Lukjanskis Egils

Mīlestības neredzamā puse

Egils Lukjanskis

Mīlestības neredzamā puse

.

1. NODAĻA

Desmit minūtes pēc pusnakts vienpadsmitā maršruta tramvajs devās savā pēdējā reisā uz Mežaparka galapunktu. Pirmais vagons bija tukšs - neviena pasažiera. Pieturā "Otrie Meža kapi" kā tikko pamanāma spoka ēna no tumsas negaidīti iznira melnā vējjakā ģērbies sportiska auguma vīrietis un, galvu slēpdams zem cieši piegulošas kapuces, veikli ielēca vagonā un apsēdās sēdeklī, kas atradās tūlīt aiz vadītājas kabīnes.

Mazliet vēlāk viņš lēnām pagriezās, apmierināts noskatīja tukšo salonu, no vējjakas iekškabatas izvilka krietnu papīru žūksnīti un sāka to drudžaini šķirstīt. Tad pārtrauca, dažās lappusēs ieskatīdamies ilgāk, kaut ko sasprindzis domāja, līdz beidzot atrāvās no manuskripta un ar savādi sastingušu sejas izteiksmi raudzījās garām slīdošajās pilsētas ainavās.

Kad viņi nokļuva Mežaparkā, tramvaja vadītāja sastāvu novietoja uz rezerves sliedēm, bet pati, jūtami nogurusi, kāpa laukā, lai līdz pirmajam rīta reisam mēģinātu pagulēt tepat esošajā labiekārtotajā dispečeru punktā. Pulksten 5.20 atkal vajadzēja sākt jaunu darba dienu.

Izejot no kabīnes, vadītāja vēlreiz pievērsa uzmanību vagona vienīgajam pasažierim. Viņš sēdēja tik sastindzis un nekustīgs, ka šķita - cilvēks ir aizmidzis, piedzēries vai ari pēkšņi nomiris.

-        Jaunais cilvēk! - sieviete skaļi uzsauca. - Viss! Esam atbraukuši! Ceļa tālāk nav!

Vīrietis spēji satrūkās un, turpinādams zem kapuces slēpt seju, nedaudz pagriezās pret vadītāju.

-        Negvelz muļķības! - viņš dobjā balsī brīdināja. - Ceļi ir visur! Gribam to vai ne. Vienīgi… ne vienmēr pa tiem uzdrošināmies iet.

-       Jākāpj laukā! - vadītāja, mājot ar roku, atgādināja. - Es slēdzu durvis ciet!

-        Pagaidi! - vīrietis uzsauca. - Varbūt atļausi man nakti pārlaist vagonā?

-   Kāpēc? - vadītāja pārsteigta prasīja.

Vīrietis drūmi klusēja. Tad nicīgi iesmējās.

-   Nesaproti?

-       Saprotu, - vadītāja tūlīt atbildēja. - Tev nav kur palikt. Māju nav?

-   Māja ir. Bet es tur nedrīkstu rādīties.

Vadītājas sejā uz mirkli pavīdēja spējš satraukums.

-   Ko sliktu esi izdarījis?

-        Neko īpašu, - vīrietis atbildēja, - taču mani meklē policija un…

Vadītāja šaubās vairākkārt pašūpoja galvu.

-        Tas ir velti, - viņa sacīja. - Dažas stundas… Tās tevi neglābs. Ja jau tevi ir sākuši meklēt, agrāk vai vēlāk ari atradīs.

-        Droši vien, - vīrietis drūmi piekrita. - Taču tās dažas stundas es vismaz varētu pabūt siltumā.

-        Lai ko tu ari būtu izdarījis, man tevis ir žēl, - vadītāja teica, - taču kārtībai jābūt. Es citādi nedrīkstu.

Vīrietis smagi nopūtās, piecēlās un negribīgi devās uz izeju. Tad strauji apstājās un, it kā ar ledū sasalušām acīm, paskatījās uz sievieti.

- Lai ko tu arī būtu izdarījis, man tevis ir žēl, - vadītāja teica, - taču kārtībai jābūt. Es citādi nedrīkstu.

-   Tev bail nav? - viņš negaidīti vaicāja.

-   Ir, - sieviete gandrīz čukstus atbildēja. - Es jau gadiem ilgi dzīvoju vienās bailēs.

-  Tas ir slikti, - vīrietis sacīja. - Vajag biežāk lasīt bēru sludinājumus. Tie ļoti nomierina - tevi tas vēl pagaidām neskar.

-   Tas ir savādi, - sieviete viegli drebošā balsī turpināja.

-   Un nepareizi. Varbūt tomēr labāk lasīt precību piedāvājumus?

-  Var arī tos, - vīrietis teica, - lai gan tas tāpat nav nekas labs. Laulības - patiesībā tā pati nāve vien ir. Tikai šai gadījumā viens no viņiem vai abi dzīvības vietā zaudē brīvību. Un zini, kas vēl ir jocīgi? Brīvībai ir uzcelti pieminekļi, tādi ir arī dažādu rangu slepkavām un pat suņiem, bet kur tu esi redzējusi kādu piemiņas zīmi… mīlestībai?

-   Kaut kur jau droši vien ir, - vadītāja samierinoši teica.

-   Nedomā par mani sliktu! Es patiešām nevienu nedrīkstu atstāt vagonā. Man par to jāatbild.

-   Es apskaužu brīvos, - vīrietis sacīja. - Cilvēkus, kuriem ne par ko nav jāatbild. Ne par mieru vai kariem, ne par valsts ekonomiku vai drošību, ne par ģimenes labklājību, karjeru, bērniem un pat ne par saviem grēkiem!

-    Tas nav iespējams, - vadītāja vēlreiz šaubās pakratīja galvu, nospieda ārēji tikko pamanāmu pogu, un durvis aizvērās. Stāvēdami laukā, viņi uzreiz sajuta, ka līst sīks rudens lietus un visapkārt ir drēgna nakts.

-   Tu man piedod, - sieviete, žēli skatīdamās uz lietū stāvošo cilvēku, sacīja. - Es tevi nedrīkstu uzaicināt pasildīties arī dispečeru punktā. Svešiem tur stingri aizliegts.

Vīrietis rūgti iesmējās.

-   Tas ir vēl viens iemesls, kāpēc man šī pasaule riebjas, - viņš sacīja. - Viss notiek kā pirms nolemto šķirošanas lopkautuvē vai Saeimas sēdēs - te savējie, tur svešie! Labēji un kreisie! Te draugi, te ienaidnieki! Latvieši un krievi! Bet visiem it kā viens Dievs.

-   Bet ir jau arī, - sieviete teica. - Vienīgi katrs viņu uztver citādi.

-   Tur jau arī sākas visas mūsu nelaimes, - vīrietis noskurinājās. - Jēdzienu "grēks" nekādā ziņā nav izdomājis Dievs, bet gan savtīgu interešu vadīti nepareizi cilvēki.

Sieviete, it kā piekrītot, tikko manāmi palocīja galvu un sāka iet apgaismotā dispečeru namiņa virzienā. Viņa bija simpātiska slaida auguma apmēram trīsdesmitgadīga blondīne un ļoti vēlējās pēc iespējas ātrāk nokļūt aiz slēgtajām dienesta telpas durvīm. Viņai no vientuļā nakts vīrieša bija kļuvis bail, taču tai pašā laikā viņa balsī un izrunātajos vārdos skanēja kaut kas tāds, kas šķita patīkams, pareizs un nedaudz noslēpumains. Bet tas vēl nebūtu sliktākais. Kādus gan neliešus mums nākas sastapt gaišā dienas laikā! Un ar kādiem maitas gabaliem saskaramies gan valsts pārvaldes iestādēs, gan katrā otrā pārticībā dzīvojošā ģimenē! Bet pusnakts tumsā sastapts vientuļš vīrietis - bez mājām un vēl policijas vajāts - var izrādīties tikai ļoti nelaimīgs cilvēks.

-  Ei, daiļā tramvajrņece! - vīrietis uzsauca. - Vēl mazliet pagaidi! Tu esi baigi simpātiska dāma! Vai neko labāku par šo darbu atrast nevarēji?

-   Tas, ko tagad daru, nav nekas slikts, - sieviete, it kā mēģinot attaisnoties, atbildēja. - Bet vispār… Jā, es varēju. Es jau biju tur augšā - lepnā pilī ar dārzu, dārgu automašīnu, pielūdzēju bariem un pašai savu firmu. Taču tev vajadzētu zināt - turpat vai katra cilvēka dzīvē pienāk brīži, kad ruletes kauliņi sāk krist tikai uz melnajiem lauciņiem…

-   To es zinu, - vīrietis piekrītoši pamāja. - Tāpēc laikus jāattopas un jāsāk likt uz citu krāsu numuriem. Bet kāpēc tu izvēlējies tieši tramvaju?

-   Tā nu tas sanāca, - sieviete negribīgi sacīja. - Neko tuvāk nestāstīšu. Bet savā ziņā varbūt arī tāpēc… Mazliet mistiski, taču mani dažreiz vilināja sliedes - ceļš bez sākuma un beigām. Es nekad vairs nevaru nonākt līdz vietai, kur ceļš beidzas bezdibeņa malā…

-   Bet nevari atgriezties arī ceļa sākumā, - vīrietis atgādināja. - Riņķot pa noslēgtu apli arī diez kas nav. Un visu laiku vienas un tās pašas pieturas.

Viņi jau bija nonākuši līdz dispečeru nama durvīm un tur apstājās. Sieviete no logiem plūstošajā gaismā mēģināja vēlreiz ieskatīties vīrieša acīs. Šoreiz tas izdevās labāk un viņai šķita, ka vīrieša skatiens tagad kļuvis mazliet siltāks.

-   Piedod! - viņa klusi teica.

-   Nekad dzīvē nevienam nelūdz piedošanu! - vīrietis negaidīti bargā balsī uzkliedza. - Ja kāds tev arī piedos, tas būs tikai vārdos. Atmiņa nekad pilnībā nespēj izdzēst tās sāpes, ko kāds mums ir sagādājis. Tās paliek uz mūžu - mūsu apziņā, zemapziņā. Un kādreiz tas viss uzsprāgst. Atgriežas. Un jauna nelaime klāt.

-  Vai tā ir noticis ar tevi? - sieviete painteresējās.

-  Viss atkarīgs no tā, kā katrs vērtē notikumus, - vīrietis atbildēja. - Mēs nevienam nevaram būt tiesneši, un arī tie īstie ir tikai cilvēki. Mēs varam būt vienīgi apsūdzētie…

Sieviete manāmi nodrebēja un ātri satvēra vēso durvju rokturi.

-   Un ko tagad tu? - viņa prasīja.

Vīrieša biezās lūpas savilkās tikko manāmā smīnā.

-   Tūlīt pārlēkšu pāri Zooloģiskā dārza sētai un - pie vilkiem! - viņš rūgti iesmējās. - Tur varbūt arī ir mana īstā vieta. Bet pirms šķiramies… Varbūt pateiksi savu vārdu? Kas zina, kā dzīve vēlāk sagriežas, un mēs atkal kādreiz satiekamies.

Sieviete brīdi domāja. Izskatījās, ka nekāda vēlēšanās teikt savu vārdu šim nepazīstamajam nakts cilvēkam viņai nav.

-   Saki vien! - vīrietis, it kā to uzminējis, pavēlēja. - Ja gribēšu, uzzināšu tāpat. Es iegaumēju tramvaja numuru. Un laiku, kad apstājāmies.

-   Mani sauc Lidija, - sieviete pateica, ātri atrāva durvis un steidzīgi iegāja dežūrtelpā. Vīrietis vēl laiciņu stāvēja, tad pagriezās un nesteidzoties patiešām devās Zooloģiskā dārza virzienā. Vai nu neticamas sagadīšanās vai arī vēl neizskaidrojamu dabas parādību dēļ, pēkšņi netālu no augstās zvēru novietnes sētas atskanēja vairāki gari vilka kaucieni…

Vai brālis būtu atnācis pie brāļiem..?

Divdesmit minūtes pirms pieciem Lidija pamodās, piecēlās, aizskrēja uz tualeti, pēc tam izdzēra karstas kafijas tasīti, mazliet papļāpāja ar dispečeri un gāja laukā. Sākās jauna un ne viegla darba diena.

Atslēgusi vadītāja kabīnes durvis, viņa kā parasti vēl ātri izstaigāja vagona salonu, pārbaudīdama, vai viss kārtībā,

bet, atgriežoties vadības telpā, pamanīja, ka sēdvietā, kur vakar pēdējā reisa laikā sēdēja vienīgais pasažieris, kaut kas ir atstāts. Atradumu apskatījusi rūpīgāk, Lidija atklāja, ka tā ir pabieza ar roku aprakstīta papīru kaudzīte. Atšķīrusi pirmo lappusi, viņa skaidri salasāmiem burtiem izlasīja: Nevainīga noziedznieka piezīmes Bet zem tā sekoja šāds teksts: Kāds nenormāls mīlasstāsts Lidijai ietrīcējās rokas un iesmeldzās sirds. Viņa tūlīt nodomāja - vai tad kāds mīlas stāsts vispār ir normāls? Un, ja tā, tad mēs visi esam nenormāli.

Bet pēdējā lappusē jau ar stipri ķeburainiem burtiem tika vēstīts:

Cilvēku, kas pašlaik tur rokā šo manuskriptu, ļoti lūdzu atradumu tūlīt ugunī vēl nemest! Arī miskastē ne! Lai paliek! Varbūt labāk aiznes uz kādu grāmatu apgādu un piedāvā to publicēt! Iespējams, kāds noriskēs un pat labi nopelnīs. Man pašam neko vairs nevajag. Un arī piezīmēs nekā īpaša nav. Varbūt tikai tāda viegla smeldze. Un atklāti daži cilvēciska vājuma brīži. Un kaut kas no mūsos pastāvīgi mītošā naida un nežēlības, nodevības un mīlestības. Iespējams, es patiešām esmu noziedznieks. Varbūt slims. Ko mēs vispār zinām katrs par sevi?

Akmeņi klusē. Pasaule kliedz. Bet kāda maza meitenīte sēž uz loga palodzes un nelaimīgā balstiņā dzied - māmiņa iedeva… to un to… tikai laimīti aizmirsa…

Tā dažreiz gadās. Paies kādi simts, varbūt tikai piecdesmit gadi un mēs - šai mirklī dzīvojošie - tāpat visi tiksim aizmirsti. Un akmeņi turpinās klusēt. Un pasaule kliegt. Un krustā piesistais cilvēks joprojām nelūgs žēlastību. Un tavās acīs būs redzama vientulība. Un turpmāk bērni dzims klusējot. Pilsēta grims tumsā. Pēdējā reisā dosies tukšs tramvaja sastāvs. Kur gan cilvēkiem pusnakts stundā būtu jābrauc? Tikai psihiskās aprūpes centrā kāds cilvēks, līdz sāpēm iekrampējies loga restēs, skaļi kliedz, kā to ir darījuši, dara un darīs miljoniem citu cilvēku visā pasaulē, - kur tu esi, Dievs?! Kāpēc nepalīdzi? Varbūt tu ne par nieka tiesu neesi gudrāks par mums un, tāpat kā mēs, arī nezini, kas ir godīgums, taisnīgums, patiesība, žēlastība, mīlestība; kas ir grēks un kas ir vaina? Kas ir sods? Kas dzīvība un kas nemirstība?

Vai viss jau ir izdomāts? Viss atrisināts? Sakārtots? Un cilvēka dzīve - tikai Dieva nelāgs sapnis?

Kas mēs beigu beigās tādi esam? Un kāpēc esam?!

Tu zini? Es nezinu un tāpēc ari kliedzu - tā klusi, klusi, lai pasaule nepamostas. Kad uzlēks saule un viss kļūs gaišs, sāksies gatavā elle, tas ir, parastā ikdienas dzīve. Tiesnesis dosies pie savām likumu grāmatām, sētnieks pie slotas, bet bende pēc cirvja…

Lidija viegli nodrebēja, vēlreiz atcerēdamās savādo nakts pasažieri, tad domīga paņēma aprakstītās lapas, apsēdās pie vadības pults un sāka braukt.

Pusstundu vēlāk, kad ap Galveno policijas pārvaldi tramvaja sastāvu grieza atpakaļceļam, viņa ieslēdza mazo radioaparātu, kas vienmēr stāvēja pa rokai kabīnes kreisajā pusē un cauru dienu atskaņoja mūziku vai stāstīja, kā mūsu pasaule ar katru dienu kļūst trakāka.

Pulksten sešos kā parasti vispirms tika atskaņota valsts himna, tad sekoja ziņas, bet beigās nāca diezgan negaidīts paziņojums:

"Cienījamie rīdzinieki un pārējie Latvijas iedzīvotāji! Pagājušajā naktī no stingri apsargājamā valsts psihiatriskās ekspertīzes centra neticamā veidā ir izbēdzis sevišķi bīstams noziedznieks - divu cilvēku slepkava Edijs Ēriksons. Viņa pazīmes - 186 centimetrus garš, atlētisks augums, kalsna, mazliet iegarena seja, uz kreisā vaiga netālu no zoda skaidri saskatāma rēta, biezas lūpas, parasti ciešs, ļoti vērtējošs skatiens, zilas acis, gaiši, "ezīša" frizūrā apgriezti mati. Runā bez akcenta skaidrā latviešu valodā. Intelekta līmenis visai augsts. Patīk sievietēm. Ja jums gadās viņu kaut kur redzēt vai sastapt, brīdinām - ņemot vērā viņa augsto militāri profesionālo sagatavotības līmeni, ļoti lūdzam pašiem nekādā ziņā nemēģināt viņu aizturēt! Tas var būt ārkārtīgi bīstami! Par viņa atrašanās vietu nekavējoties ziņojiet tuvākajam policijas iecirknim vai zvaniet pa tālruni 02! Jau iepriekš pateicamies!"

Lidija nodrebēja, strauji apstādinot tramvaja ātro gaitu, tad, jau kuro reizi atcerēdamās vientuļo pagājušās nakts pasažieri, saprata, ka, iespējams, tas arī bija šis meklējamais

Edijs Ēriksons. Taču tā kā viņš neko sliktu neizdarīja, viņu neaiztika, Lidija nolēma policijai nezvanīt. Lai meklē paši! Un ari atrastos papīrus (varbūt tie nemaz nav viņa!) nevienam nerādīs. Ja tie šā manuskripta autoram šķitīs svarīgi, viņš mani kaut kad uzmeklēs pats.

2. NODAĻA

-   Edij! Tas esi tu?

-  Atļauj pamosties! Pēc tam pateikšu.

-   Neāksties! Kāpēc vēl guli?

-  Vakar ilgi biju augšā.

-        Ko darīji? Dzēri? Skatījies televizoru? Vai varbūt biji ar sievieti? ,

-        Tā arī ir, Kristīn. Gan dzēru, skatījos televizoru, gan biju kopā ar sievieti.

-   Kādēļ tu man to stāsti? Vai nebija labāk paklusēt?

-   Tu prasīji. Es atbildu.

-  Vai nevarēji izgudrot ko citu?

-  Varēju. Bet kāpēc?

-   Tāpēc… Es tev joprojām neko nenozīmēju?

-   Apmēram. Vismaz pagaidām.

-   Es tev nepatīku?

-        Patīc! Tu esi skaistākā meitene, kādu esmu jebkad redzējis.

-   Tad kāpēc tu vēl guli?!

-       Tu, Kristīn, esi pārāk jauna. Ja pareizi saprotu - patiešām vēl meitene.

-   Nu un tad?

-   Tas rada zināmas problēmas.

-   Man?!

-   Man, Kristīn, man! Cik tev to gadu īsti ir?

-   Sešpadsmit.

-   Nu, lūk! Es ar tevi varu sarunāties tikai pa telefonu.

-   Un vairāk neko?!

-       Nē, kāpēc? Varu tevi aizvest uz Leļļu teātri. Varam rātni pastaigāties gar krastmalu. Pasēdēt kādā kafejnīcā un dzert bezalkoholiskus kokteiļus.

-   Edij, nemuļķojies! Tas ir par maz. Es gribu ko vairāk!

-   Ja tas ir tas, ko tu domā, nekas nesanāks.

-   Kāpēc?

-        Neapjēdz? Tu esi vēl nepilngadīga! Es nedrīkstu tevi pat noskūpstīt!

-   Žēl. Kas to visu ir izdomājis?

-       Oficiāli - valsts likumdevējs. Patiesībā - kaut kādas tur tantītes un veči.

-        Patiešām. Viņi mums aizliedz pat apsēsties parka pļaviņā! Kādas viņiem vispār ir tiesības kaut ko aizliegt?

-   Kaut ko jau arī vajag, bet.. Ko tu pašlaik dari?

-   Sarunājos ar tevi.

-   Varēji jau vēl gulēt.

-   Esmu noilgojusies pēc tevis.

-        Šaubos, Kristīn. Rīta agrumā pēc vīrieša parasti ilgojas jau nobriedušas sievietes. Taču tavos gados…

-   Edij! Saki skaidri! Ko sievietes dara manos gados?

-   Tu jau vēl neesi sieviete.

-   Kādas grūtības tev jāpārvar?

-   Es jau teicu.

-   īsti nesapratu.

-   Lai tad tā arī paliek.

-   Edij! Es gribu būt sieviete! Un gribu, lai tieši tu būtu tas…

-   Kristīn! Liecies mierā! Es par to varu nokļūt cietumā!

-        Ārprāts! Tu vari nokļūt cietumā tāpēc, ka būsi mani mīlējis?!

-        Par to gluži ne. Mani var sodīt par to, ka būšu ar tevi gulējis.

-   Pat tad, ja tas notiks pēc mūsu abu vēlēšanās?

-        Tāds ir likums. Kad nosvinēsi astoņpadsmito dzimšanas dienu vai vismaz saņemsi pasi…

-   Vai vēl kaut ko stulbāku vari iedomāties?

-   Varu. Dzīve vispār ir viena stulba padarīšana.

-        Manos gados daudzas meitenes ir jau mātes! Par nodarbošanos ar seksu nemaz nerunājot! Šodien ar to jau sāk pamatskolā! Bet tu baidies…

-   Klausies! Vai tavā klasē nav neviena zēna..?

-        Edij! Kam man zēns? Es gribu vīrieti! Vai to tik grūti saprast? Es gribu tevi!

-        Kristīn, lūdzu, nomierinies! Tas nav aktuāli. Turklāt šādas problēmas neapspriež pa telefonu!

-   Kur tad par tām runā?

-   Visur. Visbiežāk gultā.

-   Ļoti jauki. Tad tikai brauc šurp!

-        Nekur es nebraukšu! Labākajā gadījumā gaidīšu, kad kļūsi pilngadīga.

-   Atmosties! Tad, Edij, es jau būšu veca.

-   Nekas. Mīlestībai vēl derēsi.

-   Paldies! Mazliet nomierināji.

-        Es jau tevi saprotu, Kristīn. Tavā vecumā domas par seksu nāk virsū kā vētras satrakoti plūdi. Bet tad vienmēr kaut kas sabrūk. Kaut kas tiek iznīcināts. Un nekad vairs nav tā, kā bija pirms tam.

-   Tas ir slikti?

-   Ne vienmēr. Tačli bieži mēs to nožēlojam.

-   Muļķības! Es neko nenožēlotu. Es būtu laimīga!

-       To neviens iepriekš nezina. Cerēt jau var. Bet tas ir par maz.

-   Kam par maz?

-   Visam. Visvairāk turpmākajai dzīvei.

-        Tādā gadījumā, austrumu gudriniek, lūdzu, pasaki… Zaudēt nevainību ir ieguvums vai zaudējums?

-   To, Kristīn, tu labāk uzprasi savai mammai.

-   Bet es prasu tev!

-        Jautājums ir muļķīgs un liecina tikai par to, ka tev patiešām vēl jāpaaugas. Nevainības zaudēšana nav ne ieguvums, ne zaudējums. Tas vienkārši ir katras sievietes fizioloģisks…

-        Edij! Tu pats esi muļķis! Kāds te sakars ar fizioloģiju? Man šķiet, tam vistiešākais sakars ir tikai ar mīlestību!

-        Ne vienmēr, Kristīn. Parasti tie ir šādu nepilngadīgu meitenīšu visraksturīgākie maldi. Mīlestība pie katra cilvēka atnāk vēlāk… ja vispār kādreiz atnāk.

-   Nav pareizi! Pie manis tā jau ir atnākusi.

-        Nekā slikta jau nav, ja tu tā domā, taču… Atjēgšanās var būt diezgan briesmīga.

-       Kāpēc mani baidi? Kāpēc nepriecājies, ka esmu tevī iemīlējusies? Vai tas ir slikti?

-        Slikti varbūt tas nav, protams, lai gan… Nevajadzētu velti sevi mocīt.

-       Vai tu tā tīši runā, lai es pēc iespējas ātrāk tevi pārstātu mīlēt?

-   Gandrīz.

-   Kāpēc?

-   Es jau tev to vairākkārt esmu izskaidrojis.

-   Bet es neko nesaprotu.

-   Pagaidi! Kad paaugsies, sapratīsi.

-   Es negribu gaidīt.

-   Kristīn! Kur tev jāsteidzas?

-        Mums visiem jāsteidzas dzīvot! Varbūt jau rīt sāksies karš! Vai arī es nositīšos autoavārijā.

-   Tu esi sākusi braukt? -Jā.

-   Ar ko?

-        Ar tēva džipu! Toyota Lanā Cruiser. Pasakaina mašī- nīte!

-        Kāpēc viņš to atļauj? Tev taču vēl nav vadītāja tiesības!

-   Nu un tad? Toties tēvam ir daudz naudas!

-        Tad jau gan. Un tomēr, Kristīn. Šad tad mums tomēr jāpakļaujas gan likumiem, gan kaut kādai morālei.

-   Edij! Kas vispār ir morāle? Tu zini?

-   Nezinu. Taču dažreiz to saprotu kā garīgu pienākumu.

-   Pienākumu… pret ko?

-   Vispirms jau pret sevi. Un dažreiz arī pret citiem.

-   Man - pret citiem?!

-   Redzi, Kristīn, tu jau sāc kļūt nedaudz gudrāka.

-        Bet tu dumjāks! Tātad seksu ar mani tu nevēlies kaut kādas tur impotentu sludinātas morāles dēļ?! .

-        Es saprotu, Kristīn, tu esi brīnumjauka moderna mūsdienu jauniete un kaut kādas garīgās morālās vērtības tev vēl varētu būt diezgan pasvešas. Bet…

-       Edij, lūdzu, izbeidz! Ja manā dzīvē kaut kas vēl ir svešs, tad tas ir sekss! Kāda tam nozīme - pusgadu ātrāk vai vēlāk?

-        No morālā viedokļa, protams, nekādas nozīmes tam nav. Bet vīrietim no juridiskā…

-       Edij, mīļais! Es taču tevi pazīstu jau pietiekami ilgi. Un skaidri zinu, ka tu tik "pareizs", kā tagad mēģini izlikties, nemaz neesi. Tad kāpēc? Tev ir cita sieviete?

-   Nē, Kristīn. Nevienas nopietnas.

-   Kāpēc tu negribi mani?

-   Gribu, Kristīn, kā nu ne, bet…

-        Nebaidies, Edij! Es tevi saprotu. Taču, ja mēs to izdarīsim, vai mums par to vajadzētu stāstīt visai pasaulei? Būsim laimīgi un klusēsim.

-  Ja tas būtu iespējams…

-   Kādēļ ne?

-        Tādēļ, ka es principā neticu sievietēm. Un kur nu vēl vieglprātīgi iemīlējušamies meitenēm! Vai tu man vari dot garantiju, ka jau otrajā, nu, kaut vai simtajā dienā pēc mūsu skaistās mīlas pakts to vēl turēsi noslēpumā? Man ir gandrīz vai simtprocentīga pārliecība, ka pavisam drīz par to zinās gan visas tavas draudzenes, vecāki, gan daudzi citi. Tu varēsi man draudēt, šantažēt. Es kļūšu tavs gūsteknis.

-        Edij! Kāpēc tu par mani tik slikti domā? Es tāda neesmu!

-        Tas ir labi, Kristīn. Es to teicu pieļāvuma formā. Man šajās lietās ir rūgta pieredze. Tāpēc jau krietnu laiciņu turos pie gudru vīru padoma - nekad neielaidies ar vecām maukām vai jaunām meitenēm! Mīlestībai der sievietes - vislabāk jau precētas.

-  Vai ar tām nav nekādu problēmu?

-       Dažreiz ir vēl smagākas. Taču tikai par to vien, ka ar viņu kādu nakti būšu pārgulējis, neviens mani cietumā neliks.

-   Bet, ja ar mani, tad liks, ja?

-   Nav izslēgts. Tas būtu atkarīgs no tevis.

-Jocīgi…

-        Redzi, kā tā dzīve sākas! Vēl neesi sasniegusi pilngadību, kad no tevis jau atkarīgs kāda cilvēka liktenis.

-   Tas ir drausmīgi.

-        Par to jau es runāju. Un tā būs visu mūžu - vienmēr būsi atkarīga no kāda cita, bet tas cits savukārt… Un tā mēs visi jau kopš dzimšanas brīža esam sasieti vienā savstarpējo atkarību ķēdē un cits no cita netiekam vaļā arī tad, kad kļūstam sveši vai pat ienaidnieki.

-       Jā, Edij! Gandrīz vai aizmirsu! Vakar dzirdēju, kā tēvs runā pa telefonu ar vienu no Saeimas deputātiem. Man šķiet, viņš bija no opozīcijas, jo vārdi mūsu ienaidnieki skanēja visai bieži. Tika piesaukts arī tavs vārds. Pēc tam tēvs man palūdza, lai es tev piezvanu un pasaku, ka šovakar pulksten astoņos viņš tevi gaidīs mūsu mājās.

-        Paldies, Kristīn! Tā tu par seksu vien, ka gandrīz vai aizmirsi tēva lūgumu. Par ko viņš grib ar mani runāt, nezini?

-Viņš grib tevi pārpirkt uz savu televīziju. Radusies kaut kāda jauna ideja.

-   Laba, interesanta?

-   Nezinu. Droši vien.

-        Lai notiek! Astoņos es būšu. Bet tagad bai-bai! Vēl jau tikai septiņi no rīta.

-   Ko darīsi pa dienu?

-   Strādāšu.

-   Šodien taču ir svētdiena!

-       Tad iešu uz baznīcu un palūgšu Dievu, lai viņš mazliet nomierina tevi plosošās hormonālās vētras.

-  Edij! Tu varēsi būt tik slikts?!

-       Neko sliktu tur neredzu. Atceries, Kristīn, - visam savs laiks. Gan akmeņus mest, gan tos salasīt. Gan mīlēties, gan stāvēt rāmi, kā skolas izcilākai teicamniecei.

-   Edij! Tu pašlaik runā kā vecs vecis.

-        Varbūt, Kristīn, tāds jau arī esmu. Tu zini, ka es vismaz desmit reizes jau varēju būt nošauts, nosists, nodurts, sabraukts - vispār beigts!

-        Mēs varējām arī nepiedzimt. Cik tur trūka! Man tas šķiet vēl šausmīgāk. Es nekad nebūtu redzējusi sauli, jūru, mūsu dārzu, tevi… Tu dzirdi, Edij? Es nekad nebūtu satikusi tevi un nespētu ilgoties… Tu pēc mani arī ilgojies?

-  Jā, Kristīn. Es no ilgām pat mirstu nost…

Negaidot atbildi, ātri izslēdzu mobilo. Man tas viss jau

sāka apnikt. Kristīne nenoliedzami bija burvīga meitene - Latvijas varenā preses magnāta Ēvalda Laventāla vienīgā meita - neticami skaista, izlutināta, manī laikam patiešām traki iemīlējusies un pašlaik par iespējamo seksu vien domā un runā. Bet labi tas nav. Pavisam noteikti. Es patiešām (ja

• Givi! - uzrunātais vērsās pie sava drauga. - Redzi, vēl viens nelaimīgais uzradies!

kas!) ar to varu smagi iekrist un tāpēc nekādas nopietnas attiecības veidot nevēlos. Bet tā - papļāpāt, paflirtēt - kāpēc ne?

Lai gan… tā vien gribas viņu pēc iespējas ātrāk iesviest gultā un kārtīgi izdrāzt! Atklāti sakot, ja viņa jau būtu vainīga, es to sen būtu arī izdarījis. Līdz šim man reti nācies sastapt meiteni, kura pati tik atklāti uz to uzprasās. Tas vienlaikus liecināja viņai gan par labu, gan sliktu. Un tad, kad es vai cits ar viņu pirmo reizi pārgulēs, viņa ātri kļūs ļoti temperamentīga sieviete un, iespējams, savu grūti apvaldāmo kaisli dāļās katram, kas viņai iepatiksies.

Desmit minūtes pirms astoņiem ar savu BMW-LX5 džipu piebraucu pie modernas, tikai pirms dažiem gadiem īpatnējā arhitektūras stilā uzceltas divstāvu savrupmājas Langstiņu ezera krastā.

Plašajā pagalmā nepiesieti skraidīja divi milzīgi Kaukāza vilku plēsēji. Viens no tiem neganti rēja, otrs klusējot pieskrēja pie dzelzs vārtiem un, gatavs jebkurā brīdī mesties man virsū, bakstīja savu purnu pret sētas režģiem.

Pie vārtu staba blakus rokturim atradās neliels diktofons.

Nospiedu pogu un drīz vien izdzirdu mazliet aizsmakušu vīrieša balsi.

-   Lūdzu! Kas ieradies?

-   Edijs Ēriksons. Kristīne sacīja…

-   Kad viņa aizvāks suņus, nāc iekšā!

Pēc neilga laiciņa kaut kas noklakšķēja vārtu atslēgu aptverē, pagalmā baltā, ļoti īsā kleitiņā iznāca Kristīne, mīļi man pamāja ar roku, tad kaut kur aizveda niknos miljonāra mājas sargus un atgriezās pie vārtiem.

-     Cik jauki, ka atbrauci! - viņa, neslēpjot prieku, teica. - Tikai žēl, ka ne pie manis.

-    Tas jau iznāk arī pie tevis, - es sacīju. - Tā taču ir arī tava māja, vai ne?

-   Nākamreiz brauksi tieši pie manis!

-   Kur liki suņus? - painteresējos.

-   Ak, Dievs! Tagad tev prātā suņi?! Mani tu neredzi?

-    Cilvēks, Kristīn, tā ir iekārtots, ka viņš vispirms redz un baidās no tā, kas viņam var izdarīt ko sliktu. Un tikai pēc tam ierauga to, kas viņam var sagādāt prieku.

-   Paldies! Vismaz to tu mani saskati.

Lai gan ar Ēvaldu Laventālu biju divas reizes jau ticies, pie viņa mājās tagad ierados pirmo reizi. Taču ar viņa meitu Kristīni diezgan neparastā veidā iepazinos jau agrā pavasarī - vēlu vakarā netālu no Vanšu tilta, ejot pa 11. Novembra krastmalu Vecrīgas virzienā. Apmēram piecdesmit soļus pirms manis no tuvākās kafejnīcas iznāca divas meitenes, acīmredzot nedaudz iedzērušas, skaļi smiedamās un dažādi draiskodamās, gāja uz priekšu. Kad viņas devās garām Anglikāņu baznīcai, pēkšņi no kādas turpat ielas malā stāvošas automašīnas izlēca divi vīrieši - pēc izskata kaukāzieši - pieskrēja pie abām meitenēm, satvēra viņas aiz rokām un rāva uz automašīnu.

Meitenes pārbijušās sāka nedabiski skaļi kliegt.

Tuvumā citu cilvēku nebija.

Es instinktīvi sāku skriet. Tajā mirkli manai rīcībai bija maz sakara ar līdzcietību vai kaut kādām tur humānisma izpausmēm. Vienkārši momentāni nostrādāja manas bijušās profesijas pamatīgi uztrenētā reakcija - ja kādam uzbrūk, man jāaizsargā!

Jau pēc dažām sekundēm biju klāt un vienu no uzbrucējiem tūlīt cieši satvēru aiz rokas.

-   Liec skuķi mierā! - es uzkliedzu.

Viņš pārsteigts uz mani paskatījās un lauzītā krievu valodā nikni iesaucās:

-Ko?!

-   Es teicu - liec meiteni mierā! - šoreiz to atkārtoju krievu valodā.

To laikam saprata.

-   Givi! - uzrunātais vērsās pie sava drauga. - Redzi, vēl viens nelaimīgais uzradies!

-   Nekas! - Givi ņirdzīgi teica. - Tūlīt laimīgi nokļūs morgā.

Meitenes no bailēm vai cita iemesla dēļ pārstāja kliegt un

kļuva pavisam rāmas.

Ievēroju, ka pie automašīnas stūres sēž trešais ādas jakā ģērbts vīrietis. Tūlīt sapratu - šie nav nekādi sīki huligāni, bet gan visīstākie kaukāziešu bandīti. Bet arī meitenes bija labās - spilgti uzkrāsojušās, uzvilkušas pārmērīgi īsus mini bruncīšus un, vaļīgi uzvezdamās, kārdinājumu varēja izraisīt pat jebkurā Tālo Ziemeļu iedzīvotājā, par dienvidniekiem nemaz nerunājot.

-  Ja gribi palikt dzīvs - pazūdi! - tas, ko biju satvēris, sacīja un spēji izrāvās, pie reizes palaizdams vaļā arī Kristīni.

-    Tas attiecas tieši uz tevi! - es brīdināju. - Un aizmirsti - te tev nav ne Krievija, ne jūsu Kaukāzs! Savos kalnos jūs varat darīt, ko gribat, bet te ir Latvija! Te šādi numuri neies cauri! Un šīs ir latviešu meitenes! Tā ka… Ja pa labam - abi Ieciet mašīnā un laidieties! Es jums piedošu!

Uzbrucēju sejas krasi pārvērtās. Tās pēkšņi kļuva naida pārpilnas un niknumā mirdzošās acis vēstīja, ka viņi man tūlīt uzbruks un, iespējams, mēģinās pat nogalināt.

Tā arī notika. Taču redzēdami, ka es ne pēc kāda vārguļa neizskatos, bet acīmredzot esmu labi trenēts cilvēks, tā vienkārši uzbrukt tomēr neuzdrošinājās. Viņi no kabatām sāka vilkt ārā pamatīgus mednieku dunčus. Tas viņiem prasīja dažas sekundes, bet man ar to pietika. Tam, kas pirmīt turēja Kristīni, nekavējoties triecu sejā dūri. Varbūt pat mazliet par stipru. Parasti, ja situ ar pilnu spēku, es varēju cilvēku arī nosist. Šoreiz, zaudējis tikai samaņu, uzbrucējs spēji saļima un nokrita blakus automašīnas priekšējiem riteņiem. Nākamajā mirklī, strauji pagriezies, otrajam pa galvu situ ar kāju. Tas bija parasts, diezgan vienkāršs karatē paņēmiens, taču, ja sitiens trāpīja mērķī, tas tāpat varēja būt ari nāvējošs.

Pēc tam apgāju apkārt mašīnai, ātri atrāvu priekšējās durvis un, no aizsiksnas izrāvis Makarova pistoli, to zibenīgi piegrūdu pie vadītāja sejas.

-   Paklausies, genecvāle, - kamēr vēl esmu labā garastāvoklī! Tūlīt savāc savus bandītus un triecies pēc iespējas ātrāk prom! Savādāk… Neviens nojums dzīvs nepaliks!

-  Sapratu, - vīrietis teica un taisījās kāpt laukā. Es atgāju sāņus un pistoli atkal aizliku aiz bikšu jostas. Pēc tam piegāju pie meitenēm, kuras pa to laiku bija pabēgušas tālāk un tagad klusas stāvēja pie Anglikāņu baznīcas kāpnēm.

-   Vai bijāt kafejnīcā "Piektdiena klāt!"? - vaicāju.

-   Jā, - otrā meitene atbildēja. Tad pagriezās pret Kristīni. - Es taču tev teicu - vēl paliekam! Ričards beidzot būtu nomierinājies un nācis mūs pavadīt.

-        Ričards ir maita, - Kristīne sacīja, tad paskatījās uz mani un mīļi pasmaidīja. - Bet kas jūs tāds?

-        Vai ta nepamanījāt? - jautāju. - Esmu jūsu glābējs. Tava draudzene pareizi saka - varbūt tomēr jums vajadzēja to Ričardu pagaidīt. Nebūtu es te trāpījies, ar jums varēja notikt liela nelaime.

-        Vai viņi mūs būtu nogalinājuši? - meitene drebošā balsī jautāja.

-        Varbūt ari ne, - es teicu, - toties noteikti izdarītu ko citu.

-   Izvarotu?

-Jūs esat smukas meitenes, - es sacīju, - bet atrazdamās Vecrīgā vēlā vakara stundā… Ar to ir jārēķinās.

-        Jūs esat supermenis? - Kristīne, skatīdamās uz mani ar koši mirdzošām acīm, prasīja. - Tikt galā ar trim bruņotiem bandītiem…

-       Jā, - es pasmaidīju. - Esmu kaut kas līdzīgs Džeimsam Bondam. Bet kas esat jūs? Mazgadīgas prostitūtas?

