Tādas tās lietiņas, vecīt!

—   Gan jau var. — Arī es centos pasmaidīt.

—   Ne velna!

—   Gan jau.

—   Tu? — Ivars paliecās uz priekšu.

—        Paklausies, puis, — es viņu uzrunāju. — Kādēļ tu esi tik nikns? Kādēļ tu visu laiku runā par kaušanos? Ko tu piekasies?

—   Riebjas, — Ivars atteica.

—   Kas?

—   Visa dzīve.

—   Tu nemaz vēl neesi sācis īsti dzīvot.

—   Hā!

—   Kas tad tev šai dzīvē nepatīk?

—   Viss. Kas tad tajā ir labs?

—   Daudz kas.

—   Hā! Tu gadījumā neesi skolotājs?

—   Nē.

—   Nu paldies dievam! Skolotāji man riebjas.

—   Tev pārāk daudz kas riebjas.

—  Jā, visa dzīve.

—       Vai tiešām tevi vajadzētu pielikt pie sienas, lai dzīve tev kļūtu skaista un vajadzīga?

—   Nesaprotu, — Ivars klusi nomurmināja.

—        Es teicu, ka tevi vajadzētu pielikt pie sienas. Ceru, ka saproti, ko tas nozīmē?

Ivars nobijies paskatījās uz mani, uz manām rokām, tad sāka starp pirkstiem nervozi grozīt glāzi, kurā vāji mirdzēja iedzeltens konjaks.

—        Un vēl es teicu, ka tevi vajadzētu kārtīgi nomizot. Tā, lai tu to atcerētos visu mūžu. Citādi tev nez vai pāries vēlēšanās vienmēr, kad slikts garastāvoklis, dauzīt kādam ģīmi. Tādiem kā tu grāmatas vai pamācībās neko nedod. Un iemācīt mīlēt dzīvīti var, tikai draudot to atņemt.

Ivaram tikko manāmi iedrebējās roka un lūpas. Bet mani arvien vairāk pārņēma naids, es zināju, ka tieši tādi ka Ivars, ja atkal kaut kas atkārtotos, būtu pirmie, kas sistu, dedzinātu, šautu. Ne saukti, ne aicināti viņi atskrietu paši. Truli pildītu pavēles. Arī bez pavēlēm zvetētu pa labi un pa kreisi. Kā mūs toreiz Salaspili. Vienpadsmit mēnešus. Nepārtraukti, katru dienu. Bez jebkādas vajadzības. Vienkārši tāpat. Lai tikai varētu sist. Man liekas, šādos te Ivaros jau dīglī perinās maziņš fašists, un varbūt nemaz tik daudz nevajag, lai tas strauji izaugtu liels. Varbūt nemaz tik daudz …

—   Kas tu tāds esi? — Ivars klusi vaicāja.

—   Tas pats, kas tu, — es atteicu. — Tikai vecāks un šo to dzīvē pieredzējis. Katrā ziņā arī spēka man ir krietni vien vairāk nekā tev. Vari ticēt.

Viņš tā savādi uz mani paskatījās, viņa sejā skaidri bija saskatāma neziņa un apmulsums, visa bravūra kaut kur pazuda, viņš sakārtoja svīteri un piecēlās.

—   Es aizeju, — Ivars ātri teica.

—   Staigā vien, — pamāju ar galvu un, kad viņš bija aizgājis, uzreiz sajutu atvieglojumu. Ar prieku paņēmu glāzi un to izdzēru tukšu. Pēc tam aizsmēķēju un sāku gaidit atgriežamies Egiju.

6

Toreiz mēs gaidījām pavēli. Divdesmit septītā jūnija rītā mūs no «Sarkanā kvadrāta» rajona pārcēla uz Daugavmalu, tur izrakām ierakumus, no bruģ- akmeņiem izveidojām brustvērus un sagatavojāmies krasta un tiltu aizsardzībai. Bet vēl joprojām lielākā daļa no mums neticēja, ka mēs varētu satikties ar vāciešiem, ka viņi nokļūs līdz Daugavai, līdz Rīgai. Pie Zemgales un Pontonu tiltiem stāvēja dažas sarkan- armijas daļas, un arī tās jutās diezgan drošas, lai gan redzējām, kā pa tiltiem gandrīz nepārtrauktā straumē plūda bēgļi. Satraukti, nobijušies, ļoti noguruši viņi mums neko saprātīgu nespēja pateikt. «Kur vācieši? Tepat, tepat kaut kur jābūt!» Muļķības! Tas nevar būt! Vistīrākās baumas! Provokatori! Un tomēr dusmas un neziņu pamazām nomainīja kaut kādas miglainas priekšnojautas, it sevišķi pēc tam, kad pāri tiltiem sāka nākt atkāpjošās karaspēka vienības . .. Noputējušie, ievainotie, līdz nāvei nogurušie karavīri mums arī neko prātīgu nespēja pateikt. Lielākoties viņi drūmi klusēja. Toties ļoti aktīvi kļuva diversanti. Divdesmit septītā jūnija pievakarē viņi no tuvējo māju jumtiem un logiem negaidot atklāja spēcīgu uguni. Kad pēc stundas tic vairākumā bija iznīcināti, pie mums atskrēja Marģers Girgensons.

—  Zēni! Centrāltirgus paviljonos novietojusies liela aizsargu vienība! Saņemta pavēle to likvidēt!

Mēs ātri pārskrējām dzelzceļu, šķērsojām kanāla tiltiņu un negaidot ielauzāmies piena paviljonā. Tur bija sakrauti cits uz cita tirgus galdi; pelēka koka siena, pelēka klona grīda, no kuras nāca pretīga smaka; es gulēju netālu no ieejas — mazliet pa labi, bet man blakus, nometies uz viena ceļgala, no vācu trofejas mašīnpistoles īsām, aprautām kārtām šāva Ojārs Bergs.

—   Gulsties! — es viņam uzsaucu. No pelēkās galdu rindas joprojām atskanēja nemitīgas šauteņu zalves.

Lodes, dobji svilpodamas, lidoja virs galvas, ar sausu sprakšķi caursita sienu vai, dzirkstelēm šķīstot, atlēca no dzelzsbetona sijām. — Gulsties! Es metīšu granātu!

—   Davai! — Ojārs iesaucās, nometās garšļaukus un ar rokām aizspieda ausis.

Izrāvu drošinātāju, dažus mirkļus pagaidīju, tad granātu triecu pret pelēko galdu rindu … Pec dažām sekundēm atskanēja spēcīgs sprādziens, tā radītais eksplozijas vilnis mūs nedaudz apdullināja, pa gaisu lidoja koka šķembas, dēļu gali, tieši pie mūsu galvām nokrita kāda aizsarga cepure, visapkārt smirdēja pēc dūmiem un sēra, bija dzirdami daži ievainoto kliedzieni, tad ātri piecēlāmies kājās un strauji pārlēcām pāri sagrautajai barikādei. Daudz neskatīdamies, šāvām pa kreisi un pa labi.. . Daži pacēla rokas.

—   Pie sienas! — Ojārs viņiem aizsmakušā balsī kliedza. — Pie sienas, maitasgabali!

Pretējās ejas galā parādījās divi aizelsušies aizsargi, abi reizē, nemaz nepaceldami šautenes pie pleca, izšāva, lodes aizsvilpa varbūt tikai dažus rnili-

metrus no labā vaiga, es vēl paspēju nodomāt, ka tagad varbūt nevajadzētu šaut, ir vēl dažas sekundes laika, es varētu viņiem uzsaukt, lai met ieročus zemē, lai padodas, bet mans labais vaigs vel joprojām juta ložu radīio siltumu, tas dedzināja apziņu un miesu, un, ja viņi būtu kaut nedaudz veiksmīgāki un es neveiksmīgāks, tad tagad gulētu pie viņu kājām ar sadragātu galvu . .. Un tūlīt viņi nošautu arī Ojāru Bergu, kas, mums pagriezis muguru, dzina sagūstītos aizsargus paviljona attālākajā kaktā. Nospiedu mašīnpistoles mēlīti, ierocis nodrebēja, tas manās rokās sāka lēkāt, bet šāvienu troksni nedzirdēju. Abi vīri nogāzās zemē. Tiem varēja būt ap piecdesmit gadu, apauguši ar bārdām, spēcīgi un gara auguma viņi gulēja, atkrituši uz muguras, un vienam no deguna un mutes sīkā straumītē tecēja asinis. Jūsu padošanās nav vajadzīga, es nodomāju un nejutu ne mazāko žēlumu. Te nevar būt nekādu citu variantu. Vai nu mēs, vai jūs. Vai nu nāve, vai dzīvība. Un, kurš vēl spēs turēt ieroci, — tas šaus. Vai nu jūs, vai mēs. Starp mums nostājies pārāk liels naids. Un nevar būt nekādas žēlastības, nekādas piedošanas. Nav sevišķa māksla un nav vajadzīga liela drosme — šaut mugurā no stūra.

Aizsargi… Bet ko jūs aizsargājāt? Vai šo zemīti, kura saucas par Latviju un kurai atkal — jau kuro reizi — gāžas virsū vācieši? Bīskaps Alberts un zobenbrāļi, Teitoņu ordenis un krustneši, melnie baroni un fon der Golcs, Vilhelms un tagad Hitlers! Vai tiešām no tēvu tēvu asinīm jūs nebijāt vēl uzsūkusi naidu pret iebrucējiem, vai tiešām jūs nemaz nemīlējāt savu zemi, vai tiešām jūsu personiskā bodīte, nams vai saimniecība bija dārgāki, tuvāki un svētāki par dzimteni? Kādēļ jūs ar tādu niknumu, ar tādu nežēlību uz- brukāt, šāvāt un spīdzinājāt tos. kuriem šī zeme tomēr bija svēta un tauta svēta? Un svēts tās turpmākais liktenis. Kādēļ jūs ar tādu enerģiju atbalstījāt un palīdzējāt iebrukušajiem vāciešiem, kuru acīs latvieši nekad nav bijuši nekas vairāk ka vienīgi vergi? Vēlāk pat jūs viņi nicināja un izmantoja vienīgi kā kalpus. Ne tauta, bet jūs bijāt vergi, nožēlojami dzimtcilvēki. Par dažiem sīkas varas gadiem, par dažiem sīkiem privātīpašumiem jūs sevi pārdevāt un pārdevāt visu, ar ko cilvēks ir liels, — savu godu, sirdsapziņu un dzimtenes mīlestību. «Un jūs tiksiet aizmirsti.» Šodien šai vietā tantiņas tirgo ar krējumu un medu. No piena paviljona caur nelielo eju cilvēki dodas pēc maizes. Iet, un neviens jūs vairs ne atceras, ne zina. Jūs esat nomiruši pagātnē. Ierakti aizgājušo notikumu pelēkajos mālos. No pagātnes kapiem uzceļas vienīgi varoņi. Un tikai tajās vietās zied ziedi. Sarkanas neļķes un baltas margrietiņas. Jūs esat nolādēti un pazuduši uz visiem laikiem. Varbūt saglabājies vēl vienīgi nicinājums, ko pret jums izjūt vēsture un dzīvi palikušie.

Divdesmit devītā jūnija priekšpusdienā Daugavas kreisajā krastā sākās sīvas kaujas. Vācieši jau bija ieņēmuši Pārdaugavu, un tagad Torņakalnā tos atvairīja dažas armijas vienības. Kā vēlāk uzzinājām, tur līdz pēdējam šāvienam cīnījās arī daudzi Liepājas aizstāvji, Rīgas Kājnieku karaskolas kursanti, partijas un padomju aktīva grupas.

Dienas vidū gaisā uzlidoja Pontonu un Zemgales tilti. Tika mēģināts uzspridzināt arī Dzelzceļa tiltu, bet acīmredzot spridzināšana bija slikti sagatavota, un tas neizdevās.

Pēc dažām stundām pāri tiltam jau traucās trīs vācu tanki, bet aiz tiem fašistu izlūku rota, kurai bija jāieņem labajā krastā placdarms. Nekas viņiem todien nesanāca. Šodien tā jau ir vēsture un visi to zina.

Bet tikai retais spēj iedomāties, ko toreiz izjutām. Mēs taču nebijām karavīri. Mums nebija nekādu militāro zināšanu, nedz iemaņu. Mēs bijām strādnieki, komunisti, komjaunieši. Mēs iestājāmies Strādnieku gvardē, būdami pārliecināti par padomju varas taisnīgumu, pārliecināti, ka jāaizstāv rūpnīcas un uzņēmumi, jāaizstāv Padomju Latvija. Un mēs to aizstāvējām — kā nu pratām un varējām. Un tad, kad visi trīs tanki bija iznīcināti, kad tika iznīcināta arī tā izlūku rota, man pirmo reizi ienāca prātā, cik tas tomēr ir riebīgi un nožēlojami, ka vispirms uz mums šāva paši latvieši un tikai pēc tam vācieši… Bet tā laikam bijis mūždien, ka mantīgie vai to sulainīši vienmēr spēlējuši tikai ar melnajiem kauliņiem. Karaļa vājā sardze. Jūs tapāt nokauti, un jūs tā arī neapjēdzāt, ka bijāt tikai bandinieki…

Bailes nejutu. Visu prātu un apziņu piepildīja vienīgi vēlēšanās izturēt, nepadoties, un tomēr tas bija baigi, kad nāca virsū tie trīs tanki…

Naktī viss apklusa, bet trīsdesmitā jūnija rītā sākās atkal no jauna, tikai šoreiz bez kājniekiem. Vācieši acīmredzot baidījās vēlreiz nākt pāri tiltam, toties spēcīgi palielināja smagās artilērijas uguni. Šāviņi krita tieši Daugavmalā, dega tuvējās mājas, viss gaiss bija piesūcies putekļiem, dūmiem, visapkārt lidoja šķembas un akmeņi, un ausis nemitīgi plēsa sprāgstošo šāviņu troksnis.

Pievakarē saņēmām ziņu, ka vācieši pārcēlušies pāri Daugavai vienpadsmit kilometrus zemāk — Doles salas rajonā un tagad strauji tuvojas pilsētai. Pēc dažām stundām pienāca pavēle atkāpties.

Naktī ejot cauri Rīgai, cs iedomājos par savām mājām, par Liliju un abiern bērniem, un gribējās ticēt, ka tagad viņi Ogrē pie krustmātes jutīsies puslīdz droši un cs viņus noteikti atkal redzēšu, redzēšu pavisam noteikti, jo nevar taču būt, ka tie friči te paliks

ilgi, varbūt mēs atgriezīsimies jau pēc dažam dienām. Pie Vefa mūs vēl pamatīgi apšaudīja vai nu atkal aizsargi, vai diversanti; nobērām dažas automātu kārtas pa logiem un jumtu karnīzēm, bet rūpnīcas teritorijā iekšā negājām.

Netālu no Juglas no kādas divstāvu mājas augšējā stāva pēkšņi atkal atskanēja negaidīts šāviens, tikai nevienu tas neķēra.

—       Pagaidiet! — Ojārs Bergs iesaucās. — Jāiet tomēr palūrēt. Nevar būt, ka viņu šeit ir daudz!

—   Iešu tev līdzi, — es piedāvājos.

—   Nāc!

Mēs apgājam apkārt majai, ieklausījāmies, tad strauji atrāvām koridora durvis un uzskrējām otrajā stāva. Pie loga stāvēja jauns, apmēram divdesmitgadīgs puisis un izmisīgi centas noslēgt šautenes aizslēgti, bet tas bija iesprūdis, aiz kaut kā aizķēries, un nekas viņam no šaušanas vairs neiznāca.

—  Met zemē! - - cs uzsaucu.

Viņš tūlīt paklausīja un pacēla rokas. Cik nu tumsā varēju saskatīt, tad tās stipri drebēja un raustījās lūpas. Viņš bija ģērbies prastā vadmalas žakete, zerri tās saskatāms rūtains krekls, bet galvā tumša žokej- cepure.

Ojārs Bergs, daudz nedomādams, sagatavojās šaušanai. Es stāvēju soli pirms viņa, un Ojārs mani pastūma sāņus.

—  Jāknellē tik nost, — viņš teica.

—        Pagaidi! — Un es atkal nostājos priekšā. — Tu esi viens?

—  Jā, — puisis tikko dzirdami atbildēja.

—        Ko tu tur murkšķi? — Ojārs uzkliedza. — Runā skaļāk! Tagad bikses pilnas, ko?

—   Kādēļ šāvi?

Svešais klusēja. Tad negaidot nolaida rokas, apsēdās uz palodzes un sāka raudāt. Grūti izskaidrot, kas ar mani toreiz notika. Tas bija žēlums? Bet pret ienaidnieku nedrīkst just žēlumu. Vai mirkļa vājums? Bet tu nedrīksti būt vājš. Varbūt toreiz iedomājos, ka viņš ir strādnieku puisis — un pēc tāda arī izskatījās — un viņš ir maldījies, izdarījis kļūdu, kāds tikai sakūdījis, pavēlējis. Viņš bija vēl pārāk jauns, lai jau būtu par kaut ko ļoti pārliecināts. Aizmirsu, ka pats toreiz biju tikai nedaudz vecāks par viņu, tomēr skaidri zināju, kā pusē nostāties, kas jādara un kādēļ to daru. Iespējams, ka biju vienkārši noguris. Es taču nebiju kareivis. Strādnieks, kas tikai vajadzības, ārkārtējas nepieciešamības dēļ rokās paņēmis ieroci. So trofejas automātu.

—   Ejarri! — es Ojāram teicu. — Lai viņš dzīvo.

Ojārs nesaprašanā paraustīja plecus, bet es noliecos, pacēlu šauteni un to no visa spēka triecu pret kāpņu margām. Tās salūza, un salūza arī šautene.

—   Vajadzēja viņam triekt pa galvu! — Ojārs teica un nolaida nedaudz zemāk automāta stobru.

—   Paklausies, puis, — es sacīju un viņam spēcīgi iebelzu pa plecu. — Atjedzies! Savāc šos skaliņus un pazudi! Taisies, ka tieci! Kamēr neesam vēl pārdomājuši! Bet, ja tu vēl kādreiz paņemsi rokās šauteni un vērsīsi pret mums, tad lai tev visi dievi stāv klāt! Neaizmirsti, ka drīz atgriezīsimies!

Puisis pacēla galvu, tagad es skaidri redzēju viņa seju, un pēc vairākiem gadiem es to atcerēšos, un no viņa acīm patiešām plūda asaras.

Atstājot Baložus, mūsu grupa kļuva ievērojami mazāka. Nemanot, neuzkrītoši daudzi izklīda. Viena daļa palika Rīgā, citus apgrūtināja ievainojumi, nomāca arī neziņa, pati atkāpšanās, apšaudīšanās, patronas izbeidzās, un neviens no mums pie tā visa vēl nebija pieradis. Sastaptie cilvēki sniedza vispretrunīgākās ziņas. Palika iespaids, ka vācieši ir jau visapkārt un sen jau esam ielenkti. Bez tam mēs vairs nebijām nevienam pakļauti, vadības nebija, un tomēr sīkās grupiņās turpinājām virzīties uz priekšu. Cerējām aizkļūt līdz Cēsīm, un tur tad viss arī noskaidrotos. Dzirdējām, ka tur pašlaik it kā atrodoties republikas valdiba. Bet netālu no pilsētas mums priekšā negaidot parādījās neliela sarkanarmiešu daļa — divas smagās automašīnas, tanks un daži simti kareivju. Vairāki bija ievainoti, noplīsuši, pelēku putekļu pārklātām sejām. Viņi mūs ielenca un pavēlēja nodot ieročus. Komandēja jauns kapteinis.

—   Mēs esam no Strādnieku gvardes, — es viņam krieviski paskaidroju.

—   Ko no jums, velniem, var zināt! — kapteinis atkliedza un nospļāvās. — Šauj no visiem krūmiem! Kā es varu zināt, kas jūs īsti esat, ka nemelojat?

—  Mūsu zilie frenči… — apmulsis iebildu.

—   Eh! — viņš atmeta ar roku. — Ko gan tagad nevar uzģērbt! Kurp ejat?

—   Uz Cēsīm, — cs ar roku parādīju uz priekšu.

—   Tieši pie fričiem, jā? —_ kapteinis atk?l uzkliedza. — Metiet ieročus zemē! Ātrāk!

Apmulsām. Tātad kritušas ari Cēsis…

—  Veiklāk! — kapteinis komandēja.

Kad ieroči bija atdoti, viņš mani paņēma aiz rokas.

—   Bet tagad paklausies, — viņš teica. — Ja jūs patiešām esat no iznīcinātāju bataljona, tad pēc iespējas ātrāk pazūdiet no šosejas un izklīstiet! Tagad jums priekšā ir tikai vācu regulārais karaspēks! Saproti? Bet, ja esat bandīti, tad staigājiet vien tālāk plikām rokām! Skaidrs?

—   Nē, — es galīgi satriekts atbildēju. Bet kapteinis ar mani vairs negribēja runāt, ierausās mašīnā un pavēlēja braukt. Pieskreju klāt.

—        Pagaidiet! — es lūdzu. — Mēs jums atdevām visus ieročus… Bet varbūt jūs man tomēr iedotu kādu revolveri? Ziniet, ar ieroci tomēr drošāk. Un būtu pavisam labi, ja nebūtu žēl vēl kādu granātu.

—        Varbūt tu gribi ari tanku? — Virsnieks nozib- snīja ar acīm.

—       Nē, — es nopietni atbildēju. — Bet revolveris un vismaz viena granāta var loti noderēt.

—   Lai to tūlīt iesviestu mūsu mašīnā, jā?

—       Ticiet! — Es cieši pieķēros kabīnes rokturim un atklāti ieskatījos kapteiņa acīs. — Nc jau visi ir nelieši vai nodevēji.

—        Zini, draudziņ, — viņš asi teica, — karā ar goda vārdu vien tālu netiksi!

Kapteinis brīdi klusēja, tad negaidot pasmaidīja.

—        Es tev ticu, — viņš sacīja un atvēra kabīnes durvis. Varbūt tādēļ, ka labi runāju krieviski. — Ņem!

Un viņš man iedeva TT pistoli un divas granātas.

—   Paldies.

—       Par ieročiem, tāpat kā par zālēm, paldies nesaka! — Viņš strauji aizcirta durvis un aizbrauca.

—       Viņi mūs laikam varēja arī nošaut, — Ojārs Bergs drūmi sacīja.

Neko neatbildēju, tikai nodomāju, ka tā droši vien arī varēja notikt. Tai laikā viss šķita pārāk sarežģīti. Daudz vienkāršāk bija mesties krūmos.

7

Taksometrs klusi slīdēja pa centra apgaismotajām ielām, tajās vēl bija redzami daudzi cilvēki, beidzās pēdējie kinoseansi, beidzās teātru izrādes, slēdza kafejnīcas un jaunatnes atpūtas vakarus, un tagad viņi visi steidzās uz mājām jautri un nedaudz noguruši, skaļi un nopietni — uz saviem dzīvokļiem, pie saviem bērniem, vecākiem un savām gultām. Vienīgi iemīlējušies gāja nesteidzoties, un viņiem nekur arī nebija jāsteidzas. Lai nakts ir pec iespējas garaka! Apiesim trīs reizes apkārt Rīgai! Aiziesim gar Daugavmalu līdz jūrai! Apsēdīsimies parkā uz soliņa un sagaidīsim rītu! Uzkāpsim Bastejkalnā! Iesim peldēties kanāla zaļajā ūdenī! Uzmodināsim sargu un uzbrauksim Pēterbaznīcas tornī! Aiziesim uz Spilves pļavām! Iesēdisirnies elektriskajā vilcienā, un lai tas mūs aizved uz Vecākiem! Ar autobusu aizbrauksim uz Plesko- dāli! Ar pēdējo lidmašīnu aizlidosim uz Kijevu!

—        Par ko tu domā? — Egija vaicāja, iekārtojās ērtāk un galvu atspieda pret manu plecu. Viņas mati kutināja vaigu, un tie smaržoja pēc dārga konjaka.

—       Tāpat vien, — es atteicu, bet pēc brīža turpināju: — Zel, ka mēs jau vairs nekad nespēsim darīt daudz ko tādu …

—   Mēs varam visu, — Egija sacīja un pasmaidīja.

—       Nē, — es viņai nepiekritu. — To, ko es domāju, spēj izdarīt vienīgi jaunie vai iemīlējušies. Varbūt vēl arī trakie.

—   Arī mēs.

—   Varam vienīgi pasēdēt «skapī» …

—   Tev nepatika?

—   Nē.

—  Tad mēs tur vairs nekad neiesim.

—  Gan jau tu aiziesi.

—   Nē. Es iešu tikai tur, kur tev patiks.

—  Man nepatika tie divi tipi.

—   Nēģeri?

—   Tavs dramaturgs un tas otrs.

—        Gvido ir labs. Tu viņu gluži vienkārši vēl nepazīsti.

—   Ceru, ka neko neesmu zaudējis.

—        Gvido ir labs dramaturgs. Neviens jau sen mūsu teātru dzīvē nav ienācis tik strauji, tik daudzsološi.

Viņu gaida spīdoša nākotne. Gvido ir talants, saproti?

—   Nē. Gvido ir tikai nekaunīgs.

—   Tu dusmojies, ka viņš mani uzlūdza dejot?

—   Tu uzlūdzi viņu.

—   Nestrīdēsimies, Mārtiņ. Tev tas nepiestāv.

—   Hs nestrīdos. Konstatēju faktus.

—      - Nevajag. Arī tas tev nepiestāv.

—  Vai tad ir kaut kas ari tāds, kas man piestāv?

—   Jā.

—   Kas?

—   To es tev pateikšu vēlāk.

Egija vēl ciešāk piespieda galvu pie pleca, mati atkal sāka kutināt vaigu, no tiem tagad negaidot sāka plūst muziķa, vispirms kaut kādas klusas, neskaidras skaņas, kāda pusaizmirsta tautas dziesma, kāda pusaizmirsta joku dziesma, tad ieskanējās ērģeles, mūzikas skaņas kļuva arvien dobjākas, arvien skaļākas un satraucošākas, tās stāstīja par mūžsenām cilvēku ilgām pēc laimes, par mūžīgo tiekšanos pēc miera un mīlestības, ieskanējās sensenais sapnis par nemirstību, par mūžīgo atgriešanos, par mūžīgajām cerībām. Tā droši vien bija mūžības dziesma. Pēc tam atskanēja bērnu balsis, bērni smējās, bērni priecājās, bērni pļavā pluča ziedus, bērni šūpojās, bērni spēlēja paslēpes, bērni drēbītēs vīstīja lelles, bērniem nopirka saldējumu, pie bērniem atnāca mamma un tētis, bērni priecājās, tad pēkšņi smiekli apklusa un bija dzirdamas skaļas raudas. Nezinu, kas viņus iztraucēja, kas nodarīja pāri, bet tagad bija dzirdamas vienīgi raudas; iespejams, ka daži vecāki vairs nespēja savējos atrast… Tādēļ arī tie bērni tik izmisīgi raud. Pēc tam sāka skanēt vijole, asa, smeldzīga melodija, ta dūra tieši sirdī, tā aizskāra kaut ko ļoti tuvu, dārgu, svētu, ta bezgalīgi satrauca, tā mani atkal iesvieda pagātnes melnajā bezdibenī, un, kad tiku no tā laukā, vijoļu skaņas negaidot apklusa, ilgu laiku valdīja klusums, nekā vairs nebija, vienīgi taksometra skaitītājs vienmuļā ritmā skaitīja nobrauktās kapeikas; tad ieskanējās bungas, sākumā tikko dzirdami, tad arvien skaļāk, skaļāk, skaļāk, tās plēsa dzirdi, tās piespieda aizvērt acis un radīja bailes, šķita, tūlīt mašīna ietrieksies tilta margās, tilts sabruks, tilts uzsprāgs gaisā un mēs uzsprāgsim tam līdzi. Bet bungu dārdoņa apklusa, un sāka skanēt zvans. Tas skanēja bezgalīgi ilgi, vienmuļi un skumji. Gribējās kliegt. Sajutu sāpes, un šķita — tūlīt atkal zaudēšu samaņu. Cieši sakodu zobus. Muskuļi saspringa. Neko vairs nejutu, vienīgi asinis savā ritējumā no kāju pēdām līdz smadzenēm pa visu ķermeni nesa manu pēdējo vēlēšanos — izturēt! Klusēt! Klusēt! Tikai izturēt! Bet zvans turpināja zvanīt. Tas vienmēr vēsta par briesmām. Zvans pavada mirušos. Nāves mūžīgā dziesma. Tās vienīgā melodija, mīļākā dziesma. Bet vajag taču būt arī svētkiem. Priekam, līksmei, dejām. Un sāka skanēt saksofons. Arī tā radītās skaņas vispirms izraisīja vieglu smeldzi, bet ta ātri pazūd, pāriet, izgaist. Ir balts vīns un sarkans tērps. Tas slēpj vai izceļ satraukumu, vēlēšanos, kaisli. Kaut kur mežā deg ugunskurs. Kaut kur skrien savvaļas zirgi. Mūžīgais aicinājums — «Tikai pie tevis». Skan Parīzes tango. Tavā skaistajā Pārdaugavas mājā …

—   Saki kaut ko, — Egija lūdza.

—   Es klausījos dīvainu koncertu.

—   Kur?

—   Sevī. Tu neko nedzirdēji?

—   Neko, Mārtiņ.

—   Tev to derētu kādreiz noklausīties.

—   Labs?

—   Nē. Bet paklausīties der.

—   Ja nav labs, tad nevajag.

—   Vajag. Tu daudz ko par mani uzzinātu jaunu. Varbūt tu kaut nedaudz mani iepazītu.

—   Es jau tevi pazīstu.

—   Nenieka, Egij.

—   Pazīstu gan. Tu tikai šovakar esi kašķīgs.

—   Vai mēs labāk nevarētu iet kājām?

—   Esmu nogurusi. Pārāk tālu.

- Nevajadzēja visu vakaru dejot.

Egija pacēla lielās, gaišzilās acis, un es tajās ieraudzīju gan skumjas, gan klusu pārmetumu. Viņa neko vairs neteica, un es vēlreiz nodomāju, ka nevajag šai sievietei darīt pāri. Uzvcdos kā vecs, greizsirdīgs vīrs. Bet vīrs taču neesmu un nedrīkstu būt arī greizsirdīgs. Nav nekādu tiesību. Tikai jūtām dažreiz grūti pavēlēt, lai gan manos gados to jau nu gan vajadzēja prast. Bet neprotu. Neviens nav mācējis iemācīt. Ne nodzīvotie gadi, ne dzīve. Sliktie skolotāji. Varbūt tomēr vislabākie. Varbūt tie pelnījuši vislielāko paldies. Tāpat kā Egija. Viņa taču mierīgi varēja palikt ar to dramaturgu. Viņai būtu interesantāk. Egija man varēja pateikt, ka šovakar vēlas būt viena. Un tad man vajadzētu iet uz mājām. Ansis un Biruta droši vien jau guļ, bet es vēl uzvārītu tēju, pēc tam virtuvē nodzēstu gaismu, apsēstos pie loga, izsmēķētu cigareti un domātu par to, vai tas ir pietiekami prātīgi… Mīlestība vienmēr ir neprāts. Un ļoti reti tā beidzas laimīgi. Spēle par visu banku. Parasti jau zaudē. Nekad nevar iegūt visu, bet ar mazumiņu neviens neapmierinās. Bet vai tad tiešām es vismaz tagad nevarētu kaut dažus mirkļus, dažas dienas, varbūt pat dažus gadus nodzīvot bez liekas prātošanas, domāšanas, ko varu zaudēt vai iegūt; zaudēt cs patiesībā nevaru neko, neviens mīlestībā nekad neko nezaudē, muļķības, to tikai apgalvo daži impotenti dzejnieki, un neviens neko nezaudē pat tad, ja intīmās attiecības notiek arī bez mīlestības, — to tikai mēdz sludināt ilgi vecmeitās dzīvojušas skolotājas. Pat ar septiņiem zīmogiem apzīmogotās laulību apliecības nekad nevar garantēt to, ka laulības gulta vienmēr būs arī mīlestības vieta. Pārāk bieži tieši tur tā skaistā mīlestība tiek nobendēta. Nokauta, nomocīta. Ne templis, bet ešafots. Ne svētā vieta — sāpju bedre. Ne prieks un apmierinājums, bet visbiežāk vilšanās. Sadrupušais lūgšanu namiņš. Cilvēki beg. Cilvēki mekle. Mūžīgā riņķošana. Mūžīgā tiekšanās pēc nesasniedzamā. Kā nupat dzirdētajā ērģeļu koncerta. Cilvēki daudz biežāk ir laimīgi nevis morālistu apjūsmotajās laulības gultās, bet gan kaimiņu dzīvokļos. Banāli, riebīgi? Jā. Bet noņemiet brilles, lai dzīve jums varētu ieskatīties tieši acīs! Izņēmumi nevar būt pierādījums. Es ar Liliju biju laimīgākais cilvēks uz šīs zemes, šai pasaulē. Ar savu sievu un bērniem. Ar Liliju, Birutu un Ansi. Bet kur viņi tagad ir? Kur? Es nevaru uz viņu kapiem pat nolikt ziedus. Kapu nav. Ir tikai drausmīgs tukšums. Orķestra mūziķi beiguši spēlēt. Klusums. Ir tikai pelēkas sienas un uz tām sen nomazgāti asins traipi. Tas arī viss, kas palicis pāri no manas laimes. No stiprās ģimenes. No neatkārtojamās mīlestības. Laime tika nožņaugta, mīlestība — nosista. To vietā mani radies naids, šad tad to nomaina vienaldzība. Tad dvēselei ir svētki. Jo grūti, neizsakāmi grūti ir dzīvot, krūtīs nepārtraukti jūtot sāpes. Smokot naidā. Egija — tas varbūt ir glābiņš. Droši vien šķietams, manīgs, tomēr glābiņš. īsa atelpa. Brīžiem jūtu, ka esmu noguris. Noguris no darba, no bērnu audzināšanas, paldies dievam, nu viņi jau lieli, bet tas nebija viegli, vienam tomēr smagi audzināt divus bērnus, toties man atkal ir Biruta un Ansis, atkal meita un dēls, un es to nenožēloju. Nekad neesmu nožēlojis. Ticu, ka ar viņiem es varēšu lepoties. Un vai tad man beidzot nevar būt arī kāds draugs sieviete? Beidzot! Egija ir jauka. Egija ir taisni brīnišķīga. Uz ielas atrasts dārgakmens. Droši vien agrāk vai vēlāk to man kāds nozags. Droši vien. Varbūt kads nopirks. Sis dārgakmens man diemžel nepieder. Esmu to tikai atradis un gribētu uzglabāt. Man nav īpašuma tiesību. Nevienam nav. Un nav vēl izgudrots tads seifs, kur to droši varētu noslēpt. Un nevajag. Nevajag slēpt ne savu miesu, ne dvēseli. Nevajag taupīt dvēseles spēkus, ne miesas degsmi. Mēs jau esam pieauguši, un nav ne mazākās jēgas izlikties labākiem vai sliktākiem. Darīsim to, ko atrodam par labu esam. Būsim cilvēki, un kā tādus lai mūs arī tiesā pārējie, visi velni un dievi! Lai notiesā! Bet iespējams, ka viņiem mūs nāksies tomēr attaisnot.

Beidzot nokļuvām Pardaugava.

Taksometrs apstājās, es samaksāju par braucienu, un izkāpām. Sejā iesitās silts gaiss un jasmīnu smarža. Kaut kur tepat blakus ziedēja ari rozes. Egija atvēra vārtiņus, un iegājām dārzā.

—   Pagaidi, — Egija teica.

Viņa pienāca klat, bridi nekustīgi stāvēja, tad tumsā sajutu sievietes rokas, tās aptvēra manu kaklu, tās nedaudz nolieca galvu zemāk, sajutu Egijas lūpas, tās mani noskūpstīja. Tā to parasti dara mātes.

—   Es tevi mīlu, Mārtiņ. Un tev tam jātic.

Gribēju kaut ko teikt, gribēju viņu spēcīgi saspiest,

gribēju līdz sāpēm skūpstīt, gribēju plaukstas iegremdēt zeltainajos matos, bet visi vārdi kaut kur pazuda, un pēkšņi nespēju pat pakustēties. Tas ilga tikai mirkli, bet ar to pietika, lai šajā īsajā laika sprīdī paspētu ieraudzīt gan visu zvaigžņu gaismu, gan apkārtējo tumsu, lai sajustu gan daudzo ziedu, gan aizbraucošā taksometra smaržu, lai aptvertu šo vārdu nozīmīgumu un saprastu, ka Egija runā patiesību. Un vēl es nodomāju, ka ar gadiem tomēr nekas nemainās. Bija tāda pati sajūta kā toreiz, kad šos vārdus man teica Lilija un mums abiem bija astoņpadsmit gadu.

Pāri dārzam pāršalca vējš, tas nedaudz atvēsināja, un gribējās tā stāvēt bezgalīgi ilgi, jo šķita — līdzko pakustēšos, vārdu izraisītais satraukums kaut kur izgaisīs, tas pazudīs, varbūt pat aizmirsīsies. Būs tikai vējš, mēmais dārzs un tumsa.

—        Paldies tev, Egij, — cs saviļņots teicu, bet tad nez kādēļ atcerējos to krievu kapteini, atcerējos viņa vārdus un sapratu, ka arī par mīlestību droši vien paldies nav jāsaka, jo arī tā vienmēr ir vai nu zāles, vai ierocis. Ar to var aizstāvēties, var uzbrukt. Ar to var izārstēties, var aiziet bojā.

Noliecos, tumsā sataustīju rožu stādu, nolauzu un to pasniedzu Egijai.

Viņa sāka smieties.

—   Tu esi ļoti oriģināls!

—   Nekas cits neienāca prātā, — cs godīgi atzinos.

—  Droši vien vajadzēja ielīst blakus dārzā.

—  Vai nu prāts! — Egija saķēra mani aiz rokas.

—  Tur dzīvo viens no Rīgas labākajiem izmeklētājiem!

—       Tu ar viņu iepazīstini, — es teicu. — Tāds vīrs man tieši vajadzīgs!

—   Bet es? Es tev esmu vajadzīga?

—   Nē! Es tevi tūlīt aizmetīšu prom!

Pacēlu Egiju uz rokām, sajutu viņas ķermeņa siltumu un viņas kājas, vairākas reizes apgriezos apkārt, noreiba galva, jasmīni smaržoja tieši sejā, un pēc tiem smaržoja arī Egijas mati, sarkanā kleita, viņas miesa. Egija atslēdza durvis, un cs viņu uzmanīgi ienesu mājā …

Tā kāzu dienā jaunie vīri nes sievas vai vecāki aizmigušus bērnus.

—   Varbūt uzvārīt kafiju? — Egija pavaicāja. Viņa jau bija pārģērbusies. Sarkanā kleita pazudusi. Slaido augumu sedza skaists gaiši rozā uzmetnis. Caur tā plānajām mežģīnēm mirdzēja caurspīdīgs krūšturis. Šādā tērpā, es nodomāju, droši vien var uzmodināt pat mironi. Atdzīvināt akmeņus.

—   Uzvāri, — es satraukts teicu. — Tikai ne pārāk stipru.

—   Labi, — Egija atbildēja un aizgāja uz virtuvi.

Es ieslēdzu radiolu, uz atskaņotāja jau atradās

kāda skaņuplate, un pēc brīža istabā ieplūda līganas valša skaņas.

Istaba bija liela un plaša. Gaiši zilas sienas. Vecmodīgas mēbeles. Sena kristāla lustra ar divpadsmit spuldzēm. Uz grīdas rakstains paklājs. Vāzēs ziedi. Gar sienām gleznas. Tieši man iepretim «Nepazīstamās portrets». Jauna sieviete baltā tērpā. Gaiši mati. Garš, viegli iesārts kakls. Tievas rokas. Uz maza galdiņa balts liliju klēpis. Pēc tā sniedzas sievietes rokas. Bet tikai sniedzas. Kā pēc tāla sapņa. Rokas šos ziedus nekad nesatvers. Acu skatienā kaut kāda stipra vēlēšanās, ilgas, apņemšanās. Es saprotu. Jums, kundze, šie ziedi ir jāpaņem. Varbūt no tiem atkarīga visa jūsu turpmākā dzīve. Bet nekā. Jūs nekad to nespēsiet izdarīt. Varēs paiet gadu simteņi, laiks lidos bezgalībā kā lode, ziedi vienmēr atradīsies turpat netālu no jūsu slaido pirkstu galiem, bet tie tos neaizsniegs. Mākslinieks bijis nežēlīgs. Varbūt nežēlīgs bijis jūsu liktenis. Bet visticamāk, ka nežēlīga bijusi dzīve. Varbūt vienīgais mierinājums — šie ziedi nenovītīs, gluži tapat kā jūs, cienītā kundze. Bet es jūs tomēr pazīstu. Jūs esat Gaisma. Jūs esat Cerība. Jūs esat Mīlestība. Jūs esat Pasaule Bez Naida.

—   Tev šis portrets patīk? — Egija vaicāja, atgriezusies no virtuves, un nolika uz galda divas porcelāna tasītes ar smaržojošu kafiju.

—   Ļoti. Kad uz to skatos, tā vien šķiet, ka no kaut kā atbrīvojos.

—   Tā ir mana māte, — Egija teica un apsēdās blakus. — Tēvs to gleznoja, kad tikai nesen bija beidzis akadēmiju. Kad man bija divi gadiņi. Viņa mūs tieši tad atstāja.

—   Kad?

—   Man bija tikai divi gadiņi. Tēvs līdz pat savai nāvei dzīvoja viens. Pareizāk sakot — mēs dzīvojām tikai divi vien. Tēvs nekad šai mājā neieveda nevienu citu sievieti.

—   Tu ar māti satiecies?

—   Dažreiz. Par to nerunāsim. Viņa ir slikts cilvēks. Par māti jau tā neklājas … Bet ko tu izdarīsi? Nekad viņu neesmu izjutusi kā māti. Tikai ka svešu cilvēku. Neatnākusi pat uz bērēm, pēc tēva nāves at- drāzās, lai no manis pieprasītu viņa labākās gleznas. Riebīgi. Dažas ari iedevu. Bet ne jau nu labākās. Labākās ir muzejos.

—   Bet es domāju …

—   Viņa diemžēl nesniedzas pēc ziediem. Ne arī pēc skaistuma. Tā ir tikai gleznā. Pēc bagātības! Visu mūžu. Atstāja tēvu, lai apprecētos ar kadu uzņēmēju, kurš kara laikā cerēja kļūt vēl bagātāks. Ko tad nabaga gleznotājs var nopelnīt! Tas uzņēmējs aizbēga līdzi vāciešiem, bet viņa palika. Tagad sen jau atkal apprecējusies, divi lieli bērni, un dzīvo ļoti turīgi. Gleznā viņa ir skaista, jā. Mākslai jābūt skaistai. Nežēlības un ļaunuma pietiek dzīvē.

—   Tas tiesa, Egij.

—   Tēvs atzinību ieguva tikai pēc kara. Vācu laikā strādāja kādā kartonāžas fabrikā. Piecdesmito gadu vidū nopirka šo māju. Iekopa dārzu. Viņš visu dzīvi bija gan laimīgs, gan nelaimīgs. Bez darba mīlēja tikai mani. Viņš daudz ko — varbūt visu pasauli man parādīja pavisam citā gaismā. Palīdzēja iemīlēt mākslu.

Ilgi klusēju. Es zināju, ka Egija ir slavena gleznotāja meita. Es zināju, ka māja piederējusi tēvam. Es zināju, ka šai mājā ienākuši tikai cilvēki, kuriem bijis kaut kāds sakars ar mākslu. Glezniecību vai teātri. Šie cilvēki man vienmēr šķituši kā no citas pasaules. Bet viņi tāpat cietuši, jutuši trūkumu, tiekušies pēc laimes, bijuši vientuļi un tomēr, par spīti visam, radījuši lielus, patiesus darbus. Bet dažreiz tomēr māksla noslēpj īstenību. Kā šoreiz. Varbūt ne pati māksla. Mākslinieks. Viņš ir tas īstais slēpējs. Lai radītu ilūzijas? Lai pats no kaut kā aizbēgtu? Lai pats sev un citiem radītu jaunu pasauli, pēc kādas būtu jātiecas? Lai uzburtu sapņus? Varbūt lai radītu ideālu? Tas pašas ilgas pēc nesasniedzamā? Bet, ja jau tas ir radīts, tātad tas nav vairs nesasniedzams, nav vairs ideāls . . .

—   Nedomā, Mārtiņ. Kafija jau pavisam atdzisusi.

—   Paldies. Tik tiešām. Man nevajag domāt par lietām, kas nav man saprotamas.

—   Ko tu nesaproti?

—   Daudz ko. Piemēram, mākslu, sievietes… Un tikai tādēļ, ka nekad par tām neesmu sevišķi interesējies, neesmu domājis … Līdz šim kaut kā esmu izticis gandrīz vai bez mākslas un sievietēm.

Egija klusēdama dzēra kafiju.

—   Es tev droši vien liekos bezgala vienkāršs un prasts … Neizglītots.

—  Ta, Iudzu, nerunā.

—   Tu esi kādreiz bijusi rūpnīcā?

—   Nē.

—   Derētu aiziet. Tev droši vien dažreiz būs jāspēlē kāda audēja, strādniece …

—   Droši vien.

—   Tikai no ārpuses tur viss šķiet trokšņains, netīrs. Un tā jau daudzās vietās arī ir. Bet rūpnīcā ir arī savs skaistums, savs ritms, sava dzīve. Visdažādākie notikumi, cilvēki. Vesela pasaule. Pat veseli dārzi.

—   Tu esi apmierināts ar savu darbu?

—   Protams.

—   Bet vai neapnīk katru dienu darīt vienu un to pašu?

—   Nekad tā nenotiek. Tad jau tev ir sliktāk. Tev viena loma jāspēlē simt, dažreiz pat divsimt reižu. Es savējo padaru tikai vienreiz. Katru dienu ir kaut kas jauns.

—   Katru dienu kaut kas jauns… — Egija nez kādēļ klusi atkārtoja.

Es noliku izdzerto kafijas tasīti un aizsmēķēju. Vēlreiz uzmetu skatienu baltajai sievietei, baltajiem ziediem, paskatījos uz Egiju un pēkšņi sapratu, ka arī viņa ir balts zieds, kaut kas tāds, ko ilgus gadus biju vēlējies sastapt, centies apspiest šo vēlēšanos, jo pienākums pret bērniem bija augstāks, daudz nozīmīgāks. Gleznā baltā sieviete, izrādās, ir tikai uzburts sapnis. Sagrozīta īstenība. Bet tu, Egij, esi pavisam reāla, pavisam īsta. Mūsu attiecības — vislielākā mīkla. Viņai vajadzēja dzert kafiju ar to jauno dramaturgu. Viņš Egijai stāstītu par savām iecerēm, par jaunās lugas tēliem, raksturiem, sižeta pavērsieniem; viņi varētu filozofēt par vissarežģītākajām dzi-

vcs problēmām, par dzīvību un nāvi, par mīlestību, pārrunāt jaunākos notikumus mākslas pasaulē, bet ko es? Varu tikai stāstīt par rūpnīcu, par savu darbu, kas māksliniekiem noteikti šķiet neinteresants, prasts un vienkāršs. Bet tā jau nav. Ne velti labus amatniekus dēvē par cilvekiem ar zelta rokām. Gluži tāpat ka labus mākslas meistarus. Es jau varētu vēl spriest ari par dzīvību un nāvi, es zinu, kas tās ir par vērtībām, ko tās nozīmē; kaut ko zinu arī par mīlestību, par naidu, un gluži sveši nav arī jaunākie notikumi mākslā, es tikai neprotu tā smalki izteikties … Laikam taču mēģinu sevi iedrošināt. Nevajag. Tu tomēr esi ienācis svešā mājā. Ienācis neierastā pasaulē. Tev nekad tāda sieviete nav bijusi. Baltā. Baltais zieds. Gaišais sapnis. Mans īslaicīgais glābšanas riņķis. Līdzko no tevis aiziešu, man atkal būs jādomā par nāvi, viss jāatceras … Nupat pieķeru, ka par to domāju, arī būdams kopā ar viņu, tas mani nekad neatstāj, un tomēr tad nav tik drausmīgi, es neesmu viens, blakus smaržo balti ziedi, vismaz varu mēģināt visu aizmirst, dažbrīd tas izdodas, jo jādomā arī par Egiju …

—   Egija …

—   Jā?

—   Aizdzen mani! Ludzu, aizdzen! Man pašam aiziet laikam nekad nepietiks spēka. Tagad jau vairs nepietiks.

Egija izbrīnījusies pacēla galvu, dažus mirk|us nekustīga skatījās, tad lēni izdzēra pēdējos kafijas malkus un pasmaidīja.

—   Mārtiņ, — viņa klusi sacīja, — es saprotu, ka tev dzīve nav bijusi skaisti uzzīmēta bilde vai krāsaina fotogrāfija. Es jūtu, ka tevi visu laiku kaut kas nomāc, satrauc. Zēl, ka tā neesmu es. Es neko daudz par tevi nezinu. Tu strādā rūpnīcā, esi elektriķis. Tev ir divi bērni. Esi bez sievas. Sācies atvaļinājums. Tas

arī gandrīz viss. Maz, daudz? Nezinu. Man vienalga! Es par to negribu domāt. Tu esi pie manis, un ar to pietiek. Daudz, maz? Nezinu. Arī tas mani neinteresē. Kad esi pie manis, man ir labi. Nekad ne ar vienu vīrieti tā neesmu jutusies. Neko nerunā, neko nedari — tāpat būs labi. Tas nav izskaidrojams. Nevajag to mēģināt izprast. Tas nav saprotams. Tu bieži esi nomākts, bieži klusē, kaut ko domā, varbūt atceries. Droši vien ne mani. Kas esmu cs? Tu jau zini. Aktrise. Nedomā, ka ari man gājis viegli. Bija jādzīvo bez mātes. Ilgus gadus bija jāiztiek bez lielākām lomam. Alga astoņdesmit rubļu mēnesī. Tēvs? Jā, viņš bija. Bet nu jau desmit gadu kā nav. Es gribēju būt patstāvīga. Biju laimīga, ja dabūju vēl blakus kādu lomiņu televīzijā vai radio. Aktrise… Tevi mulsina šis vārds, mana profesija? Tikai no ārienes viss izskatās skaisti un lepni. Man tāpat jāstrādā kā jebkurai tavas rūpnīcas strādniecei. Dažreiz šķiet vēl smagāk, vienmuļāk. Neviens meistars tā neatļausies kliegt un komandēt savas strādnieces, kā to bieži pie mums dara režisors. Ai, Mārtiņ… Tu neko nezini. Profesijām nav nekādas principiālas nozīmes. Vismaz gribētos, lai tās nenostātos mūsu starpā. Būsim tikai cilvēki. Būsim tikai vīrietis un sieviete.

Es brīdi klusēju. Egija kaut ko pateica arī no tā, ko pavisam nesen biju domājis, stāvot dārzā un klausoties, ka aizbrauc taksometrs. Tātad kaut kas ir pareizi. Varbūt viss ir tieši tā, kā tam vajag būt. Patiešām — mīlestību nevajag censties izprast. Nevajag iegrimt pārdomās, plosīt sevi ar šaubām vai pārmetumiem, jo tas viss acīmredzot ir daudz, daudz vienkāršāk …

—   Labā, — cs teicu.