-        Vai pēc tādām izskatāmies? - otra meitene nopietni jautāja.

-        Nezinu, cik jums ir gadu, taču jūsu izskats… Tā daži varētu nodomāt.

-   Bet jūs, mūsu glābēj?

-   Es nodomātu tieši tāpat, - sacīju.

-        Tad tā var nodomāt par jebkuru mūsdienu sievieti, - Kristīne šķelmīgi pasmaidīja. - Mēs esam godīgas. Nē, patiešām. Ričards mūs šovakar uzaicināja uz kafejnīcu atzīmēt viņa uzvaru kaut kādā tur autorallijā. Baigais gonščiks. Bet pārlieku lecīgs. Es jokojot pateicu, ka viņam varbūt bija vāji pretinieki. Viņš uzreiz sacemmējās, mēs arī, un skrējām prom. Tagad sāku apjēgt. Tā patiešām ir laime, ka tieši īstajā brīdī šeit gadījāties jūs! Un vēl tik superīgs! Mēs… Vismaz es to nekad neaizmirsīšu! Ticiet! Kā jūs sauc?

-   Edijs Ēriksons.

-        Bet mani Kristīne. - Tad ar roku parādīja uz draudzeni. - Viņu sauc Agrita. Abas mācāmies Franču licejā vienā klasē. Kad skolu beigsim, stāsimies universitātē. Agrita juristos, es - sabiedriskajās attiecībās.

-   Gribi būt žurnāliste?

-   Vairāk gan par Valsts prezidenta preses sekretāri.

-   Arī nav slikti.

-   Bet slikti varēja būt pašlaik, - Kristīne klusi pateica. - Paldies, Edij! Vai jūs vienmēr steidzaties kādam palīgā?

-   Nē, Kristīn, ne vienmēr, - es atbildēju. - Katram cilvēkam par savu drošību jārūpējas pašam. Bet tā nu šoreiz sagadījās…

-   Jums bail nebija?

-  Jutu bailes pārjums. Cik tur trūka - tikai dažas sekundes - un jūs būtu aizvestas prom.

-  Par to iedomājoties vien, mani pārņem šausmas! - Agrita nodrebinājās. - Tagad jūs mums būsiet…

-  Nekas es jums nebūšu, - sacīju. - Nenoliedzu - tas skan diezgan glaimojoši - "dzīvības glābējs" - taču vēl nesen tā bija daļa no manas pamatprofesijas. Tā ka tas vairāk saistās ar jau iedresētu pienākuma apziņu.

- Nemaz tik daudz cilvēku neatradīsies, kas vienmēr savus pienākumus pilda, - Kristīne sacīja un, skatoties uz mani, viņas lielajās acīs spilgti mirdzēja atklāta sajūsma, apbrīns un varbūt pat pirmās mīlestības dzirkstelītes.

Šai sakarā uzreiz grūtsirdīgi nodomāju - ļoti savādas ir šīs vīrieša-sievietes attiecības un tas, ko parasti dēvējam par mīlestību. Kāpēc gan šim skuķim, gan sieviešu lielākajam vairākumam viņu mīlestības ierosmei bieži ir nepieciešams, ja ne gluži vienmēr kāda vīrieša "varoņdarbs", tad sabiedriskā atpazīstamība, labi atalgots amats, apbrīnas cienīgs privātīpašums vai pietiekama materiālā nodrošinātība gan? Vai bez visa tā nevar? Skumji, taču, ja nebūtu trāpījusies šī diezgan baigā situācija ar kaukāziešu bandītiem, es šīm meitenēm droši vien būtu pilnīgi vienaldzīgs.

Nūjā, kaut ko labu viņām jau tomēr esmu izdarījis, nav ko teikt, tāpēc arī šī neslēptā sajūsma un sazin kas tur vēl! Bet galu galā par ko es brīnos? Tā ir noticis un notiks mūžīgi. Mīlestība, tāpat kā viss uz šīs pasaules, nekad ne no kā nerodas. Vienmēr ir jābūt kādam sākumam - kad sirds pēkšņi iedrebas un sāk pukstēt mazliet ātrāk. Dažreiz tas var būt tikai silts acu skatiens un nekāds dzīvības risks nav vajadzīgs.

-  Es pārjums esmu sajūsmā! - Kristīne joprojām neslēpa prieku. - Man tādi vīrieši patīk!

-Kādi?

-   Tādi kā jūs! Cēli un drošsirdīgi!

-        Mīļās meitenes! - es sacīju. - Yarbūt par agru priecājaties! Ko jūs zināt par mani? Varbūt īstenībā esmu vēl baigāks bandīts par tiem jūsu nolaupītājiem! Tāpēc vēlreiz atgādinu - tik uzkrītoši apģērbtām vakaros staigāt pa Vecrīgu ir ļoti bīstami! Jūs pievēršat pastiprinātu vīriešu uzmanību. Ja nav noslēpums - jūs dzīvojat tepat kaut kur netālu?

-       Ko jūs! Dzīvojam Rīgas otrā pusē! Agrita Iļģuciemā, es Langstiņos.

-   Nav slikti, - es teicu. - Veči baigi bagātie?

-        Vispār jau jā, - Kristīne apliecināja. - Mans tētis ir Ēvalds Laventāls. Varbūt esat dzirdējis?

-        Esmu gan, - sacīju. - Viņš ir cilvēks, kam pieder gan grāmatu apgāds, laikrakstu un žurnālu izdevniecība, gan privātā televīzija LLL.

-       Tas pats, - Kristīne apstiprināja. - Es viņam izstāstīšu šāvakara notikumu, pie jums jau rīt aizdrāzīsies reportieri no mūsu televīzijas, vairākiem žurnāliem un avīzēm… Pēc dažām dienām jūs kļūsiet slavens visā valstī! Starp citu, ar ko jūs pats nodarbojaties? Es īsti nesapratu - kāda tad galu galā ir jūsu profesija?

Es neko neatbildēju. Kāpēc gan šiem skuķiem to vajadzētu zināt?

Mazliet vēlāk ar viņām aizgāju līdz Smilšu ielai, kur stāvēja mans luksusa džips, un aizvedu viņas līdz mājām. Vispirms Agritu, tad Kristīni.

Tur Langstiņos pie vārtiņiem toreiz arī atvadījāmies.

-        Es ļoti negribētu, ka šī būtu mūsu pirmā un pēdējā satikšanās reize, - Kristīne, joprojām mirdzošām acīm, sacīja. - Es jūsu lūdzu - uzaiciniet mani uz randiņu!

-Kad?

-   Kaut vai rīt!

-Kur?

-        Vienalga! Varam pasēdēt kādā kafejnīcā, pastaigāties pa pilsētu vai aizbraukt uz Jūrmalu.

-   Tur vēl ir auksti. Parasti pūš spēcīgs ziemeļu vējš…

-        Ko jūs, Edij! Ja mēs būsim cieši kopā… Kādi vēji, kādi aukstumi..?

Nenoliedzu - man Kristīne ārkārtīgi patika, lai gan viņā viss bija it kā nedaudz pārspīlēts - gan ārējais skaistums, acu lielums, pārāk uzkrītošais ģērbšanās stils, īsie mini- bruncīši, gan pārāk atklātā (tāpēc droši vien arī dabiskā) sevis piedāvāšana seksam.

Viņa izskatījās nedaudz vecāka nekā bija patiesībā, un tāpēc jau pēc otrās satikšanās reizes sāku domāt, ka nav ko vilkt garumā - pēc nākamā randiņa skuķis patiešām jāiemet gultā.

Taču, kad līdz tam jau bijām it kā nonākuši, viņa pēkšņi nez kāpēc darīja zināmu, ka ir vēl nevainīga, turklāt arī nepilngadīga. Šis negaidītais paziņojums mani ne tikai pamatīgi pārsteidza, bet radīja arī pamatīgu vilšanās sajūtu. Man līdz tam bija iznākusi darīšana tikai ar nobriedušām sievietēm, tāpēc, lai cik pievilcīgas mazgadīgās draiskulītes ari šķita, es ar viņām nekad līdz tuvībai neielaidos. Vismazāk jau laikam bailēs no nepatikšanām vai pat soda. Es vienkārši zināju, ka šīs "pirmās reizes" nekādu lielo baudu nevienam nesniedz, bet jaunradītai sievietei notikušais uz viņas psihi un jūtām var atstāt tik graujošu iespaidu, kas hereti - no vīrieša nesaņemot gaidītās jūtas un mūžīgās mīlestības apliecinājumus - var beigties pat ar pašnāvību.

Kristīne izveda mani cauri mājas pirmajā stāvā esošām lielajām istabām un drīz nonācām līdz plašai terasei, no kurienes pavērās brīnišķīgs skats uz Langstiņu ezeru un apkārtējo mežu. Pie neliela moliņa stāvēja piesietas divas laivas un neliela jahta.

Ēvalds Laventāls, līdz pusei izģērbies kails, sēdēja dziļā atpūtas krēslā un šķirstīja kādu krāsainu žurnālu.

-   Pēc sarunas ar tēvu tūlīt prom vēl nebrauc, - Kristīne klusi palūdza. - Uzmeklē mani! Es arī gribu ar tevi mazliet aprunāties.

Meitene aizskrēja. Piegāju pie nama saimnieka un sveicienam sniedzu roku.

-   Sveiks! - Ēvalds paspieda roku un parādīja uz blakus stāvošo krēslu. - Sēdies nost!

Lai gan nevienu miesassargu neredzēju, nez kāpēc radās iespaids, ka esmu ieradies uz pārrunām ar kādu no mafijas krusttēviem. Varbūt pat ar pašu vareno senjoru Karlioni…

-   Kaut ko iedzersi? - Ēvalds tūlīt piedāvāja.

— Sveiks! - Ēvalds paspieda roku un parādīja uz blakus stāvošo krēslu. - Sēdies nost!

-   Esmu ar mašīnu, - paskaidroju.

-       Jā, kā tu vispār tiki pie sava lepnā BMW-LX5 džipa? Ja mani atmiņa neviļ, tas maksā apmēram 60 tūkstošus latu. Tavi ienākumi to atļauj?

-        Nekādā ziņā. Es par tādiem ienākumiem varu tikai sapņot.

-   Tātad nozagi?

-   Šitās tik viegli nevar. Ir jau ari citas iespējas.

-   Kādas?

-        Man to mašlnīti uzdāvināja viens biznesmenis, - es sacīju. - Viņš piebrauca pie manas mājas durvīm, parādīja uz autiņu un teica - ņem! Ņem droši! Tas vēl ir lēti maksāts!

Ēvalds aizdomīgi uz mani paskatījās.

-        Kāpēc viņš tā rīkojās? Izdarīji kādu nenovērtējamu pakalpojumu?

-       Jā, - es atbildēju. - Tādu mazu nieciņu. Es viņu un viņa dēlu izglābu no drošas nāves.

-   Kā tas izdevās?

-        Tas ir profesijas noslēpums. Pateikšu tikai, ka tolaik strādāju vienā no īpašajām policijas specvienībām. Tā bija un vēl tagad ir elitāra, labi apmācīta un vēl labāk apbruņota, pēc īpašām prasībām atlasīta neliela militāra vienība, kurai ir pa spēkam veikt vissarežģītākos kaujas un pretterorisma uzdevumus. Tas cilvēks - savas pa pusei nelegālās darbības dēļ - oficiāli negribēja pēc palīdzības vērsties ne policijā, ne prokuratūrā. Viņš ar lūgumu vērsās pie manis personīgi, un es to lietu nokārtoju.

-   Tik vienkārši?

-       Nē, tik vienkārši nemaz negāja. Pēc situācijas atrisināšanas palika daži smagi ievainotie un viens līķis.

Ēvalds uz mani vēlreiz aizdomīgi paskatījās, brīdi kaut ko pārdomāja, tad ar roku parādīja uz ezeru.

-  Jauks skats, vai ne?

-        Patiešām, - es piekritu. - Kā noprotu, jums ari dzīve ir ļoti jauka.

-       Vispār jau jā, - Ēvalds piekrita, - lai gan tautas lielākā daļa domā, ka tie bagātnieki neko nedara! Bet mēs smagi strādājam, un mūsu problēmas ir nesalīdzināmi smagākas un grūtāk risināmas nekā pārējiem.

-   Bet acīmredzot tas ir to vērts.

-   Protams. Kā pašam?

-   Tā nekas. Kas attiecas uz materiālo stāvokli… Neraudu. Naudas daudz nav, bet visam pietiek.

-   Tad tu neko daudz negribi, - Ēvalds teica. - Pieticība arī nav nekāda labā īpašība.

-    Par to var strīdēties, - es sacīju. - Tāpēc jau nemiršu, ja man Jūrmalas kāpās nebūs trīsstāvu villa, liela jahta vai miljons bankas kontā.

-   Es skatos, Edij, tev ir mazliet vienkāršota dzīves uztvere, - Ēvalds teica. - Trūkuma dēļ vispār neviens nemirst! Neviens pie mums tā īsti nemirst arī no bada. Tu esi redzējis, kā dzīvo bomži? Viņi mirst no alkohola un aukstuma. Bet cilvēks tomēr vispirms jau bioloģiski, pēc tam sociāli ir tā iekārtots, ka dzīvības uzturēšanai viņam ir nepieciešams zināms komforts. Ziemā, siltumu meklēdams, viens lien mājas pagrabā pie siltumtrases caurulēm, cits brauc uz Taizemi, Kanāriju salām vai sēž savā pilī degoša kamīna priekšā! Un tas nav atkarīgs tikai no tā, kā katram no mums dzīvē paveicas vai nepaveicas. Noteicošais ir tas, kādi esam mēs paši. Kādas mums ir smadzenes. Kādi gēni. Viens jau no dzimšanas ir čakls, cits slinks. Viens enerģijas pārpilns, cits knapi kustas. Viens grib strādāt, citu pie darba nedabūsi pat ar mietu! Un beigu beigās viens ir gudrs, ar labu izglītību un plašām zināšanām, cits vienkārši muļķis. Zinātne neko jaunu par to nesaka. Dzīve gan.

-   Diez vai, - šaubās pašūpoju galvu. - Cilvēkiem dzīve, kāda tā bija pirms divtūkstoš gadiem, pamatu pamatā ir arī šodien. Visi tie telefoni, telegrāfi, televizori, datori, internets, automašīnas, kafijas maļamās dzirnaviņas vai elektriskās plītiņas… Vai visa šī smalkā sadzīves un kara tehnika kaut vai par mata tiesu cilvēku ir darījusi labāku? Viņa dzīvi jā, neapšaubāmi, bet pats cilvēks palicis tāds pats, kāds bija civilizācijas sākumā - ļauns, agresīvs, tikai par sevi domājošs, skaudīgs, mantrausīgs, slepkavīgs un seksuāli nepiepildāms.

-   Tas tevi uztrauc? - Ēvalds ar nelielu izsmieklu balsī prasīja. - Tu par to bieži domā?

-   Nē, ne īpaši, - es atbildēju. - Bet man gandrīz vai katru dienu ar šādām cilvēka būtības izpausmēm ir jāsastopas.

-  Joprojām esi tai policijas specvienībā?

-  Nu vairs ne.

-   Kāpēc?

-        Pēc tā notikuma, par kuru pirmīt stāstīju, tika ierosināta dienesta izmeklēšana un, lai gan manu rīcību atzina par pareizu un likumīgu, es vairs nevēlējos…

-       Ja pareizi atceros, pirms tam tu taču strādāji par žurnālistu?

-        Ne gluži. Es vienkārši dažiem preses izdevumiem un televīzijai, kā saka, pārdevu interesantus, dažreiz pat sensacionālus sižetus.

-   Es to atceros.

-       Toreiz gandrīz vai kļuvu slavens! Un tad, Ēvald, es sapratu, ka lasītājus vai televīzijas skatītājus ārkārtīgi vilina notikumi, kur attēloti visdažādāko veidu noziegumi, bagātnieku vai politiķu guļamistabu noslēpumi, viss, kas saistās ar seksu, prostitūciju vai cēlu mīlestību. Politika, ekonomika, kaut kāds tur Abrenes jautājums, deputātu darbs Saeimā, partiju programmas un valdību deklarācijas… Tas deviņdesmit deviņiem procentiem mūsu valsts iedzīvotāju ir pie vienas vietas!

-  Tu domā tik daudziem?

-  Nu, varbūt mazāk. Kāda starpība?

-   Ko tagad dari? - Ēvalds jautāja.

-   Esmu kāda Saeimas deputāta miesassargs.

-       A, pareizi! - Ēvalds iesaucās. - Man teica. Tam jefiņam no ārzemēm, ja?

-   Tam pašam.

-   Darbs patīk?

-       Ne visai. Priekš manis par garlaicīgu. Ja viņš bieži staigātu pa krogiem, piedzīvojumus meklēdams, nakts vidū klīstu pa Vecrīgu, apmeklētu bordeļus vai skuķus ķertu uz Čaka ielas… Dzīve būtu daudz interesantāka. Bet tā… Viņš ir baigi godīgais. No Saeimas uzreiz iet uz mājām pie bērniņiem. Bet politikā viņš man šķiet pēdējais maita.

-        Vai esi jau aizmirsis? - Ēvalds nicīgi iesmējās. - Tā taču bija arī padomju laikā! Dumjš vai gudrs, der vai neder, vienalga! Ja esi partijas biedrs, lūdzu! Vari dabūt jebkuru amatu!

-   Jā, - gari novilku. - Un kāda velna pēc viņam vēl vajadzīgs miesassargs? Kas viņu aiztiks? Kam viņš tāds vajadzīgs?

-   Ja pareizi sapratu, tu labprāt darītu ko citu? - Ēvalds nopietni jautāja.

-   Vispār jā, - es apliecināju, uzreiz atcerēdamies, ka viņš taču mani ir uzaicinājis uz pārrunām par darbu. - Jums ir kāds piedāvājums?

-   Tā ir, - Ēvalds apliecināja. - Tāpēc tevi arī uzaicināju.

-   Vai gribat mani nolīgt par savu miesassargu?

-   Par to padomāsim vēlāk, - Ēvalds sacīja. - Pašlaik man ir cita ideja.

-   Es klausos.

-   Tad klausies uzmanīgi! - Ēvalds sparīgi teica. - Kā zini, esmu telekompānijas ĻLL galvenais akcionārs. Man tur pieder 72%. Lietas iet labi, ar peļņu tāpat. Programma ir sastādīta tā, ka principā apmierina visus mūsu skatītājus. Bet tie ir apmēram četrsimts tūkstoši. Vidēji. Vairāk diez vai spēsim piesaistīt. Sakarā ar lielo konkurenci mediju tirgū, tagad galvenais noturēt tos pašus. Un man ienāca prātā… Faktiski mani uz to uzvedināja Kristīne. Pēc tā ļoti nepatīkamā notikuma Daugavmalā… Viņa par tevi vien runā un ir stāvā sajūsmā! Man šķiet, viņa tevī ir pamatīgi iemīlējusies. Bet uzmanies! Pirmās mīlas reiboņa stāvoklī no šāda vecuma meitenēm var sagaidīt visu ko! Lai gan… Parasti jau viņām tas ātri pāriet. Tāpēc ceru, ka arī Kristīne visai drīz atjēgsies, nomierināsies un nekādas lielas problēmas neradīsies. Bet tu, ja vari, tomēr pamēģini no viņas turēties pēc iespējas tālāk!

-   Laventāla kungs! - klusi iesaucos. - Jūs pirmīt ieminējāties par kādu jaunu ideju…

-   Jā! - Ēvalds piekrītoši pamāja un turpināja. - Tātad skatītājiem vajadzīgs kas jauns. Tādā sakarā man vajadzīgs tāds revolveržurnālists, kāds esi tu! Paparaci! Sensāciju mednieks! Jo dzeltenāk, jo labāk! Nebaidies, es tev labi maksāšu. Toties prasīšu, lai katru otro nedēļu būtu tāds raidījums, par kuru vai visa Latvija runātu vismaz līdz nākamā raidījuma sākumam! Tu saprati?

-   Ne visai.

-   Ja ne visai, tad man ar tevi vispār nav vairs ko runāt! Bet tu saprati. Ir vēl viena ideja. Taisīsi iknedēļas raidījumu "Gadsimta liecinieks". Tas būs kaut kas pilnīgi jauns. Sameklēsi cilvēkus… Visdažādākos. Katrā raidījumā citu! Gan no vecā Ulmaņlaika, tad kādu tā laika režīma pretinieku, pēc tam pārliecinātu komunistu, kaut vai pašu Rubiku, tad padomjlaiku disidentu, kādu rakstnieku, čekistu, vācu laika SD vīru, krievu lēģeros pabijušos, padomju un vācu pusē karojošos, sarkanos un nacionālos partizānus, kādu mūsu atmodas varoni un tādu, kas šodienas Latviju nepieņem. Katrs sava raidījuma laika ietvaros lai izkrata sirdi. Lai pilnīgi atklāti pastāsta, kāpēc attiecīgajā vēstures brīdī rīkojies tieši tā un ne citādi. Kāpēc viens nodeva un šāva cilvēkus padomju laikā, un kāpēc citi to pašu darīja vācu okupācijas gados? Un kāpēc gan pirmie, gan otrie uzskatīja to par pareizu un vajadzīgu? Nu, apmēram tā. Ko saki?

-  Nebūtu slikti, - es teicu. - Vienā Krievijas kanālā nesen tāds raidījuma cikls jau bija - "Gadsimta liecinieks".

-   Es zinu, - Ēvalds īgni sacīja. - Bet mēs ņemsim plašāk un daudz atklātāk! Būsi ar mieru?

-   Vai esat pārliecināts, ka es..?

-   Tieši tā - pārliecināts! Tu to spēsi! - Ēvalds sparīgi apgalvoja.

-   Paldies par uzticēšanos, bet… - Mani tomēr kaut kas mulsināja.

-   Nekādu "bet"! - Ēvalds, tāds kā mazliet nikns, iesaucās. - To Saeimas deputātu triec ratā! Lai iztiek bez miesassarga! Agrāk pat vecajam Ulmanim tāda nebija, bet tagad katrai niecībai pie abiem sāniem vīri ar stobriem! Starp citu, tavā bruņojumā esošā pistole… Kam tā pieder? Valstij?

-   Tas ir mans personīgais ierocis, - es atbildēju. - Pa- gājšgad astoņpadsmitajā novembri ministrijas vadība mani apbalvoja "Par apzinīgu dienesta pienākumu pildīšanu un parādīto drosmi"…

-  Es par to pistoli ieminējos tikai tā… - Ēvalds jau daudz mierīgāk sacīja. - Protams, tavs darbs būs diezgan bīstams, viss kas var gadīties, taču ceru - ierocis tev nekad nebūs jālieto. Starp citu, kāda ir jušana, kad nākas nošaut cilvēku?

Mirkli domāju. Tad atbildēju:

- Jušana, Laventāla kungs, ir diezgan riebīga, taču ja uzbrucējs pirms mirkļa ir gribējis atņemt manu vai cita cilvēka dzīvību… Tad tas kaut kā izlīdzinās un pēc tam nekādi murgi nemoka. Bet, atgriežoties pie pirmīt izteiktā darba piedāvājuma… Vai jums, Laventāla kungs, nešķiet, ka pats ar sevi nonākat nelielās pretrunās? Pirmīt apgalvojāt, ka šodien lasītājus, kā arī televīzijas skatītājus galvenokārt interesējot tikai noziegumi, dažādas intrigas sabiedrības augstākajos slāņos un sekss. Taču tagad pēkšņi gribat televīzijas kameru priekšā saukt visdažādākos cilvēkus, kuri atklāti stāstīs, tas ir, īstenībā propagandēs savus dzīves un politiskos uzskatus! Vai tas jūs nebaida? Un, ja nebaida, kam šodien ir vajadzīga patiesība par to, kas divdesmitajā gadsimtā noticis ar Latviju un latviešiem? Ko šī patiesība var dot, it sevišķi, ja nekādu jaunu patiesību neviens vispār nepateiks?! Jā, nenoliedzami, atklāsies daudzu cilvēku traģiskie vai mazāk nelaimīgie likteņi, bet… Kas tālāk? Ko vairāk? Dzīve paiet. Pagātne kļūst arvien tālāka un, atklāti sakot, arī nevajadzīgāka. Pagātnē neko izmainīt vairs nevar, bet šodienas pasaule ir jau cita un cilvēki ir citi. Tāpēc, piemēram, ir ārkārtīgi muļķīgi jauniem cilvēkiem (un arī veciem) kā izšķirošā skolas eksāmenā uzdot gandrīz vai obligāto testa jautājumu: "Lūdzu, atbildiet - notika Latvijas okupācija, vai ne?" Daudzmaz saprātīgs cilvēks tūlīt painteresēsies: "Par kādu Latvijas okupāciju jūs runājat?" Patriotiski noskaņotais eksaminētājs sašutumā iekliegsies: "Kā - par kādu?! Protams, par padomju!" Un tad pratināmais šim cilvēkam ar sašaurināto vēstures redzējumu atgādinās: "Ja jums ar prātu viss ir kārtībā, tad tomēr vajadzētu atcerēties, ka bija taču vēl viena - vācu okupācija! Un, kaut tā bija daudz īslaicīgāka, tā tomēr mūsu tautai sagādāja gan cilvēku, gan materiālos zaudējumus, nemaz nerunājot par to, ko bija iecerējuši ar mums izdarīt pēc savas uzvaras. Un vēl šis cilvēks kā nelielu vēsturisku "joku" varētu atgādināt, ka padomju okupācijas laikā Latvijas PSR, kaut vai tikai uz papīra, tomēr skaitījās suverēna republika (!) pat ar tiesībām izstāties no PSRS, taču nacistu okupācijas rezultātā vārds "Latvija" vispār pazuda no aprites, jo mūsu zemīte pēkšņi bija kļuvusi tikai par Austrumu zemju okupētajā ģenerālapgabalā ietilpstošu teritoriju "Ostland"… Un pēc dažu gadu desmitiem no latviešiem vispār nekas daudz nebūtu palicis pāri. Kā jūs domājat, Laventāla kungs, vai mūsu "pareizi domājošajiem" šī patiesība patiks, nemaz nerunājot par daudziem citiem politiskiem un morāles jautājumiem, kurus tik daudzi šodien negrib ne pieminēt, ne atcerēties?

Ēvalds ilgi domīgs klusēja, tad nopietni paskatījās uz mani.

-   Paklausies, Edij! Vai tu pēc politiskās pārliecības esi kreisais?

-   Nē! - iesmiedamies atbildēju. - Es esmu taisnais! Pa vidu stāvošais. Centrā.

Šodien daudz kas notiek tieši kā padomju laikā, rūgti nodomāju. Vienmēr šie cilvēka cieņu pazemojošie politiskie apzīmējumi - "tautas ienaidnieks", "dzimtenes nodevējs", "buržuāziskais nacionālists", "budzis", "kreisais", "labējais", "kosmopolīts", "internacionālists", "sarkanais", "pelēkais", "baltais" un pēdējā laikā nācis klāt vēl viens - "sarkanbaltsarkanais"! Tas ir diezgan pārsteidzoši. Man šķiet, ir jābūt lielam pašcieņas trūkumam, lai pats sev uz pieres it kā iededzinātu apliecinājumu - redziet, esmu pareizais! Balsojiet par mani! Un pietrūkst spējas vienkārši pateikt - es esmu cilvēks ar savām domām un uzskatiem, tie jums var patikt vai nepatikt, taču es vienmēr palikšu pie savas pārliecības.

Tā, kā to daru es - Edijs Ēriksons - ne sarkanais, ne baltais, ne kreisais, ne labējais. Tāds, kāds īstenībā esmu - patiess.

Mēs tovakar vēl kādu laiciņu parunājām par paredzamajiem raidījumiem, manu atalgojumu un citiem ar jauno darbu saistītiem jautājumiem, bet, kad jau taisījos atvadīties un iet prom, mājas terasē parādījās Kristīne - tajā pašā ļoti īsajā baltajā kleitiņā (ja tā vispār bija kleita, jo arī tās augšdaļa bija tik īsa, ka gandrīz vai pilnībā atsedza viņas cietās, vidēja lieluma krūtis), ar brīvi krītošiem blondiem matiem un apburošu smaidu sejā.

-   Kungi, lūdzu, beidziet! - viņa iesaucās. - Cik ilgi var? Paskatieties, kāds burvīgs laiks!

-   Mēs jau ari beidzam, - Ēvalds sacīja. - Ceru, ka mans jaunais draugs Edijs Ēriksons mūsu televīzijas programmu darīs daudz interesantāku un mēs visus tos "De facto"', "Bez tabu", "Dejo ar zvaigzni" un citus pārējos televīziju "top" raidījumus ātri atstāsim lielā gabalā. Mums jābūt pirmajiem! Un labākiem! Starp citu, Edij, no kurienes tev tāds uzvārds? Vai tavos senčos ir zviedri?

-  Jā, - klusi atbildēju. - Kāds zviedru jūras laupītājs…

-   Kolosāli! - Kristīne uzreiz iesaucās un sajūsmā sasita plaukstas. - Cik romantiski!

-   Gandrīz vai tā, - domīgi piekritu. - Savā ziņā diezgan interesants stāsts, lai gan… Kuram dzīve ir absolūti neinteresanta? Nevienam! Ja nu tikai ar mūža ieslodzījumu notiesātajam vieninieka kamerā. Taču arī tur vairākums no viņiem droši vien atrpd ko darīt, lai soda dienas nevilktos tik vienādas un tukšas. Par ko vīrietis, ja viņš nesēž cietumā, parasti sapņo? Protams, par lielu naudu, labu automašīnu, izcilu karjeru un sievietēm. Tas ir tāds kā sabiedrībā pieņemts tipveida šablons, kas, visticamāk, tomēr ne tuvu neatbilst īstenībai. Tāpat kā diezgan populārais uzskats - visas sievietes ir palaistuves, kas tāpat ir ļoti tālu no dzīves īstenības. Taču, ja tā pēkšņi izrādītos vistīrākā patiesība, mēs - vīrieši - par to varētu tikai priecāties…

3. NODAĻA

1940. gada 17. jūnijā agri no rīta Rīgas ostā, lai uzņemtu papildu ogļu kravu, pietauvojās vidējas tonnāžas zviedru transporta kuģis "Bjorn". Kad bija nokārtotas ostas un muitas formalitātes un darbu jau sāka dokeri, no kuģa pa šauru trapu krastā nokāpa vairāki matroži, starp kuriem bija arī galvenā mehāniķa palīgs, divmetrīgais, eleganti ģērbtais zviedru milzis Svens Eriksons. Viņš uz Rīgu bija atkuģojis ne jau pirmo reizi, jo līdzās mehāniķa darba pienākumiem kopā ar otrā stūrmaņa palīgu un bocmani nodarbojās arī ar spirta un tabakas izstrādājumu kontrabandu. Taču šoreiz viņam bija speciāls uzdevums - vajadzēja atrast Latvijas puses pārstāvi Tāli Kreicumu, kas zviedriem par iepriekšējiem darījumiem bija palicis parādā krietnu naudas summu, bet, neskatoties uz vairākkārtējiem atgādinājumiem, visādi izvairījās nokārtot rēķinus. Tāpēc Svenam Eriksonam tika dots svarīgs uzdevums - Rīgā atrast krāpnieku un, ja arī šoreiz parāds netiktu atdots, viņu nogalināt. Tā tas kriminālajā vidē noticis vienmēr - kāršu vai cita veida parāds (ja netika laikus atmaksāts) bija līdzvērtīgs parādnieka dzīvībai.

Brašā gaitā aizgājis līdz pilsētas centram, Svens iegāja lielajā pasta ēkā, kas atradās iepretim Operai, un piezvanīja Tālim. Šis bijušais latviešu jūrnieks savā laikā ilgus gadus arī bija braucis uz dažādu valstu kuģiem, kur bija iepazinies ar zviedru jūrniekiem, kuri vairākkārt lielākus ienākumus par jau tā labi apmaksāto darbu guva no dažādu preču kontrabandas. Dažus gadus iepriekš Tālis kuģošanai meta mieru, nopirka mazlietotu Ford automašīnu un Rīgā sāka strādāt par taksometra šoferi. Tas bija ne tikai vēl viens labas peļņas avots, bet arī lielisks aizsegs nelegālo preču pārvadāšanai.

Tāļa Kreicuma dzīvoklī telefona klausuli pacēla sieviete.

-   Es klausos!

-  Ļoti labi, kundze, - Svens sacīja. - Tas mani iepriecina. Taču… Vai varētu palūgt Tāli?

-  Viņš strādā, - sieviete atbildēja.

-   Tas ir jauki! Vai jūs, cienītā, nepateiktu, kurā Rīgas rajonā viņš parasti uzņem pasažierus?

-  Tālis parasti stāv pie Otto Švarca, - sieviete teica. - Bet kas jūs tāds esat? Spriežot pēc valodas - ārzemnieks?

-   Tā ir, - Svens apliecināja. - Esmu dāņu diplomāts. Tā kā Kreicuma kungs savā laikā ir kalpojis arī uz Dānijas karaliskās flotes kuģiem, viņam pienākas daļa no mūsu valsts pensijas. Man ir gods šo lietu nokārtot.

-   Tas Tālim būs patīkams pārsteigums, - sieviete sacīja. - Vai jūs pie mums nevarat atbraukt vakarā?

-   Tā ir, kā ir, - Svens izvairīgi atbildēja. - Kāda ir jūsu mājas adrese?

-   Tērbatas ielā 20, - sieviete teica. - Tā ir sētas māja. Dzīvoklis deviņpadsmit.

-   Paldies! - Svens nopriecājās. - Ja viņu nesatikšu pilsētā, vakarā noteikti būšu klāt. Gaidiet!

Pēc tam Svens aizgāja līdz rīdziniekiem labi pazīstamajai Otto Švarca kafejnīcai.

Pēc tam Svens aizgāja līdz rīdziniekiem labi pazīstamajai Otto Svarca kafejnīcai un apstājās netālu no esošās taksometru pieturas. Tur stāvēja viena mašīna. Svens paskatījās - pie stūres sēdēja cits vadītājs. Pēc neilga laika no kafejnīcas iznāca gara auguma dāma, iesēdās taksometrā un aizbrauca. Pēc neilga laika pie pieturas piebrauca nākamā mašīna, un Svens uzreiz ieraudzīja, ka šo taksometru vada Tālis.

Svens uzlika tumšas saulesbrilles, ātri atvēra durvis un apsēdās blakus vadītājam.

-   Lūdzu! - Svens klusi pateica. - Uz priekšu!

-        Varbūt varat precīzāk? - Tālis palūdza. - Tieši uz kurieni?

-        Uz Bolderāju! - Svens sacīja. - Tev taču tā vieta ir pazīstama, vai ne?

-       Vispār, jā, - Tālis mazliet satrūkās un aizdomīgi paskatījās uz pasažieri. - Bet kā jūs zināt..?

-         Tev sveicieni no Zigismunda, - Svens paziņoja. - Tur taču netālu no Daugavgrīvas bākas parasti saņēmi kārtējo •preču kravu.

Tālis krietnu laiciņu klusēja, tad prasīja:

-   Nu un kas?

-        Pagājšnakt mēs tur nogādājām jaunu kravu, - Svens teica. - Tūkstoš litru spirta. Aizbrauksim, es tev parādīšu. Vecajā vietā - Baltās kāpas slēptuvē.

-       Vai pats Zigismunds arī būs? - Tālis pajautāja, un viņa balss jūtami ietrīcējās. Acīmredzot no šā vīra viņš baidījās.

-        Zigismunds nebūs, - Svens atbildēja. - Būsim divatā. Šodien preci tikai apskatīsi, norēķināsimies, bet jau rīt varēsi vest prom. Peļņai vajadzētu būt piecsimt procentiem. Tas tevi apmierina?

-   Pagājšreiz bija vairāk, - Tālis atgādināja.

-        Tas tiesa, - Svens piekrita, - taču tu līdz pat šodienai neesi vēl atdevis mūsu daļu. Tas tev var būt ļoti bīstami.

-       Viss, ko cilvēks dara, savā ziņā ir bīstami, - Tālis drūmā balsī sacīja. - Es katru dienu varu aiziet bojā autoavārijā.

-   Mašīna ir veca?

-        Ne sevišķi. Taču braucot vienmēr kaut kas var atgadīties.

-  Tad brauc uzmanīgāk! - Svens nikni ieteica. - Un dzīvo pareizāk! Ja esi uzņēmies kādu pienākumu… Ja vīriem esi devis solījumu… Turklāt, lai no darījuma vēl varētu gūt piecsimt procentu lielu peļņu, pat vislielākajam noziedzniekam jābūt ļoti godīgam… vismaz attiecībā pret saviem darījuma partneriem.

Turpmāko ceļu viņi klusēja. Tālis kļuva manāmi drūmāks, bet Svens, aizdedzis cigāru, mašīnas priekšējam stiklam pūta virsū biezus dūmu mākoņus un vēlreiz prātā apsvēra, kā šo nelietīgo krāpnieku sodīt. Bet sodīt vajadzēja! Tālis Kreicums divas reizes bija pārkāpis vienu no svētākajiem noziedzīgās pasaules likumiem - no savējiem nezodz! Ja tas notiek cietuma kamerā, vainīgais labākajā gadījumā var iztikt ar salauztiem pirkstiem vai roku, bet brīvajā pasaulē lietas parasti beidzas daudz bēdīgāk.

Jau vairākus gadus šī nelielā kontrabandistu grupa bija izveidojusi labi organizētu un samērā drošu darbības shēmu: zviedru kuģis (parasti naktī) pirms iebraukšanas Rīgas ostā iepretim Daugavgrīvas bākai apstājās vai stipri samazināja gaitu, no kuģa ātri nolaida divas laivas ar spirta kannām un tās tika nogādātas Bolderājas mežonīgo kāpu rajonā, kur bija izveidota kontrabandas preču slēptuve - kaut kas līdzīgs pazemes bunkuram.

Kad todien Tālis ar Svenu aizgāja līdz tai vietai, Tālis pārsteigts konstatēja, ka daļa noliktavas ir tukša.

- Kur ta jaunā krava? - viņš jautāja.

-   Bet kur ta nauda? - Svens bargā balsī prasīja. - Es daudz nezinu, kādi jūs latvieši īstenībā esat. Varbūt jūs cits citu tā viegli arī varat paķert uz muļķa, bet ar mums tas neiet cauri! Tu mūs esi apzadzis! Mēs tev uzticējāmies! Tu devi savu goda vārdu! Preci iztirgoji, bet kur ir nauda?!

-  To dabūsi vēlāk, - Tālis, krietni nobijies, apsolīja. - Es taču tādu summu neņemu līdzi uz darbu!

-   Bet mājās ir?

-  Mājās ir.

-   Tieši kur?

-  To nu gan es neteikšu!

-   Tātad melo? Nekādas naudas vispār nav?! - Svens draudīgi kliedza.

Tālis klusēja un satraukts skatījās apkārt.

Pa to laiku Svens no žaketes iekškabatas izvilka diezgan lielu somu dunci un to zibenīgi pielika Tālim pie rīkles.

-   Tātad, kā ir ar parādu? - Svens skarbi prasīja. - Atdosi vai ne?

-   Es jau teicu. - Tālis nu bija pārbijies pavisam. - Mājās ir. Kumodes apakšējā atvilktnē starp vairākiem dvieļiem.

-   Noteikti?

-   Goda vārds! - Tālis nogārdza. - Piedod, bet visa jums vajadzīgā summa diemžēl tomēr tur nav. Man gadījās neparedzēti izdevumi…

-   Tu tos varēji segt ar savu naudu, bet mūsējā ir svēta! - Svens iekliedzās. - Tas, ko esi izdarījis, ir tas pats, it kā tu baznīcā būtu iespļāvis Jēzum sejā! Bet viņš, krustā piesists, tur mokās sāpēs! Tu esi Jūda, vecīt! Tu mūs nodevi! Par to arī sods!

Svens, dunci atrāvis no Tāļa kakla, to uzreiz gribēja triekt viņa krūtīs, taču pēdējā mirkli pārdomāja (kam liekas asinis?!) un no visa spēka ar dūri sita pa galvu. Trieciena spēks bija līdzvērtīgs kalēja vesera sitienam. Tālis spēji sagrīļojās un bezsamaņā nokrita zemē.