Egija pasmaidīja, noģērba uzmetni un atsprādzēja balto krūšturi.

—   Es tikai tāda vēl gribu būt, — viņa atbildēja.

—   Ko mēs tagad darīsim? — cs vaicāju.

Visi klusēja. Bijām palikuši tikai picci viri. Neēduši, izslāpuši, bezgala noguruši. Saule tuvojās ap- vārsnirn, un uz ceļa lēnām nogūlās abu automašīnu, kareivju un tanka saceltie putekļi. Diena gatavojās iet gulēt. Arī ceļš gribēja atpūsties, jo rīt no rīta pa to jau nepārtrauktā straumē plūdis vācu armijas karaspēks. Miljons apkaltu zābaku. Tanku kāpurķēdes. Automašīnu riepas. Lielgabalu riteņi. Zirgi. Vezumi. Motocikli. Un tam visam līdzi — uzvarētāju bravūra. Iekarotāju nežēlība.

Pārlēcām pāri grāvim, šķērsojām nelielu pļavu un iegājām priedulājā.

—   Ko mēs tagad darīsim? — es vēlreiz vaicāju.

Visi sadrūmuši, joprojām klusēdami, skatījās gan

gaisā, gan pie savām kājām. Tā nebija vienaldzība. Mēs tikai bijām pamatīgi apmulsuši. Nedaudz apstulbuši.

—   Tu komandē, — Ojārs Bergs klusi sacīja un smagnēji nolaidās zemē, zālē sameklēja skābeni un sāka kāri ēst. Mutē saskrēja siekalas.

—   Neko es vairs nevaru komandēt, — gurdi atbildēju un ari apsēdos. — Tagad katram jāatbild tikai par sevi, jo nu ir galīgi skaidrs, ka friči mums ir gan priekšā, gan aizmugurē. Tādā barā bez ieročiem mēs no šā ielenkuma ncizlauzīsimies. Un ko tad mums vispār dotu tās šautenes un daži automāti bez patronām! Tātad jāizklīst un jāmēģina ceļu turpināt pa vienam vai ari pa vienam jāatgriežas Rīgā. Citas iespējas es neredzu. Varbūt tomēr ir kādi citi priekšlikumi?

—   Nē, — Ojārs pakratīja galvu. — Tā vien šķiet, ka tas būs pats prātīgākais.

Brīdi klusējām. Acīmredzot katrs sevī pārdomāja radušos situāciju un turpmākās rīcības plānu.

—   Tātad izklīst, — es sacīju, jo pārējo klusēšanu uzņēmu kā piekrišanu. — Var mēģināt iet uz priekšu, bet domāju, ka labāk tomēr atgriezties Rīgā.

—   Viņi mūs nošaus jau pirmajā dienā, — teica kāds jauns puisis. — Mūs tur visi pazīst, zina, ka esam no Strādnieku gvardes …

—   Turpmākais ceļš katram jāizvēlas pašam. — Es piecēlos stāvus un visiem pārlaidu ciešu skatienu. — Nāve būs visur, ar to jārēķinās. Naivi domāt — ja mūs aizturēs dažus kilometrus tālāk, varēsim izsprukt sveikā. Pa vienam būs drošāk, tas radīs mazāk aizdomu. Bet galvenais nav jau Rīga, Cēsis vai kāda cita vieta. Galvenais — nenokļūt vāciešu rokās! Mūsu dzīvības vēl noderēs. Jāizvairās sastapties ari ar aizsargiem. Varbūt no tiem mums tagad jāuzmanās visvairāk. Tic, kas mēģinās nokļūt līdz Rīgai… mums jānorunā kaut kur satikšanās vieta un laiks. Mums jāturpina cīnīties, jādabū atkal ieroči, jo neticas, ka ši atkāpšanās var būt ilgstoša.

—   Ko nu tā var zināt … — kāds pavecāks vīrs smagi nopūtās.

—   Bet es zinu! — gandrīz iekliedzos, lai gan patiesībā to pateicu pavisam mierīgi. Mute bija galīgi izkaltusi.

—   Vajadzētu satikties pēc nedēļas Daugavas krastā aiz «Sarkanā kvadrāta», kur atradās mūsu pēdējais postenis, — Ojārs sacīja un arī piecēlās kājās.— Trešajā bunkurā.

—   Nē, — es nepiekritu. — Tur tagad būs bīstami. Labāk tirgū. Tur ncuzkritošāk. Netālu no tās būdas, kur klibā Anna tirgojās ar vainagiem. Pēc desmit dienām. Tātad trīspadsmitajā jūlijā pulksten divpadsmitos dienā. Piekrītat?

—   Ja tikai līdz Rīgai aiztiksim, — vecais vīrs atkal šaubījās.

—   Noteikti! — es teicu. — Mēs nedrīkstam pat pielaist domu, ka friei mūs varētu aizturēt, mums līdz Rīgai jānok|ūst un jāturpina cīnīties! Kā tevi sauc?

—   Kāda nu vārdam šobrīd nozīme, — vecais vīrs atmeta ar roku un pagriezās uz iešanu. — Sauc jau gan par Jāni. Jānis Stumbriņš.

Viņš pašķīra jaunaudzi un aizgāja lēniem, ļoti noguruša cilvēka soļiem. Pēc dažām minūtēm izklīda arī pārējie. Palika vienīgi Bergs. • — Barā kaut kā tomēr labāk, — Ojārs sacīja un nemierīgs paskatījās uz ceļu. Tas tukšs, kluss, visu pamests gulēja slīpajos saules staros un izskatījās pēc paēdušas čūskas. Tagad mierīgi guļ — aprijis daudzu cilvēku dzīves un likteņus.

—   Var jau būt, — es atbildēju, — bet vienatnē drošāk. Citas izejas neredzēju. Mums, Ojār, jāpatur prātā, ka nekas vēl nav beidzies. Viss turpinās, tikai tagad būs savādāk. Varbūt nupat tikai pa īstam viss sāksies.

—   Tu domā?

—   Jā. Varbūt mums nelegālā stāvoklī būs jāpaliek ilgi. Tas Jānis Stumbriņš pareizi teica — neko vēl nevar zināt… Katrā ziņā uz to jāsagatavojas.

—   Varbūt iesim kopā? — Ojārs bažīgi ieminējās.

Negaidot uz ceļa parādījās grupa vācu motociklistu. Strauji pieplakām zemei. Tā smaržoja pēc vasaras.

—   Nē, — es klusi atteicu. Varēju dzirdēt, kā krūtīs mežonīgi dauzās sirds. — Centīsimies pa vienam! Tikai atceries — trīspadsmitajā pulksten divpadsmitos pie Annas!

Es paspiedu Ojāram roku, viņš izskatījās nedaudz nobijies vai ļoti satraukts, un es viņa acīs skaidri varēju izlasīt šaubas, neticību, ka mēs varētu dzīvi nokļūt lidz Rīgai, kur nu vēl turpināt cīnīties, jo uz ceļa parādījās arvien vairāk melno motociklu un tālumā jau varēja saklausīt dobjo tanku rūkoņu.

—   Nu labi, — Ojārs noteica. — Es laižos! Seit mūs kuru katru brīdi var noķert.

—   Turies! — es viņam vēl klusi uzsaucu un saliecies ari icskrēju tālāk meža.

Pēc pusstundas gājiena nonācu līdz Gaujai, tur bija īsti džungļi, neredzēju nevienu cilvēku, visapkārt tikai salīkuši koki, krūmi, gari zāļu stiebri, stāvs krasts un mierīgi plūstošs ūdens. Kā pasakā. Kā uz neapdzīvotas salas. Visapkārt bija tāds klusums, ka to varēja ņemt rokās un bāzt kabatās. Es to paliku zem galvas. Apsedzos. Biju neizsakāmi noguris. Atcerējos, ka neesmu gulējis četras vai piecas naktis. No cepures noplēsu sarkano zvaigznīti, iebāzu to bikšu kabatā, bet cepuri iemetu upe. No blūzes noplēsu arī visas spožās misiņa pogas un aizmetu prom. Noliku blakus pistoli, abas granātas un gandrīz tai pašā mirklī aizmigu. Vēl paspēju saklausīt kāda putna skaļo balsi un dzirdēju, ka Gaujā palecas zivs. Pēc tam visa apkārtne iegrima zilā, baltā, melnā tumsā. Zilā, baltā, melnā mierā. Un līdz ar apkarini pazudu arī es.

Gāju visu nākošo dienu. Turējos gar upes krastu. Cilvēkus nemanīju. Sur tur bija redzamas mājas, bet tās šķita kā izmirušas. Vairākas reizes gaisu pāršķēla vācu lidmašīnas. Takas nebija, es vēl baidījos iziet uz ceļa, visu laiku lauzos caur krūmiem, gāju pa pļavām un mežu. Pēcpusdienā sāka līt. Nogranda pērkons, uzzibsnīja zibens. Biju ļoti piekusis. Drausmīgi mocīja izsalkums. Pievakarē, izmircis līdz pēdējai vīlītei, nonācu līdz nelielam meža ielokam. Likās — vēl tikai nelielu gabalu, un tālāk vairs nespēšu paiet ne soli. Šonakt būs jāguļ uz slapjas, pagalam izmirkušas zemes. Un jāapsedzas ar lietu. Pagāju vēl mazliet uz priekšu, tad netālu pļavas malā ieraudzīju kādu pusmūža viru pļaujam zāli. Viņam mugurā bija balts krekls, tumši brūnas bikses, basas kājas. Viņš plašiem, spēcīgiem vēzieniem pļāva slapjo zāli, apstājās, uztrina izkapti un pļāva tālāk. Es uz viņu skatījos kā brīnumā, kā uz Rozentala gleznu. Tumši apmākušās debesis, mākoņi karājas turpat virs galvas, spilgti iezīmets mežs, var dzirdēt, kā vējš loka zarus un kustina lapas, tālumā spīd pelēku māju puduris, zaļa, sulīga zāle, un spēcīgs virs ar izkapti rokā. Pasaule pazūd. Nekas cits vairs nenotiek. Nekur nekrīt bumbas, nekur nešauj, nekur nemirst cilvēki, un pa ceļiem nebrauc tanki. Cilvēks strādā. Viņš jau tā strādājis pirms tūkstoš gadiem. Govij jā- sapļauj zāle. Jāsagatavo siens. Viss. Pavisam vienkārši. Kāda viņam daļa, kas notiek visapkārt! Kūtī īd lopi, un tie gluži kā bērni ir jāpabaro. Un es iedomājos, sapratu, es pilnīgi fiziski sajutu, cik tas ir bezgalīgi jauki — šādā vasaras pievakarē atrasties klusumā, atrasties tālu no visiem pasaules notikumiem un mierīgi darīt to, kas tev jādara. Bez bailēm, bez uztraukumiem. Tu taču atrodies uz savas zemes, savās mājās, savā sētā …

Es uz to viru skatījos ļoti ilgi. Pēdējās nedēļas laikā biju pārāk daudz redzējis un pārdzīvojis, un nemaz negribējās ticēt, ka vēl var notikt kaut kas ari tāds — mierīgs darbs. Gribēju šo skatu, šo skaisto, neatkārtojamo gleznu, savā atmiņā iespiest un paņemt līdzi uz mūžu. Laikam kaut ko tik tīru un dabisku neredzēšu nekad.

Pēc kāda laika iznācu no meža un lēnām tuvojos baltajam vīram.

— Labvakar! — es sveicināju.

Vīrs pārtrauca pļaut, pacēla izkapti un vērīgi mani nopētīja.

—   Labvakar! — viņš klusi atbildēja.

—   Vai nevajag palīga? — es piedāvājos.

—   Nē, paldies, — vīrs tikpat klusā balsī atteica.

—   Gan jau es pats… Patiesību sakot, ir jau cauri. Pietiks.

Vīrs likās īsts latviešu zemnieks. Viņš rūpīgi ar zāles kušķi noslaucīja izkapti, un no viņa mitrās sejas, rokām un auguma plūda gandrīz vai svinīgs, apgarots miers.

—   Kā šo vietu sauc? — es painteresējos.

—       Mājas tiek dēvētas par Briežiem, bet dzīvojam Uses pagastā. Tas ir tepat blakus Siguldai.

Tatad noiets tikai pusceļš.

—   Vai šeit jau ir vācieši?

Baltais vīrs vērīgi nopētīja apkārtni.

—        Nē, vēl nav, — viņš atteica. — Bet pagastā vara jau mainījusies. Jau… — Brīdi domīgs klusēja.

—  Es skatos, ka jums laikam nav nekāda sevišķa vēlēšanās sastapties ar vāciešiem?

—   Jā, tas tiesa.

—        Nezinu, kādi būs tie vācieši, bet mūsu pašu letiņi jau trako, — vīrs teica un vēlreiz rūpīgi nopētīja apkārtni. — Kas būs tālāk, to tikai dies zin.

—        Saimniek, — es viņu uzrunāju un pagāju soli uz priekšu. — Vai nevarat iedot man naktsmājas? Esmu ellīgi noguris, izsalcis, galīgi izmircis.

—        Redzu jau, redzu. — Saimnieks joprojām rūpīgi tīrīja izkapti. — Nāc no tālienes?

—   No Rīgas.

—   Tur jau vācieši ir?

—   Jā.

—   Un kur tagad?

—   Turpat atpakaļ.

Virs nošūpoja galvu un uzmeta izkapti uz pleca.

—        Nāc, — viņš teica. — Tikai man tevi jābrīdina. Tu neesi uzgājis īsto. Pie manis ir bīstami. Strādāju

pagasta izpildkomitejā par sekretāru un tagad katru dienu, katru stundu gaidu …

—   Vajadzēja atkāpties, — es neveikli iebildu.

—   Man mājās ir sieva, divi mazi bērni. Saimniecība. Tas nav tik vienkārši. Un vai tad tu esi tālu ticis?

Klusēju. Tā arī vairs nepārmīdami ne vārda, aizgājām līdz mājām. Mūs priecīgi sagaidīja melns suns, tas no priekiem mēģināja saimniekam nolaizīt seju un mani neaprēja.

Lielajā istabā stāvēja pajauna sieviete, viņai mugurā bija balta, ar krāsainiem ziediem izrakstīta kleita. Zilas, laipnas un ļoti labas acis.

Viņa mums pasniedza vakariņas. Silts piens, kūpoši kartupeļi, cepts speķis un olas. Sen nebiju tik garšīgi ēdis. Un zināju, ka ilgi tā arī vairs neēdīšu.

Vēlāk saimnieks mani ieveda guļamistabā. Labajā pusē pie krāsns stāvēja divas gultiņas, un tajās dusēja divi balti bērni. Zēns un meitenīte.

—   Viņiem ir labi, — saimnieks klusi sacīja. — Viņi vēl nezina, kas pašlaik notiek uz zemes. Guļ kā divi eņģelīši.

Man gandrīz acīs saskrēja asaras. Kaklā cieši iesprūda auksts kamols. Atcerējos Liliju, savus bērnus un gandrīz vai iekliedzos. Sajās piedzīvojumiem bagātajās dienās tos biju it kā aizmirsis. Ko viņi tagad dara? Vai arī mani eņģelīši šonakt guļ tikpat mierīgi un klusi? Vai jums varbūt draud briesmas? Varbūt saucat pēc manis, bet es neko nedzirdu? Un neko nevaru palīdzēt. Varu vienīgi cerēt, ka drīz, pavisam drīz es jūs atkal satikšu.

Pēc tam saimnieks mani aizveda uz blakus istabu.

—   Guliet šeit. — Viņš parādīja uz jau uzklātu gultu. — Tikai vēlreiz brīdinu, ka mana māja nav pati drošākā vieta.

—  Nekas, saimniek, — es pasmaidīju. — Liels paldies. Nez vai šeit būs bīstamāk kā pie tiltiem.

—   Ar labu nakti! — Saimnieks pamāja ar galvu un izgāja.

Izvilku pistoli, pabāzu to zem spilvena, bet granātas pastūmu zem gultas. Pēc tam apsedzos un jutos neparasti laimīgs. Sen nebiju gulējis gultā. Sen nebiju jutis, kā smaržo balti, tīri izmazgāti linu palagi. Biju jau sācis atrast no ikdienišķā. Tas, kas līdz šim likās tik pierasts un pazīstams, tagad jau rādās kā brīnums. Pat bērnu miegs tagad šķiet notikums! Lēnām pievēru acis, un mani jau otro nakti savā baltajā segā ietina miers.

Bet šajās dienās tev miera nebūs. Un naktīs nebūs. Miers ir smagi ievainots, un tas visu laiku raustās nāves agonijā. Tas kliedz, tas klauvē pie tavas sirdsapziņas, sauc palīgā un neļauj gulēt.

Es uztrūkos sēdus. Pie mājas durvīm bija dzirdams liels troksnis un klauvējieni. Kāju spērieni. Saimnieks jau bija piecēlies. Viņš jautāja, kas tur esot. Lai atverot! Tūlīt, saimnieks atbildēja. Viņš kaut ko teica sievai, pec tam attaisīja durvis. Ienāca divi vīri. Viņi lika iedegt uguni. Es piegāju pie loga un ieskatījos dārzā. Nevienu nemanīju. Tātad šie divi atskrējuši vieni paši. Atri apģērbos un paņēmu rokā pistoli. Nostājos blakus durvīm un gaidīju.

—   Nu, boļševiki — viens no atnācējiem uzrunāja saimnieku. — Kā tad tagad dzīvo?

—   Kā līdz šim, — saimnieks atbildēja.

—   Tad ir ļoti slikti, — tā pati balss sacīja. — Vai tad nejūti, ka tava dziesmiņa nodziedāta? Nezini, ka draugi krievi beidzot aizdzīti un Latvija atkal ir brīva? Kas tevi tagad aizstāvēs, ko? Būs laikam jājož uz Maskavu, bet tā, brālīt, ir tālu. Nekur vairs nespruksi.

Saimnieks klusēja.

—   Saģērbies un ejam! — tā pati balss pavēlēja.

—   Kur? — saimnieks dobjā balsī uzprasīja.

—   Tad jau redzēsi.

—        Ko jūs ar viņu gribat darīt? — pēkšņi atskanēja sievietes balss. — Kur viņu vedisiet?

—        Ej istaba un nemaisies citu darīšanās! — viņai uzkliedza otrs vīrietis. — Kad tavs vīrs ņēma citiem nost zemi, tad ari stāvēji viņam blakus un pinkšķēji? Tad jūs priecājāties!

Uzmodās bērni un sāka raudāt.

—       Taisies! — atkal pavēlēja pirmā balss. — Tavi svētki beigušies! Tagad ļauj palustēties arī mums!

—   Lieciet viņu mierā! — sieviete iekliedzās.

—        Liecies pati mierā! Tevi arī vel paņemsim ciet! Jūs jau vairs neesat īsti latvieši — jūs pārdevāties krieviem! Bet tagad tādus mēs liekam tikai pie sienas!

Manī atkal atgriezās uz brīdi zudušais naids. Atkal pamodās vēlēšanās aizstāvēties un aizstāvēt citus. Noliecos, kreisajā rokā paņēmu granātas un ar kājas spērienu atgrūdu durvis.

—   Rokas augša! — es skaļi iekliedzos.

Abiem vīriem no pārbīļa šautenes izkrita no rokām, bet paši sastinga.

—        Pievāc! — cs saimniekam pavēlēju, ar galvu parādot uz šautenēm.

Viņš noliecās, tās paņēma un ienesa istabā.

—       Tikko pakustēsieties, — es brīdināju iebrucējus, — tūlīt šaušu vai arī uzspridzināšu granātu!

Vīri stāvēja bāli, vēl joprojām no abu sejām nenozuda izbīlis. Viens valkāja bijušās buržuāziskās Latvijas armijas, otrs aizsargu formu. Viņi nenovērsa skatienu no pistoles stobra. Abi izskatījās nožēlojami. Pirmītējā bravūra, drosme, pašpārliecinātība pazudusi kā nebijusi. Tikai pirms dažām minūtēm viņi bija valdnieki, kas gribēja savam līdzcilvēkam atņemt

dzīvību, izpostīt ģimeni, nodemonstrēt savu neierobežoto varu. Paņirgāties. Tagad paši, trīcēdami pie visām miesām, stāv stobra galā. Dzīvība nav rotaļlieta. To nevar atņemt, iestāstot, ka pēc laiciņa dabūsi citu. Tikai tad, kad pašam tā karājas mata galā, varbūt saproti, ka arī citiem tā ir vienreizēja. Pārāk riebīgi, pārāk gļēvulīgi ir atnākt naktī un nošaut cilvēku tikai par to, ka viņš strādājis un domājis savādāk nekā tu.

—   Ko jūs gribat ar mums darīt? —bijušais virsnieks prasīja.

—   Vai tu jau aizmirsi, ko nupat gribēji darīt ar šis mājas saimnieku? — es atvaicāju.

Virsnieks nodūra galvu.

—   Kas jums pavēlēja nākt uz šejieni?

—   Neviens, — viņš pacēla skatienu. — Mēs paši.

—   Nožēlojamie! — es viņiem teicu. — Atskrējāt paši. Paši arī aizskriesiet…

—   Uz kurieni? — virsnieks vēlreiz pajautāja.

—   Tad jau redzēsiet.

Saimnieka guļamistabā bērni mitējās raudāt. Tagad varēsiet atkal gulēt, un guliet ilgi, redziet krāsainus sapņus, mani svešie, nepazīstamie bērni! Gribas ccret, ka vismaz šonakt jūs neviens vairs netraucēs un netraucēs arī jūsu tēvu un māti.

—   Ejam! — abiem pavēlēju.

Viņi nobāla vel vairāk, bet projām tomēr negāja.

—   Saimniek, — es teicu, — šautenes kārtīgi noslēpiet! Varbūt kādreiz noder. Neviens nezina, ka viņi šeit atnākuši. Tā ka vismaz šonakt jūs neviens vairs netraucēs. Bet tomēr no visas sirds iesaku pāriet dzīvot uz citu vietu. Nekur nav vel teikts, ka rītnakt atkal kādam neuznāk vēlēšanās atskriet pēc jūsu dzīvības. Bet tagad jūs tur — apkārt griezties un — ejiet laukā! Veiklāk!

—   Ne! — aizsargs iekliedzas. — Apdomā, ko dari! Visur taču vācieši! Viņi tevi jau rīt noķers! Nošaus! Ja mūs apžēlosi, ari tev tiks piedots!

—   Man jūsu piedošana nav vajadzīga! Un netaisos jūs apžēlot! Ja palaidīšu vaļā, jūs taču jau pēc dažām minūtēm atskriesiet atpakaļ, lai izrēķinātos ar šo nevainīgo cilvēku. Viņš jums atņēma zemi un to iedalīja citiem? Muļķi! Vai tad viņš to darīja? Jums zemi atņēma valsts, padomju vara, tauta! Tādēļ ka visi grib est, ne tikai jus vien! Bet tagad — marš! Jus paši sev parakstījāt spriedumu! Neviens taču jums nelika uz šejieni drāzt! Paši!

Stingri turot pistoli rokā, es viņus aizdzinu uz Gaujmalu un tur nošāvu. Pēc tam līķus nogrūdu lejā, varēja dzirdēt, kā tie ar skaļu plīkšķi iekrīt ūdenī, tad viss apklusa, tikai kaut kur netālu koka zarā skaļi iedziedājās kāds putns.

Vienu mirkli pirms šāvieniem es atkal sevī sajutu žēlumu. Tomēr drausmīgi, kad jānošauj cilvēks. Kaut tas ari būtu ienaidnieks. Bet tai pašā mirklī atcerējos nerunīgo, labo saimnieku, viņa jauno sievu un abus baltos, aizmigušos bērnus. Dzirdēju viņu skaļās raudas, redzēju mātes izmisumu. Tā vīra dzīvība, šīs ģimenes miers un turpmākais liktenis atradās manās rokās. Ne mirkli vairs nešaubīdamies, es sapratu: šie divi ir jānogalina, lai jūs, saimniek, jus, jaunā māte, un jūs, abi bērni, varētu dzīvot. Tā nu tagad tā dzīvīte ripo. Tā nu tagad tas liktenis griežas. Vasaras vidū putina.

9

—   Tev nav vēsi? — es pajautāju.

—   Nē, — Egija pakratīja savu zeltaino galvu. Mati viņai bija tik gari, ka ar tiem pilnīgi varēja nosegt krūtis.

Piecēlos, šķērsoju istabu un atvēru logu. Sejā spēcīgi iesitās rožu un jasmīnu smaržas.

Beidzot vajadzētu aizbraukt uz Uscs pagastu un mēģināt sameklēt Briežu saimnieku, cs nodomāju. Varbūt vēl ir dzīvs. Sācies atvaļinājums, un citreiz es to neizdarīšu. Interesanti, kādi tagad būs viņa bērni? Lieli, apprecejušies, pašiem jau bērni. Noteikti būs jāaizbrauc, noteikti. Varbūt jau rīt. Esmu šo braucienu atlicis no gada uz gadu. Nekad nav bijis laika. Bet šovasar tas jāizdara. Noteikti.

—        Par ko tu domā? — Egija klusi vaicāja un piecēlās sēdus.

—       Tāpat vien, — es atbildēju. — Tuvākajās dienās būs jāaizbrauc uz laukiem.

—   Tev tur ir kādi radinieki?

—   Nē. Esmu palicis viens.

—   Kādēļ tad? Ko tu gribi tur darīt?

—  Jāsatiek daži labi cilvēki.

—   Draugi?

—       Nezinu. Es viņus gandrīz nepazīstu. Tas bija ļoti sen. Mani droši vien vairs neatceras. Mēs iepazināmies kara pirmajās dienās.

—   Varbūt jau miruši, — Egija ieminējās.

—   Varbūt. Tomēr gribas ticēt, ka viņi vēl dzīvi.

—   Es braukšu tev līdzi, labi?

—   Brauc, Egij.

Kaut kur tālu aiz dārza vārtiņiem pavīdēja iesārta blāzma. Pie loga jasmīnu krūms viegli šūpojās rīta vējā. Dziedāja putni. Blakus mājas pagalmā ierējās suns. Un es jau kuro reizi šādos vasaras rītos uz pasauli un dzīvi skatījos kā brīnumā. Nakts pagājusi, dārzā zied puķes, lec saule, un tu esi dzīvs. Skaidri sajūtu, ka tava, Egijas, tavu bērnu dzīvības smaržo gluži kā dārzs, kā šis saulainais rīts, kā visa daba. Šādos rītos rodas neizsakāms prieks, ka esi šai pasaulē, vari elpot šo gaisu, sajust šis smaržas, klausīties putnu balsis un redzēt, kā uzlec saule.

Atgāju no loga, uzģērbu kreklu un atkal apgūlos blakus Egijai.

—       Tev palika auksti? — viņa ievaicājās un cieši man pieglaudās. Viņas ķermenis bija karsts, neizsakāmi maigs. — Es tevi sasildīšu.

—        Pie tevis, Egij, var sildīties kā saulē. Negribu, ka tu mani redzi kailu.

—        Bet es gribu. — Egija cieši piespieda galvu pie pleca. Tagad viņas mati smaržoja pēc ceriņiem. — Mums tas vienmēr notiek tikai tumsā.

—   Un loti labi.

—   Tu kautrējies?

—   Es negribu, ka tu mani redzi kailu.

—   Kadel?

—       Tapat vien. Varbūt ta ir mana kaprīze, mans untums. Vai tad man tāds nevarētu būt?

—       Var. Tev uz miesas, sevišķi uz muguras, ir rētas, ja? Es sataustīju. Man tas patīk.

—        Toties man nepatīk! — es pārvērstā balsī iekliedzos. Egija satrūkās un ļoti nobijās. — Un negribu, ka tu tās redzi! Nekad, saproti? Nekad!

Egija ilgi klusēja. Viņas karstā roka ar spilgti uz- lakotiern pirkstu galiņiem viegli slīdēja pār manām krūtīm, vēderu, pleciem. Maigi noglāstīju viņas seju.

—        Es gribu tomēr patikt. Kails tev izraisīšu vienīgi riebumu.

•— Muļķīt, — Egija sacīja. — Tu vēl nezini, kas man patīk, kas ne. Tu biji ievainots?

—   Nē.

—   Cieti kada nelaimes gadījuma?

—        Nē. Lai gan varētu teikt arī tā, ja tikai karu var nosaukt par nelaimes gadījumu.

—   Tu karoji?

—   Nē. Vismaz ne tankā, ne ierakumos netiku sēdējis. Es cīnījos pats uz savu roku un risku. Bet tagad par to vairs nerunāsim. Tev tas nav jāzina.

—   KadeJ? Es gribu tomēr zināt.

—    Tādēļ, ka tas viss ir pārāk drausmīgi, pārāk nežēlīgi. Tas nav priekš tevis. Tu esi uzaugusi skaistuma pasaulē. Dzīvo mazā pilī, pasakaina dārza vidū, visapkart tev ir ziedi, gleznas un skulptūras. Gandrīz katru vakaru dažas stundas esi vai nu princese, vai grāfiene. Skaistule, kuru visi iemīl, iekāro un iegūst. Tev gan teātrī, gan dzīvē vienmēr visapkārt bijuši un ir skaisti, gudri, spēcīgi vīrieši, un es nemaz nešaubos, ka sievietēm tādi patīk arī neapģērbti. Varbūt pat vēl vairāk nekā apģērbti. Arī tev. Bet mana miesa ir sakropļota. Un es zinu, ka tāda tā nevienai nevar patikt. Es negribu stāstīt, kā tas noticis, jo tas būtu nežēlīgs stāsts un tu varbūt tam pat neticetu. Tādēļ labāk turpini dzīvot šai skaistajā mājā, šai dārzā, savā brīnišķīgajā mākslas pasaulē — es to negribu iztraucēt vai sagraut kaut uz dažam stundām. Lai paliek. Par karu un cilvēkiem karā tu jau zini pietiekami daudz. Skolās to māca pamatīgi, ir arī labas grāmatas un lugas. Tādām maigām meitenītēm kā tu ar to pilnīgi pietiek. Vismaz priekšstats ir.

—   Mārtiņ, kādēļ tu vēl joprojām nevēlies saprast, ka es jau sen vairs neesmu meitenīte, patiesībā taču esmu jau paveca sieviete.

—   Tu esi vēl meitene.

—   Man jau ir trīsdesmit pieci gadi.

—   Manu dieniņ, cik tu esi vēl jauna!

—   Bet kas ar mani būs pēc desmit gadiem?

—   Tas pats. Tādas sievietes kā tu nekad nenoveco.

—   Labais. Tu tad mani vēl mīlēsi?

—   Pēc desmit gadiem es jau būšu vectētiņš.

—   Kādēļ mēs nesatikāmies agrāk?

—   Mums vispār nevajadzēja satikties.

Egija palīda zem segas, vir,ias karstās rokas atkal slīdēja pār manām krūtīm, pleciem, aptvēra gurnus, taustīja rētas, noglāstīja cietos ādas saaugumus, viņas pirksti dedzināja, viņa pārliecās man pāri, pavilka augšup kreklu un mēģināja noskūpstīt muguru, manas drausmīgās rētas. Nodrebēju. Egijas lūpas bija karstas kā uguns, man šķita, ka mugurai atkal pieskaras nokaitēta dzelzs, un cs viņu strauji atgrūdu. Bet iespējams, ka vēl nebiju pieradis pie šādām sieviešu maiguma izpausmēm un baudas vietā radās nepatika.

—   Nevajag, — es mierinoši sacīju. — Skaties man acīs, noskūpsti seju, bet… tur nevajag.

—   Tātad tu man viss nepiederi?

—   Nē.

—   Bet es gribu tevi visu.

—   Tas nav iespējams. Tas nekad nav iespējams.

—    Ir gan. Vajag tikai mīlēt. Bet tu pret mani esi vienaldzīgs. Tu mani negribi visu?

—    Tā tikai saka. Tie, Egij, ir tikai skaisti vārdi. Vēlēšanās, kas praktiski nekad nevar piepildīties. Es gribu tavas lūpas, glāstīt krūtis, tavus matus, es tevi gribu kā sievieti visu un pilnīgi, bet kā tu man varēsi atdot savas domas, savu pagātni, savu prieku, savas sāpes? Tas viss paliks tev pašai. Es no tevis varu paņemt vienīgi tik daudz, cik vīrietis vispār no sievietes var paņemt, bet tas ir tālu no tā, ko varētu apzīmēt ar «viss».

—   Daudzām sievietēm tas arī ir «viss»!

—   Tad tās nav no bagātajām. Vienmēr rezervē vajag būt vēl kaut kam.

—   Man ir?

—    Droši vien. Tu būtu pati labākā sieviete uz šīs zemes, ja tikai…

—   Kas?

—   Ja tu nebūtu tik jauna … Tā ir vienīgā lava sliktā īpašība.

—   Tu esi nejauks, Mārtiņ! Pavisam slikts cilvēks. Tev vispār nepiemīt neviena laba īpašība! Un tu mani nemaz nemīli!

Es viņu apgriezu uz muguras, sāku skūpstīt seju, lūpas un kaklu. Manī radās nepārvarama tieksme vēlreiz Egiju iegūt. Pārāk ilgi es sevī biju apspiedis vēlēšanos būt kopā ar sievieti un tagad visu spēku un kaisli, kas pēdējos gados sakrājies, gribēju atdot Egijai. Un bez tam mīlestība vienmēr prasa pierādījumus. Nezinu, vai tas ir labi vai slikti, bet pa lielākai daļai tieši tādus.

Pēc tam mēs ilgi gulējām klusēdami. Rīts jau pavisam droši pa atvērto logu bija ienācis istabā un jasmīnu smarža kļuvusi gandrīz vai neciešama. Deniņos spēcīgi atbalsojās sirdspuksti. Egija uzlika galvu uz mana pleca un pievēra acis. Viņas mati nez kādēļ tagad smaržoja pēc. meža. Pie zilajām sienām pielipa pirmie saules stari. Uznāca nogurums, arī es aizvēru acis, un ļoti drīz aizmigām. Uzmodāmies tikai tad, kad skaļi zvanīja telefons un saule bija pakāpusies jau augstu virs ziedošā jasmīnu krūma.

10

Apmēram pēc stundas gājiena uz šaurā meža ceļa man negaidot priekšā nostājās kāds drūms pusmūža vīrietis. Viņš bija ģērbies pelēkā, stipri saburzītā vadmalas uzvalkā, galvā žokejcepure, bet rokās turēja šaušanai sagatavotu šauteni.

— Stāt!

Apstājos un nopriecājos, ka tikai pirms dažam minūtēm biju paspējis zem kuplas egles zariem noslēpt abas granātas. Es zināju, ka agrāk vai vēlāk man vajadzēs iziet uz šosejas, ka agrāk vai vēlāk šāda sastapšanās notiks.

—   Kas tu tāds esi?

—   Vai tad tu neredzi?

—   Nemuldi! Kā sauc, kurp iedams?

—   Bet kas tu pats tāds esi, ka meža vidū sāc pratināt?

Parādījās vēl divi bārdām apauguši vīri. Arī viņi bija apbruņoti. Kabatā sajutu pistoles smagumu, bet tagad tā, šķiet, būs lieka. Neko nespēšu izdarīt. Acīmredzot kaut kur tuvumā atrodas vēl citi. Aizstāvēties nav nozīmes, vienīgi tad, ja būtu pilnīga pārliecība, ka viņi patiešām ir tikai trīs. Bet droši vien esmu iekūlies slazdos. Uzskrējis virsū kaut kādai bandai. Pilnīgi apzinājos man draudošās briesmas.

—   Vajadzēs šo tipu aizvest uz štābu pie Apsiša,— mans aizturētājs sacīja abiem pārējiem. — Izskatās stipri aizdomīgs.

Viņi man pavēlēja iet uz priekšu. Visu laiku domāju — kā lai tieku vajā no pistoles? Gāju ar paceltām rokām un pie ieroča klat netiku. Pirmo reizi dzīvē biju pacēlis rokas. Biju gūsteknis. Nekas riebīgāks, nospiedošāks vairs nevar būt. Tu esi pilnīgi un viss citu cilvēku varā. Tava dzīvība vai nāve tagad atrodas viņu rokās, un tagad viņi lems — tev dzīvot vai ne. Protams — ne.

Bojā var aiziet vienmēr, var cīnīties līdz pēdējai patronai, var bēgt, skaidri zinot, ka tevi tūlīt nošaus, bet dažreiz dzīvība vēl var noderēt. Un tādēļ kādreiz šīs rokas tomēr jāpaceļ, jāpaceļ, ja tev ir kaut vismazākā cerība. Man tāda bija. Es ātri izdomāju pasaku un ticēju, ka arī šī, kā visas pasakas, beigsies laimīgi. . .

Pēc pāris simt metriem stāvēja vēl viens apbruņots vīrs, tad mežs kļuva retāks, pagājām garām lielam labības šķūnim, aiz tā kļuva redzama tumši brūna lauku māja ar plašu verandu, saimniecības ēkas, liels dārzs, bet ap māju auga vareni ozoli. Pagalmā staigāja vairāki apbruņoti vīrieši. Netālu no pagraba zālītē zvilnēja trīs aizsargu formās tērpušies. Viņi nicīgi mani noskatīja, bet kāds no viņiem skaļi pateica: — Vēl viens! Varētu būt kaut desmit, mums pagrabā rūmes diezgan!

Mani ieveda lielā priekšistabā, kur atradās galds un daži soli. Uz tiem sēdēja četri vai pieci dažādi ģērbušies tipi, bet viens no viņiem buržuāziskās Latvijas armijas formas tērpā. Tas bija varena auguma vīrs ar kupliem matiem un ūsām.

—   Kas tas tāds? — viņš pavēlošā balsī uzprasīja maniem apsargātājiem.

—   Nezinām, — viens atbildēja. — Uzskrēja mums mežā. Stipri aizdomīgs. Neko nesaka.

—   Izkratījāt?

—   Nē.

—   Tad beidzot to izdariet, stulbeņi! — ūsainais pavēlēja, un es nopratu, ka tas laikam būs tas pats Apsitis, par kuru tika runāts mežā.

Tiku ātri pārmeklēts, un, kad kratītāja roka bikšu labajā kabatā sataustīja pistoli, es skaidri jutu, kā tā saraujas, redzēju, kā pats nobālēja. Laikam apjēdza, kādas viņam visu šo laiku draudējušas briesmas. Bet es biju pavisam mierīgs.

Apsitis rūpīgi apskatīja pistoli, un viņa sejā pavīdēja nicīgs smīns, uzvarētāja augstprātība un naids.

—   Tātad boļševiks. — viņš sacīja, ar degošām acīm ieurbdamies manā sejā. — Cik mūsējos nošāvi, suns tāds? Nu, saki! Vienu, piecus, desmit? Varbūt simtu? Strādāji milicijā, čekā? Atbildi!

Arī pārējie strauji uztrūkās kājās un mani ielenca. Jutu — tūlīt sāks sist, saplosīs gabalos, bet joprojām centos būt pēc iespējas mierīgāks, jo sapratu, ka mani tagad var glābt tikai miers, tikai dzelžaina aukstasinība.

—   Netrako! — es tam ūsainajam Apsītim pavēloši uzkliedzu. — Ka neiznāk vēlāk nožēlot!

Apsitis un arī pārējie uz mirkli apstulba. Es ātri turpināju: — Neesmu nekāds boļševiks! To iegaumē! Esmu visīstākais latvietis! Tāds pats kā tu! Dzīvoju Rīgā, un, kad krievi atkāpās, viņi mani un vēl dažus, ar kuriem kopā cīnījos, lai vācu armija ātrāk varētu atbrīvot pilsētu, noķēra, iesēdināja mašīnā un veda līdzi. Kaut kur pie Valkas mēs uzbrukām apsardzei, jo jutām: tālāk vairs nevedīs — tūlīt nošaus. Apsardzi iznīcinājām, pievācām ieročus, un tā nu es pēc triju vai četru dienu gājiena esmu šeit. Bet tu te bļausties! Ja arī tu esi īsts latvietis, tad būtu vismaz iedevis padzerties un kaut ko ieēst!

Visi izskatījās stipri apmulsuši, it sevišķi tas Apsitis. Viņš vairākas minūtes domīgs braucīja garās ūsas un nenolaida no manis skatienu. Nevērīgi pagrūdis kādu vīru sānis, apsēdos pie galda, brīdi sēdēju, rokām apņēmis galvu, tad nogurušā balsī vērsos pie klātesošajiem:

—   Kungi, vai nevarētu palūgt krūzi ūdens vai piena?

Viens no viņiem, vispirms saņēmis Apsīša piekrītošo mājienu, aizgāja uz virtuvi un drīz atgriezās ar krūzi piena un pusklaipu maizes. Es kāri ēdu un dzēru. Dažreiz pat ienaidnieks var būt devīgs, nodomāju. Mans dīvainais likteni — cik ilgi tu turpināsi smaidīt?

—   Kur tad pārējie? — Apsitis uzprasīja un apsēdās man iepretim.

—   Mēs bijām četri, — es mierīgi paskaidroju. — Kad cīnījāmies ar apsardzi — divi tika smagi ievainoti, viņi palika netālu no Smiltenes pie kāda saimnieka. Ceru, ka viņš tos kops un uzmanīs labi. Bet trešais palika Siguldā — tur viņam māsa. Pēc visa pārdzīvotā .. . Esmu loti noguris. Arī es gribētu atpūsties.

- Kas tu tads esi? - Apsitis vēl arvien izprašņāja, bet varēja just, ka viņa balss jau kļūst pielaidīgāka, klusākā.

—  Mans vārds ir Zigfrīds Steinbergs, — es ātri no- skaldīj u un stalti izsleju galvu. — Tēvs strādaja ārlietu ministrijā, viņš ir vācietis, un, kad trīsdesmit devītajā gada viņu repatriēja uz Vāciju, es, protams, devos līdzi. Divdesmit otrā jūnija naktī mūs ar speciālu uzdevumu nometa virs Rīgas — netālu no Doles salas. Mans segvārds ir Klusais.

—   Kas tas bija par uzdevumu?

—   Tas tev nav jāzina! — skaļi teicu un nikni paskatījos uz viņa lielajām ūsām. — Bet, ja tā gribi zināt, — bija jāuzspridzina tilts.

—   Un to izdarījāt? — Apsitis klusi un, ka man šķita, pat ar cieņu jautāja.

—   Neesmu radis neizpildīt pavēles, — cieti noteicu un pieceļos. — Kas šis ir par pagastu?

—   Pogas. — Apsitis arī piecēlās.

—   Es skatos, ka jūs neticat, — sacīju, — un tādēļ, lūdzu, nekavējoties aizvediet mani pie pirmā vācu virsnieka!

Es to varēju lūgt bez sevišķa riska, jo pa ceļam uz Rīgu jau biju ievērojis, ka nomaļākajās vietās vāciešu vēl nav, un bez tam, ja viņi Pogās jau būtu, tad Apsitis šeit tā nekomandētu.

—  Vācu armiju gaidām kuru katru dienu, — ūsainais laipni paskaidroja. — Manas mājas sauc par Bisēm, — viņš turpināja. — Seit ierīkots pagasta pašaizsardzības grupas štābs, un esmu uzņēmies tā vadību. Ceru, ka vācu armija vai to pārstāvji…

—   Protams. Es cieši viņu noskatīju no galvas līdz kājām. — Protams, viņi jūsu pūles pratīs novērtēt.

—   Mēs jau visu pagastu esam iztīrījuši no boļševikiem vai to lidzskrējējiem. — Apsitis lepni nobraucīja ūsas un sakārtoja formas tērpu. — Esam noķēruši ari sešus sarkanarmiešus. Viņi gan izrādīja niknu pretestību, bet mēs — latvieši — tomēr padarījām viņus nekaitīgus!

—   Kur šie sarkanarmieši atrodas?

—   Pagrabā — kopā ar vienu daļu no saķertajiem komunistiem.

—  Kur tad otrā daļa?

—   Likvidējām. Tepat mežmalā. Tie bija paši bīstamākie.

—   Jūs esat strādājuši gods godam, — dobjā balsī uzslavēju un izgāju pagalmā. — Vācu armija jums būs mūžīgi pateicīga …

Apsitis smaidīja. Viņš bija brašs virs. Tuvu pie diviem metriem augumā un apmēram simt kilo dzīvsvarā. Tādam tikai mežā gāzt kokus. Skaldīt akmeņus. Art zemi. Šaut jau ir vieglāk. Šaut vienmēr bijis vieglāk nekā art. Vieglāk zemi mēslot ar nošauto līķiem nekā ar govs mesliem.

Jums netiks piedots!

Zeme nepiedos, un nekad nepiedos mežmalās nošauto līķi. Viņi savu trūdu smaku vel ilgi, ilgi trieks jūsu apmierinātajās sejās un jūs nosmacēs. Kaut kad jau nosmacēs. Jūs tam vēl neticat. Jūs to vēl pat ne- nojaušat. Jūs vēl neko nesaožat. Bet es dzirdu. Es jau redzu, kā viņi mostas augšā no saviem kapiem un nāk no jums prasīt norēķinu. Nāk atmaksāt, nāk atriebt. Es redzu šos skeletus. Un katram no viņiem rokās ir asa izkapts…

Tā ir jūsu,

jūsu,

jūsu

Nāve.

Pārgulēju šķūnī. Blakus gulēja vēl kāds vīrs. Jaunais siens smaržoja tik spēcīgi, izraisīja tādas ilgas pēc miera, klusuma, atpūtas, ka gribējās tā gulēt bezgalīgi ilgi, just sausos zāļu stiebrus pieskārāmies pie vaiga, atrast sakaltušu margrietiņu un sapņot par rīta miglas pieraudātu pļavu, par putniem mežā un par to, cik pasakaini jauki pa šādu pļavu iet basām kājām, klausīties putnu dziedāšanā, kad nav jābaidās, ka varēsi sastapt kādu apbruņotu vīru un vel kāds cits sāks tevi pratināt…

Atkal atcerējos Liliju, Birutu un Ansi, sāpīgi sažņaudzās sirds, klusi piecēlos un nemanīts izgāju no šķūņa.

Svīda agra rīta gaisma. Lielajos ozolos patiešām dziedāja putni. Varēja dzirdēt, kā kūtī vairākkārt noīd govis. Klusi iezviedzas zirgs. Visapkārt smaržoja pēc kūts, piena un rīta. Bija drēgni. Noskurinājos, aizgāju aiz stūra, it kā vajadzētu izkārtoties, ieklausījos, viss bija klusi un mierīgi, tad nesteidzoties šķērsoju tīrumu un uzgāja uz ceļa. Devos Rīgas virzienā. Acīmredzot šai pusē viņiem posteņu nav. Tikai mežā, un tad arī nez vai viņi tur naktī stāv.

Biju nogājis varbūt tikai dažus kilometrus, kad pēkšņi izdzirdu dobju rūkoņu. Gribēju ieiet mežā, bet tad nodomāju, ka nav vairs ko sevišķi baidīties. Man taču bija pasaka … Vismaz pirmajā mirklī tā mani paglābs.

Turpināju vien iet uz priekšu, un tad, man par milzīgu pārsteigumu, uz ceļa parādījās Sarkanās Armijas tanks . .. Pirmajā mirklī pat apstulbu. Tanks apstājās. Uz tā korpusa sēdēja seši bezgala noguruši, ievainoti kareivji.

Noskaidrojās, ka nokļuvuši ielenkumā, tanks ticis sašauts, vairākas diennaktis to mežā remontējuši, degvielas palicis ārkārtīgi maz un, saprotot, ka pie savējiem jau sen vairs ncnokļūt, tagad vismaz gribot uzbrukt jebkurai vācu armijas vienībai.

—   Ejam uz nāvi, — jauns leitnants teica. Viņš laikam bija šīs grupas komandieris. — Nepadosimies. Tikai gribas savas dzīvības pārdot pēc iespējas dārgāk.

«Ejam uz nāvi.»

Tā viņš toreiz teica. Jauns leitnants ar apsaitētu kreiso roku, sarecējušām asinīm izraibinātu seju, zilām acīm un baltiem, baltiem matiem.

«Ejam uz nāvi.»

Viņam šai vecumā vajadzēja iet uz satikšanos ar šo rītu, ar mežu, ar ziedošo rudzu lauku, uz satikšanos ar savu līgavu.

«Ejam uz nāvi.»

Ne dzīvot, bet mirt. Viņi visi bija jauni puiši. Droši vien kāda komjauniešu grupa, varbūt no karaskolas. Jauni, zilacaini, gaišmataini zēni.

«Ejam uz nāvi.»

To viņš pateica pavisam mierīgi, it kā tas būtu pats par sevi saprotams.

Es viņiem pateicu, ka tuvumā laikam vāciešu nav, bet varētu parādīt vietu, kur tāpat atrodas ienaidnieks un kur ieslodzīti viņu biedri.

—   Pojehaji! — leitnants nokomandēja, un pēc neilga laika mēs strauji iedrāzāmics Bisēs. Tur izcēlās neaprakstāma panika. Un, kā jau to varēja gaidīt, bārdainie, pašpārliecinātie aizsargi tomēr bija švaki karotāji. Droši tikai tad, kad mežmalā jānošauj neapbruņoti cilvēki. Tagad bailēs bēga kur kurais. Vienīgi Apsitis aizstavejās. Viņš no savas mājas logiem atšaudījās tik ilgi, kamēr beidzot kāda lode trāpīja galvā, un Apsitis pārkrita pār atvērtā loga palodzi. Kad piegāju klāt, viņš bija jau miris. Un pat tad viņa seja atspoguļoja naidu.

Ar dažiem šautenes laides sitieniem pagraba durvis tika uzlauztas, un brīvību atguva vairāki desmiti cilvēku. Arī tie seši sarkanarmieši. Viņi piebiedrojās pārējiem, visi paspieda man roku, atkal sasēdās uz tanka un aizbrauca.

Uz kurieni?

Neko par viņiem vairs nezinu.

«Ejam uz nāvi.»

Gribas ticēt, ka vismaz daži no jums tomēr ir palikuši dzīvi.

Nākošās dienas rītā, pārejot Juglas tiltu, ienācu Rīga. Biju noguris. Apsēdos Juglas ezera krastā un dažas stundas atpūtos. Kas mani šeit sagaida? Skaidri zināju tikai vienu — es cīnīšos. Negribu, kaut kur noslēpies pagrabā, sagaidīt atbrīvošanas dienu. Esmu komjaunietis, un tas tagad ir mans pienākums — cīnīties, kā jau to esmu darījis no kara pirmās dienas. Citas izvēles nav. Jānoorganizē pagrīdes grupa. Jādabū ieroči. Tas vispirms. Kādas cīņas formas un metodes izvēlēsimies — to vēlāk. Bet katrā ziņā tai jābūt kaujas grupai. Kaujas…

Manu dīvaino likteni — arī rīt tu man turpināsi smaidīt?

II DAĻA

1

Oberšturmbanfirers Oto Krauze pēc ilgām pārdomām nesteidzoties piegāja pie restotā loga. Aiz tā cietuma pagalmā krita lielas sniega pārslas. Sniga jau trešo dienu, un pagalms pieputināts pilns. Varēja redzēt tikai šauri iemītu taku un nomīdītu laukumiņu, kur dažreiz uz pusstundu izdzina ieslodzītos pastaigāties. Bet sniegs joprojām sniga, un pavisam drīz šaurā taka un nelielais laukumiņš pazuda. Palika tikai balts, gluds pagalms. Melnas debesis un balts gaiss.

Oberšturmbanfīrers Oto Krauze atcerējās Tiringu, kur bija piedzimis un pavadījis jaunību. Atcerējās Alpu kalnus, dzidro, tīro gaisu, baltās kalnu nogāzes, pa kurām tik bieži bija traucies lejup ar slēpēm, viņam patika ziemas sports, patika trakais ātrums, kad gar ausīm kā lode svilpo vējš un sejā sitas sauss, balts sniegs. Viņš atcerejās dažas lavīnas, kuras bija redzējis, redzējis, kā viena no tām savā baltajā tumsā noslēpa veselu ciematu ar visiem tā iedzīvotajiem, ar divām viesnīcām, trīs restorāniņiem un vairākām automašīnām; atcerējās Sveici, kur pirms kara vairākas reizes bija devies slēpot, pec tam Šamoni, kur iepazinās ar kādu jaunu francūzieti un kopā ar viņu pavadīja divas brīnišķīgi skaistas nedēļas; tas viss bija ļoti sen un nemaz tik sen — tikai pirms desmit gadiem, jā, tieši pirms desmit gadiem, kad nacionālsociālisti beidzot ieguva varu, kad arī viņš bija iestājies partijā un sācis atri kāpt augšup. Kā kalnos. Viņam šad tad ienāca prātā, ka varbūt kādreiz nāksies braukt ari lejup, ka iegāzīsies kādā aizā vai ari viņu līdzi paraus lavīna vai ieputinas sniega vētra, bet labāk par to nedomāt. Pagaidām ir tikai kāpiens augšup. Viņš savos trīsdesmit piecos gados jau bija ieguvis augstu dienesta pakāpi un milzīgu varu. Jau trīsdesmitajos gados viņš sev pievērsa priekšniecības uzmanību ne tikai ar savām ]oti labajām novērošanas spējām, aso, analītisko prātu, bet ari ar fizisko spēku, neticamo izturību un veiklību. Himle- ram šādi viri bija gaužām vajadzīgi, viņš ātri iekļuva SD augstāko virsnieku pulkā, kur skaitījās ne tikai viens no labākajiem šāvējiem un sportistiem, bet arī viens no visprasmīgākajiem, stingrākajiem toreizējā gestapo priekšnieka Hcidriha palīgiem. Bez tam arī ārēji viņš bija skaists, pievilcīgs vīrietis. Vienmēr izturēts, pieklājīgs, galants.

Un tagad obcršturmbanfirers Oto Krauze jau trešo gadu ir Ostlandes reihskornisariatā ietilpstošās Latvijas SD, drošības policijas un gestapo augstākais priekšnieks. Dienestā pakļauts vienīgi Jckelnam un pašam Kaltenbrunneram.

Strādāts bija pamatīgi. Četrdesmit pirmā gada ziemas sākumā viņš likvidēja Rīgas geto — apmēram divdesmit septiņi tūkstoši žīdu tagad var klanīties savu dievu priekšā; uzcēla Salaspils koncentrācijas nometni, tas bija viņa lolojums, viņam patika uz turieni aizbraukt, patika pašaudīties dzīvajos mērķos — tā bija viņa mīļākā nodarbošanās, un viņš nekad neaizšāva garām—.patika noskatīties nāves sodu izpildīšanā. Tas bija tikpat kā noskatīties labu teātra izrādi. Kur nu! Ar teātri to nevarēja pat salīdzināt! Tur viss bija neīsts, tēlots, uzspēlēts. Salaspilī mira pa īstam. Varēja skaidri redzet īstu izmisumu, bailes, šausmas.

Nabaga Šekspīrs!

Tu tagad šķieti kā nesekmīgs skolnieks un tavas \arēnās traģēdijas — nekas vairāk kā vienīgi pirmās klases līmenī uzrakstīti sacerējumi. Tavā Makbetā ir tikai divpadsmit līķu! Bet vai tev, naivo Šckspīr, varēja ienākt prātā, ka pēc tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmā gada kādas ziemas pēcpusdienas Rumbulas mežā paliks divpadsmit tūkstoši! Tas tikai vienā dienā. Vienā skaistā ziemas pievakarē. Piecās kārtās. Cits uz cita. Un viss bez jebkādām intrigām un sazvērestībām. Bez naža dūrieniem un slepus vīnā iebērtām indēm. Ar ložmetējiem. Ar automātiem un šautenēm. Tev, vājais dramaturg, vajadzēja piedzimt četrsimt gadu vēlāk. Un tu dabūtu vielu dažiem nelieliem stāstiem. Sižeti lugām būs vēlāk. Pašreiz ir tikai sākums. Prologs. Neliela uvertīra. Priekšspēle. Vēl tikai nāks daudzu tautu Pazušana. Un Vācijas triumfs. Pazudīs ebreji, no šīs pasaules pazudīs visi poļi un slāvi un lielākā daļa igauņu, lietuviešu un šo nolādēto latviešu. Tiem jāiznīkst, tiem jāizkūp gaisā, tiem jāsapūst zemē, tiem jāizdun kapsētu zvanos…

Mosties augšā, Šekspīri

Asini spalvu!

Tu divos mūžos to visu nespēsi aprakstīt!

Oberšturmbanfīrers Oto Krauze lēni atgāja no loga un atkal apsēdās aiz masīvā rakstāmgalda. Sniegs joprojām sniga lielām, slapjām pārslām. Viņam nepatika Baltijas ziemas. Drēgni un auksti. Pelēcīgs sniegs un pelēkas dienas. Atmiņā atkal uzausa sniegotās Alpu virsotnes, tīrais, bezgala dzidrais gaiss, baltās kalnu nogāzes un piesnigušās Tīringas ielejas.

Šoziem laikam atkal neiznāks aizbraukt atvaļinājumā. Darba līdz kaklam, un viņam kārtējo reizi uznāca dusmu lēkme. Nolādētie boļševiki! Visi tie komisāri, komunisti! Un vispār — visi tie latvieši! Helmuts fon Kizingers teica, ka pie viņa Igaunijā esot daudz mierīgāk. Melo! Rigā četrdesmit pirmā gada ziemā arī bija daudz mierīgāk. Bet jau pagājušajā gadā arvien biežāki kļuva sabotāžas un diversijas akti. Uzbrukumi vācu iestādēm un atsevišķiem virsniekiem. Visdažādākās nelegālās organizācijas. Grupas, kurās bija tikai daži cilvēki un vairāki simti. Lielākā daļa to jau sen ir likvidētas, to locekļi atrodas Salaspilī vai pūst Biķernieku priedēs, un tomēr, tomēr… Sēdi kā uz pulvera mucas. Bija jāizdod pat speciāla pavēle, ar kuru vācu kareivjiem un virsniekiem tika aizliegts pa vakariem un naktī uz ielas parādīties vieniem. Vislielākās galvassāpes un Je- kelna dusmas izraisīja kāda labi konspirēta pagrīdes organizācija «Atriebēji». Divus gadus viņš nekādi nespēja tikt uz tās pēdām, bet tagad nu beidzot to dabūjis rokā. Beidzot! Oto Krauze atviegloti uzelpoja. Viens no šīs grupas dalībniekiem sēž tepat Centrālcietuma otra korpusa četrpadsmitajā kamerā. Un Oto Krauze bija pārliecināts, ka šis dalībnieks vēl runās. Izstāstīs visu. Ojārs Bergs. Jau pirmajā nopratināšanā viņš daudz ko pateica. Oberšturmbanfī- rers Oto Krauze priecājās. Tas Ojārs Bergs viņam bija tīrais atradums. Uz viņu krita aizdomas pēc uzbrukuma Spilves aerodroma noliktavām. Un šis Ojārs Bergs drošības aģentus, pats to nemanot, aizveda uz kādu konspiratīvo dzīvokli. Tur gan iznāca pamatīga apšaudīšanās, krita divi viņa labākie aģenti, arī dzīvokļa saimnieks, toties Ojārs Bergs tagad ir viņa rokās.

«Atriebēji». Neko teikt! Un kaut kāds Klusais. Gan jau arī šis Klusais stāvēs viņa priekšā. Ojārs Bergs palīdzēs. Klusais oberšturmbanfīreram Oto Krauzem sagādājis pārāk daudz nepatikšanu. Pārāk daudz!

Ojārs Bergs atšķirībā no sava vadītāja bija neuzmanīgs. Kratīšanas laikā pie Ojāra Berga tika atrasta plāna papīra strēmele ar kādu adresi. Tā bija neticama veiksme! Izrādījās, ka pēc šīs adreses Ogrē dzīvo tā noslēpumainā un nenotveramā Klusā ģimene — sieva un divi bērni. Oto Krauze nespēja slēpt savu prieku par šo atradumu. Viņam uzreiz radās ģeniāls, bet savā būtībā pavisam vienkāršs plāns … Un pavisam drīz viņš vaigu vaigā dabūs redzēt šo «Atriebēju» vadītāju Kluso. Tikai vēlreiz jānopratina Ojārs Bergs. Viņš, ja jau sācis runāt, tad stāstīs ari tālāk. Oto Krauze iekšēji nicināja šos runātājus, bet bez viņiem nevarēja iztikt. Galvenokārt pateicoties tieši provokatoriem, viņš bija atklajis un iznīcinājis lielāko daļu no Rīgā esošajām pretošanās grupām. Sis Ojārs Bergs būs jāizmanto arī turpmāk. Katrai tautai ir savi nodevēji. Oto Krauze ar viņiem strādāja, sadarbojas, jo viņi sniedza neatsveramu palīdzību reiha iekšējai drošībai. Tie tikai pareizi jāvirza. Pilns cietums ar latviešiem. Vieni sēž kamerās, citi tos apsargā. Rumbulas mežs un Biķernieku priedes pilnas ar nošautajiem, bet kas tad bija tie galvenie šāvēji? Paši latvieši! Arājs, Celmiņš, Vciss, Cukurs ar savām komandām! Brīvprātīgie policijas bataljoni. Lai tik šauj! Un, jo vairāk, jo labāk! Varbūt kādreiz mēs, vācieši, vēstures priekšā nemaz tik vainīgi nebūsim …

Oberšturmbanfīrcrs Oto Krauze apmierināts nospieda rakstāmgalda stūrī iemontēto signalizācijas pogu. Kabinetā ienāca šārfīrers Hugo Vaithofs un Rīgas Centrālcietuma vecākais uzraugs Elmārs Zariņš, pēc iesaukas — Bende.

— Atvediet uz nopratināšanu Ojāru Bcrgu! — Oto Krauze teraudeietā balsī pavēlēja.

Ojārs Bergs sakņupis sēdēja kameras labajā stūrī. Pie pretējās sienas apmēram pusmetra augstumā no

pelēkās akmens grīdas atradās no tumšiem dēļiem sanaglota guļvieta. Kreisajā stūrī blakus durvīm stāvēja spainis — «paraša». Tas ari bija viss kameras iekārtojums, ja neskaita augstu sienā, gandrīz vai pie pašiem griestiem, iebūvēto logu.

Kad viņu šeit ieveda, uzraugs dūšīgi uzsita pa plecu un smīnēdams sacīja:

—   Es tev kā vecam čomam pateikšu — šī ir nāvi- nieku kamera. Tādēļ nedabūsi ne segu, ne ēst, ne dzert! Sēdi un skaiti tēvareizi!

Durvis aizslēdzās. Vēl uz mirkli tajās atvērās mazs lodziņš, un viņš atkal ieraudzīja smīnā savilkto uzrauga ģīmi.

—   Skaiti, skaiti! Tikai klusu! Ja daudz trokšņosi — dabūsi tādu kāvienu, ka neviens zobs nepaliks mutē!

Skaiti, skaiti … Bet ko lai skaita? Minūtes, stundas? Dzīvot atlicis pavisam maz. Nošaus. Tas nu ir pilnīgi skaidrs. Divdesmit trīs gadi. Zēl. Pavisam maz. Dzīvot! Tik ļoti grības vēl dzīvot! Vēl staigāt pa šo zemīti, vēl sildīties saulē, vēl ēst un dzert, vēl aizbraukt uz laukiem — strādātu par puisi, par kalpu, par vergu, tikai būt vēl dzīvam! Vēl dzīvot! Laikam jau tā ir, ka pat vislielākajos briesmu brīžos mēs reti kad domājam par nāvi, vienīgi tad … Jā. Es jau to redzu. Kameras durvis noslēgtas. Vel dažas stundas, varbūt vesela diena? Nāve jau sēž blakus. Pati šī kamera jau ir nāve. Droši vien simtiem cilvēku šeit tā sēdējuši un gaidījuši… gaidījuši. Kā es. Bet varbūt man vēl paveiksies. Varbūt tiešām palūgt dievu? Nē. Dieviņš nepalīdzēs. Vienīgi es pats. Uz žēlsirdību nav ko cerēt. Divos okupācijas gados vācieši ir iepazīti. Nē. Tikai es pats sevi varu glābt. Jāmēģina. Viss jāizstāsta. Viss. Mūsu cīņa bijusi velta. Ko mums tā devusi? Friči palikuši vājāki? Ne velna! Tikai niknāki. Vēl nežēlīgāki. Mārtiņš ir fanātiķis. Nevis Klusais, bet Apmātais. Krievi šo karu nekad neuzvarēs. Vispār bija ļoti muļķīgi fričiem pretoties. Jā, sākumā šķita, ka viss būs labi. Sarkanā Armija ātri tos sasitīs. Mēs tad būtu varoņi. Bet tagad? Kāda jēga mūsu cīņai ir tagad? Blefs. Idiotisms. Friči jau Staļingradā. Viss! Es negribu tik muļķīgi, tik bezjēdzīgi nomirt. Es negribu būt nezināmais kareivis. Es gribu vēl dzīvot! Es negribu, ka mani sit, spīdzina, sakropļo! Negribu! Nē! Kāda jēga būs manai klusēšanai? Es būšu varonis? Ja notiks brīnums, krievi tomēr uzvarēs, Latvijā atkal atjaunos padomju varu, vai tad man uzcels pieminekli? Par mani uzrakstīs grāmatu? Dzīvošu mūžīgā tautas piemiņā? Var jau būt. Bet es to negribu! Negribu! Nē! Es gribu dzīvot tagad! Tieši tagad, nevis nākamajās paaudzēs! Piemineklis, grāmata, piemiņa… Smieklīgi! Mirušajiem tas taču pilnīgi vienalga. Slavē vai nolādi. Cel varoņu vai nodevēju kārtā. Vienalga. Būs tikai melns tukšums. Melns klusums. Melna tumsa. Bet es gribu būt dzīvs! Man ir tikai divdesmit trīs gadi. Neviens cilvēks mani nedrīkst nosodīt. Neviens! Katras cīņas, pretošanās pamatā jābūt kaut kādai jēgai. Es to nesaskatu. Klusais jau var stāstīt, ka mūsējie tomēr uzvarēs, fašisms tiks sakauts, iznicināts, bet es tam neticu. Šodien vairs ne! Šodien tas izklausās pēc fantastikas. Uz dzīvi un notikumiem jāskatās reāli. Vai tu, Klusais, mani varēsi nosodīt? Nosodit par to, ka es vēlos palikt dzīvs? Ne! Ne grāmatas, ne avīžu raksti, pat ne mūsu griba, bet gan pati daba iepotējusi, ielikusi ikvienā nervu šūnā, ikvienā mūsu apziņas nostūrī vēlēšanos dzīvot, izdzīvot. Tas stāv ārpus visiem likumiem, ir augstāks par tā saucamo pienākumu un stiprāks par visu esošo. Priekšā taču vēl visa dzīve. Nomirt ar urrā saucieniem uz lūpām nemaz nav tik liela māksla. Daudz grūtāk palikt dzīvam, kad nāve jau sēž blakus un tu to redzi pavisam skaidri. Kā šis pelēkās sienas, grīdu, durvis un smirdošo spaini. Tu jau esi nāvē, tā ir visapkārt, tā jau tevi ieslēgusi savos aukstajos skāvienos. Ietinusi savos melnajos palagos.

Skali nožvadzēja atslēgas, durvis, smagi, nejauki čīkstēdamas, atvērās, un kamerā ienāca šārfirers Hugo Vaithofs un cietuma vecākais uzraugs, iesaukts par Bendi.

—   Uz nopratināšanu! — viņš aizsmakušā balsī pavēlēja. — Veiklāk!

Ojārs Bergs nodrebēja, dažus mirkļus no bailēm stāvēja kā sastindzis, gribēja kaut ko sacīt, bet vecākais uzraugs viņam spēcīgi iebelza pa skaustu un izgrūda gaitenī.

—   Veiklāk! Rokas aiz muguras! Un stūrē taisni uz priekšu!

Oberšturmbanfīrers Oto Krauze ilgi klusēdams staigāja no kabineta viena gala līdz otram, ik pēc brīža uzmezdams vērīgu skatienu uz krēsla sēdošajam Ojāram Bergam. Tas izskatījās nožēlojams. Ne tikai acis, seja, šķita — pat viss viņa apģērbs izstaro vienīgi bailes.

—   Tātad tas ir viss, ko jūs mums varējāt pateikt? — Oto Krauze jautāja.

—  Jā, — Bergs atbildēja un vēl zemāk nodūra galvu. Viņš baidījās ieskatīties pratinātāja acīs. Tajās viņš redzēja savu nāvi. Bet tajās viņš redzēja arī savu glābiņu, tikai joprojām tam vel neticēja. Viņš baidījās vilties, baidījās pazaudēt šo cerību.

—   Jūsu pretošanās grupa nodibinājās četrdesmit pirmā gada rudeni?

—   Nē, agrāk, — Bergs ātri paskaidroja, — četrdesmit pirmā gada vasarā, tūlīt pēc vāciešu …

Ojārs pēkšņi aprāvās, samulsa un atkal zemu nolieca galvu.

—   … tūlīt pēc jūsu ienākšanas.

—   Un grupas vadību uzņēmāties jūs?

—        Nē! — Bergs iesaucās. — Nē! Es biju tikai izpildītājs. Grupu vada Klusais.

—   Tas ir viņa īstais uzvārds?

Seit Ojārs Bergs ātri nodomāja, ka varbūt šur tur varēs arī samelot, vismaz izlikties, ka ne viss viņam ir zināms. Viņš bijis tikai izpildītājs. Pēc savas gribas vai iniciatīvas neko nav darījis. Bijis mazs, paklausīgs gariņš.

—   Nezinu, — Ojārs papurināja galvu.

—        Kā tad tā? — Oto Krauze tēloja izbrīnu. — Divus gadus, kā jūs mēdzat sacīt, plecu pie pleca …

—   Visi viņu pazīst tikai kā Kluso.

—   Kādēļ viņu tā sauc?

—        Nezinu, — Ojārs paraustīja plecus. — Varbūt tādēļ, ka viņš tāds arī ir — kluss un mierīgs, nekad nekliedz un nepaceļ balsi.

—   Jauns, vecs?

—   Jauns. Apmēram divdesmit četri gadi.

—   Kāds viņš izskatās?

—        Nekas sevišķs, nekas īpatnējs. Garš un kalsns, brūni mati. .. Varbūt vienīgi deguns tāds pagarš. Runā nesteidzoties, it kā apsverot, apdomājot katru vārdu.

—   No inteliģentajiem? Kāda viņam ir profesija?

—        Nē, Klusais ir strādnieka cilvēks. Pirms kara strādāja «Sarkanā kvadrātā». Skaidri nezinu — vai par elektriķi vai atslēdznieku.

—   Un kur pats strādājāt?

—        Pie būvuzņēmēja Zvārguļa par mūrnieku. Varu strādāt arī podnieka un apmetēja darbu.

—   Un kur pašlaik strādā Klusais?

—   Nezinu. Viņš nekad man par to nav stāstījis.

—   Viņš deva tikai pavēles?

—   Jā.

—   Klusais ir apbruņots?

—        Jā. Esmu viņam redzējis divas pistoles. Vienu valteru, otru — parabellumu.

Oto Krauze nostājās apcietinātā priekšā un ilgi skatījās tā sejā. Ojārs kārtējo reizi šo skatienu neizturēja un atkal nodūra galvu.

—        Uzbrukumu Pārdaugavas policijas iecirknim organizēja Klusais?

—  Jā.

—        Bolderajas dzelzceļa pārbrauktuves uzspridzināšanu ari organizēja viņš?

—   Jā.

—        Un uzbrukumu Spilves aerodroma noliktavām ari?

—       Jā, — Ojārs Bergs atbildēja un ar grūtībām norija siekalas. Mute bija izkaltusi, un traki gribējās dzert.

—        Kas pirms divām nedēļām četrdesmit otrā gada trīsdesmitā decembra vakarā Operas apstādījumos nošāva šturmbanflrcru Ēriku fon Taubi? — Oto Krauze bargi vaicāja, un Bergs šai balsī atkal saklausīja nāves briesmas. — Klusais?

—        Nezinu, — Ojārs satrūkās un uzmeta ātru, bailīgu skatienu virsniekam. Viņš pat nenojauta, ka tas ir visas Latvijas SD, drošības policijas un gestapo priekšnieks. Ja viņš to būtu zinājis, tad droši vien no bailēm pat nespētu parunāt. — Klusais nekad par to nav stāstījis.

—        Tātad to izdarījāt jūs pats? — Oto Krauze uzkliedza un panāca soli tuvāk.

Ojārs Bergs notrīcēja, viņš caur visu ķermeni sajuta pārskrienam aukstumu, atkal sajuta nāves tuvumu un pret Oto Krauzi pavērsa lūdzošu skatienu.

—   Nē! Dies pasarg! Nē! Es tikai dažreiz izmētāju vai vēstuļu kastītēs iemetu uzsaukumus un proklamācijas …

—   Tās arī sacerēja Klusais? — virsnieks turpināja pratināšanu.

—   Pa lielākai daļai.

—   Kur jūs parasti satikāties?

—   Pie Jāņa Stumbriņa. Bet tagad, kad viņš aresta laikā … Klusais tur vairs nenāks. Viņš jau droši vien zina, ka gandrīz visa mūsu grupa ir iznīcināta.

—   Jums bija sakari arī ar citām grupām vai partizāniem?

—   Nezinu. Mums nebija, bet iespējams, ka šādus sakarus uzturēja Klusais.

Oberšturmbanfīrcrs Oto Krauze lēni aizgāja līdz lielajam rakstāmgaldam, mirkli pastāvēja, tad apsēdās un iegrima dziļās pārdomās.

Aiz loga joprojām sniga. Droši vien arī jūra ir aizsalusi. Aizsnigusi pilna līdz krastiem. Šogad ziema ir nežēlīgi auksta. Vecie ļaudis saka — tāda neesot bijusi simt gadus. Bet Alpos tagad vajadzētu būt skaisti. Paslēpot. Aizbraukt uz Sveici. Atkal pagulēt ar kādu francūzieti. Interesanti, kādēļ mēs ncuzbru- kām Šveicei? Mēs to būtu ieņēmuši ar vienu lielgabalu un rotu zaldātu. Vairāk nebūtu vajadzīgs. Ar to pilnīgi pietiktu. Kādēļ Hitlers to nedarīja? Varbūt vēl izdarīs. Tur esot pilns ar krievu aģentiem. Strādā arī angļi un franči. Jāizdara! Noteikti jāizdara.

—   Jūsu banda patiešām ir sagrauta un iznīcināta, — Oto Krauze negaidot sacīja. — Un nesaudzīgi tiks iznīcināts jebkurš, kas iedomāsies pretoties vācu armijai vai nacionālsociālistiskajai ideoloģijai! Jebkurš! Tas jums bija jāsaprot jau kara pirmajā dienā! Bet jūs paklausījāt kaut kādam tur Klusajam un mēģinājāt paveikt neiespējamo! Ziniet, es jums pateikšu atklāti — es šo Kluso pat zināmā mērā cienu.

Jā, jā! Viņš izrādījās cienīgs pretinieks. Divus gadus mēs nekādi netikām uz viņa pēdām, bet tagad ir beigas. Tagad jums visiem jāsaņem sods! Visiem!

Ojārs Bergs sakņupa vēl vairāk. Dziļi ierāva galvu mēteļa apkakle, it kā gribētu paslēpties no šā melnā virsnieka, no neskaitāmiem rēgiem, no mirušo cilvēku dvēselēm, kuras viņu mocīs vēl ilgus, ilgus gadus pec kara, paslēpties no visas pasaules un sevis. Viņš atcerējās pirmo pratināšanu gestapo telpās Reirnersa ielā, tos sitienus, kurus bija saņēmis, tās bailes un šausmas, ko tur pārdzīvojis, un savu stāstījumu, nosauktos vārdus un uzvārdus un uzrādītās adreses… Viņam pēkšņi kļuva žēl gan pašam sevis, gan nodoto cilvēku … Viņš sāka gandrīz vai raudat.

—   Sodu … — Ojārs Bergs klusi sacīja. — Ir jau saņēmuši… Alkšņi, Jāzeps un Māra … Vecais Stumbriņš …

—   Ne, nē, nc visi! — Melnais virsnieks strauji uztrūkās stāvus, un viņa acīs uzliesmoja naids un nežēlība. — Vēl jūs esat dzīvs, un galvenais — dzīvs vel ir Klusais!

Oto Krauze atgāja no galda, nostājās blakus logam un vairākas minūtes klusēdams raudzījās uz piesnigušo cietuma pagalmu. Starp otro un trešo korpusu skaidri varēja saskatīt baltas, apledojušas karātavas.

—   Jūs, Ojār Berg, tūlīt tiksiet pakārts, — Oto Krauze vienaldzīgā balsī paziņoja un atgriezās pie rakstāmgalda, apsēdās un turpināja verot apcietināto.

Ojārs Bergs nodrebēja, uzlēca kājās un, kļuvis pavisam bāls, nesaprašanā paskatījas uz Oto Krauzi.

—   Par ko? — viņš ar lielām grūtībām izrunāja. — Es taču jums visu izstāstīju!

—   Par maz! — virsnieks uzkliedza. — Mēs jau to visu zinājām paši. Un vēl mēs zinām, kāds Klusajam ir īstais vārds un uzvārds. Mārtiņš Zars, vai no? Un arī jūs to zinājāt, tikai negribējāt teikt! Mums ir zināmi visi viņa noziegumi pret reibu un vācu armiju. Mums ir arī viņa fotogrāfija. Mēs pat atradām un arestējām viņa sievu un abus bērnus, kurus bija nosūtījis uz laukiem. Nē, nē! Jūs mums nepastāstījāt neko jaunu, vismaz ne tik daudz, lai ar to nopirktu sev dzīvību. Bet, ja gribat, es jums došu šādu izdevību. Tā būs jūsu pēdējā šanse, un, ja būsiet pietiekami gudrs, to izmantosiet.

Ojārs Bergs atviegloti uzelpoja. No pleciem, krūtīm un apziņas nokrita liels smagums. Uzreiz kļuva vieglāk elpot. Nāve izgāja aiz durvīm. Telpā kļuva gaišāks. Blakus nostājās Cerība.

—   Protams! — viņš iesaucās un pagāja soli tuvāk rakstāmgaldam. — Esmu gatavs darīt visu …

—   Tagad paklausieties! — Oto Krauze pavēlēja. — Klusais ir pazudis. Viņam noteikti vēl jābūt Rīgā. Ja būs devies uz Ogri, tūlīt tiks arestēts. Bet ja nu ne? Viņš ir ārkārtīgi uzmanīgs un viltīgs. Un šeit jūs mums palīdzēsiet. Jums Klusais ir jāsaliek. Jūs taču smalki zināt visas tās vietas, kur viņš varētu slēpties. Jums viņš noteikti jāatrod, un man ir pilnīgi vienalga, kā to izdarīsiet. Bet jums tas ir jāizdara! Sapratāt?

—   Jā, — Ojārs Bergs apstiprināja. — Es pacentīšos.

—   Jums nebūs jāspēlē nekādas paslēpes, — virsnieks turpināja. — Visu ar atklātām kārtīm! Jūs viņam pateiksiet, ka cīņas turpināšana ir velta un pilnīgi bezmērķīga, visa grupa sagrauta un tās locekļi iznīcināti. Viņam kopā ar jums jāierodas gestapo galvenajā pārvaldē Reirnersa ielā vai arī šeit — Centrālcietuma izmeklēšanas kamerā.

Ojārs Bergs atkal saš|uka. Viņš zināja, ka viss šis pasākums nesola nekādus panākumus, ka tas ir absolūti bezcerīgs.

—   Tad tā ari izdariet — pakariet mani tūlīt, — viņš drūmi sacīja. — Klusais nekad nenāks, viņš nekad nepadosies.

—   Nāks! — Oto Krauze, viltīgi smaidot, iesaucās. — Un kā vēl nāks! Ja tikai viņš nav galīgs idiots vai prātu zaudējis fanātiķis.

Oberšturmbanfīrers Oto Krauze pasmaidīja. Viņš bija ļoti apmierināts gan pats ar sevi, gan gaidāmo operācijas iznākumu.

—   Es jau jums sacīju, ka mēs arestējām viņa sievu un abus mazgadīgos bērnus. Ja Klusais divdesmit četru stundu laikā pēc jūsu tikšanās neieradīsies pie mums, viņa sieva un abi mazie bērni nekavējoties tiks nošauti. Vienīgi viņš tos var izglābt. To jūs pateiksiet, un viņš šurp atskries skriešus! Bet tagad ejiet! Es piezvanīšu sardzei, un tā jūs izlaidīs. Es jūs gaidu drīz atgriežamies. Un jūs paliksiet dzīvs. Vēl vairāk — ja turpināsiet ar mums sadarboties, mums palīdzēsiet, cs jums apsolu spožu nākotni. Darba vēl daudz. Rīga pilna ar boļševikiem vai to piekritējiem. Ejiet!

Ojārs Bergs pagriežas un gandrīz skriešus izskrēja no izmeklēšanas kameras, bet oberšturmbanfīrers Oto Krauze nodomāja, ka varbūt viņš šoziem tomēr atvaļinājumu dabās un beidzot varēs aizbraukt uz Alpu kalniem …

Nākošās dienas rītā sniegs beidzot pārstāja snigt. Vējš pierima, mākoņi izklīda, un sāka spīdēt saule. Tā bailīgi slēpās aiz māju jumtiem, un termometra stabiņš noslīdēja līdz divdesmit diviem grādiem zem nulles.

Bija svētdiena, un Rīgas ielas tukšas. Pilsētas iedzīvotāji vai nu vēl gulēja, vai gatavoja brokastis. Atpūtās. Vienīgā nedēļas brīvdiena.

Atvērās daži veikali.

Saka dunēt zvani.

Vecajā Ģertrūdes, Jāņa un svētā Pāvila baznīcā sākās rīta dievkalpojumi.

«Aizlūgsim dievu par fīreru. Aizlūgsim dievu par Eiropas atbrīvotāju Ādolfu Hitleru. Aizlūgsim dievu par vācu neuzvaramo sesto armiju, kura varonīgi cīnās pret boļševikiem Staļingradas frontē.

Slava kritušajiem! Mēs jūs neaizmirsīsim.

Nāve ir mūžīga, tikai dzīvība ir jauna.

Nolieksim galvas.»

Rumbulas inežā un Biķernieku priedēs vējš viegli putina sniegu.

Jā, nāve ir mūžīga. Un jūs, kritušie, nobendētie varoņi, nevainīgie cilvēki, mocekļi, arī jau esat kļuvuši par mūžību. Zem katra koka saknēm trūd jūsu kauli. Jūsu Varmācīgi izdzēstās dzīvības. Māmuļu asaras un izmisums. Bernu nevainīgās acis. Cik daudz nenodzīvotu mūžu, cik daudz talantu un mīlestības slēpj šie koki un baltais sniega lauks!

Lai dievi stāv sāņus! Nolieksim galvas un dūrēs sažņaugsim pirkstus. Nolādēsim Eiropas lielāko bendi! Nolādēsim visus tos arājus, celmiņus, vcisus! Visus tos zariņus un krauzes!

Duniet, zvani!

Duniet!

Šī svētdienas diena daudziem cilvēkiem būs pēdējā. Nāve jau nenogurst. Nāve strādā bez brīvdienām.

Duniet!

Šodien tiks nošauti Ojāra Berga nodotie pretošanās grupas «Atriebēji» aktīvie dalībnieki Jāzeps Krēsliņš, Māra Sproģe, Alberts un Baiba Alkšņi, Silvija Stūris…

Šodien arī Mārtiņam Zaram — Klusajam ir pēdējā brīvības diena … Un sāksies bezgala ilgs sāpju un moku ceļš.

Šodien drausmīgā nāvē mirs arī Mārtiņa Zara sieva Lilija un mazie bērni — Biruta un Ansis. Šajā saltajā bezvēja svētdienas dienā.

Duniet, zvani!

Raudiet — cilvēki un dievi!

Lai jūsu sirdīs izzūd mīlestība!

Asiniet naidu!

Ojārs Bergs braucīja nosalušās ausis un neveikli mīņājās netālu no masīva rakstāmgalda.

—        Nu, kur tad ir Klusais? — oberšturmbanfīrers Oto Krauze smīnēdams jautāja. Viņš bija mierīgs, toties Ojārs Bergs atkal izskatījās apmulsis un pavisam nobijies.

—       Viņš nenāks. Es viņam visu pateicu. Es centos pierunāt. Viņš atteicās. Viņš pat mēģināja mani nogalināt. Knapi izglābos.

Oto Krauze tikko dzirdami iesvilpās.

—   Tātad viņš atteicās …

—   Jā. Klusais teica, ka pats nekad nepadošoties.

Oberšturmbanfīrers Oto Krauze ilgi nekustēdamies

stāvēja, atspiedies pret rakstāmgaldu, un viņa dzelžainais skatiens sastinga pie pretējās sienas, kur karājas Ileinriha Ilirnlera portrets. Tad viņš strauji pagriezās un apņēmīgi nospieda melno signalizācijas pogu.

Nekavējoties atveras biezas durvis un ienaca šar- firers Hugo Vaithofs.

—   Kur Zariņš?

—   Tūlīt būs, oberšturmbanfīrera kungs!

Pēc nedaudz mirkļiem aizelsies ienāca arī Rīgas Centrālcietuma vecākais uzraugs Elmārs Zariņš,

iesaukts par Bendi. Tas tādēļ, ka viņš «amatu apvienošanas kārtībā» parasti izpildīja ari piespriestos nāves sodus.

—   Kurā kamerā ievietota Lilija Zars ar bērniem?

—  Deviņdesmit astotajā, obcršturmbanfircra kungs! — Bende noskaldīja.

—  Ja nemaldos, tā ir nāvinieku kamera?

—   Tieši tā!

—   Nu ļoti jauki! Tūlīt abi aizejiet uz to deviņdesmit astoto kameru un nekavējoties izpildiet nāves sodu pretošanās grupas «Atriebēji» vadītāja sievai un abiem viņa bērniem! Jā, jā, turpat kamera! Un nekavējoties!

Zariņš ar Vaithofu apgriezās un izgāja.

Ojārs Bergs nobāla. Viņam sāka reibt galva un kļuva slikti. Viņš bez prasīšanas piegāja pie rakstāmgalda, no karafes ielēja glāzē ūdeni un kāri dzēra.

Oto Krauze smīnēja.

—   Bet tagad apsēdieties, — viņš uzaicināja, — un uzmanīgi paklausieties! Es jūs nepiespiežu. Jūs varat izvēlēties — vai nu dzīvot un mums palīdzēt, vai arī mirt. Jūs taču nenoliegsiet, ka par savu ilgo pret- valstisko darbību esat pelnījis karātavas. Bet es jums dodu vēl iespēju izvēlēties. Pareizāk sakot — izvēlēs jums nemaz nav! Atpakaļceļš noslēgts. Tikai pateicoties jums, mēs esam arestējuši gandrīz visu «Atriebēju» grupu. Arī Liliju Zars. Un šodien beidzot arestēsim arī Mārtiņu Zaru — Kluso. Varbūt pašam to nezinot, jūs parādījāt, kur viņš tagad slēpjas. Ar «Atriebējiem» ir gandrīz cauri. Bet Rīgā darbojas vēl vairākas grupas. Tā ka darba netrūks. Mēs jums maksāsim pieklājīgu algu, un vēl saņemsiet papildus pārtikās kartītes. Varēsiet nēsāt ieroci. Katrā ziņā tas viss būs daudz patīkamāk nekā karāties cilpā. Es jūs ierakstu savā aģentu sarakstā zem simt astoņdesmit otrā kārtas numura. Pie mums jūsu segvārds būs Eņģelis, bet komunistiskajā pagrīdē darbosieties ar savu esošo. Kāds tas ir?

—  Mūrnieks.

—   Tātad esat ar mieru?

—  Jā, — Ojārs Bergs nekavējoties piekrita.

—   Bet tagad es izstāstīšu jūsu pirmo uzdevumu …

Vai sāpes var izkliegt? Varbūt tās var izraudāt, bet raudāt nav laika. Nāve jau blakus. Nāve jau ņirdz. Bez izkapts un baltajiem kauliem. Zariņš un Vait- hofs. Latvietis un vācietis. Nežēlīgs nacionālists un apzinīgs fašists. Vaithofs sagrāba Liliju aiz pleciem, spēcīgi atlauza rokas aiz muguras un iestūma kameras kaktā. Bet Bende saķēra Birutu aiz garajām bizī- tēm un no visa spēka meitenīti trieca pret pelēko mūra sienu …

Pļavā zied puķes. Ogres upē peld zivis. Pagalmā uzcelts balts snicgavīrs..Mežā dzīvo ļauns vilks, bet Sarkangalvīti mednieks izglābs.

Kas izglābs mani?

Mazais Ansis nedomā neko. Viņš ir nokritis četrrāpus un raudādams rāpo pie mammas. Un, lai gan viņus šķir tikai daži metri, mazais zēns šo ceļu nekad neveiks. Nekad vairs nesajutīs mātes siltumu, viņas glāstus. Sie bērni nekad vairs nedzirdēs pasakas. Mednieks pazudis. Labais mednieks neatnāks.

Tai brīdī pļavā novīta visas puķes. Zivis no upēm aizpeldēja uz jūru, uz okeāniem. Sniegavīrs izkusa. Un mazās dzīvības sašķīda pret biezajiem cietuma mūriem. Pie tiem pielipa vairākas gaišu matu šķipsnas un izplūda lieli asins traipi…

Lilija vairs nekliedza. Tas normāla cilvēka prātam nebija aptverams. Pat visdrausmīgākajos sapņos, visbriesmīgākajos murgos tas nekad nevarēja rādīties acu priekša. Bet te nu tas notika. Ātri un pavisam

vienkārši. Abi bērni ar sašķaidītam galviņām gulēja netālu no viņas kājām, un viņa tos vairs nepazina. Lilija nepazina arī abus šos cilvēkus, viņai šķita, ka nokļuvusi zvēru dārzā, iemaldijusies pie tīģeriem vai vilkiem un tagad tie plosa, plosa … Viņai uz mirkli gar acīm nozibēja kāda saulaina diena, mežs, stāvais Ogres upes krasts un viņai blakus Mārtiņš Zars; karš vēl nebija sācies, un Mārtiņš viņu noskūpstīja. Tikai vakar tika nosvinētas kāzas. Tad viņa redzēja slimnīcas palātu, tikko piedzimušo Birutu, tad atkal dzemdību nodaļu un zēnu, varenu puiku, kuru nosauca par Ansi, un Mārtiņa no prieka un laimes piesarkušo seju…

Tad pēc Lilijas sniedzās kādas resnas, spēcīgas, rūsganām spalvām apaugušas rokas, tās aptvēra kaklu un lēnām, arvien spēcīgāk sāka žņaugt…

Viss pazuda. Lilija Zars kopā ar saviem bērniem, kopā ar pagātni un nebijušo nākotni gāzās dziļā bezdibenī.

Ar pēdējiem spēkiem viņa tikko dzirdami izgārdza:

— Es-iet no — lā — dē— ti…

Kad vakarā saule atkal noslēpās aiz māju jumtiem, sāka pūst auksts ziemeļu vējš un termometra dzīvsudraba stabiņš strauji noslīdēja līdz divdesmit deviņiem grādiem zem nulles.

Ansis Zars strauji atrāva Medicīnas institūta brūnganās durvis, šķērsoja Padomju bulvāri un ātri uzskrēja Bastejkalnā. Ansim šķita, ka pie viņa kājām guļ visa Rīga, visa pilsēta ar tās parkiem un bulvāriem, ar visām šaurajām Vecpilsētas ieliņām un dunošajiem tramvajiem. Sirdi un prātu pārņēma prieks, kaut kāda neticama veiksmes un spēka apziņa. Viņš paskatījās uz rnasivo Pulvertorni un jutās kā uzvārētājs. Un var būt, ka tā ari bija.

Ansis Zars nupat kā nokārtoja savu pēdējo valsts eksāmenu. Tā. Tas nu tagad ir cauri! Garām! Pēc dažām dienām viņš saņems ārsta diplomu. Sešus gadus gaidītais mirklis ir klāt! Viņš ir dakteris! Pēc kāda laika jau būs zinātņu doktors. Pēc tam — profesors. Un vēl pēc desmit gadiem — akadēmiķis! O la-lā! Bravo! Tu būsi ģēnijs!

Ansis Zars smaidīja. Pie velna ar visiem profesora un akadēmiķa grādiem! Viņš grib būt tikai labs dakteris un cer, ka tads arī kļūs. Ansis jau zina, ka no rudens būs jāsāk strādāt Valmieras jaunajā slimnīcā. Ansis ir ķirurgs, un viņš šo pirmo darba dienu sāka gaidīt ar tādu pašu nepacietību, kā līdz šim bija gaidījis diploma saņemšanu.

Ansis Zars smaidīja un savu nākotni redzēja visrožainākās krāsās. Bija jūnija beigas, karsti spīdēja saule, Bastejkalnā ziedēja jasmīni, un uz soliņiem sēdēja pārīši.

Ansis Zars pēkšņi kanāla malā ieraudzīja kādu vientuļu meiteni. Un mirkli apstājas, kaut ko pārdomāja, tad lēni viņai piegāja klāt. Ansim jau bija tāda priekšnojauta, ka šodien, tieši šodien — šajā skaistajā vasaras dienā …

Tagad nešauj. Neviens varmācīgi nemirs. Šodien cilvēki var tikai iemīlēties. Šādās siltās, pēc jasmīniem smaržojošās vasaras pēcpusdienas …

—   Piedodiet, — viņš meiteni uzrunāja. — Jūs kādu gaidāt?

Viņai mugurā bija balta, balta kleita.

Meitene ātri uz viņu paskatījās un paspēra soli sānis.

—   Jā, tikai ne jūs.

—   Zēl. Jus vārējāt gaidīt mani.

—   2ēl? — Meitene bija izbrīnījusies. — It kā būtu kāds Alens Delons!

—   Nebūtu. Mani sauc Ansis Zars. Bet vai tad jūs gaidāt tieši šo puisi no Francijas?

Meitene strauji pagriezās, skatījās uz nepazīstamo pienācēju un sāka smaidīt. Viņai bija ceriņbalti mati un neticami zilas acis.

—   Ja jūs aizraujaties ar kinoaktieriem, — Ansis turpināja, — tad es jums labāk ieteiktu iepazīties ar Marlēnu Brando. Viņš ir nesalīdzināmi vīrišķīgāks par to Delonu.

—   Tāds, kāds esat jūs, vai ne? — meitene nedaudz ironiski pavaicāja.

—   Nē, — Ansis atbildēja un nostājās meitenei blakus. — Es esmu daudz labāks.

—   Vai tas tiešām ir obligāti — līdzko ieraugāt kādu meiteni vienu, tūlīt tai piesieties?

—   Nē, obligāti tas nav, un bez tam ne jau nu visām tuvojas. Redzat? Uz tā soliņa viena sēd. Tai zilajā bikšu kostīmā. Redzat? Un tur vēl viena… Un tur… Redzat? Sēd vienas. Seit tā daudzas sēd. Gaida, bet tā arī bieži nevienu nesagaida.

—   KādēJ? — meitene uzprasīja un kļuva nopietna. Acīmredzot viņu šis jautājums ļoti interesēja.

—   Nezinu, — Ansis paraustīja plecus. — Droši vien viņās nav nekā pievilcīga.

—   Katrā kaut kas ir, — meitene sparīgi teica. — Katrā.

—   Var jau būt, — Ansis piekrita, paraudzījās uz kalna galu, tad atkal pievērsās meitenei. — Jūs patiešām kādu gaidāt?

—   Jā, — viņa nepacietīgi atbildēja, — un, ja līdz tam laikam nebūsiet vēl pazudis, viņš jūs iemetīs kanālā!

Ansis Zars nelikās to dzirdam. Viņam šī meitene sāka patikt arvien vairāk.

—   Un jums manis nemaz nebūs žēl?

—   Nē, — svešā pakratīja galvu, bet seja atspoguļoja maigumu, kaut ko vēl neredzētu, nekad vēl nesajustu. — Es taču jūs nepazīstu. Varbūt esat pēdīgais nelietis, kāds briesmīgs ļaundaris, izbēdzis noziedznieks vai arī. . .

—   Redzat, nepazīstamā, — Ansis teica un viegli pieskārās meitenes baltajai rokai. — Tieši tādēļ, lai jūs tā par mani nedomātu, es nolēmu ar jums iepazīties. Tieši tādēļ. Un bez tam es vēl iedomājos, ka esat viena un jums patiešām var piesieties kāds slikts cilvēks. Esmu gatavs jūs aizstāvēt. Kā redzat, mani pie jums ir veduši tikai celi mērķi.

—   Jūs esat gatavs aizstāvēt nepazīstamu meiteni? — svešā patiesi izbrīnījusies uzprasīja un vēlreiz uzmeta ātru skatienu jaunajam vīrietim.

Viņš bija ģērbies gaiši pelēkā uzvalkā un modernās sandalēs. Simt astoņdesmit sešus centimetrus garš, plecīgs un vingrs, droši vien nodarbojas ar sportu, un viņam ir atklāta, vīrišķīga seja. Tikai zilganpelēkajās acīs ik pēc brīža uzliesmoja draiskas jautrības dzirkstis. Šodien viņš ir labā garastāvoklī vai ari vienmēr tāds skaļš un bezbēdīgs.

—   Pavisam nopietni, — Ansis apstiprināja. — Pat tad, ja šeit piestātu kāds pirātu kuģis un gribētu jūs nolaupīt.

—   Jūs nemaz pēc tāda bruņinieka neizskatāties, — meitene vēlējās viņu sakaitināt.

—   Ārējais izskats parasti viļ, —- puisis mierīgi atbildēja.

—   Tad jūs jau esat vīlies. Es diemžēl neesmu no tām, kuru dēļ būtu vērts cīnīties.

—   Kas to lai zin? — Ansis noteica. Meitenei kājās bija baltas kurpes ar platformas zoli, un viņš nodomāja, ka tās viņai nemaz nepiestāv, viņai vajadzētu staigāt ar pavisam smailiem, tieviem papēdīšiem. Pati smalka un trausla kā kristāla vāze. — Mēs pietiekami labi paši sevi nepazīstam, kur nu vēl citus! Bet varbūt pamēģināsim?

—   Ko tad?

—   Iepazīties! Ko mes varam zaudēt?

—        Droši vien neko, — meitene domīga teica un paraudzījās uz parka ieeju. — Gluži tāpat kā neko nevarēsim arī iegūt. Es neticu šādām nejaušām iepazīšanām, it sevišķi, ja tās notiek uz ielas. Tas viss man vienmēr atgādina …

Meitene samulsa un gandrīz vai nikni paskatījās uz Ansi Zaru.

—        Es vēl joprojām nesaprotu, kādēļ ar jums vispār runāju!

Uz mirkli apklusa, nedaudz nolieca galvu un klusi pateica: — Mani sauc Inese Rozīte.

—        Ļoti patīkami, Incs, bet kur gan citur mēs vēl varējām iepazīties? — Ansis pajautāja. — Kādā ballē?

—   Es uz ballēm vairs neeju.

—        Nu redziet! — Ansis iesaucās un dažus mirkļus kaut ko pārdomāja. — Tātad jūs esat no tām svētajām, no tām supergodīgajām?

—        Nē, — Inese pakratīja galvu. — Varbūt tieši otrādi. Man tikai nepatīk pārāk liela uzbāzība, pārāk nekaunīga savu nodomu izrādīšana. Pārāk bieži ballēs, gluži tāpat kā piesienoties uz ielas, puiši no meitenēm vēlas tikai vienu …

—       Ja nu reiz tā meitene patīk … — Ansis domīgi novilka. — Atklāti sakot, laikam jau tikai tādēļ arī cilvēki mēģina cits ar citu iepazīties…

—       Ja patīk… Tas tomēr ir par maz. — Arī Inese kļuva domīga. — Vajag mīlēt vienam otru.

—       Tas ir tikai labākais variants. Viens pret desmit. Cilvēku lielākā daļa iztiek ar to pašu patikšanu vien.

—       Jūs kaut kur strādājat? — Inese negaidot vaicāja.

—   Nē. Nupat tikai beidzu studēt. Tieši šodien.

—   Droši vien būsiet .inženieris?

—   Kādēļ tā domājat?

—   Pēc tāda izskatāties.

—   Nē. Būšu ārsts. Ķirurgs.

—        Patiešām? — Inese priecīga iesaucās. — Es jau divus gadus mēģinu tikt mediķos, bet nekā … Vienmēr iegāž ķīmija. Bet šoruden es viņu beidzot tomēr pieveikšu. Noteikti. Jūs man ticat?

—   Protams! Es jums palīdzēšu.

—   Jūs esat laimīgs, vai ne?

— Tik tiešam, Incs. Pavisam laimīgs, un man ir stipras aizdomas, ka pats dievs ar visiem eņģeļiem mums ir licis šodien satikties.

Inese skaļi iesmējās, pēc tam nemierīga paskatījās pulkstenī un atkal uz parka ieeju.

Ansis Zars to redzēja.

—        Un tagad tas pats dieviņš man acīmredzot sirsnīgi iesaka iet prom, — viņš mazliet skumīgi teica. — Jūs laikam patiešām kādu gaidāt, un man pašlaik nudien nav ne mazākās vēlēšanās nodarboties ar peldēšanu. Bet, ja jums nav nekas pretim, varbūt mes varētu satikties šeit pat rītvakar?

—        Labi, — Inese tūlīt piekrita. — Tikai negribētos šeit.

—   Kur tad?

—   To nu jūs pats izdomājiet.

—        Pulksten sešos tieši pie Medicīnas institūta durvīm. Piekrītat?

No Ļeņina ielas Bastejkalna parkā iegriezās vairāki skaļi, bravūrīgi puiši. Visi bija ģērbušies džinsos un spilgti krāsainos kreklos. Starp tiem ari Ineses brālis Kārlis un šā rajona «atamans» Ivars Dambis. Viņš nicīgi noskatīja Ansi Zaru, tad cieši saņēma Ineses roku.

—        Kas tas tāds? — Ivars nevērīgi ar galvu norādīja uz Ansi.

—   Tu, kā parasti, liec sevi pārāk ilgi gaidīt.

—        Es tev prasu — kas tas tāds? — Ivars gandrīz uzkliedza.

—        Mans paziņa, — Inese paskaidroja un pārlaida skatienu raibajam puišu baram. — Un tic ir tavi miesassargi?

—   Jā, kā jau Vecrīgas karalim piederas.