Pēc tam Svens aizgāja līdz automašīnai, no bagāžas nodalījuma paņēma lāpstu un, ātri izracis paseklu bedri, tajā iemeta Tāļa nekustīgo ķermeni un to apbēra ar nelielu smilšu kārtu. Tad rūpīgi nolīdzināja zemi un virsū vēl uzmeta turpat netālu salasītus dažādus koka zarus. Kad darbu bija pabeidzis, atkal aizgāja līdz automašīnai, ieslēdza dzinēju un, būdams simtprocentīgi pārliecināts, ka Tāli ir nositis, šķērsoja Daugavgrīvas salu un aizbrauca līdz Buļļupei. Tur pašā tās krastā mašīnu pameta. Aizdedzes atslēgas atstāja slēdzī, bet automašīnas durvis puspievērtas. Jebkurš garāmgājējs vai pat Rīgas labākais kriminālizmeklētājs neko citu nevarētu iedomāties, kā vienīgi to, ka pārgurušais taksometra šoferis, uz Bolderāju atvedis kādu pasažieri, acīmredzot nolēmis mazliet atpūsties, izpeldēties upē un tur nejauši noslīcis. Jā, drēbju nav, bet tās varēja paņemt kāds makšķernieks vai cits garāmejošs cilvēks. Vai arī Tālis no stāvā krasta paslīdējis un upē iekritis ar visām drēbēm. Un tagad diezgan pamatīgā upes straume viņu jau būs aiznesusi zilajā jūriņā…

Pēc nepilnas stundas Svens atgriezās Rīgas centrā un devās uz Tāļa Kreicuma dzīvokli. Uzkāpis ceturtajā stāvā, viņš brīdi stāvēja, rūpīgi nopētīdams pamatīgās ozolkoka dubultdurvis, tad apņēmīgi nospieda zvana pogu. Pēc neilga laika durvis tika atslēgtas un uz sliekšņa parādījās vidēja auguma ļoti glīta apmēram trīsdesmitgadīga sieviete. Viņai bija līdz pleciem krītoši melni mati, tumšas mirdzošas acis, palielas krūtis un slaids, uzkrītoši kārdinošs augums. Atklāti sakot, viņa visa bija ellīgi iekārojama, ko Svens, būdams pieredzējis vīrietis, tūlīt arī prata novērtēt.

-   Labdien, cienījamā! - Svens viegli palocīja galvu. - Droši vien neesmu maldījies - jūs esat Kreicuma kundze?

-   Tieši tā, - kundze apliecināja. - Ko jūs vēlaties?

-   Piedodiet! Jūs sauc..?

-   Anita.

-   Ļoti patīkami. Tas biju es, kas jums no rīta zvanīja. Es gan īsti diplomāts neesmu…

-   Ā! - Anita atcerējās. - Jūs interesējāties par Tāli. Vai satikāt?

-   Jā, - Svens sacīja. - Izrunājāmies, un viņš man pateica… Tālis gribēja šurp braukt kopā ar marii, taču viņu kāds kungs, piesolīdams labu dzeramnaudu, lūdza steidzīgi aizvest uz Bolderāju. Tāpēc tagad te stāvu viens.

Anita diezgan ziņkāri noskatīja milzīgā auguma īpašnieku - nenoliedzami kādu ārzemnieku - un šķelmīgi pasmaidīja.

-   Kāpēc jūs te stāvat? - viņa prasīja.

-   Lai sastaptu jūs, - Svens negaidot atbildēja. - Jūs taču izskatāties tik vienreizēji… apburoša!

-   Jūs, protams, jokojat?

-   Mazliet, - Svens atbildēja. - Varbūt uzaicināsiet ienākt?

-   Kādēļ? - Anita vaicāja, vēlreiz ar zināmu labpatiku noskatījusi atlētisko svešinieku.

-   Esmu zviedru jūrnieks - Svens Eriksons, - viņš stādījās priekšā. - Kuģis stāv ostā - uzņem ogļu kravu. Tālis ir sens mans paziņa. Viņš neko par mani nav stāstījis?

-   Neko.

-   Labi vien ir, - Svens turpināja. - Mums bija dažas kopīgas darīšanas… Būtu labi, cienītā, ja jūs mani uzcienātu,

ja ne ar garšīgām pusdienām, tad vismaz ar karstas kafijas tasīti.

Anita dažus mirkļus domāja, tad durvis atvēra platāk.

-  Lūdzu, ienāciet! - viņa laipni aicināja. - Par pusdienām es gan šaubos, taču kafiju piedāvāšu.

Tas bija liels piecistabu dzīvoklis un, lai gan ne pārāk bagātīgi iekārtots, tomēr atstāja reti patīkamu iespaidu.

Anita negaidīto ciemiņu ieveda attālākajā istabā, kur viņš uzreiz pamanīja pie sienas stāvam senu kumodi, istabā vēl atradās galds, dažas citas mēbeles, bet pie pretējās sienas, kā vilinošs sapnis, stāvēja plats dīvāns.

Tikko Svens sadzirdēja Anitu šiverējamies pa virtuvi, viņš ātri piecēlās, steidzīgiem soļiem piegāja pie kumodes un uzmanīgi atvilka pēdējo atvilktni. Tā bija pilna ar izgludinātu veļu - labajā pusē kārtīgi sakrauti atradās palagi un spilvendrānas, kreisajā - dvieļi, kabatlakati un daži sieviešu apakšveļas piederumi. Svens ātri pārskatīja baltu un rozā krāsu dvieļu kaudzīti un tā vidū ieraudzīja diezgan lielu dažādu valūtu žūksni - tur bija simts un piecsimt latu naudas zīmes, gan arī dolāri, angļu mārciņas un nedaudz zviedru kronu. Viņš to visu tikpat ātri sabāza bikšu un žaketes kabatās, klusi aizvēra atvilktni un atgriezās iepriekšējā vietā - netālu no loga blakus dīvānam noliktajam atpūtas krēslam.

Svens jutās vairāk nekā apmierināts. Naudas summa neko daudz viņam nenozīmēja. Apziņu pildīja lepnums un zināmā mērā pat neliela laimes sajūta - viņš saviem kolēģiem bija turējis doto vārdu, naudu atguvis un sodījis negodīgo darījuma partneri. Jā, varbūt nedaudz nežēlīgi, bet, kā saka gudrie franči - selauīl Tāda ir dzīve - skaista un tajā pašā laikā ārkārtīgi cietsirdīga.

Pēc neilga laika istabā atgriezās daiļā mājas saimniece, uz sudraba paplātītes atnesot kūpošas kafijas tasītes un nelielu trauciņu ar cepumiem.

-   Es skatos, jums ir liels dzīvoklis, - Svens sacīja. - Vai varat iztikt bez mājkalpotājas?

-   Varam, - Anita teica un apsēdās iepretim svešajam viesim. Tas sievietē uzreiz izraisīja sen nepiedzīvotu jūtu satraukumu. Vīrietis bija skaists, liela auguma, eleganti

apģērbies un ar tikko jaušamu skarbumu zilo acu skatienā. Anita nemaz tā īsti neaptvēra, kas ar viņu notiek - jau krietni sen viņa nebija izjutusi tik ārkārtīgi spēcīgu tieksmi pēc fiziskas tuvības ar vīrieti…

-         Dzīvoklis pieder Tāļa vecākiem, - Anita paskaidroja, - un viņi reizi nedēļā uz šejieni atsūta savu kalponi. Vai jums šķiet, ka šeit valda nekārtība?

-        Ko jūs, kundze! - Svens mīļi pasmaidīja. - Šeit ir ka Botāniskā dārzā - viss tīrs un labi kopts, patīkamas smaržas un visur plaukst puķes. Bet jūs - kā šī dārza krāšņākais zieds!

Anita mazliet pat piesarka.

-   Vai jūrnieki vienmēr ir tik romantiski noskaņoti?

-       Jā, kundze, vienmēr, - Svens atbildēja. - Kad dienām, nedēļām un pat mēnešiem sev apkārt neredzi neko citu kā tikai mierīgu vai trakojošu jūru… Vai zināt, par ko tad domājam, pēc kā ilgojamies?

-   Droši vien pēc mājām, - Anita domīgi sacīja.

-        Ne gluži, - Svens teica. - Mēs vienmēr domājam par sievietēm.

Anita saprotoši pamāja ar galvu.

-   Tas ir tas pats, kas domāt par mājām, - viņa sacīja.

Un tā vārds pa vārdam, stunda pēc stundas, un Anita jau

sēdēja blakus Svenam uz dīvāna un ar neslēptu baudu ļāva viņam sevi gan skūpstīt, gan glāstīt. Zviedru jūrniekam šķita, ka šī sieviete pēc seksa noilgojusies daudz stiprāk nekā viņš. Un, kad abi jau bija nonākuši līdz izģērbšanās sākumam, Anita, beidzot tramīgi paskatījusies uz durvju pusi, satraukta čukstēja: - Sven, man ir bail. Jebkuru brīdi var taču atgriezties Tālis…

-   Vai viņam ir savas atslēgas? - Svens painteresējās.

-   Protams! Kā tad viņš tiktu iekšā, kad neesmu mājās?

-   Un bieži neesi mājās? -Jā.

-   Ko tu vispār dari?

-   Strādāju par medmāsiņu. Man slimnīcā ir dežūras.

-        Tas ir jauki, - Svens sacīja. - Tātad tev žēlsirdības netrūkst! Bet mēs velti tērējam laiku. Tālis neatnāks. Varbūt viņš vispār nekad te vairs neatgriezīsies…

Anitas acīs pazibēja neliels izbrīns.

-   Kāpēc tā domā?

-    Es, Anit, nedomāju. Man vienkārši ir tāda savāda priekšnojauta…

Varbūt tajās minūtēs un stundās viņi patiešām ne par ko citu vairs arī nespēja domāt, kā vienīgi par to, ko viņi viens otram var dot un ko saņemt.

Vakarā Svens gāja prom un viņam bija žēl šķirties no tik skaistas un kaislīgas latviešu sievietes, taču sirdsapziņa tomēr visu laiku sīksīkiem dūrieniem dzēla tieši sirdī - Sven, kā tad tā? Pirms dažām stundām tu nogalināji šīs sievietes vīru, bet pēc tam - it kā nekas nebūtu noticis - met viņu gultā un visu pēcpusdienu mīlējies! Taču nevajadzētu par to arī daudz skumt. Galu galā šī Anita tāpat nav nekāda labā! Kamēr vīrs (vismaz parasti tā vajadzēja būt!) smagi strādā, pa Rīgu izvadādams dažādus (bieži vien arī nepatīkamus pasažierus), viņa mīļotā sieviņa, spalgi kliegdama un smagi elsdama, mīlējās ar sava vīra slepkavu!

Protams, viņa to nezināja, taču droši zināja vismaz to, ka šim vīrietim, redzot tikai pirmo reizi mūžā, tomēr nekādi nespēja atteikt… Tas, kas tobrīd plosīja Anitas miesu, bija stiprāks par veselo saprātu.

Un labi, ka tā. Tas taču bija brīnišķīgi! Būtu ļoti muļķīgi šādus mirkļus laist garām. Jo tagad šis it kā nelielais dzīves notikums viņai tomēr paliks atmiņā uz visu mūžu. Un tad, kad, jau būdama veca vecenīte, viena sēdēs krāsns priekšā un grūtsirdīgā noskaņojumā atcerēsies sen pagājušo jaunību… tas viņu sasildīs un varbūt pat atgādinās, ka dzīvot nemaz nebija tik slikti…

-    Tu vairs nekad neatgriezīsies? - Anita drebošā balsī jautāja.

-   Tev taču ir vīrs, - Svens sacīja.

-   Es viņu nemīlu, - Anita paziņoja. - Tu patiešām domā, ja viņš izrādītos tāds, kādu vēlos, vai es ar tevi būtu likusies gultā?

-   Kāpēc gan ne? - Svens iesmējās. - Vai tad neuzticīgas kļūst tikai tās, kas savus vīrus nemīl?

Anita brīdi domīgi klusēja, tad ātri Svena pierei uzspieda vieglu skūpstu.

-   Tu man patiki, - viņa sacīja. - Viss notika kā pasakā. Bet varbūt tā arī bija tikai pasaka?

-   Iespējams, - Svens teica. - Bet tu arī biji laba. Es tevi neaizmirsīšu.

Un es tevi, Anita domās apsolīja. Tas bija īss, taču skaists un vēl nebijuša satraukuma pilns dzīves mirklis, ko nav vērts nožēlot. Ja man par to pārmetumos iedrebētos kaut viens sirds muskulītis, tad vispār vajadzētu nožēlot visu, ko esmu darījusi vai daru.

Anita, nelielu skumju pārņemta, noskatījās, kā Svens lēni kāpj lejup un šai brīdī, kad romantiskais piedzīvojums it kā jau bija beidzies, nespēja pat iedomāties, ka tagad viss tā pa īstam tikai sāksies - dzīve sagriezīsies neticamu notikumu virpulī, un vienam baisam atgadījumam tūlīt sekos nākamais…

Nedaudz vēlāk Svens^ nonācis ostā, vēl pēdējā brīdī paspēja uzlēkt uz kuģa trapa un atviegloti uzelpot. Nelielais kravas kuģis "Bjorn" jau vilka augšā enkurus, lai pēc iespējas ātrāk pazustu no valsts, kuras robežas agri no rīta bija šķērsojuši draudīgi sarkanās armijas tanku pulki…

4. NODAĻA

Svētdienas vakarā, kad vismaz viena trešdaļa Latvijas iedzīvotāju atradās mājās un gandrīz vai katrs skatījās to vai citu televīzijas pārraidi, privātais televīzijas uzņēmums LLL sāka jaunu, pēdējā laikā skaļi reklamētu televīzijas raidījumu "Gadsimta liecinieks".

Uz ekrāna aizmugurējā fona vispirms parādījās jaunās pārraides logo - divi sakrustoti zobeni un balta roze, pēc tam baltās biksēs, melnā kreklā un spilgti sarkanā žaketē ģērbies jaunā raidījuma vadītājs Edijs Ēriksons. Bez kautrēšanās atzīšos - izskatījos lieliski! Atlētisks augums, elegants apģērbs un nedaudz skarba, vīrišķīga seja. Arī ikdienā - ārpus studijas telpām - diez vai kāds no tik izslavētajiem Holivudas grāvējfilmu galveno varoņu attēlotājiem varētu kā līdzīgs stāvēt man blakus. Es biju pārāks!

Pēc tam televīzijas ekrānā parādījās cita bilde - vecs, vienkārši ģērbies, ne pārāk salīcis vīrietis televīzijas studijā sēdēja lielā atpūtas krēslā un ar diezgan padrūmu sejas izteiksmi raudzījās televizora ekrānā vai, precīzāk sakot, tieši visu skatītāju acīs. Varēja ne tikai redzēt, bet arī pat fiziski sajust, kā no vecā cilvēka prāta un dvēseles plūst it kā salti stari - diez vai tas bija tikai atklāts naids pret latviešiem. Drīzāk jau drausmīga nepatika un pat riebums pret cilvēci vispār. It sevišķi jau pret tiem, kuri šodien slavēja buržuāzisko dzīvesveidu un kapitālistisko valsts iekārtu.

-   Petrova kungs, cik vecs jūs īsti esat? - sākumā painteresējos.

-   Diez vai tas būtu tik svarīgi, - Petrovs diezgan pareizā latviešu valodā atbildēja, kas skatītāju lielākajai daļai bija liels un varbūt arī patīkams pārsteigums. - Ja nu vienīgi jums personīgi… Esmu dzimis 1913. gadā. Vēl nebija sācies Pirmais pasaules karš.

-   Kā pašlaik jūtaties?

-  Paldies par interesi. Fiziski jūtos tā nekas, vismaz, kaut ar grūtībām, tomēr pats ar sevi tieku galā, taču garīgi - ļoti slikti.

-   Kāpēc?

-   Vai jūs, būdams vairāk nekā trīs reizes jaunāks par mani, jūtaties labi? Esat ar dzīvi un valsts kārtību apmierināts?

-   Visā visumā, jā, - atbildēju. - Viss atkarīgs no tā, kādus mērķus savā dzīvē vēlamies sasniegt. Kad, Petrova kungs, jūs izvēlējāties savas dzīves galveno ceļu? Vai tā bija nejaušība? Ārkārtēji apstākļi? Kas cits?

-   Es kā sestais bērns piedzimu ārkārtīgi nabadzīgā zemnieku ģimenē vienā no Ukrainas guberņas Veļikoje rajona sādžām. Sādža nez kāpēc saucās Zemčužina, tas ir, Pērle. Kas to tā izdomāja, nezinu. Nelielas baltas kaļķu mājiņas vienā galā mitinājāmies mēs - Petrovi, bet otrajā mājdzīvnieki - cūkas, govs, putni, vēl kaut kas. Pirmās smaržas, ko šai pasaulē ieelpoju, bija kūts mēslu smaka. Tad vecāki runāja, ka sācies karš, bet, kas ir karš, es to nezināju. Vēlāk runāja, ka tagad visi nabagie būs paēduši un trūcīgajiem ļaudīm sāksies laimīga dzīve. Man jau bija septiņpadsmit

Uz ekrāna aizmugurējā fona vispirms parādījās jaunās pārraides logo - divi sakrustoti zobeni un balta roze.

gadi, kad gandrīz vai visi mūsu sādžas ļaudis apmira no bada. Dibināja kolhozus. Nebija, kas strādā. Tos, kas nenomira no bada, kā kulakus aizsūtīja uz Ziemeļiem vai Sibīriju. Mūsu ģimenē no bada aizgāja bojā visas sievietes - māte un četras manas māsas. Palikām ar tēvu un brāli. Tēvs, lai paliktu dzīvs, vispirms iestājās milicijā, pēc tam OGPU - čekā. Pēc gada tur tiku uzaicināts strādāt arī es. No sākuma biju beidzis tikai četras klases, bet trīsdesmito gadu otrajā pusē pabeidzu vidusskolu un speciālos čekistu komandsastāva kursus.

Un tad sākās tas, ko šodien sauc par Staļina Lielo teroru. Bet mēs to tā neuztvērām. Mēs domājām un bijām pat pārliecināti par pavisam ko citu. Es ticu, ka šodienas cilvēkiem to visu ir grūti saprast, tāpēc mazliet paskaidrošu. Ne tāpēc, lai mēģinātu sevi attaisnot. Nē! Es nenožēloju nevienu savas dzīves dienu, nevienu savu rīcību, lai cik tā ari šodienas skatījumā nežēlīga būtu bijusi. Vienīgi gribu, šobrīd to visu stāstot daudziem latviešiem, lai jūs spētu saprast… Es nelūdzu piedošanu, negribu, lai jūs mani it kā augstsirdīgi apžēlotu… Uzskatu, ka nevienu noziegumu vispār nekad neesmu izdarījis, es vienīgi kalpoju savas valsts interesēm un pakļāvos likumiem, kurus uzskatīju par pareiziem un taisnīgiem.

Es jau teicu - savu dzīvi sāku, katru dienu ieelpojot mēslu smakas un svētdienās dabūjot mazliet biezāku maizes šķēli. Visur, kā nopļauta pļavas zāle, ceļa malās gulēja no bada uzpampuši vai tievi kā skeleti miruši cilvēki. Sādi skati iespiežas atmiņā uz mūžu. Un vārdi, kurus dienu no dienas mūsu ausīs un apziņā meta gan katrā mājā, gan tirgus laukumā uzstādītais skaļrunis - pie visa šī drausmīgā posta vainīgi esot mūsu tautas ienaidnieki, buržuji un kapitālisti, sabotieri, kaitnieki un sociālisma pretinieki!

Un tad, kad satriekts stāvi blakus savas mātes un māsu zārkiem, šie vārdi tavās smadzenēs ietriecas kā karsti nokaitētas naglas un tur arī paliek. Tu to visu uztver kā neapgāžamu pierādījumu, jo redzi - māte ir beigta, māsas ir beigtas un beigta ir arī gandrīz vai visa sādža. Bet kāds taču pie tā ir vainīgs! Vai kāds no tajā laikā dzīvojošajiem ļaudīm spēja iedomāties, ka vainīgs ir biedrs Staļins, Kaganovičs vai Hruščovs?! Tas būtu tas pats, ja kāds fanātisks katolis spētu iedomāties, ka pasaules lielākais bende ir Romas pāvests! Taču to nespēj neviens īsteni ticīgs katolis, ne arī toreiz valsts vadoņiem un partijas "ģenerāllīnijai ticošs padomju cilvēks!

Ar vēl lielāku sparu sāku strādāt vietējā čekā. Tad mani pārcēla uz Maskavu. Ar šodienas acīm skatoties, tur, Lub- jankā, bija diezgan briesmīgi. Bet toreiz… Es ticēju, ka daru savai valstij labu darbu, jo tieši šie partijai neticošie, šie nodevēji, kapitālisma piekritēji un tautas ienaidnieki… Savā ziņā tā bija kā apsēstība. Viņi ir jāsit, jāpazemo, jānošauj un jāiznīcina! Par darbu Maskavā neko daudz nestāstīšu, varbūt vienīgi…

Tur tad Lubjankas pagrabos arī satikos ar pirmajiem latviešiem… Bija jau visādi. Bet daži… Es šodien viņu priekšā varu tikai cieņā un apbrīnā noliekt galvu. Es nezinu, kāda bija viņu īstā vaina tautas un partijas priekšā un vai viņi vispār kaut kur bija vainīgi… Taču turējās kā dzelzī izkalti! Piemēram, vārdu gan tagad esmu piemirsis, bija tāds Smilga - savā laikā tuvs Ļeņina draugs, Politbiroja loceklis, vispār liels vadības vīrs. Pats gan tāds tievs, gāra auguma, vājas miesas uzbūves, ar zelta brillītēm… Ak Dievs, kā viņš tika dauzīts, tik izsmalcināti spīdzināts, bet nenosauca nevienu vārdu, izņemot pats savu… Mēs bijām pārsteigti, kā vispār kāds cilvēks tik lielas mocības spēj izturēt. Bet ilgi jau nevar neviens. Kādu laiku labi turējās arī Bērziņš, nu tas, kas bija padomju izlūkdienesta priekšnieks. Jēkabs Peters - bijušais Dzeržinska vietnieks - tāpat nebija slikts. Vispār man viņš ļoti patika. Viņš tad čekā jau vairs nestrādāja, taču viņā bija kaut kas tāds… Viņš bija īsts vīrs. Bet nepatika jūsu kādreizējais slaveno strēlnieku komandieris Jukums Vācietis. Viņš tomēr bija pamatīgi noslēpies buržuāziskais nacionālists! Fiziski neviens viņu tā pa īstam neaiztika. Tāds vecs, resns plikgalvains onkulītis… Pavisam mierīgs. Vienmēr ar indīgu smīniņu sejā. Kad mēs viņu vedām uz nošaušanu, viņš sāka dziedāt kādu latviešu tautas dziesmu. Tādu bezgala sērīgu… Laikam par kāda jaunekļa aiziešanu karā… Pēc tam viņš pēkšņi pagriezās pret mani un diezgan niknā balsī pateica: "Es jau to paredzēju divdesmitajā gadā, kad tika noslēgts Miera līgums. Man vajadzēja Latvijā atgriezties kopā ar saviem strēlniekiem, taču… tur mani droši vien tāpat būtu gaidījis cietums vai pat kara tiesa - par deviņpadsmito gadu… Bet neviens man nekad tomēr nevarēs pārmest, ka biju slikts karavīrs. Tagad vienīgi žēl, ka neiznāca pakarot ari pret jums - neliešiem. Mums, latviešu strēlniekiem, īstenībā vajadzēja sist jūs… Bet gan jau kādreiz tiksiet sakauti arī tā. Varbūt to izdarīs jūsu pašu - krievu tauta!"

-  Petrova kungs, kad jūs pirmo reizi ieradāties Latvijā? - mēģināju viņu atgriezt tuvāk mūsdienām.

-   īsi pirms kara - 1941. gada maijā, - vecais čekists atbildēja. - Teica - jāiet no kapitālisma jūga atbrīvot latviešu strādniekus. Un bargi sodīt ekspluatatoru šķiras pārstāvjus! Šodien tas varbūt skan pat mazliet smieklīgi un turpat vai neticami, bet mēs patiešām ticējām, ka esam latviešu darba tautu atbrīvojuši no bada un nebrīves.

Jā, nemaz neslēpšu - es piedalījos buržuju arestos un 14. jūnijā viņu izsūtīšanā uz Sibīriju. Bet vai tā bija mana personīgā ideja? Vai to visu izdomāju es? Tā taču bija partijas griba - ģenerāllīnija! Par ko jūs apsūdzat mani? Vai jūs paši to apjēdzat?! Es tieku apsūdzēts par to, ka apzinīgi pildīju savus dienesta pienākumus un, kā nākas, pakļāvos tai laikā pastāvošajiem likumiem! Un ja tā, tad šodien būtu jāsoda arī visi jūsu valsts ierēdņi, drošības dienesta darbinieki, policisti, pašreizējie stukači un visi citi godīgie, kuri nepārkāpj likumus! Un nevajag demagoģiski muldēt - toreizējie likumi bija slikti, bet šodienas taisnīgi un pareizi! Jo runa galu galā jau nav par tiem! Runa ir par to, kā mēs vispār attiecamies pret savu valsti, pret tās sabiedrisko un politisko iekārtu un, beigu beigās, ko mēs katrs saprotam ar jēdzieniem "taisnīgi, netaisnīgi", kas ir darīts labi, kas ļauni, un vai savas rīcības pakļaušana personīgai pārliecībai vienmēr ir nosodāma?

Redzu, jūs uz mani tā savādi skatāties. Nē, godājamais žurnālista kungs! Arī šodien neviena toreiz arestētā, nošautā vai uz Sibīriju aizsūtītā buržuja vai padomju varas ienaidnieka man nav žēl. Jo…

-    Stop, Petrova kungs! - pēkšņi viņu skaļi pārtraucu. - Jūs nupat liekuļojāt un teicāt nepatiesību! Jūs melojat!

Ne visas sievietes, vecmāmiņas un pat daudzi no vīriešiem bija padomju varas ienaidnieki! Un, ja ari bija, tad tieši jūs - atņemot viņiem īpašumus, naudas uzkrājumus un visu, kas tiem piederēja, viņus par tādiem padarījāt! Un kā ar maziem bērniem un zīdaiņiem?! Vai tie arī bija buržuji un padomju varas ienaidnieki?!

Ivans Petrovs ilgi klusēja, manāmi nervozi ar pirkstu galiem klabināja pa lielā atpūtas krēsla rokas atzveltni, tad nedaudz saliecās uz priekšu.

-   Formāli, protams, jums ir taisnība, - viņš sacīja, - taču viņi visi kādreiz varēja kļūt par mūsu ienaidniekiem. Es ticu šķiru cīņai. Nabagie vienmēr būs pret bagātajiem.

-   Vai jums tik tiešām neviena nebija žēl?

-   Kaut kā neatceros. Kāpēc man viņus vajadzētu žēlot? Parasti ar ienaidniekiem rīkojas citādi.

-   Tur nu jūs patiešām pacentāties, - es sacīju. - Tikai brīnos, kā jūs vēl līdz šai dienai neesat apjēguši…

-   Nav tiesa! - Petrovs asi iebilda. - Mums nekas nav jāapjēdz, bet jums tas nu gan nenāktu par skādi! Visa Eiropa par jums smejas! Šodien par to vien bļaustāties - genocīds pret latviešu tautu! Bet vai tie bļāvēji maz zina, ko nozīmē vārds genocīds? Varu pateikt, kā to jau daudzkārt teikuši vairāki pasaulē pazīstami vēsturnieki, politiķi un zinātnieki - nekāds genocīds Latvijā nav noticis, protams, izņemot vācu okupācijas gadus attiecībā pret ebrejiem. Kur jūs 1941. gada represijās saskatāt kaut mazākās genocīda pazīmes?! Vēl vairāk! Tajā laikā Latvijā dzīvoja apmēram divi miljoni trīssimt tūkstoši iedzīvotāju. Uz Sibīriju 14. jūnijā aizsūtīja piecpadsmit ar pus tūkstošus, tātad šīs represijas skāra tikai 0,64% no visiem Latvijas iedzīvotājiem! Lai varētu runāt par genocīdu, būtu vajadzīgi vismaz 50-70 procenti fiziski iznīcināto no visas tautas! Turklāt apmēram trešdaļa no tolaik represētajiem tomēr izdzīvoja un atgriezās mājās! Jūs, latvieši, šajā ziņā esat nopietni slimi. Jums patīk sevi spīdzināt un to vien atcerēties, cik tie komunisti un krievi ir briesmīgi. Bet negribat atcerēties, cik briesmīgi bija un ir fašisti un ko paši latvieši ir nodarījuši pāri citiem, it sevišķi jau Pilsoņu kara laikā krievu un ukraiņu tautām, bet vēlāk ebrejiem. Un tad vēl jūsu slavinātie leģionāri… Kad gandrīz vai visa pasaule nostājās un karoja pret hitlerisko Vāciju, jūs nostājāties viņu pusē… Jūs šodien godināt karavīrus, kas karā nevis uzvarēja, bet ar baltiem palagiem rokās gāja padoties gūstā…

Pēc tam notika kaut kas tāds, kas parasti tiešraidēs nenotiek. Tas vispār nekad vēl nebija noticis nevienā no Latvijā esošajām televīzijām.

Es, pārraides "Gadsimta liecinieks" vadītājs, strauji uzlēcu kājās un, ar seju pagriezies pret vadošā operatora kameru, nedaudz aizlauztā balsī vērsos pie skatītājiem.

-    Es ļoti atvainojos… taču pārraidi vairs nespēju turpināt! Piedodiet! Neviens mans radinieks nav cietis padomju varas represijās, neviens no manas ģimenes nav dienējis vācu armijā… Nav karojis, nav padevies gūstā… Es ticu visam, ko šis bijušais padomju OGPU, NKVD, KGB, "Smeršs" un VDK štata darbinieks stāstīja par savu dzīvi un attieksmi pret mūsu tautu un tās pagātni. Taču es vairs nespēju to klausīties! Ja mēs kādreiz atradīsim par iespējamu nosodīt to, ko esam darījuši Oktobra revolūcijas laikā, Pilsoņu karā, pirmajā padomju varas gadā, gan it sevišķi vācu okupācijas laikā, tad to izdarīt mēs drīkstam tikai paši! Mēs - latvieši - nevis citas tautības cilvēki, kuri šeit atnākuši neviena ne saukti, ne aicināti…

Režisors tūlīt ekrānam uzlaida kādu reklāmas rullīti, bet es, pat nepaskatījies uz studijā uzaicināto viesi, ātri iegāju žurnālistu darba kabinetā un smagi apsēdos pie tuvākā rakstāmgalda.

-   Tu nu gan nupat sataisīji baigās ziepes, - Arnolds, tāds kā pat nobijies, sacīja.

-   Kam? - es prasīju.

-   Mums visiem, - Sanita teica. - Bet it sevišķi jau pats sev.

-   Kas - tev nervi netur? - Arnolds prasīja. - Drausmīgi apvainojies, ka viņš atgādināja, ka leģionāru lielākā daļa labprātīgi padevās gūstā?

-   Nē, ne par to! - spēji pakratīju galvu.

-   Par ko tad? Viss taču gāja normāli!

-   Viņš pats bija nenormāls, - es pateicu, piecēlos un steidzīgi gāju prom.

Nākamajā rītā Ēvalds Laventāls sasauca ražošanas sapulci, kurā piedalījās galvenais režisors, galvenā redaktore, otrs lielākais televīzijas uzņēmuma akcionārs Vitauts Lauskis un es. Ne mirkli nešaubījos, ka esmu jau atlaists no darba, tāpēc nejutu nekādu lielo satraukumu, par bailēm nemaz nerunājot.

-   Es jūs esmu uzaicinājis, lai tā mierīgi, bez liekām emocijām ar jums pārrunātu vakar notikušās pārraides nesankcionētu pārtraukšanu, - Ēvalds Laventāls sāka. - Atgādināšu - tā nekad nekas tamlīdzīgs vēl nav noticis. Jutos ārkārtīgi pārsteigts, protams, sliktā nozīmē. Bet, ātri nomierinājies, sāku domāt - kas tas īsti bija? Vai totāla izgāšanās, vai arī… apzināta kolosālas intrigas radīšana, lai nākamās pārraides laikā pie televizora ekrāniem piesaistītu vismaz divreiz lielāku skatītāju skaitu? Edij, tu to izdarīji apzināti?

Es sapratu - pašlaik'ir īstais brīdis, lai, pasakot "jā", vienā mirklī vismaz par simts punktiem celtu savu profesionalitātes reitingu, taču… gribēju tomēr palikt godīgs. Kaut vai izmests uz ielas, bet vismaz šajā ziņā bez meliem. Es ne tuvu nebiju kristāltīrs cilvēks, tad jau drīzāk otrādi - sirdsapziņa jau bija krietni pagurusi no visdažādākajiem pašpārmetumiem un citu ļaužu lāstiem, taču šoreiz nez kāpēc negribējās ar patiesības noklusēšanu mēģināt izlocīties no kārtējiem dzīves mēsliem.

-   Nē, Laventāla kungs, - strauji pakratīju galvu. - Varbūt jums un pārējiem es kā raidījuma vadītājs esmu sagādājis lielu vilšanos, taču iemesls bija cits. Varbūt šobrīd nemaz nepateikšu tieši kāds, taču visticamāk… es vienkārši nespēju šo cilvēku vairs klausīties! Un varbūt pat ne tikai tāpēc, ka jutos mazliet aizskarts savās nacionālajās jūtās, bet… Man viņš vienkārši riebās!

-   Ko niekus! - Arnolds iesaucās. - Tu taču savā mūžā esi ticies ar desmitiem slepkavu! Un, cik zinu, arī pats ne vienu vien…

-   Pareizi! - piekrītoši pamāju. - Bet šodienas slepkavām ir cita motivācija, ko es, lai gan ne vienmēr, dažreiz tomēr daudzmaz spēju saprast, taču šos Staļina laika čekistus…

-   Vai tiešām tur nebija nekā personiska? - Lauskis jautāja.

-   Nē, - es teicu. - Viņš savā ziņā apvainoja mūs visus - latviešus.

-   Nevajag pārspīlēt, - Lauskis sacīja. - Viņš tikai atklāti izstāstīja savus uzskatus, kas, ja pareizi atceros, tieši arī bija šīs jaunās pārraides īpašais jaunums - cilvēki, nebaidoties no soda un nekaunoties no savas pagātnes, skatītājiem atklāj savas melnās vai baltās dvēseles; savas melnās vai baltās domas un uzskatus, kas skatītāju lielākajai daļai varbūt ir absolūti nepieņemami! Tātad, Ēriksona kungs, vai nu patiešām jums ir ļoti vāji attīstīta nervu sistēma, kas, zinot jūsu militāri profesionālo sagatavotību, šķiet pilnīgi neiespējami, vai arī ciešat no zināmas psihes pārslodzes. Un, ja tā, tad tādā gadījumā jūs šim darbam tomēr nederat!

-   Nē, nē! - Ēvalds spēji atmeta ar roku. - Viss ir lieliski! Defekts var pārvērsties efektā! Ir noticis tieši tas, ko mums arī vajadzēja - skandāls! Taču, drošs paliek drošs, turpmākos raidījumus tomēr rādīsim ierakstos. Un Edijs Ēriksons - paliek! Kas mums ir nākamais?

-    Kārlis Kramiņš. Šķiet, vienīgais vēl dzīvs palikušais Viktora Arāja zonderkomandas dalībnieks, - es atbildēju.

-   Nē, viņu pagaidām atliksim uz vēlāku laiku! - Ēvalds iebilda. - Varbūt tagad ņemt priekšā, iespējams, arī vēl vienīgo dzīvo Ulmaņlaika slavenāko kurtizāni? Lai pastāsta, cik toreiz tas prieciņš maksājis, kur un kā tas parasti noticis, kā vispār sabiedrība to uzņēmusi..?

-   Vai tad mēs to nezinām? - Arnolds iesmējās. - Vēl lie- kulīgāk nekā šodien!

Krietnu laiciņu klusēju, tad pārlaidu vērīgu skatienu sapulcējušos kolēģu sejām. Izskatījās, ka viņi joprojām ar manu rīcību nav īsti apmierināti.

-   Paldies, ka jūs man vēl uzticaties, - sacīju. - Bet mana domāšana, dzīves uztvere un pieredze liedz kaut kā mierīgi un klusi pieņemt to cilvēku uzskatus un pārliecību, ka viņi ir darījuši labus darbus, piemēram, Staļina laikā piedalīdamies represijās pret tā saucamajiem latviešu buržujiem, ekspluatatoriem vai mūsu armijas virsniekiem; vai savukārt vācu okupācijas laikā atmaskojot komunistiski domājošos un piedaloties vardarbīgās akcijās.

Sākumā jums visu nepateicu. Tagad pateikšu. Pirms raidījuma es ar Ivanu Petrovu apmēram desmit minūtes sarunājos. Viņš atklāti darīja zināmu, ka, izmantojot tik vienreizēju gadījumu tiešraidē vērsties pie Latvijā dzīvojošajiem cilvēkiem, nekavējoties aicināšot visus krievus un citus šodienas Latvijā "apspiestās" minoritātes uz bruņotu sacelšanos vai vismaz uz vispārēju protesta streiku! Sanita tobrīd kaut kur bija aizskrējusi, bet līdz pārraides sākumam palikušas vairs tikai dažas minūtes… Es negribēju, ka viņš to pasaka, tāpēc, atradis piemērotu bridi… raidījumu pārtraucu.

-   Es tevi saprotu, - Ēvalds sacīja, - taču šai gadījumā varbūt nemaz nebūtu bijis slikti, ja viņš to arī pateiktu… Skatītāji vēl pārliecinošāk redzētu, kādi viņi patiesībā ir.

-    Nē, nē! - Sanita spēji iesaucās. - Tā mēs būtu tikai veicinājuši starpetniskos konfliktus! Turpmāk mums patiešām, izvēloties šos marismātiskos divdesmitā gadsimta lieciniekus, jābūt sevišķi uzmanīgiem!

-    Starp citu, Edij, kāpēc tu uzvilki tik spilgti sarkanu žaketi? - Ēvalds negaidīti jautāja. - Varbūt tieši tas viņu satracināja?

-   Visai iespējams, - tikko manāmi pasihaidīju. - Bet vispār man sarkanā krāsa patīk.

-   Kāpēc? - Sanita tūlīt ļoti ieinteresēti jautāja.

-   Tāpēc, ka tā jūtami uzbudina, - es atbildēju. - It sevišķi, redzot sievieti sarkanā peldkostīmā. Tev tāds ir?

5. NODAĻA

Nākamā pārraide, kas notika jau pēc nedēļas, man nekādu radošo gandarījumu nesagādāja. Tēma nebija oriģināla, mani personīgi tā īpaši arī neinteresēja un kādreiz slavenākā Rīgas kurtizāne Emīlija Plociņa pati jau izskatījās tik veca, ka bija pat nepatīkami uz viņu skatīties. Viņas stāstījumu un tātad arī pašu pārraidi varbūt būtu iespējams padarīt interesantāku, ja ar viņu spētu sarunāties kā, piemēram, Dāvids citā televīzijas šovā pļāpā ar savām uz pārraidi uzaicinātajām maukām. Taču es tā nespēju. Ne tāpēc, ka būtu pārāk smalks kungs vai kāds tur baigais estēts, bet vienkārši tādēļ, ka tik rupji runāt publiski vēl nebiju iemācījies. Un arī negribēju. Turklāt Dāvida ielenes vismaz vēl bija jaunas un vairumā gadījumu pat ļoti simpātiskas, bet manējā izskatījās tik ļoti dzīves un vīriešu nomocīta, ka ne pat matu galiņš vai mirkļa skatiens neatgādināja, ka viņa kādreiz ir bijusi tik vienreizēji skaista sieviete, apveltīta ar sportisku augumu un pietiekami augstu intelektu, lai viņu kārotu iegūt tūkstošiem vīriešu.

-   Vai jūs kaut brīdi savā dzīvē esat bijusi laimīga? - bez īpašas intereses vaicāju.

-  Vienmēr, - sieviete ar bezzobainu muti atbildēja. - Vienmēr, jaunais cilvēk, kad nebiju viena.

-   Vai, būdams vienatnē, cilvēks nevar justies laimīgs?

-   Var. Laimīgs nevar būt vientulībā. Tur ir diezgan liela atšķirība.

-   Kā jums ir tagad? Vai dzīvojat viena?

-   Tā nu ir sanācis. Īstenībā varbūt viena es jutos jau sešpadsmit gadu vecumā.

-   Kāpēc?

-   Nezinu. Vienkārši tā jutos. Iespējams tāpēc, ka man nebija vecāku.

-   Kas jūs audzināja?

-   Neviens. Piecu gadu vecumā mani no bērnu nama paņēma un vēlāk adoptēja kāds smalks, bet savā ziņā dīvains vīrietis. Viņš bija diezgan turīgs. Kur ņēma naudu, nezinu. Varbūt vienkārši palēnām notrieca iegūto mantojumu. Bet, kad man palika divpadsmit, viņš pirmo reizi mani paņēma pie sevis gultā. Nē, viņš nedraudēja, neko ar varu nedarīja - vienkārši maigi glāstīja. Es pat teiktu - ļoti maigi un man tas patika. Pēc tam fotografēja. Vēlāk izrādījās, ka viņš tās fotogrāfijas izpārdeva.

-  Jūs nekliedzāt? Nekādi neprotestējāt?

-  Nē. Es jau teicu - man tas patika. Kāpēc lai kliegtu? Meitenes to uztver nedaudz savādāk nekā jau pieaugušas sievietes.