—        Kur tu visu dienu biji? — Kārlis neapmierināts uzprasīja. — Atbrauca krustmāte — tev kaut kur bija izrāvusi kolosālu franču kažoku, droši vien no sertifikātu veikala, bet mutere dusmojās. Tev taču to vajadzēja vismaz uzmērīt!

—        Krustmāte to aizveda atpakaļ? — Inese painteresējās.

—        Nē! Mutere nopirka. Ja tev nederēs — uzsitīs kādai gaisā par dubultu cenu! Vienkāršie pircēji tos taču nekur nevar dabūt! Krustmāte teica, ka tai veikalā tikai divi tādi kažoki bijuši.

—        Un mana jaukā Inesīte ziemā būs elegantākā sieviete Rīgā, — Ivars nopriecājās.

—        Kadeļ Rīgā? — Inese arī neslēpa prieku. —Visā Latvijā!

—        Nu protams! — Ivars pilnīgi piekrita. — Man tikai traki nepatīk, ka gar tevi trinas daži aizdomīgi tipi.

Viņš vēlreiz noskatīja Ansi un pamāja ar roku.

—   Panāc šurp!

Ansis mierīgi palika stāvot.

—   Panāc pats, ja tev kaut ko vajag!

—        Man patiešām kaut ko ari vajag! — Ivars atsaucās un pievērsās Inesei. — Tu saki, ka tas ir tavs paziņa?

—       Jā, — meitene atbildēja, — un neiedrošinies vinu aiztikt!

—   Tu sen jau viņu pazīsti?

—   Simt gadu.

—       Tatad ne ilgāk par desmit minūtēm, — Ivars sacīja. — Bet tagad paklausies, manu Inesīt! Kamēr es to gribēšu, tu drīkstēsi satikties tikai ar mani. Un ne ar vienu citu! To tu iegaumē! Un tagad cs iešu to ieskaidrot arī tavam jaunajam draugam. Zēl, bet man tā vien šķiet, ka šis jauneklis tūlīt dabūs nedaudz atvēsināties!

Un viņš teatrāli paklanījās.

—   Man patiesi žēl.

Pēc tam nostājās iepretim Ansim un ironiski smīnēja. Blakus Ansim tūlīt nostājās arī Kārlis un pārējie puiši.

—        Redzi, zēn, — Ivars teica, — es Inesi jau pazīstu joti sen, un mēs arī turpmāk esam nodomājuši uzturēt tuvas un draudzīgas attiecības, un man nekad nav paticis, ja kāds mēģinājis šīs attiecības izjaukt. Skaidrs?

—   Pilnīgi, — Ansis atbildēja un neslēpa smaidu.

—       Es jau saprotu, — Ivars turpināja, — ka Inese ir pārāk gards kumosiņš, un tu nebūt neesi pirmais, kas to iekārojis. Tikai nevienam nekas nav iznācis. Bēdīgi, vai ne?

—        Daudz nebēdājies, — Ansis teica. — Man iznāks!

Ivara Dambja acīs uzliesmoja naids un nežēlība.

—   Peldēt proti? — viņš skaļi uzbrēca.

—   Nē!

—  Jo sliktāk priekš tevis!

Ivars Dambis ar tikko pamanāmu kustību spēcīgi un negaidot sita. Bet Ansis Zars tomēr šo kustību pamanīja, viņš jau to nojauta dažus mirkļus agrāk un uz to bija sagatavojies. Viņš strauji noliecās, Ivara dūre ātri pašāvās garām, un tagad roka atradās virs Anša pleca. Jaunajam dakterim vairs nesagādāja ne mazākās grūtības šo roku satvert, spēcīgi pagriezt, iztaisnoties — Ivars jau atradās virs galvas — un ātri šo pašpārliecināto, nekaunīgo zelli iesviest kanāla zaļajā ūdenī…

Tas viss norisa dažu sekunžu laikā. Kārlis un pārējie puiši galīgi apstulba un neiedrošinājās nepazīstamo aiztikt.

Ansis Zars sakārtoja uzvalku, kaklasaiti un pavisam mierīgs atkal nostājās blakus Inesei.

—   Tātad tā arī paliek? — viņš pajautāja. — Pulksten sešos pie institūta durvīm?

—   Jā, — meitene klusi atbildēja.

3

Mārtiņš Zars dzīvoja nelielā trīsistabu dzīvoklī Krišjāņa Barona un Dzirnavu ielas stūrī. Viena istaba piederēja Birutai, otra Ansim, bet mazākā — Mārtiņam.

Anša istabā gar vienu sienu stāvēja liels grāmatplaukts, pilns ar romāniem, mācību grāmatām un speciālo medicīnas literatūru. Daži akvareļi un Heming- veja portrets. Pie otras sienas atradās dīvāns, trīs atpūtas krēsli, neliels žurnālu galdiņš un radiola «Rigonda».

Uz galda dažas pudeles vermuta. Uz dīvāna sēdēja Biruta, Juris, Žanis, Aivars un Zenta.

Atspiedusi rokas pret galda virsu, mazliet skumīga sēdēja Vija. Viņa nenolaida acis no Anša sejas.

Žanis ģitāras pavadījumā dziedāja jautru studentu dziesmu. Pārējie klusi piebalsoja. Pa to laiku istabā nemanot ienāca Mārtiņš Zars un apsēdās netālu no durvīm. Kad dziesma beidzās, Mārtiņš pievērsās Žanim.

— Tu labi dziedi, — viņš teica.

—   O jā! — Žanis piekrita un nolika ģitāru sānis. — Kas gan ir Toms Džonss vai Uolidcjs, salīdzinot ar mani! Skolnieki!

Pēc tam ar roku parādīja uz pārējiem puišiem un meitenēm.

—   Bet šie jau mani neatzīst! Lai gan kā Bulats Okudžava vai Dins Rids pats saceru tekstu, komponēju mūziku un pats arī izpildu!

—   Studē konservatorijā? — Mārtiņš painteresējās. Viņš nekad šo puisi vēl šeit nebija redzējis. Pārējos gan. Juri pavisam bieži. Studē Politehniskajā institūtā un kā uzburts uz Birutu. Nāk katru otro vakaru. Laikam jau arī Biruta nav gluži vienaldzīga. Kaut nu tikai viņai neiznāktu vilties. Gribu, ļoti gribu, lai Biruta būtu laimīga. Par Ansi daudz nebēdāju. Vīrietis paliek vīrietis. Viņam vienmēr būs labāk, vienmēr sāpes vai vilšanos spēs pārdzīvot vieglāk. Institūtu pabeidza bez neviena trijnieka. Piedāvāts mācīties aspirantūrā. Atteicies. Varbūt prātīgi darīts. Tā zinātne nekur neaizbēgs. Bet toties iegūs tik vajadzīgo praksi un pieredzi. Rudenī aizbrauks uz Valmieru, un māja uzreiz kļūs daudz tukšāka. Lai jau brauc. Kaut kad taču tādam brīdim bija jāpienāk. Bērni izauguši lieli, un pēc tam viņi aiziet. Aizlido kā putni. Ari Biruta drīz aizies. Aizies pie tā Jura vai kāda cita, un es atkal palikšu viens… Labi, ka man ir Egija. Tikai šeit es viņu nekad nevedīšu. Vismaz pagaidām neko neteikšu arī bērniem. Lai paliek, kā ir.

Vija tāda skumīga. Strādā pirmajā slimnīcā par medicīnas māsu un, kā rādās, bezcerīgi iemīlējusies manā Ansī. Ir tādas aizdomas, ka viņš šai klusajai meitenei krietni vien nodarījis pāri. Vēlāk būs ar Ansi nopietni jāparunā.

—   Nē! — Žanis atbildēja. — Es studēju ķīmiju.

—  Viņš, tēt, būs skolotājs, — Biruta teica.

—        Hā! — Žanis iesaucās. — Gaidiet vien! Es būšu zinātnieks, tā, lūk, mīļie biedriši! Un neviens no jums pat neapjēdz, kāds izcils cilvēks sež jūsu vidū un ar pašsaceretām dziesmiņām kavē jums laiku!

—        Ko tad tu tādu izdarīsi? — Biruta uzprasīja. — Atklāsi dzīvības noslēpumu?

—   Kam tas vajadzīgs? — Aivars nobrīnījās.

—        Viņš atklās nāves noslēpumu, — Juris paskaidroja.

—   Tas sen jau ir atklāts, — teica Ansis.

—        Ko tad, Zani? — Biruta iesmējās. — Mcndeļe- jeva tabulā aizpildīsi vēl atlikušos tukšos kvadrātiņus?

—        Naivie mīklu minētāji! — Žanis iesaucās. — Vai tad tas pašlaik ir svarīgākais? Es atklāšu vēža noslēpumu! Apjēdzat? Varbūt tas ir tik viegli, ka nevienam līdz šim gluži vienkārši nav ienācis prātā! Bet es to knifu atradīšu, jūs redzēsiet! Es no nāves izglābšu miljoniem cilvēku, un pateicīgā pasaule…

—       Tev uzcels pieminekli no tīra zelta, — Juris viņu pārtrauca.

—        Hā! Kam man tāds piemineklis vajadzīgs? Esmu pieticīgs cilvēks un būšu laimīgs, ja pateicīgā cilvēce man sametis vismaz priekš jaunas ģitāras.

Visi sāka smieties.

—        To mēs tev, dižo jaunekli, uzdāvināsim, galīgi apstulbuši no taviem vel dižākiem sapņiem, — Juris sacīja.

—        Sen jau varējāt! Bet līdz šim jūs spējat samest vienīgi priekš dažiem lētiem vīniņiem! Bērni, jums trūkst fantāzijas!

Aivars piegāja pie galda un paņēma pudeli.

—   Nemaz nav tik slikts padzēriens.

Pēc tam pagriežas pret Mārtiņu Zaru.

—   Varbūt arī jūs ierausiet kādu malku?

—   Nē, Aivar, nē! — Mārtiņš atmeta ar roku. — Pašlaik nemaz negribas.

—   Mēs jau ari tikai pa malciņam.

—   Bet tas patiešām būtu vareni, — Žanis izslēja savas garās rokas pret istabas griestiem, — dzīvē izdarīt kaut ko lielu un varenu! Tā, lai pasaulei aizrautos elpa!

—   Nē, patiešām, tas Žanis ir traks, — Biruta sasita plaukstas. — Viņš par katru cenu grib iekļūt vēsturē!

—   Tas nemaz nav tik slikti, māsiņ, — Ansis teica. — Ari mēs par to varētu padomāt. Katrā ziņā no tā zaudētāji nebūsim.

Žanis atkal pievērsās Mārtiņam.

—   Paklausieties, — Žanis viņu uzrunāja. — Tas taču ir vienreizēji kolosāli — izglābt no nāves, no nenovēršamas bojāejas kaut vienu cilvēku, vai ne? Jūs to zināt. Jūs taču esat karojis, cīnījies un noteikti izglābis ne vienu vien cilvēku. Tas ir labākais, ko mes viens otram varam izdarīt, vai ne?

Mārtiņš skumji pasmaidīja, dažus mirkļus klusēja, tad nopietni sacīja: — Noteikti, Zani! Tas patiešām ir pats labākais… Tas attaisno visu dzīvi.

Mārtiņš apklusa un ar vērīgu skatienu noskatīja visus klātesošos. Tad nesteidzoties turpināja.

—   Ir jau labi, ja zinātnieki cenšas atminēt dzīvības un nāves noslēpumus ķīmijas laboratorijās, bet tas jau vairāk tikai tā — tīri teorētiski. Praktiski cilvēka dzīvība un nāve, it sevišķi kara gados, nebūt nebija atkarīga no tiem procesiem, kas norit mūsu organismā, bet gan no visas fašistiskās sistēmas ideoloģijas, no kāda atsevišķa cilvēka gribas vai garastāvokļa, no kāda atsevišķa cilvēka bailēm vai nodevības. .. Nav nozīmes obligāti būt zinātniekam, vajag būt bezgala pārliecinātam par kādu ideju un būt bezgala drosmīgam. Šie vārdi tā pierasti jau skan, bet es ticu, ka jūs visi tādi arī būsiet.

—   Lai dievs dod! — Aivars iesaucas. — Man nekas nebūtu pretim, ja visi no manis baidītos!

—   Kam tas tev vajadzīgs? — Ansis uzprasīja.

—   Lai justos drošs. Kādēļ pie mums neatļauj nēsāt ieročus? Paskaties uz meksikāņiem! Katram kolts kabatā, bet vai viņi apšauj viens otru? Ne velna! Tādēļ, ka visi raustās. Zina — tikko kādam uzlēks uz auguma, tā lode ribās! Tamdēļ nekādas kaušanās — visa dzīve paiet, dancojot ča-ča un sambu! O, Zenta! O, mana melnā acteku meita! Uzdejosim?

—   Nē, — Zenta pakratīja galvu.

—   O, nežēlīga! Par to tev jāsaņem sods!

Aivars atgāza Zentu puszviļus un sāka skūpstīt.

—   Zenta bez tā varēja iztikt, — Biruta sacīja, — bet Ivaru gan jums jau sen vajadzēja pārmācīt. Viņš pirms dažām nedēļām ar savu bandu uzbrucis arī Ansim.

—   Nekas jau no viņa nav. — Aivars atkal piecēlās sēdus. — Vienīgi barā jūtas drošs. Bet, atklāti sakot, arī man diez kā viņš nepatīk. Un visa tā viņa komanda. Pārāk lecīgi un iedomīgi.

—   Veči! — Juris iesaucās. — Mums tā banda jāizsit! Un pamatīgi. Man viņi riebjas. To vien zin kā lielīties ar savu senču biezajiem naudas makiem un braukt ar javiņām.

—   Daudziem jau ir arī žigulīši, — Aivars piebilda.

—   Fakts! Bet vai kāds no viņiem ir nopelnījis pat tik daudz, lai nopirktu sev velosipēdu? Nē, — Juris nerimās.

—   Tā jau ir, — Žanis piekrita. — Bet mēs pa vasarām visi esam šancējuši kā turki! Man arī riebjas tie tīrie memmesdēliņi. Kaut kas jādara! Šie puiši un meitenes būs mūsu nākamās sabiedrības pirmie puvuma dīgļi, un, ja lielākā daļa no viņiem nemainīsies, es neko daudz nedodu par to sabiedrību, kura izveidosies pēc desmit, divdesmit gadiem. Dzīvodami pilnīgā materiālā bezrūpībā, nepazīstot nekādu grūtību, ne trūkumu, šī sabiedrība sāks deģenerēties. Jūs redzēsiet! Tā būs tipiska mietpilsoņu kopiena, kur svarīgākais un galvenais būs vienīgi iegādāties lepnākas mebeles, uzcelt māju vai vasarnīcu un nopirkt jaunākā modeļa automašīnu!

—   Šādas kopienas ir jau izveidojušās, — Ansis teica. — Aizbrauciet tikai uz Mežciemu, Pleskodāli vai Juglu, un jūs varēsiet iepazīties ar mūsdienu sīkburžuāziju! Ja pret to nesāks cīnīties…

—   Bet kā? — Juris pavaicāja. — Tu zini?

—   Nē.

—   Tikai ar darbu! — Žanim viss bija skaidrs. — Visiem iedot rokās lāpstas vai lauzni, un lai tik šancē!

—   Es arī nezinu, — Aivars bija gandrīz vai izmisis, — bet tā vien gribas dažām privātmājām pielaist uguni un sadauzīt spīdīgos žiguļus. Jeb iet vismaz izdauzīt logus!

—   Nekur jūs, zēni, neiesiet, — Mārtiņš pakratīja galvu. — Tas viss ir muļķīgi un nevajadzīgi. Bez tam vienmēr izpostīt ir daudz vieglāk nekā uzcelt. Varbūt paies tikai daži gadi, un jūs to sapratīsiet, lai gan jums saprast jau vajadzēja tagad.

—   Ne! — Biruta iesaucās un pielēca kājās. Viņa bija patiesi sadusmota. — Kāpēc tad tu, tēt, nespēj neko uzcelt? Negribi? Nē — nevari! Kādēļ mums ir jādzīvo tik mazā dzīvoklīti? Un Žanim? Un Aivaram, Zentai un Jurim? Kādēļ mums nav personiskās mājas, dārza, vasarnīcas, pulētu melnkoka mēbeļu un volgas? Kaut vai žigulis — tas taču tagad ir tik moderni!

—   Es to negribu, mcit, — Mārtiņš klusi, bet apņēmīgi teica un nenolaida skatienu no Birutas piesarkušās sejas. — Es savā dzīvē lietām nekad neesmu piešķīris nekādu nozīmi. Es veļos tikai vienu — lai jūs kļūtu par godīgiem, labiem cilvēkiem un nekad vairs nedomātu, kā citiem kaut ko atņemt vai iznīcināt. Pietiek! Pārāk daudz tas jau ir darīts. Jums visiem jārada … Daudz, daudz jārada …

—   Bet tu pats, tēt? — Biruta uzprasīja. — Tu tikai esi radījis un nekad neko neesi iznīcinājis?

Mārtiņš uz mirkli it kā apmulsa, nodūra galvu, tad neveikli pieceļas un vēlreiz cieši paskatījās uz Birutu.

—   Jā, rrieit, man ir nācies arī iznīcināt, bet nekad to neesmu nožēlojis. Es toreiz cīnījos, un citādi nemaz nebija iespējams. Un vēl es šai cīņa esmu zaudējis visdārgākos cilvēkus, kas man toreiz bija. Vistuvākos …

Mārtiņš apklusa un ilgi stāvēja kā sastindzis. Pec tam dobjā, gandrīz nepazīstamā balsī turpināja:

—   Ne, Žani. Es nemaz tik daudzus neesmu izglābis. Daudzi varbūt tieši manis dēļ aizgāja bojā …

Mārtiņam tā savādi noraustījās acu plakstiņi un labā roka. Vēl brīdi pastāvējis, viņš pagriezās un lēnām, mazliet šļūcošiem soļiem izgāja no istabas.

Iestājās neveikls klusums.

—   Kaut kā muļķīgi sanāca, — beidzot Žanis ierunājās.

—   Ko viņš īsti ar to gribēja sacīt? — Juris painteresējās. — Tu, Ansi, zini?

—   Nē. Viņš nekad neko nav stāstījis par savu pa- gatni, par kara gadiem. Tikai tā — vispārīgi. Nekad neko konkrētu.

—  Tur ir kāds knifs. — Žanis kļuva doinigs. — Viņš kaut ko baigu ir pārdzīvojis. Noteikti!

—   Kā jau visi, kas piedalījušies karā, — Juris piebilda.

—  Viņš, Jurka, ne tā kā visi, — Ansis sacīja. — Viņš bijis pagrīdnieks vai izlūks tepat frieu okupētajā Rīgā. Un vairāk nekā gadu nosēdējis gestapo,

Centrālcietumā un Salaspilī. Ziniet, viņš nekad nenoģērbj kreklu. Vismaz mūsu klātbūtnē. Varbūt vienīgi tad, kad ir viens. Tikai pavisam nesen vannas istabā es viņam nejauši uzskrēju virsū un ieraudzīju kailu. Viņam ir drausmīgi sakropļota mugura un krūtis. Arī rokas un kāju pēdas. Tamdēļ vēl tagad spēj paiet tikai tā — lēni un nesteidzoties. Viņam no muguras noplēsuši visu ādu, un pēc tam friči uz jēlās miesas dzēsuši cigarešu galus un …

—   Pietiek! — Zenta iekliedzās un ar abām rokām aizspieda ausis—Lūdzu, beidz! Mēs taču šeit atnācām parunāt, uzdejot un paklausīties Zaņa dziesmas, bet jūs jau atkal tikai par kaušanos vai karu! Vai tad kādreiz nepietiks?

—   Nezinu, Zenta, — Ansis domīgs atbildēja. — Bet tas nu ir pavisam droši — kamēr tie, kas bijuši karā, būs vēl dzīvi, karš, vismaz viņu atmiņās un sirdīs, nekad nebeigsies.

—   Bet mēs? — Zenta bija izbrīnījusies. — Kāda gan mums tur daļa? Mēs taču neesam karojuši!

—   Viņš ir Anša tēvs, — Žanis klusi pateica.

—   Piedod!

—   Kas pagājis, pagājis! — Aivars iesaucās. — Lai viņi dzīvo ar savām atmiņām, bet mums ir savas problēmas. Kā tad īsti paliek ar to Ivaru? Karš vai miers?

—   Miers, Aivar, lai ir tomēr miers! — Juris atmeta ar roku.

—   Svaki pulverīši jūs esat, lūk, ko es jums teikšu. — Aivars gribēja nospļauties, tad atjēdzās, ka atrodas istabā. — Mēs varam būt par mieru vienīgi globālā mērogā, un lai dzīvo nesatricināmā tautu draudzība, tā dažādo valstu mierīgā līdzāspastāvēšana, bet ar tādiem kā Ivars un Kārlis, ar visiem tiem jaunizceptajiem aristokrātiem es līdzās pasta-

vēt negribu! Sauciet mani, par ko gribat, bet cs sludinu karu!

—   Nomierinies, Aivar, nomierinies! — Juris uzsauca. — Ej labāk vēlreiz noskūpsti savu melno kaķēnu!

—   Ansim tagad jābūt draugos ar Kārli, — Biruta teica. — Viņš taču iemīlējies Inesē! Bet kā tu izturēsies pret Ivaru?

Vija sarāvās un, kļuvusi vēl skumjāka, paskatījās uz Ansi. Pēc tam klusēdama piecēlās, šķērsoja istabu un nostājās viņam blakus.

—  Tad jau pareizāk jājautā — kā tagad Ivars izturēsies pret Ansi? — Aivars sacīja. — Man ir stipras aizdomas, vecīt, ka tu vienmēr staigāsi ar zilām acīm. Bet mēs tev varam palīdzēt!

—   Paldies! — Ansis atteica. — Gan jau es kaut kā pats tikšu galā.

—   Tas tev, Ansi, ir nopietni? — Žanis uzprasīja.

Ansis neko neatbildēja. Vija ar plaukstu viegli pieskārās puiša plecam un arī gaidīja atbildi. Bet Ansis joprojām klusēja.

—   Tad tā arī notiks! — Žanis skaļi noteica. — Mēs protam tikai skaisti muldēt. Bet nekas no mums neiznāks! Pabeigsim studijas, varbūt jau pēc dažiem gadiem saksim pelnīt lielo rubuli un pamazām arī mēs iekūņosimies siltajās ligzdiņās. Tāpat sāksim domāt par mājām vai vasarnīcām, mēbeļu garnitūrām un mašīnām. Uzaudzēsim vēderiņus, kļūsim augstprātīgi un lepni.

Ansis stipri izbrīnījies paskatījās uz draugu.

—   Kāds tam visam sakars ar mani un Inesi? — viņš pajautāja.

—   Naivais! Tā mums vienīgi pamatskolā mācīja, ka mīlestība cilvēku padara cēlu, labu un vienmēr ved tikai augšup. Hā! Tā bieži ved arī bedrē! Un tā vien šķiet, ka tu tajā ievelsies ar lielu blīkšķi.

—   Es joprojām vēl nesaprotu — kāds tam sakars ar mani un Inesi?

—   Vistiešākais! Kādēļ tu nevari mīlēt Viju vai galu galā iemīlēties kādā citā meitenē? Tu Inesi pazīsti? Tu pazīsti viņas vecākus? Bet es viņus visus zinu ļoti labi! Tu pazīsti Ivaru? Arī ne! Un, ja tu no Ivara nedabūsi nazi ribās, tad sapelēsi viņu greznajā savrupmāja, viņu četristabu dzīvoklī vai nositīsies ar viņu jauno volgu!

Žanis neapmierināts pakampa ģitāru, vairākas reizes spēcīgi uzsita pa stigām, tad atmeta ar roku.

—   Bet galu galā kas man par daļu!

Ansis sadrūma un kļuva nikns. Viņš paskatījās uz Viju un Zani, uz pārējiem, un visu viņa būtību pārņēma trakas dusmas. Viņi mēģināja aizskart to, kas tiem nepiederēja. Ko viņi nedrīkstēja aiztikt. Nedrīkstēja par to skaļi runāt. Šī draudzība, vēl vairāk — ja tā patiešām ir mīlestība —, pieder tikai viņam, un neviens cits tai nedrīkst piedurt pat pirkstiņu, nedrīkst tai pat tuvoties.

—   Tik tiešām — jums tur nevienam nav nekādas daļas, un manis pēc visi brauciet kaut vai uz elli!

Ansis pagriezās, viegli pastūma Viju sāņus, ātri izgāja no istabas un spēcīgi aizcirta durvis.

—   Ansi! — Vija iesaucās un gribēja sekot.

—   Liec viņu mierā! — Juris meiteni aizturēja. — Lai skrien!

—   Atkal kaut kā stulbi sanāca, — Žanis nožēlodams sacīja. — Patiešām — kāda mums tur daļa?

—   Es eju prom, — Juris pieceldamies teica. — Tu, Birutiņ, mani pavadīsi?

—   Labprāt, — meitene atbildēja, — tikai tev, Zani, nav taisnība. Un arī Aivaram nav taisnība. Ne jau tādēļ cilvēki ir slikti, ka viņiem kaut kas pieder.

Biruta ar Juri aizgāja. Varbūt lai kaut stundu būtu divatā un mēģinātu apjēgt šo laimi.

—        Un ko mēs, Zentiņ? — Aivars kaismīgām acīm skatījās uz jauno sievieti.

—   Ejam pie manis.

—   Nu protams! Kur gan citur mēs vēl varētu iet? Aivars ātri ielēja glāzē vēl palikušo vīnu, izdzēra,

un pēc tam neatvadījušies abi aizgāja.

Vija nekustīga stāvēja pie grāmatplaukta un raudzījās uz savu kurpju strupajiem purngaliem.

—        Es tevi varu pavadīt? — Žanis paņēma Viju pie rokas.

—   Nē, — meitene pakratīja galvu. — Es iešu viena.

—        Kā nu zini, — Žanis noteica, pasita padusē ģitāru un izgāja no istabas.

4

Es to visu vēl nezināju.

Es nezināju, ka Ojārs Bergs mūs nodevis. Viņš nebija no bailīgajiem. Ojārs Bergs vienmēr piedalījās vispārdrošākās operācijās, it sevišķi izcēlās, kad četrdesmit otrā gada aprīlī, tieši Ādolfa Hitlera dzimšanas dienā, uzbrukām Pārdaugavas policijas iecirknim. Viņš nošāva vairākus policistus un kādu SD virsnieku, kurš tobrīd tur atradās. Pēc tam uzlauzām kameras un atbrīvojām deviņus ieslodzītos. Viss norisa ātri, saskaņoti un labi organizēti.

Vakarā Stumbriņa dzīvoklī es visiem pretošanās grupas «Atriebēji» dalībniekiem izteicu atzinību par sekmīgi veikto kaujas uzdevumu, it sevišķi uzsvērdams Ojāra Berga varonīgo rīcību …

Mūsu grupas uzdevums, ko pilnīgi atbalstīja Rīgas pilsētas nelegālā komjaunatnes organizācijas komiteja un vēlāk arī Latvijas partizāņu kustības štābs,

bija galvenokārt likt iebrucējiem nemitīgi sajust, ka notiek pretošanās, notiek cīņa un ka viņi ne mirkli nevar justies droši. Bez tam šai cīņai bija milzīga politiska nozīme — lielākā latviešu tautas daļa manīja šo nepārtraukto cīņu, un tā iedvesa ticību padomju varas uzvarai un drīzai fašisma sakāvei.

Es tobrīd vēl nezināju, ka Ojārs Bcrgs ir nodevējs.

Vēl šodien īsti nevaru izskaidrot un saprast šo viņa pēkšņo pārvērtību. Visticamāk, ka viņš neizturēja vai gluži vienkārši nobijās no spīdzināšanas. Ir tādi cilvēki, kuri varonīgi jūtas tikai kopā ar citiem. Ir tādi, kuriem patīk šaut un galināt citus, bet, līdzko pistoles stobrs pavērsts pret viņu pašu vai saņemti pirmie sitieni, tā visa varonība vējā, visa labā griba un ciešā apņemšanās pazūd kā nebijusi. Sāk darboties tikai instinkti. Tie kļūst valdnieki un uzvarētāji.

Protams, tas nav attaisnojums.

Es tikai gribu saprast.

Neviens tevi, Ojār, nepiespieda kopā ar mums cīnīties. Tu pats izvēlējies šo ceļu un skaidri zināji, kā tas var beigties. Tu kopā ar mums devi zvērestu.

Tu šo svinīgo solījumu lauzi.

Es starp grupas locekļiem ieviesu dzelžainu disciplīnu un prasīju ievērot visstingrākos konspirācijas likumus. Tikai tā mēs gandrīz divus gadus varējām cīnīties un vāciešiem nodarīt pamatīgus zaudējumus.

Tu šos likumus pārkāpi.

Mēs viens otram ticējām.

Tu šo ticību pievīli.

Mēs solījāmies desmitkārt labāk mirt nekā cits citu nodot.

Tu nodevi.

Tai laikā nebija runas par kāda atsevišķa cilvēka dzīvību. Ne tavu, ne arī manu. No katra klusēšanas bija atkarīgs visas organizācijas liktenis, visas mūsu grupas dalībnieku dzīvības.

Tu savējo stādīji augstāk nekā desmitiem citu dzīvības.

Savējo uzskatīji par daudz vērtīgāku nekā daudzu citu dzīves.

Bailes…

Cik jūs esat pretīgas!

Mazdūšība …

Kā gan tā dažreiz pārvērš cilvēku!

Dzīvotgriba …

Cik gan bieži tā cilvēkā nokauj visu cilvēcīgo!

Nodevība . ..

Es to vienkārši nespēju aptvert. Es to nesaprotu.

F.s tikai zinu, ka lai nav attaisnojuma.

Un tai nekad nebūs piedošanas.

Tagad manā priekšā uz galda guļ Lilijas un abu bērnu fotogrāfijas. Tas arī viss, kas palicis pāri.

Šodien Birutai ir dzimšanas diena un mums ar Liliju kāzu diena. Tā savādi sagadījās. Biruta piedzima nākamajā gadā tieši mūsu laulības pirmajā gadskārtā . . . Radi un kaimiņi teica, ka mēs būsim ļoti laimīgi, ka kopā ar bērniem nodzīvosim līdz simts gadiem.

Nodzīvojām tikai sešus.

Rezervē vēl palika deviņdesmit četri …

Katru gadu sešpadsmitajā janvārī es raudu.

Nekad neesmu šo asaru kaunējies.

Biruta ar Ansi neko nezina, un ceru, ka viņi patiesību tā arī nekad neuzzinās…

Vairākus gadus pēc kara, kad viņi bija vēl pavisam maziņi, starp daudzām pasakām es viņiem izstāstīju arī savējo. Kā jau visi bērni, viņi šai pasakai noticēja.

Ticiet, bērni!

Šī pasaka ir skumja un sadomāta, bet tomēr… ticiet! Tā būs labāk kā jums, tā arī man.

Meli dažreiz ir daudz vajadzīgāki par patiesību.

Vismaz šai gadījumā tie nav tik nežēlīgi. Šoreiz šie meli ir ietīti siltuma, maiguma un mīlestības segā.

Iecepti saldā pīrāgā. Mēs vienmēr esam paēduši.

Dzimšanas diena …

Nāves diena …

Tikai vēlāk es uzzināju, ka tas noticis sešpadsmitajā janvārī. Un visu laiku domāju, domāju …

Es būtu gājis?

Vai es būtu gājis pats pieteikties, ja man toreiz Ojārs Bergs būtu pateicis?

Varbūt.

Bet Ojārs Bergs man nepateica.

Tu tai dienā kļuvi divkāršs nodevējs. Tu nodevi mūs un savu jauno saimnieku oberšturmbanfīreru Oto Krauzi. Tu neizpildīji .viņa uzdevumu. Tu man nepateici, ka Lilija ar bērniem ir atrasta un arestēta. Bet oberšturmbanfīrera kungs to nelikās manām. Tu savu paveici. Tu aizvedi viņa aģentus uz manu atrašanās vietu Dzirciema ielā, jo šo pēdējo konspiratīvo dzīvokli tu zināji vienīgais. Kad es tev uzprasīju, kādēļ vācieši atklājuši Stumbriņa dzīves vietu un kādēļ pats Stumbriņš aizgājis bojā, tu paraustīji plecus un atbildēji: «Nezinu».

Kad es tev uzprasīju, kā tas ir sagadījies, ka vienā dienā arestēti Alberts un Baiba Alkšņi, Silvija Stūris, Jāzeps Krēsliņš un Māra Sproģe, tu atkal tikai paraustīji savus stūrainos plecus un atbildēji: «Nezinu.»

Kad es tev uzprasīju, vai aizbrauci uz Ogri, vai satiki Liliju ar bērniem, tu man atbildēji: «Jā. Tagad viņi ir drošībā.»

Kade] tu man nepateici patiesību?

Es varbūt būtu gājis. Varbūt būtu viņus izglābis. It sevišķi vel tādēļ, ka jau pēc dažām minūtēm visu sapratu.

Manā priekšā stāvēja nodevējs.

Tu man teici: «Mārtiņ, arī es esmu arestēts, un viņi mani izlaida tikai uz dažām stundām.»

Tad es visu sapratu. Zināju, ka viņam noteikti seko un māja jau droši vien ir ielenkta. Sapratu, ka visi arestētie biedri iekrituši tikai viņa dēļ, gluži tāpat kā tūlīt mēģinās arestēt arī mani.

«Mārtiņ,» tu vēl teici. «Mūsu cīņa ir galā. Ja pats pieteiksies gestapo, viņi varbūt tevi apžēlos.»

Es nepaspēju izraut pistoli.

Ojārs Bergs ar visu augumu ietriecās logā, stikli izbira, un viņš ātri pazuda aiz mājas stūra.

Neko tā savā dzīvē neesmu nožēlojis kā šo garām palaisto izdevību tevi nonāvēt.

Par visu arestēto biedru mokām.

Par viņu sāpēm.

Par viņu pārciestajām šausmām.

Par visu tevis nodoto biedru dzīvēm.

Un nāvēm.

Tas bija mans pēdējais pienākums. Vienīgais, ko neesmu izpildījis. Bet man vēl ir cerība, kaut niecīga, tomēr vel cerība …

Es ticu savai zvaigznei, savai veiksmei.

Es tevi atradīšu, Ojār Berg.

Manu dīvaino likteni — nu pasmaidi vēlreiz!

Pēdējo reizi.

Vairak 110 tevis man neko nevajag. Tikai vēlreiz pasmaidi!

Es atšaudījos tik ilgi, cik varēju. Šķita — tas ilgst stundām ilgi, bet patiesībā nozibēja piecas minūtes. Varbūt arī viņiem laiks vilkās bezgalīgi ilgi. Bet dažiem tas apstājās pavisam. .,

Redzēju, kā pēc manas «Parabellurn» pistoles šāvieniem sakņu dārzā nokrīt divi žandarmi ar visiem saviem spīdīgajiem bleķiem un kāds privātās drēbēs ģērbies vīrs.

Viņi uzbruka gan no logu puses, gan lauzās caur durvīm. Es biju par daudz aizrāvies. Manī par daudz stipri vārījās niknums un naids.

Tūkstoš grādu pēc Celsija.

Desmit tūkstoši — pēc Fārenheita.

Pat nemanīju, ka izšāvu pēdējo šāvienu. Joprojām spiedu pistoles gaili, it kā aptverē vēl atrastos simtiem patronu. Tad atjēdzos. Viņi jau bija uzlauzuši durvis. Es biju solījies, ka pēdējo patronu sev ietriekšu mutē. Bet to ietriecu kāda policista krūtīs.

Viņi man uzbruka visi reizē. Tad es atcerējos džudo, karatē, džiu-džitsa un aikido cīņu paņēmienus, bet ari viņi šo to zināja un prata …

Viņi mani sasita gandrīz līdz nāvei, arestēja, bet es nebiju padevies. Tomēr nebiju.

Es zināju, kas mani sagaida.

Un biju gatavs uz visu.

Es tikai nekad nebiju iedomājies …

Otrajā dienā pēc atvešanas uz Rīgas Centrālcietumu mani pratināja šārfīrers Hugo Vaithofs.

Tā bija tikai izlūkošana. Kā viņš, tā arī es skaidri zinājām, ka nekas netiks pateikts.

Tikai tāds neliels treniņš.

Viņi arī sita ne sevišķi centīgi. Tikai tāda neliela iebaidīšana, neliela manu fizisko spēju pārbaude.

Nākotnei.

Bet tas viss tomēr šārflrcru Hugo Vaithofu stipri sakaitināja. Viņš pavēlēja abiem saviem palīgiem mani aizvest uz deviņdesmit astoto kameru.

Tā bija vienīgā reize, kad pēc nopratināšanas spēju paiet pats saviem spēkiem.

Durvis atslēdzās.

—   Pirms dažām dienām šeit atradās tava sieva un bērni, — Vaithofs sacīja. — Tagad kādu laiku — līdz savai nāvei — varēsi dzīvot arī pats.

Sastingu. Skatījos uz šārfīreru Hugo Vaithofu un neko nesapratu.

—   Kā? — cs ]oti izbrīnījies pajautāju. — Jūs teicāt — mana sieva un bērni… Bet viņi taču…

—   Jā, — šārfīrers ņirdzīgi atbildēja. — Un viņu dvēselītes izlidoja, lūk, pa to šauro lodziņu, skaidrs? Es viņus palīdzēju nogalināt, es! Un kādreiz nogalināšu arī tevi! Skaties! Tu redzi? Lūk, viņu asins traipi! Divu boļševicēnu tagad uz pasaules ir mazāk! Redzi?

Un tad cs laikam sajuku prata. Gar acīm leni nolaidās sarkana migla, mani sāka kratīt auksti drebuli, uz mirkli laikam pat zaudēju samaņu, tad jutu, ka visu vēl apzināto esību, visu ķermeni un sirdi, varbūt pat katru drēbju vīlīti un kurpju zoles strauji, bezgala ātri piepildīja naids. To nevar izteikt vārdiem, to nevar uzrakstīt.

Naids kvēloja, kā debesīs kvēlo saule.

Varbūt miljons grādu pēc Celsija.

Un miljards pēc Fārenheita.

Ar drausmīgu spēku Vaithofam pakrūtē ietriecu dūri, pēc tam ar atvērtas plaukstas malu asi iesitu pa kaklu, viņš saļima, bet es jau situ nākošajam, tad vēl vienam un vēl…

Palīgā atskrēja vairāki uzraugi un virsuzraugi, un viņi mani beidzot pievārēja, viņi mani ar saviem dzelžiem apkaltajiem zābakiem saspārdīja tik pamatīgi, ka uz miesas nepalika neviena baltas ādas laukumiņa … Es biju uztūcis un kļuvis zils, sarkans, melns … Bet joprojām vēl dzīvs.

Tikai es vairs nebiju Mārtiņš Zars.

Man vairs nebija ne sievas, ne bērnu.

Tā pasaule sagruva.

Palika vienīgi sāpes, neizsakāmas ciešanas, naids un pienākums pret tiem, kas vēl palikuši dzīvi.

Apzina, ka viņi vēl varēs cīnīties pret šiem nežēlīgajiem izdzimteņiem.

Zvēriem.

Mans segvārds bija Klusais.

6

Mārtiņš Zars cieši rokās sažņaudz iedzeltējušo fotogrāfiju, pēc tam to uzmanīgi izgludina, viņam atkal pretim raugās Lilijas nopietnās acis un Birutas, mazā Anša acis, un viņš tās 'noskūpsta.

Uz dzeltenā fotoattēla nokrīt asara.

Šis stiprais cilvēks raud.

Pagājuši trīsdesmit gadi, bet Mārtiņš Zars vēl joprojām raud. Tiesa, ne pārāk bieži, parasti tikai piektajā jūlijā un sešpadsmitajā janvārī, bet tomēr …

Nezinu — tas ir šā cilvēka vājums vai spēks?

Mārtiņam Zaram atkal priekšā nostājas Ojārs Bergs, Vaithofs, Bende un Oto Krauze, ausīs sāk skanēt marši, atkal ērģeles, bungas un zvani, drausmīgi skaļa mūzika, ko viņi vienmēr ieslēdza, kad sāka spīdzināt, un acu priekšā sāk lēkāt sarkani riņķi, sarkani asins traipi — viņš no tiem bija noņēmis dažas gaišas matu sprogas, tās varēja piederēt kā Birutai, tā Ansim, un viņš tās noslēpa, viņš tās ilgi nēsāja sev līdzi par piemiņu un atgādinājumu.

Mārtiņš gandrīz iekliedzās. Tas nekad nepāriet, nekad nepazūd. Mārtiņš Zars uzlec kājās un ar sastingušām acīm skatās kaut kur tālu, tālumā. Kur tu esi, Ojār Bcrg? Es gribēju nomirt tai kamerā. Neiznāca. Viņi arī mani gribēja nosist tai kamerā. Neizdevās. Viņi mani trīs reizes veda uz nošaušanu. Nenošāva. Vienreiz pat kāra — nepakāra. Tad viņi gribēja, lai es nomirstu lēni, pavisam lēni, nesteidzoties, lai varētu nāvi sajust visā tās pretīgumā, visā tās daudzveidībā … Un tomēr, tomēr paliku dzīvs. Nē, ne zvaigznes un ne dievs. Un pat ne nolemtība. Es ticu, ka bija kaut kāds varens spēks, kas mani pasargāja, neļāva nomirt.

Brīnums? Veiksme?

Mans dīvainais liktenis?

Var jau būt.

Bet gribas gan domāt, ka tā bija ticība. Pārliecība un pienākums. Manu bojā gājušo biedru pavēle.

Lai kaut kad tevi varētu satikt.

Kur tu esi, Ojār Bcrg? Kur tu pašlaik esi, trīskārt nolādētais Ojār Berg? Kur?

Mārtiņš Zars pat nemanīja, ka sācis kliegt.

Atvērās durvis, un istabā aizelsies ieskrēja Ansis. Viņš izbrīnījies paskatījās uz savādi pārvērtušos tēvu un klusi noprasīja:

—  Tu mani sauci?

Mārtiņš Zars nodrebēja, strauji pagriezās un gandrīz metās Ansim virsū … Tad attapās, nedaudz nomierinājās, ātri piegāja pie galda un paņēma dzelteno fotogrāfiju.

—       Nē, dēls, nē! — Mārtiņš mēģināja pasmaidīt un viegli atmeta ar roku. — Tev būs tikai tā licies. Es saucu pavisam ko citu. Citu vīru. Es labprāt, dēls, gribētu satikt vienu cilvēku. Ļoti gribētu.

Balss skanēja asi un salti.

Dzeltenā fotogrāfija pazuda Mārtiņa kabatā.

—   Kādu vecu draugu? — Ansis pavaicāja.

—   Nē, dēls, — Mārtiņš atteica. — Kādu vecu ienaidnieku.

Viņš aizgāja līdz durvīm, tad apstājās.

—   Cilvēks galu galā var būt ar visādām vājībām un trūkumiem, — Mārtiņš teica. — Cilvēks var būt gan dzērājs, gan skopulis, patmīlis, godkārīgs, mantrausis, egoists, neuzņēmīgs, liekulis un pat bailīgs. To visu vienmēr var saprast, mēģināt izskaidrot vai piedot. Bet visdrausmīgāk, dēls, kad viņš kjūst nodevējs. Zemāk vairs nevar krist. Cilvēks tad vienmēr pārstāj būt cilvēks.

Mārtiņš vēl dažus mirk]us pastāvēja, tad ātri izgāja un klusi aizvēra durvis.

7

Ansis Zars sēdēja atlaidies uz dīvāna un lasīja Kro- nina «Citadeli». Arī viņam pavisam drīz sāksies patstāvīgas darba gaitas. Būs pirmā iepazīšanās, būs pirmā operācija, pirmā veiksme un …

Droši vien būs arī neveiksmes. Bet šobrīd par tām vēl negribējās domāt. Viņš nolika grāmatu sāņus un sāka domāt par Inesi. Rozīte… Tāds neparasts uzvārds. Bet Inesei tas piestāv. Inesei piestāv viss. Viņa ir jauna, skaista, jautra un ļoti maiga. Vienmēr eleganti ģērbjas. Un šoruden viņa noteikti kļūs Medicīnas institūta studente. Es palīdzēšu. Noteikti. Tas ir pavisam droši. Un rīt viņa mani pirmo reizi vedīs pie saviem vecākiem. Mēs jau esam pazīstami trīs nedēļas. Pēc desmit dienām Inesei pirmais eksāmens. Pats grūtākais un svarīgākais — ķīmijā. Es būšu pie tevis. Es būšu tev blakus. Es par tevi turēšu īkšķi.

Inese, Inesit…

Rozīte.

Tu dabūsi piecnieku, aizbrauksim kaut kur ārpus

Rīgas, un es tev tur saplūkšu lauku puķes.

Un Ansis Zars pavisam skaidri apjēdza, ka viņš šo meiteni ir iemīlējis un gandrīz nepārtraukti par viņu domā. Ansi pārņēma prieks, vēl nekad nepazīta sajūta, ka var par Inesi domāt, uztraukties un viņai palīdzēt.

Tad pie durvīm pieklauvēja.

—   Nāc tik iekšā! — Ansis aicināja.

Durvis atvērās, un istabā ienāca Vija. Viņai bija īsi apgriezti mati, ovāla, skaista seja, šauras aus- trumnieču acis un slaids, ļoti sievišķīgs augums. Superīsi, sarkani svārciņi, balta blūzīte un baltas augstpapēžu kurpes. Viņa izskatījās uzkrītoši gracioza un pikanta.

Kā baltais gulbis.

Kā iesārtais flamingo.

—  Vai drīkst? — šis putns klusi pajautāja.

—        Nu kādēļ tad ne? — Ansis iesmējās. — Nāc droši!

—        Tu mani nemaz negaidīji, — Vija sacīja, un viņas balsī skaidri jautās pārmetums.

—       Gaidīju, Vijiņ, gaidīju! — Ansis apliecināja un piecēlās kājās. — Es tevi gaidu vienmēr.

—   Nemelo. Tu lasīji.

—        Patiešām, — Ansis atzinās un vainīgi pasmaidīja.

—   Un domāji par Inesi, — Vija klusi piebilda.

—   Jā. Un domāju par Inesi.

Vija apsēdās mīkstajā atpūtas krēslā, sarkanie svārciņi uzrāvās vēl augstāk un pilnībā atsedza garās, brūni iedegušās kājas.

Ansis tām uzmeta ātru, bet vērīgu skatienu, atcerējās šās vasaras sākumu, kad abi vairākkārt bija braukuši pie Langstiņu ezera sauļoties kaili, un vēl nodomāja, ka arī pašlaik Vijai zem baltās, cieši pieguļošās blūzītes droši vien nav krūštura. Viņa vasaras karstajās dienās šo sieviešu veļas gabalu parasti nevalkāja un varēja to arī pilnīgi atļauties. Ansis ar lielu piepūli sevī apspieda vēlēšanos pieiet pie Vijas un savu pieņēmumu pārbaudīt.

—        Kā cs gribētu, Ansi Zar, lai tu būtu kurinātājs, krāvējs, mūrnieks, šoferis, ugunsdzēsējs, kapracis! …

—        Tu negribi, ka esmu ārsts? — Ansis izbrīnījies paskatījās uz jauno sievieti.

—        Ne! Tu jau tagad esi kļuvis iedomīgs. Un bez tam ārsti nekad neprecas ar medicīnas māsiņām …

—   Jā? Kā tu to zini?

—   Zinu.

—        Var jau būt. Nekad par to neesmu interesējies. Ar ko tad viņi precas?

—        Parasti ar savām kolēģēm, bet gadās arī citas profesijas pārstāves. Gadās pat gluži jaunas meitenes — studentes …

—       Jā? — Ansis nepārstāja brīnīties. — Kopš kura laika tu esi sākusi par to intereseties?

—        No tās dienas, kad iepazinies ar Inesi. Tad es visu sapratu.

—   Neko tu neesi sapratusi.

—   Esmu gan.

—   Piedod, bet tu esi maza muļķe.

—        Liela, Ansi, pavisam liela muļķe! Es tev ļoti ticēju.

—   Tu, Vijiņ, neko nesaproti.

—       Saprotu. Žanis toreiz pareizi teica, ka mīlestība cilvēku ne vienmēr dara cēlu, labu vai drošsirdīgu. Mīlestība, kā redzi, liek arī pazemoties un liek būt bailīgam. Un es baidos, Ansi.

—   No manis?

—        Nē, kādēļ tad no tevis? Bet vai tas tev neko nenozīmē, kas mums abiem bija? Vai tas bija tikai tā? …

—   Nē. Viss bija ļoti nopietni.

—   Un tagad tev arī ir nopietni?

Ansis neko neatbildēja un nemierīgs sāka staigāt pa istabu. Vija lēni piecēlās, piegāja viņam klāt, ap- stādinaja, uzlika rokas uz abiem pleciem, pieglaudās un piespieda galvu pie vīrieša krūtīm.

—        Piedod, Ansi, — viņa klusi sacīja. — Es jau saprotu, ka muļķīgi tā ir jautāt, muļķīgi ir vēl vispār nākt pie tevis, bet saproti . .. Visu pagājušo gadu un šo pavasari, vasaras sākumu es biju laimīga ar tevi, un es gribētu … Bet tu spej pieiet uz ielas jebkurai meitenei!

—       Tas tikai tā nejauši sanāca. Protams, es varēju arī nepieiet. Tik un tā Inesi būtu saticis kaut kad vēlāk — citā vietā.

—   Tu tam patiesi tici?

—   Jā. Esmu pārliecināts.

—        Tātad tas ir tavs liktenis… — Vija gurdeni sacīja un atgāja no Anša dažus soļus sānis. — Tavs nenovēršamais liktenis…

—   Nezinu, — Ansis paraustīja plecus.

—        Bet kāds tad būs mans liktenis? — Vija skaļi uzprasīja. — Būt pavestai un pamestai?

—        Es tevi nepavedu, — Ansis asi atcirta. — Tu to tāpat gribēji kā es!

—   Nu protams, Ansi. Vai tad citādi maz varētu?

Vija dažus mirkļus stāvēja pilnīgi nekustīgi, tad

ātri atpogāja visas pogas, atrāva blūzīti un atkal cieši pieglaudās Anša plecam. Tik tiešām — krūštura nebija.

—   Un gribu pašlaik …

Pec tam Vija apmulsa un izskatījās pat nedaudz nokaunējusies. — Piedod un nedomā, ka es… Es tikai nezinu, Ansi, kā lai cīnos par tevi, par mums abiem, par mūsu mīlestību.

—   Nevajag, Vija, — Ansis sacīja un aizpogāja baltās blūzītes priekšu. — Es skaidri nezinu, bet man šķiet, ka mīlestībā jebkurš cīniņš ir pilnīgi bezcerīgs, veltīgs. Un tas nevienam nedara godu.

—   Bet es tā nevaru, saproti? — Vija gandrīz iekliedzās. — Es nevaru mierīgi noskatīties, ka tevi kāda man atņem! Es to negribu! Saproti?

—   Saprotu, Vija. Tikai neviens mani neatņem.

—   Tu aizej pats, jā? Nu tad skrej, skrej ātrāk pie viņas. Skrej!

Vija atkrita atpūtas krēslā, acīs saskrēja asaras, un viņa izskatījās ļoti nelaimīga.