-  Vai tas bija galvenais iemesls, kāpēc izvēlējāties nodarboties ar..?

Spēji aprāvos. Man pēkšņi kļuva kauns šo veco sievieti izprašņāt par viņas pagātni. Galu galā, kāda man un citiem daļa, kā viņa nodzīvojusi savu mūžu?

- Vienmēr, - sieviete ar bezzobainu muti atbildēja. - Vienmēr, jaunais cilvēk, kad nebiju viena.

-   Sakiet droši! - viņa mani aicināja. - Jūs domājat prostitūciju?

-Jā.

Sieviete strauji papurināja galvu.

-   Es nekad ar prostitūciju neesmu nodarbojusies! Kā agrākajā, tā tagadējā sabiedrībā valda pilnīgi aplams priekšstats par sievietēm, kuras par savas miesas izmantošanu no vīriešiem ņem naudu. īstās prostitūtas ar retiem izņēmumiem ir visas precētās sievas! Tieši viņu lielākais vairākums no saviem vīriem katru mēnesi par kopā gulēšanu prasa naudu! Bet ielu, krogu vai salonu sievietes… Paldies, ka iedevi, bet ja ne… Ej ellē, skopuli! Mani aiz stūra vai pie blakus galdiņa gaida jau nākamais klients! Tas ir darbs, jaunais cilvēk! Smags katorgas darbs, bet tai pašā laikā… Tur ir arī savs skaistums, jauna piedzīvojuma trīsas un fiziska bauda. Galu galā arī garīga. Un muļķības, ka visas ir nožēlojamas un nelaimīgas. Varbūt tikai viena no simta. Atlikušās deviņdesmit deviņas to dara galvenokārt vistīrākās baudas dēļ! Tāpēc ne jau kura katra ar to spēj nodarboties. Uz krogu vai ielu pārsvarā iet tās, kurām ar vienu vīrieti nepietiek. Turklāt ir jau vēl arī citi iemesli. Piemēram, kāpēc man astoņas stundas, galvu nepacēlušai, vajadzētu fabrikā strādāt pie šujmašīnas vai stellēm? Vai no rīta līdz vakaram stāvēt veikalā pie letes, tirgojot siļķes vai bombon- gas? Daudz kas atkarīgs arī no izskata. īsta ielasmeita vai kurtizāne var būt tikai ļoti skaista! Un jauna! To iegaumē! Tikko kaut kur ieraugi skaistu sievieti, tūlīt zini - šito tu vari nopirkt!

-   Kas bija jūsu klienti? Vai vēl atceraties?

-   Kā tad! - sieviete apliecinoši pamāja ar galvu. - Tad man būtu jāaizmirst visa dzīve. Bet nevar. Dažreiz var par to nedomāt, bet aizmirst ir neiespējami.

-   Arī riebīgo?

-    Nekā riebīga jau nebija. Uz ielas nestrādāju. Avīzē "Jaunākās Ziņas" katru nedēļu liku sludinājumu: "Jauna, skaista un apskaužama temperamenta sieviete katru pēcpusdienu pie sevis Brīvības ielā tādā un tādā dzīvoklī uz tasīti kafijas un interesantām sarunām gaida labi ģērbtus un turīgus kungus." Zini, es nevarēju no tiem kungiem atkauties! Viņiem nācās vismaz divas nedēļas iepriekš pierakstīties rindā! Es burtiski peldēju naudā, šampanietī un baudā! Kā to visu lai aizmirstu? Bija arī pastāvīgie interesantu sarunu un kafijas mīļotāji. Gandrīz vai katrs otrais manī iemīlējās! Un zini, jaunais cilvēk, uz šo vajadzību ne mazāko iespaidu neatstāj ne revolūcijas, ne kari un okupācijas! Sociālisms, kapitālisms, brīvais tirgus… Viss viens! Pie manis nāca baņķieri, augsti valsts ierēdņi, studenti, ar sievām neapmierināti vīrieši; tad nāca komunisti, sarkanās armijas virsnieki un bija pat viens ģenerālis! Tad nāca vācieši, visādi vērmahta virsnieki un SD šturmbanfireri. Tad atkal parādījās krievi un mūsu pašu zēni, beidzot atgriezušies no kara vai gūsta. Un zini, es tev pateikšu vēl vienu patiesību. Līdzās maizniekam, skroderim un zārciniekam, laba, pat izcila profesija ir arī prostitūtas darbs - lai kāda valsts pārvalde arī pastāvētu, kāda ideoloģija vai morāle sabiedrībā valdītu, viņas nekad bada maizi neēdīs…

-  Tātad jūs neko savā dzīvē nenožēlojat? - prasīju, pēkšņi pret šo veco kundzi sajuzdams pat zināmu cieņu.

-   Nožēloju gan, - viņa atbildēja. - Pat ļoti!

-   Tieši ko? - Nupat jau to prasīju ar patiesu interesi.

Sieviete, zemu noliekusi galvu, klusēja, tad lēnām galvu

pacēla augšup un ar nepanesami grūtsirdīgu skatienu ieskatījās manā sejā.

-   Žēl, ka dzīve tik ātri paiet, - viņa klusi pateica. - Varbūt ar to beigu beigās vēl kaut kā varētu samierināties, taču bezgala žēl, ka daba ir tik nežēlīga, tik neticami cietsirdīga, ka mūs visus mūža beigās pārvērš par tik nožēlojamiem graustiem… Kāda es tagad izskatos! Tirpas iet pār kauliem. Tāpēc dzer kausu tukšu! Un pērc visu, ko vari nopirkt! Un pārdod, kas tev šķiet lieks un nevajadzīgs! Arī miesu, godu, sirdsapziņu vai tā saucamo dzimtenes mīlestību! Tie ir tikai vārdi! Blefs! Kāda tur dzimtenes mīlestība, ja varbūt jau rīt man šīs dzimtenes vairs nebūs! Izraks bedri, un neviens tur pat krustu neuzliks! Tāpēc tev vēl viena dzīves gudrība! Mīli tikai sevi! Un mīli to, kas mīl tevi! Un nekad nevajag sevi pārāk mocīt ar domām par rītdienu! Jo rītdiena… tā bieži var būt ārkārtīgi tāla nākotne…

Nākamajā rītā man piezvanīja Kristīne.

-   Sveiks! Kā jūties? - viņa draiski vaicāja.

-   Slikti.

-        Tas tāpēc, ka esi viens! - Kristīne sparīgi sacīja. - Būtu blakus es…

-   Tad būtu vēl sliktāk, - es teicu.

-        Tu to saki jau vismaz desmito reizi! It kā es būtu… Tev labāk patīk sarunāties ar vecām ielenēm?!

-        Nepatīk. Nākamreiz saviem producentiem palūgšu, lai uzaicina kādu jaunu striptīzdejotāju.

-        Tie ir veci gājieni, - Kristīne sacīja. - Nekā oriģināla! Man šķiet, jūs ar jauno programmu būsiet pamatīgi izgā- zušies! Raidījums par veco čekistu principā nebija slikts. Sevišķi beigas nebija sliktas, taču vakardienas pārraide… Jums jāizdomā kaut kas patiešām vēl nebijis! Jūs to neapjēdzat?

-        Katra cilvēka dzīve ir vienreizēja un neatkārtojama, - es atgādināju. - Kur nu atrast vēl kaut ko neparastāku?

-   Pats jūties apmierināts?

-        Ne visai. Taču savā ziņā šī vecā kundzīte bija interesanta.

-        Ko skatītāji no visa dzirdētā un redzētā varētu mācīties?

-       Pilnīgi neko, - es atbildēju. - Varbūt vienīgi dažreiz padomāt… Dzīve patiešām ir velnišķīgi īsa un nav svarīgi, ko mēs savā mūžā darām. Svarīgi, lai beigu beigās mēs justos apmierināti.

-        Vai tādam vajadzētu būt mūsu dzīves mērķim? - Kristīne nopietni jautāja.

-   Vienam no mērķiem, - es teicu.

-   Kāds tev ir šodienas mērķis? - Kristīne vaicāja.

-   Gribu atpūsties.

-   Kopā ar mani negribi?

-   Tad jau nekāda atpūta nesanāks.

-       Sanāks, Edij! - Kristīne iesaucās. - Pārbrauksim ar laivu pāri ezeram, tur ir dažas sienas kaudzes, gulēsim saulītē, ieelposim izžuvušās zāles smaržu, es uzlikšu galvu uz tavām krūtīm… Vai tu uzliksi savējo uz manām un klusi dziedā- si kādu nomierinošu šūpļa dziesmu. To bez manis dzirdēs debesis un zeme, koki un putni, pa zāļu stiebriem rāpojoša skudra vai garām lidojoša bite. Pēc tam, redzēdams, ka es tomēr neaizmiegu, tu nolieksies pie manas auss un skaļi čukstēsi: "Es tevi gribu, Kristīn!" Un, beidzot sadzirdējusi no tevis šos ilgi gaidītos vārdus, arī es tev iečukstēšu ausī: "Jā, Edij, dari to! Es tāpat to vēlos!"

-         Kas tev, Kristīn, ir uznācis? Baigi liriskais noskaņojums?

-   Dzīve paiet! Edij, tu to nejūti?

-   Mazliet.

-   Varbūt tomēr atbrauksi?

-   Vecāki ir mājās?

-   Nē. Kaut kur aizbrauca.

-   Tēvs neko neteica par vakardienas pārraidi?

-   Tā, mazliet. Visā visumā izskatījās apmierināts.

-   Savas domas viņam pateici?

-Nē.

-   Kāpēc?

-   Es tevi mīlu, Edij! Tāpēc!

-   Labi, Kristīn! Pēc stundas būšu klāt.

Braucot uz Rīgas otru malu, mani arvien vairāk pārņēma patīkams satraukums. Jutu - šodien'laikam arī būs tā mūsu pirmā "lielā grēka" diena. Iedomājos, ka, turpinot no šī grēka atteikties, viņa par mani kā vīrieti varētu nodomāt visu to sliktāko… Es to nevēlējos. Es nebiju slikts. Turklāt atkārtoti nepiepildīt kādas meitenes vai sievietes vēlēšanos būtu apmēram tas pats, kā tuksneša slāpēs nomocītam cilvēkam nepasniegt sauju ar ūdeni… Ja abiem slāpst, tad jādalās.

Kad bijām saskūpstījušies, mazliet ieēduši un izdzēruši pa glāzei sauso Mārtiņi, Kristīne mani palūdza viņu pagaidīt uz mājas terases.

-   Es saģērbšos.

Ko nu tu saģērbsies, nodomāju. Droši vien iznāksi laukā gandrīz vai kaila.

Apsēdos uz mīkstas sofas un spilgtajos saules staros vēroju, kā pa gludo ezera virsmu lēni aizpeld bariņš meža pīļu un kaut kur viņējā krastā skaļi rej suns.

Kāpēc pasaule vienmēr nevarētu būt tik skaista un mierīgi, kāda ir pašlaik? Bez naudas pelnīšanas, bez kariem un

politiskiem strīdiem un galvenais - bez šīs ārkārtīgi bīstamās vēlmes pēc seksa! Vai mēs no savstarpējās saskarsmes nevarētu gūt cita veida baudu?

Te daba kaut ko nav izdomājusi pareizi. Kaut kur ir notikusi kļūda. Kāda galu galā jēga no mīlestības, ja tā cilvēkiem sagādā galvenokārt tikai ciešanas?

Tā arī bija. Klusi noklaudzēja durvis, un uz terases parādījās Kristīne. Man mazliet aizrāvās pat elpa. Viņas krūtis un ķermeņa lejasdaļu sedza tik niecīga izmēra bikini peldkostīms, ka to varēja arī nepamanīt. Praktiski viņa bija kaila.

Meitene tomēr ir ellīgi pievilcīga, labpatikā nodomāju un nu nekādi negribas ticēt, ka joprojām ir nevainīga! Bet, ja nopietni - ko vispār nozīmē morāli fiziskais apzīmējums - vainīga, nevainīga? Tātad, ja viņa jau ar kādu ir pamīlējusies, kādas tiesas priekšā viņa ir vainīga?! Atjēdzieties! Un, ja nav - tad kāda likuma priekšā viņa ir nevainīga?!

-  Vai pavizināsi? - Kristīne šķelmīgi jautāja, sākot vingri soļot piestātnes virzienā. - Ko ņemsim - jahtu vai laivu?

-   Nebūtu slikti paņemt "Titāniku", - es teicu. - It sevišķi, ja noticētu, ka tas patiešām nekad nevar nogrimt.

-    Ved mums no tā vajadzētu baidīties? - Kristīne, jautri iesmejoties, jautāja. - Tu taču mani izglābtu, vai ne?

-   Protams, - nopietnā balsī apstiprināju. - Ja tu aizietu bojā, visa pasaule no bēdām sajuktu prātā.

-   Bet tu?

-  Es izmisumā lēktu dzelmē un tur - četru kilometru dziļumā - vienmēr paliktu kopā ar tevi.

-   Bet kā dzīvē?

-   Dzīvē nekur nevajag lēkt, - es teicu. - Vai nu vienīgi ātri jāieskrienas, vai arī jāprot pareizā brīdī apstāties.

-   Kas, tavuprāt, ir "pareizais brīdis"? - Kristīne, kļuvusi nopietna, prasīja.

-   Pareizais dzīves brīdis ir tad, Kristīn, kad cilvēks beidzot kļūst gudrs - pārstāj alkt mīlestību.

-   Bezgalīgs stulbums… Un tu tam patiešām tici?!

-   Ticu, Kristīn. Tāpēc, ka tad mūsu apziņa, prāts un domas ir maksimāli skaidras un mēs spējam pareizi novērtēt notiekošo. Mīlestība, kā likums, vienmēr mūsu dzīvi sarežģī.

Kristīne neko neatbildēja un drīz jau atradāmies ūdens malā.

-   Vai ezers arī pieder tavam tēvam? - painteresējos.

-   Nē, tikai tā daļa, - meitene atbildēja un iekāpa laivā. - Tu taču airēt proti?

-   Neprotu, - sacīju. - Esmu pieradis braukt ar kuteriem, kurus uz priekšu triec reaktīvie dzinēji.

-   Bet tagad, lūdzu, tomēr pamēģini ar airiem, - Kristīne teica. - Nedomāju, ka tik ārkārtīgi muskuļains vīrietis…

-  Tikai tevis dēļ, - es sacīju. - Tas man sagādās pat baudu.

-    Ne es, bet airēšana?! - Kristīnes balsī ieskanējās tāds kā neliels aizvainojums.

-   Tu pārāk ātri iekarsti, - es atgādināju. - Tā nevajag! Man baudu sagādās iespēja būt kopā ar tevi. Turklāt tev vēl esot tik satriecoši pavedinošā izskatā.

-  Mīļais, ko tas dod? - Kristīne kļuva tāda kā bēdīga. - Ja tu baidies man pat pieskarties?

-   Bet ir jau ari par ko baidīties, - es teicu. - Par nepilngadīgas meitenes pavešanu var dabūt desmit gadus cietumā. Nemaz nerunājot par to, kas pēc tam ar mani tur var notikt.

-   Kas? - Kristīne izskatījās pārsteigta.

-   Tas tev nav jāzina. Bet nekas labs tas nav.

-   Pasaki atklāti, Edij! - Kristīne nikni iesaucās. - Vai arī likumu lielākā daļa nav baigi stulba? Kaut vai tikai tie, kas pieņemti pēdējā laikā? Tagad visur pie iestāžu durvīm stāv brīdinoši uzraksti - "Smēķēt atļauts tikai desmit metrus tālāk!" Vai kaut reizi esi redzējis kādu šo attālumu mērījām? Kaut kāds absurds! Vēl lielāks absurds ir aizliegums, braucot ar automašīnu, sarunāties pa mobiļņikul Neviens to neievēro! Un tā ar desmitiem likumu! Ar reālo dzīvi tiem visiem nav ne mazākā sakara! Tāpat tas ir ar nepilngadīgo pavešanu! Rūgti jāsmejas! Kāpēc kaut kādi tur onkuļi un tantes uzdrošinās man aizliegt darīt to, ko es gribu un kas nevienam nesagādā neko sliktu? Otrkārt - atkal stulbuma kalngals! Piemēram, kādai meitenei pirmajā janvārī paliek sešpadsmit gadi. Tātad kļūst pilngadīga. Bet trīsdesmit pirmā decembra vakarā viņu paved mīļotais puisis. Kas notiks? Viņu liks cietumā?! Droši vien. Formāli likums taču

būs pārkāpts! Bet, ja mīlēšanās notiks četras stundas vēlāk, tas ir, pirmajā janvārī - viss būs skaisti, labi, likumīgi, pareizi un apsveicami?! Edij, vai tev nešķiet, ka pieaugušo pasaule ar savu liekulīgo morāli un likumiem ir ārkārtīgi nepareiza un pat netīra?

-        Ne gluži tā, - es iebildu. - Droši vien, ka mūsu pasaule nav pati labākā vietiņa Visumā, taču te mēs dzīvojam un nekur citur nevaram aizbēgt. Bez tam, Kristīn, šis tas tomēr jāaizliedz, citādi viss kļūtu daudzkārt riebīgāks.

Lēnām aizairēju laivu uz ezera vidu, spoži spīdēja saule, pūta lēns dienvidu vējš, visapkārt joprojām bija tik liels miers un klusums, ka šķita esam ceļā uz citu - daudz skaistāku, pareizāku un godīgāku - pasauli.

Kristīne sēdēja man priekšā tikai apmēram pusmetra attālumā un viņas diezgan plati atplestās kājas gandrīz vai pilnībā liedza baudīt apkārtējās dabas jaukumus, bet uzmācīgi piespieda nepārtraukti domāt par to, ko es redzēju turpat vai savā degungalā…

-        Ko domā darīt, kad beigsi vidusskolu? - jautāju, lai nebūtu jādomā, vai šo skuķi tomēr nepaņemt tepat laivā?

-   Es jau reiz teicu. Vai aizmirsi?

-   Piedod!

-        Gribēju uz žurnālistiem, bet tēvs uzstāj - jāstudē Bankas vadības augstskolā!

-        Tas diez kas nav. Es neieteiktu. No rīta līdz vakaram kvernēt piesmakušās kantora telpās…

-Tad man jāatrod tāds vīrs vai mīļākais, kas mani katru dienu svaigā gaisā vizinātu pa ezeru.

-  Vai tā tev būtu problēma? Tu esi jauna, skaista, bagāta…

-        Es neesmu bagāta. Bagāti ir mani vecāki. Bet tu? Tu, Edij, esi nabags?

-        Ne gluži. Turklāt tavs tēvs, ja drīz nepadzīs, man sola labu algu… Tā ka badā nenomiršu.

-Tu arī turpmāk esi ar mieru strādāt viņa televīzijā? - Kristīne jautāja. - Iepatikās?

-        Jā, - es atbildēju. - Patīk dažādu cilvēku dzīves stāsti. Patīk vēsture. Taču nepatīk, ka arī šodien daudz ko noslēpjam no pagātnes vai arī notikumus traktējam tā, lai tie atbilstu pašreizējai valsts ideoloģijai.

Kristīne pārsteigta uz mani paskatījās.

-        Vai tad mums vispār pastāv kaut kāda valsts ideoloģija? - viņa nopietni prasīja.

-        Man šķiet, nekur oficiāli tā gan-nav pasludināta, taču praktiski izskatās, ka tas ir tāds mērens nacionālisms.

-   Vai tas ir slikti? - Kristīne prasīja.

-        Nekādā ziņā, - es atbildēju. - Tieši otrādi - tas ir pat vajadzīgs, jo savdabīgā veidā vieno nāciju. Vienīgais iebildums - bez pārspīlējumiem!

-   Edij, tu esi gudrs? - viņa negaidīti jautāja.

-        Ne visai, - atbildēju. - Bet ko, tavuprāt, nozīmē būt gudram?

-        Gudrs vīrietis, redzot sev priekšā gandrīz vai kailu sievieti, nekad nerunās lieku, bet gan pacentīsies…

-       Mums jau vēl ir laiks, - es atgādināju. - Kur jāsteidzas? Turklāt, ja tam var ticēt, tu nemaz vēl neesi sieviete.

Kristīne lēnām kustībām sev uz muguras atķeksēja krūštura kniedi, noņēma krūšturi un to nosvieda sev blakus uz soliņa.

-   Nu kā, Edij? Patīk?

Meitenes krūtis bija vairāk nekā pievilcīgas. Mani vienmēr ārkārtīgi spēcīgi uzbudināja gandrīz jebkuras sievietes krūtis, bet Kristīnei tās bija sevišķi valdzinošas - vidēji lielas, cietas un nosauļotas gluži kā pārējais viņas jaunais augums.

-        Jā, Kristīn, - viegli palocīju galvu. - Tu vispār esi brīnišķīga!

-        Ja tā… Vai es tevi nevilinu? Tu mani negribi? - Kristīnes balsī atkal skanēja gandrīz vai izmisums.

Atklāti sakot, pirmo reizi biju saticis meiteni, kura pati (!) tik atklāti un mazliet pat uzbāzīgi mācās virsū ar savu vēlmi pēc seksuālas izklaides. Tā ne tuvu darīja katra jau pieredzējusi sieviete, kur nu vēl nepilngadīga jauniete! Varbūt tagad viņām tās hormonu vētras sākas daudz agrāk un ir nesalīdzināmi spēcīgākas?

-        Tu joprojām baidies? - Kristīne vaicāja. - Vīrietis, kas drosmīgi spēj apsist veselu baru bandītu… baidās pieskarties sievietes miesai?!

Strauji pakratīju galvu.

-   Kristīn… Mazā, dumjā meitenīte… Kādas te bailes? Tu esi mana darba devēja meita. Kā pati apgalvo - vēl nevainīga… Tas viss nav tik vienkārši. Es saprotu - ja manā vietā būtu kāds cits, viņš, visticamāk, tevi mīlētu katru rītu un vakaru, taču es… Man šķiet, ka tieši šādā veidā izpaužas atbildība par to, ko es daru. Varbūt tas ir muļķīgi, varbūt ne tuvu mūsdienīgi, bet es zinu, kādas tam visam var būt sekas. Saproti - es savā dzīvē vairs negribu piedzīvot tāda veida problēmas. Es vispār vairs negribu mīlēt, negribu bērnus. Ja nu vienīgi tad, ja kādreiz sastapšu tādu sievieti, kuras dēļ zaudēšu prātu, kā tu to acīmredzot esi jau zaudējusi attiecībā pret mani…

-   Bet, Edij! - Kristīne smējās. - Tieši tā taču arī izpaužas viss mīlestības skaistums!

Var jau būt, nodomāju un turpināju airēt laivu pāri ezeram. Kad apstājāmies pretējā krastā, Kristīne paņēma lielo sporta somu, kur atradās plata kamieļvilnas sega, pudele vīna un vairākas sviestmaižu paciņas.

-   Tu savam vīram būsi laba sieva, - es teicu. - Visu jau iepriekš paredzi.

-  Visu ne, - Kristīne sacīja. - Taču šo to paredzēt nemaz nav tik grūti.

Viņa atkal savas krūtis aizklāja ar krūšturi, palīdzēja laivu uzvilkt augstāk krastā un ar roku parādīja uz priekšu.

-   Es tur zinu klusu vietiņu, - viņa teica. - Tur ir divas siena kaudzes un neliels šķūnis. Apkārt mežs. Gaiss smaržo pēc sveķiem un medus.

-   Tur supervillas vēl nav sabūvētas?

-   Pagaidām vēl ne. Tikai nedaudz tālāk.

Pēc apmēram sešu minūšu gājiena patiešām nonācām gluži vientuļā vietā, kur, staltu priežu ieskauta, atradās neliela pļava, bet tās malā divas siena kaudzes un nesen uzcelts šķūnis.

-   Tā droši vien ir privāta zeme, - es teicu. - Ar īpašnieku jākaujas nebūs?

-   Vai tev par to vajadzētu satraukties? - Kristīne, klājot segu blakus vienai no siena kaudzēm, jautāja. - Tu taču vienmēr būsi uzvarētājs, vai ne?

Bet tagad droši vien būšu zaudētājs, nodomāju, sasprin- dzis skatīdamies, kā meitene atkal atraisa krūšturi un apguļas uz muguras.

-Nu kā, Ediji Patiki

Neko teikt, bilde ir smuka, nodomāju. Un es būtu pēdējais idiots… Tādas izdevības neviens garām nelaiž. Un viss būtu brīnišķīgi, ja vien viņa būtu mazliet vecāka un pie- redzējušāka. Un nebūtu Ēvalda Laventāla vienīgā meita. Katrā ziņā dumja viņa nav. Viņa zina, ko grib sasniegt. Un zina, kā to izdarīt.

Apgūlos Kristīnei blakus, īsu bridi mierīgs skatījos, kā vieglā vējā lokās koku galotnes, tad nedaudz pacēlos virs viņas un sāku glāstīt patiešām vienreizēji skaistās meitenes krūtis.

Kristīnes reakcija bija zibenīga. Viņa sāka ātri, aprauti elpot, un visu viņas vingro augumu pārņēma acīmredzamas trīsas. Un kad caur manu atmiņu bija izskrējušas visas tās sievietes, ar kurām biju mīlējies, tūlīt sapratu - tā arī ir! Kristīne nav nekāda nevainīga meitene! Muļķības! Tik jūtami asi uz vīrieša glāstiem, nemaz nerunājot par skūpstiem, var reaģēt vienīgi jau ļoti pieredzējusi sieviete!

Tā arī bija. Es mazliet pat nobijos - jau krietni sen man nebija gadījusies tik spēcīgas kaisles pārņemta būtne. Taču tas man zināmā mērā palīdzēja tikt vaļā no tām pamazām pieaugošām mīlestības jūtām, kuras ar katru tikšanās reizi manī sāka mosties pret šo jauno skaistulīti.

Viss uzreiz kļuva daudz vienkāršāks. Tagad varēja iztikt bez jebkādiem solījumiem, mīlestības apliecinājumiem vai bailēm no soda. Gribēju sākt pat smieties. Mūsu likumdevēji kārtējo reizi ir krietni atpalikuši no dzīves. Šodien reti kura meitene nevainīgās statusā noturas līdz četrpadsmit gadiem, kur nu vēl līdz astoņpadsmit…

Un tomēr - varbūt nevajadzēja? Jo likumam taču ir pilnīgi vienalga - meitene ir vainīga vai nevainīga, neviens tik un tā ar nepilngadīgo mīlēties nedrīkst! Un tikai tad es apjēdzu, ka, iespējams, kārtējo reizi esmu nokļuvis diezgan bīstamā dzīves situācijā. Tagad atliek vienīgi cerēt, ka Kristīnei pret mani patiešām ir radušās diezgan spēcīgas mīlestības jūtas un viņa pasaulei nekliegs, ka, lūk, pieredzējušais Edijs Ēriksons viņu gandrīz vai ar varu ir pavedis!

-   Kāpēc tu man meloji? - es prasīju.

-   Dusmojies?

-   Nē. Esmu tikai nedaudz pārsteigts.

-   Nepatīkami?

-   Patīkami. Un tomēr.

-        Biju pārliecināts, ka tieši mana nevainība tevi mudinās rīkoties ātrāk.

-   Kāpēc?

-       Es tevī esmu iemīlējusies. Tu to neredzi, nejūti? Tas tev ir vienaldzīgi?

-        Nē, gluži vienaldzīgi tas, protams, nav. Bet tu man esi pirmā vēl tik jauna… Kā jau esmu teicis - tas uzreiz rada problēmas.

-        Neuztraucies! Līdzko divi cilvēki kļūst tuvi, tā visiem uzreiz rodas problēmas. Vecumam nav nekādas nozīmes.

-   Kas tev tādas gudrības māca?

Kristīne klusēja.

-   Kas tev šo to ir iemācījis arī seksā? - turpināju taujāt.

-   Dikti gribi zināt? ,

-   Nu tā - sportiskas intereses pēc.

-   Ir viens puisis…

-       Vai tikai tas nav tas pats autogonščiks Ričards? - prasīju.

Kristīne atkal kādu brīdi klusēja, tad iesmējās.

-        Tagad šai ziņā mani turpināsi skolot tu! Tici, Edij! Es tev būšu ļoti paklausīga skolniece!

To dzirdēt, protams, bija patīkami, taču… kāpēc man blakus tomēr nevarēja gulēt cita sieviete?! Tāda, kurai neko nevajadzētu mācīt, bet kura, maigi pieglaudusi pie mana pleca galvu, klusi pateiktu: - Cik jauki, ka mēs te atbraucām! Ir taču labi, vai ne?

Un es viņai tikpat klusi atbildētu: - Jā, mīļā. Ir taisni vai brīnišķīgi!

6. NODAĻA

Kad 1941. gada saulainā 17. jūnija dienā no Rīgas ostas lēnām aizpeldēja vidējas tonnāžas transporta kuģis "Bjorn" ar pilnu ogļu kravu, vecākā mehāniķa palīgs Svens Erik- sons ar pārējiem komandas dalībniekiem atviegloti uzelpoja. Visas briesmas vēl nebija galā, taču šķita, ka vismaz no lielākajām (krievu gūsta!) viņi tomēr būs tikuši prom.

Kuģa kapteiņa kajītē radio zviedru valodā nepārtraukti ziņoja par jaunākajiem notikumiem Eiropā.

"Šodien, 17. jūnijā kritusi Parīze! Hitlera karavīri, lepni kā jau uzvarētāji, soļo cauri Triumfa arkai! Francijas galvaspilsētas iedzīvotāji raud un savas nācijas pazemotājiem velta skaļus lāstus!"

"Mūsu korespondents ziņo no Latvijas: Šodien, 17. jūnija rītā no Lietuvas puses Latvijā iebrucis padomju karaspēks. Valsts galvaspilsētas Rīgas centrā blakus dzelzceļa stacijai izcēlušās asas sadursmes starp policiju un sal kanās armijas daļām. Turpat redzami trīs krievu tanki. Ļaužu pūļi līksmo. Karavīriem tiek pasniegti ziedi. Šobrīd grūti pateikt, vai visas šīs izdarības ir komunistu labi organizēts pasākums, vai arī patiešām rīdzinieku patiesu jūtu izpausme. Un ja tā - tas būtu vairāk nekā nožēlojami."

Izgājuši jūrā, jūrnieki tūlīt ievēroja, ka gaisā arvien biežāk parādās sarkanzvaigžņotas lidmašīnas, bet Rīgas līča ūdeņos vairāki Padomju Savienības karakuģi.

Kaut nu paveiktos vēlreiz, Svens, stipri satraucies, domāja. Līdz šim Latvijas krasts man kaut kā vienmēr ir nesis veiksmi. Un pat vakar! Sodīju nelietīgu darījumu partneri, atguvu it kā jau droši zaudēto naudu, turklāt vēl pārgulēju ar viņa sievu! Esmu lepns par sevi. Lai gan… Kas nu tur daudz ko lepoties! Vienkārši izdarīju to, ko vajadzēja. Nekādus sirdsapziņas pārmetumus nejūtu. Pats Anitai ne- uzplijos. Vai nu viņa jau pēc dabas ir ļoti izlaidīga sieviete, vai arī kaut kādu iemeslu dēļ ar Tāli ilgāku laiku nemīlējusies, Anita uzreiz man pieķērās, kā slīkonis parasti tver sev priekšā kaut pagadījušos salmiņu. Daba vienmēr ir stiprāka par cilvēku izdomāto morāli vai tikumību.

Divas dienas vēlāk, iepeldējuši jau Somu jūras līcī, viņu kuģi negaidīti aplenca divi Padomju Savienības militārie ātrgaitas kuteri un pavēlēja "Bjorn" apstāties.

Kapteinis paklausīja.

Uzkāpis uz kuģa klāja, viens no kuteru komandieriem kapteinim paziņoja:

- Sakarā ar ārkārtīgi sasprindzināto militāro situāciju Eiropā, it sevišķi Baltijas valstu reģionā, esmu spiests, paklausot savas augstākās vadības pavēlei, aizturēt ikvienu ārzemju kuģi, nogādāt tuvākajā padomju ostā, pārbaudīt to kravas un tad, vadoties pēc apstākļiem un pārbaudes rezultātiem…

-   Kas notiks ar komandu? - kapteinis manāmi satraukts pajautāja.

-  Visticamāk, ņemot vērā kara laika situāciju, jūs tiksiet internēti, - krievu komandieris paskaidroja.

-   Zviedrija ir neitrāla valsts un kara darbībā nepiedalās, - kapteinis stingrā balsī atgādināja. - Jūs nekaunīgi pārkāpjat visus starptautiskos kuģošanas likumus un tās saistības, ko jūsu valsts ir oficiāli uzņēmusies pret citām valstīm.

-    Šobrīd par starptautiskiem likumiem un līgumiem labāk nerunāsim! - krievu komandieris neiecietīgā balsī ieteica. - Kad Eiropas kapitālistiskās valstis, vispirms jau Francija un Anglija, atkal ir izraisījušas jaunu pasaules karu… Labāk paklusējiet un sekojiet mūsu kursam!

Nākamās dienas pēcpusdienā kuģis "Bjorn", pretēji tā kapteiņa un komandas gribai, tika ievests Ļeņingradas kara ostā un vēlāk, pārdēvēts par "Mehāniķis Gavrilovs", 1941. gada rudenī piedalījās Ļeņingradas aizstāvības kaujās, pilsētas iedzīvotājus un karaspēka daļas apgādājot gan ar pārtiku, gan ieročiem. Novembra vidū, spēcīgas vācu aviācijas uzlidojuma laikā, kuģis pēc tieša bumbas trāpījuma uzsprāga un dažu minūšu laikā nogrima.

Zviedru jūrnieku komanda, kas patiešām pusgadu iepriekš tika internēta vai, pareizāk sakot, vienkārši sagūstīta un ieslodzīta vienā no Ļeņingradas apkaimē esošajām koncentrācijas nometnēm, tagad 1941. gada vēlā rudenī pilsētai viskritiskākajā laikā, kopā ar daudziem civiliedzīvotājiem katru dienu tika dzīta pilsētas rietumu daļā rakt prettanku tranšejas. Zviedrus gan turēja nedaudz šķirtus no citiem un arī apsardze bija daudz vājāka. Varbūt tāpēc, ka krievu komunisti zviedrus nekad tā pa īstam nebija uzskatījuši par saviem niknākajiem strādnieku šķiras ienaidniekiem. Turklāt vienmēr atcerējās, ka dižākais no dižajiem - Padomju Savienības dibinātājs biedrs Ļeņins - kādu laiku ir pat dzīvojis viņu galvaspilsētā Stokholmā…

-   Man vairs nav spēka, - Kārlis, smagi elsodams, nometa lauzni zemē, ar muguru atspiedās pret tranšejas sienu un ar naida pilnu skatienu raudzījās uz vairākiem iekšlietu karaspēka apsardzes vīriem. - Nekad nevarēju iedomāties, ka dzīve pēkšņi tik krasi var apmest smagu kūleni…

-   Ja tagad pēc kārtējā vācu uzlidojuma mums uz galvas neuzkritīs neviena bumba, varbūt paliks kaut neliela cerība… - Svens Eriksons domīgs skatījās uz debess malu, kur arvien skaidrāk varēja saskatīt kārtējo Foke Wulf armādu. - Varbūt tomēr stulbi darīju, ka nepaliku Rīgā pie tās Anitas Kreicumas… Kur es tā skrēju? No kā muku? Veco kontrabandistu Tāli taču neviens nekad nemeklēs…

-   Protams! Kas tad tur vispār zināja, ka viņš nodarbojas ar nelegālu biznesu? Gan sievas, gan sabiedrības acīs viņš bija godīgs cilvēks - labs taksometra šoferis.

-   Lūk, tieši tā! - Svens iesaucās. - Cik šādu neliešu zem godīgu pilsoņu maskām ar lielu cieņu un bēdām ir svinīgi apglabāti labākajos valsts kapos, bet patiešām godīgie - uzskatīti par neliešiem.

-   Sven, kas mēs paši esam? - Kārlis, tāds kā nedaudz pārsteigts, jautāja. - Godīgi nelieši?

-  Nedomāju gan, - Svens lēni pakratīja galvu. - Mēs esam lieli nelaimes putni. Nelieši ir tie, kas aiz mūsu mugurām stāv ar šautenēm.

-   Tu redzēji tos somus? - Kārlis prasīja. - Viņi ir dzīvi miroņi. Krieviem pret tiem ir šausmīgas dusmas. Tagad viņi nabaga somiem atriebjas par zaudējumu tā saucamajā Ziemas karā.

-   Krievi pamatīgi atriebsies arī vāciešiem, - Svens bija pārliecināts. - Kaut kā neticas, ka vāci uzvarēs arī slāvus. Skat, uz tranšeju rakšanu sadzinuši gandrīz vai visus pilsētas iedzīvotājus! Un, ja vajadzēs, viņi šos iedzīvotājus dzīs arī pāri mīnu laukiem un pret tankiem.

-   Lai dzen! - Kārlis nīgri atmeta ar roku. - Labāk priecājies, ka nedzen mūs!

-   Tas nav izslēgts. No šitiem var sagaidīt visu ko.

-   Sven, es ik brīdi prātoju, vai mums tik tiešām ir zudušas visas cerības no šīs elles kādreiz izkļūt sveikā?

-   Ko tu ar to domā? - Svens prasīja. - Vienkārši palikt dzīviem?

-   Protams, tas nebūtu slikti, taču ir vēl kaut kas līdzvērtīgs, bez kā plikai dzīvībai nekādas lielās vērtēs nav. Un proti - brīvība!

-   Man arī ap to pašu domas vien griežas, - Svens teica. - Tepat netālu ir Somija. Bet aiz tās - mājas! Arī brīvībai nebūtu lielas nozīmes,ja mums neatrastos vieta, kur atgriezties.

-   Tā ir, draugs. Sitie nolādētie krievi…

-   Un vācieši. Skat, tūlīt atkal sāks bumbot! Krītam lejā!

Abi zviedri līdz ar pārējiem ieslodzītajiem apgūlās tranšejas apakšā un ar rokām apsedza galvas. Un tad jau arī sākās. Bumbas krita, kā bieži negaisa laikā no skaidrām debesīm krīt pamatīgi krusas graudi. Zeme drebēja. Visapkārt bija dzirdami gan bumbu sprādzieni, gan drausmīgi cilvēku kliedzieni. Uz ļaužu galvām un augumiem bira jau sasaluši zemes gabali. Tad tikpat ātri, kā bija sācies, uzlidojums beidzās.

Bet klusums valdīja tikai neilgu laiku. Drīz gabaliņu tālāk, kur tranšeju rakšanas darbos bija sadzīti vietējie iedzīvotāji, atkal sāka skanēt šaušalīga bļaušana, kas pēc kāda apsardzes virsnieka brīdinājuma šāvieniem gaisā pēkšņi pārtrūka, un mazliet vēlāk zviedru un somu ieslodzītie, savādu jūtu pārņemti, skatījās, kā militārpersonas no pusaiz- bērtajām tranšejām velk laukā daudzus sieviešu un vecu vīru līķus. Šad tad trāpījās arī kāds bērns…

-   Baigs skats, vai ne? - Svens sacīja, spļaujot no mutes smilšu graudus. - Nupat kaut kā velk uz nelielu filozofēšanu - kas tā tāda cilvēka dzīvība ir? Visam mūsu pasaulītē vajadzētu notikt dabiski - piedzimt un nomirt. Bet nē! Kas tā bija par tik lielu vajadzību, lai daži cilvēki, pacēlušies debesīs, citiem cilvēkiem uz galvām mestu bumbas? Kāpēc mēs tikām arestēti un mūs neviens nelaiž uz mājām? Kāpēc man, galu galā, vajadzēja nogalināt arī to latvieti Tāli Krei- cumu, ja jau nākamajā dienā atgūto naudu varēju tikai uzspraust mazmājiņā uz naglas?! Vai tie papīra gabaliņi bija cilvēka dzīvības vērti? Un ko nupat vācieši?

-   Kāpēc pēkšņi atcerējies to mūsu krāpnieku Tāli Krei- cumu? - Kārlis prasīja. - Vai palika žēl?

-  Viņu mazāk, bet joprojām žēl viņa sievu Anitu. Tu jau zini - nav pasaulē tādas pilsētas, kur man nebūtu kāda mīļākā. Bet tā latviete… Kaut kur tik dziļi iesēdusies atmiņā…

-    Pēc iespējas ātrāk viņu aizmirsti! - Kārlis, uzmanīgi paskatījies apkārt, sacīja. - Mums vismaz pašlaik jāaizmirst viss, kas noticis pagātnē! Jādomā tikai par šo mirkli! Un jācer un jābūt gataviem… Sven! Tagad pēc bumbošanas, iespējams, vācieši nāks uzbrukumā un tad, ja apsargi mūs tūlīt nedzīs atpakaļ uz nometni… Jābēg!

-   Kur? - Svens tūlīt prasīja, tāpat uzmetis ātru skatienu netālu stāvošajiem sargiem.

-  Pie vāciešiem! - Kārlis čukstēja. - Mēs neesam karavīri, neesam bruņoti… Mēs esam ārzemnieki! Krieviem tas šķiet kaut kas briesmīgi slikts, bet vāciešiem pret mums būs pavisam cita attieksme. Es viņus pazīstu! Droši vien arī viņi mūs nekur tālu nelaidīs, taču izturēšanās… Nav ko runāt! Tāpēc… Atkal krītam zemē, saberam virsū smiltis un izliekamies par beigtiem! Šā vai tā, bet zaudēt neko nevaram!

Taču tas vēl nebija viss. Vāciešiem ar bumbu mešanu vien nepietika. Drīz sākās arī spēcīga artilērijas apšaude, atkal drebēja zeme, gaiss smirdēja pēc sēra un cilvēki, izmisuma un baiļu tracināti, kā kurmji rakās dziļāk zemē…

Tas bija Ļeņingradas aplenkuma posms, kad pilsēta vēl pilnībā nebija sagatavota ilgstošai aizsardzībai. Cilvēki piespiedu kārtā vēl tikai šo aizsardzības līniju veidoja. Karaspēka kā tāda arī nebija - tikai mazskaitlīgs rakšanas darbos atdzīto ļaužu apsardzei paredzēts iekšlietu darbinieku bruņots vads.

Neilgi pēc artilērijas apšaudes vācieši patiešām apmēram divu kājnieku rotu sastāvā nāca negaidītā uzbrukumā, lai gan nekāds nopietns mēģinājums pārraut šo vēl īsti nenostiprināto pilsētas aizsardzības posmu tas noteikti nebija. Vairāk atgādināja tādu kā nelielu treniņu vai daudz ticamāk - izlūkošanu ar kauju, lai uzzinātu aizsardzības līnijas vājākās vietas.

Nekur aiz šīm vēl īsti neizraktajām tranšejām vācieši tālāk negāja. Pēc neilga laika, gandrīz vai pilnībā iznīcinot ieslodzīto apsardzes daļu, viņi nāca atpakaļ.

Un tad vēl dzīvi palikušie cēlās augšā. Un daži, kuri kaut cik pieprata vācu valodu, to starpā arī Kārlis, pavēstīja, kas viņi tādi ir, kā šeit nokļuvuši un ko darījuši. Vācieši, atgriežoties savās pozīcijās, nevienu no krievu civiliedzīvotājiem līdzi neņēma, bet apmēram -desmit bijušos zviedru jūrniekus un četrus somus tomēr aizveda uz savu karaspēka štābu.

Tur viņus katru atsevišķi nopratināja un paskaidroja, ka viņus tā gluži vienkārši atlaist vaļā tomēr nav iespējams. Vismaz ne tik ātri. Tāpat kā nav arī īsta pamata viņus ilgstoši atkal turēt ieslodzījumā. Zviedrija ar Vāciju nekaro, tā ir neitrāla, pat draudzīga valsts, bet somi ir Vācijas sabiedrotie karā pret boļševikiem.

Taču viss šis viņu atbrīvošanas process nez kāpēc ievilkās, tagad viņi turpināja rakt tranšejas un citas nocietinājuma būves vāciešu vajadzībām, līdz tikai pēc gada, tas ir, 1942. gada novembrī viņi šai problēmai atrada abām pusēm pieņemamu atrisinājumu. Internētajiem ārzemniekiem beidzot izsniedza personu apliecinošus dokumentus - Ausivaiss - un kāds augstāka ranga virsnieks, kā atvainodamies, pateica:

-  Pašlaik, kamēr joprojām turpinās karš, ir ārkārtīgi grūti, varbūt pat neiespējami, jūs visus nosūtīt uz jūsu piederības zemēm, tāpēc līdz kara beigām jums jāpaliek Trešā reiha teritorijā, jāpakļaujas tā varas iestādēm un apzinīgi jāstrādā Lielvācijas labā.

Vācieši pirmā laika izdevumiem vēl katram iedeva pa tūkstoš reihsmarkām un viņus atlaida, gan stingri atgādinot, ka viņi visu turpmāko kara laiku paliks vācu drošības un Darba dienesta uzraudzībā.

Kādā no Carskoje Selo izvietotajām vācu armijas kazarmām Svens stipri saskumis atvadījās no sava drauga Kārļa.

-   Es ar vienu virsnieku no izlūkdienesta jau runāju, - Kārlis atklāja. - Es palieku šeit. Vācu valodu protu un viņš mani ņem pie sevis par tulku. Ko es vēl labāku atradīšu?

-  Viss pareizi, Kārli, - Svens teica, - lai gan, pretēji tev, es nekādās militārās darbībās iesaistīties negribu. Jebkuras valsts militārais formas tērps ož pēc nāves. Tāpēc labāk…

Svens apklusa un iegrima dziļās pārdomās. Kārlis viņu strauji parāva aiz rokas.

-   Ei, atmosties! Ko esi nodomājis darīt?

-   Nekādas lielās izvēles jau nav, - Svens paskaidroja. - Vispirms vajadzētu kārtīgi sadzerties un pienācīgi atzīmēt mūsu diezgan neticamo izglābšanos gan no krieviem, gan vācu gūsta! Bet pēc tam… Es kārtējo reizi atcerējos, ka, kā nu kā, tomēr protu latviešu valodu, ka Rīgā Bolderājas kāpās mūsu slepenajā noliktavā vēl palika divdesmit pilnas lielās spirta kannas, bet pašā Rīgas centrā kāda bezdievīgi skaista latviešu atraitne… Ko es varu zaudēt?

7. NODAĻA

Es turpināju maigi skūpstīt Kristīnes seju, kaklu un cietos krūšu galiņus. Acīmredzot tas viņai ļoti patika, ātri uzbudināja, jo viņas brīnišķīgais augums viegli trīcēja, bet elpa kļuva arvien ātrāka, līdz drīz jau atkal sadzirdēju pa- skaļus vaidus.

Viss, kas toreiz tur notika, bija vienreizēji jauki. Saulaina vasaras diena, pūta tikko manāms atspirdzinošs vējiņš, visapkārt pasakaini smaržoja mežs, ziedēja lauku puķes, siena kaudze uzreiz izraisīja neparasti romantisku noskaņojumu, putnu balsis atgādināja, ka pasaule joprojām ir dzīva, bet pati Kristīne tik vienreizēji skaista, it kā daba šo jauno sievieti nupat būtu radījusi speciāli man.

Tomēr, mazliet padomājot, uznāca gandrīz vai dusmas. Viss ne tā! Muļķības! Aizmirsti un atceries - nevajag sapņot, jo nekas šai pasaulē speciāli tev nekad netiks radīts! Viss, kas būs sasniedzams, tev būs jāsasniedz pašam! Viss, ko gribēsi iegūt, tāpat būs jāiegūst paša spēkiem. Un vēl - nekad neviens tev neko par velti nedāvinās! Ja tev kāds kaut ko arī dos, viņš atklāti vai slēpti kaut vai tikai zemapziņas līmenī tomēr cerēs un gaidīs, ka tu kaut ko dosi arī pretī…

Ko gaida gandrīz vai katra sieviete, kad kaila guļ tev blakus uz baltiem pēļiem vai siena smaržu apņemtā meža pļaviņā? Pareizi - neviena tāpat vien kaila neizģērbjas un ar kuru katru neguļ. Viņām visām minimālā programma ir baudas gūšana, maksimālā - "uzdāvini man mīlestību!" Vai tad es neesmu tās vērta?!

Edij! Kāpēc tu pārtrauci? - Kristīne nožēlas pilnā balsī jautāja.

Kā nu ne! Protams! Mēs visi esam mīlestības vērti. Tikai pastāv kāds nerakstīts, taču sievietes un vīrieša attiecību praksē gandrīz vai nepārvarams likums - sekss šo attiecību turpināšanai parasti spēj dot vismazāko garantiju… Un, atklāti sakot, labi vien ir! Ja notiktu citādi, dzīve būtu šausmīgi garlaicīga.

-        Edij! Kāpēc tu pārtrauci? - Kristīne nožēlas pilnā balsī jautāja.

-       Nekas nav pārtraukts, - es teicu. - Esi mierīga! Process turpinās.

Piecēlos sēdus un vērīgi paskatījos apkārt. Patiešām, šis bija ļoti jauks dabas stūrītis. Un mēs, kā šīs dabas neatņemama sastāvdaļa, tāpat bijām jauki. Un pasaule bija jauka. Un jauki bija apzināties, ka esi vēl jauns, vesels, spēcīgs, ka zemeslode vismaz tuvākajā laikā zem tavām kājām nepazudīs Visuma bezgalībā un tu, un varbūt vēl kāds tev blakus, varēsiet vēl ilgi baudīt šo vienreizējo dzīvības mirkli.

-       Tātad pirmais tev bija autorallists Ričards? - es prasīju, lai gan man tas bija diezgan vienaldzīgi.

-        Nē, pirmais bija Nils, - Kristīne atbildēja un ar patiesu interesi paskatījās uz mani. - Tu gribi, lai es tev stāstu par visiem saviem puišiem?

-   Nē, - es teicu. - Labāk paklusē!

-   Kļūsti jau greizsirdīgs?

-        Mana nojauta ir izrādījusies pareiza, - es sacīju. - Nevainīgas meitenes uzvedas pavisam citādi.

-   Kā? - Kristīne pārsteigta vaicāja.

-   Atceries sevi! - es aicināju. - Cik tev toreiz bija gadu?

-   Četrpadsmit. Par maz?

-        Nezinu. Nekad neesmu interesējies, kad katrs sāk šo savu "pieauguša cilvēka dzīvi".

-        Tas ir ļoti individuāli, - Kristīne sacīja. - Nezinu, vai tas ir labi vai slikti, bet pieaugusi jutos jau toreiz.

-   Varbūt esi izdarījusi arī kādu abortu? - prasīju.

-   Mūsdienās ir līdzekļi, lai līdz tam nenonāktu.

-        Vai tagad, pirms došanās uz šejieni, tu arī noriji kādu tabletīti? - vaicāju.

-   Protams. Bez tā jau vairs nevar.

-   Biji pārliecināta, ka es..?

-   Bet kā citādi, Edij? Šai ziņā visi vīrieši ir vāji. Bet, ja viņi nav vāji, viņi ir slimi.

-   Ko saka tavi vecāki?

-   Neko! Ko viņi vispār var teikt?!

-   Tu ar Ričardu vēl satiecies?

-   Dažreiz. Tā - nejauši. Tagad es satiekos ar tevi.

-   Kāpēc?

-   Es tevī esmu iemīlējusies, - Kristīne nopietni atbildēja. - Vai tu, Edij, patiešām domā, ka es spētu… tā vienkārši… bez jebkādām jūtām..?

-   Nē, tā es gluži nedomāju, lai gan vairāk gribas ticēt, ka tu vienkārši pati sev nez kāpēc esi iestāstījusi, ka mani mīli. Taču, ja tu tēlo vai arī patiesi esi moderna mūsdienu jauniete, kādēļ tev tas ir vajadzīgs? Vai tad mēs - divi pieauguši cilvēki - nevaram pamīlēties arī tāpat? Vai obligāti vienmēr vajadzīga šī galīgi nesaprotamā dabas parādība mīlestība?

-   Kāpēc tev tā šķiet nesaprotama? - Kristīne prasīja.

-   Tu to saproti? - savukārt prasīju es.

-   Protams! - Kristīne iesaucās. - Mīlestībai ar prātu nav ne mazākā sakara! Ja mēs vispār par to sākam domāt, tad jau labāk tomēr pamēģināt saprast, kāpēc, piemēram, es tevi jau no tā vakara Daugavmalā nespēju aizmirst un visu laiku esmu gribējusi, lai tu mani… Lai es tev varētu atdoties… Kad cilvēks ieiet baznīcā, viņš aizdedz svecīti un par kaut ko grib pateikties Dievam. Es gribēju pateikties tev. Varbūt šī "miesas atdošana" ne vienmēr ir pati labākā dāvana, ko sieviete var pasniegt vīrietim, bet es gribēju darīt tieši tā! Un tam nav lielas nozīmes, kā mēs šādu rīcību nosaucam - par mīlestību, izlaidību vai vienkārši par patīkamu laika pavadīšanu. Svarīgi, ka mēs gribam… kaut ko dot otram.

Tā tas varēja būt. Viena daļa mūsdienu jauniešu ir neizglītoti, ar apbrīnojami šauru dzīves redzējumu, ko ik dienas šaurāku dara datorspēles, internets, grāmatu nelasīšana, narkotikas un rokmūzika. Bet otra daļa nenoliedzami ir gudra, agri pieaugusi, izglītota, zinoša, kulturāla, lasīt griboša un uz dzīvi spēj skatīties gan romantiski un mazliet sapņaini, gan ļoti racionāli un auksti pragmātiski.

Tāda bija arī Kristīne Laventāle. Es melotu, ja teiktu, ka viņa man nepatika. Tieši otrādi - patika pat ļoti! Taču, lai

pārliecinātos, vai šī patikšana jau tuvojas īstas mīlestības jūtām vai vēl joprojām paliek tikai seksuālās vēlmes līmenī, acīmredzot vajadzēja paiet vēl kādam dzīves laikam.

-       Paklau, Edij! - Kristīne atkal vērsās pie manis. - Tu jau kādreiz esi bijis precējies?

-   Tas tev šķiet svarīgi?

-   Nē. Vienkārši tāpat.

-        Kaut kā nav sanācis, - es atbildēju. - Divdesmit trīs gadu vecumā bija viena meitene, ar kuru uz to pusi jau it kā gāja, taču…

-  Vai pēdējā brīdī pārdomāji? -Nē.

-   Pārdomāja viņa?

-        Kaut kā liktenīgi sanāca. Tieši tai dienā, kad bijām sarunājuši iet uz zagsu pieteikt laulības dienu, viņu uz apzīmētas ielas pārejas iepretim manai mājai notrieca smagā kravas automašīna. Es tai brīdī stāvēju pie loga un visu to redzēju.

Ilgāku laiku klusējām. Pēkšņi jutos ļoti slikti.

-        Un pēc tam nolēmi..? - Kristīne mazliet pārvērstā balsī jautāja un pagrieza skatu sāņus.

-       Apmēram, - es atbildēju. - Nekad nevajag censties iegūt to, ko kādreiz vari zaudēt. Lūk, tāda vienkārša dzīves filozofija.

-  Vai tev vecāki ir?

-   Mēs dzīvojam atsevišķi.

-  Viņi ir labi?

-  Ne visai.

-  Vai attiecībā tikai pret tevi?

-   Nē. Vispār.

-   Tavos rados patiešām ir kāds zviedrs?

-  Ja var ticēt ģimenes leģendai… Iespējams.

-   Ir pamats arī neticēt?

-  Man tas viss drīzāk atgādina fantastiku.

Kristīne atkal apklusa un ilgāku laiku domīgi raudzījās spilgti zilajās debesīs.

-       Edij… Tu ilgi domā dzīvot viens? - viņa jūtami satraukta jautāja. - Precēties negribi? Bērnus nevēlies?

Es skaļi iesmējos.

-   Kas tev no tā?

-   Nesaprati?

-        Tās ir muļķības! Tev tagad jādomā par iestājeksāmeniem augstskolā!

Lēnām pagriezos un nedaudz pārliecos pār viņas puskailo augumu.

-       Mīļā Kristīn! - turpināju. - Tu patiešām esi jauka meitene. Un gudra. Tikai sev par nelaimi pārspīlēti baudkāra. Taču, kā sieviešu lielākais vairums, tikko sāc runāt par mīlestību, paliec stulba! Uzreiz par precēšanos, par bērniem… Patiesībā tu pati vēl esi bērns. Tāpēc ar to vēl pagaidi! Vieniem dzīve ir gara, citiem ļoti īsa. Ja apprecēsies tagad, tu pat nesapratīsi, kādas dižas izdevības būsi palaidusi garām! Varbūt atjēgsies tikai tad, kad tev būs jau simts gadi.

-        Nē, nē! - Kristīne, strauji pakratīja galvu. - Veca negribu būt! Es miršu jauna! Bet tagad, lūdzu… Es gribu vēlreiz!

-       Tad ejam uz siena kaudzi! - aicināju. - Nemaz tik bieži negadās pamīlēties tik romantiskos apstākļos…

Pēc tam aizgājām peldēties, ūdens mūs atspirdzināja un mazliet nomierināja un, kad pēc krietna laika atkal atgriezāmies iepriekšējā vietā, jutāmies vienreizēji labi. Varbūt tieši šādās reizēs un šādos apstākļos cilvēks tā pa īstam spēj izjust, ka ir dzīvs un varbūt pat īslaicīgi laimīgs.

-   Paklausies, Edij…

-   Es klausos, Kristīn. Ko vēl no manis gribi?

-   Tu kādreiz esi izjutis bailes? Tādas stipras, stipras?

-   Protams. Bet ļoti reti.

-        No kā tu šādos brīžos esi baidījies? - Kristīne vaicāja. - No nāves, dzīves, nodevības, vientulības?

-   Nē, Kristīn, tas nav tā.

-   Kā tad ir?

-        Citādi. Katrā ziņā tas ir daudz sarežģītāk. Bet to pasakot vienkāršāk… Es vienmēr baidos būt zaudētājs. Lai gan… Neviens cilvēks sava mūža beigās nevar justies kā absolūts uzvarētājs. Beigu beigās dzīve un daba vienmēr uzvar mūs.

-        Tas ir tikai fiziski, - Kristīne iebilda. - Bet garīgajā plāksnē…

-        Garīgajā plāksnē ir vēl bēdīgāk, - es teicu. - Tu pašlaik jūties labi?

-        Jā, Edij, - Kristīne apliecināja. - Jūtos kā uzvarētāja. Brīnišķīgi!

-   Domā - uzvarēji mani? - es prasīju.

-        Bet vai tad ne? - Kristīne iesmējās. - Es tomēr savu panācu! Un tā notiks arī turpmāk. Vienmēr sasniegšu to, ko gribēšu!

Es arī iesmējos. Tikai šoreiz - tā mazliet rūgti.

-        Tādā gadījumā, Kristīn, tu bieži būsi nelaimīga, - es teicu. - Nekad dzīvē neviens nevar sasniegt visu, ko grib! Tas vispār ir neiespējami.

-       Ar mani būs citādi, - Kristīne apgalvoja. - Man aiz muguras ir labs atbalsta punkts - vecāku bagātība. Vai tavējie ir trūcīgi?

-   Ne gluži.

-        Tu vari, piemēram, aiziet pie sava tēva un paprasīt naudu?

«- Es nekad to nedarīšu.

-   Nu, bet piemēram! Viņš tev iedotu?

-   Stipri šaubos.

-        Paklau! Tu vari aiziet pie savas mātes un tā… Nu, tā vienkārši aprunāties par dzīvi?

-   Man tas vairs nav vajadzīgs, - es atbildēju.

-        Kam tādā gadījumā pateiksi..? Nu, piemēram, kam tu pateiksi, ka taisies precēties? Tēvam, mātei?

-        Būtu loģiski, ja to vispirms pateiktu tai sievietei, - sacīju. - Es to varētu pateikt arī tev.

-        Man nevajag, - Kristīne pakratīja galvu. - Paklausot tavam gudrajam padomam, acīmredzot arī es vēl ilgi neprecēšos.

-        Gan jau, Kristīn. Nupat pārliecinājos, ka esi no tām sievietēm, kuras ilgi bez vīrieša nespēj normāli justies.

Kristīne atkal lēni apvēlās uz muguras un pievēra acis. Saule stāvēja augstu virs tuvējā meža galotnēm, vējš bija pie- rimis un mazo pļavas ieloku apņēma karsts, spiedīgi virmojošs gaiss. Lielajā sutoņā pēkšņi bija apklusuši pat putni. Kaut kur blakus šad tad iečirkstējās kāds sienāzis, bet no attālākas mājas joprojām paretam atskanēja klusi suņa rējieni.

- Man tas vairs nav vajadzīgs, - es atbildēju.

Piecēlos sēdus un jau kuro reizi skatījos Kristīnes skaistajā sejā, skatījos uz viņas slaido, sportisko augumu, nez kādēļ krūtīs tūlīt iesmeldzās viegla sāpe un mutē kārtējo reizi sajutu sāļu rūgtumu. Varbūt tās atkal bija tādas pagaidām vēl neskaidras un pilnībā vēl īsti neapjaustas bailes kārtējo reizi dzīvē pazaudēt to, kas it kā jau kļuvis tuvs un nepieciešams?

Īstenībā - gan fiziski, gan garīgi - savus vecākus biju zaudējis jau sen. Es viņus nenosodu. Man tikai dažreiz kļūst skumji. Viņi toreiz vēl bija jauni un es biju jauns, tikko beidzis vidusskolu, kad tēvs aizgāja no mums pie Kristīnei līdzīga skuķa. Nezinu, vai māte, vēloties iespītēt tēvam, vai tā paša vecā, daudzu sieviešu vienīgā argumenta dēļ - "es bez vīrieša nevaru!" - tāpat mani pameta un devās uz citām mājām.

-   Piedod, dēls, bet es vēl esmu pietiekami jauna… - viņa toreiz sacīja. - Tev mani ir jāsaprot.

Nu, protams, māt! Kas tur ko nesaprast?!

Es stāvēju, ar muguru atspiedies pret istabas durvju stenderi, un mazliet nicīgi, mazliet skumji skatījos uz savu mammu, kura patiešām vēl bija jauna un ļoti simpātiska sieviete.

-  Es tevi esmu izaudzinājusi, skolu esi beidzis, - viņa klusi atgādināja.

Jā, tas nu ir garām, nodomāju. Kas tagad notiks tālāk?

-   Man beidzot ir jāsāk domāt arī par savu dzīvi, - māte, it kā atvainodamās, paskaidroja.

Kārtējo reizi rūgti pasmaidīju.

-   Osvalds ir labs cilvēks, - viņa turpināja. - Tu jau zini - viņš strādā par kādas lielas celtniecības pārvaldes priekšnieku, alga viņam ir laba, dzīvoklis liels, bērnu nav, sieva nomirusi… Viss ļoti labi sanāk. Turklāt vēl tagad "pere- stroikas" laikā viņš var kļūt pat par celtniecības ministru! Edij! Es būtu pēdējā muļķe, ja šo izdevību palaistu garām.

-   Nelaid gan, - es teicu. - Bet kas notiks ar mani?

-   Ar tevi nekas, dēls, - māte mierīgi atbildēja. - Es tev atstāju mūsu dzīvokli, tevi bieži apmeklēšu, materiāli palīdzēšu, taču tagad tev vajadzēs tomēr dzīvot vienam. Tu vairs nevarēsi uz mani simtprocentīgi droši paļauties. Es jau būšu citur. Man tagad ikdienā būs citas rūpes par citu cilvēku.

-  Tad man vajadzēs sākt strādāt, - sacīju. - Un mācības Minskas augstākajā milicijas skolā"atlikt.

-  Tā nu laikam iznāks, - māte diezgan vienaldzīgi piekrita, mani vēsi noskūpstīja un ātri pazuda.

Pēkšņi kļuva vēl skumjāk un īsu brīdi pret māti un to svešo vīrieti sajutu pat naidu. Tad tas ar laiku pārgāja. Bet rūgtums turējās vēl ilgi. It sevišķi to sajutu, kad tās vasaras beigās tomēr iestājos Minskas augstākajā milicijas skolā, tiesa, neklātienē un tūlīt sāku strādāt par Galvenās milicijas pārvaldes īslaicīgā aizturēšanas izolatora uzraugu.

Pēc diviem gadiem jau pārgāju darbā uz slepkavību izmeklēšanas nodaļu par vecākā izmeklētāja palīgu.

Tā man tā dzīvīte tolaik ripoja - mācības (galvenokārt naktis), pēkšņi izbraukumi (tāpat galvenokārt naktīs) uz noziegumu izdarīšanas vietām, intensīvi sambo, karatē un šaušanas treniņi un diezgan drūmi rīti, kad pamodies dzīvoklī nedzirdēju nekādu skaņu. Un neredzēju nevienu, izņemot kaimiņienes uzdāvināto kaķi.

Jā, šad tad sev blakus tomēr pamanīju ari kādu sievieti - vai nu no mūsu pašu preses centra meitenēm, kolēģēm vai pievāktu no kroga.

Piedodiet! Gandrīz vai aizmirsu! Kāpēc vispār nolēmu savu dzīvi un darbu saistīt vēl ar toreizējo miliciju? Stāsts ir vairāk nekā traģisks, bet tas manu lēmumu dara saprotamu.

Vidusskolas pēdējā gadā diezgan nopietni - varbūt pat pārāk nopietni! - iemīlējos savas klases meitenē Zanē Zariņā. Viņa nebija tipiska skaistule, taču viņai piemita kaut kas tāds, kas ļoti daudzām mūsdienu jaunietēm bezcerīgi trūkst, un proti, - sirsnība un maigums. Atlika tikai ilgāk par mirkli paskatīties uz viņas seju un mirdzošajām acīm, kad pārņēma tik pasakaini laba sajūta, kad šķita - tu ar šo eņģeli jau atrodies kaut kur ļoti tuvu debesīm…

Bet Zanei, man un visai skolai stāstot, ka viņu bezprātīgi mīlot, uzbāzās arī puisis no paralēlās klases Atis Ābols. Vienreiz pat kārtīgi izkāvāmies, taču tas situāciju nemainīja - Zane turējās pie manis, bet Ati trieca ratā. Un ne vienreiz vien tas notika publiski - skolas zālē, gaiteni, pagalmā vai uz ielas. Protams, tas Ati aizskāra, varbūt pat pazemoja, viņā vairojot naidu un spēcīgu atriebības vēlmi.

Un viņš šo atriebības vēlmi drīz arī realizēja.

Traģēdiju vērsa vēl baismāku tas, ka tā notika pēc skolas svinīgā izlaiduma sarīkojuma. Sporta zālē bija klāti galdi, notika nopietnas un jautras runas, sākās dejas, vairāki puiši jau bija krietni iedzēruši, skolas aktu zāle un gaiteņi bija pilni ar cilvēkiem - tikko skolu beigušajiem audzēkņiem, viņu vecākiem, vecvecākiem un draugiem.

Pēkšņi Zane kaut kur pazuda. Sākumā ne es, ne citi tam īpašu vērību nepievērsa, taču, kad bija pagājusi jau apmēram pusstunda, ļoti satraukts ar viņas tēvu sākām meiteni meklēt. Beidzot Zani atradām vienā no nelielajām saimniecības telpām. Viņa savā baltajā izlaiduma kleitā gulēja uz grīdas, un mēs uzreiz redzējām, ka viņa ir mirusi. Kāds viņai ar nazi (vēlāk izrādījās - ar garu īlenu) bija iedūris tieši sirdī un nelielais asins traips uz spilgti baltās kleitas fona izskatījās kā tikko izplaucis rozes zieds…

Daudz nestāstīšu, ko tajā brīdī, tajā vakarā un vēl ilgi pēc tam pārdzīvoju un cik draņķīgi toreiz jutos. Lai tas paliek tikai man. Pateikšu vien to, ka manī kaut kas jūtami salūza un, šķiet, mazliet pat izmainījās psihe. Sāku cilvēkus vērtēt savādāk, daudz saasinātāk, varbūt pat pārspīlētāk. Gandrīz visi, kurus pazinu un nepazinu, pēkšņi kļuva krietni svešāki un nepatīkami. Daži pat pretīgi, kā, piemēram, Atis Ābols un viņam līdzīgi tipi. Vispār noziedznieki - slepkavas, kas kaut kāda nieka dēļ vai bieži pat bez jebkāda iemesla bija spējīgi nogalināt cilvēku. Arī bērnus, jaunas meitenes vai vecas omītes.

Kas notiek viņu galvās? Kā strādā šo izdzimteņu prāts? Vai viņiem jau kopš dzimšanas ir deformēta domāšana un patoloģiski izmainīta jūtu pasaule? Absolūta nespēja atšķirt labo no ļaunā? Vai tā ir totāla egoisma izpausme, kas liek domāt tikai par sevi? Vai varbūt dažos atsevišķos brīžos viņiem rodas tāds specifisks apziņas stāvoklis, kad pasaule pazūd un līdz ar to arī visas laika gaitā uzkrātās atziņas par īstajām dzīves vērtībām, morāli un cilvēcību, slepkavas prātā atstājot vienīgi nepārvaramu vēlēšanos iegūt to, ko nodomājis, vai arī tikai vēlmi izjust atriebības apmierinājumu?

8. NODAĻA

1940. gada 17. jūnija pēcpusdienā, kad Rīgas centrālsta- cijas laukumā jau stāvēja pirmie krievu tanki, pa Bolderā- jas kāpām, cieši sadevušies rokās, nesteidzoties pastaigājās kāds iemīlējies pārītis.

Uz zemeslodes mazā pleķīša, ko spoži apgaismoja karsti saules stari, tuvumā neredzēja nevienu cilvēku. Tikai jau tālu jūrā varēja saskatīt vidēja lieluma zviedru kravas kuģi "Bjorn", bet turpat pie kājām koši baltas kāpu smiltis.

-   Izskatās, ka uz pasaules esam palikuši vieni, - vīrietis apmierināts teica. - Bail nav?

-   Kopā ar tevi nekad! - sieviete draiski apgalvoja. - Labi, ka mani uz šejieni atvedi.

-   Man patīk bāka, - vīrietis teica. - Un šie milzīgie akmens krāvumi. Un zini kāpēc? Tie salauž Viļņus.

-   Bet pašiem akmeņiem ne vainas, ja?

-   Kaut kad, varbūt pēc miljons gadiem, sabruks arī tie, - vīrietis sacīja. - Paliksim tikai mēs.

-   Savādi, - sieviete teica.

-   Normāli, - teica vīrietis. - Nekas uz šīs zemes nepazūd. Mainās tikai formas un matērijas fiziskais stāvoklis. Atomi paliek.

-   Tu teici, ka paliksim arī mēs, - sieviete atgādināja.

-  Tā arī būs, - vīrietis apgalvoja. - Neviens atoms no mums nepazudīs.

-   Interesanti, - sieviete sacīja.

-    Ikdienā kaut kā aizmirstam vai vispār par to nemaz nedomājam, bet īstenībā mēs sastāvam no tās pašas matērijas, tas ir, no tiem pašiem atomiem, no kā sastāv jūra, šīs baltās smiltis, akmeņi, mūsu drēbes, kuģi un viss pārējais, ko redzam un varam sataustīt. Kāds mans draugs nesen teica - arī mūs ir radījis Visuma Lielais Sprādziens un pirmo zvaigžņu neredzamie putekļi…

-   Tiem putekļiem vajadzēja būt ļoti karstiem, - sieviete teica un apstājās. - Tādiem kā mūsu mīlestība.

-  Tā arī ir, - vīrietis piekrita un, apskāvis sievieti, viņu cieši pievilka sev klāt. - Mīlestība citāda nemaz nemēdz būt.

Pēc tam viņi sāka skūpstīties, arvien trakāk un trakāk, ātri uzbudinājās, šķita, ka viņu ķermeņiem patiešām arī pašlaik pieskaras Lielā Sprādziena radītais karstums, un viņi lēnām noslīga zemē. Saules sakarsētās smiltis spēcīgi dedzināja sievietes muguru, vīrietis viņai apakšā paklāja savu uzvalka žaketi, pacēla baltās kleitas malu un jau pieskārās biksītēm, kad pēkšņi atskanēja sievietes bailēs izkliegts čuksts: - Paskaties!

-   Kur? - vīrietis prasīja, tūlīt iedomādamies, ka sieviete vēlas, lai tiktu atsegtas arī viņas krūtis.

-   Tepat blakus… - sieviete turpināja čukstēt.

Vīrietis paskatījās. Un pēkšņi ieraudzīja, ka baltās kāpu smiltis mazliet sakustas un pēc dažiem mirkļiem tur parādās kāda cilvēka roku pirksti…

Vīrietis ārkārtīgi satraukts strauji uzlēca kājās un pārsteigts skatījās, kā aiz pirkstiem kļūst redzama arī roka, tad zeme sakustējās vēl vairāk un jau pēc brīža no karstajām kāpas smiltīm lēnām izkārpījās vidēja auguma labi apģērbies cilvēks… Viņš vairākkārt lēni pakratīja galvu, to aptaustīja, it kā pārbaudot, vai tur nav kāda asiņaina brūce, tad sāka berzēt acis un no mutes izspļaut tur iekļuvušos smilšu graudus…

Pa to laiku arī sieviete, šausmu pārņemta, bija ātri uzlēkusi kājās un tagad abi ar vīrieti skatījās, kā no sava kapa lēnām dzīvo pasaulē atgriežas taksometra šoferis Tālis Kreicums…

Pagāja vēl kāda minūte, kad Tālis jau izskatījās tik atžirdzis, ka varēja daudzmaz normāli paskatīties uz netālu stāvošo pārīti.

-   Kur es atrodos? - viņš, dziļi elpojot, prasīja.

-   Bolderājas kāpās, - vīrietis pateica.

-   Kāpēc? - Tālis vaicāja, taču tūlīt laikam saprata. - Ā! Nu, jā… Sāku kaut ko atcerēties…

-   Kas ar jums notika? - sieviete bailīgi, taču tai pašā laikā ziņkāri jautāja. - Jums kāds uzbruka? Jūs šeit bijāt aprakts?!

Tālis Kreicums krietnu laiciņu domāja, tad atkal, ar rokām aptaustījis galvu, piekrītoši pamāja.

-   Tas nelietis… - viņš čukstus sacīja. - Jā… Un arī es kā tāds pēdējais muļķis… Tik viegli uzķēros.

-  Jūs taču ne pats..? - sieviete joprojām nespēja attapties.

-   Tas tikai vēl trūka! - Tālis nikni noņurdēja, brīdi vēl sēdēja, tad mēģināja piecelties. Taču nelaimīgajam slepkavas upurim tūlīt spēji noreiba galva un pēc mirkļa viņš atkal pusguļus noslīga karstajās kāpas smiltīs.

-  Jūs nedrīkstat staigāt! - sieviete iesaucās. - Ja esat saņēmis spēcīgu sitienu, jums noteikti ir smadzeņu satricinājums! Jums jāpaliek uz vietas! Gaidiet! Mēs aiziesim līdz zvejnieku ciemam un izsauksim ātrās palīdzības mašīnu!

Vīrietis ar sievieti steidzīgi aizgāja.

Tālis Kreicums, ar rokām satvēris galvu, sakņupis sēdēja un drūmi raudzījās sev priekšā. Un pamazām sāka atcerēties visu, kas bija noticis pirms dažām stundām.

Labi, ka viņš mani nenogalināja, Tālis gandrīz vai priecīgs nodomāja. Un nevis apraka, bet tikai apbēra ar smiltīm. Tagad laikam patiešām visprātīgāk būtu sagaidīt dakteri, redzēs, ko teiks, varbūt vedīs uz slirflnīcu, varbūt uz mājām; interesanti, kur ir mans fordiņš, kur nauda?! Droši vien nekādas naudas vairs nav. Tas ir visai ticami. Taču… Tomēr vēl paliek cerība, ka Anita zviedru milzeni nemaz nebūs ielaidusi dzīvoklī, varbūt viņa vispār nebūs bijusi mājās, aizskrējusi uz bodi vai pie draudzenes, un diez vai zviedrs gaišā dienas laikā uzdrošinātos lauzt durvis… Varbūt, ka šoreiz būšu laimīgi izsprucis cauri.

Sakarā ar 17. jūnija notikumiem Rīgas centrā ātrās palīdzības brigāde Bolderājas kāpās kopā ar jaunu kriminālpolicijas inspektoru ieradās tikai pēc divarpus stundām.

Apskatīja, nopratināja, aizveda.

Nākamajā dienā, slimnīcā saņēmis nepieciešamās zāles, īslaicīgu atpūtu un vērtīgus padomus, kā tuvākajā laikā ievērot dienas režīmu, Tālis piezvanīja pie sava dzīvokļa durvīm. Pēc neilga laika tās atvērās un viņš sev priekšā ieraudzīja Anitu. Viņa nekāda priecīgā neizskatījās. Tad jau drīzāk otrādi. Nikni paskatījās uz vīru un, ne vārda neteikusi, atgriezās dzīvoklī.

-        Ko tu klusē? - pēc viņas iegājis istabā, Tālis nesapratnē jautāja. - Atkal dusmojies?

-        Tāli… - Anita smagi nopūtās. - Saki - par ko man vajadzētu priecāties?

-   Par kaut ko jau tā kā varētu…

-   Ka kārtējo nakti nebiji mājās? - Anita rūgti iesmējās.

-  Vai tev nešķiet, ka beidzot būtu laiks mani iepazīstināt ar savu mīļāko?

-   Neāksties! - Tālis saviebies atmeta ar roku un apsēdās.

-   Nakti pavadīju slimnīcā.

-   Kāpēc? - Anita pārsteigta prasīja. - Ko tu tur darīji?

-   Mani nogalināja, - Tālis, smagi nopūties, pateica.

-       Tā kā neizskatās vis, - Anita teica. - Vai pabiji psihiatriskajā slimnīcā?

-        Beidz ņirgt! - Tālis nikni uzkliedza. - Mani patiešām mēģināja nogalināt!

-        To jau varēja arī gaidīt, - Anita sacīja. - Visu laiku nodarbojies ar tumšām lietām, bet par ģimenes dzīvi… Par

mani nemaz nedomā!

«

-        Tieši domājot par tevi, stulba, es ar tām tumšajām lietām arī nodarbojos! Un tu vēl uzdrošinies man kaut ko pārmest?! - Tālis dusmās kliedza.

Anita pagriezās un nicīgi paskatījās uz vīru, kas viņā jau sen izsauca vienīgi dziļu nepatiku - gluži tāpat kā Tālim viņa.

-       Vai tu maz atceries, kad mēs pēdējo reizi esam mīlējušies? - Anita prasīja.

-  Vai tas tev tagad šķiet svarīgi?

-       Jā! - Anita asā balsī iesaucās. - Pat ļoti svarīgi! Un ja tu to nespēj vai negribi… Es iegādāšos sev draugu!

-       Biju pārliecināts, ka tev tāds jau ir, - Tālis sacīja un paskatījās uz veco kumodi. - Lai varētu mīlēties, vispirms ir vajadzīga mīlestība. Taču mums, Anit, tās nav. Kāpēc nav, es nezinu. Atceries, es jau pašā sākumā teicu - mēs neesam pāris! Jā, kādu laiku bija labi, pamatīgi iztrakojāmies, bet cik ilgi tā var - bez dziļākām jūtām? Pienāk diena, kad pēkšņi sajūti - esi tukšs.

Anita piekrītoši vairākkārt pamāja ar galvu un iekšēji nopriecājās, ka vismaz vakar zviedru jūrnieka Svena Erik- sona personā pēc krietna laika atkal bija sajutusi, ko nozīmē būt gultā ar normālu vīrieti. Tā nebija tikai fiziska bauda. Daudz lielāka bauda izpaudās apziņā, ka esi sieviete - vēl jauna, skaista, iekārojama un kāds vīrietis jebkurā dzīves mirklī tevi grib.

Tālis, kā uzminējis, par ko Anita pašlaik domā, cieši uz viņu paskatījās un prasīja: - Vai gadījumā vakar neviens pie tevis neatnāca?

-   Nē. - Anita strauji pakratīja galvu. - Vai kādam vajadzēja atnākt?

-   Jā, - Tālis apliecināja. - Kādam garam zviedru jūrniekam.

-   Nē, neviena nebija, - Anita turpināja noliegt, pati īsti nesaprazdama, kāpēc tā dara. Nekādi sirdsapziņas pārmetumi par vakardienas neuzticību viņu nemocīja.

Vēl dažus mirkļus sēdējis, Tālis apņēmīgi piecēlās, piegāja pie kumodes, izvilka pēdējo atvilktni un ar manāmi trīcošām rokām izvandīja tur atrodošās veļu kaudzītes. Naudas nebija…

Tālis visu saprata.

Un tad negaidīti viņu pārņēma ne tikai mežonīgs naids, bet arī kaut kāds dīvains, vēl nekad nepiedzīvots žēlums pašam pret sevi un prātu dedzinoša pazemojuma sajūta - vēl nepietika ar to, ka tas nolādētais jūrnieks viņu mēģināja nogalināt, bet nelietis atnācis uz viņa māju un paņēmis visu naudu!

Tālim, kā daudziem šādos vai līdzīgos gadījumos, kaut kā neienāca prātā, ka pie visa vainīgs ir pats un vainīga Anita, kas svešinieku ielaidusi dzīvoklī, un visa dzīve, kas viņam nav devusi nekādas citas iespējas, kā vienīgi braukt uz kuģiem par vienkāršu matrozi, nodarboties ar kontrabandu, vakaros no Rīgas centra krogiem pa mājām izvadāt turīgus klientus un dzīvot kopā ar skaistu, bet pagalam nemīlamu sievieti.

Tālis piegāja pie Anitas un gribēja viņai iesist. Taču pēdējā mirklī pārdomāja. Ko tas dos? Varbūt mazliet atvieglos niknuma lēkmi, bet no zaudētā neko vairs atpakaļ neatgū- si. Tagad būtu īstais laiks priecāties, ka vispār esi palicis dzīvs.