—   Nekur es tagad neskriešu, — Ansis atteica, atsēdās uz dīvāna malas un, saņēmis galvu rokās, iegrima pārdomās.

—   Protams! — Vija iesaucās, un viņas balsī niknums sajaucās kopā ar ironiju. — Kādēļ tev jāiet, ja viņa var atnākt pie tevis! Tagad taču viņa nomainīs mani! Kā mainās sargposteņi vai kuģi ostās. Tukšajiem jāaizbrauc, jāaizpeld, lai dotu vietu pilnajiem … Tavā ostā, pie tavas gultas … O, Ansi Zar, bet paklausies!…

—   Piedod, Vija, — Ansis asi un skaļi teica, — bet es negribu klausīties! Tā nedrīkst runāt! Ja mīlestību neviens vēl nav izcīnījis vai ieguvis ar varu, tad neviens to nevar arī izlūgties. Un tās vārdā, Vija, nav vērts pazemoties. Tici man — nav vērts.

Vija atvēra rokassomiņu, izņēma baltu kabatas lakatiņu un izslaucīja acis. Tad pieceldamās sacīja: — Ir vērts, ja ir kaut vismazākā cerība. Kaut viens pret desmit. Mīlestība attaisno visu. Un tā atalgo visu. Tikai man diemžēl, kā izrādās, nav pat tā vieninieka … Apaļa nulle.

Viņa aizgāja līdz durvīm, apstājās un kļuva pavisam domīga. Tad, kaut ko atcerēdamās, sakārtoja matus un paskatījās uz dīvāna malas sēdošajā Ansī.

—   Pirmdienas vakarā mūsu slimnīcā smagās dzemdībās kādai jaunai sievietei piedzima bērns, — viņa pārvērstā balsī negaidot sacīja. — Nedzīvs. Zini, pavisam beigts bērns. Un tagad es visu laiku domāju — kādēļ viņam vispār vajadzēja piedzimt? Tik ļoti beigtam …

Ansis strauji uztrūkās kājās un neizpratnē tuvojās Vijai.

—   Ko tu ar to gribēji teikt?

Meitene skumji pasmaidīja un viegli sapurināja tumšmataino galvu.

—   Neko, Ansi. Tāpat vien. Pati nezinu, kādēļ to atcerējos…

8

1943. gada 21. janvāris.

Skaidrs, saulains laiks. Astoņpadsmit grādi zem nulles. Bezvējš.

RĪGAS KINOTEĀTROS IZRĀDA ŠĀDAS FILMAS:

BLĀZMA — Mūsu doktora jaunkundze. DAILE — Habanēra. ETNA — Sirds balss. FILM-PALACE — 7 laimes gadi. FORTŪNA — Nedēļas apskats un kulturfilmas. FORUM — Ženija un kungs frakā. GAISMA — Zemūdenes — uz rietumiem! GRAND-KINO — Gasparone. KRISTALL-PALACE — Zelta pilsēta. KAZINO — Flirts uti mīla. RENESANCE — 7 nelaimes gadi.

10 — 2202

SPLENDID-PALACE — Sievietes ir labākas

diplomātes.

TEIKA — Viņa dēls. VENĒCIJA — Stiprāks par mīlu. DZINTARPILS — Tango Natturno.

«T ē v i j a» ziņo

Amerikāņi meklē pretzemūdeņu cīņas vadītāju. Neveiksmīgs boļševiku gājiens pāri Ilmenes ezeram. Sešu dienu cīņa ar kuģu karavānu. Nakts kontrolē aizturētas 300 personas. Niknas kaujas rietumos no Kurskas—Charkovas līnijas.

Bones ostā nogremdēti 3 tvaikoņi. Jauns bīskaps pareizticīgo baznīcai.

«T ē v i j a» brīdina

Pārmācības nams .dezertiera atbalstītājiem «Vienā no pēdējām vācu Sevišķas tiesas sēdēm uz apsūdzēto sola atradās 21 g. v. Matilde Grīnvalde un 24 g. v. Elmārs Kincis. Grīnvalde iepazinusies ar kādu karavīru — dezertieri. Viņa tajā iemīlējusies, slēpusi to un palīdzējusi sagādāt privātās drebes. Grīnvaldei drēbju sagādašanā palīdzējis Kincis, pie kura dezertieris arī slēpies 2 dienas. Tiesā noskaidrojās, ka Grīnvalde zinājusi, ka svešais ir dezertieris. Tiesa sodija Grīnvaldi ar 2 g. pārmācības namā un tiesību zaudēšanu, bet Kinci ar 3 g. pārmācības namā un tiesību zaudēšanu.»

No visas pasaules

«Vulkāna izvirdumi un zemestrīces Meksikas rietumos trako arvien vairak. Zemestrīce nodarījusi sevišķi smagus postījumus Gerero apvidū. Vairākās

pilsētas sabrukušas daudzas ēkas, pie kam daudzi cilvēki gājuši bojā.»

««United Press» ziņo no Riodežanciro, ka 4 dienu ilgajās karnevāla svinībās Brazīlijas galvaspilsētā nonāvēti 12 cilvēku, bet tūkstoši ievainoti.»

No «Tēvijas» sludinājumiem

«Ostland-Faser G. m. b. II. Tūku fabrika «Hanza» (bij. A. Dancigers) Rīgā, Tallinas ielā 5/7, pārdod pakulu atkritumus.»

«Lakādas 38. nr. dāmu kurpes un skujamo nazi maina pret bērnu sporta ratiņiem. Dārtas 21-5.»

«Garu, baltu zīda kleitu un ballu kombinēju (derīga līgavas tērpam vai iesvētīšanai), vid. aug., maina pret vilnas kleitu. Ofert. Nr. C. 128.»

«Jauna, skaista dāma meklē vīru starp inteliģentiem jaunekļiem. Ja mīli skaisto un patieso, tad atsaucies nop. prec. nol. Dziļjūras sapnim. Of. Nr. U 581.»

«Šķirtene, lauciniece, 28 g. v., kurai pūrā čaklas rokas un 2 bērni, vēlas rast sev jaunu dzīves draugu starp kungiem, 30—40 g. v., vēlams laucinieks, kuram savs īpašums. Ģīm. ar īsu dzīves apr. nepiec. Pilnīga diskrēcija. Ofert. Nr. U 593.»

Taja diena pirmo reizi Mārtiņu Zaru-Kluso pratināja oberšturmbanfīrers Oto Krauze.

Jānim Rozītim Berģu ciemā Juglas ezera krastā piederēja māja ar plašu verandu, liels dārzs un ātrgaitas motorlaiva. Tiesa, laivu viņš nesen pārdeva, jo ezerā tika aizliegts braukt ar jebkurām peldošām ierīcēm.

Sai mājā Rozīšu ģimene parasti dzīvoja tikai vasarās. Rīga, Stučkas ielā, netālu no Kirova ielas krustojuma, viņi apdzīvoja vēl septiņdesmit divus kvadrātmetrus lielu trīsarpus istabu dzīvokli.

Jā, un vēl jaunā volga. Jānis Rozītis to nebija pircis. Vienīgais, ko nebija iegādājies par naudu.

Viņš šo mašīnu vinnēja DOSAAF sporta loterijā uz vienu vienīgo biļeti, kuru tik neatlaidīgi ieteica nopirkt viņa sekretāre Maiga. Neticami, bet fakts. Vēlāk Jānis Rozītis šai Maigai rokassomiņā ielika trīssimt rubļu. «Tas tā, Maigumiņ, jaunām zeķēm un bonbon- gām …» Pēc tam viņi ar jauno volgu arvien biežāk aizlaida uz Berģu ciemu,.kamēr gādīgā dzīvesbiedre Milda staigāja pa tirgu, veikaliem un Rīgas dzīvoklī viņam un bērniem gatavoja vakariņas. Milda neko nemanīja vai arī izlikās neko nemanām. Lai jau patrako, varbūt nodomāja. Cik tad nu vairs ilgi. Jānim Rozītim šopavasar palika piecdesmit četri gadi.

Jānis strādāja par kādas celtniecības pārvaldes priekšnieku. Viņš bija sācis no pašas apakšas. Pēc kara strādāja par mūrnieku, apmetēju, betonētāju. Pabeidza celtniecības tehnikuma vakara nodaļu. Viņš bija labs amatnieks, visu zinošs speciālists un, pašam gandrīz nemanot, kāpa arvien augstāk… Jānis Rozītis nebūt nebija karjerists, pēc tā netiecās, bet viņu strauji izvirzīja. Tai laikā izglītotu speciālistu ļoti trūka, celtniecība izvērsās arvien plašāka, arvien lielākos mērogos, un Jānis Rozītis bija viens no prasmīgākajiem darbu vadītājiem, izcils praktiķis.

Daudzi runāja — ja viņam būtu augstākā izglītība, tad noteikti jau sēdētu ministrijā un ieņemtu varbūt pat ministra vietnieka posteni. Bet Jānim Rozītim bija labi tāpat. Viņš ātri un labi cēla gan valstij, gan palīdzēja privātam sektoram un, protams, neaizmirsa arī sevi…

Tovakar Jānis Rozītis sēdēja Rīgas dzīvokļa plašajā viesistabā un uzmanīgi lasīja saņurcītu «Rīgas Balsi».

Viņa dzīvesbiedre Milda Rozīte, dzimusi Akmentiņa, četrdesmit divus gadus veca, korpulenta dāma, ļoti rūpējās par bērniem un reti kad uzdrošinājās runāt pretim vīram.

Pašlaik viņa bija uzģērbusi tumšu brokāta kleitu, starp krūtīm mirdzēja neliels zelta medaljons, un bija izveidojusi pat jaunu vakara frizūru. Viņa nebija skaista, bet sejā un augumā tomēr jaudās kaut kāda klusa pievilcība. Domāšanā, uzvedības un runas veidā apbrīnojama naivitāte jaucās kopā ar brutalitāti, pašpārliecinātību un maigumu.

Viņa jau kuro reizi no lielās bufetes noslaucīja putekļus, pārbīdīja kristāla glāzes un paskatījās uz galdu, kur stāvēja liels šķīvis ar augļiem. Pēc tam, ik pēc brīža paveroties pulkstenī, sāka nemierīgi staigāt.

Jānis negaidot satrūkās, krēslā sagrozījās un uzmanīgi kaut ko pārlasīja.

— Paskat, ko te raksta! — viņš iesaucās un ar pirkstu sāka vilkt pa kādas slejas rindkopām. — Paklausies tik! Tā, tā! «… pārvaldes priekšnieks A. Sirmais par nevīžīgi organizēto darbu Iļģucicma-divi celtniecībā un par nocirstajiem kokiem administratīvi sodīts.» Nu padomā tik! Tu cilvēkiem uzcel jaunu piecstāvu māju, tu viņiem uzcel gandrīz vai jaunu pilsētu, bet viņi raud par dažiem nocirstajiem kociņiem! Tā ir pateicība! Tu vari strādāt kā zvērs …

—        Diez kur tā Inese tik ilgi kavējas? — Milda satraukta pajautāja un vēlreiz pavērās pulkstenī.

—        Ko? — Jānis pacēla galvu un neizpratnē paraudzījās sievā.

—   Fs saku, vai tikai ar Inesi nebūs kas atgadījies.

—   Kas tad?

—        Es taču nezinu! Tādēļ arī prasu! Bet tu tikai degunu avīzē!

—        Nekas jau nenotiks! — Jānis atmeta ar roku. Gan jau tūlīt būs klāt. — Un atkal iegrima lasīšanā.

—   Vai tu to avīzi beidzot nevarētu nolikt sāņus?

—        Pag, pag! — Jānis attrauca un ar lielu uzmanību lasīja tālāk. — Nomiris Marģers Girgcnsons … Redz, kā … Vēl viens no mūs … Lai viņam vieglas smiltis! Lai vieglas …

—        Vai tu tomēr nevarētu uzsiet šlipsi un uzvilkt žaketi? — Milda pavisam nelaimīgā balsī ieminējās. — Kā nekā tava meita tūlīt mums stādīs priekšā savu izredzēto, varbūt nākamo vīru. Bet tu lasi bēru sludinājumus!

—        Un labi, ka izlasīju, sieviņ, pavisam labi! — Jānis manāmi mundrāks sacīja. — Trīs nedēļas veca avīze, bet redz, ko tur var izlasīt… Kur tu to atradi?

—   Ko tad?

—   Avīzi taču!

—   Tajā man šodien tirgū ietina puķkāpostus.

—        Ahā! — Jānis iesvilpās. — Tatad tas bija pēdējais, pats pēdējais .. .

Un Jānis Rozītis, jautri svilpodams, iegāja guļamistabā, lai pēc dažām minūtēm atgrieztos jau eleganti pārģērbies.

—        Nu tagad pavisam cits cilvēks! — Milda nopriecādamās sasita plaukstas.

—   Pats vēl varu iet par brūtgānu, vai ne?

—        Sēdi tik nost! — Milda parādīja uz krēslu un arī pati apsēdās. — Es tik nekādi nevaru iedomāties,

kāds viņš būs. Inese gan saka, ka esot jau dikti smuks.

—   Kāda tam smukumam šodien cena! — Jānis nicīgi saviebās. — Ne pliku kapeiku nevar dot! Sievišķiem tad nu vēl, bet vīrietim vajadzīga griba, stingrs raksturs un spēcīgas rokas. Un vēl nav par sliktu, ja ir stipri zobi, kā buldogam, ar kuriem ickos- ties dzīvē un to neatlaist. Izspiest no dzīves visu, visu, pašu pēdējo sulu … Un paņemt visu. Pec tam to dzīvīti var arī aprakt savā ģimenes dārziņā un mierīgi uzčurāt virsū.

—   Paklausies, Jāni, — Milda viņam viegli iebikstīja sānos, — es jau sen gribēju ar tevi aprunāties. Cik no Ineses runām varēju saprast, tad viņiem tas romāns sācies ne jau nu vakar … Un kā tu domā? Vai mūsu Inesītc vēl ir nevainīga?

—   To nu gan es nezinu. — Jānis kļuva nopietns un ar labās rokas plaukstu, kurai trūka divu vidējo pirkstu, sāka nervozi braucīt seju. — Jau divdesmit gadu… Un tas Ivars jau arī otro gadu danco ap viņu … Nudien nezinu. Bet kāda šodien tam nozīme? Tā vien šķiet — jo tas notiek ātrāk, jo labāk! Ne tā, sicv, kā mūsu laikos,— tikai laulības gultā! Kad mans kadru daļas vadītājs sāk stāstīt par mūsu pašu celtnieku kopmītni, tad jāsaķer galva un jābrēc. Jā, jā! Tur notiekot tādas lietas …

—   Tu, lūdzu, mūsu Inesīti nepielīdzini kaut kādiem stroikas skuķiem! — Milda svētā sašutumā iesaucās un sāka jau meklēt kabatas lakatiņu. — Bet ja nu tomēr, Jāni? Un ja viņai ar to Ansi nekas nopietns nesanāk, tad var iznākt blamāža pa visu pasauli, visai mūsu famīlijai…

—   Nekāda blamāža, siev, mums nedraud, — Jānis cieti noteica. — Mēs esam cienījami cilvēki, un ari mūsu bērni tādi būs. Jā. Cieņa un godbijība pret mūsu

ģimeni būs vienmēr! Bet par to jautājumu tu aprunājies ar pašu Inesi.

—   Es jau vairākas reizes sāku, bet viņa tik smej!

—   Tad jau viss kārtībā, — Jānis labsirdīgi norūca.

Pēc tam viņi dzirdēja, ka skaļi noklaudz ārdurvis,

dažas minūtes gaitenī klusi sarunājās, tad durvis atvērās un viesistabā ienāca Inese ar Ansi.

—   Cau! — meitene priecīga iesaucās.

—   Labvakar, — Ansis viegli palocīja galvu.

Abi Rozīši cienīgi piecēlās un pagāja dažus soļus jaunajiem pretim.

—        Iepazīstieties — tas ir mans draugs! — Inese paziņoja.

Ansis vieglā gaitā piegāja pie meitenes vecākiem un abiem paspieda rokas.

—   Ansis.

—   Cik smuks vārds! — Milda nopriecājās.

—   Jānis Rozītis. Loti patīkami, jaunais cilvēk!

—   Piedod, mamm, ka aizkavējāmies, — Inese teica,

—  bet mēs vēl ieskrējām'kafejnīcā. Ansis pirms nākšanas šurp gribēja izdzert glāzīti konjaka.

—       Vai tad nu vajadzēja tā tērēties? — Milda nesaprašanā nogrozīja galvu. — Mums jau mājās pilna bufete!

—        Saprotu, saprotu. — Jānis viegli Ansim paklapēja pa plecu. — Lai būtu lielāka dūša, jā? Es jau ar atceros, kā gāju pie viņas vecākiem … Bet tad bija citādi. Tad man vajadzēja no viņiem izlūgties meitas roku, lūgt atļauju viņu precēt, bet šodien ir tikai jāatnāk un jānosauc savs vārds. Un priekš tā, jaunais cilvēk, liela dūša nemaz nav vajadzīga!

—   Nu liecies tak mierā! — Milda viņu apsauca.

—  Cilvēks vēl lāgā nav ienācis istabā, ka tu jau sāc lasīt sprediķi!

—        Nekas! — Ansis sāka smieties. — Es jau no pamatskolas laikiem pie tiem esmu pieradis.

—        Papu, Ansis nemaz nav atnācis lūgt manu roku. Mēs nebūt vēl netaisāmies precēties. Viņš atnāca tikai iepazīties.

—        Sito godu, — Jānis pie sevis norūca. — Tad nu nāc vien pie galda, un ierausim dažus kārtīgus šņabjus! Pie glāzītes jau cilvēku lielākā daja tikai tā rik- tigi vien iepazīstas.

Jānis ar Ansi piegāja pie galda un apsēdās. Ansis bija pavisam mierīgs un jutās brīvi. Viņu gan nedaudz kaitināja visa šī procedūra, bet bija ar to jau samierinājies.

—       Mēs ar Incsīti aiziesim uz virtuvi, — Milda sacīja un pievērsās Ansim. — Jūtaitics kā mājās.

Un viņa cēli, apzinoties savu vērtību, pilna pašapziņas skaistās meitas pavadībā izgāja no istabas.

Jānis Rozītis steidzīgi glāzēs ielēja degvīnu.

—        Jūs jau Inesi ilgi pazīstat? — viņš painteresējās.

—        Kā to lai saka … — Ansis uz mirkli apmulsa. — Trīs nedēļas.

—   Vai tas ir daudz?

—   Dažreiz pilnīgi pietiekami.

—        Tātad tu jau vari apgalvot, ka manu meitu pazīsti? — Jānis Rozītis uzrāva uzacis un stingri paskatījās uz blakus sēdošo puisi.

—   Jā, — viņš atbildēja.

—   Pilnīgi?

—   Nesaprotu … — Ansis atkal nedaudz apmulsa.

—        Redzi, — Jānis sāka paskaidrot, — es jau pašā sākumā gribu zināt… Lai tā bilde būtu pilnīgi skaidra. Jums jau ir bijušas vistuvākās? … Hm. Nu pats taču saproti!

Ansis kļuva ļoti nopietns un atklāti ieskatījās Jāņa Rozīša blāvajās acis.

—       Vai tas jums būtu noteikti jāzina? Manuprāt, Inese jau ir pilngadīga.

—   Nu protams, protams! — Jānis iesaucās. — Tā ir jūsu darīšana, bet viņa ir mana meita, un man ir tiesības zināt, cik tālu jūs savās attiecībās esat aizgājuši … Lai vēlāk, saproti, kad varbūt… jums tā pa īstam nemaz nekas nesanāks …

Jānis Rozītis bija tiešs un pavisam atklāts. Viņš nebija mācījies Starptautisko attiecību institūtā, bet beidzis tikai Rīgas celtniecības tehnikumu. Un parasti mājās un ar cilvēkiem runāja, kā bija to pieradis darīt būvlaukumā.

—   Saprotu. — Ansis pamāja ar galvu. — Varat neuztraukties. Mēs esam šķīsti kā eņģeļi.

Rozītis apmierināts pasmaidīja un pēc tam piedā- vāja dzeramo.

Viņi izdzēra glāzes tukšas.

Tai brīdī viesistabā atgriezās Milda ar Inesi, nesdamas šķīvjus ar visdažādākām uzkodām.

—   Vai tad nevarēji uzgaidīt? — Milda pārmeta vīram. — Jau grūž to briesmīgo šņabi tukšās iekšās! Ta taču beigts var palikt!

Pec tam piestūma Ansim tuvāk šķīvi ar ceptu cāli un pīrāgiem.

—   Lūdzu, uzkodiet! Pašu cepti pīrādziņi, veikala jau nevar ēst, jā, jā, tās aknu maizītes arī, lūdzu, lūdzu, ēdiet droši, nekautrējieties, un tos tomātiņus ari, pašu audzēti, un gurķīši, viss pašu audzēts, no pašu dārza, un vēlāk būs gan pašu ābolīši un burn- bicrīši, un plūmītes… Bet tu beidz tik bieži liet tajās glāzēs! — viņa vīram uzsauca, redzēdama, ka tas atkal sniedzas pēc pudeles.

—   Nekas, siev, nekas, jauns cilvēks, var droši turēt daudz! — Jānis sacīja un piepildīja glāzes.

—   Bet tu tak nevari! — Milda atgādināja. — Man jau par tevi jāuztraucas!

—   Sev un Inesei paņem ķiršu vīnu, — Jānis sacīja.

Milda aizgāja līdz bufetei un atgriezās ar veclaicīgu pudeli rokās.

—   Pašu brūvēts no pašu dārza pērnajiem ķirsī- šiem, — viņa Ansim teica. — Nosmeķējiet!

—   Labprāt, — Ansis bija ar mieru. — Jums ir liels dārzs?

—   Vai tad Inesīte vēl nebūtu stāstījusi? — Milda bija patiesi izbrīnījusies. — Nē? Jā, ja, liels! Kā tad! Un galvenais — ļoti skaists! O, tas jums noteikti jāredz! Bet rudenī, tikai rudenī! Kad koki būs pilni ar ābolīšiem, bumbierīšiem, plūmītēm! Jūs taču mīlat romantiku, dabu? Jā? Tas ir skaisti! Mūsdienu jaunatnei tikai tā tehnika, mašīnas, balles! Jā, kur tad es paliku? Ēdiet, ēdiet! Jā, dārzs mums ir liels, un visa tur ir gana — gan puķītes, auglīši un saknītes! Burkā- niņi, zirnīši, kartupelīši… Nekas tirgū nav jāpērk, jūs taču zināt, cik tur viss ir dārgs, ak, šausmas, tā ka mums visa kā ir pašu, viss tikai pašu, bet, ja nu tā gadās, ja kaut kas paliek pāri, tad to jau var aizlaist arī uz tirgu, jā …

Rozītes kundze bija nedaudz aizrāvusies.

—   Mēs jau lielāko tiesu tikai uz tirgu! — Inese iesmējās. — Pārdodam taču gandrīz visu!

—   Kā visu, kā? — Milda sašuta un pārmetoši paskatījās uz meitu. — Ko tu te runā! Ja viss būtu aizlaists tirgū, tad šeit taču nekā nebūtu! Un ko gan tagad tavs draugs …

—   Tas mani neinteresē, — Ansis atklāti pateica. — Tirdzniecība mani vienmēr atstājusi pilnīgi vienaldzīgu. Gluži tāpat kā naudas skaitīšana.

Abi Rozīši satraukti saskatījās, un viņu sejās bija skaidri redzama neliela vilšanās.

—   Vai drīkst pajautāt, kas tad jūs interesē? — Milda auksti, gandrīz oficiāli uzprasīja.

Ansis mirkli klusēja, tad iesmējās.

—   Jūsu meita!

—   Tas nu pats par sevi, tas ir saprotams, — Jānis sacīja. — Bet bez Ineses?

—  Saprotiet, mums ir tiesības zināt, ar kādu cilvēku mūsu meita … Nu draudzējas, vai? — Milda tai pašā aukstajā balsī paskaidroja.

—   Lūdzu, izbeidziet! — Inese iekliedzās un pielēca kājās. Viņai par saviem vecākiem pēkšņi kļuva neizsakāms kauns. Līdz šim brīdim ar viņu nekad nekas tamlīdzīgs nebija noticis. — Es taču jums jau sacīju — Ansis ir ārsts!

—   Tas ir labi, tas ir ļoti labi! — Jānis uzslavēja. — Ārsts — tas nemaz neskan slikti! Ja!

—   Vai drīkst pajautāt, — atkal atskanēja Mildas aukstā, nepatīkamā balss, — tieši kāds ārsts? Terapeits, ķirurgs, neiropatologs?

Un tad arī Ansi beidzot pārņēma savāda nepatika, viņš savieba seju un ironiski teica:

—   Nē, cienītā kundze, ja tas jūs tik ļoti interesē — es būšu ginekologs!

Pēc tam grezni iekārtotajā viesistabā vēl ilgi valdīja auksts, nepatīkams klusums.

10

Tātad šeit viņi mira, šai melnajā telpā, akmens būrī, dzelzsbetona ligzdā. Mana Lilija, Biruta un Ansis. Ko jūs viņiem bijāt izdarījuši? Kādēļ viņi to darīja?

Caur šauro lodziņu iespīd zils debess gabals. Aizlido balodis. Tu esi brīvs. Tu vari atlidot un aizlidot. Tev pieder visa šī zilā debess. Tu esi brīvs. Tev pieder viss pagalms, korpusu jumti un zeme aiz sētas. Lido! Un nekad vairs šurp neatgriezies! Tu taču vari apmesties Esplanādē, Vērmaņa dārzā, dzīvot uz māju jumtiem, pažobelēm vai logu palodzēm. Kādēļ tev jālido tieši uz cietumu? Lai izraisītu ilgas pēc brīvības? Bet tās jau ir. Tās nekur nav pazudušas. Un neviens tevi šeit nepabaros. Seit dzīvo tikai izsalkušie, cerēdami, ka viņiem pašiem beidzot kāds iedos gabalu maizes … Maizīti… Un ūdens malku. Aizlido! Tālu aiz mākoņiem, tālu aiz zvaigznēm, uz kādu citu pasauli. Aizlido! Varbūt tur cilvēki dzīvo bez naida, bez fašisma, tur neviena tauta otru negrib iznīcināt, paverdzināt, pazemot un iztiek bez cietumiem. Varbūt tur cilvēki nemaz nezina, kas ir nāve, — viņi dzīvo mūžīgi. Nē. Mūžība cilvēkiem nemaz nav vajadzīga. Būtu tik jāvuši cits citam nodzīvot vismaz to laiku, kas katram atvēlēts. Būtu ļāvuši vismaz dzīvot bērniem. Un kur gan jūsos ir radies tāds naids pret Dzīvību? Jā, arī es esmu nonāvējis. Bet esmu to darījis tieši dzīvības vārdā, tās uzdevumā. Jūs — tikai pašas nāves dēļ.

Un uz akmens sienas uzzied sarkanas puķes. Deg sarkans ugunskurs. Sarkani asins traipi. Sadeg jūsu mazie sapņi. Jūsu neilgā bērnība. Jūsu laimīgā … nelaimīgā dzīvīte. Paliek pagalmā uzceltais sniega- vīrs. Un jūsu lelles. Un pļavas ziedi. Un jūsu krāsainas bilžu grāmatas. Un vienmēr upes tccēs uz jūru un gaisā lidos putni. Vienmēr mazā Sarkangalvīte būs dzīva. Tikai jūs … jūs … Piedodiet. Es jūs nespēju pasargāt. Varbūt tieši otrādi. Varbūt tieši manis dēļ… Man nevajadzēja uzticēties Ojāram Ber- gam. Nevajadzēja. Bet kā lai neuzticas cīņu biedram? Kā lai neuzticas draugam? Un tomēr, kā tagad izrādās, tā bija mana lielākā kļūda. Viena vienīgā, ko esmu pieļāvis, bet par to ir bijis jāsamaksā nesamērīgi augsta cena. To vispār nevar samaksāt. Un tagad, ja notiks brīnums un es palikšu dzīvs, man katru dienu, katru nakti būs jādomā par jums un jāmokās, jāmokās drausmīgos sirdsapziņas pārmetumos. Nekāda spīdzināšana nevarēs līdzināties šīm dvēseles mokām. Un tas tikai tādēj, ka Ojāram Ber- gam pateicu jūsu adresi. Jāpacieš visnecilvēcīgākās sāpes tikai tādēļ, ka esi kādam uzticējies … O, visi cilvēku prātos esošie dievi! Tu, Jēzu Krist, un tu, Muhamed, un tu, godājamais Allah, un tu, visuvarenais Buda, un tu, mūsu Pestītāj, beidzot atpestījiet cilvēci no šādiem cilvēkiem! Ari jums, svētie, taču jābūt kaut kam svētam, kaut kam ļoti patiesam, kura vārdā būtu vērts visu to paciest, būtu vērts dzivot…

—   Ar seju pret sienu! — oberšturmbanfīrers Oto Krauze pavēlēja.

Mani apsēdināja uz zema, ar ādu pārvilkta ķeblīša, rokas sasēja aiz muguras un piestūma cieši klāt pelēkajai izmeklēšanas kameras sienai.

—  Jūs esat Mārtiņš Zars-Klusais?

—  Jā.

—   Noorganizējat un vadījāt nelegālu bruņotu bandītu grupu «Atriebēji»? '

—   Nē. Noorganizēju un vadīju drosmīgu, pārliecinātu cīnītāju organizāciju.

—   Mārtiņ Zar, jūs neatrodaties mītiņā. Aizmirstiet šīs nodeldētās boļševiku frāzes! Vēl jo vairāk tādēļ, ka jūsu tā saucamajā organizācijā visi nebūt nebija tik pārliecināti un drosmīgi cīnītāji, kā iedomājaties.

Cieši sakodu zobus. Oberšturmbanfīreram Oto Krauzem bija taisnība.

—   Mani pašlaik neinteresē, lai jūs uzskaitītu visus pret reihu izdarītos noziegumus — tie visumā man jau ir zināmi. Es gribu, lai jūs nosauktu visus grupas dalībniekus.

Klusēju.

—   Ja tas jums ir grūti — nesakiet. Es tos jau zinu. Es gribu, lai jūs nosauktu tās adreses, kur pašlaik vēl nesodītie jūsu līdzdalībnieki varētu slēpties vai uzturēties. Tātad pirmais — Marģers Girgensons. Kur viņš ir?

Klusēju.

Marģeram bija trīsdesmit pieci gadi. Partijas biedrs. Trīs gadus nosēdējis cietumā buržuāziskās Latvijas laikā. Sacerēja uzsaukumus un izveidoja nelielu pagrīdes tipogrāfiju. Tās atrašanās vietu zina tikai viņš un es. Dzirciema ielas pašā galā, gandrīz blakus Spilves aerodromam. Maza divistabu mājiņa, kuras vienā galā saimnieks tur kazu. Mājas dārzā vāciešiem stāv zenītartilērijas baterija. Ļoti bieži tās apkalpe sēd pie saimnieka, dzer kafiju un spēlē kārtis. Saimnieks ir Marģera krusttēvs. Viņš tur var nākt, kad grib. Un tur ir gandrīz absolūti droši. Tipogrāfija atrodas kūtiņā izraktā pagrabā, virs ieejas blēj balta kaza, un to apsargā vesela baterija drošsirdīgo vērmahta karavīru …

—   Tātad atkārtoju — kur pašlaik slēpjas Marģers Girgensons, un kur atrodas jūsu slepenā tipogrāfijā?

—   Nezinu. Nekādas tipogrāfijas mums nebija.

—   Tālāk. Es gribu zināt — kur pašlaik slēpjas un uzturas Imants Kārkliņš?

Klusēju.

Imantam bija divdesmit četri gadi. Viņa vecākiem Kalēju ielā piederēja neliels gatavo apģērbu veikals. Trīs kursus bija studējis universitātes ķīmijas fakultātē. Četrdesmit pirmā gada pavasarī iestājies komjaunatnē. Mūsu lielākais speciālists bumbu un visdažādāko spridzekļu izgatavošanā. Jautrs, ar labu humoru apveltīts puisis. Droši vien slēpjas Nometņu ielā pie savas līgavas Leldes. Viņa vecāki par šo meiteni neko nezina, un tev, Imant, ir lielas iespējas palikt nenotvertam, ja nu vienīgi nejauši neuzskriesi virsū Ojāram Bergam . ..

—   Nezinu.

— Tālāk. Es gribu zināt — kur pašlaik varētu slēpties vai uzturēties Peteris Vimba, Nikolajs Sevast- janovs un Uldis Garkalns?

Klusēju.

Pēterim Vimbām bija divdesmit viens gads. Māte Vecrīgā strādāja par sētnieci, bet tēvs četrdesmit pirmā gada divdesmit septītā jūnija rītā bija aizgājis bojā, kad vācieši ar smago artilēriju sāka apšaudīt Daugavmalu un pilsētas kvartālus. Drošs, pat pārgalvīgs puisis. Sevišķi izcēlās, kad uzbrukām Spilves aerodroma kara noliktavām. Komjaunietis. Māte droši vien viņu noslēpusi kaut kur Vecrīgas pagrabos. Viņa tos pārzina tikpat labi kā savu virtuvi. Arī tev, Pēter, ir izredzes palikt dzīvam, ja nu tikai arī nesatiksi … Un es nekādi nevaru jūs brīdināt. Tas varbūt ir pats briesmīgākais. Ojārs Bergs jūs tomēr var nejauši atklāt…

Nikolajs Scvastjanovs ir krievs. Neko daudz par viņu nezinu. Apmēram četrdesmit pieci gadi. Komunists. Artilērijas majors. Vienmēr kluss, nerunīgs. Par sevi stāstīja ļoti maz. Esot no Kalugas. Precējies. Trīs bērni. Gūstā saņemts četrdesmit pirmā gada jūlija sākumā, kad atkāpušies un desmit kilometrus aiz Cēsīm sācies spēcīgs tanku uzbrukums. Lielgabals sašauts. Kontuzēts. Mēs viņu un vēl divpadsmit ieslodzītos atbrīvojām četrdesmit pirmā gada ziemas sākumā. Nelielā karagūstekņu nometne ar vāju apsardzi atradās netālu no Spilves aerodroma — Gūtin- muižas mežā. Iekārtojām darbā vienā no Pārdaugavas mehāniskajām darbnīcām, kura atradās rūpnīcas «Omega» teritorijā. Tur vācieši remontēja tankus un smagās automašīnas. Nikolajs Sevastjanovs bija lielisks speciālists, un esmu pārliecināts, ka daudzi vācu tanki — varbūt tieši visasākā uzbrukuma brīdī — apstāsies. Viņš ir apbruņots. Skaidri zinu, ka viņš otrreiz dzīvs jūsu rokās nekad nenokļūs. Bet, kur

Nikolajs tagad varētu slēpties vai uzturēties, es patiešām nezinu.

Uldis Garkalns aizbrauca uz laukiem. Viņa māte strada vācu augstāko virsnieku tik iemīļotajā restorānā «Romas pagrabs» par viesmīli. Uldim Saldus apkārtnē dzīvo attāls radinieks, un tur jau kaut kā iekārtosies. Viņam ir tikai astoņpadsmit gadu.

—   Nezinu.

—   Tālāk. Mani vēl interesē, kā un caur ko jūs uzturējāt sakarus ar citām pagrīdes grupām vai partizāniem.

Klusēju.

Sādi sakari mums patiešām bija. Un tos uzturēju vienīgi es. Četrdesmit otrā gada pavasarī nodibināju kontaktu ar radošās inteliģences pretošanās grupu «Cīņa». Man bija sakari arī ar grupu, kura darbojās fabrikā «Vairogs», ar diversantu grupu «Nāve vācu okupantiem», ar pagrīdes organizāciju «Jaunie komu- nāri», kas galvenokārt nodarbojas ar aģitāciju un pretfašisma propagandu. Ar Sudmaļa un Rendenicka palīdzību, kuri pārstāvēja Padomju Latvijas partijas un komjaunatnes organizācijas, gribējām visas šīs grupas apvienot vienā. Tā būtu daudz labāk un efektīvāk vadīt un koordinēt visu pretošanās kustības darbību. Tika nodibināti arī pirmie sakari ar Oškalna partizanu štābu.

—   Nezinu. Šādi sakari vispār nepastāvēja. Mes darbojāmies pilnīgi patstāvīgi.

—   Tālāk. Es vēl gribu zināt — kas tūkstoš deviņi simti četrdesmit otrā gada trīsdesmitā decembra vakarā Operas apstādījumos nošāva šturmbanfīreru Ēriku fon Taubi?

Klusēju.

Šo latviešu tautas bendi nošāvu es. Mēs toreiz ilgi strīdējāmies. Vispirms bija priekšlikums nogalināt Ostlandes reihskomisāru gauleiteru Lozi, pēc tam Latvijas ģenerālkomisāru Dreksleru, Ostlandes SS, policijas un gestapo augstāko pavēlnieku SS ģenerāli Jekelnu, Latvijas pašpārvaldes ģenerāldirektoru Dan- keru vai, beidzot, oberšturmbanfīreru Oto Krauzi. Bet šiem vīriem tik viegli nevarēja tikt klāt. Šāda operācija prasītu ilgstošu un ārkārtīgi rūpīgu sagatavošanos. Bet laika bija maz. Mēs pēc iespējas ātrāk gribējām sarīkot šādu aktu, jo vācieši kļuva arvien nekaunīgāki, arvien nežēlīgāki, jau jutās kā pilnīgi latviešu tautas kungi un bendes. Vēl vairāk šo mūsu pārliecību nostiprināja ziņa, ka Prāgā čehu patrioti veikuši sekmīgu atentātu pret bijušo Vācijas impērijas galvenās drošības pārvaldes priekšnieku Ileid- rihu.

Izvēlējāmies Ēriku fon Taubi. Bijām lasījuši desmitiem viņa parakstītu pavēļu un spriedumu par izpildītiem nāves sodiem kaut mazākās aizdomās turētiem cilvēkiem. Tagad mēs viņam pašam piespriedām šādu sodu.

No Ulda Garkalna mātes uzzinājām, ka Taube bieži mēdz apmeklēt «Romas pagrabu». Gaidīju veselu nedēļu. Un tad beidzot trīsdesmitā decembra vakarā viņš nedaudz iereibis kāda virsnieka pavadībā iznāca no lepnā restorāna, pie Operas uz brīdi apstājās, it kā izšķiroties, uz kuru pusi iet, tad iegriezās apstādījumos, lai droši vien pa tuvāko ceļu dotos taisni uz savu rezidenci Reirnersa ielā. Sekoju. Sniga balts, pūkains sniegs. Priekšpēdējā diena šajā trakajā, drausmu un smagu pārdzīvojumu pilnajā četrdesmit otrajā gadā. Pēdējā… tev, šturmbanfīrer Erik fon Taube, — pēdējā. Noteikti.

«Halt!» cs klusi uzsaucu. Virsnieki apstājās un pagriezās pret mani. Rīgas gestapo priekšnieks bija ļoti garš, kalsns vīrietis. Pierē un pazodē dziļas grumbas. Šaurs, līks deguns. Patiešām kā maitu ērglis. Mugurā ādas mētelis ar siltu bebrādas apkakli.

Izšāvu. Uz sava valtcra biju uzmaucis trīs biezi adītus cimdus. Šāviena troksni tikko varēju sadzirdēt. Bez tam tieši tai bridi garām dardēdams pabrauca tramvajs. Izšāvu vēlreiz un nošāvu ari to otru virsnieku. Vēlāk izrādījās, ka tas bijis Ērika fon Taubes adjutants.

Apgriezos un nesteidzoties gāju prom. Man bija Rīgas pilsētas komandanta pašrocīgi parakstīta caurlaide, kura deva tiesības uzturēties ielās arī pēc komandanta stundas iestāšanās no divdesmit diviem līdz sešiem no rīta, jo strādāju pilsētas gāzes avārijas dienestā par uzraudzības inspektoru. Arī toreiz kreisajā rokā nesu mazu čemodāniņu ar instrumentiem.

Iegriezos Vecrīgā un pa tās šaurajām, pilnīgi tukšajam ielām aizgāju pie Pētera Vimbas. Tur pavadīju visu nākošo dienu un tur arī sagaidīju šo jauno — riebīgo četrdesmit trešo gadu.

Daudzu, ļoti daudzu cilvēku un droši vien arī savu nāves gadu …

Šo melno, melno, melno nodevības gadu.

— Es jums dodu trīs minūtes laika, — Oto Krauze sacīja un apsēdās aiz liela rakstāmgalda. — Pārdomām. Jums uz visiem šiem jautājumiem tomēr būs jāatbild. Es ceru, ka to izdarīsiet labprātīgi. Ar to jūs pats sev aiztaupīsiet dažas nepatīkamas stundas un dienas.

Tagad vajadzētu izslēgties. Pēc trīs minūtēm sāksies. Ja varētu pats sevi nohipnotizēt, pats sevi iemidzināt, neko nejust, neko nesaprast, neko nedzirdēt… Galvenais — neko nejust. Būtu labi, ja varētu iedzert tādas pašas zāles, kādas lietoja Rutku Tēva romāna «Bendes meita» galvenais varonis. Ja tādas būtu! Tās viņam pagatavoja kāds vecs vīrs no līķu taukiem un aknām, izkaltušiem zirnekļiem, pelniem, svaigām žurku asinīm un kaut kāda sakņu uzlējuma.

Vēl divas.

Vēl tikai divas minūtes. Sasodīti maz. Es dzirdu, kā rit sekundes. Es redzu, kā aiziet Laiks. Varbūt šis sīkās laika drupatiņas ir manas dzīves pēdējie mirkļi. Un tu tajos neko vairs nevari izdarīt. Vari tikai klusējot sēdēt un atcerēties šīs dzīves dažus mirkļus.

Un tagad vairs tikai viena.

Pēdējā.

Kamēr esmu vel pie skaidras apziņas, gribu no tevis, Lilij, vēlreiz izlūgties piedošanu. Es gribēju, lai Ojārs Bergs aizbrauc pie jums un pasaka, ka rūpnīcas «Vairogs» smagā automašīna, kas torīt devās uz Daugavpili, iebrauks Kārļos un jūs aizvedīs pie Martas tantes, Višķu Pabērzos. Kā reiz jau bijām runājuši. Atceries? Tur jūs būtu drošībā, tur jūs briesmu gadījumā varētu arī aiziet meža pie partizāniem. Bet tagad esat aizgājuši… Piedod. Man pašam vajadzēja braukt. Par mašīnu es uzzināju tikai pēdējā brīdī, pārmiju dažus vārdus ar šoferi, bet tieši tai diena man noteikti vajadzēja satikties ar Sudmaļa sūtīto sakarnieku. Tas bija ļoti svarīgi. Mums vajadzēja ciešākus kontaktus ar parlizāņiem. Mums vajadzēja ieročus un sprāgstvielas. Tas, ko spēja pagatavot Kārkliņš, bija daudz par maz. Ieplānojām uzspridzināt Rīgas pasažieru staciju, dzelzceļu, sarīkot vairākas diversijas Šķirotavā, uzspridzināt gestapo un Rīgas komandantūras ēkas un pēc tam, apvienojoties ar grupu «Nāve vācu*okupantiem» un saņemot speciālus papildspēkus no partizāņiern, uzbrukt Salaspils koncentrācijas nometnei un atbrīvot visus ieslodzītos … Tie bija pārdroši, dažbrīd pat fantastiski plāni, bet nešaubos, ka vismaz daļu no tiem mes katrā ziņā būtu realizejuši. Piedod, Lilij, un tu, Bi- rutiņ, un tu, Ansi. Varbūt vajadzēja pagaidīt … Jā. Tagad es to zinu noteikti. Un cik viss būtu vienkārši, ja mēs vienmēr zinātu, kas ar mums visiem notiks kaut rīt! Bet nekā! Kā viss šis drausmais laiks, tā ari katra atsevišķa diena ietīta biezā, pelēkmelnā miglā … Es tikai skaidri zinu vienu — nekad vācu fašisms nebūs latviešu tautas valdnieks, nekad tas nespes mūs noliekt pie zemes, nekad mušu tauta nepadosies. Nekad! Un nekad es vairs nebūšu laimīgs. Vienalga, vai šī ir mana pēdējā diena vai nejaušība un liktenis ļaus nodzīvot vēl gadu desmitus, — es nekad vairs nespēšu but laimīgs. Izslēgts. Jūsu nāves, šie melnie gadi, Berga nodevība un tas, kas ar mani tūlīt notiks, — neļaus.

Viss.

Laiks iztecejis. Es pāreju cita kvalitātē, citā substance. Sāku dzīvot arī ceturtajā, piektajā vai sestajā dimensijā. Platumam, garumam, augstumam pievienojas sāpes, ciešanas un vientulība. Mārtiņa Zara vairs nav.

Ir tikai Klusais.

Manu dīvaino likteni… Nē, nē, smaidīt nevajag! Tagad jau vairs nevajag!

11

—   Cik tad ārsti tagad saņem? — Jānis Rozītis painteresējās.

—   Ne sevišķi daudz, — Ansis atbildēja. — Atkarīgs no slodzes un ieņemamā amata. Man pirmajā laikā būs kaut kas ap simtu.

—   Diez kas nav… — Namatēva seja savilkās skābā grimasē. — Mums uz būvēm katrs mūrnieks nopelna daudz vairāk. Nu, bet vēlāk?

—   Papu, vai tad tas ir tik svarīgi? — Inese pārmetoši paskatījās uz tēvu.

—   Ir svarīgi, ir! — Jānis Rozītis nepiekrita. — Dzīvē nauda ir pats svarīgākais, un visi tie liekuļo, kuri apgalvo, ka viņu dzīvē naudai nav nekādas

nozīmes. Ir! Bez naudas ne soļa! Pat kastīti sērkociņu tu nevari dabūt par velti, nemaz jau nerunājot par to pašu maizīti, par drēbēm, māju vai mašīnu.

—    Bez mājas un mašīnas var arī iztikt, — Ansis sacīja. — Man, piemēram, tās nemaz nav vajadzīgas.

—    Protams! — Jānis ironiski iesaucās. — Var iztikt arī bez kurpēm un skraidīt plikām kājām! Nē, jaunais cilvēk, nē! Naudiņai jābūt, jāprot to nopelnīt un jāprot to taupīt! Tagad tu esi vēl jauns, tagad tev prātā tikai mīlestība, bet gan jau to vēlāk pats sapratīsi!

Gaitenī atkal bija dzirdams skaļš troksnis, tad strauji atvērās durvis, un istabā ienāca Ivars Dambis ar Kārli. Ivars bija ģērbies tumši zilos «Milton» firmas džīnsos un spilgti sarkanā japāņu neilona jakā. Abi nostājās netālu no durvīm un drūmi blenza uz Ansi un Inesi.

—    Vai tad labvakars nav jāsaka? — Jānis dusmīgi uzkliedza.

—   Sveiks! — Kārlis tikko saprotami noņurdēja, bet Ivars izstiepa labo roku un radīja uz Ansi.

—    Šis jau gan laikam ir sasveicinājies? Izskatās tāds ļoti inteliģents.

Inese uztrūkās kājās un ātri pieskrēja pie sarkanā jakā tērptā puiša.

—   Un ļoti žēl, Ivar, ka tu tāds neesi.

—    Negribu būti — viņš nikni noskaldīja. — Es būšu tāds, kāds esmu! Kādu mani pazīst visa Vecrīga!

—   Lūdzu, ej prom!

—    Bet šis paliks, jā? Tā tu turi vārdu, jā? — Ivars patiešām bija pārskaities. — Tu laikam esi jau aizmirsusi, ko man solījies?

—  Apklusti! — Inese pavēlēja.

—    Tu laikam esi aizmirsusi, — Ivars nerimās, — ka es tev biju pirmais vīrietis, ka es tev …

Inese sašutumā iecirta pliķi un nicīgi noteica:

—  Vīrietis …

—   To tu man vēl pieminēsi! — Ivars draudēja.

—  Un tas tur arī! Viņš dzīvs no šejienes laukā neizies! Es viņu sagriezīšu šķēlītēs!

Beidzot Jānis Rozītis, kurš visu laiku klusēdams bija noklausījies šo strīdu, tāpat klusēdams piecēlās, piegāja pie Ivara, satvēra aiz spožās japāņu jakas, strauji apgrieza un gandrīz mešus izmeta laukā pa durvīm. Kārlis satrūkās un pamanījās pazust pats.

—   Es savās mājās neko tādu necietīšu! — Jānis nokliedza pakaj. — Ja gribi, atnāc un ar Inesi izrunājies godīgi! Bet tagad vācies! Pazūdi!

Varēja dzirdēt, kā gaiteņa galā noklaudz ārdurvis, un Jānis Rozītis atgriezās pie galda.

—   Ar viņu vajag tikai šitā! — viņš mazliet aizelsies paskaidroja. — Ivars prot cienīt spēku! Bet kurš gan to neprot! It sevišķi tas krasi izpaudās kara laikā.

—  Jūs esat karojis? — Ansis uzprasīja. Viņu šis nelielais incidents ne mazākā mērā neuztrauca.

—   Un kā vēl! — Jānis lepni iesaucās. — Frontē bija daudz vieglāk, lai nu stāsta ko stāstīdami! Bet es cīnījos tieši starp fričiem — pagrīdē. Tepat Rīgā, un kuru katru brīdi tevi varēja nožmiegt, katru minūti varēji nokļūt gestapo nagos. Un beigu beigās gandrīz visi mūsējie arī aizgāja bojā … Dažs krita aresta laikā, citi partizāņos, bet daudzus nogalināja gestapo … Arī mūsu toreizējo vadītāju Kluso. Viņu vēlāk nošāva Salaspilī… Jā …

Pēc tam Jānis Rozītis visiem piepildīja glāzes un paberzēja acu plakstiņus.

—   Lai viņiem vieglas smiltis!

Visi izdzēra, un brīdi istabā atkal valdīja auksts, nepatīkams klusums.

—  Jā, bet Klusais tomēr varēja izglābties, — Jānis iesilis turpināja stāstīt. — Vācieši arestēja viņa sievu

un divus bērnus un pateica, lai viņš pats piesakās gestapo, tad sievu un bērnus palaidīšot vaJa, bet Klusais neatnāca … Tai pašā dienā sievu un abus bērnus … nošāva, vai? Bet beigti bija.

—        Par ko? — Inese šausmās gandrīz iekliedzās. — Par ko, papu?

—       Viņi bija ķīlnieki, — tēvs savai meitai mierīgi izskaidroja. — Vienīgi Klusais tos varēja izglābt. Bet neglāba. Vēlāk viņu tomēr noķēra, un tāpat beigas vien bija. Bet varēja vismaz mēģināt sievu un tos bērnus … Viņi bija nevainīgi.

—        Bet vai tad tas Klusais bija vainīgs? - Ansis skaļi uzprasīja un juta, ka viņu visu pārņem kaut kāds dīvains satraukums.

—   No vāciešu viedokļa — jā! - Jānis Rozītis teica.

—        No vāciešu! — Ansis sašutis iesaucās. — Bet kādēļ tad jaskatās ar vāciešu acīm? Skatieties no Klusā viedokļa! Vai friči būtu turējuši vārdu? Būtu? Vai viņiem kāds varēja ticēt?,

—       Jūs mani būsiet nepareizi sapratis … - - Jānis Rozītis, mazliet nobijies, klusi sacīja. - Es gribēju teikt… pavisam citādi. . .

—        Izbeidziet! — Inese palūdza. — Vai tiešam šovakar jārunā par karu?

—       Būs par to Kluso jāuzprasa tēvam, — Ansis sacīja. — Varbūt arī viņš zina šo gadījumu.

Jānis Rozītis satrūkās un uzmanīgi paskatījās uz jauno dakteri.

—  Jūsu tēvs … Kā tad viņš to varētu zināt?

—    • Viņš arī vācu okupācijas laikā darbojās vienā no pagrīdes grupām.

Jānis Rozītis jutas loti pārsteigts.

—   Jā?

—       Ja, — Ansis drūmi apstiprināja, - un nodevības dēļ nokļuvis gestapo. Izgājis drausmīgu spīdzināšanas elli, aizvests uz nošaušanu, šauts un tomēr palicis dzīvs …

Jāni Rozīti lēnām, bet neatlaidīgi sāka pārņemt baismas, un viņš neskanīga, viegli dreboša balsī jautāja:

—- Kā viņu sauc?

- Mārtiņš Zars.

Jānis Rozītis nodrebēja no matu galiem līdz papēžiem, viņš visu saprata, tikai nekādi to nespēja apjēgt. Tas nekādi nevarēja iegulties viņa smadzeņu krokās. Oberšturmbanfīrers Oto Krauze viņam toreiz taču skaidri un gaiši pateica, ka Mārtiņam Zaram Salaspils koncentrācijas nometnē izpildīts nāves sods. Tātad notikusi kļūda. Brīnums. Vai nu Klusais patiešām kaut kādā neticamā kārtā tomēr nav nošauts, kam grūti ticēt, vai tā ir vienīgi sagadīšanās, ka šā puiša tēvu arī sauc par Mārtiņu Zaru. Drīzāk tā. Jā. Un tomēr būtu bijis labāk, ja es neko nebūtu stāstījis. Neko! Kāds velns mani dīdīja vārstīt muti! Bet mieru, tikai mieru! Nē! Tā būtu vistīrākā fantastika, ja Mārtiņš Zars-Klusais būtu vēl dzīvs! Ne! Brīnumi taču nenotiek! Viņš sen jau ir sapuvis. Bet šis puika mani pamatīgi nobiedēja. Es jau to visu biju gandrīz vai aizmirsis. Un tomēr būs labāk, ja tagad pazu- dīšu.

Viņš nenocietās vēl nepajautājis:

—   Kur jūsu tēvs strādā?

—  Vefā pie elektriķiem. Viņš tur ir meistars.

Jānis Rozītis nobāla, un viņa aizdomas atkal pastiprinājās. Pareizāk sakot, viņš tanī pašā mirklī saprata, ka Mārtiņš Zars ir dzīvs.

Reti, pavisam reti, bet dažreiz brīnumi tomēr noliek. .. Un Jānis Rozītis smagnējiem soļiem virzījās uz durvju pusi.

—   Es nu, bērni, iešu … Palieciet divi vien. Ko jūs tā kopā ar mani — veci. Iedzeriet, parunājiet.

Inese tūlīt piecēlās un maigi saņēma Ansi aiz rokas.

—   Nāc! Es gribu tev parādīt savu istabu.

Ansis piecēlās, un viņi iegāja blakus telpā. Tajā atradās divi grāmatplaukti, plats dīvāns ar vairākiem lieliem spilveniem, neliels spogulis un tualetes galdiņš, trīs atpūtas krēsli un pie sienām vairākas gleznas. Dzeltens, ne pārāk spilgts apgaismojums. Visa šī istaba un telpas iekārtojums izstaroja siltumu, mājīgumu un mieru. Šī telpa bija kā radīta atpūtai vai mīlestībai. Šī būtu lieliska vieta jaunlaulāto medusmēnesim.

—   Piedod, Ansi! — Inese klusi sacīja.

—   Par ko?

—   Nedomā, ka mums ar Ivaru …

—   Tagad es domāju pavisam par ko citu.

—   Es gribu, lai tu domātu tikai par mani.

—   Tu to Ivaru vēl mīli?

—   Nē. Viņš mīl mani.

—        Vēl viens, — Ansis.nicīgi teica, — kas mīlestību mēģina iekarot ar dūrēm, kad to nevar izdarīt pat ar lielgabaliem.

—        Tu šovakar nedrīksti no šejienes iziet! — Inese neslēpa satraukumu. — Ivars tevi noteikti gaidīs!

—   Tieši tādēļ es iešu.

—        Nē, Ansi, es tevi lūdzu — paliec! Viss kas var gadīties. Tu vēl Ivaru nepazīsti!

—        Tieši tādēļ es iešu, — Ansis nopietni atkārtoja. — Kādreiz taču jāiepazīstas.

Inese viegli apvija rokas ap puiša kaklu un maigi ieskatījās acīs.

—   Es tev patīku?

—   Jā.

—   Ļoti?

—   Jā, Ines.

—   Es gribu tev patikt. Saproti?

—  Jā.

—   Es gribu, lai tu šovakar domātu tikai par mani un nekur neaizietu. Saproti?

—  Jā.

—   Es gribu, lai tu šovakar mani mīlētu.

Inese aizgāja līdz atpūtas krēslam, novilka kleitu un atgriezās atkal pie Anša.

—   Pārējo tu pats … — viņa čukstus sacīja.

12

Tā telpa vairāk atgādināja slimnīcas palātu vai kādu ķīmijas laboratoriju. Baltu flīzīšu sienas, iepelēka klona grīda ar atvērtu kanalizācijas caurules galu, šaura, ar melnu ādu apvilkta kušete un koka sols, stikla plaukti, uz kuriem atradās visdažādākie ķirurģiskie instrumenti, no griestiem nokarājās vairākas rupji savītas virves, āķi, netālu no durvīm stāvēja neliela elektriskā krāsns, bet telpas pretējā kaktā kādas dīvainas konstrukcijas krēsls …

Bez manis un oberšturmbanfīrera Oto Krauzes šai telpā ienāca vēl trīs spēcīga auguma jauni cilvēki. Vienu es pazinu uzreiz — tas bija buržuāziskās Latvijas un arī vācu okupācijas laikā ļoti pazīstamā Rīgas Operas solista dēls. Kā uzzināju vēlāk — otrs bija SS leģiona virsnieks, bet trešais — pirms kara populārs sportists.

Viņi rokās uzvilka boksa cimdus un sāka sist. Katrs otrais vai trešais sitiens mani notrieca no kājām, un cs ar galvu atsitos vai nu pret sienu, vai grīdu. Galvā viss dunēja, džinkstēja, un biju pamatīgi apdullis. Griesti, sienas, grīda un sejas griezās ātrā, krāsainā virpulī… Pēc tam dzirdēju Oto Krauzes balsi:

— Kur atrodas tipogrāfija, kā un caur ko uzturējāt sakarus ar citām grupām, un kur pašlaik atrodas pārējie jūsu līdzdalībnieki?

Izspļāvu asiņainas siekalas, un atkal griesti, sienas un grīda gāzās man virsū …

Tad mani izģērba pilnīgi kailu un noguldīja uz melnās kušetes. Tai blakus netālu 110 grīdas atradās roku dzelži, un es tiku pieslēgts. Nevarēju vairs pakustināt ne rokas, ne kājas. Uz muguras tika uzklāts karsts, vārošā ūdenī samērcēts dvielis, un viņi sāka sist ar visdažādāko veidu pletnēm. Ar «kaķi» — divpadsmit ādas sloksnes, un katrai galā neliela svina lode. Ar «rīvi» — plata ādas loksne, kurā iestiprinātās simtiem sīku, asu nagliņu. Ar «cēzaru» — bieza ādas caurule, kas piepildīta ar smiltīm vai tērauda skrotīm. Ar «mīlulīti» — no tērauda vai dzelzs vadiem savīta slota.

«Kur atrodas …»

Atsevišķus sitienus nejutu. Bija tikai tāda sajūta, it kā šai telpai būtu iebrukuši griesti un tie tagad man uzgāzušies virsū.

«Kur atrodas …»

Pēc tam mani piecēla un aizveda pie tā dīvaini konstruēta krēsla … Muguras atzveltne tika nolaista zemāk, un viņi ap manu kaklu apmeta vieglu dzelzs ķēdīti, ta ka galvu nevarēju pacelt — redzēju tikai pelēkos griestus un mazu gabaliņu no loga. Krēsla apakšējā daļa tika pacelta un pie tās pieslēgtas manas kājas.

«Kur atrodas …»

Viņi ar tērauda stieņiem sāka sist pa kāju pēdām. Tagad es sajutu katru sitienu, katru metāla pieskārienu, katrs sitiens neticami spēcīgi atbalsojās tieši smadzenēs.

Gar acīm viss satumsa, varēju tikai redzēt spožas ugunis, spilgtus zibens uzliesmojumus — manā galvā dega milzīgs ugunskurs . .. «Kur atrodas …»

Tad pamazām sāku zaudēt samanu. Ugunskurs lenārri izdzisa. Palika tikai kvēlojošas ogles. «Kur pašlaik atrodas …» «Kur pašlaik . . .» «Kur…» atrodas. . . pašlaik… kur…

balts sniegs

ledus

sniegs

aizsalusi jura jūru dodiet dzert

aizsalušu jūru

ūdeni

sausu

sausu

sausu

ūdeni

dzert

tur

nedrīkst

peld

debess

putns

mākonī

tava seja peld

sasalusi

sasalušas acis

redz

tavi mati

Birutiņ

pļava peld zivis tavās acīs

Samaņu atguvu tikai tad, kad viņi man bija uzlējuši vairākus spaiņus auksta ūdens.

Atsprādzēja no krēsla un aizveda pie koka sola.

—   Vēl nepārdomājāt? — Oto Krauze pavaicāja.

«Nē,» es gribēju teikt, bet nespēju izrunāt ne varda.

Viņi stāvēja pie loga un smēķēja.

Atpūtās.

Tas katrā ziņā ir smags darbs — visu laiku sist. Arī man sagribējās uzsmēķēt, un es jau gribēju viņiem palūgt kādu papirosu, kad Oto Krauzem tas pašam ienāca prātā. Viņš nostājās man blakus un pasniedza cigareti. Iedeva uguni. Dūms bija viegls un salds.

—        Runājiet, — Oto Krauze sacīja. — Izstāstiet visu. Nepiespiediet mūs būt tik nežēlīgiem.

—        Es neko vairāk nezinu, — ar grūtībām atbildēju. — Neko.

Sis oberšturmbanfīrers Oto Krauze bija ļoti laipns cilvēks. Joprojām mani uzrunāja ar «jūs» un atļāva nosmēķēt cigareti līdz galam.

Tiku noguldīts uz sola un pie tā atkal piesprādzētas rokas un kājas. Laikam paredzot, ka tūlīt sākšu drausmīgi kliegt, muti aizsēja ar to pašu slapjo dvieli. Elpot kļuva neizsakāmi grūti. Pec tam viens no viņiem paņēma skalpeli un no pleciem

kur pašlaik atrodas līdz jostas vietai

kur pašlaik atrodas sāka šaurās strēmelēs

kur pašlaik atrodas griezt ādu,

kur atrodas

zivis peld

pēc tam ar nelielu instrumentu, kas atgādināja

kur pašlaik atrodas mazu grābeklīti, kur atrodas

sāka šīs sagrieztās, sasistās ādas loksnes plest no manas muguras …

Drausmīgi kliedzu. No elpas trūkuma un neiedomājamām sāpēm kļuvu zils. Viss ķermenis raustījās mežonīgās konvulsijās. Acis izspiedās uz āru, un šķita — tas tūlīt izkritis no acu dobumiem.

Dvielis tika spēji norauts.

—   Runājiet! — oberšturmbanfīrers Oto Krauze kliedza. — Runājiet! Izstāstiet visu! Kur pašlaik atrodas slepenā tipogrāfija, kā uzturējāt sakarus, kur slēpjas pārējie jūsu līdzdalībnieki! Runājiet!

Es kāri sevi rāvu gaisu un iedomājos, cik pašlaik būtu labi, ja varētu nomirt. Lai viņi atkal paņem savus dzelzs stieņus un man sadragā galvu. Un tad būs beigas. Viss. Beidzot būs beigas.

Bet nē. Viņi atkal aizsmēķēja, ievilka dažus dūmus, un visi četri savas degošās cigaretes nospieda uz manas asiņojošās miesas …

Vēlreiz viss ķermenis sāka drebet, raustīties un plosīties mežonīgās konvulsijās, un es ar visu spēku gribēju atrauties no šā zemā koka sola un lidot, lidot, lidot, aizlidot! Kaut tikai metru tālāk, kaut tikai dažus centimetrus, kaut pāris milimetru tālāk no viņu pirkstu un cigarešu galiem …

Gar sāniem uz pelēkās klona grīdas lēni pilēja sadegušas asinis .. .

—   Labi, — Oto Krauze neapmierināts sacīja. — Šodien pietiks. Varēsiet līdz rītdienai vēl visu pārdomāt.

Atnāca Rīgas Centrālcietuma vecākais uzraugs Elmārs Zariņš, iesaukts par Bendi, un pa garo trešā korpusa gaiteni mani aizvilka līdz deviņdesmit astotajai kamerai. Tagad tā bija pilnīgi tukša. Tur vairs neatradās ne lāva, ne spainis, ne galdiņš. Absolūti

tukša. Vienīgi visa kameras grīda bija nobērta ar biezu sāls kārtu .. .

Un jau pēc dažām minūtēm es atkal sāku kliegt.

Es ar savām sasistām, asiņainām kāju pēdām …

Es ar savu noplēsto, asiņojošo muguru …

Un tad ar drausmīgu izmisumu sāku apskaust mušas, odus, skudras un visus zirnekļus, kuri prot un spēj ātri rāpot pa sienām …

Es alku pārvērsties par mušu, odu, skudru vai jebkuru zirnekli. Es tikai negribēju būt cilvēks.

Un tad ar drausmīgu izmisumu sāku apskaust balodi, kaiju, zvirbuli, vārnu, visus putnus, kuri prot lidot un aizlidot. Kameras logs ir pietiekami liels.

Un tad ar drausmīgu izmisumu sāku apskaust lauvu, tīģeri, degunradzi un ziloni. Tie spētu uzlauzt šīs sienas, tie spētu sadragāt šīs durvis. Es apskaudu visus zvērus un gribēju kļūt par jebkuru no tiem.

Es tikai negribēju būt cilvēks.

Es gribēju kļūt lode vai tanks.

Es tikai vairs negribēju būt cilvēks.

Gribēju kļūt auksts, nejūtīgs metāla gabals.

Tikai negribēju būt cilvēks.

Es līdz izmisumam vairs vispār nevēlējos būt.

Kļūt atkal par zemi, pārvērsties par mākoni gaisā, putekli, jūras putām, uzziedēt par sarkanu magoni uz Lilijas, Birutas un Anša kapa …

Būt cilvēkam ir pārāk smagi, pārāk nežēlīgi.

«Cilvēks — tas skan lepni!»

Piedod, dižo humānist Maksim Gorkij!

Pašlaik … pašlaik …

Cilvēks — tas skan riebīgi…

Bija pagājusi apmēram stunda. Sarāvies tupēju kameras kaktā un viss degu … Un visu laiku domāju, kaut nu ātrāk, kaut nu ātrāk, ātrāk varētu sadegt. ..

Beidzot acu priekšā atkal nostājās balta migla, balts sniega lauks. Un es tajā pazudu.

Atjēdzos, kad mani kāds bija apsēdinājis uz lāvas un deva dzert.

Ieraudzīju jaunu, atklātu seju.

—   Dzer! Dzer tukšu!

Tas bija jauns puisis cietuma uzrauga tērpā.

—   Dzer!

Un viņš manu muguru apklāja ar vēsā ūdeni samērcētu dvieli. Uguns mitējās. Palika vienīgi sāpes.

—        Es būšu tavas kameras uzraugs, - jaunais puisis sacīja. — Tu tagad atrodies divdesmit pirmajā. Atceries — divdesmit pirmajā. Pēc stundas es atnākšu atkal. Guli uz vēdera!

Viņš atnāca ātrāk. Nomainīja asiņaino dvieli pret jaunu. Atnesa kaut kādu bezgaršīgu zupu. Centos visu apēst.

—   Paldies, — es tikko dzirdami teicu.

—        Neāksties! — Uzraugs atmeta ar roku. — Vēlāk es mēģināšu sadabūt ihtiola ziedi. Dauzījuši viņi tevi pamatīgi. Noplēsuši visu ādu. Bet nekas, draudziņ, pēc nedeļas es tevi dabūšu uz pekām. Vecākais uzraugs Zariņš divas nedēļas nebūs. Rīt aizbrauc uz Baltkrieviju, kur varonīgā cīņā pret partizāniem kritis viņa vecakais dēls. Tā ka turies! Šonakt guli tikai uz vēdera! Vēlāk es dvieli noņemšu. Lai pa nakti apžūst un sāk jau pievilkt. Tā ja.

—   Ka tevi sauc? — es uzprasīju.

—        Eh, vai nav vienalga? — viņš iesaucās. — Zigurds Priede, tā, redz, sauc.

—   Tu esi labs.

—       Eh, ko tu! Labs, slikts… Slikts! Es pārkāpju dienesta reglamentu! Redz, tā, draudziņ! Slikts!

Un Zigurds Priede aizgāja.

Pēc dažiem mirkļiem es atkal iegrimu liela, liela

Sāpē.

Oberšturmbanfīrers Oto Krauze mani pratināja veselu nedēļu pēc kārtas. Katru dienu. Neko neteicu. Neko nepasacīju. Un tikai tad, kad radas nopietni draudi manai dzīvībai, viņš lika mieru. Ļāva atpūsties. Es viss biju viens liels, jēls, asiņojošs gaļas gabals … Laipnais oberšturmbanfīrers Oto Krauze bija tik laipns, ka pat pavēlēja mani ievietot cietuma lazaretē …

Labais, cēlais un žēlsirdīgais bende …

13

Ansis Zars sēdēja savā istabā un pāršķirstīja lekciju pierakstus. Ārēji viņš vienmēr bija ļoti mierīgs un nosvērts. Nekad nepazina bailes. Nekad nebija slimojis. Un bija apveltīts ar lielu fizisku spēku. Pēc ārējā izskata viņš nebija ne skaists, ne neglits. Normāla izskata puisis, bet meitenēm viņš tomēr patika. Un arī pats pēc rakstura un temperamenta nebūt nebija nekāds svētais vai askēts, kurš bēg vai izvairās no daudzajiem dzīves vilinājumiem… Viņš bieži gāja uz studentu ballēm, un bieži radās īslaicīgi jūtu uzliesmojumi, īslaicīgi piedzīvojumi un aizraušanās. Bet viņš nekad nevienai meitenei nebija melojis, nekad nevienai meitenei vai sievietei neko nebija solījis. Viņš vienmēr bija rīkojies un uzvedies kā jebkurš daudzmaz godīgs vīrietis, kurš vēl nedomā savu dzīvi saistīt ar kādu konkrētu sievieti. To, ko vīrietis parasti vēlas no sievietes, viņš dabūja arī bez meliem, tukšiem solījumiem vai izlikšanās …

Bet tagad Ansis juta, ka varbūt ir pienācis tas mirklis… Viņš neglābjami juta, ka ir iemīlējies

Inesē un ka tas ir nesalīdzināmi nopietnāk par visiem viņa iepriekšējiem piedzīvojumiem. Ansis saprata, ka tas nav tikai īslaicīgs kaisles uzliesmojums, jo tad jau tam vajadzēja apdzist tūlīt pēc viņu pirmās nakts … Bet nē. Tieši otrādi. It sevišķi vēl tādēļ, ka ne tā nakts, ne Inese nesagādāja gandrīz nekādu prieku vai baudu. Bija tikai pamatīga vilšanās. Jā, Inese vairs nebija nevainīga, bet gultā tomēr uzvedās tik nemākulīgi kā jauna skolniece. Viņa gan centās, sākot jau ar izģērbšanos, notēlot daudz pieredzējušu sievieti, bet nekas no tā neiznāca. Gultā neko nenoslēpsi, neapmānīsi. Katra ķermeņa kustība, katra rīcība, katrs vārds un pat dziļāks elpas vilciens ir ļoti patiess, jo gandrīz vienmēr tic ir neapzināti. Ne jau par velti saka, ka cilvēks nekur nav tik patiess kā mīlestībā.

Un tagad tā beidzot atnākusi. Ansis Zars vienīgi nopriecājās, ka tā neatskrēja dažus mēnešus agrāk — eksāmenu laikā.

Bet Inese ir malacis. Viņai šī mīlestība atnāca tieši iestāju pārbaudījumu brīdī. Un tomēr Inese izturēja. Viņa visus eksāmenus nolika uz pieci. Pat ķīmiju. Var būt, ka tieši mīlestība palīdzēja. Varbūt šis bija viens no tiem retajiem gadījumiem, kad mīlestība palīdz, nevis traucē, kad mīlestība nevis satricina, izārda vai pat izposta dzīvi, bet gan dara to stiprāku vai rada pilnīgi no jauna.

Inese par katru cenu, ar apbrīnojamu neatlaidību, pat ar kaut kādu drūmu izmisumu gribēja kļūt par ārsti. Viņa, gatavojoties eksāmeniem, pārtrauca pat satikties. Viņa Ansi vienkārši padzina.

«Es gribu kļūt ķirurgs, tāpat kā tu. Es vēlāk gribu kopā ar tevi strādāt. Es gribu kopā ar tevi dzīvot. Bet tagad ej un pazūdi! Nerādies! Citādi man vajadzēs domāt tikai par tevi un ne par ko citu. Palīdzi man!»

Un tagad Inese Rozīte ir uzvarējusi.

Viņi abi ir uzvarējuši.

Bet nekas jau nav beidzies. Viss tikai sāksies. Un priekšā būs vel daudzi, daudzi eksāmeni . . . Paši grūtākie, visnopietnākie. Par tiem vairs neviens atzīmes neliks. Neizturēšanas gadījumā jums būs jāmaksā ar negulētām naktīm, uztraukumiem, sāpēm un bēdām, vientulību un vilšanos, ar savu vai citu dzīvi un varbūt pat dzīvību …

Turieties, zēni! Lai jums labi veicas! Es par jums abiem turēšu īkšķi.

Patiesībā tas taču tikai tāds sīkums vien ir — uzvarēt dzī\ i . . .

Istabā ienaca Biruta. Viņa bija skaista slaida auguma tumšmate. Divus gadus jaunāka par Ansi. Studēja universitātes Žurnālistikas fakultātē, bija sporta meistare mākslas vingrošana, mīlēja labi ģerbties un līdz sirds dziļumiem neieredzēja vājus, gļēvus un neuzņēmīgus cilvēkus. Pašlaik bija pārgājusi piektaja kursā un vēl atradās mācību praksē.

Viņa pārsteigta paskatījās uz brāli.

—       Joprojām zubries? Tev vēl pa šiem sešiem gadiem nav apnicis?

—       Kā redzi, māsiņ. Jāatsvaidzina atmiņa. Man taču jau pēc nedēļas jābrauc uz Valmieru.

—   Bail?

—   Ne, bet ta savadi ir.

—   Kas tur ir galvenais ārsts?

—   Laucis.

—   Un kāds ir?

—        Ta nekas. Šķiet tīri lāga vīrs. Vēl jauns. Vienīgi izskatas tāds stipri iedomīgs.

—   Droši vien ir par ko.

—        Lai ari ir. Tamdēļ jau nevajag tūlīt celt degunu gaisā.

—        Ja ir par ko, tad var arī cclt! Lai uz zemi skatās tie, kuri neko nespej!

—   Bet ko tu pati spēj?

Neko! Tādēļ jau arī neskatos gaisā, bet grāmatās!

—   Kas tev jādara?

—       Jāraksta apskats «Jaunieša tēls latviešu padomju jaunākajā literatūrā». Varēšu izrakstīties pēc sirds patikas.

—        Nez vai nu tik viegli varēsi. Es droši vien neuzrakstītu. Cik tad mums vispār ir tās literatūras par mūsdienu jaunatni?

—        Kaut kas jau ir. Pamatā ņemšu Andreja Dripes daiļradi.

—   Tad tik pūcē vaļā! Viņš raksta tīri pieklājīgi.

Patiesi, brālīt, galvenais — patiesi! Tu nezini,

kur ir «Pēdējā barjera»?

—   Kaut kur jau tepat vajag būt.

Biruta piegāja pie lielā grāmatplaukta un vērīgi ar acīm tam pārbrauca pāri.

—   Atradu!

—   Parlasīsi vēlreiz?

—   Gandrīz.

—   Kur tev tagad vajadzēs iet praksē?

—   Uz «Literatūru un Mākslu». Mazliet baigi.

—  Kādēļ?

—        Kā nekā rakstnieku un mākslinieku avīze. Tāda solīda. Ne tā kā «Darba Balss» vai «Sports».

Tad tev jau tur ir īstā vieta! Pati arī pēdējā laikā kļūsti tāda solīda, daudz nosvērtāka.

Biruta iesmējās.

—   Vecums, brālīt, vecums!

—   Kā klājas Jurim? Kāpēc vairs nepiekāpj?

—        Aizņemts. Sāk jau strādāt pie diplomdarba. Braukā pa visādām rūpnīcām.

—   Kā tev ar viņu īsti ir? Viss kārtībā vai dēlis?

—   Kārtībā! Bet kā pašam?

—   Laikam jau labi.

—   Skaidri nemazām nezini?

—   Zinu.

—   Tu biji mu|ķis, ka atstāji Viju.

—        Nē, Birutiņ, tas nepavisam nav tā. Es viņu neatstāju. Tā vienkārši sanāca gandrīz pats no sevis.

—   Nevis vienkārši, brālīt, bet diezgan riebīgi.

—       Var jau būt, — Ansis domīgi sacīja. — Bet vai tad pirmajai mīlestībai vienmēr jāturpinās visu mūžu? Tā bija tikai aizraušanās. Tiesa, daudz spēcīgāka un ilgāka par citām, bet diemžēl tikai aizraušanās.

—        Nebija gan! — Biruta iesaucās. — Nevajag apmānīt pašam sevi! Tā tikai pamatskolas skolotāji mums teica, ka jaunībā nekādas mīlestības neesot. Muļķības! Ko tās vecmeitas zina! Pavisam īsti un patiesi var mīlēt vienīgi jaunībā. Un tikai! Un tikai pirmo reizi! Tā vienmēr ir tā visīstākā. Vēlāk noteikti sākas gan pieradums, gan izlikšanās, gan tieši šī aizraušanās. Pieaugušie viens otru droši vien mīl vairāk ar pieredzi, ar rutīnu nekā ar patiesām jūtām.

—   Vai tad tu joprojām vēl domā, ka esam bērni?

—        Nē, brālīt, par lielu nožēlu — nē. Un tamdēļ mums arvien grūtāk un sarežģītāk sāk iet.

—   Paši vien jau sarežģījam.

—   Protams! Kas tev lika pamest Viju?

—   Neviens. To es izdomāju pats.

—   Un ko Inese? Arī mīl?

Ansis domīgs klusēja.

—   Viņa tevi mīl?

—       Jā, - Ansis beidzot atbildēja. — Vismaz tam ļoti gribētos ticēt.

—   Un ko viņas senči? Kādi tie ir?

—       Vecais tā vēl nekas, bet muteri nevaru ciest. Gluma kā zutis un baigi aprobežota.

—   Toties turīgi!

—       Jā, par naudas trūkumu gan viņi laikam nekad nesūdzas. Langstiņos māja ar dārzu, bet Rīgā liels dzīvoklis. Vēl jaunā volga.

—   Vai tad Ineses tēvs strādā par ministru?

—        Nē. Bez tam man šķiet, ka ministri tik labi nemaz nedzīvo. Ineses tēvs ir kādas celtniecības pārvaldes priekšnieks.

—       Tad jau nav nekāds brīnums, ka var tikt pie mājas!

—       Viņš piedalījies arī karā, bijis pagrīdnieks vai izlūks kā mūsu tēvs.

—        Un, bez šaubām, to lieliski prot izmantot! — Biruta iesaucās. — Droši vien vairāki ordeņi, un tagad liels priekšnieks! Bet kādēļ mūsu tēvs ir tikai vienkāršs strādnieks?

—   Viņš ir meistars.

—        Nu kāda tur starpība! — Biruta novicināja rokas. — Tas pats strādnieks vien ir! Bet vai nevarēja būt direktors? Vai vismaz ceha priekšnieks? Vai viņš nav karojis? Vai arī viņam nav ordenis? Ir! Bet negrib! Ko līdzēja atbrīvot visu Eiropu, izcīnīt brīvību, ja tagad viņš pa šiem ilgajiem gadiem nespēj sev izcīnīt vismaz jaunu dzīvokli jaunā mājā! Un jāstrādā tas pats melnais darbs kā pirms kara!

Tieši tai brīdi klusi atvērās durvis, un istabā ienāca Mārtiņš Zars. Viņš lēni piegāja pie meitas un maigi uzlika roku uz meitenes galvas.

—        Nedusmo, meit, — viņš mazliet skumji sacīja. — Es visu dzirdēju.

—   Bet vai tad tā nav, tēv?

—   Ir, meit, ir, — Mārtiņš nogurušā balsī piekrita.

—   Nu kādēļ tu esi tik neuzņēmīgs? — Biruta uzprasīja. — Vai tad tiešām tu neesi pelnījis neko labāku?

—   Nezinu, meit, — Mārtiņš atteica un apsēdās uz dīvāna gala. — Bet, atklati sakot, es neko arī labāku negribu. Es strādāju to darbu, kas man patīk un ko cs labi protu. Tas dod man gan prieku, gan apmierinājumu. Un mums visiem ir gan jumts virs galvas, gan uz galda vienmēr bijusi maize. Ko tad vel, meitiņ?

—   Bet vai tad tadeļ bija vērts karot? — Biruta gandrīz sašutumā iesaucās. — Vai tādēļ tev bija vērts stāties partijā, lai uz galda būtu tikai tā maizīte? Kādēļ citi to visu prot izmantot?

—   Nē, meit, nē! — Mārtiņš noraidoši papurināja galvu. — Tu tagad spried pavisam aplam. Neviens toreiz necīnījās, neviens nestājās partijā, lai vēlāk kā atalgojumu saņemtu kaut kādus labumus vai priekšrocības. Nē, nē! Visi to darīja aiz visdziļākās pārliecības. Kritušo dzīvības, viņu asinis, viņu drausmīgās mokās izkliegtie vaidi ir pārāk svēti, un nekāds atalgojums tos nevar atsvērt.

__— Es runāju par dzīvajiem, — Biruta teica. — Es, tēt, runāju par tevi..

—   Par mani nevajag. Es savu dzīvi esmu nodzīvojis tā, kā pats to esmu gribējis un kā dažreiz to vēlējies arī liktenis … Un neko tur nevar vairs grozīt. Tagad jūs, bērni .. .

—   Jā, paklausies, tēv! — Ansis, kaut ko atcerēdamies, ar roku pieskārās viņa plecam. — Vai tu nepazīsti tādu Jāni Rozīti?

Mārtiņš iegrima pārdomās.

—       Neatceros gan, — viņš beidzot sacīja. — Jānis Rozītis?

—  Ja. Viņš arī bijis pagrīdnicks.

—        Kur? — Mārtiņš stipri ieinteresets ātri pajautāja.

—        Tepat Rīga. Viņu pagrīdes grupu toreiz vadījis kāds Klusais.

Mārtiņš zibenīgi pielēca kājās un ārkārtīgi izbrīnījies ilgi skatījās dela sejā.

—        Ineses tēvs stāstīja, — Ansis turpināja, — ka tas Klusais būtu varējis izglābties, ja pats pieteiktos gestapo.

—        Bet viņš nepieteicās, — Mārtiņš pārvērstā balsi sacīja.

—       Jā. Un tādēļ friči nošāvuši viņa sievu un abus bērnus. Baigi.

—       Jā, dēls, pavisam baigi, — Mārtiņš dobji piekrita un nodrebēja. — To ta ar prātu uzreiz nemaz nevar aptvert.

—        Vēlāk viņi nobendējuši arī pašu Kluso, — Ansis turpināja stāstīt.

Mārtiņš vēlreiz nodrebēja, tad lēni nostājās blakus Ansim un cieši, cieši skatījas viņa sejā. Mārtiņa acīs dega dīvainas ugunis. Un arī balss pēkšņi kļuva cieta, auksta un pavisam sveša.

—        Tu saki, ka Ineses tēvu sauc par Jāni Rozīti un viņš tev to visu stāstīja?

- Jā, tēv.

—        Kads viņš izskatās? — Mārtiņš asi un pavēloši prasīja.

—       Nu tā … — Ansis apmulsa. — Kā lai to pasaka … Vidēja auguma, iesirms, pliks pakausis, stipri paresns. Acis blāvas un neizteiksmīgas. Bieži mēdz tas uz ilgāku laiku pievert, un tad liekas, ka viņš ir

aizmidzis. Zem kreisās acs tuvu degunam liela kārpa. Labajai rokai trūkst divu pirkstu. Tas ari apmēram būtu viss.

Mārtiņam atkal sāka stipri raustīties acu plakstiņi un skaudri notirpa ķermeņa labā puse. Galvā iesmeldzās asa sāpe. Bija tāda sajūta, it kā tur kāds mēģinātu aizdegt ugunskuru …

—   Tad tas ir viņš. — Mārtiņam dīvaini raustījās lūpas. — Tas noteikti ir viņš! Jānis Rozītis . . . kurš tik smalki visu zina par Kluso …

—   Tu viņu pazīsti? — Ansis pavaicāja, un arī viņam nez kādēļ pielipa tēva acīm redzamais satraukums.

—   Kuru?

—   To Kluso.

—  Jā, dēls, — Mārtiņš lēni, ar grūtībām teica. — Es viņus pazīstu abus. It sevišķi labi pazīstu … Kluso.

—   Bet kāds viņam bija īstais vārds? — Ansis painteresējās. — Biruta tagad prakses laikā varētu uzrakstīt par viņu aprakstu. Tik un tā kaut kas būs jāraksta.

—   īstais vārds? — Mārtiņš domīgs pārjautāja un pēkšņi sajuta milzīgu atvieglojumu. Kaut kas neiedomājami smags, smacējošs un sāpīgs novēlās no sirds un krūtīm. Trīsdesmit gadus šis smagums, šī drausmīgā neziņa un bezspēcība viņu bija mocījusi, neļāvusi naktīs gulēt un piespiedusi vērīgi ieskatīties gandrīz vai katra pretimnācēja sejā. Nu beidzot būs miers. Beidzot atnāks šī tik ilgi gaidītā Atmaksas stunda. Beidzot piepildīsies mana un visu bojā gājušo Cerība. Beidzot jūs tiksiet Atriebti. Visi. Uz pasaules tomēr ir Taisnība. Ir Žēlastība, un ir Sods. Tikai nav vietas, kur no tā varētu noslēpties. Manu dīvaino likteni — varbūt šis pēdējais smaids man bija visvajadzīgākais. Ja tas nenotiktu, tad neko daudz nebūtu vērti arī iepriekšējie. Tu taču smaidīji tikai tādēļ, vai ne? Tikai tādēļ, lai pienāktu šī diena, šis mirklis.

—   Tēt! Ansis prasīja, kāds tam Klusajam bijis īstais vārds. — Biruta saņēma tēva roku. Tā bija ļoti karsta. — Kas ar tevi notiek?

—   īstais vārds? — Mārtiņš vēlreiz klusi pārjautāja, tad vainīgi pasmaidīja. — Viņa īstais vārds ir . . . Mārtiņš Zars . . .

Biruta ar Ansi spēji satrūkās, paskatījās viens uz otru, tad bezgala izbrīnījušies sāka lūkoties uz tēvu.

—  Jā, mīļie bērni, — viņš sacīja, — es esmu tas Klusais, un es izglābos, pēdējā sekundē izglābos. Mani tomēr nenošāva, kā to viens otrs cerēja. Un cer vēl šodien …

Tad Biruta pēkšņi kļuva bāla un spēcīgi sakratīja tēva roku.

—   Bet… — Meitene bija pavisam apmulsusi.

—  Tātad arī mūs … mēs . .. Kur tad ir mamma? Tēt.' Kur tad ir mūsu mamma?

—   Tic nolādētie zvēri… — Mārtiņš ar grūtībām sāka stāstīt, un viņam atkal dīvaini raustījās lūpas.

—   Tomēr nogalināja gan manu sievu, gan abus bērnus. Un es viņus nekādi nevarēju izglābt. Es vispār par to vēl neko nezināju. Es būtu ļāvies, lai mani trīskārt nošauj, lai sit un nosit, tikai lai viņus atstāj dzīvus. Bet toreiz man Ojārs Bergs par viņiem neko nepateica . . .

Biruta ar Ansi bija bezgala pārsteigti, pavisam apmulsuši, pat nobijušies.

—   Bet mēs? — Biruta satrauktā, neizpratnes pilnā balsī pajautāja. — Mēs, tēv? Kā tad mēs? … Tātad mēs … tātad iznāk… mēs nemaz neesam… tavi bērni?

Mārtiņš Zars atkal viegli uzlika savu spēcīgo roku uz meitenes galvas un skumji pasmaidīja. Acīmredzot pasaka bija beigusies.

— Esat … - viņš maigi teica. — Esat, Birutiņ, un tu, Ansi… Esat mani bērni, tikai es neesmu jūsu īstais tēvs … Es jūs paņēmu pavisam maziņus no bērnu nama. Es nezinu, kas ir jūsu vecāki. Un nezinu, kas ar viņiem noticis…

III DAĻA

Pagātnes Notikumu Koordinācijas Centrs nekavējoties atsūtīja kārtējo telegrammu.

«Mārtiņam Zaram. Steidzoši! Objekts ir atklāts. Drošības deļ — pārbaudiet! Rīkojieties uzmanīgi. Objekts ir atklāts. Atkārtojam. Velreiz visu pārbaudiet!»

1

Es sēdēju savā nelielajā trīsistabu dzīvoklī, un mani apņēma tumsa. Baidījos iedegt spuldzes. Baidījos palikt gaismā. Tumsā vēl joprojām jutos drošāk.

Šo dzīvokli saņēmu tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektā gada martā. Līdz tam biju apmeties pie Marģera Girgensona. Es vairs nevarēju dzīvot savā agrākajā dzīvoklī uz Ģertrūdes un Avotu ielas stūra. Pēckara tur pavadīju tikai vienu nakti. Ar to man pilnīgi pietika. No abu istabu sienām, grīdas un griestiem, no katra istabas kakta pretim raudzījās Lilijas, Birutas un Anša nedzīvās acis … Tās visu laiku raudzījās man sejā, ne mirkli no manis nenovērsa savus sastingušos skatienus, bet neko neredzēja … Visu laiku dzirdēju viņu soļus, dzirdēju, kā Lilija virtuvē gatavo vakariņas, kā tur šķind trauki un katli un ka viņa sarunājas ar bērniem . . . Tad no abu istabu sienām, no grīdas un griestiem, no visiem dzīvokļa kaktiem sāka skanēt Lilijas un bērnu smiekli… Viņi smējās jautri, skaļi, neticami tuvi. Un neticami ilgi. Tikai uz dažiem mirkļiem iestājās dīvains, stindzinošs klusums. Un pec tam es dzirdēju Lilijas drausmīgi skaļos, izmisīgos, jau uz ārprāta robežas izkliegtos kliedzienus… Tie neželīgi plēsa man dzirdi, plosīja krūtis. Abi bērni raudāja. Viņi atskrēja pie manis, ierāpās gulta, novēlas blakus, es skaidri sajutu viņu mazo ķermenīšu siltumu, viņu karstas rokas un karsto elpu, redzēju viņu gaišos matus, zilas acis un baltās bērnu sejas; tās bija noplūdušas asinīm, visi mati sajaukušies asiņainā kamolā, asinis plūda, tās aizklāja acis, neļāva elpot, viņi smaka savu asiņu straumēs; un tad es dzirdēju Birutas balsi, viņas kluso, lūdzošo balsi: «Tēti! Kādēļ šis onkulis? … Kādēļ viņš mūs grib? .. . Aizdzen, ludzu, aizdzen to onkuli! . .. Tēti — glāb!» Bet mazais Ansis nerunāja neko. Viņš bija cieši apķēries ap kaklu, stipri, stipri apķēries ap kaklu un raudzījās uz mani ar tādām lielam, savādām acīm . .. Tikai vēlāk es sapratu, ka šīs acis ir jau mirušas …

Man bija tāda sajūta, ka atkal esmu ieslodzīts Rīgas Centrālcietuma deviņdesmit astotaja kamerā … Vairāk šai dzīvoklī neesmu atgriezies. Līdz pat pagājušajai nedēļai nezināju, kas tur dzīvo. Tikai pavisam nesen, ejot pa Avotu ielu, uzmetu acis t ā dzīvokļa logiem. Logs bija atvērts, un tajā stāvēja kāda jauna sieviete, uz rokām turot apmēram pusgadu vecu bērnu. Pirmajā mirklī gribēju viņiem uzsmaidīt, pamāt ar roku, bet tad kaklā, ka parasti, iesprūda auksts, rūg- tens kamols, es ātri nodūru galvu un pasteidzināju gaitu . . .

Gribas ceret un tā arī droši vien ir, ka šī sieviete ar bērnu tur pa naktīm var gulēt pavisam mierīgi…

Tūlīt pēc kara aizgāju uz Valsts drošības pārvaldi un visu izstāstīju par Ojāru Bergu. Viņi apsolīja sākt meklēšanu, ievākt ziņas. īespejams, ka Ojārs Bergs aizbēdzis kopā ar vāciešiem. Lai to varētu droši noskaidrot, būs vajadzīgi ilgi, ilgi gadi.. . Pašreizējā momentā tas ir pilnīgi neiespējami. Mēs ar Marģeru no mūsu «Atriebēju» grupas dzīvi bijām palikuši tikai divi. L<n tagad es viens. Pret Ojāru Bergu esmu palicis vienīgais apsūdzības liecinieks.

Četrdesmit piektā gada pavasarī aizgāju pie Rīgas pilsētas izpildkomitejas priekšsēdētāja un izstāstīju visu par mūsu pretošanās cīņu vācu okupācijas laikā, visu par mūsu «Atriebējiem», par Ojāru Bergu un par to, ka agrākajā dzīves vietā es dzīvot nevaru, bet Marģeram Girgensonam ir pavisam šaurs dzīvoklītis …

Priekšsēdētājs izsauca kādu vīru, tas atnesa lielu grāmatu ar vēl neaizņemto dzīvokļu adresēm un piedāvāja izvēlēties jebkuru no tiem. Divistabu, trīs- istabu, četristabu, piecistabu… Man bija vienalga. Izvēlējos pirmo, kas šai sarakstā bija.

Sāku strādāt rūpnīcā VEF. Gribēju iet atpakaļ uz «Sarkano kvadrātu», bet tas bija patālu un bez tam Vefā sāka strādāt arī Marģers Girgensons. Spēju nostrādāt tikai pusgadu. Pēc tam sākās nežēlīgas kāju un kaulu sāpes. Bieži uznāca reiboņi un locekļu trīce. Kāju pēdas uztūka, viņi man toreiz vairākas reizes tajas iedzina nokaitētas naglas, un bija tāda sajūta, it kā visu laiku vajadzētu staigāt pa karstām oglēm … Pēc tam vispār vairs nespēju paiet.

Pusotra gada pavadīju Ķemeros. Atlabu. Ar katru turpmāko gadu kļuva arvien labāk, kļuvu arvien spēcīgāks. Tagad ir pavisam labi. Neviens pat netic, ka man jau ir piecdesmit pieci gadi. Vienīgi tad, kad stipri uztraucos, sāk trīcēt acu plakstiņi, notirpst labā roka vai visa labā puse, un kāju pēdās atkal sajūtu sāpes. Katru gadu, poliklīnikā izdarot profilaktisko apskati un ieraugot manu muguru un kājas, ārsti galvas vien nogroza … Bet tā — nekādas citas vainas. Tikai mani sirmie, sirmie, ļoti baltie mati. Sāp un smeldz vienīgi dvēsele, bet to jau dakteri neārstē. Vēl nav izgudrotas tādas zāles. Vēl nav piedzimis tāds zinātņu vīrs.

Un tomēr es ilgi viens neizturēju.

Tikai piecus gadus.

Es gandrīz katru dienu strādāju divas maiņas pēc kārtas. Lai tikai pēc iespējas mazāk atrastos viens. Sad tad pazibēja doma par kādu sievieti, atkal par ģimeni… Mūsu mājā vienu stāvu zemāk dzīvoja kāda trīsdesmitgadīga atraitne, sauca par Vandu, un viņa bija pavisam viena, es katru dienu redzēju, cik viņa ir vientuļa un cik viņai grūti šo vientulību panest … Es jutu, ka arī viņa domā par kādu vīrieti, par ģimeni…

Iespējams, ka šis vīrietis biju cs.

Mēs taču vienmēr domājam un ilgojamies vairāk pēc tiem, kas atrodas tuvumā, ko redzi un dzirdi daudz biežāk par tiem,-kuri dzīvo kaut kur tālu prom vai radušies vienīgi mūsu sapņu tēlos.

Es viņai palīdzēju sagādāt malku, to vienmēr sazāģēju, saskaldīju un no pagraba uznesu augšā. Vienmēr palīdzēju sīkajos mājas darbos, laboju elektriskos korķus, gludekli, uztaisīju grāmatplauktus, jaunus ķeblīšus un izremontēju dzīvokli.

Tas viss man sagādāja patiesu prieku.

Es vienmēr ar kaut ko biju aizņemts.

Daudz lasīju.

Vandas vīrs četrdesmit trešajā gadā bija iesaukts leģionā un kritis dažas dienas pirms kara beigām.

Mēs kopā pavadījām tikai vienu nakti.

Bet tur nekā nebija no prieka vai baudas.

Tā bija kārtējā sāpju nakts, un to nespēja aizdzīt pat tas, ka man blakus atradās sieviete.

Tieši otrādi.

Es viņai gulēju blakus un neko nespēju izdarīt. Gulēju vaļējām acīm, un tomēr es redzēju, kā man blakus elpo sieva, un skaidri zināju, ka tā nav mana Lilija, mans baltais, sen nosalušais zieds, un gultā atkal ierāpās abi bērni, šoreiz viņi nekliedza, nesmējās, neraudāja, arī Lilija klusēja, klusēja, klusēja, viņi visi trīs drausmīgi klusēja un raudzījās manī tādām savādām, sastingušām acīm…

— Piedod, Vanda, — es no rīta teicu un noskūpstīju viņas auksto pieri. Tā es viņu arī nespēju sasildīt.

Vanda neko neteica. Viņa tikai skumji pasmaidīja un viegli pašūpoja galvu. Varbūt šī sieviete mani saprata.

Pēc diviem gadiem Vanda nomira.

Klusi novīta vēl viens zieds.

Un es jau tūlīt pēc tās nakts sapratu, ka laikam nekad ne ar vienu sievieti vairs nespēšu būt laimīgs. Mana drausmīgā pagātne, mana Lilija, mana nožņaugtā mīlestība, mana izpostītā dzīve to neļaus. Tā mūžīgi stāvēs man blakus kā lāsts, kā nepelnīts sods, kā visneuzpērkamākais sargkareivis.

Un tomēr dzīvot viens es ilgāk vairs nespeju.

Es to vienkārši neizturēju.

Cilvēka vientulība — un varbūt tieši mājas vientulība — bieži ir daudz neizturamāka par jebkuru visnežēlīgāko spīdzināšanu …

Visi papīri bija nokārtoti.

Lūgums, iesniegtās izziņas par dzīvokļa platību, izpeļņu un veselību apstiprinātas pilsētas izpildkomitejā, sociālās nodrošināšanas nodaļā un adoptācijas komisijā. Pēc vairākiem mēnešiem pienāca paziņojums, ka varu braukt izvēlēties …

Un tad mani pārņēma pavisam dīvaina, gluži neparasta sajūta. Mēs varam izvēlēties dzīves vietu, varam izvēlēties ēdienu, tērpus un darba vietas; mēs varam izvēlēties dzīves draugu, ziedus un pat savu likteni; mēs varam izvēlēties grāmatas, kaklasaites un cigaretes — bet bērnus taču parasti… neizvēlas, gluži tāpat kā bērni nekad neizvēlas savus vecākus … Tas ir Lielais Dabas Noslēpums, Lielā Mīkla, patīkamā, satraukuma pilnā Nezināšana, kas tiek atklāta, uzminēta un uzzināta tikai pēc ilgiem, ilgiem gadiem… Vai arī paliek neatklāta, neatminēta un neuzzināta nekad…

Bet tai pašā dienā pārliecinājos, ka cs tomēr nevarēju izvēlēties. Man tika piedāvāts, un cs šo «dāvanu» varēju tikai vai nu pieņemt, vai atraidīt. Citas iespējas vai izvēles nebija.

Satraukts staigāju pa nelielu telpu, kuras vienā kaktā stāvēja paplukuši palma, bet otrā — blakus logam — pusnokallis gumijkoks, sienas bija nolīmētas puķainām tapetēm, pie tām karājās Krupskajas portrets. Leonardo da Vinči slavenās gleznas «Litas madonna» krāsaina reprodukcija un kāds neliels bērna zīmējums — rotaļlietas, zaļi koki, dzeltena trīsstāvu māja, brūns ceļš un melni, melni mākoņi… Spožais debess spīdeklis nekur nebija redzams. Bet bērni taču parasti savos zīmējumos vienmēr uzzīmē ari sauli…

Pēc apmēram desmit minūtēm atvērās durvis, un šai telpā ienāca baltā virsvalkā ģerbusies šā bāreņu nama vadītāja, pie abām rokām turot divus bērnus … Zēnu un meitenīti. F.s no viņiem nespēju atraut skatienu. Visā ķermenī sajutu strauji ieplūstam karstumu un lielu satraukumu.

— Zēnam ir apmēram četri, bet meitenei divi gadi, — vadītāja teica un noglaudīja bērniem galvas. Varēja skaidri redzēt, ka meitenīte tikai nupat kā pārstājusi raudāt, — acu plakstiņi sasarkuši, un pāri

vaigiem stiepās divas garas, gaišas svītras … Pirmajā brīdī viņi man nepatika. Puika šķita neglīts, tāds kā sabozies un nikns …

—        Vai jūsu iestādē vairāk bērnu nav? — es klusi painteresējos.

—        Ir, — sieviete atbildēja. — Tuvu pie četriem simtiem.

—       Vai es nevarētu tos apskatīt? Es gribētu pats…

—   Nē, to jūs nevarat, — vadītāja stingri noteica.

—   Kādēļ?

—   Tas ta ir pieņemts. Bērnus izvēlamies mēs.

—   Un pēc kā jūs izvēloties vadāties?

Vadītāja nedaudz apmulsa.

—        Jūs taču uzrakstījāt, ka gribat zēnu un meitenīti?

—        Jā, — es piekritu. — Es gribu zēnu un meitenīti.

—        Viņi ir labi, — sieviete sacīja. — Puika pēc rakstura tāds ātrāks, bet neesmu novērojusi, ka būtu kādam sitis, melojis vai vispār kādam nodarījis pāri. Viņš ir labs, varbūt dažreiz vienīgi tāds iecirtīgs, iespītējas, bet meitene… vēl jau dikti maziņa. Bieži raud.