-        Kāpēc tu ļāvi viņam paņemt naudu? - Tālis bargā balsī prasīja.

-   Kādu naudu? - Anita pārsteigta paskatījās uz vīru.

-        Kumodes apakšējā atvilktnē bija nolikta nauda, - viņš paskaidroja.

-   Daudz?

-   Pietiekami.

-   Un tagad vairs nav?

-   Ej un paskaties!

-   Kāpēc tu man par to neko neteici agrāk?

-   Tas tev nebija jāzina! - Tālis atcirta.

-        Tad kāda velna pēc tu te nāc un prasi to, kas man nav jāzina? - Anita dusmīgi jautāja.

-        Kur tavas acis bija, ka neredzēji, ko tas zviedrs dara? - Tālis turpināja pratināšanu. - Kāpēc tu vispār viņu ielaidi šai istabā? Ko jūs te darījāt? Cienāji viņu ar pusdienām? Dzērāt? Varbūt pēc tam pat mīlējāties?!

-        Nomierinies, Tāli! - Anita, jau pati nomierinājusies, teica. - Tā nauda tāpat drīz kļūtu nederīga. Vakar Rīgā ienāca krievu tanki. Runā - būšot jauna valdība, Ulmani ņemšot nost un latu vietā sākšot drukāt rubļus. Un, izskatās, visa mūsu līdzšinējā dzīve… tāpat izmainīsies līdz nepazīšanai. Bet tu par kaut kādiem tur papīrīšiem…

Protams, nauda patiešām nav nekas cits kā tikai plānas papīra lapiņas, taču tikai tad, kad tās tev ir ļoti daudz vai arī valsts to vietā neizdomā ko citu.

Tālis piegāja pie loga un paskatījās lejup. Mājas pagalms stāvēja tukšs. Tikai pēc krietna brīža to ātri šķērsoja kāds vīrietis un parādījās sētniece, turot rokā sarkanu karodziņu.

Tā arī notiks, Tālis drūmi domāja. Viss bruks un mainīsies un nekas vairs nebūs tā, kā bija vakar.

9. NODAĻA

Kristīne atvēra acis un mīļi pasmaidīja.

Joprojām spīdēja saule, smaržoja mežs un turpat blakus atrados arī es. Izskatījās, ka tas joprojām viņu iepriecina.

Viss bruks un mainīsies un nekas vairs nebūs tā, kā bija vakar.

-   Labi, ka nekur neesi aizgājis, - viņa teica. - Un vēl tik kāri skaties.

-   Tā notiek ar daudzām - tūlīt pēc mīlēšanās. Jūs uzreiz izskatāties pēc tikko izplaukušiem ceriņiem.

-   Kāpēc pēc ceriņiem? - Kristīne prasīja. - Pēc rozēm ne?

-   Jūs izskatāties daudz skaistākas nekā pirms tam. Varbūt tieši tāpēc… Acīmredzot tas jums var aizvietot vienu lieku gājienu uz skaistumkopšanas salonu.

-   Tas arī saprotams, - Kristīne sacīja. - Kas gan var būt vēl labāks par meža pļaviņu vai siena kaudzi?

-   Nekas, - es piekritu.

-   Lūdzu, atkārto vēlreiz! - Kristīne spožām acīm paskatījās uz mani. - Es patiešām tev šķietu skaista?

-   Protams, Kristīn. Bet galvenais - tu esi dabiska. Esmu pārliecināts - tu neko neuzspēlē.

-   Bet kāpēc tu mani nemīli? - viņa jautāja. - Iznāk kaut kā neloģiski.

-   Loģiski. Tu īstai mīlestībai vēl esi mazdrusciņ par jaunu, - paskaidroju. - Tev vēl jāpaaugas.

-   Bet mīlēties varu, ja? Tam jau esmu pieaugusi? - Kristīne jautāja un pagriezās uz sāniem. Kailās krūtis izskatījās kā iesārtuši, jau pilnībā nogatavojušies āboli.

-   Tā ir tava izvēle, - es teicu. - Tu pati izlem, ko darīt ar savu ķermeni. To varēji taupīt vienam vienīgajam, bet vari arī tā, kā to acīmredzot dari jau no pirmās grēka reizes - kam gribi, tam arī dod.

-    Vai tas ir slikti? - Kristīne nopietni prasīja. - Vai tiešām arī tu izrādīsies viens no šķīstās dzīves sludinātājiem?

-   Ja atklāti, Kristīne, es nemaz tā īsti nezinu, vai šķīsta dzīve vispār ir kaut kas ļoti labs.

-  Es gan to zinu pavisam noteikti, - Kristīne sacīja. - Katram cilvēkam jādzīvo tā, lai viņš justos labi. Lai mums vēlāk neko nevajadzētu nožēlot! Ar visiem puišiem, kādi nu man ir bijuši, es vienmēr esmu jutusies lieliski! Bet ar tevi vislabāk! Nē, tik tiešām, Edij! Bet vispār savādi. Vienu brīdi man šķiet, ka tevi ļoti mīlu. Taču nākamajā brīdī - nē! Tad atkal - jā! Nē, jā! Nē, jā! Edij! Ko tas nozīmē?

-   Es jau teicu - tev vēl mazliet jāpaaugas! Daudzmaz nobriedušas sievietes vienmēr zina, kāds vīrietis jāmīl, bet ar kādu dzīves dažādības dēļ var tikai pamīlēties.

-  Es tevi mīlu, Edij, - Kristīne apgalvoja, un jau kuro reizi sapratu, ka viņas vecumā tas patiešām tā arī varētu būt, bet tai pašā laikā, visticamāk, tā viņai ir tikai tāda viegla izklaide - gluži kā man.

Tāpēc arī nevēlējos meitenei neko mācīt, ieteikt vai moralizēt. Lai viņa ir tāda, kāda ir. Dabiska un atraisīta - ne ar kādām morāles normām nesaistīta. Tāpat kā es. Mēs darām to, ko gribam un kas mums patīk. Mēs esam brīvi - ne ar kādiem laulības zvērestiem un pienākumiem neapkrauti. Šis varbūt ir tas vienīgais īstais un patiesi laimīgais mūža mirklis, kad mums par savu rīcību neviena priekšā nav jāatskaitās.

Un kāda vispār nozīme ir gadiem?! Es par vecu, viņa par jaunu?! Pat smiekli nāk. Dabiskie cilvēka instinkti vienmēr ir bijuši daudz stiprāki un mūsu organisma normālai darbībai nesalīdzināmi vajadzīgāki, nekā tās muļķības, ko svētās ticības fanātiķi gadsimtu gaitā sarakstījuši savos rakstos vai teikuši no baznīcu kancelēm.

Vēlreiz domīgi paskatījos uz blakus gulošo Kristīni. Brīnišķīgi jauka, sievišķīga būtne. Ko vēl?

Vai viņa dara pareizi, man atdodamās?

Vai es daru nepareizi, viņu paņemdams?

Kas atbildēs?

Tikai mēs paši.

Bet, lai kāda atbilde arī būtu, vismaz attiecībā pret Kristīni, nekādus nākotnes plānus nekaļu. Visa mana dzīve un mūžs - tikai šī diena. Un esmu pateicīgs liktenim, ka tas man ir devis iespēju šo dienu nodzīvot tā, kā esmu to vēlējies.

Bet kas bija pirms tam?

Pirms tam - pirms tūkstoš gadiem vai tikai dažiem mirkļiem? - man bija cita meitene, cita dzīve un daudz labāki nodomi, kā nodzīvot sev atvēlēto laiku.

Taču, kā izrādījās, mums laika bija pavisam maz. Tev, Zane, tikpat kā nemaz. Un cik dīvaini, mazliet pat mistiski un absolūti neizskaidrojami, ka es mūsu pirmajai mīlas reizei toreiz viņu aizvedu uz Bolderājas Balto kāpu, kur kādreiz (es par to neko vēl nezināju) tika mēģināts nogalināt manu iespējamo vectēvu Tāli Kreicumu, kur vēlāk tika galināts arī zviedru jūrnieks Svens Eriksons, kurš tāpat, iespējams, ir mans vectēvs; kur vēlāk taisnīgai sodīšanai aizvedu Kristīni un kur beigu beigās nežēlīgai nogalināšanai tiku aizgādāts arī pats…

Tā patiešām ir tāda savāda un baismīga vieta - šī Baltā kāpa netālu no Daugavgrīvas bākas… Katrā ziņā manā dzīvē tā ir nospēlējusi svarīgu lomu, gluži tāpat kā šī jaukā meža pļaviņa un sieviete, kas atrodas blakus. Praktiski jebkurš ikdienas notikums uzreiz vai kaut kad vēlāk var izrādīties izšķiroši liktenīgs…

Un jāpateicas Dievam, ka viņš, mums labu vien vēlēdams, ir liedzis iespēju simtprocentīgi droši paredzēt mūsu dzīves turpmākos notikumus, bet atļauj dzīvot pārliecībā, ka nekas slikts nenotiks un visi sastaptie cilvēki būs labi, godīgi un taisni.

Atvēru acis un pamazām atgriezos šodienā. Pēkšņi kļuva neizturami skumji. Varbūt tāpēc, ka manas pirmās meitenes Zanes vietā gandrīz vai tādā pašā izskatā tagad acu priekšā gulēja cita meitene - tikpat jauka un skaista, kāda toreiz bija Zane, taču Kristīne tomēr ir pavisam cita - it kā atnākusi no daudz tālākām zvaigznēm, ar citām dzīves vērtībām un atklātākiem uzskatiem par puišu un meiteņu attiecībām.

Un tad prātā ienāca pilnīgi negaidīta atziņa - gandrīz vai pats sliktākais, ko cilvēks savā dzīvē dara, ir tas, ka laiku pa laikam mēģina atgriezties pagātnē. Nevajag! Tas mūs tikai lieki sāpina un piespiež kaut ko nožēlot. Taču tas neko nedod. Ne tev, ne man, ne citiem. Kas aizgājis, tas nekad vairs neatgriezīsies. Tāpat kā nekad vairs neatgriezīsies mūsu jaunība un tās izdevības, ko savas dzīves laikā būsim palaiduši garām.

-   Interesanti, - Kristīne piecēlās sēdus un kādu brīdi uzmanīgi klausījās, kā joprojām tālumā rej suns. - Tur vajag būt kādām mājām.

-  Tā izklausās. Ja ir suns, tuvumā vajag būt arī cilvēkiem.

-   Es vēl nekad tālāk par šo vietu neesmu gājusi, - Kristīne teica.

-       Vai visapkārt ezeram ir iekārtojušies tikai miljonāri? - painteresējos. - Parastu cilvēku nav?

-        Kas tavā priekšstatā ir parasti cilvēki? - Kristīne nopietni jautāja.

-        Tādi kā mēs, - es atbildēju. - Bez miljoniem un augstiem amatiem.

-        Nē, tādu šeit nav, - Kristīne sacīja. - Te viss ir ļoti dārgs.

Piekrītoši pamāju un uzreiz mutē sajutu rūgtuma garšu.

-        Tā jau laikam ir, - klusi teicu. - Ne saukts, ne aicināts esmu ienācis svešā teritorijā.

-        Tevi saucu es, - Kristīne atgādināja. - Un tu paklausīji.

-        Tas ir ļoti slikti, - sacīju. - Ja tevi kāds sauc, ne vienmēr uzreiz ir jāskrien.

-        Edij… - Kristīne ieskatījās apmulsusi. - Vai tiešām arī tu esi viens no tiem, kas izjūt naidu pret bagātajiem?

-        Nē, Kristīn, es nekādu naidu nejūtu. Man ir mazliet vieglāk. Es cilvēkus tā nešķiroju.

-   Kā tad tu šķiro? - Kristīne vaicāja.

-   Es viņus vērtēju labā un sliktā kategorijās.

-   Es esmu laba?

-       Tu esi vienreizēja! - atbildēju. - Tu mani pasauci, un es paklausīju. Tu jau iepriekš biji sameklējusi šo jauko vietiņu, un mēs labi pavadījām mums atvēlēto dienas laiku.

-   Un tikai?! - Kristīne iesaucās.

-        Tas īstenībā ir ļoti daudz, - es teicu. - It sevišķi, ja zinām, ka mums visapkārt ir tūkstošiem nelaimīgu cilvēku un vēl daži miljoni visā pasaulē tieši šajā brīdī mirst.

-        Tas patiešām ir briesmīgi, bet, Edij, kāda mums daļa par citiem?!

-   Pašlaik nekāda.

-        Tu ar mani esi apmierināts? - Kristīne ar atklātu interesi atkal pārgāja pie sev tik vēlamās sarunas tematikas.

-   Vai bija tā, kā iedomājies?

-        Ne gluži. Es biju iedomājies, ka tomēr esi vēl nevainīga.

-   Bet tad mums nebūtu sanācis tik labi, - Kristīne teica.

-   Vai ne?

-       Droši vien, - klusi piekritu un piecēlos. Es, protams, ne mirkli nenožēloju, ka viss bija noticis tieši tā, kā tas notika, taču, atkal atceroties Zani, un droši vien vēl kādu citu iemeslu dēļ, man tas viss tomēr kaut kā baigi nepatika.

Skaidri apjēdzu, ka Kristīne ir viena no mūsu jaunradītās totālās brīvības augļiem, kas, turklāt vēl bagāto vecāku izlutināta un nodrošināta, patiesībā ir diezgan izlaidīga mūsdienu jauniete, kas savā dzīvē diez vai ko paliekošu sasniegs. Taču, iespējams, pamatīgi maldos. Varbūt tā šodien jau ir norma - vēl pirms astoņpadsmit gadu sasniegšanas pārgulēt vismaz ar pieciem sešiem čaļiem, tad vēl mērena iedzeršana, diskotēkas, naktsklubi, vieglās narkotikas un līdz pilnīgam apstulbumam kratīšanās drausmīgās rokmūzikas skaņās…

Paldies! Es jau tam vecumam esmu laimīgi ticis pāri. Ja man kaut kas vēl ir vajadzīgs, tad ne jau šādi skuķi! Man vajadzīga normāla sieviete.

Jā! Sieviete!!!

No zvaigznēm nokritusi gaisma. Rožu dārza smarža. Putna balss.

Sapnis, kas tikai retam piepildās. Tas, protams, nepiepildīsies arī man, taču šīs smeldzīgās ilgas paliks.

Ātri apģērbos un paskatījos uz Kristīni. Viņa bija pārsteigta.

-   Ko tu dari? - meitene nesapratnē vaicāja.

-        Dzirdi? - nedaudz pagriezos un. ar roku parādīju uz mežu. - Suns joprojām rej.

-   Nu un tad?

-       Varbūt viņam ir slikti, - es teicu. - Saimnieki būs pametuši.

-   Iesi viņu glābt?

-   Aiziešu vismaz paskatīties.

-       Vai tev manis nav žēl? - Kristīne jautāja. - Mani tu vari pamest?

-        Ar tevi viss ir kārtībā, - es atbildēju. - Jāžēlo tie, kuri ir vieni.

-       Ak, Edij, Edij… - Kristīne smagi nopūtās un izskatījās, ka viņai patiešām šai mirklī nav viegli. - Es šo mūsu attiecību koncertu biju iedomājusies stipri savādāku. Teikšu atklāti - esmu vīlusies. Man šķiet, tu esi tipisks mūsdienu vīriešu pārstāvis - vairāk žēlo sevi, mašīnu vai suni, nevis sievieti, ar kuru nupat esi pārgulējis. Biju iedomājusies… Pārbrauksim pāri ezeram, nokļūsim šai pasakainajā meža pļaviņā, tu man atzīsies mīlestībā, pēc tam pagrēkosim un tu laimē starosi. Un es starošu. Bet ne tavās, ne savās acīs nekādu spožumu neredzu. Kāpēc?

- Ak, Kristīn, Kristīn… - Arī es smagi nopūtos. - To jau esmu mēģinājis tev izskaidrot. Tev der zināt, ka esi ne pirmā, ne pēdējā, kas savam partnerim nedaudz pārsteigta vaicā to pašu - kāpēc tavās acīs nedeg jūtu sakurinātie ugunskuri? Iemesls ir ārkārtīgi vienkāršs - nav mīlestības! Tas, ko mēs te darījām… Jā, bija labi, neko neteikšu. Bet tu jau to esi darījusi ar citiem, un es ar citām. Nekā jauna, nekā pārsteidzoša! Tas ir kā sen apnikušas cietumnieka pusdienas - vienmēr viena un tā pati zupa. Taču, ja tu savos jaunas meitenes sapņos no manis cerēji sagaidīt kaut ko vēl nebijušu un satriecošu… Tad zini - ja tā vispār kādreiz notiek, tas notiek ārkārtīgi reti. Bet tas, ko mēs te darījām, mūsu jūtas spēja sakarsēt tikai uz dažām stundām. Iespējams, mēs nekad to neaizmirsīsim, jā, tas paliks mūsu atmiņā kā jauki pavadīts dzīves mirklis, bet ne vairāk! Mēs neesam īstie, Kristīn. Tas viss nav nopietni. Tev jāmeklē tāds puisis, kas tev kādreiz vai pat tūlīt arī pateiks šos tik ilgi gaidītos maģiskos vārdus - "tevi mīlu!". Es tev tos, nemelojot, pateikt nevaru.

Pagriezos un ātri devos prom. Pagāju garām abām siena kaudzēm, šķērsoju pļavu un drīz uzgāju uz šaura lauku ceļa, kas caur jaunaudzi acīmredzot veda uz tuvākajām mājām.

Līdz pat šim brīdim pats sev īsti nespēju izskaidrot, kāpēc toreiz tik pēkšņi šķīros no Kristīnes un gāju tur, no kurienes joprojām atskanēja žēlabaini suņa rējieni.

Kas mani uz turieni trieca? Liktenis? Kāds cits noslēpumains spēks, kas mūs pārāk bieži, it kā pilnīgi neapzinātas rīcības rezultātā, parasti atved vai nu pie laimes akas vai nelaimes bedres…

Kad ceļš strauji pagriezās pa labi un iznācu no meža, skatienam negaidīti pavērās gleznains skats - netālu stāvēja modernā arhitektūras stilā celta divstāvu villa, tai apkārt bija liels dārzs un labi kopts mauriņš, bet mazliet iesāņus saules staros spoguļojās peldbaseins.

Tā laikam arī būs, ka bez revolūcijas mēs no tiem miljonāriem vaļā netiksim, nodomāju un gribēju jau doties atpakaļ. Nebija nekādu šaubu, ka atrodos teritorijā, kur noteikti ir uzlikts brīdinošs uzraksts - "Private. Nepiederošiem ieeja aizliegta!"

Bet kur un kam biju piederīgs es? Pats sev? Vai kādam citam vai sabiedrībai esmu vajadzīgs? Nē! Tikai vienas dienas darbiņam. Kādam nelielam pakalpojumam. Kādam īslaicīgam sakaram. Lūdzu, pamīlē mani! Lūdzu, nointervē vecu čekistu vai kādreiz populāru Ulmaņlaika kurtizāni! Lūdzu, lūdzu! Jāpriecājas, ka labi vēl tā. Vismaz pagaidām man neviens neko nesaka pavēles formā.

Pēkšņi ar skaļu troksni atsprāga viens no lielajiem mājas priekšējās fasādes logiem un tūlīt izdzirdu diezgan baismīgu, nenoliedzami ļoti izmisušas sievietes kliedzienu: - Palīgā! Gustav! Lūdzu, nevajag! Pa-lī-gā!!!

Mana apziņa nostrādāja instinktīvi, tas ir, augstākā mērā profesionāli - ja kāds sauc palīgā, palīgā jāiet!

Strauji metos uz priekšu. Pēc dažiem mirkļiem apziņa no automātiskā režīma pārslēdzās uz analītisko. Sāku domāt skaidri un saprotami - tur kādam cilvēkam iet slikti! Tur kāds ir nokļuvis nelaimē! Es nezinu, kas tur pašlaik notiek, taču tas, kas notiek, nekas labs nav.

Pagalmā skraidošais nenosakāmas sugas suns pēkšņi pārstāja riet, it kā visas dienas garumā to vien būtu darījis kā arī kādu saucis palīgā.

Pieskrējis pie lepnā nama greznajām ārdurvīm, tās spēji atrāvu vaļā, šķērsoju plašu priekštelpu un devos uz to pusi, no kurienes joprojām atskanēja sievietes skaļi izkliegti saucieni.

Spēji atrāvu tuvākās istabas durvis. Skats, kāds man tur pavērās, rādījās diezgan drūms. Uz grīdas mētājās no griestiem nez kāpēc norauta lustra, saplēstas vāzes un grāmatas, divi salauzti krēsli, televizors un apgāzta neliela sekcija.

Pajauns, gaišiem bārdas rugājiem apaudzis vīrietis, istabas kaktā starp dīvānu un skapi bija iespiedis trausla izskata sievieti un to nežēlīgi sita ar īsu, aplauztu koku.

-   Izbeidz! - es uzreiz viņam skaļu uzsaucu. - Galīgi dulls esi, vai?

Vīrietis pārtrauca sist, pārsteigts paskatījās uz mani, it kā pat samulsa vai nokaunējās, taču jau pēc īsa brīža viņa acīs uzliesmoja vai arī turpināja degt iepriekšējais naids. Vīrietis ar ātru un veiklu kustību no sienas norāva bisi, uzvilka abus gaiļus un tai pašā mirklī ieroci pavērsa pret mani.

-   Nekusties! - vīrietis lauzītā latviešu valodā ar zviedru akcentu pavēlēja. - Viens solis uz priekšu vai sānis, un no tevis būs palicis vienīgi siets!

Ar grūtībām noriju siekalas. Sastingu un jutu, ka pāri mugurai pārskrien karsts satraukuma vilnis, kā nedaudz notirpst kreisā roka un deniņos dobji atbalsojas neritmiski sirdspuksti.

Mieru, tikai mieru! domāju. Tu taču šādā situācijā atrodies ne jau pirmo reizi mūžā. Un vienmēr kaut kā no tām esi veiksmīgi izkūlies. Būs jāpacenšas arī šoreiz. Varbūt paveiksies, taču jāsaprot - te tev, draudziņ, nav tā situācija, kad meža pļaviņā vari bezrūpīgi mīlēt jaunu skuķi! Te tu esi ielauzies svešā mājā, atrodies citam piederošā privātīpašumā, un šim mājas saimniekam ir pilnīgi vienalga, ka esi šurp atdrāzies tikai gadījuma un cilvēciska žēluma dzīts.

Vēlreiz paskatījos uz naidā pārvērsto vīrieša seju, uz galdu un krēsliem, kas mani šķira no bises īpašnieka, tad uzmetu īsu skatienu sievietei, kas tagad sakņupusi tupēja istabas kaktā un skaļi raudāja.

-    Pamēģini tikai! - vīrietis vēlreiz mani brīdināja un draudīgi pavicināja bisi. Šis cilvēks acīmredzot vai nu patiešām bija vājprātīgs, vai arī tik zvēriska naida pārņemts, ka, nospiežot bises gaiļus, drīzāk izjutīs atvieglojumu, nevis nožēlu par izdarīto slepkavību.

Sieviete istabas kaktā turpināja raudāt.

Bet vīrieša acīs dega atklāts ļaunums, un es lieku reizi sapratu, ka viņš šai brīdī ir spējīgs uz visu. Taču es, kā parasti bīstamās situācijās, ātri vien nomierinājos un nekādas bailes nejutu. Mani pārņēma gandrīz vai aukstasinīgs miers, jo jau skaidri zināju, kas man jādara, lai šo vīru vienā mirklī padarītu nekaitīgu.

-   Pamēģini tikai kustēties! - vīrietis jau trešo reizi mani brīdināja, un viņa sejā nepakustējās ne vaibsts. Šķita - tā ir auksta, sastingusi maska, vienīgi zilajās acis turpināja degt trula naida dzirkstis.

Pagāja daži bezjēdzīgi gari un saspringti brīži.

-   Pazūdi! - vīrietis atkal dobjā balsī iekliedzās un ar galvu pamāja uz durvju pusi. - Taisies, kā tiec, kamēr esmu žēlsirdīgs un tu esi vēl dzīvs!

īsu brītiņu domāju. Varbūt tas patiešām arī būtu pats labākais, ko tobrīd varēju darīt - iespēja, ka viņš mani varētu nošaut, tomēr bija ļoti liela. Taču es nevarēju tā vienkārši atkāpties. Kāda tad vispār bija jēga šurp skriet?

-   Lai tā sieviete nāk man līdzi! - es sacīju un ar roku parādīju uz istabas stūri. - Viņa šeit nevar palikt!

Vīrietis mirkli izskatījās tāds kā apmulsis, tad sāka skaļi smieties. Viņš smējās diezgan ilgi, tad spēji aprāvās, seja atkal sastinga, un balss skanēja vēl draudīgāk nekā iepriekš.

-  Tad es nogalināšu jūs abus! - viņš apņēmīgi pateica un atkāpās soli atpakaļ. - Vispirms tevi un pēc tam viņu.

-  Kādēļ? - klusi, ar sausu muti pavaicāju un jutu, ka sirds it kā salēcās un sāka dauzīties mazliet ātrāk. - Es taču tev neko sliktu neesmu izdarījis un droši vien arī šī sieviete…

-  Turi muti! - vīrietis mani pārtrauca, un viņa ārzemnieka valodas akcents kļuva vēl jūtamāks. - Nekad nebāz savu degunu tur, kur tevi neviens ne sauc, ne gaida! Šī ir mana māja, un tā ir mana sieva, un tu nedrīksti, svešais, ienākt cita dzīvesvietā un tur kaut ko aizliegt! Saprati?

-   Ne visai, - atbildēju un ātri aprēķināju attālumu, kas mani šķira no trakā saimnieka. Tas nebija sevišķi liels un tomēr būtu bijis daudz labāk, ja pirmīt viņš nebūtu soli atkāpies.

-  Bet tagad izvēlies! - viņš drūmi teica, dodot man pēdējo iespēju. - Vai nu nekavējoties pazūdi, vai arī es pēc dažām sekundēm šaušu bez brīdinājuma!

Sieviete, visa kaut kā savādi drebot, turpināja skaļi raudāt. Tad viņa pacēla galvu un es beidzot ieraudzīju viņas seju, ko ieskāva dabiski blondi mati. Tā bija ļoti bāla, ar dziļi iekritušām acīm, kuru spožumu bija nomākušas bailes un izmisums. Uz kreisā vaiga varēja saskatīt svaigi uzplēstu

Vīrietis sagrīļojas, skaļi iekliedzās un izlaida bisi no rokām.

brūci, no kuras sīkā straumītē līdz zodam tecēja asinis. Sieviete skatījās uz mani ar tik bezpalīdzīgu žēlumu, skaudru dedzinošu lūgumu acīs, ka atkal sajutu pār muguru pārskrienam karstu satraukuma vilni.

Sievietes lūpas tikko manāmi sakustējās.

-   Lūdzu, neaizejiet! Palieciet! Esiet tik labs… Glābiet!

Iespējams, ka viņa šos vārdus nemaz neteica, taču es tos

dzirdēju skaidri un saprotami - gluži tāpat kā to, ko man kliedza naida pārņemtais vīrietis.

Lēmumu pieņēmu vienā mirklī.

Zibenīgi noliecos un asi, no visa spēka triecu sev priekšā stāvošo galdu pret vīrieša ķermeni. Tas notika tik ātri un negaidīti, ka vīrietis nepaspēja izšaut. Galds atsitās pret viņa kājām un vēderu, no šī trieciena vīrietis sagrīļojās, skaļi iekliedzās un izlaida bisi no rokām. Nākamajā mirklī pielēcu viņam klāt un ar atvērtu labās plaukstas malu no visa spēka iesitu pa kaklu. Vīrietis sabruka virs galda un, klusi stenēdams, plati izpleta rokas.

Ātri piegāju pie sievietes, saņēmu viņu aiz rokas, piecēlu kājās un izvedu no istabas pagalmā. Viņa paklausīgi sekoja.

-   Es nezinu, kas jums tur notika, - sacīju, - bet acīmredzot jūs prātīgi darīsiet, ja tagad pēc iespējas ātrāk pazudī- siet kaut kur tālāk no šejienes.

-   Jā, jā! - sieviete satraukta čukstēja. - Es aiziešu. Liels paldies jums. Nemaz nezinu, kā lai pateicos.

-   Nu, ko jūs! - sacīju un jutos mazliet pat neērti. - Šad tad man tā vienkārši gadās - trāpīties tieši tur, kad kādam vajadzīga palīdzība.

Un tūlīt atcerējos neseno notikumu Vecrīgā - Daugav- malu, Kristīni ar draudzeni un trīs brutālos bandītus…

Tikai žēl, ka toreiz skolas izlaiduma vakarā īstajā laikā nespēju aizsteigties palīgā savai Zanei…

Tas, starp citu, droši vien ir kāds likteņa izdomāts viltīgs gājiens - mēs reti kad spējam nosargāt tieši to, kas mums ir visdārgākais, bet izmisīgi cīnāmies par to, kas ne vienmēr ir vajadzīgs.

-  Kā jūs vispār šeit tik pēkšņi uzradāties? - sieviete painteresējās. - Te tuvumā neviens nedzīvo.

-   Gadījās nejauši iet garām, - paskaidroju un vēlreiz sievietei uzmetu vērīgu skatienu, it kā gribēdams saprast - vai viņas dēļ bija vērts riskēt ar savu veselību vai pat dzīvību?

Es nezinu. Kas viņa tāda ir? Varbūt viņa tam vīrietim ir izdarījusi kaut ko ļoti sliktu? Varbūt blakus istabā nogalinājusi bērnus?! Bijusi neuzticīga? Tas nu gan nekāds lielais noziegums tā kā nebūtu, taču vīrietī tas tomēr varēja izraisīt negantu dusmu lēkmi.

Kāpēc es vienmēr eju tur, kur mani neviens negaida?

Stulbs jautājums. Protams. Arī tur, kur mūs gaida, ne vienmēr viss iet gludi.

-   Vēlreiz liels paldies, - sieviete teica un nolieca galvu.

-  Par to nav ko runāt! - atmetu ar roku. - Mēs taču esam cilvēki. To vienmēr der atcerēties.

-  Nē, nē! - sieviete atkal izbailēs satrūkās. - Ko jūs! Ne visi!

Pēc tam viņa tramīgi'paskatījās uz māju, kaut ko klusi

pie sevis nomurmināja un metās skriet prom. Kā pamatīgi izbaidīts meža dzīvnieks viņa veikli izlocījās caur tuvu saaugušajiem kokiem un pazuda mežā.

Es vēl noskatījos viņai pakaļ un sapratu, ka tikko biju nejaušs divu cilvēku dzīves traģēdijas liecinieks, patiesībā aktīvs tās beigu cēliena dalībnieks, par ko nupat saņēmis viscildenāko apbalvojumu - kādas sievietes klusu paldies. Bet, kā jau daudz kas uz šīs dīvainās pasaules, arī šoreiz blakus cildenajam stāvēja zemiskais. Tuvu tuvu. Abi tik vienādi un atšķirīgi kā dvīņu brāļi.

Paspēju paiet tikai soli uz priekšu, kad aiz muguras atskanēja skaļš šāviena troksnis. Tūlīt sajutu mugurā spēcīgu triecienu, lēnām pagriezos pret lielo māju un ieraudzīju, ka pie atvērtā istabas loga, seju savilcis ņirdzīgā smīnā un rokās cieši satvēris bisi, stāv naida pārņemtais vīrietis. Pēc tam atskanēja vēl viens šāviens. Strauji sagrīļojos, paspēru dažus soļus un, neveikli krītot zemē, rūgti nodomāju - tātad tomēr, nelietis…

Pagāja dažas mokoši garas minūtes, taču nekas vairāk nenotika. Turpināju gulēt ar seju pret zemi, tad lēnām pievilku ceļgalus pie vēdera, mēģināju savilkties kamolā, tas sāpju dēļ neizdevās, un ar pirkstu galiem cieši ieķēros kāda koka saknē.

Skaidri redzēju, kā turpat manu acu priekšā pa meža zemi kaut kur steidzas brūna skudra, tad mans skatiens pamazām kļuva arvien miglaināks, līdz pēc dažiem mirkļiem vairs nespēju saskatīt neko.

Viss lēnām iegrima lipīgā tumsā.

10. NODAĻA

No krievu un vācu gūsta atbrīvotais bijušais zviedru jūrnieks un kontrabandists Svens Eriksons Rīgā atkal ieradās 1942. gada novembra sākumā.

Viņš nepārtraukti domāja vai, pareizāk sakot, sapņoja, kā tūlīt dosies uz pazīstamo Tērbatas ielas namu, kur viņu kā pirms pusotra gada atkal mīļi sagaidīs Tāla Kreicuma atraitne Anita, kā viņa uzklās galdu, pagatavos garšīgas vakariņas, sameklēs arī kaut ko dzeramu, parunāsies, viens otram pažē- losies par grūto dzīvi, Anita pastāstīs, ka Tālis līdz šai dienai tā arī nav atradies, neviens nezina, kur tik pēkšņi pazudis, un viņa jūtoties vientulīgi - katru vakaru sēžot pie loga un gaidot mājās pārnākam vīru, un ja ne vīru, tad vismaz kādu citu vīrieti, un kāpēc gan šis vīrietis nevarētu būt Svens Eriksons, taču arī viņš ir kaut kur pazudis, kā pēdējo gadu laikā ir pazuduši tūkstošiem cilvēku; vispirms krievi likvidēja savus patiesos vai iedomātos ienaidniekus, tad vācieši savukārt sev nevēlamos pretiniekus, un tā šis savstarpēji naidīgais putras katls joprojām vārās, katru dienu sevī ieraujot arvien jaunus un jaunus cilvēkus, un katru dienu kaut kur skan uzvaru fanfaras, bet turpat blakus līst asaru jūras…

Svens apstājās pie netālu no stacijas esošā puķu kioska un nopirka piecas maigi rozā krāsas rozes.

-  Viņa noteikti būs priecīga, - puķu pārdevēja teica. - Sievietēm šāda krāsa piestāv.

-   Es arī tā ceru, - Svens teica un paskatījās uz stacijas ārējo sienu. Tur bija piestiprināts milzīga izmēra Hitlera portrets. Tā abās pusēs stiprajā vējā plīvoja vēl divi sarkani kāškrustaini karogi.

-  Vai Hitlera kungam šodien ir dzimšanas diena? - Svens painteresējās.

-    To es nezinu, - pārdevēja atbildēja. - Te viņš karājas jau ilgi. Pirms tam tur rēgojās tikpat liela Staļina bilde. Es nesaprotu, kā tiem tautas vadoņiem patīkas…

Pārdevēja, tagad rūpīgāk uzmetusi-skatu pircējam, spēji aprāvās. Neviens arī agrāk, ne tolaik nevarēja zināt, kas par cilvēku stāv tavā priekšā un ko viņš ar tevi var izdarīt.

-   Tā firera bilde laikam uzlikta tāpēc… - pārdevēja mazliet nervozi sacīja un paskatījās apkārt. - "Tēvija" rakstīja un radio ziņoja, ka šajās dienās neuzvaramā vācu armija esot ieņēmusi boļševiku otru lielāko pilsētu Ļeņingradu. Vispār komunistiem gals klāt!

-    Tad jau jums par pircēju trūkumu nevajadzēs žēloties, - Svens sacīja un nesteidzoties sāka iet Tērbatas ielas virzienā.

Ei nu sazini, kas šajos juku un kara laikā būs noticis ar Anitu, Svens domāja. Varbūt būs sagājusi kopā ar kādu vīrieti, varbūt nemaz vairs nebūs dzīva, bet, ja būs, iespējams, mani nemaz vairs neatcerēsies, taču tas ir maz ticams - mums tomēr bija skaists mīlas vakars un mēs paši bijām pārsteigti, ka tāds var notikt tikai dažas stundas pēc iepazīšanās, praktiski starp diviem pilnīgi svešiem cilvēkiem, bet, ja atceramies, ka šie divi svešie cilvēki bija vīrietis un sieviete, uzreiz viss kļūst skaidrs un saprotams. Vajadzētu baidīties, ja starp viņiem nekas nebūtu noticis.

Uz ielām, kas tagad bija pārdēvētas reiha vadoņu un vācu pilsētu vārdos, bija redzami daudzi virsnieki un kaut kur ātri ejoši vietējie iedzīvotāji, pārsvarā gan sievietes, un neviena no viņām neizskatījās priecīga. Protams, iela nav tā vieta, kur savu dzīvesprieku izrādīt, un tomēr visu cilvēku sejās bija saskatāma tāda kā traģiska nolemtības sajūta.

Svens, beidzot nonācis līdz Kreicumu mājai, lēnām uzkāpa ceturtajā stāvā un nospieda pie durvju stenderes piestiprinātā zvana pogu.

Viņš juta, ka ir pamatīgi uztraucies. Varbūt tās bija pat neapzinātas bailes, ka viņu te var sagaidīt pamatīga vilšanās. Kara laikā divi gadi ir pietiekami ilgs laiks, lai cilvēki pārvērstos līdz nepazīšanai. Tāpat dzīves apstākļi ir mainījušies tik pamatīgi, ka ļaudis jūtas kā nonākuši citā pasaulē. Bet tā jau arī bija. Pasaule patiešām bija kļuvusi cita.

Pēc neilga laika noskanēja kluss atslēgas pagrieziens, durvis atvērās un Svens ieraudzīja sev priekšā stāvošu Anitu. Neko daudz viņa nebija pārvērtusies - tā pati daiļā seja, tie paši tumšbrūnie mati, tikai tagad, šķiet, citā sakārtojumā, bet slaido augumu sedza zaļas krāsas kleita.

Izskatījās, ka pirmajā mirklī Anita Svenu neatpazina. Pārāk īss bija viņu iepriekšējais satikšanās laiks, lai gan tieši šīs kopā pavadītās stundas vēlāk stipri ietekmēja vairāku cilvēku turpmākos likteņus. Un arī šis brīdis Likteņa vērīgajam skatam nepaies garām nepamanīts…

Anita mulsi skatījās uz kāpņu telpā stāvošo vīrieti.

-  Jūs… pie kā?

-   Pie tevis, Anit, - Svens teica un pasniedza rozes. - Vai tik ļoti esmu pārvērties?

Anita atcerējās un tūlīt viņas sejā parādījās patiess pārsteigums.

-   Tas esi tu..? Svens..?

-   Jā, Anit, - vīrietis apstiprināja. - Svens Eriksons. Bijušais zviedru jūrnieks… Tu visu pagājušo laiku esi bijusi kopā ar mani - manās atmiņās.

Anita neveikli paņēma pasniegtos ziedus un joprojām izskatījās pamatīgi apmulsusi.

-   Sven… No kurienes tik pēkšņi esi parādījies?

-   No elles, - Svens atbildēja. - Savam ienaidniekam nenovēlu to visu piedzīvot. Varbūt tomēr ielaidīsi iekšā vismaz sasildīties?

Anita brīdi domīgi klusēja. Pārsteigumu ātri nomainīja kaut kas līdzīgs bailēm. Tomēr sievišķīga interese un patīkamās atmiņas par dažiem pagātnes mirkļiem šīs bailes pievārēja un Anita pamāja ar roku.

-  Ja jau atkal esi tik negaidīti… Ienāc ar!

Gaiteni novilcis plāno lietusmēteli, Svens pēc neilga laika atkal atradās tai pašā istabā, kur kādreiz bija juties mazliet laimīgs.

Viņš apsēdās uz tā paša dīvāna… Skatījās uz to pašu sievieti… Un šķita, ka nekāds laika pārrāvums vispār nav noticis, viņš nav nogalinājis šis sievietes vīru, nav nozadzis naudu, pēc tam bēdzis uz kuģa, nav nokļuvis krievu gūstā un nepārtrauktā slapjdraņķī un badā Ļeņingradas pievārtē racis aizsardzības tranšejas, nav veiksmīgi pārbēdzis pie vāciešiem, un tie nav žēlsirdīgi viņu palaiduši vaļā…

Nekas nav bijis! Nekas nav noticis.' Pagātne, kā lielgabala izšauta lādiņa dūmi, pēkšņi kaut kur izgaisusi, viņš atkal ir atgriezies mājās, tūlīt mīļotā sieviete pagatavos vakariņas, iekurs krāsni un aicinās pie sevis…

-       Es nesaprotu, Sven… - Anita tieši kā toreiz, apsēdusies dziļā atpūtas krēslā netālu no loga, līdzcietīgi paskatījās uz negaidīto ciemiņu. - Vai tad tu toreiz nenokļuvi savā dzimtenē? Pa ceļam uz Zviedriju kuģis nogrima?

-        Ne gluži, - Svens atbildēja. - Mūs Somu jūras līcī sagūstīja krievi.

-  A… Kas notika tālāk?

-        Koncentrācijas nometne un smags darbs. Brīnos, ka esmu palicis dzīvs.

-  Varbūt to visu arī biji pelnījis? - Anita negaidīti jautāja.

-  Neesmu ticīgā, taču zinu - ikviens, kas izdara kaut ko ļoti sliktu… Varbūt tas bija sods?