—   Kas ir viņu vecāki? — es uzprasīju.

—        Nezinām. Nav nekādu pieturas punktu. Bet, ja arī zinātu, mēs jums tik un tā neko par viņiem nedrīkstētu stāstīt.

—  Jums ir daudz aizliegumu.

—   Jā. Tas viss tiek darīts bērnu labā.

—       Vēl viens jautājums. Vai arī es varēšu būt absolūti drošs, ka šo bērnu vecāki nekad neuzzinās …

—       Absolūti drošs. Ja vecāki ir dzīvi, tic nekad neuzzinās, pie kā viņu bērni dzīvo vai atrodas.

—   Tas tā ir vienmēr?

—   Nē. Tas attiecas tikai uz adoptētiem bērniem.

—   Saprotu. Vai jūs esat pilnīgi pārliecināta, ka viņi abi ir brālis un māsa? Tas ir būtiski svarīgi.

—   Jā, — vadītāja sacīja. — Viņi ir māsa un brālis. Pavisam noteikti.

—   Tad ir labi, — es domīgi teicu.

Meitenīte negaidot sāka skaļi raudāt. Zēns piegāja klāt un mēģināja māsiņu nomierināt.

Atkal sajutu ķermeni ieplūstam karstumu un tikko spēju novaldīt asaras. Kaut kas ļoti aizkustinošs bija šā zēna rīcībā un meitenes skaļajos šņukstos. No manas bijušās dzīves, no aizgājušajiem gadiem saltie pagātnes vēji sejā atkal iepūta kaut ko ļoti tuvu, pazīstamu, tik bieži redzētu … Un es pārsteigts nobrīnījos, kā vispār tik ilgus gadus biju spējis nodzīvot bez dzīvu bērnu smiekliem un asarām …

—   Jūs viņus ņemsiet? — sieviete nedrošā balsī pajautāja. — Viņi ir labi.

—  Jā. Es viņus ņemšu.

—   Novēlu jums lielu, lielu laimi, — bāreņu nama vadītāja mums priecīgā sacīja. — Esiet laimīgi visu mūžu, jo ne jau pie visiem tā laime atnāk.

—   Paldies, — es teicu un saņēmu bērnu siltās rociņas. — Mēs visi trīs pacentīsimies …

—   Zēnu mēs saucām par Kasparu, bet meitenīti par Anitu, — vadītāja vēl pastāstīja.

—   Nekas, — es pasmaidīju. — Turpmāk viņus saukšu par Birutu un Ansi…

Un tad mana dzīve krasi pārvērtās. Tā ieguva daudz lielāku jēgu, lielāku vērtību. Es atkal par kaut ko biju atbildīgs. Katra diena nesa prieku … un sāpes. Vakaros vērojot, kā viņi spēlējās, draiskojās, es priecājos līdzi ar viņiem. Katru svētdienu braucām vai nu uz Mežaparku, uz Zooloģisko dārzu, vai gājām uz Leļļu teātri, uz visiem bērnu rītiem, vai tāpat vien pastaigāties pa Rīgas parkiem. Bet tad mani arvien biežāk pārņēma dīvainas sajūtas. Bērni man ātri pieķērās, un, katru dienu redzot viņu priecīgās sejas, es izjutu asu skaudību, greizsirdību, žēlumu un sāpes … Viņi tomēr nebija mani bērni. Lai kā pūlējos sev iestāstīt, apmānīt, pierunāt pats sevi — neizdevās. Es skaidri zināju, ka tie nav mani bērni. Tos nejauši vai mīlestībā radījuši citi. Mani bērni ir nosisti, ir nogalināti. Un, kad es par to domāju, kad redzēju šos svešos bērnus, mani bieži sagrāba naids un izmisums. Kādēļ viņi var dzīvot, kādēļ viņi var spēlēties, var smieties, var staigāt ar mani pie rokas, bet mani, mani, mani… mani paša? Kādēļ manējiem jābūt mirušiem? Un kaut es būtu vismaz zinājis viņu kapa vietu! Un tad bija tādi brīži, tādas dienas un tādas naktis, kad gribēju no šiem bērniem atteikties, gribēju tos aizvest atpakaļ uz bāreņu namu, bet abi bērni manī skatījās ar tik uzticīgām acīm, ar tādu paļāvību un ticību, ka gribējās kliegt, kaukt, bēgt, izmesties laukā pa logu, pazust. Nebūt. Bet nekad neko tamlīdzīgu pat nemēģināju darīt. Es tikai ciešāk sakodu zobus. Bija vēl iespēja sajukt prātā. Es vēl ciešāk sakodu zobus. Toreiz mani spīdzināja ober- šturmbanfīrers Oto Krauze. Tagad mani spīdzina — dzīve. Un cs vēlreiz cieši sakodu zobus. Gāja dienas, nedēļas un mēneši, un pēc tam arvien ātrāk sāka ripot gadi, un ar katru dienu, katru aizejošo gadu mana Lielā Sāpe pamazām apdzisa. Gruzdēt gan gruzd vēl šodien, bet tagad tā jau vairs neizraisa tādu izmisumu, tādas mokas kā toreiz. Mani abi bērni un labais dakteris Laiks tai virsū uzsējuši pamatīgas saites. Tās, protams, rētas pilnīgi aizdziedēt nevar, bet neviens tās arī vairs nespēs saraut. Ne es, ne gadījums, ne laiks. Nekas.

Un tomēr …

Jānis Rozītis ārkārtīgi uztraukts jau apmēram pusstundu skraidīja no viena istabas gala uz otru. Viņš bija izģērbies kreklā, kājās, kā parasti, uzvilcis siltas kamiejvilnas čības un gandrīz nepārtraukti slaucīja sviedrus.

—   Nu rimsties tak! — Milda uz mirkli pārtrauca adīšanu un jau kuro reizi uzmanīgi paskatījās uz vīru. — Tu pēdējā laikā tīri kā jocīgs palicis. Kas ar tevi notiek? Skraidi kā pa karstām oglēm!

—   Un ir jau ar! — Jānis apstājās, lai kārtējo reizi nosusinātu pieri un vaigus. — Vēl trakāk! Kas gan to būtu domājis! Kas to varēja paredzēt!

Tik tiešām. Viņš to nekādi nespēja paredzēt. Viss jau sen bija noklusis. Viss aizmirsies. Pagātne iemūrēta mājas pamatos. Tā aizmirsta bērnos, ģimenes labklājībā un nerimtīgā darbā. Virs pagātnes jau zie- deja puķes. Virs pagātnes notikumiem ienācās augļi. Virs pagātnes piedzīvojumiem nogatavojās gurķi un tomāti. Pagātne bija dziļi ietriekta zeme, un katru pavasari tai vēl virsū uzgāza pamatīgu mēslu kaudzi… Bet nekā. Atklāti sakot, visa tā pagātne bija viena vienīga mēslu čupa. Un tā atkal sāk smirdēt. Nejauki, riebīgi, smacējoši smirdēt. Jānis Rozītis sev nekādi nevarēja piedot to vakaru, tos dažus lielības mirkļus, kad tam svešajam puisim pieminēja karu, pagrīdi… Kluso. Nu kāds velns mani toreiz dīdīja! Kāds velns lika atvērt muti! Ilgi, ilgi es biju klusējis. Neviens nekā nezina. Neviens pat nenojauš. Un es tā būtu varējis klusēt līdz mūža beigām. Se tev! Viens mirklis — un dzīve pagalam. Mūža beigas pienāks daudz agrāk, nekā cerēts. Bet cerēt vēl var. Var! Tas puika droši vien tēvam neko vēl nav izstāstījis. Droši! Vai nu viņam prātā būs palikuši tādi sīkumi? Tagad pats svarīgākais, lai viņš tos aizmirstu pavisam. Lai nekas viņam tos neatgādinātu. Un, lai tas tā varētu notikt, viņam mani jāaizmirst, jāaizmirst šī māja un Inese. Viss! Lai viņam turpmākajā dzīvē par to vakaru, par to mūsu sarunu nekas vairs neatgādinātu. Jā! Lai viņš visu to aizmirst nelaimīgās mīlestības sāpēs. Lai izraud rūgtās asarās. Inesi viņam vairs neredzēt. Es neapdauzīšos. Lai kārtējo reizi ap- dauzas citi. Arī šis notikums kļūs tikai par Pagātni. Ne vairāk, ne mazak. Atkal ziedēs puķes, kokos ienāksies augļi un dobēs sārtosies tomāti… Pagātne iegrims vēl dziļāk. Tā pazudīs. Tā … O, mani mīļie dievi! Kaut nu tie nebūtu tikai sapņi! Kaut nebūtu!

—   Darbā atkal nepatikšanas? — Milda vēlreiz pārtrauca adīšanu un uzmeta vērīgu skatienu vīra pie- sarkušajai sejai. — Atkal laikus nevari nodot kādu māju? Es jau arī saku, ka tas viss tikai no tās trakās- dzeršanas. Kā tad! Kas tad cels, kas mūrēs, kas krāsos, ja vīri caurām dienām tikai plītē! Un arī amatnieki taču nav vairs tie. Ne, ne! Labi vēl, ka vispār kaut ko uzceļ, bet par tiem grafikiem un plāniem nav daudz ko uztraukties. Labāk saudzē sirdi un nervus! Tie ir dārgāki par jebkuru māju! Un, ja nevari vairs turēt, ej pensijā!

—   Tu neko nesaproti, siev. Tu neko nezini, — Jānis Rozītis ar grūtībām izdvesa un sāka atkal staigāt.

—   Zinu gan! Un sāc jau vien klapatot personālo pensiju! Cīnījies tu esi — kādēļ ne? Gan jau iedos. Tad būs vismaz simt divdesmit rubļu mēnesī, un varēsi mierīgi audzēt rozes un agrās tuipītes. Šogad gāja pa trim četriem rubļiem gabalā, bet nākamgad varbūt jau varēs prasīt piecus vai pat visus sešus!

—   Apklusti! — Jānis iebrēcās. — Tagad man ne rozes, nc rubļi prātā!

- Kas tad? — Milda izbrīnā nolaida adīkli. — Varbūt esi samīlējies savā sekretārē? Tā jau tev tāda dikti šerpa ir! Svārciņi tik īsi, ka varēja arī

vispār nevilkt! Tāpat visus tos plikumus var redzēt!

—        Dieva dēļ, apklusti! — Jānis izmisumā pacēla rokas. — Mūsu Inese valkā daudz īsākus brunčus!

—        Tā ir Inese! Viņa to drīkst, ja viņai reiz tā patīk!

Jānis Rozītis vērīgi paskatījās apkārt un ieklausījās.

—   Kur vina ir?

—   Kas tad?

—   Inese! Kur ir Inese?

—       Tūlīt jau vajaga būt mājās. Teicās aiziet līdz Ligitai.

Jānis Rozītis nostājās blakus sievai.

—   Kā tev patīk tas viņas Ansis? — viņš uzprasīja.

—        Ne visai. — Milda savieba seju. — Varēja būt daudz nopietnāks, daudz smalkāks un vispār…

—   Man viņš arī nepatīk, — Jānis asi pavēstīja.

—  Nekavējoties Inesei jāsaka, lai izbeidz ar viņu satikties. Tūlīt un nekavējoties! Uz to ātrāko!

—   Bet vai tad tik ātri var? — Milda šaubījās.

—  Viņa taču laikam to Ansi mīl. Un tad tur nekā nevar pavēlēt. Ar to viņai pašai jātiek galā.

—        Nekavējoties! — Jānis atkal pacēla balsi. — Es to Ansi vairs negribu savās mājās redzēt! Nekad! Nevienu reizi!

—        Ūja! — Milda pārsteigumā iepleta acis. — Ko tad viņš tev tādu nodarījis? Man viņš arī nepatīk, bet nevar taču Inesītei aizliegt ar viņu satikties!

—   Es aizliedzu! — Jānis Rozītis vēl arvien kliedza.

—  Un uz to stingrāko! Vai tad mums vairs nebūs nekāda teikšana par pašu bērnu?

—        Nezinu gan, — Milda nogrozīja galvu. — Ine- sīte jau mums tāda paklausīga, ne tā kā Kārlis, aug par bosiku, bet man gan šķiet, ka šoreiz mums par

Inesi patiešām nav nekāda teikšana. Nevar tā pateikt — nemīli šito, mīli to!

—   Es nerunāju ne par kādu mīlestību! Es tikai saku, ka Inese vairs nedrīkst ar to Ansi satikties! Tas arī viss. Lai mīl Ivaru!

—   Es nekādi nesaprotu, kas tev pēkšņi lēcies? — Milda raustīja plecus. — Ko tas Ansis tev tādu nodarījis?

—   Izrādās, ka viņš man ir bīstams, — Jānis klusi sacīja un ar sastingušu skatienu ieurbās melnās bufetes augšējos plauktos. — Izrādās, ka viņa tēvs vai, pareizāk sakot, patēvs… Es visu uzzināju. Es redzēju … Tas patiešām ir Klusais. Un es, muļķis, toreiz sāku stāstīt. Šausmas! Kas tagad būs, siev? Kas tagad notiks?

Jānis Rozitis atkrita krēslā, dažus mirkļus nekustīgi sēdēja, tad atkal strauji uzlēca kājās un sāka skraidīt.

—   Mums no tā Anša jāturas tālāk! Viņam jāaizmirst Inese, es, šī māja! Sis dzīvoklis! Viņam viss ir jāaizmirst! Varbūt viņš vēl neko nav paspējis pateikt …

—   Ko tad? — Milda neko nesaprata. — Kas viņam būtu jāpasaka?

—   Nekas! — Jānis uztraukumā sāka lauzīt rokas. — Lai dievs nedod, ja viņš pateiks! Ak, šausmas, šausmas! Tad Klusais uzreiz sapratīs. Visu sapratīs… Un visu pateiks. Un tad būs vakars! Sāksies izmeklēšana, droši vien arī arests …

—   Ko tu mels! — Beidzot arī Milda sāka nopietni uztraukties. — Kādēļ arestēt? Ko tu esi izdarījis? Nu pasaki taču!

—   Nevaru, sieviņ, nevaru! Tikai karā nebija tik vienkārši, kā par to raksta grāmatās vai rāda ķinītī. Toreiz viss bija daudz sarežģītāk, o, cik viss toreiz bija sarežģīti! Un kā toreiz gribējās vēl dzīvot! Dzīvot! Kur ir Inese?

—        Nu nomierinies, Jāni, nomierinies! — Milda sāka lūgties. — Ineslte tūlīt būs klāt, ej atlaidies, es tev atnesīšu liepziedu tēju, sataisīšu ar medutiņu, ej atgulies, palasi avīzi…

—        Degvīnu! — Jānis pavēlēja. — Pilnu glāzi ar degvīnu!

Milda aši piecēlās un pieskrēja pie bufetes.

—        Tūlīt būs, tūlīt es tev ieliešu tavu šņabīti, tu tikai neuztraucies, ej atlaidies …

Tai brīdī noklaudzēja durvis, un istabā ātri ienāca Inese. Viņai mugurā bija cieši pieguļošs svīteris, kas asi izcēla stingrās krūtis, un neticami īsi mākslīgās zamšādas svārki.

—   Cau!

Jānis ātri izdzēra pasniegto glāzi ar degvīnu, noslaucīja muti, apņēma Ineses plecus, nosēdināja viņu sev blakus un maigi sacīja:

—        Paklausies, meitiņ. Nāc apsēdies, manu mīļo meitiņ, apsēdies un uzmanīgi klausies.

Inese izbrīnījusies paskatījās tēva satrauktajās acīs un iekārtojās ērtāk.

—   Es klausos.

—        Tu kaut ko ēdīsi? — Milda meitai uzprasīja. — Es tūlīt atnesīšu. Es sašmorēju galinu un piecepu vēl klāt…

—        Liecies mierā ar savām pusdienām! — Jānis asi pārtrauca. — Ej uz virtuvi un sāc jau gatavot vakariņas!

—   Bet Inesīte … — Milda apjuka.

—        Es tak tev teicu — pazudi! — Jānis atkal sāka kliegt. — Ej tamborēt tās savas bumbierenes virtuvē!

—        Traks kas traks! — Milda noteica, paņēma adījumu un apvainojusies gāja prom. — Es taču adu tev vesti!

—   Ko tu, papu, gribēji? — Inese jautāja.

—   Es tev esmu labs tevs?

—   Jā.

—   Tev kaut kas kādreiz ir trūcis?

—   Nē, nekad.

—   Vai es tev kādreiz neesmu devis naudu?

—   Paldies, papu! Arī nauda man vienmēr bijusi.

—   Vai es neesmu jums uzcēlis māju?

—   Esi.

—   Un dzīvoklis? Un mebeles? Un mašīna?

Inese sāka smieties.

—   Tu, papu, tu! Tu esi mūsu finansu ģēnijs!

—        Un tu taču negribētu, lai tā visa mums vairs nebūtu?

—   Nu protams! Bet kādēļ lai nebūtu?

—        Un tu taču negribētu, ka … tavs tēvs … Tavs mīļais, labais tēvs …

—        Kas ar tevi ir, papu? — Inese uztraukusies piecēlās kājās. — Ko tu runā? Kas noticis?

—        Pagaidām vēl nekas, meitiņ, pagaidām nekas. Bet var notikt… Dikti var. Tikai tu mani vari izglābt.

—        Kas atgadījies? — Inese sāka uztraukties arvien vairāk. — Tu esi pavisam bāls. Slims?

Jānis izmisis saķēra galvu un tikko valdīja asaras. Balss skanēja gauži žēlabaini.

—   Tikai tu, meitiņ, tikai tu!

—   Tev vajadzīgas kaut kādas deficīta zāles?

—        Nē, ne! Es tev gribētu lūgt tikai vienu — pārtrauc satikties ar Ansi! Lai viņš tevi aizmirst, lai aizmirst mani, mūsu māju… Es tevi ļoti lūdzu!

Inese pilnīgā nesaprašanā atkāpās uz istabas vidu un ilgi skatījās uz saknupušo tēva augumu.

—  "Kādēļ?

—        Vajag! Es tagad tev nevaru visu pateikt, bet tā vajag! Ansim šī māja jāaizmirst…

Inese ilgi klusēja un, pārdomājot dzirdēto, nervozi kodīja lūpas.

—   Ja tu tā vēlies … Protams, šo māju viņš var aizmirst. Bet es? Kas notiks ar mani?

—   Tu, meitiņ, esi skaista, tu varēsi dabūt jebkuru citu vīrieti…

—   Bet es citu negribu! Es Ansi mīlu.

Jānis piecēlās, mēģināja ar roku aizskart meitas- plecu, un viņa balss skanēja aizdomīgi maigi.

—   Rīt pat cs mūsu Langstiņu māju, automašīnu, visu, kas man ir uz krājkases grāmatiņas, apmēram divpadsmit tūkstošus, visu to norakstīšu uz tavu vārdu. Visu, es tikai lūdzu …

—   Nevajag! — Inese iekliedzās un atkāpās vēl dažus soļus tālāk. Neizpratne, izbrīns, apmulsums jaucās kopā ar vilšanos, pārsteigumu un dusmām. — Izbeidz! Ja tu gribi, ja jūs abi ar mammu gribat… Tas ir — negribat, ka Ansis šeit nāk … Labi! Viņš var arī nenākt! To jūs varbūt arī varat aizliegt, bet jūs nekādi nevarat man aizliegt viņu mīlēt!

—   Bet es aizliedzu! — Jānis bargi uzkliedza, un tagad viņa balsī jaudās kaut kas svešs, nepazīstams,, draudīgs.

—   Neko tu nevari! — Inese aiz niknuma atkliedza pretim. Nupat tika aizskarts kaut kas ļoti svēts, kaut kas tāds, kam viņa ļoti ticēja. — Gribi mani nopirkt,, jā? Esi pieradis, ka visu vari nopirkt, jā? Un visu var pārdot, jā? Bet nekā, papu! Nevar! Mīlestību nevar! Vari mani nosist, bet to tu neaizliegsi!

—   Muti! — Jānis pavēlēja, un viņa balss kļuva arvien svešāka, arvien draudīgāka. — Ja gribi dzīvot manā mājā, ēst manu maizi, ģērbties par manu naudu, tad tev mani arī ir jāklausa!

—   Vai tad tiešām tikai tādēļ? — Inese klusi uzprasīja.

—   Jā! — Jāņa balss bija galīgi pārvērtusies. Tagad tajā jau skaidri varēja saklausīt kaut ko no zvēra. — Un, ja negribi ar labu, es piespiedīšu ar varu!

Inese ilgi sastingusi stāvēja istabas vidū, un viņā visas aizgājušās dienas, gadi sajaucās kopā ar tikko dzirdēto sarunu, tēva lūgumiem un pavēlēm, un pēkšņi kjuva pavisam skumji. Viņa saprata, ka visa iepriekšējā dzīve, vismaz tā, kas norisa šā dzīvokļa sienās, bijis liels pašapmāns, mazs leļļu teātris… Vienīgi īstais un patiesais bijuši šie divi vasaras mēneši, kad iemīlējās Ansī, viņu satikšanās un viņu naktis, noliktie iestāju pārbaudījumi institūtā un viņu mīlestība.

—   Nevar, — viņa, klusi murminādama, virzījās uz durvīm. — Nekādi nevar. Un ja tu mani negribi… Es varu aiziet.

Inese pie durvīm apstājās, viņas acīs spēji uzliesmoja lepnums, pašpārliecinātība un niknums.

—   Es pārvācos uz kopmītni! — viņa noteiktā balsī paziņoja. — Man ir apriebušās jūsu mūžīgās valodas par tirgus cenām, cik šogad ieņemsiet no dārza, mūžīgās gaudas par sliktajiem laikiem … Pietiek! Pietiek arī jūsu uzbāzīgās intereses par manu tikumību? Vai tevi, Inesīt, nav vēl kāds pavedis? Nav! Jūs esat aizmirsuši, ka es jau sen vairs neesmu bērns, un, kad es to darīju, tad darīju labprātīgi! Gan ar Ivaru, gan Ansi! Pati!

Inese strauji pagriežas un izskrēja no istabas. Dobji noskanēja ārdurvis. Jānis Rozītis smagnēji apsēdās, atspieda galvu plaukstās un iegrima pārdomās. Bet neko nespēja izdomāt. Skaidrs bija tikai viens — dzīvē izrauts pamatīgs robs … Tā lēnām sāk asiņot. Dzīve lēnām sāk šūpoties, drebēt, ļodzīties un — kas to lai zin — varbūt pavisam drīz sabruks. Sis dzīves pamatā acīmredzot bija ielikti pārāk neizturīgi akmeņi… Pie cementa pārāk daudz piejaukta smilts. Un pats cements jau laikam ari nebūs bijis tās labākās markas … Viss bijis viltots, neīsts.

Jānis Rozītis dzirdēja, kā atkal noklaudz ārdurvis un pēc briža kāds ienāk istabā.

Tas bija Ivars Dambis. Viņš nevērīgi pameta ar roku.

—   Sveicināti! Kur Kārlis?

Jānis lēni pagriezās pret ienācēju, bet sveicienu neatņēma.

—   Nezinu. Viņš jau vairāk dzīvo uz ielas.

—        Un kur Inese? — Ivars painteresējās. — Viņa ir mājās?

Jānis neko neatbildēja. Viņš ar trulu skatienu vērās uz pazīstamā puiša augumu un dzirdēja, kā visu laiku ausīs dunēja: «Inese, Inese, Inese …» Pēkšņi viņa jau nogurušajās smadzenēs uzliesmoja spilgts zibens. Apskaidrība! Žēlīgie dievi! Tā bija ideja! Tas bija simtprocentīgs glābiņš!'

Jānis Rozītis uztrūkās kājas un pieskrēja pie Ivara.

—        Nav arī Ineses… — viņš satraukts teica. — Nav. Tu kaut kur steidzies? Nē? Gribi vienu šņa- bīti? Es tūlīt ieliešu, pagaidi, tūlīt…

Viņš ātri piegāja pie bufetes, izņēma aizsākto pudeli un piepildīja glazēs.

—   Dzer!

—        To jau nu var. — Ivars vienaldzīgi paņēma glāzi un izdzēra. — Vai ir kāda bēda?

—        Kā tad! — Jānis tūlīt atsaucās. — Inese aizgāja …

—        Uz kinci? — Ivars tikpat vienaldzīgi uzprasīja.

—        Es tā pēdējā laikā skatos uz tevi, skatos … — Jānis nicīgi sacīja un atkal piepildīja glāzes. — Arī

uz Kārli skatos un domāju, ka ne velna no jums abiem tomēr nav!

—   Kā — nav? — Ivars lepni izrieza krūtis. — Kam tad ir jābūt?

—   Drosmei jābūt! — Jānis nikni, gandrīz pavēloši paskaidroja. — Saproti? Drosmei! Lepnumam! Pašcieņai! Jābūt īstiem vīriešiem, nevis lupatām!

—   Kā — nav? — Ivars apvainojās. — Mani pazīst puse Rīgas, cs …

—   Ko tas līdz? — Jānis izsmejoši noprasīja. — Puspilsēta viņu pazīst! Nu un tad? Bet vai esi aizstāvējis Ineses godu? Esi? Un pats savējo — esi? Tu taču viņai biji pirmais vīrietis, jā? Biji?

—   Nu, biju, — Ivars negribīgi atzinās.

—    Un tas Kārlis ar! — Jānis turpināja. — Vai ir aizstāvējis māsas godu? Nē! Un tagad Inese atkal aizskrēja pie tā Anša! Es tev, Ivar, pateikšu atklāti — mēs savā jaunībā gan tik viegli savas meitenes citiem neatdevām!

—   Es ar neatdošu! — Ivars draudoši novicināja dūres. Viņš juta, ka tik tiešām viņa gods ir aizskarts.

—   Tad tā arī dari! — Jānis uzmundrināja. — Tas puika tev atņem meiteni, aizvilina pie sevis, neķītri pavedina, samaitā, bet tu neliksies ne zinis? Vai tiešām tu nevari ar to Ansi parunāt kā vīrs ar vīru? Tev jāatriebj! Tev taču dūres kā lāpstas. Kabatā var atrasties arī nazis! Un beigu beigās tev taču ir vēl automašīna! Uz ceļa viss kas var gadīties… Tu mani saproti? Jeb varbūt baidies?

—   Ilā! — Ivars augstprātīgi nosmējās un ātri izdzēra no jauna piepildīto glāzi. — Visi baidās no manis!

Ivars gāja prom. Pie durvīm vēl apstājās un mierinoši pacēla labo roku.

—  Viss būs kārtībā! Es to lietu nokārtošu…

Rīgas Centrālcietuma lazaretē nogulēju veselu mēnesi. Mugura un kāju pēdas nedaudz apdzija, bet vēl arvien sāpēja sasistie kauli un galva. Seja joprojām bija uztūkuši.

Pēc tam mani atkal izsauca oberšturmbanfīrers Oto Krauze. Izmeklēšanas kamerā viņš bija viens.

—        Ka jūtaties? — Krauze tūlīt painteresējās un piedāvā ja uzsmēķēt. Atteicos.

—        Tā nekas, — es atbildēju. — Sliktāk vairs nevar …

—   Ceru, ka tie dakteri darīja visu iespējamo.

—       Jā. Tikai tur neviena daktera nebija. Vienkārši sanitāri un viens feldšeris. Un viņi patiešām darīja visu iespējamo … Katrs otrais tika noindēts. Katru dienu kādam lika izdzert «žēlsirdības kafiju».

Oto Krauze dzēlīgi smīnēja.

—        Mēs esam humāni, — viņš teica. — Mēs neļaujam ilgi mocīties …

—        Tas tiesa, — eš piekritu. — Humānie velni… Es jūs drausmīgi ienīstu.

—        Es jūs tāpat, — Krauze sacīja. — Jūs esat komunists?

—   Jā.

—   Vai tagad to nenožēlojat?

—   Nē. Kādēļ?

—        Nevarētu sacīt, ka pašlaik jums būtu ļoti labi.

—       Tik tiešām, — cs piekritu. — Manu pašreizējo stāvokli droši vien neapskaustu pat visnožēlojamākais dzīvnieks. Bet mums nekad nav bijis viegli. Tas ir mierinājums. Mazs, bet tomēr …

—   Vai jūs, Mārtiņ Zar, nāve nebaida?

—        Baida, oberšturmbanfīrera kungs. Dažbrīd pat ļoti baida. Es, gluži tāpat kā jūs, vēl gribētu dzīvot.

Bet pašreiz šī mana vēlēšanās diemžēl nav atkarīga no manis.

—        Tikai no jums, — Oto Krauze sacīja. — Padomājiet.

—   Nav ko domāt, — es atteicu. — Es zinu.

—   Nesteidzieties. Mums laika vēl diezgan.

—        Nē. Jau no kara pirmās dienas mana dzīvība vairs nepiederēja tikai man. Es savu dzīvi esmu saistījis ar citiem, ar savas dzimtenes likteni.

—   Tas sen jau izšķirts.

—        Vai jūs, oberšturmbanfīrera kungs, tam patiešām ari ticat?

—   Protams. Pat vairāk. Esmu pārliecināts.

—        Es savukārt esmu pārliecināts, ka tā nekad nebūs.

—   Jūs esat fanātiķis.

—   Oberšturmbanfīrera kungs, bet Staļingrada …

—       Tas ir tikai viena ģenerāla, vienas karaspēka vienības zaudējums! — Krauze piesarcis uztriecās kājās un sāka kliegt. — Viena ģenerāļa, bet ne visas armijas zaudējums! Tikai viena ģenerāļa!

Nupat visā Vācijā un okupētajās teritorijās tika atzīmētas sešu dienu ilgas svinīgas sēras …

Baznīcās notika dievkalpojumi.

Bija slēgti kino, teātri un visas izpriecu vietas.

Vienīgi daudz biežāk pa Centrālcietuma vārtiem uz Biķernieku priedēm devās smagās automašīnas …

Daudz biežāk atskanēja sitieni un šāvieni.

Nepārtraukti dunēja kapsētas zvani.

Vācija sastinga drausmās nojautās.

—        Būtu ļoti labi, — Krauze auksti sacīja, — ja jūs tomēr atcerētos arī tipogrāfijas atrašanās vietu, sakaru tīklus un vēl brīvībā esošos līdzdalībniekus. Bet tagad turpiniet! Es ļoti uzmanīgi klausīšos.

Spīdzināšana mani vairs nebaidīja. Nez vai viņi kaut ko vel briesmīgāku spētu izdomāt un ar mani

izdarīt. Acīmredzot viņu radošās potences ir jau izsmeltas. Bet parunāties vēl varam. Kādēļ gan ne? It sevišķi, ja šī patiešām ir pēdējā reize… Pēdējā iespēja viņiem iespļaut sejā. Pēdējā iespēja izkliegt sevi. Pēdējā iespēja viņus nolādēt. Pēdējā iespēja sevi apzināties.

—   Neko es jums nevaru pateikt. Tipogrāfijas mums nebija, mūsu grupa rīkojās patstāvīgi, un savu biedru uzturēšanās vietas nezinu. Tas arī viss. Varat neko vairāk nejautāt.

Oto Krauze steidzīgi nospieda melno signalizācijas pogu. Tai pašā mirkli telpā ienāca šārfīrers Hugo Vaithofs, Elmārs Zariņš, bet aiz viņiem apmulsis stāvēja Ojārs Bergs.

Mūsu skatieni sastapās. Ojāram mugurā bija jauns mētelis, šalle un jauni zābaki, galvā hūte. Uzcirties kā frants, riebīgais nodevējs! Saņēmis jau savus Jū- dasa grašus. Interesanti, cik viņam par to samaksāja?

—   Mārtiņ Zar, — Krauze svinīgā un apmierinātā balsī teica. — Jūs noorganizējāt un vadījāt nelegālu bruņotu kaujas grupu «Atriebēji», kura no tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmā gada augusta līdz četrdesmit trešā gada divpadsmitajam janvārim izrādīja pretestību vācu okupācijas varas iestādēm un sagādāja ievērojamus zaudējumus reiha bruņotajiem spēkiem. Par šo ilgstošo pretvalstisko rīcību es jums — Mārtiņam Zaram-Klusajam — piespriežu nāves sodu pakarot! Sods izpildāms nekavējoties!

Elmārs Zariņš, iesaukts par Bendi, man atgrieza rokas aiz muguras un ieslēdza dzelžos. Tātad tādi izskatās cilvēki, kas man izpildīs nāves sodu, es nodomāju. Sie ir pēdējie cilvēki, kurus es redzēšu.

Un mani atkal pārņēma neiedomājams naids. Ojārs Bergs tikko jaušami pasmīnēja, un tas tikai šo naidu vēl pavairoja.

—        Lai jūs visi esat simtkārt nolādēti! — es sāku kliegt. — Lai jums nekad vairs nepiedzimst neviens bērns! Lai pār jūsu lūpām vairs nenāk neviens vārds! Kļūstiet kropļi, kādi jau esat!

Hugo Vaithofs man sejā spēcīgi ietrieca dūri.

Mani pēdējie vārdi, un pēdējais sitiens.

Viss.

Mana dzīve ir beigusies.

Kad mani grūda laukā pa durvīm, es vēl pagriezos un Ojāram Bergam sejā iespļāvu asiņainas siekalas.

—   Nožēlojamais!

Mani izveda iaukā, kur starp otro un trešo korpusu stāvēja karātavas. Bende kaklā uzmauca cilpu. Neko daudz neatminos. Atceros tikai spožo sauli, balto sniegu un to, kā cs izmisīgi ccntos atsaukt atmiņā Lilijas, Birutas un Anša sejas …

Tad viss pazuda.

Viss iegrimu baltā, lipīgā miglā. Varbūt vēl nodomāju, kādēļ ne tumsā, bet gan baltā, baltā, ļoti lipīgā miglā …

Bet tā vēl nebija Nāve.

Tas tikai bija nāves ģenerālmēģinājums.

Pēc tam notika vēl divi.

Ģenerālmēģinājumi.

Pēc trīs dienām mani ar vēl diviem nepazīstamiem biedriem noveda otrā korpusa pagrabā, iegrūda lielā kamerā, kuras sienas bija apsistas ar baltiem dēļiem.

Vaithofs ar Bendi sāka šaut. Vispirms nošāva to, kas man stāvēja kreisajā pusē, pēc tam otru. Viņi abi klusēdami saļima pie manām kājām.

Vaithofs ar Bendi turpināja šaut. Skaidri dzirdēju, kā lodes šņākdamas lido gar ausīm un, skaļi smilkstēdamas, ieurbjas dēļos …

Tad viņi šaušanu pārtrauca.

Pēc piecām dienām notika atkārtojums.

Atkal ar diviem biedriem stāvēju pie baltās dēļu sienas un noskatījos, kā viņi tiek nošauti. Tikai šoreiz Vaithofs ar Bendi likās tēmējam rūpīgāk un pēc katra šāviena ieturēja lielāku pauzi.

Šodien atceros tikai pašus faktus, šos notikumus, bet, ko tobrīd domāju, ko izjutu, — neko. Melns plankums. Absolūts tukšums. Visticamāk, ka tobrīd nedomāju neko, tādēļ arī neko neatceros. Acīmredzot ir ārkārtīgi grūti par kaut ko domāt, kaut ko atcerēties, kad no neliela attāluma tev virsū vai garām triec vairākas lodes un tu nezini, ka tas ir tikai mēģinājums, ka tā ir visizsmalcinātākā spīdzināšana . ..

Kad mani uzveda augšā, Zigurds Priede nobrīnījās un parādīja spoguli.

Visi mati bija kļuvuši pilnīgi balti.

Kā sniegs.

Kā tikko izmazgāti linu palagi.

Kā Lilijas līgavas tērps.

Kā manu bērnu sejas.

Pēc četrām dienām mani atkal izsauca, un Hugo Vaithofs veda uz otrā korpusa pagrabu. Vai atkal šaus? Un šoreiz patiešām arī nošaus? Tai kamerai pagājām garām. Viņš klusēdams atslēdza citas durvis. Tās atradās pašā koridora galā. Vaithofs neko neteica. Viņš mani šai kamerā ieslēdza un atstāja vienu. Bet es tur nebiju viens. Tajā atradās četrpadsmit līķu, un acīmredzot šī kamera bija cietuma morgs. Es nezinu, kādēļ viņi mani tur ievietoja. Lai parādītu, kāda izskatās telpa, kurā pavisam drīz arī man nāksies atrasties? Lai parādītu, kāda izskatās «mazā atpūtas istaba» pirms došanās uz elli? Riebīga. Izskatās pavisam riebīga. Netīra. Smird pēc asinīm, urīna un izkārnījumiem. Nelielais elles priekškambaris smird pēc Nāves. Seit nespēlē arfas. Nav ziedošu dārzu. Nelido eņģeļi. Nedzied koris. Šeit drausmīgi smird pēc nāves. Četrpadsmit izdzēstas dzīvības. Tā ir tikai pagājušās nakts raža. Un ne sevišķi bagāta … Krauze, Vaithofs, Zariņš un Nāve ir pieredzējuši arī labākus laikus… Ir bijušas tādas naktis… Bet tagad ir rīts. Netālu no griestiem spīd neliels logs. Un es šos līķus redzu pavisam skaidri. Kas viņi tādi ir? Bija … Cilvēki, cīnītāji ar saviem vārdiem un uzvārdiem, ar dzimšanas dienu un savu nāves stundu, un starp pirmo un pēdējo brīdi bija gadi, vienam vairāk, citam mazāk, bija dzīve, kurā tika gan mīlēts, gan nīsts, kaut kas iegūts, kaut kas ilgots, sapņots, piepildīts un bezcerīgi zaudēts. Varbūt tajā pašā gadā un varbūt pat tajā pašā dienā, kad kāds no jums piedzima, uz šīs pasaules ieradās arī jūsu slepkava … Un varbūt, ka tā tas ir vienmēr — vienmēr līdz ar Dzīvību piedzimst arī Nāve, tikai ar to atšķirību, ka Nāve nekad nemirst.

Es sēdēju, muguru atslējis pret dzelzs durvīm, un skatījos uz piecpadsmit līķiem, jo arī sevi jau pieskaitīju klāt, un domāju par šīm trim savādām lietam — Dzīvību, Nāvi un Dzīvi…

Divu cilvēku saplūšana vienā. Alkas. Ilgas pēc laimes. Bēgšana no vientulības. Prieks. Aicinājums. Mūžīgā vēlēšanās. Mīlestības augstākā kulminācija. Tās mērķa piepildījums. Lielākais garīgo un fizisko spēku sasprindzinājums. Izlādēšanās. Divu cilvēku saplūšana vienā… Un rodas jauna dzīvība. Rodas gan mans draugs, gan mans ienaidnieks. Gļēvais un drosmīgais. Varonis un nodevējs. Es un tu. Mēs visi.

Aptuvena shēma, izdomāta dažu sekunžu laikā Rīgas Centrālcietuma morgā.

Sauss sprakšķis. Tā lūst zari. Nelūst nekas. Nekā nav. Absolūti nekas. Nav pat ne klusuma, ne tumsas.

Nekas. Vienīgi — šis Nekas. Vienīgā realitāte. Vienīgā iespējamība. Viss pārējais ir muļķības. Iedomas. Bailes. Ne paradīze, ne elle. Vienīgi — nekas. Paskatieties uz šiem četrpadsmit mirušajiem cilvēkiem! Redzat? Man tieši blakus, nosviests kameras stūrī, guļ kāds pusmūža vīrs ar izdedzinātām acīm, sašķaidītam lūpām, caur kurām spīd dzelteni, apdrupuši zobi. Šis vīrs daudz smēķējis un nekad nav lietojis «Chloro- dont» zobu pastu. Pelēks vadmalas uzvalks. Garie vācu armijas zābaki. Droši vien laucinieks. Kādēļ viņi negribēja, ka tu redzi savus pēdējos mirkļus? Bet taisni man priekšā, uzsviesta uz četriem vīriešiem, no kuriem es redzu tikai kurpēs ieautas kājas, guļ kāda jauna sieviete. Rokas atsviedusi sānis, mati izspūruši, seja sasista, uz tās izplūduši zilgandzelteni plankumi, un viņa skatās tieši uz mani. Drēbes saplēstas, pareizāk sakot, viņa ir gandrīz kaila. Uz krūtīm melni asinsizplūdumi. Vēdera lejas daļa un kāju ciskas saplosītas. Ko viņi gribējuši no tevis? Un kas tu pati esi bijusi? Bet man pa labi guļ apmēram divdesmitgadīgs jauneklis, un viņam ar cirvi vai kādu citu priekšmetu pārsista galva. Visa seja melna, bet pierē starp sarecējušām asinīm spilgti izdalās dažas baltas kaulu šķembas. Dažas smadzeņu piles. Mugurā glīts, rūtains uzvalks, kaklasaite. Un uz pirksta pat laulības gredzens. Nekas. Ja tas ir zelta, tad kaprači novilks. Un tā jūs visi šeit guļat, guļat mēmi un klusi, jo pati nāve ir mēma un klusa. Pirms tam bija prieks, bija cīņa, pārpratums vai nodevība un neizmērojamas sāpes, drausmīgs pazemojums. Bet tagad ir miers. Viss, kas notiek uz šās zemes, šai pasaulē ir vērtīgs un nozīmīgs tikai līdz tam brīdim, kamēr vēl elpojam, kamēr var sataustīt pulsu. Pēc tam ir miers. Pašlaik es redzu četrpadsmit drausmīgas nāves. Bet ir arī mierīgas, dabiskas un pat skaistas. Piemēram, kad nomirst vecs, vecs un ļoti labs cilvēks. Tad nāve ir skaista. Bet šīs te ir riebīgas. Smirdīgas. Drausmīgas. Agras. Varmācīgas. Nežēlīgas. Rupjas. Nevajadzīgas. Pati jūsu aiziešana ir bijusi briesmīga. Un briesmīgi tie cilvēki, kas jums lika aiziet. Bet tagad ir labi. Tagad nekas vairs nesāp. Neviena priekšā nav jāpazemojas. Tagad ir miers. Tagad ir atpūta. Tagad nāve ir lieli svētki. Lielā Brālība. Mēs atkal atgriežamies tur, kur jau kādreiz bijām, — nekur …

Skatīts un apcerēts dažu minūšu laikā Rīgas Centrālcietuma morgā.

Dzīve… Taisni novilkta līnija no pirmā līdz pēdējam punktam? Krustota, punktota līnija? Varbūt nemaz nekādas līnijas nav? Ir tikai lēciens, kritiens? Nepārtraukts skrējiens pretim savai nāvei. Viens to sasniedz ātrāk, cits vēlāk, bet sasniedz visi. Kaut stāvi uz vietas — melno finiša lentīti tu tomēr pārrausi. Un neko tur nevar izdarīt. Nevar pa stadiona skrejceļu riņķot mūžīgi. Nevar. Tie neuzpērkamie Laika tiesneši… Viņiem ir precīzi pulksteņi. Ļoti precīzi. Un tos nevar ne samaitāt, ne nozagt. Tu tikai riņķo, riņķo … Nav svarīgi… Protams, starta līnija ir jāatceras. Tāpat nedrīkst aizmirst arī finiša līniju. Nedrīkst aizmirst ne pirmo, ne pēdējo punktu. Bet līnija tomēr jānovelk. Svarīgi, kas notiek starp šiem diviem punktiem. Taisna, krustota, punktota līnija? Kādu to uzzīmēsi? Treknu, tievu, baltu, melnu? Daudzkrāsainu? Tad, kad jau guli šādā kamerā un tev virsū vairākās kārtās uzkrauti tādi paši līķi kā tu, principā tas ir vienalga. Tad, kad guli jau bedrē un tev virsū ir uzkrauts divus metrus biezs smilšu slānis, arī principā tas ir vienalga. Jo vairāk nekā nav. Tev. Nekas. Punktiņi izzuduši. Līnija izgaisusi. Laiks ar savu lielo dzēšgumiju to izdzēsis. Paliek tikai balta papīra lapa. Balts sniega lauks. Varētu sākt visu no jauna, bet… daba nav bijusi muļķe. Viss jāmēģina izdarīt tai niecīgajā laika sprīdī, kamēr dzīvo. Viss jāmēģina paspēt šai dzīvē. Citas jau nebūs. Būs tikai Lielais Nekas. Tādēļ svarīgs un nozīmīgs ir tikai šis mirklis, šis brīdis, šī diena, šī dzīve. Es nenožēloju, ka esmu dzīvojis. Tāpat kā neko nenožēlošu, kad miršu. Lai nāk tas Hugo Vaithofs un ietriec man pakausī lodi. Man nav bail. Nemaz nav bail. Es savu dzīvi esmu nodzīvojis. Bezgala īsu — tikai divdesmit piecus gadus, un tomēr tā bijusi pārpārēm pārpildīta gan ar prieku, gan sāpēm. Cits to visu nesalasītu pat piecos garos mūžos. Esmu pārāk daudz zaudējis šajos divdesmit piecos gados. Ļoti daudz. Māti, tēvu, jaunāko māsu, sievu, divus bērnus un apmēram desmit tuvus, uzticamus draugus. Tā kā būtu mazliet par daudz tik jaunam puisim kā cs. Naudas man nekad nav bijis sevišķi daudz, toties tagad esmu bagāts ar nāvēm… Man visas kabatas pilnas ar nāvēm, un pat šis pagrabs gandrīz piekrauts līdz augšai, un nāves ir visapkārt, un tu vari tās ņemt, dot citiem un pats kļūt par nāvi… Drausmīgi sāp galva… Viegli, viegli reibst. Nāve dvako pēc asinīm. Un man dzīve… Bet nav jau tikai zaudējumi. Es taču šais divdesmit piecos gados arī ieguvu gan māti, tēvu, jaunāko māsu, sievu, divus bērnus, gan daudzus uzticamus draugus. Un vēl esmu ieguvis atziņu, ka bija tomēr vērts nodzīvot šos divdesmit piecus gadus, jo es bez visa cita vēl iepazinu arī dzimtenes mīlestību un naidu pret tās ienaidniekiem un apzinājos, ka cilvēks nekad neko nedara velti, un arī mūsu cīņa nav bijusi velta, un tādēļ es neko nenoželoju, un man nemaz nav bail nomirt. Esmu bijis šā divdesmitā gadsimta, šā drausmīgā kara pavisam mazs, neievērojams cīnītājs, un tomēr esmu mēģinājis šo zemi aizstāvēt… Tas arī piepildījis un attaisnojis manu īso dzīvi. Mani nošaus, piemetīs klāt pie šiem četrpadsmit līķiem, un tad mēs būsim piecpadsmit. Nu un tad? Mana dzīve, mana dzīvība un mana nāve … Es tikšu iemests tajā lielajā, bezgala dziļajā Melnajā Bedrē, kur šis karš jau iemetis vairāk par desmit miljoniem un droši vien iemetīs vēl tikpat daudz … Kas gan ir mana dzīve, mana dzīvība un mana nāve, salīdzinot ar visu šo lielo kaudzi? … Bet, kamēr es vēl elpoju, kamēr es redzu, kamēr vēl varu sajust sitam pulsu, esmu laimīgs, ka neesmu gulējis krūmos, neesmu bēdzis, bet cīnījies … Un tādēļ nomirt nav bail. Esmu izpildījis savu pienākumu. Esmu šo zemi, uz kuras piedzimu, aizstāvējis, un tādēļ pavisam mierīgs varu atkal pārtapt par šo pašu mīļo, tuvo zemīti … Man nav bail. Un vēl es jūtos laimīgs, vismaz šajos pēdējos dzīves mirkļos varu justies laimīgs tādēļ, ka nekad neesmu padevies. Viņi mani nav salauzuši. Varēs atnākt tas Vaithofs un man pakausī ietriekt lodi. Varēs atnākt Zariņš un man atkal ap kaklu apmest cilpu. Varēs atnākt tas solista dēls un man ar dzelzs stieņiem sadragāt galvu. To viņi vēl var. Bet, lai kas ar mani notiktu, cs nekad savā dzīvē neesmu teicis un nekad neteikšu — «es padodos». Nē! Jūs mani varat iznīcināt, varat nošaut, pakārt, nosist, nožņaugt, bet nekad jūs mani neuzvarēsiet. Nekad! Nekad jūs no manis nedzirdēsiet šos visriebīgākos, cilvēka cieņu un visu viņa esību vispazemojošākos vārdus — «es padodos». Nē! Esmu pietiekami stiprs. Jebkura cilvēka dzīve — īsa vai gara — kļūst attaisnojama, tai ir nozīme, jēga un ārkārtīga vērtība, ja esi palīdzējis savai zemei, ja esi kā draugam tai steidzies palīgā un ja nekad neesi padevies. Ne grūtībām, bailēm, sāpēm, izmisumam, ne ienaidniekam. Nekam. Un galu galā arī sev. Tu vienmēr būsi Uzvarētājs. Tu jau esi Uzvarētājs.

Visu to pārdomājis un vēlreiz apzinājies dažu stundu laikā Rīgas Centrālcietuma morgā.

Oberšturmbanfīrers Oto Krauze smīnēja.

—   Kā jūtaties? — viņš atkal painteresejās.

—  Jauki, — es atbildēju.

—   Tad būs vēl jaukāk! — viņš sacīja. — Jūs droši vien cerējāt ar savu dzīvi tikt ātri galā … Nē, Mārtiņ Zar, nē! Jūs mirsiet lēni, palēnām. Jūs mirsiet katru dienu. Un varbūt pat būs tādas dienas, kad mirsiet vairākkārt… Sapratāt?

—   Ne. Esmu pārāk mazizglītots, lai kaut ko tādu spētu saprast.

—   Nekas, gan sapratīsiet. Salaspils ir laba skola. Varētu pat teikt — akadēmija … Jums tur būs jāmācās. Esat ar mieru?

—   Neākstieties, — es viņam atbildēju. — Jums patīk teātris.

—  Jā, — Krauze atbildēja. — Vāgnera operas un Šekspīra traģēdijas.

Krauze apklusa un iegrima sevī. Varbūt atcerējās Tanhcizeru, Makbetu, Ričardu Trešo … Varbūt atcerējās bērnību, kādu sievieti… Māti. Varbūt atcerējās mežu, kādu saulainu pļavu, dziesmas …

—   Es jūs šodien nosūtu uz Salaspili, — Oto Krauze vienaldzīgā un, kā man likās, arī stipri nogurušā balsī paziņoja. — Uz Salaspili… Varbūt tur pārdomāsiet …

Noriju siekalas. Pēkšņi jutos vieglāk. Nedaudz noreiba galva. Nāve, paklapējusi man pa plecu, aizgāja atsēsties aizdurvē. Nedaudz atvilkt elpu. Noslaucīt sviedrus un uzasināt izkapti. Salaspils tomēr nav cietums. Tur man nebūs jāsēž vieninieku kamerā. Tur būšu kopā ar citiem. Tur vajadzēs iet strādāt. Un tur varbūt radīsies izdevība izbēgt. Vismaz tur šādas izredzes būs desmitkārt lielākas nekā šeit. Beidzot tur varbūt arī radīsies iespēja paziņot biedriem, ka Ojārs Bergs ir nodevējs, lai uzmanās un pie pirmās izdevības viņu novāc. Es pasmaidīju un gandrīz vai gribēju Krauzem sirsnīgi paspiest roku. . . Bet viņš joprojām stāvēja sevi iegrimis un ar kaut kādu trulu, neredzošu skatienu raudzījās laukā pa logu. Acīmredzot kaut kas ar viņu bija noticis.