Svens nedaudz saspringa.

-   Ko tu ar to domā? - viņš prasīja. - Kas par sodu? \J

-       Vai pats neapjēdz? - Anitas sejā bija redzams neviltots izbrīns. - Vai tai dienā… Atceries? Tas bija 1940. gada 17. jūnijā… Tu vispirms piezvanīji, uzdodamies par Dānijas diplomātu, painteresējies, kur vari sastapt Tāli, pēc tam atnāci pie manis…

-       Vai tad bija slikti? - Svens neizpratnes pilns vaicāja. - Es visu šo laiku to vien atcerējos…

-       Nē, tas bija labi, - Anita sacīja. - Runa nav par to. Es tolaik, ja tā varētu teikt, patiešām biju noilgojusies pēc vīrieša… Tu pēkšņi ieradies kā īslaicīgs manu alku piepildījums. Taču slikti bija tas, ka, man nemanot, tu paņēmi Tāla naudu.

-       Tā nebija viņa, bet gan mana un manu draugu nauda! - Svens tūlīt aizsvilās. - Tāpēc ari ņēmu. Mana sirdsapziņa ir tīra!

-        Bet ko tava sirdsapziņa saka… - Anita cieši paskatījās uz bijušo vienas dienas mīļāko. - Kas toreiz notika pirms tavas atnākšanas uz šejieni? Atceries?

-  Katru mirkli kaut kas notiek, - Svens negribīgi atteica.

-  Tas tagad tev šķiet svarīgi?

-   Man ne, - Anita atbildēja. - Tas svarīgi var būt tev.

Svens krietnu laiciņu sasprindzis skatījās uz netālu sēdošo sievieti un nožēloja, ka ne tik ilgi gaidītā satikšanās, ne šī saruna nenotika gluži tā, kā viņš to bija iedomājies.

-   Ko tu ar to gribi teikt? - viņš beidzot prasīja. - Svarīgs var būt viss, ko mēs darām vai esam darījuši. To es saprotu un zinu. Bet kāpēc tieši šodien man vajadzētu atcerēties, ko esmu darījis pirms diviem gadiem? Vai šis mirklis… Šī mūsu pārsteidzošā atkalredzēšanās tevī neizraisa neko patīkamu? Tu neko vairs negribi atcerēties? Toreiz tu ilgi tai krēslā vis nesēdēji! Tu ātri vien iemeties manā klēpī, apviji rokas ap kaklu un… Nupat teici, ka tad esot bijusi izsalkusi pēc vīrieša. Situācija mazliet ir mainījusies. Pašlaik savukārt es izjūtu badu pēc sievietes. Starp citu, tu pašlaik mājās esi viena?

-   Ne gluži.

-   Tev tagad ir cits vīrs?

-   Nē. Nekāda vīra man nav.

-   Kāpēc?

-  Visi vīrieši ir karā. Vai atrodas ieslodzījumā.

-   Es tevī vairs nekādas trīsas neizraisu? - Svens diezgan nekaunīgi jautāja. - Tu nevēlies atkārtojumu?

Anita klusēja. Svens saprata, ka pagātnē palikušais laiks ar saviem pārlieku traģiskajiem notikumiem jebkurā cilvēkā ir varējis kaut ko būtisku izmainīt, taču viņam kaut kā nebija ienācis prātā, ka tas būs noticis arī ar Anitu. Visu ceļu līdz Rīgai un vēl krietnu laiku pirms tam viņam galvā dega vien spilgtas gaidāmās satikšanās vilinošās ainas - Anita tūlīt viņam metas ap kaklu, ir gan patīkami pārsteigta, gan laimīga - "es gaidīju, es ticēju, ka tu agrāk vai vēlāk atkal atgriezīsies manā dzīvē!" - un nepacietībā, ar trīcošām rokām viņi sāks viens otru izģērbt, skūpstīt un glāstīt, lai jau pēc dažiem mirkļiem abi atkal kristu grēkā, tikai šoreiz tas nekāds lielais grēks nebūtu; tagad abi ir brīvi cilvēki un, priecādamies, ka ir vēl dzīvi, alkst arī turpmāk dzīvot.

-   Sven… - Anita klusi ierunājās. - Mēs neko savā dzīvē vairs atkārtot nespējam. Un diez vai tas ir arī vajadzīgs. Laiks daudzas rētas sašuj, bet tu ar savu negaidīto ierašanos tās atkal esi atplēsis vaļā.

Svens pārsteigts paskatījās uz Anitu. Patiešām - sievietes ir grūti izprotamas būtnes.

-   Anit, vai es toreiz tev sagādāju sāpes? - viņš prasīja. - Vai es tevi smagi ievainoju? Tieši otrādi! Atceros, tu biji laimīga - kaut niecīgu laika sprīdi, un tomēr.

-  Jā, Sven, tā bija, - Anita piekrita. - Es biju laimīga. Kāpēc gan man būtu vajadzējis aizliegt pašai sev romantisku piedzīvojumu ar nepazīstamu vīrieti? Tas bija to vērts, taču tikai līdz brīdim…

Anita spēji aprāvās un novērsa skatienu.

Tātad pēc tam kaut kas ir noticis, Svens ātri nodomāja. Un nekas labs tas nav bijis.

-   Anit, lūdzu, turpini! - Svens sacīja. - Kas pēc tam notika?

Anita lēnām pacēla g^lvu un cieši paskatījās uz lielā auguma zviedru, kas viņai joprojām šķita svešs un pašlaik arī ne īpaši vajadzīgs. Taču viņš, atkal nez no kurienes uzradies, te sēž un alkst viņas tuvību.

-   Labi, Sven, es tev pateikšu, - viņa sacīja. - Notika diezgan briesmīgas lietas. Pirmkārt, krievi ar daudzu latviešu palīdzību te nodibināja padomju varu. Ulmanis kaut kur pazuda un viņa vietā mums visiem vajadzēja katra vārda galā slavēt kādu tur gruzīnu Josifu Staļinu. Jaunā vara daudzus arestēja, daudzus aizsūtīja uz Sibīriju, bet daudzi vienkārši pazuda. Arī mūsu prezidents Ulmanis - klusi un nevienam nemanot.

Tad atnāca augstprātīgie un ne mazāk nežēlīgie vācieši un viss atkārtojās - tagad mums jāslavē viņu vadonis Hitlers, visi jaunās Eiropas cēlāji un jānolād žīdi un komunisti. Un bija vēl viens negaidīts pārsteigums - jau nākamajā dienā pēc satikšanās ar tevi mājās dzīvs un vesels atgriezās Tālis Kreicums…

Svens spēji satrūkās un vēlreiz pārsteigts paskatījās uz Anitu.

-   Ko tu teici..? - viņš sausu muti prasīja. - Tālis Kreicums..?

-  Jā, Sven, - Anita apstiprināja. - Tieši tā! Tu viņu nenogalināji. Viņš ir dzīvs.

-   Tas nevar būt… - Svens tikko dzirdami nomurmināja un tramīgi paskatījās apkārt.

-        Tu viņu tikai apdullināji, - Anita stāstīja tālāk. - Nakti gan bija pavadījis slimnīcā, bet vispār jutās spirgts un nikns. Vispirms dusmas izgāza uz mani, tad sāka lamāties un draudēja izrēķināties.

-   Ar tevi? - Svens ātri jautāja.

-   Un ar tevi, - Anita atbildēja.

-        Kāpēc ar tevi? - Svens prasīja. - Tu viņam izstāstīji, ko mēs te darījām?

-   Nē, ne tad. Es to viņam pateicu vēlāk.

-   Kāpēc?

Anita lēnām piecēlās, brīdi klusēdama stāvēja, tad Svenam pamāja ar roku.

-Nāc!

Viņi izgāja no istabas un pa diezgan garu gaiteni aizgāja līdz tā galam, kur acīmredzot atradās pēdējā no lielā dzīvokļa piecām istabām. Tur Anita Svenu pieveda pie glīti sakārtotas bērna gultiņas.

-   Skaties! - viņa aicināja.

Svens paskatījās. Gultiņā aizmidzis gulēja apmēram gadu vecs bērns. Seja bija tīra un gaiša, un viņš izskatījās tik mierīgs un ar savu tikko sākušos dzīvi apmierināts, ka atgādināja šīs nejēdzīgi trakās pasaules nekad nepiepildīto sapni - bezgalīgu mieru un nevainību.

-   Smuki, - Svens teica. - Vai tavējais?

-   Jā, - Anita apliecinoši pamāja. - Un tavējais…

Svens vēlreiz - tagad jau daudz vērīgāk - paskatījās uz bērnu, pēc tam uz Anitu.

-   Tu nepārteicies? - viņš prasīja. - Neesi kļūdījusies?

-        Nē, Sven, viss ir tieši tā, kā teicu, - Anita sacīja. - Es jau tev toreiz darīju zināmu, ka man ar Tāli viss ir sagājis dēlī. Mēs nebijām kopā gulējuši vismaz divus mēnešus. Pēc tam arī vairs ne. Tā ka bērns ir tavējais. Vēl arī tas, ka tieši tad man fizioloģiski bija vispiemērotākais laiks bērna ieņemšanai.

-   Kā tu to zini?

-        To zina katra sieviete. Turklāt es taču strādāju par medmāsu!

-        Kas viņš tāds ir? - Svens painteresējās. - Puika vai meitene?

Svens krietnu laiciņu domīgs klusēja.

-   Puika, - Anita pateica. - Nosaucu par Akselu.

Svens krietnu laiciņu domīgs klusēja. Sie divi pilnīgi negaidītie jaunumi - "Tālis ir dzīvs!" un "Tas bērns ir tavs!" - viņu garīgi ne īpaši iespaidoja. Visa dzīve bija viens liels un aizraujošs piedzīvojums, nemaz nerunājot par tiem notikumiem, ko nācās pārdzīvot pēdējo divu gadu laikā. Un tomēr tas viss uzreiz lika būt uzmanīgākam un gaidīt kārtējās briesmas. Bet tas, ka viņam tagad svešā valstī ar svešas tautības sievieti ir bērns… viņu atstāja gandrīz vai vienaldzīgu. Citā laikā un citos apstākļos viņš to noteikti būtu uztvēris daudz emocio- nālāk un varbūt par to pat priecātos, taču tagad… Turklāt viņš Anitai tā īsti nemaz nenoticēja. Ja toreiz viņa tikai divas nepilnas stundas pēc iepazīšanās varēja ar viņu likties gultā, tad to šī sieviete acīmredzot var darīt ar katru, kas ienāk viņas dzīvoklī…

-   Kur Tālis ir pašlaik? - Svens prasīja. - Viņš dzīvo šeit vai esat izšķīrušies?

-   Mēs esam šķīrušies, - Anita atbildēja. - Oficiāli. Bet viņš šad tad tomēr te mēdz iegriezties. Kā nekā šis ir viņa vecāku dzīvoklis.

-   Ko viņš dara? Joprojām strādā par taksometra šoferi?

-   Mašīnu viņam atņēma krievi. Turklāt mūsu dzīvoklī vēl iemitinājās divi sarkanās armijas virsnieki, - Anita pavēstīja. - Tāpēc vai ne tāpēc tūlīt pēc vāciešu ienākšanas Tālis pieteicās pie tāda Viktora Arāja. Stāsta - braukājot pa Latviju un šaujot cilvēkus. Bet pats jau laikam ne. Tālis tur strādā par šoferi.

Svens nezināja, ko tagad lai dara. Sapnis, ka Anita joprojām būs brīva sieviete un viņš varēs vismaz kādu laiku padzīvot pie viņas, izskatījās izsapņots. Ko darīt tālāk, viņš nezināja. Varbūt arī viņam pieteikties šucmaņos, tā mēģinot izdzīvot un beidzot kaut kad tomēr nokļūt savās mājās Zviedrijā? Bet pašlaik… Stingri ņemot, Anita taču patiesībā ir brīva sieviete - tāda, kādu viņš to atstāja. Bijušais vīrs ir dzīvs, jā, vajadzēja viņam tomēr gāzt pa galvu daudz stiprāk, kā nekā tolaik es ar kailu dūri varēju nosist pat vērsi; šeit viņš ierodoties reti, un, kad arī ieradīsies, kaut kā jau galā tikšu, bet kas attiecas uz bērnu… Gandrīz vai iznāk klasiska Ziemassvētku pasaciņa - pēc ilgiem klejojuma gadiem tēvs beidzot atgriežas pie ģimenes pavarda un sava pirmdzimtā…

-   Paklausies, Anit! - Svens pienāca pie sievietes un, ar labo roku viņu apņēmis ap vidukli, cieši pievilka klāt. - Lūdzu, nedzen mani prom! - viņš klusi palūdza. - Es tev neko sliktu neesmu izdarījis. Un pat tas, ko izdarīju Tālim… Viņš to bija pelnījis. Bet kas vēlāk notika ar mani… Nē, Anit, tāds sods man tomēr nepienācās! Tāpēc paturi mani un ne manai miesai, ne dvēselei neuzkrauj vēl kādu sodu! Varbūt mums divatā vienkārši izdosies daudz labāk kādu laiku noturēties šai trakojošajā naida okeānā…

Anita, pēc krietna laika atkal sajuzdama savam augumam pieskārāmies spēcīgu vīrieša roku, patīkamās trīsās nodrebēja, sirds atmaiga, un dzīve vairs nešķita ne tik drūma, ne bīstama…

-  Es nezinu, Sven… - Anita domīgi sacīja. - Tā jau ir - tu man personīgi neko sliktu neesi izdarījis, ja nu varbūt vienīgi… Tu par bērnu nemaz nepriecājies?

-   Bet tu? - Svens tūlīt prasīja.

-  Tā ir, kā ir, - Anita atbildēja. - Izskatās, šis nav piemērots laiks ne bērniem, ne mīlestībai…

-   Bet cita laika mums nebūs, - Svens atgādināja. - Ja tu vēlētos, mēs varētu pat apprecēties. Viss būtu oficiāli un likumīgi.

Anita saprata, ka šī mazpazīstamā zviedru jūrnieka personā dzīve kārtējo reizi viņai piedāvā kaut ko tajā kardināli izmainīt. Kā jau parasti tas notiek - vai nu uz labu vai sliktu.

Vēl krietnu laiciņu domājusi un arvien spēcīgāk sajuzdama šā vīrieša vilinošo tuvumu, viņa varbūt mazāk ar prātu, vairāk ar ilgām pēc pastāvīga vīrieša klātbūtnes, nolēma…

-   Labi, Sven, - viņa klusi pateica. - Paliec…

Iespējams, tas bija nepareizs lēmums, varbūt tai brīdi

neko labāku vispār nevarēja izdomāt. Taču tieši tai mirklī dzīve viņiem atkal jau bija sagatavojusi kārtējo nelaimi…

Tieši tai laikā, kad Anita ar Svenu, priecādamies par veiksmīgo situācijas atrisinājumu, sāka kaislīgi skūpstīties, Tālis Kreicums, ģērbies šucmaņa formas tērpā, krietni iedzēris un ar pistoli pie sāniem atslēdza dzīvokļa durvis un, ienācis istabā, pārsteigts ieraudzīja, ka bijusī sieva Anita, visu pasauli aizmirsdama, atkal ir gatava atdoties viņa slepkavam…

11. NODAĻA

Kristīne jau kuro reizi atvēra acis un, piecēlusies sēdus, vērīgi paskatījās apkārt. Nekas nebija mainījies. Ainava izskatījās kā laikā apturēts kino kadrs. Šķūnis, divas siena kaudzes, pļava un tuvējais mežs. Klusums. Tas būtu bijis jauki, ja šis klusums tik ļoti nebiedētu. Pirms tam bija labi, tagad slikti - Edijs joprojām vēl nebija atgriezies. Viņa saīgusi paskatījās pulkstenī - aizritējušas jau divas stundas, bet kā gāja, tā arī aizgājis.

Kāpēc?! Viņai gribējās kliegt. Vai es tev biju slikta? Es taču tā centos un gribēju..! Jā, viņš ir krietni vecāks par mani, bet tieši tas gandrīz vai arī ir galvenais, kāpēc viņš man tik ļoti patīk! Varbūt kļūdos un tas, ko jūtu un alkstu, patiešām nekāda mīlestība nav, bet kaut kas taču manī tomēr notiek! Vai tā ir vēlēšanās romantiskos apstākļos pamīlēties ar vīrieti bez šīs cilvēku priekšstatos gadsimtiem ilgi pastāvošās klasiskās "mīlestības"? Vai tas ir kas slikts? Protams, ne! Tieši otrādi! Bija tik skaisti un labi! Edija ķermenis vien bija to vērts! Kā sengrieķu Apollons! Viens vienīgs muskuļu kalns! Neviens no maniem iepriekšējiem puišiem viņam nevar stāvēt pat blakus. Vārguļi! Varbūt vienīgi Ričards. Viņš arī ir labs. Un vīrišķīgi pievilcīgs. Bet Edijs ir pārāks. Arī mīlēties prata daudzpusīgāk, bet galvenais nesalīdzināmi ilgāk nekā visi iepriekšējie kopā! Man tas ir svarīgi. Nezinu kāpēc, bet man tas ir svarīgi! Un ļoti patīk. Ja būtu tāda iespēja, es to vien darītu…. Vai tas nebūtu brīnišķīgi? Nekādas skolas, ne universitātes! Nekādi darbi, karjera vai bizness! Nekādu laulību, ne bērnu! Tikai gulēt siena kaudzē vai milzīgā pēļiem klātā gultā un katru nedēļu ar jaunu partneri. Bet Edijs būtu pats galvenais - kā mana vīrieša harēma pirmais numurs! Viņš pie manis tiktu vienmēr, bet pārējiem šo prieciņu vajadzētu nopelnīt. Tieši kā, nezinu, bet gan jau es izdomātu! Vispār, visi vīrieši ir radīti tikai tāpēc, lai mūs pienācīgi apkalpotu. Apmierinātu. Apbrīnotu. Apjūsmotu. Apdāvinātu. Taču Edijs, izrādās, ir baigi lepnais. Pārējie puiši, pat Ričards, manā priekšā ir krituši uz ceļiem un, mani iegūstot, jutušies pārlaimīgi, bet Edijs… Tā - ar gariem zobiem, gandrīz vai vienaldzīgi. "Tu priekš manis esi par jaunu!" Idiots! Kaut ko tādu no vīrieša dzirdu pirmo reizi. Viņi visi taču kā traki - jo jaunāka, jo labāka! Un es labāka par visām! Bet Edijam slikta. Jūtos apvainota un aizskarta. Izrādās, viņš pret mani ir izturējies tikai kā pret mazgadīgu palaistuvi. Sak, ja jau skuķēns tik ļoti grib - lūdzu! Vai man žēl? Es neesmu mazgadīga palaistuve! Dzirdi? Neesmu! Stingri vērtējot, esmu jau pieaugusi sieviete ar savām mīlestības alkām un to visu, kas tai piederas. Edij! Kur tu pazudi? Kāpēc aizgāji? Kāpēc mani pameti šai svešajā meža nostūrī? Vai,tev vajadzēja būt tik sliktam? Vai tu nevarēji būt labs līdz galam? Bet… ko nozīmē "līdz galam"? Ko es te muldu? Līdz kādam galam?! O, mama mia\ Laikam sāku nojūgties. Taču dzīvē tā nez kāpēc notiekot - tūlīt pēc laimes brīžiem nākas paraudāt. Taču gaidiet vien! Ko nu ko, bet es tomēr neraudāšu! Esmu jauna, skaista, lepna, seksīga un gudra bagātu vecāku vienīgā meita! Un neļaušu vīriešiem ar sevi spēlēties! Es spēlēšos ar jums! Un Edijam par spīti varbūt šodien pat pie sevis izsaukšu Ričardu! Lūk, tā! Edijs vairākkārt teica - "es vienmēr gribu būt uzvarētājs!" Bet arī es gribu būt savas vienīgās dzīves vinnētāja! Lai raud vājie! Lai vaimanā nabagie! Es esmu stipra!

Kristīne piecēlās un nesteigdamās aizgāja līdz mežmalai. Tur koki auga retāki un pašaurs ceļš diezgan asi pagriezās pa labi un kā pelēka čūska ātri pazuda mežā.

Kaut kur netālu atkal ierējās suns. Tā žēli žēli.

Tātad tur ir mājas, Kristīne nodomāja. Iespējams, tieši tur pašlaik atrodas Edijs. Un ja tā, tad tur lai arī paliek! Viņam pienāktos meklēt mani, nevis man viņu! Un tieši tāpēc nav izslēgts, ka tev par manis pamešanu vēl nāksies krietni samaksāt…

Tā jau ir. Un tā tas diemžēl turpinās jau no pašiem cilvēces sākumiem. Vēlme atriebties, bieži nedomājot par šīs atriebības sekām, ir mūsu pamatinstinkts nr. 2. Kāpēc tieši tā - grūti saprast. Ja seksuālā dziņa un pašsaglabāšanās instinkts ir saprotams un sugas turpināšanai pat nepieciešams, tad vēlme turpat vai par katru sīkumu kaut kādā veidā pāridarītājam atriebties ir taisni vai apbrīnojama un nekādi nesaistās ar normāla cilvēka rīcību.

Taču tas ir tas pats vecais, nekad pareizi neatbildāmais jautājums - kas tad mūsu dzīvē vispār ir "normāli", kas "nenormāli"?

Meitenei līdz astoņpadsmit gadiem saglabāt nevainību… normāli? Bet līdz pilngadības sasniegšanai jau paspēt pārgulēt ar vairākiem puišiem… nenormāli?! Kas to ir teicis, kas tā pasludinājis?! Vēl dīvaināk - ja greizsirdības lēkmē vīrs nosit sievu, tas ir kaut kas šausmīgs, drausmīgs noziegums un, protams, ārkārtīgi nepareizi! Bet, ja pēckara gados kāds mežabrālis nošāva savu kaimiņu - padomju varas atbalstītāju, šodienas priekšstatos tas, protams, bija labi un pareizi?! Tāpēc gribas skaļi kliegt - ļaudis, mīļie, atjēdzieties! Nekas šai pasaulē nav vērtējams viennozīmīgi. Par jebkuru notikumu paša vai cita cilvēka dzīvē kāds noteikti Staros laimē, cits savukārt raudās. Viens atriebsies, cits piedos. Viens atnāks, cits aizies. Un nekad mēs visi nevarēsim vienoties - sodīt vai apžēlot.

Kristīne lēnām, mazliet nogurušām roku kustībām savāca segu un somu un nesteidzoties aizgāja līdz ezeram, kur tā otrajā krastā atradās viņas vecāku nesen uzceltā super- modernā divstāvu villa. Viņa, nevienam to neslēpjot, ļoti lepojās, ka var dzīvot tik greznā mājā, ka viņai ir tik bagāti vecāki un pašai laba un interesanta dzīve.

Kristīne iekāpa laivā, paņēma airus un nesteidzoties sāka irties pāri lielajam ūdens klajumam. Mazliet skumji jau bija, nav ko teikt. Taču dzīvē, kā karā, tā notiek bieži - uzbrukumā vai uz kādu mērķi jāiet divatā, bet izejas pozīcijās kādam jāatgriežas vienam. Cīņas biedrs tevi ir vai nu nodevis, 'padevies gūstā, pārgājis pretinieka pusē vai arī vienkārši cīņas karstumā kaut kur pazudis un atrodas bezvēsts prombūtnē.

Pa ezeru brauca vēl viena laiva, bet patālāk kā liels gulbis lepni slīdēja balta jahta.

Kad Kristīne tika līdz krastam, viņa diezgan nikna piesēja laivu, bet pati ātri devās uz mājas otrajā stāvā esošajiem apartamentiem, kas bija nodoti viņas rīcībā.

Tāda pati pusplika tūlīt iekrita gultā un sāka raudāt. Nekādas spēcīgas dvēseles sāpes viņu, protams, nemocīja. Kristīnei vienkārši bija ārkārtīgi žēl (un tas patiešām ļoti aizskāra viņas jūtu pasauli), ka viņa - tik jauna, skaista, seksīga un gudra! - tomēr nebija spējusi pie sevis paturēt vīrieti ilgāk kā vienīgi tikai dažu stundu ilgstošam kaisles uzliesmojumam…

Un viss? Patiešām viss?! Viņa iekšēji kliedza. Vienai airēties pāri ezeram - tas bija pazemojoši. Tagad jūtos tāda kā kuce - mežmalā izdrāzta un pamesta!

Pēc kāda laika, izdzirdusi, ka mājās beidzot pārnākusi meita, uz otro stāvu steidzīgi kāpa Kristīnes māte Skaidrīte Laventāle.

-         Kur tik ilgi biji? - viņa, līdzko atvērusi durvis, prasīja. - Es no uztraukumiem gandrīz vai jūku prātā! Nav un nav! Jau sāku domāt, vai tik nav atgadījusies kāda nelaime! Laiva apgāzusies vai…'

Pienākusi tuvāk un tūlīt pamanījusi meitas asarainās acis, Skaidrīte spējās izbailēs pieskrēja klāt, apsēdās blakus un satvēra meitenes roku.

-        Kristīn! - viņa drebošā balsī vaicāja. - Tātad kaut kas tomēr ir noticis?!

-        Nē, nekas, - Kristīne negribīgi atbildēja un pagrieza galvu sāņus. - Viss kārtībā.

-   Kādā kārtībā?! - Skaidrīte nesaprata. - Ko ta raudi?

-   Tāpat vien.

-        Nestāsti muļķības! Tāpat neviens neraud! - Skaidrīte cieti pateica. - Kur Edijs? Kāpēc viņš nav kopā ar tevi?

-   Nezinu, - Kristīne izvairīgi noņurdēja.

-        Kā tu vari nezināt? - Skaidrīte brīnījās. - Es redzēju - jūs laivā iekāpāt abi! Varbūt patiešām noslīka?

Kristīne, cieši sakodusi lūpas, klusēja.

-        Ko tu visu dienu darīji? - Skaidrīte neatlaidās. - Kur biji?

-         Otrpus ezeram, - meitene beidzot atbildēja. - Sauļojāmies.

-        Es jau skatos. Iedegusi kā nēģeriete! Un viss? Vairāk neko nedarījāt?

-        Mammu, lūdzu, liec mani mierā! - Kristīne uzspēlēti nelaimīgā balsī teica. - Es gribu būt viena.

-   Kādā mierā?! - Skaidrīte nikni turpināja. - Tu par mani nemaz nedomā?

-   Nē, - Kristīne atbildēja. - Man pašlaik ir daudz svarīgākas lietas par ko domāt.

-   Kādas lietas? - Skaidrīte, beidzot sapratusi, ka patiešām noticis kas nelāgs, bargā balsī prasīja. - Par ko tu domā raudādama?

-   Nu jau vairs neraudu, - Kristīne pateica un ar pirkstu galiem izslaucīja acis.

-Bet sāp?

-   Jā, mammu. Sāp.

-   Stāsti! - Skaidrīte skaļā balsī pavēlēja. - Kas jums tur notika?

Kristīne piecēlās sēdus, kailos ceļgalus pierāva pie zoda, krietnu laiciņu klusēja, tad, ieturot nelielas pauzes, sāka stāstīt.

-    Es jau tev esmu teikusi - Edijs man ļoti patika. Viņš ir tāds mačo tipa. Skaists, spēcīgs un drosmīgs. Man pat vienu brīdi šķita, ka esmu viņā pamatīgi ieķērusies. Mēs šad tad ■satikāmies, bet nekas tāds nopietns nenotika. Taču viņš to ļoti vēlējās. Vienmēr baigi uzbāzās. Kļuva arvien nekaunīgāks. Protams, ja tas notiktu, viņš man nebūtu pirmais. Tu jau atceries - pirmais bija Nils, pēc tam Ričards… Bet ar Ediju es nekādu tuvību vēl negribēju! Gan tāpēc, ka viņu nemīlu, jā, viņš man patika, taču līdz mīlestībai bija vēl ļoti tālu; gan tāpēc, ka viņš ir krietni vecāks par mani, gan tāpēc… Galu galā, esmu godīga meitene! Ko viņš iedomājas! Ja es mazliet paflirtēju, tas taču vēl nenozīmē, ka katram esmu pieejama! Es mīlu Ričardu un gribu būt pieejama tikai viņam! Tu to saproti? Tev tas jāsaprot! Bet Edijs… Viņš neko nesaprata. Šodien no rīta atbrauca, pierunāja pabraukāt ar laivu, pēc tam aizgājām uz pretējā krastā esošo pļavu, tu to zini, un sākām sauļoties. No sākuma viss it kā bija mierīgi. Runājāmies par šo un to, es viņam pastāstīju, ka man jau ir draugs Ričards, mēs viens otru mīlam… Nezinu, tas vai ne tas, varbūt mans bikini vai es pati, pamazām sāka viņu tracināt, līdz viņš vairs nespēja sevi novaldīt un mēģināja mani iegūt. Es nikni pretojos. Ne tā - fiziski. Es vienkārši lūdzos. Elementāri lūdzos, lai viņš liek mani mierā! Teicu -

- Brutāli aizspieda man muti un ieguva ar varu.

esmu sevi apsolījusi Ričardam, es ar citiem nevaru… Un arī negribu! Bet viņš bija kā apsēsts. Tad sāku raudāt. Arī tas nelīdzēja. Tad sāku kliegt. Tas viņu pamatīgi nokaitināja, un viņš jau vairs nespēja sevi novaldīt. Brutāli aizspieda man muti un ieguva ar varu. Un tā vairākas stundas pēc kārtas… Tas bija neizsakāmi pretīgi, bet, mammu, ko es varēju izdarīt? Neko! Tikai raudāt un izmisīgi lūgties, lai viņš mani vismaz atstāj dzīvu…

Skaidrīte, to visu noklausījusies, kļuva arvien drūmāka un juta, ka viņas prātu ātri vien piepilda dusmas pret Kristīnes pāridarītāju un žēlums pret meitu, kuru tik nekrietnā veidā pazemojis kaut kāds tur izbijis policists!

Protams, Skaidrīte labi apzinājās, ka viņas vienīgā meita nekāds zelta gabaliņš nav; Kristīne jau sen uzvedas kā pieaugusi sieviete un diez vai nu tā ir, ka viņai tuvi ir bijuši tikai tie divi nosauktie - Nils un Ričards… Mājās pie viņas vai katru sestdienu sapulcējas dažādu jauniešu bari, iedzer, smēķē, klausās skaļu mūziku, varbūt lieto arī narkotikas, un ko viņi dara pēc tam? To nemaz nav grūti iedomāties. Un kas ar viņiem notiek ārpus mājas? Taču šobrīd tas nav svarīgi. Šobrīd ir svarīgi, ka mana meita raud un kāds viņai gauži nodarījis pāri!

-   Tātad, ja pareizi sapratu, viņš tevi izvaroja, turklāt vēl vairākkārt? - Skaidrīte cietā balsī prasīja.

-  Jā, mammu, - Kristīne raudulīgā balsī apliecināja. - Es to negribēju! Tici! Es pretojos un lūdzos… Bet viņš…

-   Kur Edijs pazuda? - Skaidrīte pajautāja. - Nobijās un aizbēga?

-  Jā! - Kristīne pēkšņi diezgan priecīgi iesaucās. - Pareizi! Es viņam piedraudēju, ka, atgriezusies mājās, tūlīt par to paziņošu policijai… Un viņš aizbēga!

-   Kur aizbēga - nezini?

-   Kā - kur? Mežā!

-   Nekur jau tālu netiks, - Skaidrīte piecēlās un apņēmīgi steidzās uz durvju pusi. - Viņa dārgais džips taču palicis šeit - mūsu mājas pagalmā! Tā ka agrāk vai vēlāk atkal būs klāt. Bet mēs, meitiņ, tik ilgi negaidīsim. Piezvanīšu tēvam - lai policija sāk jau viņu meklēt! Bet tu uz vannas istabu neej! Nekādā ziņā nemazgājies! Guli rāmi un gaidi, kad ieradīsies izmeklētāji un bērnu tiesību speciālisti.

Skaidrīte ātri nokāpa lejā un piezvanīja vīram. Viņai, kā iepriekš, jūtami drebēja balss.

-   Ēvald… Ir notikusi liela nelaime…

-   Kāda? Vai ugunsgrēks?

-   Kaut kas līdzīgs…

-   Lūdzu, konkrētāk!

-   Kristīne…

-   Kas ar viņu noticis? Ātri!

-   Bail pat teikt…

-   Saki! Autoavārija?

-  Nē. Vina ir izvarota.

-   Kur? Kad?

-   Šodien. Tepat netālu no mūsu mājas. Otrpus ezeram.

-   Kas to izdarījis? Pazīstams, nepazīstams? Viens, grupa?

-   To izdarīja tas nelietis Edijs Ēriksons.

-  Tas nevar būt… Neticu!

-   Es arī labprāt neticētu. Bet Kristīne tā stāsta.

-       Stipri šaubos. Pazīstot Ediju… Man šķiet, tas ir pilnīgi neiespējami.

-       Bet Kristīne tā apgalvo! Turklāt… Cik tad mēs to Ediju pazīstam?

-   Kā viņa vispār jūtas? Ir fiziski iespaidota?

-  Tā kā neizskatās…

-        Tad jau nekas briesmīgs nav. Droši vien pati ar savu vaļīgo uzvedību būs izprovocējusi.

-        Tas notikušā būtību nemaina! Ēvald! Tev tūlīt jāziņo policijai! Tas nekavējoties jādara zināms arī tavam draugam ģenerālim Kazimiram! Pēc tam jāuzaicina eksperti…

-   Kāpēc?

-   Lai tas vardarbis saņemtu sodu! Varbūt domā citādi?

-       Jā, Skaidrīt, es domāju citādi! Tu vispār esi dumja un gribi tikai taisīt lielu troksni! Vai tu nesaproti - lai Ediju dabūtu līdz apsūdzēto solam, Kristīnei vispirms vajadzēs rakstīt policijai iesniegumu ar sīku notikušā izklāstu! Bez tā nekāda notikumu tālākvirzība nemaz nevar sākties! Turklāt neviens eksperts pie mums uz mājām nebrauks! Kristīnei būs jābrauc pie viņiem! Un ne tikai tur. Viņai viss notikušais vispirms atkārtoti būs jāizstāsta policijas izmeklētājam, un labi, ja tā izrādītos sieviete! Pēc tam viss sīkās

detaļās vēl būs jāizstāsta prokuratūrai un vēlāk arī tiesai! Tu to gribi? Un vai par mūsu pretīgi dzelteno presi nemaz neesi padomājusi?! Desmitiem žurnālistu to vien gaida, lai, indīgi smīkņājot, to visu publiski pasniegtu kā graujošu sensāciju! Lasiet - preses magnāta Ēvalda Laventāla nepilngadīgo meitu izvaro bijušais Saeimas deputāta miesassargs! Tā ka, Skaidrīt, lūdzu, nomierinies, un nekādu publisku skandālu! Ar šo lietu mums jātiek galā pašiem! Kā - to izdomāsim!

-  Mūsu pagalmā stāv viņa džips, - Skaidrīte pateica. - Kaut kad jau nāks pakaļ. Ko lai daru?

-   Atslēdz vārtu automātiku! Aizslēdz ar atslēgu! Kad viņš atnāks, mēģini aizturēt! Laid virsū Roniju, bet viņš tev jāaiztur līdz manai atbraukšanai! Mums te darbā atkal izraisījies neliels konflikts, tas jānoregulē, viegli neies, tāpēc mājās būšu tikai ap desmitiem. Starp citu, vai mūsu skuķis pirms sēšanās laivā atkal bija uzvilcis tos pārmērīgi īsos bruncīšus, kas patiesībā tādi nemaz nav? Labākajā gadījumā tikai tāda paplatāka josta?

-   Nē, Ēvald, nekādu bruncīšu vispār nebija! Tikai tas sarkanais bikini peldkostīms, kuru pats viņai pavasarī atvedi no Šveices!

-  Skaidrīt, par ko tad tu brīnies? - Ēvalds sacīja un atslēdza telefonu.

Bet tai laikā, kamēr ritēju abu vecāku saruna, viņu meita Kristīne savu augumu atkal atlaida guļus un gandarīta iekšēji smējās. Ha-ha-hā! Tas bija labs gājiens, viņa pati sevi uzslavēja. Malacis, Kristīn! Šis joks man izdevās! Un izdosies vienmēr! Es nekad nevienam neļaušu sev nodarīt pāri! Jā, viss bija brīnišķīgi, mēs ar pilnu slodzi pamīlējāmies, es biju pat sajūsmā par Edija prasmi un izturību, bet viņš nedrīkstēja mani atstāt vienu! Mežmalā pamīlē un negaidīti aiziet! Kas viņam tik pēkšņi uznāca? Bet varbūt neuznāca itin nekas? Edijs tāds vienkārši ir - pieradis, ka jebkura sieviete viņam pakļaujas. Arī es. Lai gan… Atklāti sakot, es pati viņam baigi uzprasījos, varbūt tas labi nebija, taču savu mērķi tomēr sasniedzu! Tas bija to vērts. Edijs ir brīnišķīgs, bet viņš nedrīkstēja mani pamest! Par to arī tagad būs sods. Jā, es pastāvēšu, ka viņš mani izvaroja! Es būšu sliktā meitene, bet lai! Es būšu nekrietna - un kas par to? Bet es nekad nevienam nepiedošu… Viņiem visiem manā priekšā jāsēž uz pakaļējām kājām un no laimes jāsmilkst tāpēc vien, ka esmu uz viņiem tikai paskatījusies! Bet Edijs to nevēlējās. Baigi lepnais. Tāpēc tagad… Pats redzēsi, ka nemaz tik stiprs neesi, kā par sevi iedomājies! Tevi ar sava tēva naudu un sakariem cietumā ieliks nevis kaut kādi tur Alfas vai Omegas kaujinieki, bet gan fiziski vāja meitene. Un nekādi rokas dzelži! Man jāuzraksta tikai dažu teikumu garš ziņojums policijai. Un jānobirdina dažas vieglas asariņas…

12. NODAĻA

Vispirms ieraudzīju tumsu, tā šķita lipīga un smaga, pēc tam dzirdēju dīvainus trokšņus, it kā tālas mūzikas skaņas, it kā vieglu bungu rīboņu, un mēģināju atcerēties, kāpēc vairs neredzu sauli un nedzirdu putnu balsis, ne suņa rējienus. Tad mēģināju atvērt acis, bet tas viegli nebija izdarāms. Plakstiņi šķita smagi, kā izlieti no svina.

Vispirms nedaudz pārsteigts ieraudzīju baltus istabas griestus, pēc tam paskatījos sāņus. Netālu no manis pa labi atradās gulta, kur klusi vaidēja kāds pusmūža vīrietis ar cieši nosaitētu galvu. Caur biezu marles apsēju varēja redzēt izspiedušos vairākus nelielus asins traipus.

Paskatījies tālāk, pamanīju, ka pie pretējās sienas guļ vēl viens nosaitēts cilvēks, un sapratu, ka atrodos slimnīcā. Un tomēr, drošs paliek drošs, blakus gulētājam pajautāju: - Kas šī ir par vietiņu? Slimnīca?

-  Vai domāji, ka esi jau morgā? - vīrietis ar nelielu izsmieklu sacīja. - Kaut kad jau būsim arī tur, taču pagaidām…

-   Kas šī ir par slimnīcu? - painteresējos. - Un kas par nodaļu?

-  Vai nav vienalga? Galvenais, lai tikai labi ārstē!

-   Un kā? - es prasīju. - Ārstē labi?

-   Grūti pateikt, - vīrietis atbildēja. - Kas attiecas uz mani… Redzi - dzīvs vēl esmu!

-  Tad jau laikam labi. Vai liela vaina?

-   Pamatīga. Norāva gandrīz vai pusi galvas.

-Kas?

-  Viens dullais! Sadzēries šoferis. Tikko pusnaktī izbraucis no Saulkrastiem, viņš pa pretējo joslu nesās virsū kā plēsts. Es gan pēdējā mirklī metos nost no šosejas, taču nepaspēju. Kā tai lūžņu kaudzē varēju palikt dzīvs… nudien, nesaprotu!

-   Tu nezini, kas noticis ar mani? - prasīju, tikai tagad pamanījis, ka blakus manai gultai stāv statīvs un esmu pieslēgts "sistēmai".

-  Vai pats neko neatceries? - vīrietis jautāja.

-   Visai miglaini, - atbildēju. - Mazliet jāsasprindzinās. Tā arī ir - kaut ko sāku atcerēties. Ezers, laiva, skaista meitene, meža pļaviņa, siena kaudzes un neliels šķūnis, pēc tam tālāk liela māja, kādas sievietes izmisuma pilns palīgā sauciens, naida pārņemts vīrietis, viņš satver bisi… Vai nedzirdēji, ko dakteris teica? Vai esmu sašauts?

- Dakteris teica, ka esi piedzimis laimes krekliņā. Skrotis tev trāpījušas tikai dažus milimetrus no mugurkaula. Kājas kustas?

Pamēģināju un atviegloti uzelpoju. Kājas kustējās.