—   Oberšturmbanfīrera kungs, — es klusi sacīju. — Kā pašlaik jūtas Ojārs Bergs?

—   Labi, — Oto Krauze lēni, domīgi teica. — Ļoti labi! Strādā nevainojami. Jūsu liegšanās bija velta. Jā. Strādā labi. Atradām visus. Visus!… Arī tipogrāfiju atradām. Ojārs Bergs ir pelnījis vislielāko pateicību … Viņš ir ļoti akurāts … Ejiet!

—   Pasveiciniet viņu no manis, — es teicu. — Viņš bija man draugs. Un, lūdzu, pasakiet, ka cs par viņu visu laiku domāšu … cieši, cieši piedomāšu … Es viņu nekad neaizmirsīšu …

Krauze vienaldzīgs nospieda signalizācijas pogu.

Ienāca Vaithofs, izveda mani pagalmā, iesēdinaja smagajā automašīnā, un es jau pēc stundas atrados Salaspilī…

Sāpju, moku un izmisuma skolā.

Nāves universitātē.

Vīrišķības akadēmijā.

Salaspilī sabiju tieši gadu. Neko par to laiku negribu atcerēties. Visiem jau zināms. Nekas jauns. Varbūt vienīgi tas, ka divreiz mēģināju bēgt, bet nekas tomēr nesanāca … Saņēmu tikai drausmīgu kāvienu. Tas arī viss. Bieži Salaspilī ieradās arī Krauze. Nošāvis vairākus ieslodzītos, kas viņam bija gandrīz vai obligāts rituāls, Oto Krauze pēc tam vienmēr uzmeklēja mani un apjautājās par labsajūtu … Sis oberšturmbanfīrers Oto Krauze bija ļoti dīvains … Viņš pret mani laikam izjuta kaut kādas savādas simpātijas .. . Varbūt viņš tomēr jau sāka sajust bailes?

Tūkstoš deviņi simti četrdesmit ceturtā gada trīspadsmitajā aprīli mani izsauca uz nometnes komandantūru, kur nolasīja Latvijas SD, drošības policijas un gestapo augstākā pavēlnieka oberšturmbanfīrera Oto Krauzes pavēli par man piespriesto nāves sodu. Sods izpildāms šodien, pulksten divdesmitos nulle nulle. Nāves veids — pakāršana.

Ap pusdienas laiku mani un vēl vienu ieslodzīto pie sevis izsauca jaunais nometnes komandanta vietnieks Jānis Zemītis. Viņš ilgi un ļoti vērīgi uz mani skatījās. Es jau to biju ievērojis ari agrāk. Viņš nez kādēļ mani vienmēr ļoti uzmanīgi un cieši noskatīja. Vienmēr.

—   Nāciet man līdzi, — viņš teica. — Jums mežā būs jāizpilda speciāls uzdevums.

Izgājām cauri nometnes vārtiem. Jānis Zemītis lika mums iet pa priekšu, un mēs tūlīt nogriezāmies pa labi. Iegājām dziļi mežā. Viņš lika mums apstāties nelielas pļaviņas vidū. Tās vienā malā stāvēja malkas grēda un dažas tukšas benzīna tvertnes.

Jānis Zemītis izvilka pistoli un, neteikdams ne vārda, ar vairākiem šāvieniem krūtīs un vēderā nošāva manu nepazīstamo biedru. «Tātad ne pakarot, bet nošaujot,» cs vēl paspēju nodomāt. Ja viņš man stāvētu kaut dažus metrus tuvāk, varētu mēģināt uzbrukt, izsist pistoli no rokām, bēgt. Bet tagad nekā. Stāvi un atkal gaidi, kad beidzot tev domātā lode noglāstīs pieri.

—   Tu mani pazīsti? — Jānis Zemītis uzprasīja. — Ne tikai kā nometnes komandanta vietnieku?

Es vērīgi ieskatījos. SS virsnieks. Apmēram divdesmit trīs, divdesmit pieci gadi. Gaiši mati. Zilas acis. Garš augums. Tādu ir tūkstošiem.

—   Nē, — es atbildēju. — Nepazīstu.

—   Tu mani agrāk nekad neesi saticis? — Zemītis turpināja taujāt, ne uz mirkli nenolaižot acis no manas sejas. — Paskaties uzmanīgāk.

—    Nav ko skatīties. Es jūs nepazīstu. Nekad nav nācies sastapt.

—    Bet es tevi gan atceros, — Zemītis teica un pasmaidīja. — Bēdz!

Es pat nepakustējos. Nebēgšu! Lai viņš mani nošauj stāvus! Varbūt tomēr vajadzēs pamēģināt uzbrukt. Galu galā neko taču nevaru zaudēt. Katrā ziņa tas būs daudz labāk nekā lodi saņemt mugurā.

—   Tu negribi dzīvot? — Zemītis pajautāja.

—   Gribu.

—   Kādēļ tad nebēdz?

—    Tādēļ, ka negribu! — asi atcirtu un paspēru soli uz priekšu. Vēl mirklis, un es viņam uzbrukšu.

Jānis Zemītis, man par lielu pārsteigumu, pistoli ielika atpakaļ ādas makstī.

—    Bet es tevi atceros, — Zemītis atkārtoja. — Tu man reiz izglābi dzīvību.

Vēlreiz pārsteigts paskatījos.

—    Atceries četrdesmit pirmā gada trīsdesmitā jūnija pievakari? Tu kopā ar Strādnieku gvardes daļām atkāpies no Rīgas un tad netālu no Juglas tilta …

Jā. Tagad es atcerējos. Atcerējos vientuļo šāvienu no kādas mājas koridora loga un kā mēs ar Ojāru Bergu uzskrējām pa kāpnēm uz otro stāvu, un kā jauns puisis izmisīgi mēģināja aizcirst šautenes aizslēgti, tas bija iesprūdis, un atcerējos šā puiša bailēs izķēmoto seju, viņa drebošos plecus, Ojāra Bcrga «jā- knellē tik nost» un puiša asaras …

—   Atceros, — es sacīju. — Tagad atceros.

—    Tu man toreiz izglābi dzīvību, — Jānis Zemītis sacīja. — Un tagad cs tev izglābšu dzīvību. Dots pret dotu. Un varbūt pavisam drīz tev vēlreiz nāksies… Te malkas grēdā ir paslēptas drēbes un dokumenti. Sis nošautais esi tu. Tu bēgi, un es tevi nošāvu. Tev ir apmēram stunda laika. Pacenties aizlaisties pēc iespējas tālāk. Drēbēs ir arī nauda. Dzīvo vesels!

Un Jānis Zemītis ātriem, noteiktiem soļiem aizgāja. Vairāk viņu nekad neesmu redzējis un par viņu neesmu neko dzirdējis.

Pēc stundas es jau biju tālu prom. Nokritu pie zemes, zeme kā ārprātīga smaržoja pēc pavasara, tā izstaroja kaut kādu neizsakāmu spēku, tā ātri modās no ziemas sastinguma, tā man sejā, visā ķermenī, apziņā, ikkatrā miesas šūnā spēcīgi iepūta Dzīvību. Blakus ziedēja dažas vizbulītes. Es dziļi elpoju šo pasakaino zemes smaržu, pēc ilgiem, ilgiem gadiem jutos bezgala laimīgs, tik laimīgs, ka gulēju uz šās siltās, pasakaini smaržojošās zemes un raudāju …

4

Rudens saule laiski ar saviem vēsajiem stariem slaucīja māju jumtus un koku galotnes. Krita lapas. Dzeltenas, sarkanas, bruņas. Skaistais rudens. Lielais krāsu meistars. Skumjais burvis.

Ansis Zars nesteidzoties pārgāja tiltu, apakšā lēni plūda Gauja, līdz ar saviem ūdeņiem uz jūru līdzi aiznesdama nobirušās kļavu, bērzu un vītolu lapas, aiznesdama pagājušās dienas un kaut kādas vieglas, tikko samanāmas skumjas.

Viss aiziet, aizplūst…

Tikai pats plūdums nekur neaiziet, nepazūd.

Plūdums paliek.

Ansis Zars iegāja nelielā bufetē, aiz letes stāvēja uzblīdusi blondīne un izskatījās ļoti neapmierināta. Sieviete ap četrdesmit gadiem jutās ļoti neapmierināta. Jaunība, labākie dzīves gadi jau pagājuši, bet priekšā draudīgi tuvojās vecums …

Ansis Zars paņēma divas tasītes kafijas, auksto gaļu un divas vārītas olas. Viņš jutās izsalcis. Brokastis, kā parasti, nebija ēdis.

Negaidot kāds pieskārās pie pleca. Ansis pagriezās un sev blakus ieraudzīja Aivaru Blūmu.

—   Cau! — viņš teica.

—   Tu? — Ansis bija pārsteigts.

—   Kā redzi, vecīt!

—   Ko tu šeit dari?

—        Pagaidi! — Aivars sacīja. — Es tūlīt paņemšu aliņu.

Pēc dažām minūtēm Aivars atgriezās ar divām pudelēm alus un glāzēm.

—   Dzersi?

—   Nē. Man pēcpusdien sākas dežūra.

—   Es gan. Man ir baigās paģiras.

—   Kur tad vakar iekriti?

—       Eh, labāk neprasi! Atbraucu komandējumā. Gaļas kombinātā vajadzēja uzstādīt jaunu, no demokrātiskajiem vāciešiem atsūtītu «skapi». Nu, tad jau pats saproti…

Aivars Blūms pirms vairākiem gadiem beidza Rīgas industriālo politehnikumu un tagad bija liels un veikls visu saldējamo iekārtu speciālists. Braukāja pa visu republiku un «prata taisīt naudu». Katrā ziņā blakus ienākumi viņam ienāca. Vienmēr bija jautrs, mazliet rupjš, atklāts un jau trešo gadu mīlēja Zentu. Meiteni ar melniem, ogļu melniem matiem.

—       Bet ko tu šeit dari? — Aivars pavaicāja, kāri un ar patiesu baudu dzerdams biezo, putojošo alu.

—   Strādāju.

—   Jā?

—   Jau no pirmā septembra.

—   Tevi atsūtīja uz šejieni? Nu un kā?

—       Vispār nekas. Nesen uzcelta slimnīca, lieliskas operāciju zāles, arī speciālisti ir labi, ar lielu praksi.

—   Bet tomēr viņu trūkst?

—        Diemžēl. No vecās slimnīcas visi jaunie laidu- šies prom, nenostrādājuši pat obligātos trīs gadus. Bet tagad paliks. Šeit ir visjaunākā aparatūra, labiekārtoti kabineti, palātas pēc ārzemju parauga, vispār viss, kā pienākas. Varbūt šeit palikšu uz visu dzīvi.

—   Ja nemaldos, tu dažus kursus biji pat Ļeņina stipendiāts, — Aivars sacīja un ķērās jau pie otrās pudeles. — Rīgā tu taču varētu tikt vislabākajā robā.

—   Droši vien. Bet šeit es varēšu būt daudz patstāvīgāks. Es šeit iziešu lielisku praksi. Un varbūt būšu daudz noderīgāks. Zini, vakar izdarīju savu pirmo lielo, patstāvīgo operāciju. Nodaļas vadītājs vecais Brengulis asistēja. Operācijas laikā neteica nevienu vardu. Bet es to visu nostrādāju spīdoši.

—   Kas bij par lietu? — Aivars painteresējās.

—   Divpadsmitgadīgam zēnam amputēja labo roku, — Ansis stāstīja. — Sašķaidīta driskās, bet ar kreiso vel vajadzēs uzgaidīt. Varbūt varēsim saglābt.

—   Tas laikam ir sarežģīti, vai ne?

—   Kā to ņem, — Ansis pasmaidīja, — Primitīvi izsakoties — kas nu tur liels! Rokās stingri jātur zāģis, un tik vālē! Gluži kā Džcka Londona stāstos. Bet tas, veco zen, ir ellīgi grūti. Vienu brīdi man uznāca tāds žēlums, ka gribējās visu pamest un izmukt no zāles.

—   Kas ar to puisi bija noticis?

—   Saspridzinājies. Tepat aiz slimnīcas personālam cels vēl vienu dzīvojamo māju, un zēns būvbedrē bija atradis granātu.

—   Vo velns! — Aivars iesaucās un noslaucīja putainās lūpas.

—   Jā, — Ansis domīgs sacīja. — Karš neaizmirstas. To atceras gan vecie, gan jaunie, un, kā redzi, ar to pat sastopas mazgadīgi bērni…

—   Pagaidi! — Aivars piecēlās. •— Es paņemšu vēl dažus aliņus. Tu tik drūmi stāsti, ka gribas taisni vai piedzerties.

Aivars aizgāja līdz letei, nedaudz parunājās ar

blondo bufetnieci un atgriezās ar trim jaunām pudelēm.

—   Kā tev šeit ar dāmām? — viņš pavaicāja.

—       Cik tik uziet! — Ansis atbildēja. — Pilna pilsēta ar izslāpušām, bet es nekāroju.

—        Nu, brālīt! — Aivars klusi iesvilpās. — Tad tu esi slims vai arī kļuvis vienkārši slinks!

—        Nē, veco zēn! — Ansis saka smieties. — Gribu tikai turēties pie Ineses.

—   Baigā mīlestība? — Aivars uzprasīja.

—   Jā. Pavisam īsta. Viņa tagad dzīvo kopmītnē …

—        Ei, ei? — Aivars bija pagalam izbrīnījies. — Inese kopuškā? Ko tad viņas senči? Padzina?

—        Nē, pati aizgāja. Un pareizi darīja. Tikko šeit saņemšu dzīvokli — mēs apprecēsimies.

—        Lai tev labi veicas! — Aivars sacīja, uz glāzes malas rūpīgi uzbērdams sāls kārtiņu. — Man jau arī laikam būs jāprecas.

—   Ar Zentu?

—        Nu kā tad! — Aivars iesaucās. — Atkal palikusi stāvoklī un kategoriski atsakās taisīt abortu. Un varbūt pareizi dara. Zini, viņa jau piecas reizes to taisījusi, un tā taču var galīgi sabeigt iekšas…

—  Tev vajag viņu pažēlot, — Ansis teica.

—       Vajag… Kā tad, ka vajag! Bet zini — riebjas tie mūžīgie prezervatīvi, tās svecītes, tabletītes un ej sazini, kas vēl… Nav tas … Un tādēļ tagad esmu striķos. Par visu jāmaksā. Negribēji tā, dabūsi šitā! Bet kādreiz jau tā vajadzēja notikt.

—   Nožēlo?

—        Nē! Ko tur daudz nožēlot? Mana dzīves devīze un filozofija vienmēr bijusi šāda: «Lai kas arī dzīvē notiktos, viss notiek tikai uz labāko!»

Ansis sāka smieties, tad negaidot apklusa un pārsteigumā uzlēca kājās. Bufetē ienāca Inese. Viņai mugurā bija jauns, rūtains rudens mētelis, kaila galva,

plecā uzkārta brūna soma, ap kaklu spilgti sarkana šallīte, bet kājās skaistas augstpapēžu kurpes. Inese, kā vienmēr, izskatījās ļoti sievišķīga, ļoti pievilcīga, ļoti skaista. Ansis juta, kā krūtīs sāk dauzīties sirds.

Inese viņu ieraudzīja un pienāca klat.

—   Sveiks, — viņa sacīja un pasmaidīja.

—        Kā tu šeit gadījies? — Ansis joprojām vēl bija pārsteigts.

—       Es taču tev zvanīju, ka kādu dienu atbraukšu ciemos.

—       Tas gan. Sēdies! Iepazīsties — tas ir Aivars Blūms — republikas lielākais ledusskapju speciālists.

—   Prieks iepazīties, — Aivars teica.

—   Tā ir Inese, — Ansis sacīja.

—        A! Tad šis prieks ir vēl lielāks! — Un Aivars uzmanīgi nopētīja jauno sievieti.

—   Ko tu ēdīsi? — Ansis pavaicāja.

—   Neko. Paņem tasīti kafijas.

—   Varbūt vēl kādu kūku vai maizīti?

—   Nē. Tikai kafiju.

Pēc dažām minūtēm Ansis atgriezās, rokā turēdams kūpošu kafijas tasīti.

—   Diez kas jau nav, — viņš sacīja, — bet dzert var.

—       Biju jau aizgājusi uz slimnīcu, — Inese sāka stāstīt, — tevis tur nebija, un man pateica, ka tu esi atnācis uz šejieni iekost. Sī ir tava pastāvīgā pusdienu vieta?

—   Apmēram. Ne vienmēr, bet diezgan bieži.

—   Sevišķi eleganti šeit neizskatās.

—   Ko nu mums, provinciāļiem, daudz vajag…

—   Vajag, Ansi. Visur vajag.

—        Pirms braukšanas varēji piezvanīt. Būtu aizgājis pretim.

—  Tev pārsteigumi nepatīk?

—   Patīk, Ines. Tādi kā šis — ļoti patīk.

—        Viņa droši vien gribēja tevi pārbaudīt, — Aivars sacīja. — Var būt, ka tu pusdieno ar kādu medmā- siņu vai kolēģi.

—        Nepavisam, — Inese teica. — Es tikai tevi loti gribēju redzēt. Tas arī viss. Kaut kā tā uznāca …

—        Paldies, Inesīt, — Ansis sacīja. — Tas bija ļoti jauki. Izdzer kafiju, un iesim. Es tev izrādīšu slimnīcu, iepazīstināšu ar kolēģiem, un vēlāk aiziesim paēst uz restorānu. Šeit nekā prātīga nedabūsi.

—   Tev tur patīk? — Inese ievaicājās.

—   Kur?

—   Protams, slimnīcā!

—        Ļoti! Tev arī patiks. Prakses laikā brauksi uz šejieni.

—   Es šurp braukšu tāpat. Es braukšu pie tevis.

—  Jauki. Es vienmēr zināju …

Visi pārsteigumā pacēla galvas. Pie viņu galdiņa, ģērbies džinsos un nedaudz notriektā ādas jakā, stāvēja Ivars Dambis. Viņa seju, kā parasti, rotāja nicīgs, izaicinošs smīns.

—        Sveiki, vecīši! — viņš iesaucās. — Jūs gan esat baigie! Kur lai es neaizietu, kur neaizbrauktu, visur jūs vienmēr priekšā! Jocīgi sanāk. Kāzu ceļojums, jā?

—        Bet kā tu šeit nokļuvi? — Inese ieprasījās. — Sekoji?

—        O nē, cienītā! — Ivars teatrāli atmeta ar roku. — Kur nu tik smalkas lietas! Viss ir daudz vienkāršāk. Uz šo provinces galvaspilsētu atvedu šefu. Tā sakot, no lielās uz mazo. Viņam kaut kādas darīšanas Lauksaimniecības pārvaldē. Bet pats pa to laiku ieraušu aliņu. Kā saka — noskalošu ceļa putekļus.

Ivars Dambis pagriezās, aizgāja līdz bufetes letei, kaut ko pateica blondīnei un pēc dažām minūtēm atgriezās ar divām alus pudelēm.

—   Es apsēdīšos pie jums, — viņš teica.

—       Varēji gan kratīties tālāk! — Aivars nikni sacija. — Brīvu galdiņu cik uziet!

—       Man ir dikti iepatikusies jūsu sabiedrība, — Ivars teica un apsēdās. — Nav daudz laika. Pēc pusstundas jāvīlē atpakaļ. Jāaprunājas.

Inese lūdzoši ieskatījās Ansim acīs un saņēma viņu pie rokas.

—   Ejam!

—        Stop, cienītā, stop! — Ivars iesaucās, vaļīgi atgāzās krēslā un ar pirkstu parādīja uz Ansi. — Ne tik ātri! Es gribu ar šo te biedru nedaudz aprunāties.

—        Tu esi stulbs, Ivar! — Inese nervozi sāka raustīt rokassomiņas siksnu. — Kas tev ar viņu ko runāt? Vai tad tu vēl nesaproti, neesi vēl apjēdzis, ka viss jau sen starp mums ir beidzies un …

—  Vot, tieši tādēļ, Inesīt, tieši tādēļ!

—   Lai viņš runā! — Ansis asi teica. — Tikai īsāk!

—        Man vispār nevajadzētu runāt, bet uzreiz ar šo pudeli gāzt tev pa galvu! — Ivars sacīja, mēģinot no pudeles noraut vāciņu. — Bet cs tomēr pateikšu! Lai tu zinātu. Mēs ar Inesi… Viņa tev droši vien vēl nav stāstījusi, kādus numurus, kādus gājienus mēs esam strādājuši gultā …

—       Apklusti! — Inese čukstēja. — Cik tu esi riebīgs, Ivar!

Ansis ar pirkstu galiem viegli pieskārās Ineses plecam.

—   Lūdzu, izej laukā un tur mani pagaidi.

—       Nē, es palikšu, — Inese teica un nicinoši uzmeta skatienu Ivara sejai. — Bet ja turpināsi vēl kaut ko izdomāt…

—        Kā pie tiesas — tikai patiesību! — Ivars apmierināts iesmējās.

—       Paklausies, Ivar, aizveries un vācies prom! — Aivars nikni teica. — Baigi tu mums te esi vajadzīgs!

—   Jūs jau man neļauj pateikt, — Ivars teica un beidzot atkorķēja pudeli. — Tātad tā … Mēs ar Inesi… Nu labi, lai paliek! Velns ar jums! Bet tu nedrīksti iziet sveikā! Tu esi mani apvainojis! Citās valstīs tu par šādiem gājieniem būtu jau nošauts. Pie karstasinīgajiem austrumniekiem tu sen būtu nodurts. Bet mēs, tic lēnīgie…

Ivars ielēja sev alu un gribēja sākt dzert.

—   Noliec glāzi! — Ansis negaidot sacīja.

—  Kas tad tas? — Ivars bija tik pārsteigts, ka jau pacelta roka ar putojošo alus glāzi sastinga gaisā.

—   Tu esi pie stūres! Tev vēl jābrauc, — Ansis teica. — Noliec glāzi!

—   Hā! Sitais numurs tev neies cauri! — Ivars pārskaities iesaucās. — Es jau sen vairs neesmu skolnieks!

—   Tu esi šoferis, un tev vēl jābrauc.

Ansis piecēlās, paņēma Ivara pudeles un nesa tās nolikt uz letes. Tai pašā mirklī Ivara acīs uzliesmoja drausmīgs naids, nežēlība, apņemšanās. Viņš uzlēca kājās, zibenīgi no džīnsu aizmugures kabatas izrāva nazi, pieskrēja Ansim klāt un trieca to aizejošā puiša mugurā … Bet pašā pēdējā sekundē, kad jau Ivara roka laidās lejup, starp Anša muguru un šo strauji lejup slīdošo roku pēkšņi nostājās kaut kas brūngani rūtains, sarkana šalle, paceltas plaukstas. Inese. Ivars visu to redzēja, kādas sekundes simtdaļas laikā visu to apzinājās, bet bija jau par vēlu. Viņš vairs nevarēja roku apstādināt. Tā ar visu uzņemto ātrumu, ar inerci gāzās lejup, un nazis mīksti ieslīdēja kaut kur starp sarkano šalli un rūtainā meteļa apkakli…

Arī Aivars jau bija uzlēcis augšā, sekoja daži lēcieni, daži spēcīgi sitieni, nazis aizlidoja pa gaisu, viņš atlauza Ivaram rokas aiz muguras, bet pašu nolieca pie grīdas.

—        Bet esi nu gan tu riebeklis! — Aivars elsodams teica. — O, kāds tu esi riebeklis, vecīt!

Ansis noliecās pie saļimušās Ineses, atrāva mēteli, kleitas augšdaļu, izņēma kabatas lakatiņu un mēģināja aizturēt asiņošanu.

—        Piezvaniet ātrajai palīdzībai! — viņš uztraukts teica. — Piezvaniet uz slimnīcu! Ātri!

Blondā bufetniece, galīgi pārbijusies, tā arī izdarīja.

Vakarā Ansis Zars klusi atvēra durvis un iegāja astotajā palatā. Bez Ineses Rozītes taja atradās vēl divas slimnieces. Šķita, ka visas guļ. Ansis piegāja pie Ineses gultas, apstājās un ilgi raudzījās meitenes bālajā sejā. Un viņam šīs meitenes kļuva neizsakāmi žēl. Un varbūt tikai tagad tā pa īstam saprata, cik viņam ši meitene ir tuva un vajadzīga. Un varbūt tikai tagad pavisam skaidri saprata, ka viņš šo meiteni mīl un cik tas viss ir ļoti nopietni, ļoti svarīgi. Un tad šī balā meitene beidzot atvēra acis.

—   Tu esi jau augšā? — Ansis klusi pavaicāja.

—   Jā.

—        Viss kārtībā, — Ansis pateica. — Tev nav nekas briesmīgs, nekādu komplikāciju. Brūce ir sašūta, un tagad tikai jāguļ.

—        Nē. Tagad es nevaru gulēt, — Inese tikko manāmi pakratīja galvu.

—   Jāguļ! — Ansis teica. — Es atnākšu vēlāk.

—   Lūdzu, palieci

Ansis uzmanīgi apsēdās uz gultas malas un paņēma plaukstā Ineses balto, stipri karsto roku.

—   Kas mani lāpīja? — Inese uzprasīja. — Tu?

—        Nē, vecais Brengulis. Viņš ir liels meistars. Tagad tev viss ir kārtībā.

—   Kad esi pie manis.

—   Vienmēr, draudziņ!

—   Man nekas nebūs slikts?

—   Nē. Viss kārtībā.

—   Esi pie manis!

—   Es jau esmu.

—        Tu izskaties skaists baltajā uzsvārci. Tas tev piestāv.

—   Tad ir labi, Inesīt.

—   Man arī piestāvēs.

—   Noteikti. Tu izskatīsies pavisam skaista.

—   Ansi, es nenomiršu?

—   Nerunā muļķības. Viss būs labi, tu redzēsi.

—   Bet tad, kad iznākšu no slimnīcas?

—   Tad būs taisni brīnišķīgi.

—   Tu mani nepametīsi?

—   Guli un beidz pļāpāt!

—   Nepametīsi?

—   Nē!

—   Tu esi labs, Ansi.

—        Tu esi laba. Varbūt tu man izglābi dzīvību. Es viņam jau biju pagriezis muguru. Es neko neredzēju.

—   Ansi, lūdzu, piedod! Netici tam, ko Ivars teica.

—   Viņš muldēja. Viņš neko neteica.

—   Piedod, ka tā ir sanācis …

—   Mēs tur neesam vainīgi. Tu jau nu vismazāk.

—   Esmu gan.

—   Guli!

—        Lūdzu, piedod, ka tu man nebiji pirmais. Ivars toreiz bija tāds skaļš, pārgalvīgs… Bet tad atnāci tu — tāds labsirdīgs, gudrs un spēcīgs.

—   Pavisam vājš. Es nepratu tevi nosargāt.

—        Es nosargāju tevi. Vai nav vienalga, kurš kuru nosargā?

—        Paldies! Tu esi daudz labāka, nekā to spēju iedomāties.

—   Man tagad starp krūtīm paliks rēta, jā?

—  Jā. Bet par to tagad nedomā.

—   Es tev vēl patikšu?

—  Jā. Es to vietu noskūpstīšu, un rēta izzudīs …

5

Egija Birne lēni, ar ierastām kustībām noņēma grimu, pēc tam nomazgāja seju, atkal viegli uzkrā- sojās un pārģērbās. Pēc dažām minūtēm viņa jau atradās uz ielas. Nesen bija nolijis lietus. Melnais ielu asfalts atspoguļoja krāsainos reklāmu uzrakstus. Egija Birne nesteidzoties gāja pa Padomju bulvāri, iegriezās Bastejkalnā, izgāja tam cauri un nonāca uz Ļeņina ielas. Viņa gāja uz devītā trolejbusa galapunktu.

Izrāde beigusies. Šāvakara loma beigusies. Nupat, tikai pirms pusstundas, viņa bija nomirusi. Nomirusi, tā ari nesagaidījusi savu laimi, savu mīlestību. Nomirusi dubļos, piedzērušu jūrnieku skavās, savās asinīs. Melnais ielas asfalts viņu bija dziļi iesūcis sevī. Un cik gan daudz cilvēku bija pārlaists pāri! Vesels karaspēks. Vīrieši tikai ņēma, bet neko nedeva. Deva! Kā tad ne? Deva naudu. Deva šīs mazās, smirdošās papīra lapiņas. Un viss? Tas ir viss, ko jūs varat dot? Patiešām — viss? Bet Siltumu? Maigumu? Mīlestību? Patvērumu? Ticību? Spēku? Kur paliek Laime?

Lauma nomira. «Putni bez spārniem». Viļā Lāča romāna dramatizējums. Dramatizējuma autors — Arnolds Liniņš. Režisors inscenētājs — Alfrēds Jaunušans. Un ari šie trīs vīri neļāva Laumai dzīvot. Neļāva… Vai tad viņi nevarēja izdomāt? … Laikam jau nevarēja. Dzive dara savu. Dzīve nerēķinās ar dažu cilvēku domām vai vēlējumiem. Dzīve ir vispatiesāk uzrakstītā luga. Un tajā mums katram ir sava loma. Savs liktenis. Savs prieks un sava bēda. Bet kur paliek Mīlestība?

Egija Birne, kā vienmēr pēc katras izrādes, pārradu- sies mājās, tūlīt iegāja vannā. Viņa sataisīja karstu ūdeni, tajā izlēja veselu pudeli vācu šampūna un iekāpa vannā ka karsta sniega kupenā …

Viņa mazgājās ilgi un ]oti rūpīgi, pēc tam ilgi slaucījās, visa āda kļuva viegli iesārta un pavisam maiga; pēc tam vēl visu ķermeni ieberzeja ar stipri smaržojošu poļu losjonu, uz pleciem uzmeta caurspīdīgo franču peņuāru un nostājās spoguļa priekšā.

Kails, ļoti skaists sievietes ķermenis. Normāla lieluma krūtis, vēl ļoti stingras, varētu pat staigāt bez krūšturiem, platas gūžas, stingrs vēders, slaidas kājas … Kādēļ vīrieši tik maz ir vēlējušies šo ķermeni iegūt? Tas taču nav ne par matu sliktāks kā citām. Daudz labāks. Ticiet - daudz labāks, daudz pievilcīgāks! Kādēļ tik maz jūs to esat gribējuši. Un šis ķermenis, šīs krūtis, šis vēders un kājas taču pieder lielai māksliniecei. .. .Varbūt tādēļ? Varbūt tieši tādēļ? Ja strādātu rūpnīcā, staigātu uz ballēm, piedalītos visādās ekskursijās, izbraukumos, sarīkojumos, iedzeršanās, tad viss būtu citādi? Droši vien. Man būtu vīrs, kāds atslēdznieks vai elektriķis, un tris bērni. Puika un divas meitenītes. Jauki. Bet… šī loma nav rakstīta man. Ko man dod šis skaistais, kailais, pēc putām smaržojošais ķermenis, ja nav neviena, kas to noglāsta? Ko dod šī māja, šīs istabas, ja nav, kas tajās dzīvotu? Ko dod dārzs, ko dod visi tie koki un puķu dobes, ja nav, kas par to priecātos? Ja tur neskan bērnu smiekli. Un tā pavisam savādi sanācis. Līdz divdesmit četriem gadiem bija tēvs. Pēc tam … Tikai īsu brīdi. Tikai pusgadu. Un pēc tam … Nekas. Tukšums. Starpbrīdis starp divām izrādēm. Mūsu teātrī visi normālie vīrieši jau sen kā precējušies, bet pārējie ir vai nu galīgi veči, vai tādi, ka riebjas tiem skatīties virsū. Un tā tikai darbs, darbs un šīs drausmīgi melnās naktis. Vientuļās naktis, kad vārties no vieniem sāniem uz otriem, domā un atceries, ilgi nevari aizmigt un kaut ko ļoti, ļoti ilgojies … Mans dievs! Man jau ir trīsdesmit pieci gadi! Vēl pieci, varbūt septiņi gadi, un ap kaklu, krūtīm, uz vēdera parādīsies krunkas, no sākuma pavisam sīkas, tikko samanāmas, tad arvien redzamākas, arvien vairāk … Uz sejas tas noslēpt ir viegli. Bet kā noslēpsi tur?

Egija Birne nodrebēja, iegāja guļamistabā, paskatījās uz dīvānu, un pēkšņi viņai pret to uznāca dusmas. Atkal uz tā būs jāguļ vienai, atkal jāmokās ar bezmiegu, atkal jādomā par savu dzīvi… un par, par, par . .. Mārtiņu Zaru. Viņa šo vīrieti mīlēja. Vismaz viņa tam svēti ticēja. Viņa nevarēja izskaidrot — kādēļ. Viņa nesaprata, kādēļ šo Mārtiņu Zaru mīl. Un necentās saprast, jo mīlestība nav izprotama. To nevar izskaidrot vai pamatot. Jūtas vai nu ir, vai nav. Kādēļ tās pēkšņi rodas tieši pret vienu vienīgu cilvēku, ja katru dienu gadiem ilgi tevi simti, pat tūkstoši ir atstājuši vienaldzīgu? Tas stāv augstāk par mūsu saprašanu. Dieva pirksts? Nejaušība? Liktenis? Sarežģītas kombinācijas laimīgs iznākums? Kas tā ir par spēli? Kādēļ neviens to neprot? Bet spēlēt spēlē visi… Vismaz piedalās. Protams. Citādi nemaz nevar. Jo šai spēlē nav ne uzvarētāju, ne zaudētāju. Ir tikai Lielā Piedalīšanās. Un jau pati šī piedalīšanās katram tās dalībniekam ir ļoti nozīmīga. Ļoti svarīga. Tu Dzīvo … Tieši tad tu ārkārtīgi asi izjūti savas domas, savas vēlēšanās, savas ilgas pēc piepildījuma un alkas pēc laimes. Un vēl tu ārkārtīgi asi izjūti savu ķermeni. Bērnībā tā nebija, un tā nebūs arī vecumā. Sis ir pats īstākais laiks. Gadi, dienas un naktis, kad savā ķermenī vari sajust katru nervu šķiedru, katru šūnu … Šīs satraucošās alkas pēc glāstiem, vēlēšanās atdoties mīļotajam cilvēkam ir skaistākais, kas ar mums dzīvē var notikt. Bet tikai jaunībā. Diemžēl tikai jaunībā. Bet tā ātri, nežēlīgi ātri aiziet. Un paliks tikai krunkas, daudz, daudz sīku krunku, un sāpju pilna nožēla par tik daudzām velti nodzīvotām dienām, par vientulībā pavadītām naktīm un par daudzām garām palaistām izdevībām … Nožēlosim savu biklumu, iepotētos aizspriedumus, savu neizdarību, neuzņēmību un savas bailes.

Egija Birne vēlreiz viegli nodrebēja un paskatījās uz balto telefona aparātu. Viņu visu pēkšņi pārņēma spēcīga vēlēšanās pēc vīrieša … Viņa visa gan ar prātu un miesu gribēja Mārtiņu Zaru, un, jo vairāk par to domāja, jo šī velēšanās kļuva arvien spēcīgāka, arvien valdonīgāk pavēlēja rīkoties …

Egija ātri piegāja pie telefona un uzgrieza pazīstamo numuru. Tajā galā ilgi neviens nenāca klāt. Beidzot viņa izdzirda Mārtiņa balsi.

—   Labvakar! — viņa teica.

—   Tu vēl neguli?

—   Nē. Tikai nesen atbraucu mājās.

—   Tik gara izrāde?

—   Jā. «Putni bez spārniem». Turpat trīs stundas.

—   Nogurusi?

—   Nē.

—   Kādēļ tu vēl neguli?

—   Gaidu tevi.

—   Tu zini, cik tagad ir pulkstenis?

—   Jā. Bez astoņām minūtēm divpadsmit.

—   Redzi, cik vēls.

—   Kādēļ tu vēl neguli?

—        Negribu. Esmu nolēmis šo nakti pavadīt nomodā. Daudz kas vēl jāpārdomā. Zini, rīt man būs tāda savāda diena …

—   Es tevi iztraucēju?

—   Nē. Ļoti jauki, ka piezvanīji.

—   Paklausies, Mārtiņ… Lūdzu, atbrauc pie manis…

—   Tu jūties slikti?

—   Jā. Atbrauc, Mārtiņ. Es tevi ļoti lūdzu.

Vada otrā galā ilgi valdīja klusums.

—   Atbrauc, Mārtiņ, — Egija sacīja. — Mums šī nakts ir jāpavada kopā. Es gribu …

—  Labi, — Mārtiņš beidzot atbildēja. — Es paņemu taksi un braucu. Pusvienos būšu pie tevis.

—  Mīļais, — Egija sacīja. — Es tevi gaidu!

—   Mīļais, — Egija sacīja. — Man tik labi vēl nekad nebija bijis …

Viņa elsoja, plēsa, koda, mētājās pa gultu … Tagad guļ pievērtām acīm, un viņas skaisto lelles seju rotā nevainīgs bērna smaids …

—   Mīļais, — Egija sacīja un varbūt tikai tagad tā pa īstam spēja saprast tās sievietes, kurām mīlestība dzīvē ir galvenais, kuras vīrieša dēļ gatavas nest vislielākos upurus, gatavas pazemoties, gatavas doties pat nāvē… Varbūt tikai tagad Egija Birne tā pa īstam saprata, ko nozīmē īsts vīrietis un cik daudz viņš var dot sievietei… Un viņa saprata, ka visas tās kaislības, kuras valda uz skatuves, kaut vispatiesākajā, vislabāk uzrakstītajā mākslas darbā, nekad nespēs sniegt pat ne simto daļu no tiem emociju un kaislību lādiņiem, kas mutuļo katrā cilvēkā, kas sprāgst starp cilvēkiem un dzīvi. Māksla ir tikai atspulgs. Liels pašapmāns. Visiem pieejamā Rezerve. No tas cilvēki vienmēr var kaut ko paņemt vai aizlie- nēt. Bet īstās traģēdijas notiek dzīvē. īstais naids, ilgas un mīlestība — tikai dzīvē. Patiesās vērtības, visi ieguvumi vai zaudējumi — tikai dzīvē. Piepildījums un laime — tikai šeit. Šeit, kur esi tu un esmu es. Sai dzīvē, simtkārt nolādētajā un tomēr tik skaistajā, tuvajā un vienreizīgajā dzīvē.. . Šis ir tas mirklis, tā stunda, tā diena … Tā dzīve. Un citas vairs nebūs. Nekad nebūs. Bet citas jau nevajag. Radīsim piepildījumu un laimi šajā dzīvē — kamēr esam vēl dzīvi.

—        Mīļais, — Egija sacīja un uzlika galvu uz Mārtiņa pleca. — Es tevi rnīlu!

Mārtiņš klusēja.

—        Mīļais, — Egija sacīja, — būtu ļoti labi, ja tu nekad no manis vairs neaizietu, ja tu katru vakaru atgrieztos šeit, ja es tev katru dienu varētu gatavot ēst, ja es varētu par tevi rūpēties, ja es katru dienu tevi varētu izvadīt un sagaidīt…

Mārtiņš joprojām klusēja. Uguns bija nodzēsta, un tumsā kā vientuļa zvaigzne spīdēja degošās cigaretes gals.

—   Tu dzirdi, Martin?

—   Jā.

—   Vai tas nebūtu jauki?

—   Nezinu. Esmu jau aizmirsis, kā tas ir.

—        Tad ir labi. Mēs visu varēsim sākt no jauna. Pagātne tevi netraucēs.

Mārtiņš Zars tikko manāmi nodrebeja.

—   Kas to lai zin …

—   Es zinu.

—   Neko, Egij.

—   Zinu gan.

—   Es tevi nekad nespēšu darīt laimīgu.

—        Man nemaz to nevajag. Es gribu darīt laimīgu tevi.

Mārtiņš pasmaidīja.

—   Jaukais bērns…

—        Spēsi gan, — Egija sacīja. — Tev vajag tikai atnākt, man vajag tevi tikai ieraudzīt, un es jau esmu laimīga.

—   To es nesaprotu.

—        Es ari nc. Un varbūt tieši tur slēpjas visa mīlestības burvība…

—        Paklausies, — Mārtiņš nedaudz pagriezās pret Egiju. — Es jau agrāk gribēju pajautāt… Tam, protams, nav nekādas nozīmes. Vai tu nekad neesi bijusi precējusies?

—   Esmu, — Egija atbildēja. — Pusgadu.

—   Kas viņš tāds bija?

—   Mākslinieks.

—   Tas bija sen?

—        Jā. Tik sen, ka tas jau aizmirsies. Man bija divdesmit četri gadi. Zini, šai vecumā cs vēl biju nevainīga … Neticami, vai ne? Tas notika tūlīt pēc tēva nāves. Gunārs bija viens no labākajiem tēva skolniekiem. Tagad pats ir slavens jo slavens mākslinieks. Nē, nekādas mīlestības mums nebija. Bailes, lūk, kas bija. Vienīgi bailes. Pēkšņi paliku viena. Viena šai lielajā mājā, viena šai pilsētā, šai pasaulē. Tu arī biji kaut kur tālu prom… Tikai pusgadu, Mārtiņ! Pēc tam mēs izšķīrāmies."

—   Kādēļ?

—        Vai tad tu nesaproti? Tādēļ, ka nebija mīlestības. Un darījām viens otru laimīgu, katrs aiziedami uz savu pusi. Paldies dievam, tik daudz prāta mums vēl bija.

—   Un bērni?

—        Bērna nebija. Es to nevēlējos. Es zināju, kā tas mums beigsies. Visi bērni, kas nav radīti mīlestībā, piedzimstot ļauni un slikti. Tad jau labāk ne.

—   Jā. Tad jau labāk nc …

—        Bet tagad es gribu. Dzirdi, Mārtiņ? Tagad cs gribu. Tieši no tevis, Mārtiņ, dzirdi, es gribu bērnu. Tieši no tevis. Man jau ir trīsdesmit pieci gadi… Es gribu …

—   Es dzirdu.

—   Mīļais, man liekas, ka šonakt… tieši šonakt…

—   Nevajag, — Mārtiņš teica. — Kaut tā nebūtu.

—   Kādēļ? Tu negribi?

—   Nē.

—   Kādēļ? Tu mani nemīli?

—  Mīlu. Tevi nemaz nav iespējams nemīlēt.

—   Kādē| tad tu negribi bērnu?

—       Redzi, Egij, man šķiet, ka manā vecumā jau ir nepieklājīgi tos radīt… Un bez tam …

Mārtiņš apklusa.

—   Kas bez tam?

—   Es vēl īsti nezinu, kas ar mani rīt notiks …

—   Kā — nezini? — Egija sabijusies uztrūkās sēdus.

—        Guli! — Mārtiņš viņu atkal novilka sev blakus. — Guli un ne par ko nedomā.

—        Es ļoti gribētu, lai šonakt… Lai mums būtu bērniņš, Mārtiņ. Tāds liels, varens puika. Vai maza, trausla meitenīte. Ko tu gribētu?

—        Nezinu, — Mārtiņš domīgs sacīja un atkal aizsmēķēja cigareti. — Nezinu. Bet es ļoti gribētu, lai tu mani saprastu.

—  Tu atkal domā par savu pagātni?

—  Jā.

—        Nedomā. Ta tevi visu laiku traucē. Ta neļauj tev domāt par nākotni.

—        Tik tiešām. Tu uzminēji. Varbūt tu mani sapratīsi. Bet ko es varu izdarīt, ja man tā bijusi. Tā nolādētā pagātne!

—   Nedomā. Centies aizmirst!

—        Nevar. Tev tava pagātne varbūt nav atstājusi nekādas rētas. Bet man vēl sāp. To nemaz ar vārdiem nevar pateikt.

—   Es tevi mīlu.

—        Un es tevi. Tikai žēl, ka liktenis pret mums droši vien būs nežēlīgs …

—   Žēlīgs, Mārtiņ! Mums abiem būs bērns. Tu redzēsi. Es jūtu. Sievietes to vienmēr jūt.

Mārtiņš Zars pagriezās, noliecās pār Egiju un maigi, ļoti saudzīgi saspieda viņas baltos plecus un noskūpstīja — pieri, acis un lūpas.

—   Guli, Egij! — viņš klusi teica. — Un lai piepildās viss, ko tu vēlies. Esi laimīga! Rītvakar es tev mēģināšu piezvanīt. Iespējams, ka tas būs pēdējais zvans, un pēc tam varbūt manu balsi tu atkal dzirdēsi tikai pēc ilgiem, ilgiem gadiem … Tad, kad tu šo balsi jau būsi paspējusi aizmirst. Bet tagad guli. Un lai tev piepildās viss …

Un lai top man piedots.

Viss.

6

Brāļu kapi. Meža kapi. Lielie kapi. Svētā Miķeļa kapi. Sarkandaugavas, Vecmīlgrāvja, Torņakalna, Ziepniekkalna kapi. Lācara kapi. Rumbulas mežs. Biķernieku priedes. Šī' zeme ir bagāta. Sī zeme ir trekna. Si zeme ir melna, līdz augšai piedzīta ar baltiem kauliem. Šī zeme ir laba. Šī zeme ir jāmīl. Mūsu mājas, mūsu mūžības patvērums. Nezinu, vai mēs esam nākuši no zemes, bet par zemi mēs paliksim. Tas nu ir pilnīgi droši. Vienīgais, ko nevar apstrīdēt vai apšaubīt. Tādēļ ir vērts par šo zemi cīnīties. Ir vērts… Un zied rudzi. Laiks pieturējās labs, un šoruden būs bagāta, bagāta raža. Būs maize. Un alus būs. Paretam ir taču arī svētki. Koku galotnēs iešal- cas vējš. Rudenī tiks svinētas kāzas. Kad lauki būs apkopti, zeme uzarta un labība izkulta, tiks svinētas daudzas, daudzas kāzas. Jānis ņems Annu, Pēteris Mildu, Kārlis ņems Dzintru, un visa apkārtne noreibs no laimes. Būs baltie līgavu tērpi un viesi, un ziedi, un no simtgadu pagātnes atnākušie ticējumi, laimes vēlējumi un kādā piekvēpušā rijā,

kādā putekļainā piedarbā sacerētas dziesmas … Skumjas kā dzīve … Sērīgas kā laime.. . Bezcerīgas kā mīlestība … Un kāzu tērps nolikts. Alus izdzerts. Dziesmas izdziedātas. Tagad ap Jāņiem dzims bērni… Nāks vareni puikas un tiklas meitas. Dzims labie un sliktie. Drosmīgie un gļēvie. Gudrie un dumjie. Priekšā gājēji un uz vietas stāvētāji. Skrējēji un soļotāji. Lēcēji un rāpotāji. Skaistie, lepnie un neglītie. Nākamgad ap Jāņiem bērns piedzims gan tev, gan man. Un tādēļ es visu laiku domāju — pēc divdesmit gadiem viņi būs draugi vai ienaidnieki?

7

Es jau redzu tavu bālo seju, tavas drebošās lupas un rokas. Tava mute bija teikusi vārdus, daudz, daudz vārdu, bet tagad būs jāklusē. Un lavas rokas ir netīras. Asinīm aplipušas. «Es atnācu tevi nogalināt, Ojār Berg.» Tā es tev pateikšu. Man kabatā atrodas spožs, labi ieeļļots «Valtera» sistēmas revolveris, kuru ieguvu, pēc Salaspils aizejot pie Valdmaņa partizāniem. Es tur vel krietni pašaudījos. Un pēc kara šo revolveri nenodevu. Es zināju, ka šī diena pienāks. Tava pēdējā, Ojār! Tu lūgsies, prasīsi apžēlošanu, bet es citādi nevaru. Un citādi nemaz nedrīkst būt. Pēc manis tu tomēr uzmeklēji arī visus pārējos. Tomēr… Es domāju, tik ļoti cerēju, ka vismaz viņi paliks dzīvi. Bet nē! Jo uz pasaules dzīvoja tāds Ojārs Bergs — Mūrnieks — Eņģelis. Un tādēļ, ka šis Eņģelis bija pārdevies velniem. Tika arestets Pēteris Vimba, Imants Kārkliņš, Uldis Garkalns … Vienīgi Nikolaju Sevastjanovu jūs nedabūjāt rokās dzīvu. Viņš pēdējo lodi atstāja sev. Jūs arestējāt un vēlāk iznīcinājāt arī visus šo biedru ģimenes locekļus. Un tu zini, Ojār Bcrg, ko viņi izdarīja ar Leldi? Atceries to skaisto meiteni, pie kuras slēpās Imants Kārkliņš un kuru tu nejauši satiki uz ielas? Hugo Vaithofs ar Bendi Imanta acu priekšā viņai nocirta rokas … Abas plaukstas .. . Lai šī latviešu meitene nekad vairs nevarētu noglāstīt reiha ienaidnieku … To sauc — «nomirt mocekļa nāvē». Ojār Berg! Tu taču varēji viņai paiet garām. Tu taču varēji nesekot. Tu taču varēji… Bet nē! Tu veselu gadu nostrādāji gestapo kā provo- kators, kā ziņu pienesējs, kā nodevējs. Tu paliki dzīvs. Jā, Ojār Berg, tu sev nopirki dzīvību, pārdodams desmitiem citu cilvēku dzīvību. Tā ir pārāk dārga, pārāk augsta cena, Ojār Berg. Tava dzīvība to nav vērta.

Ēs zinu, cs pavisam skaidri apzinos, ka pašreiz nerīkojos no likuma viedokļa, bet… citādi nevaru. Tā nav mana personiskā atriebība, lai gan man uz to ir tiesības. Tas ir uzdevums. Iegaumē, Ojār, es izpildu kaujas uzdevumu! Man karš nebeidzās ar Uzvaras salūtu. Tas man turpinājās visu laiku, arī pašreiz tas vēl turpinās, jo man priekšā stāv zemisks ienaidnieks. Un karā mēs taču savus ienaidniekus iznīcinājām, vai nc? Un par to deva ordeņus. Tagad es uz tiem, protams, neceru. Es tikai gribētu, lai mani saprastu. Un vēl, Ojār Berg. Ja tu paliksi dzīvs… tad tas, ko mēs darījām, tas, par ko cīnījāmies … būs bijis gandrīz vai velti. Un visas tās sāpes un mokas, ko pārcieta mani biedri… arī būs bijušas gandrīz veltas. Un Pienākums, Sirdsapziņa, Godīgums un Dzimtenes Mīlestība būs tikai skaisti vārdi. Ne!

— Es atnācu tevi nogalināt, Ojār Berg!

Zvana skaņas ieskanējās pavisam tuvu, blakus, uzsēdās uz pleca, ar visu spēku triecās pret deniņiem, sita pa seju un atmiņām, te aizšāvās garām kā lode, kā reaktīvais šāviņš vai putns, te atkal atgriezās un stāvēja virs galvas un kokiem kā pakārtas.

Zigurds Priede smagi rok bedri. Kad tā sasniegusi divu metru dziļumu, viņš bedres smilšainās sienas nostiprina ar platiem dēļiem, pēc tam izraušas laukā, iesviež lāpstu smilšu kaudzē, noslauka sviedrus, aizsmēķē papirosu un ilgi apmierināts skatās uz savu labi paveikto darbu.

SATURS

1. dala. MĪLESTĪBA…………………………………… 5

2. dala. NODEVĪBA…………………………………………… 93

3. daja. NĀVE…………………………………………………. 190

Content

Lukjanskis Egīls Memento mori

I DAĻA

II DAĻA

III DAĻA

SATURS