-   Kad mani šeit ieveda? - prasīju. - Šodien?

-  Vakar, - vīrietis pateica. - Biji bezsamaņā vai, kā saka, vieglā komā. Vispirms tevi aizveda uz operācijas zāli, kur no muguras ārsti izkasījuši veselu sauju skrošu, pēc tam tiki atvests uz šejieni.

Atkal pievēru acis un vēlreiz, tagad jau daudz sīkāk, mēģināju atcerēties vakardienas notikumus. Bet nekādi spilgti gaišumi tur nerādījās. Nenoliedzami - dienas sākums nebija slikts. Par tādu var sapņot jebkurš vīrietis. No rīta piezvana jauna, visādā ziņā burvīga meitene un medus saldā balstiņā lūdz atbraukt pie viņas, lai nedaudz vēlāk brīvā dabā un romantiskā noskaņojumā kopīgi pavadītu dienas atlikušo daļu… Romantiskais noskaņojums drīz gan kaut kur izgaisa, jo mūsu prātus un miesu pārņēma nevaldāmi traka kaisle…

Bet tad pēkšņi sapratu, ka tas, ko mēs tur darām, nav nekas vairāk kā tikai nesamērīgi īss baudas mirklis un to nevar ņemt par pamatu turpmākajai dzīvei. Mūža fundamentam jābūt daudz pamatīgākam un drošākam - kā mūsdienu modernām tanka bruņām vai dzelzsbetona blokam. Balstīt dzīvi uz seksu vai īslaicīgiem kaisles uzliesmojumiem ir tikpat muļķīgi, kā to būvēt uz lielāku- vai mazāku naudas kaudzi. Mīlestība, sekss, kaisle un naids ir visnedrošākās lietas, ar ko mums nākas dzīvē sastapties. Salīdzinot ar tiem gadiem, ko daba mums jau ģenētiski ir ieprogrammējusi nodzīvot, tie patiešām ir tikai daži mirkļi. Skaisti, jā, bet tie ir tikai mirkļi.

Der iegaumēt - cilvēkiem, kad tiem tuvojas pusmūža vecums, pēkšņi visi pulksteņi sāk steigties nedabiski ātri. Bet daudziem pusmūža vecums var jau būt arī divdesmit vai trīsdesmit gadu jaunumā… Arī to nav par sliktu šad tad atcerēties…

Pēc neilga laika palātā ienāca pajauns ārsts un vēl jaunāka māsiņa. Viņa tūlīt aizvāca "sistēmas" statīvu ar divām manā roku vēnā jau iztecinātām zāļu pudelēm, bet dakteris, pēc tam pienācis pie gultas, vispirms ieskatījās manās atvērtajās acīs un pasmaidīja.

-   Pamodāties? - viņš apmierināts jautāja.

-   Jā, - klusi apliecināju. - Izskatās - pasaule vēl nav pazudusi.

-   Vismaz pagaidām nekur arī nepazudīs, - viņš teica, satvēra manu roku un sāka skaitīt pulsu. Arī tas viņu laikam apmierināja. - Kā jūtaties?

-   Vēl tā īsti nespēju atjēgties, - sacīju. - Vai mani ievainojumi ir bīstami?

-  Ne sevišķi, - ārsts atbildēja. - Vakar jūs operējām. Jums vispār ir paveicies. Daudz sīku skrošu, bet mugurkauls ir skarts minimāli. Noziedznieks acīmredzot uz jums ir šāvis no diezgan liela attāluma. Taču, tā kā mugurkauls tomēr zināmā mērā ir traumēts, nemaz nerunājot par pašas operācijas ietekmi, mums un jums, lai atgūtu jūsu iepriekšējo veselības stāvokli, būs vēl krietni jāpapūlas.

-   Nāksies intensīvi vingrot?

-   No sākuma pamazām un ļoti uzmanīgi. Palīgā vēl ņemsim fizioterapiju, masāžu un zāles. Faktiski nekas briesmīgs. Daudzi slimnieki veiksmīgi tikuši uz kājām pēc daudz smagākām traumām.

-   Tātad zināms risks tomēr pastāv? - prasīju. - Vai iespējama paralīze?

-  Risks, ka ar mums jebkuru brīdi var notikt kāda nelaime, pastāv vienmēr, - ārsts sacīja. - Ar to jārēķinās. Taču pašlaik trauma nav tik smaga, lai jums vajadzētu uztraukties par iespējamo paralīzi. Nē! Tik traki nav. Varat būt mierīgs.

-  Es vienmēr esmu mierīgs… ja tikai mani kāds pamatīgi nenokaitina. Kāpēc tik ilgi atrados bezsamaņā?

Ārsts paraustīja plecus.

-  Grūti pateikt. Jums operācijas laikā gan tika lietota vispārējā narkoze, intensīvās terapijas palātā jūs pamodāties, taču, kad tikāt pārvests uz šejieni, atkal kritāt bezsamaņā.

-   Bet pats ievainojums?

-   Nē, nē! Par to jums nav jāuztraucas. Visticamāk - pēc- operācijas sindroms. Bez tam… Acīmredzot kaut kas taču bija noticis arī pirms tam, līdz kāds nolēma uz jums šaut…

Tā ir, kad ārsts ar māsiņu aizgāja, atkal sāku atcerēties. Kāpēc es no Kristīnes aizgāju? Kāpēc tik pēkšņi sagribējās iet prom? Viens no iemesliem droši vien bija tas, kas parasti ar vīriešiem notiek, kad liecies gultā ar nemīlamu sievieti - līdzko esi viņu ieguvis, uzreiz interese pazūd. Šajā gadījumā šo intereses zudumu un pēcgrēka nepatiku vēl vairāk pastiprināja fakts, ka ne es, bet tieši viņa bija pārlieku aktīva mūsu fiziskās tuvības rosinātāja… Nenoliedzami, šāda sievietes izturēšanās jebkuram vīrietim var būt tikai ārkārtīgi patīkama, taču pēc tam diezgan paradoksālā veidā šī vēlākā nepatika var izrādīties neparasti liela - tieši proporcionāla sākuma patikai…

Nākamās dienas pēcpusdienā pie manis palātā ieradās vidēja vecuma resnītis, kas stādījās priekšā kā Rīgas rajona kriminālpolicijas inspektors.

-   Es jūs pazīstu, - paņēmis krēslu un apsēdies blakus gultai, viņš teica.

-   Kaut kā neatceros… - Vērīgi paskatījos. Kriminālpolicijas inspektoru redzēju pirmo reizi.

-   Nē, ne tieši vaigā, - viņš sacīja. - Tā - jūsu vārda dēļ vai, pareizāk sakot, jūsu visdažādāko puskriminālo "varoņdarbu" dēļ. Arī šai gadījumā…

-   Kas ir šai gadījumā?

- Nē, to es neteikšu! Un to tev ari nevajag zināt!

-        Ēriksona kungs! Sāksim no paša sākuma, un es mūsu sarunu ierakstīšu, labi?

-       Vai varu arī neatļaut un pieprasīt oficiālu nopratināšanu tikai pēc tam, kad būšu vesels?

-        Protams, Edij. - Inspektors pamāja ar galvu. - Jūs varat vispār neatbildēt ne uz vienu manu vai citu izmeklētāju jautājumiem - gan šeit, policijā vai prokuratūrā. Bet jūsu pašu interesēs būtu…

-        Es sapratu, - sacīju. - Varbūt vispirms pateiksi, kā esmu nokļuvis slimnīcā? Kas mani atveda, zini? Ātrā palīdzība vai kāds privātais?

-        Ātrā palīdzība, - inspektors atbildēja. - Kāds to bija izsaucis.

-  Varbūt pats šāvējs?

-   Iespējams.

-       Tomēr maz ticams, - šaubās pašūpoju galvu. - Viņš bija pārāk liela naida pārņemts. Gluži vai traks.

-  Protams. Šaut uz otru cilvēku var tikai nenormālais.

-       Negvelz muļķības! - asi pateicu. - Tad mēs neviens neesam īsti normāli.

-       Vai tad esam? - inspektors iesmējās un ieslēdza dikta- fonu. - Kā tu vispār tai vietā atradies?

-   Netālu sauļojos.

-  Viens?

-  Vai tam ir kāda nozīme?

-   Nekāda. Un tomēr?

-  Biju kopā ar meiteni.

-  Viņas vārds, uzvārds? Dzīves vieta?

Brīdi domājis, nolēmu, ka Kristīni gan te nevajadzētu jaukt iekšā, it sevišķi vēl tāpēc, ka šim faktam laikam patiešām nekādas lielās nozīmes nebija.

-   Nē, to es neteikšu! Un to tev arī nevajag zināt!

-       Vajadzētu gan, - inspektors iebilda. - Ja jau tu pateici, ka esi bijis kopā ar meiteni, viņa var būt lieciniece.

-        Kam - lieciniece? - jautāju. - Tam, ka mēs meža pļaviņā sauļojāmies?

-       Ne tikai, - resnītis sacīja. - Kāpēc tu no tās meža pļaviņas gāji prom? Sastrīdējāties? Nekas tev no seksa nesanāca, biji pārskaities un gāji uz villu "Sallija" meklēt kašķi?

Nedaudz pārsteigts, paskatījos uz inspektoru.

-   To māju sauc villa "Sallija"? - prasīju. - īpašnieki baigie miljonāri?

-   Tā ir, - inspektors apliecināja. - Māja ir kopīpašums. Viena daļa pieder Sallijai Reliņai. Viņa ir vairāku skaistumkopšanas salonu īpašniece. Otras puses īpašnieks ir Gustavs Eriksons - Latvijas-Zviedrijas kopuzņēmuma akciju kontrolpaketes turētājs.

-   Ko tas kopuzņēmums ražo? - painteresējos.

-   Neko īpašu. Tur ir gateris. Galvenokārt apstrādā dažādus kokmateriālus. Starp citu, vai neieklausījies? Viņš ir tavs uzvārda brālis!

-    Kā ne! Ieklausījos. Bet Ēriksonu ir daudz ne tikai Zviedrijā. Turklāt mans pirmais un īstais uzvārds ir Krei- cums. Ēriksons nāca vēlāk pēc mātes vēlēšanās. Es pats arī tā gribēju - man tas patika. Bez tam šādai uzvārda maiņai bija vērā ņemams pamats.

-  Atvaino - to es vēl nezināju, - inspektors pateica. - Bet ejam tālāk! Tātad no pamīlēšanās nekas nesanāca, tu pārskaities un ej…

-   Nē, ne pārskaities! - nikni iebildu. - Tieši otrādi! Viss sanāca, ko gribējām! Es vienkārši vēlējos nelielu atslodzi. Nolēmu pastaigāties. Pagājis uz to pusi, pēkšņi izdzirdu kādas sievietes palīgā saucienu. Man vispār ar to veicas. Vienmēr kāds sauc palīgā, it kā tas man būtu uzrakstīts uz pieres - esmu bijušais miesassargs! Tā arī šoreiz - sieviete sauca un es atsaucos. Vai darīju slikti?

-   Redzot tevi tagad slimnīcā…

-   Bet tad mēs to sievieti šodien skatītu morgā! Kas ar viņu noticis tālāk, nezini?

-  Zinu. Viņa guļ tepat šajā nodaļā. Gustavs Eriksons viņu tomēr ir pamatīgi sadauzījis.

-  Vai esi painteresējies - kāpēc?

-   Protams, - inspektors atbildēja. - Kāpēc vīri galvenokārt sit savas sievas? Ne jau vienmēr par slikti pagatavotām pusdienām! Sit tāpēc, ka dragā ar citiem večiem!

-   Vai tad nedrīkst? - mazliet izaicinoši iesmējos.

-   Drīkst. Tikai tādā gadījumā šīm neuzticīgajām sievām jārēķinās ar to, ka biežāk nekā parasti vajadzēs apmeklēt skaistumkopšanas salonus - lai savestu kārtībā savus smukos ģīmīšus.

-   Un kas ar to Gustavu Eriksonu? - prasīju. - Jūs viņu esat arestējuši?

-   Vēl ne. Esam aizturējuši un nopratinājuši. Tev vajadzēs uzrakstīt policijai adresētu iesniegumu.

-   Tūlīt?

-   Vari arī dažas dienas vēlāk. Šaubos, vai izmeklēšanas tiesnesis viņu palaidīs vaļā. Pēc diviem mēnešiem - varbūt.

Mēs vēl krietnu laiciņu tā pusoficiāli parunājām, tad inspektors aizgāja, bet es lēni pagriezos uz sāniem, mugurā sajutu diezgan asas sāpes un, kad tās pārgāja, atcerēdamies pēdējo dienu notikumus, lēnām iegrimu murgu pilnā miegā.

13. NODAĻA

««

Divdesmitā gadsimta četrdesmito gadu sākumā "laikmeta ainiņas" cilvēku dzīvēs mainījās tikpat strauji kā diennakts temperatūra - naktī parasti aukstāks, dienā - jau jūtami siltāks. Vēl vairāk! Viena sabiedrības daļa notiekošo Latvijā uztvēra kā jaunu ledus ēras iestāšanos, otra - kā Sahāras tuksneša svelmi.

Visu avīžu pirmo lappušu pastāvīgo Vadoņa K. Ulmaņa portretu izlasi negaidīti nomainīja melnūsains drūma izskata vīrs, bet jau pēc gada uzradās vēl viens Vadonis, kuru, tāpat kā iepriekšējos, vajadzēja slavēt, apjūsmot un bijīgi pielūgt.

Bailes - tās bija toreizējo ļaužu neatņemama dzīves sastāvdaļa. Un tais apstākļos vēlēšanās par katru cenu izdzīvot, nododot pat tuvāko draugu vai paziņu, izskatījās gandrīz vai kā reflektora reakcija uz paša tikai iespējamo dzīvības apdraudējumu.

Apstākļi un vēsturiskā situācija katru cilvēku nostādīja grūtas izvēles priekšā - kalpot vecajai vai jaunajai varai? Ja salūzi vai patiesā priekā nolēmi "kalpot", noteikti vajadzēja rēķināties ar to, ka šīs varas maiņas gadījumā tu būsi

pirmais, ko jaunā vara soda veidā par šo kalpošanu pieliks pie sienas…

Tā bija, taču arī šodien neviens simtprocentīgi droši nevar pateikt, ka tagad tā nekad vairs nebūs…

Jā, cilvēkam ir grūti šai pasaulē dzīvot, bet mēs visi kaut kā tomēr dzīvojam, nemaz tā īsti nedomājot, vai mums atkal par savu pārliecību kādreiz nenāksies dārgi samaksāt…

Bet dzīvot bez kādas morālās vai politiskās pārliecības arī diez kas nav - dzīve uzreiz kļūtu pelēka, neinteresanta un praktiski bezjēdzīga.

Anita Kreicuma par to gan īpaši nedomāja. Un nebija arī nekādas vajadzības. Vīru Tāli viņa nemīlēja, pirms tam savu kopdzīvi ar šo vīrieti iedomādama krietni vien labāku, skaistāku, vētraināku un intīmajās attiecībās arī nesalīdzināmi kaislīgāku. Bet Tālis, augumā padevies tīri normāls, kā arī darbā un sadzīvē būdams pietiekami enerģisks, Anitai par rūgtu apbēdinājumu tieši intīmajās attiecībās nez kāpēc izrādījās neparasti vājš un pret to pat diezgan vienaldzīgs.

Iespējams, nemaz tik slikti nebija, varbūt tā tikai šķita pārmērīgi temperamentīgajai Anitai, taču viņa acīmredzot jau iedzimtības ceļā mantotajai paaugstinātajai seksualitātei ar tādu ģimenisko attiecību stāvokli nevēlējās samierināties un vīru krāpa, kolīdz radās mazākā iespēja. Bet šādu iespēju, strādājot vienā no Rīgas centrālajām slimnīcām par medmāsiņu, bija diezgan daudz. Pēc dabas un rakstura būdama iejūtīga un maiga, turklāt vēl apveltīta ar ideālām auguma formām un skaistumu, neatkarīgi no tā brīža pašas noskaņojuma, viņa visos vīriešos gandrīz vai vienmēr izsauca negantas alkas pēc tuvības. Un kā pati smējās - "es taču esmu žēlsirdīgā māsiņa!" - reti kādam atteica. Un kāpēc gan? Sekss taču ir viena no spēcīgākajām, ja ne pati iedarbīgākā zāle psiholoģiskā, miesiskā un garīgā tonusa uzlabošanai.

Tāpēc arī toreiz Anita, līdzko pirmo reizi ieraudzīja div- metrīgo zviedru jūrnieku Svenu Eriksonu, daudz nedomāja ne par morāli, ne uzticīgas sievas godu, bet ļāva viņam sevi pavest ar tik satriecošu atdevi, ka zviedru milzis to nespēja aizmirst visu mūžu.

Arī Anitai patīkamās atmiņas par notikušo ne mazākā mērā nespēja noslāpēt Tāļa paziņojums, ka Svens viņu ir ne tikai apzadzis, bet pat mēģinājis nogalināt! Anitā tas nekādu žēlumu neizraisīja, tad jau drīzāk otrādi - "žēl, ka tikai mēģināja", viņa rūgti nodomāja un nekādos sīkākos paskaidrojumos neielaidās pat tad, kad jau vairs nebija iespējams noslēpt grūtniecību.

Taču Tālis ari bez visiem neizteiktajiem paskaidrojumiem saprata, ka gaidāmais bērns nav viņa radīts, bet ir vai nu no neveiksmīgā slepkavas Svena vai ari jebkura cita, ar ko viņa varēja ielaisties sakaros.

Tālis drīz panāca oficiālu laulības šķiršanu un pārvācās dzīvot pie vecākiem, plašo centra dzīvokli augstsirdīgi atstādams neuzticīgās Anitas rīcībā ar tiesībām šad tad tomēr tur ierasties - pēc savstarpējas vienošanās viena istaba tomēr palika viņa rīcībā.

Pirmo padomju gadu Tālis pārlaida diezgan veiksmīgi, ja neskaita gandrīz vai pastāvīgās naida lēkmes pret jauno varu, kas viņam atņēma gan veco labo fordiņu, gan dzīvoklī iemitināja divus savas armijas virsniekus un daudz netrūka, ka būtu "kā ekspluatatoru šķiras pārstāvis" aizsūtīts uz Sibīriju.

Vāciešu ienākšanu, kā daudzi citi, viņš uzņēma ar zināmu atvieglojumu, lai gan tāpat nekādas lielās ilūzijas par jauno varu neloloja - okupants paliek okupants.

Jūlija otrajā pusē Tālis nejauši uz ielas satika kādreizējo paziņu Maksi, ar kuru pirms kara saistīja daži kopēji darījumi ar kontrabandas precēm.

-   Sveiks! - Maksis patiesi nopriecājās. - Es tevi jau sen meklēju! Kur esi pazudis?

-   Tagad dzīvoju Iļģuciemā, - Tālis paskaidroja. - Tu jau zini - vecāki pirms kara tur uzcēla māju. Vieta ir laba - beidzas iela, apkārt pļavas, mežs, upe un Spilves aerodroms.

-   Lidmašīnas netraucē?

-   Traucē. Bet pie tā ātri pierod.

-   Kas notika vecajā dzīvoklī?

-    Baigais bardaks. Anita piedzemdēja bērnu, dzīvoja krievu virsnieki…

-   Domā, viņa gulējusi arī ar tiem?

-   Nezinu. Bet izslēgt to nevar.

-   Pa purnu nedevi?

-Kam?

-   Gan tiem krieviem, gan Anitai!

-        Nē. Krievi taču ir prom, bet Anita… Man jau cemme ir liela, bet vai tādu izlabosi? Turklāt viņa ir brīva sieviete.

-   Un kas? Tagad salaiž ar fričiem?

-        Es šad tad tur aizstaigāju. Nevienu frici neesmu redzējis.

-   Ko pats dari?

-   Iļģuciema alus darītavā strādāju par šoferi.

-   Un kā? Esi apmierināts?

-       Jā! - Tālis iesmējās. - Katru dienu par baltu velti varu dzert tumšo Portera alu!

-        Paklausies! - Maksis jnazliet pieklusināja balsi. - Nezinu, vai esi jau dzirdējis.!'. Droši vien vēl ne. Vācieši ar mūsu puikām ir saorganizējuši tādu diezgan īpatnēju bruņotu ļaužu grupu - kaut kādu tur zonderkomandu - un tā jau sākusi strādāt Biķernieku mežā un šur tur ari citviet. Tūlīt viņu darbības ģeogrāfija strauji paplašināšoties un to vadītāji pašlaik enerģiski meklē vairākus šoferus. Varbūt vari pāriet strādāt pie viņiem?

Tālis krietnu laiciņu klusēja.

-        Jāpadomā, - viņš beidzot teica. - Vispirms, lūdzu, paskaidro tuvāk, ko īsti nozīmē "strādāt Biķernieku mežā" un citviet Latvijā?

-   Tev patika boļševiku vara? - Maksis prasīja.

-   Es to ienīdu! Vai tad nezini?

-   Viņi tev nodarīja pāri?

-   Un kā vēl!

-        Pašlaik Biķernieku mežā un citviet Latvijā tiek iznīcināti aktīvākie padomju varas pārstāvji un to līdzskrējēji. Ceru, tu par to asaras nebirdini?

-        Protams! Viņi tomēr bija baigie nelieši. Tu tagad arī esi tai komandā?

-  Jau no pirmajām dienām. Man praktiski nebija izvēles.

-   Un kā?

-       Sākumā gandrīz vai vajadzēja vemt. Taču tā kā pirms akcijām parasti neierobežotā vairumā izsniedz "dzimtenīti"…

Nav tik traki. Ja tu ātri varēji pierast pie tuvējo lidmašīnu rūkoņas, pieradīsi arī pie šaušanas trokšņa.

-   Es tomēr gribētu zināt… - Tālis vēl joprojām šaubījās, lai gan uzreiz saprata, ka piedāvātais darbs viņam varbūt beidzot dos iespēju tikt vaļā no pastāvīgi apziņu plosošā naida pret boļševikiem, un tomēr tūlīt dot apstiprinošu atbildi liedza šis bruņotās einzackomandas "darba" specifika…

-  Ja es teiktu "jā", kādas priekšrocības iegūtu, salīdzinot ar darbu Iļģuciema alus darītavā? - Tālis prasīja. - Porteru tur taču nedos, vai ne? Un vai algu maksā?

-   Porteru nedos, tas tiesa, - Maksis apstiprināja. - Dos degvīnu. Un maksās arī algu. Domāju, daudz lielāku nekā tev maksā fabrika. Bet ne tas ir galvenais! Tāli! Galvenais ir tas, ka mums tagad ir lieliska iespēja visiem tiem iznireļiem taisnīgi atriebties! Turklāt… Un tas varbūt ir vēl daudz svarīgāk… Tagad, dzīvojot zem kārtējo - šoreiz brūno okupantu zābaka, mums paveras lieliska iespēja daudzmaz droši arī turpmāk nodzīvot likteņa atvēlēto mūžu. Jo, raugi, mēs nebūsim stāvējuši malā! Mēs būsim kalpojuši! Aktīvi darbojušies! Cīnījušies! Neviena vara to neaizmirst.

-   Labi, - Tālis, vēlreiz kādu laiciņu padomājis, beidzot piekrita. - Kur jāiet pieteikties?

-  Valdemāra ielā deviņpadsmit, - Maksis atbildēja. - Tas ir tepat netālu. Varbūt tūlīt?

-   Jūs strādājat arī svētdienās? - Tālis nedaudz izbrīnījās.

-   Jā! - Maksis iesmējās. - Vispirms aizejam uz baznīcu, tur saņemam svētību, pēc tam ņemam rokās Schmeiser un uz Centrālcietumu pēc kārtējās atkritumu kravas…

Tā arī notika. Tālis Kreicums iestājās Arāja vadītajā komandā, tūlīt saņemdams formas tērpu un ieroci, un sāka strādāt par šoferi, vai katru dienu bēdīgi slavenajos "zilajos autobusos" izvadādams komandas locekļus pa jau iepriekš sagatavotām "darba" vietām.

Pats viņš nekad nešāva. Parasti pat negāja skatīties, kas tur mežā vai kādā gravā notiek. Sēdēja savā autobusā un lasīja grāmatu vai avīzi, vai arī turpat netālu vienkārši pastaigājās. Jau pēc pirmajām akcijām, klausoties šāvienu trokšņos un dzirdot likvidējamo cilvēku izmisuma pilnos kliedzienus, viņš saprata, ka šādā veidā tomēr nav iespējams tikt vaļā no tās nepatikas un naida, ko viņš padomju varas gadā izjuta gan pret šo varu, gan tās vietējiem realizētājiem. Tas nebija īstais ceļš un nebija arī pareizais līdzeklis. Ja viņš pirmajās reizēs bedres malā būtu ieraudzījis tur stāvam Svenu Eriksonu vai to Rīgas pilsētas Molotova rajona izpildkomitejas ierēdni, kas bija ieradies, lai ar pavēli par nacionalizāciju viņam atņemtu sirdij tik tuvo fordiņu, Tāļa Kreicuma sajūtas būtu stipri vien savādākas un šajos šāvienu trokšņos varbūt ari saskatītu kādu dziļāku jēgu, taču tagad… Tie visi bija sveši ļaudis, kas viņam personiski neko sliktu nebija darījuši.

Pēc kārtējās akcijas ļālis, krietni sadzēries un noguris, nez kāpēc nebrauca vis uz savām mājām Iļģuciemā, bet, nolicis busiņu Valdemārielas garāžā, nesteidzoties devās uz veco dzīvokli Tērbatas ielā. Un domāja, ka pēc visa tā, ko viņš bija redzējis un dzirdējis, nebūtu slikti ieiet dušā, kārtīgi nomazgāties, mēģināt visu to aizmirst un beidzot pēc krietni ilga laika atkal ielikties gultā ar Anitu…

Nodoms katrā ziņā nebija peļams, tas pat zināmā mērā viņā izraisīja tādu kā gaišu pacilātību, un viņš gandrīz vai skriešus uzlēkšoja ceturtajā stāvā, atslēdza durvis un klusi aizgāja līdz lielajai viesistabai, domādams patīkami pārsteigt savu bijušo sievu…

Iegājis istabā, viņš strauji apstājās, it kā nupat būtu pieskāries kailiem elektrības vadiem. Viņš jau zināmā mērā bija pieradis, ka, šeit ierodoties, šad tad pie Anitas sastop te vienu, te citu vīrieti, bet, ka kādu dienu te ieraudzīs Anitu sava slepkavas Svena Eriksona apskāvienos… tas viņu burtiski šokēja. Visu ko, tikai ne to! No kurienes un kā te tas Svens atkal ir uzradies?! Vai tiešām būs speciāli no Zviedrijas atbraucis pēc atlikušās parāda daļas?! Tas šokēja tikpat spēcīgi kā Svena atkārtotā parādīšanās viņa dzīvē un Anitas sistemātiskā nespēja kārtējam pielūdzējam neko atteikt…

Kas tas ir par tik savādu, dažreiz pat prātam neaptveramu sieviešu vājumu? Un kas tas ir par vīriešu stiprumu, kas mums liek atkal un atkal atgriezties pie tās, ar kuru ir bijis labi?

-   Ei! Kas te notiek? - Tālis neganti iebļāvās. - Un tu - Sven! Nelieti! Atkal esi šeit ieradies apzagt un pavest manu sievu?!

Nav ko lieki stāstīt, ka arī Anitu un Svenu negaidītā Tāļa ierašanās viegli šokēja. Taču tomēr ne tik ļoti, lai viņi spēji sastingtu kā Bībelē aprakstītie sālsstabi. Attapās diezgan ātri - kā nekā viņi bija dzīves vētrās pamatīgi rūdīti ļaudis. Anita veikli atraisījās no Svena ciešā apskāviena un pārmetoši paskatījās uz bijušo vīru.

-   Kāpēc nāc bez brīdinājuma? - viņa nesamulsusi prasīja. - Būtu vismaz piezvanījis pie durvīm!

-  Kad gribu, tad nāku! - Tālis atcirta un nikni paskatījās uz Svenu. - Nu kā - necerēji mani sastapt dzīvu?

-    Tā ir, - Svens diezgan mierīgi apliecināja. - Esi izrādījies daudz sīkstāks nekā biju iedomājies.

-   Tas tiesa, - Tālis apmierināts teica, izvilka no maksts pistoli, atslēdza drošinātāju un ieroča stobru pavērsa pret abiem mīlniekiem. - Lūdzu, paejiet sāņus un apsēdieties uz dīvāna!

Ne Anita, ne Svens pat nepakustējās. Tikai nedaudz pārsteigti paskatījās uz pavēles devēju.

-   Ko tu gribi darīt? - Anita manāmi drebošā balsī jautāja.

-   Klausi, ko saku! - Tālis turpināja runāt stipri paceltā balsī. - Un jautājumus šeit uzdošu tikai es! Žigli!

Šoreiz Anita ar Svenu paklausīja. Aizgāja līdz dīvānam, apsēdās un saspringti gaidīja, kas notiks tālāk.

Tālis paņēma krēslu, apsēdās iepretim un, joprojām turot rokā pistoli, indīgi pasmīnēja.

-   Redziet, cik tai dzīvītē raibi iet! - viņš apmierināts sacīja. - Te viens bija iedomājies, ka mani ir nogalinājis. Bet nē! Vēlamais upuris negaidīti ir izrādījies dzīvs un tūlīt izlems sava slepkavas likteni! Bet pirms tam… Vai tad tu uz Zviedriju neaizbrauci? Kāpēc? Nokavēji kuģi?

-   Nē, uz kuģa tiku laikus, - Svens atbildēja. - Somu jūras līcī krievi mūs aizturēja, kuģi konfiscēja, bet pašus ieslodzīja nometnē.

- Sven, tu nolādētais svešais zviedrs… Kāpēc tu atkal esi atvilcies uz šejieni?

-   Izbēgi?

-   Ne gluži. Viņi mūs piespieda Ļeņingradas pievārtē rakt tranšejas. Kārtējā vācu uzbrukuma laikā mēs nokļuvām fri- ču gūstā.

-   Un kas?

-  Nekas. Vēlāk vācieši mūs atbrīvoja. Mēs nepārstāvējām nevienu no karojošajām pusēm.

-   Vai kaut kādi papīri tev ir?

-   Protams! Pase un vācu kara komandantūras izdota izziņa, ka esmu Zviedrijas valsts pilsonis un līdz kara beigām nedrīkstu atstāt Trešā Reiha teritoriju.

-   Ko tādā gadyumā tu drīksti darīt? - Tālis turpināja izjautāt, taču, tikko uzzinājis, ka Svens Eriksons ir bijis un, iespējams, arī pašlaik atrodas ciešā kontaktā ar vācu okupācijas iestādēm, tā kā nedaudz aprāvās un nodomu viņu tepat nošaut meta prom.

Svens uzreiz pamanīja šo diezgan kraso Tāļa nodomu maiņu, uzreiz sajutās daudz drošāk un saprata, ka varbūt arī šoreiz viņš savu kādreizējo nelegālā biznesa partneri spēs uzvarēt.

-   Tu prasi, ko es drīkstu? - Svens bargā balsī pārjautāja. - Daudz ko! Un tev par to nav nekādas daļas! Varu tikai pateikt… Varbūt es pildu kādu ļoti svarīgu vācu drošības dienesta uzdevumu…

Tālis Kreicums kļuva domīgs. Tad gandrīz vai nelaimīgs paskatījās uz Svenu, savā dvēselē atkal sajuzdams netīkamu smeldzi.

-   Sven, tu nolādētais svešais zviedrs… Kāpēc tu atkal esi atvilcies uz šejieni?

-   Es jau tevi saprotu, - Svens mierīgi atbildēja. - Mani redzēt tev nekādas patikas, protams, nav, taču… Man vienkārši citur nebija kur iet. Vairākus mēnešus gandrīz vai nepārtraukts bads. Sitieni un pazemojumi. Smags darbs gan lietū, vējā un sniegā. Un tad beidzot brīvība! Vācieši nebija slikti, viņi pret mums izturējās normāli. Tad es atcerējos Anitu… Zināju, ka viņa ar tevi nav laimīga. Bet kas attiecas uz epizodi Bolderājas kāpās… Pats vien esi vainīgs. Man bija uzdevums - ja tu uzreiz neatdod visu parādu, man tevi ir jānogalina! Pats zini - šādās lietās noteikumi ir ārkārtīgi

stingri! Neviens tevi nepiespieda iesaistīties mūsu kontrabandas darījumos. Pats pieteicies! Naudas neesot! Bet, ja jau šo spēli sāki, tad arī vajadzēja spēlēt godīgi! Un ko tagad dari? Joprojām tirgojies ar cigaretēm un spirtu? Bet, ja esi armijas formā un tev ir ierocis, tātad acīmredzot kalpo kādā no vācu okupācijas dienestiem? Vai tas ir tikai piesegs taviem nelegālajiem darījumiem?

-   Nē, Sven, nekādu nelegālu darījumu man vairs nav, - Tālis tāds kā noskumis atbildēja. - Viss legāli un pareizi. Bet kā pats domā..? Vai es tevi tagad drīkstu palaist vaļā nesodītu?

-   Kāpēc tev mani vajadzētu sodīt? - Svens izsmejoši prasīja. - Tieši otrādi! Stingri ievērojot kriminālās pasaules likumus, man joprojām vajadzētu sodīt tevi! Jo rēķini kā gribi, bet tu savu parādu tā arī vēl neesi līdz galam atdevis! Ko darīt, Tāli? Mēs divi nopietni vīri, agrāk saistīti, tagad viens otru gribam sodīt. Tev ir vieglāk - rokās pistole. Taču tici, arī man tas nesagādātu nekādas milzu grūtības. Abi atrodamies jaunās varas varā. Un, galu galā, mums abiem ir viena sieviete. Blakus istabā guļ bērns - piereģistrēts kā tavējais, bet, iespējams, mans. Varbūt ļausim viņam izaugt lielam un savus savstarpējos rēķinus nokārtosim vēlāk? Vai varbūt vispār salīgstam mieru un mēģinām kaut kā šo karu pārdzīvot, lai pēc tam bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem katrs beidzot varētu atgriezties savās mājās?

-    Es jau esmu savās majas, - Tālis sacīja un nodoma- ja, ka varbūt tā arī labi, ka pagaidām noslēdzam pamieru, taču to, ka viņš mani mēģināja nogalināt, kā pēdējo suni apraka Bolderājas kāpu smiltīs, pēc tam atnāca uz šejieni, paņēma naudu un piedevām vēl arī manu sievu… Sanāk pārāk daudz grēku, lai viņam tik viegli piedotu. Nē, Erik- sona kungs, tā tās lietas tomēr netiks kārtotas! Apsolu - agrāk vai vēlāk es tev atriebšos! Un tā pamatīgi! Un tavu līķi neiekārpīšu vis mūsu dzimtenes baltajās smiltiņās, bet iesviedīšu atkritumu izgāztuvē! Es varu pagaidīt. Nekur man nav jāsteidzas un laiks, vismaz pagaidām, mums abiem rit vienādi.

14. NODAĻA

Vispār nav jau slikti, es nodomāju, kārtējo reizi slimnīcas gultā pagriezdamies no vieniem sāniem uz otriem. Daudzo ievainojumu dēļ gulēt uz muguras bija tikpat kā neiespējami. Tas bija sāpīgi un ļoti nogurdinoši. Taču to kaut kā pārvarēju, saprazdams, ka viss varēja beigties arī nesalīdzināmi sliktāk. Varēju jau būt beigts vai vismaz paralizēts. Tā ka beigu beigās varu pat priecāties - man kārtējo reizi ir paveicies.

Bet stop, Eriksona kungs! uzrunāju pats sevi. Padomāsim nopietni - vai man dzīvē kaut kad tā pa īstam vispār ir veicies? Būtu jau labi, ja tā. Taču, kur ir mans tēvs? Kur māte? Kur mīļotā sieviete? Kur ģimene? Kur bērni? Kur tā mazā un tik daudzu cilvēku ilgotā ikdienas laimīte - darbs, kas tev patīk, un mājas, kur ir siltums, miers un mīlestība?

Kāpēc daudziem tas viss ir, bet savukārt tik daudziem rio tā nav nekā? Protams, var jau teikt - paši vien esat vainīgi - neprotat dzīvot! Bet, ja tā pamatīgāk iedziļinās - ko tad galu galā nozīmē "prasme dzīvot"? Parasti šo jēdzienu uztveram ārkārtīgi vienkāršoti. Lielākajai daļai cilvēku šī izslavētā "prasme" saistās ar spējām vairāk vai mazāk godīgi raust naudu, izdevīgi apprecēties, taisīt profesionālo vai politisko karjeru vai dažādu finansiālu mahināciju un spekulatīvu darījumu rezultātā censties sev iegūt to, kas pirms tam piederēja citiem.

Nekā krimināla! Bet nav arī nekādas morāles…

Un reti kuram ienāk prātā - un vēl retāk tas kļūst par mūsu apziņas dominējošo pārliecību - ka prasme dzīvot izpaužas arī kā nesavtīga attieksme pret visu, kas notiek apkārt. Spēja pažēlot nosalušu kaķēnu arī, protams, ir žēlsirdības izpausme, taču nesalīdzināmi augstāk vērtējama ikviena cilvēka spēja jebkurā dzīves situācijā palikt godīgam, drosmīgam un palīdzēt tam, kam palīdzība nepieciešama. Es zinu - ne šīs spējas, ne godīgumu vai drosmi šodien nevienā lielveikalā nopirkt nav iespējams. Un, ja tie arī būtu kaut kur zemu nobāzti starp citām precēm, diez vai tiem daudzi pircēji atrastos.

Negaidīti asi iezvanījās telefons. Dažus mirkļus pagaidījis, cieši satvēru aparātu.

-   Es klausos!

-   Edij! Kur tu esi? - māte satraukta prasīja. - Biju pie tevis aizbraukusi - durvis ciet! Zvanu - telefons klusē! Kas noticis?

-   Ļoti patīkami, ka beidzot esi sākusi par mani uztraukties, - es sacīju. - Tāpēc man tagad jāprasa tev - kas ir noticis?

-   Ak! - māte smagi nopūtās. - Izskatās, ka mēs ar vīru šķiramies.

-   Kas par vainu?

-   Mēs esam viens otram absolūti nepiemēroti! Esmu ļoti vīlusies.

-   To jau varēja paredzēt, - es teicu. - Vai vēl neesi apjēguši - visu mūžu tev totāli ņeveicas ne tikai ar vīriem, bet vispār ar vīriešiem!

-   Tā ir, dēls, - māte atkal smagi nopūtās. - Esmu tik nelaimīga…

-   Tu labāk mazāk vaimanā, bet padomā… Kāpēc visi vīri no tevis bēg?

-   Kā - kāpēc? - māte gandrīz vai sašutusi iesaucās. - Tāpēc, ka viņi ir nelieši!

-    Paklausies, muterīt, - klusi teicu. - Tu jau atceries - nekad tā īpaši neesmu interesējies par mūsu ģimenes lietām. Taču tomēr - kā tur īstenībā ir bijis? Vai tiešām tur jau no paša sākuma ir iejaukts arī kāds zviedru jūrnieks Svens Eriksons? Un kas tālāk? Vai mans tēvs Aksels ir viņa dēls? Un kas tas par Gustavu Eriksonu? Kas tie ir par Krei- cumiem, kas arī it kā ir mūsu radi?

-   Es pati neko daudz nezinu, un tas pašlaik nemaz nav tik svarīgi, - māte izvairīgi pateica. - Kad vēl dzīvojām kopā, Aksels, protams, šo to pastāstīja, lai gan viņa radi mani absolūti neinteresēja! Jā, patiešām tāds zviedru jūrnieks Svens Eriksons ir bijis. Te Rīgā kādu laiku dzīvojis. Kas ar viņu noticis vēlāk, nezinu. Bet tavai vecmāmiņai no Svena piedzimst dēls Aksels - tavs tēvs. Kad viņš apprecas ar mani un šai pasaulē savukārt parādies tu, pēc kāda laika Aksels no mums aizbēg, un tev es neko nestāstu par šo tavas asinsradniecības zviedru atzaru. Kur Aksels dzīvo pašlaik, tāpat nezinu. Tu ar viņu uzturi kaut kādus sakarus? Kontaktējies?

-   Nē. Nav bijusi nekāda vēlēšanās.

-   Es jau saku - maita! Iespējams, šis Gustavs Eriksons ari ir no tās pašas zviedru līnijas.

-   Un kas tie par Kreicumiem? - turpināju interesēties.

-   Aksels maz par viņiem runāja, it sevišķi par Tāli, kas oficiāli skaitījās viņa tēvs. Tikai vienreiz kaut kā izmeta, ka viņam ir bijis traģisks liktenis. Vēlāk es pati uzzināju… Jā…

-   Kāds tiem Kreicumiem sakars ar mani? - neatlaidos.

-  Vistiešākais! Piedod, dēls, bet man jāprasa - vai tev jau sācies atmiņas zudums? Esi aizmirsis, ka tavam tēvam Akselam uzvārds ir Kreicums? Un arī pats līdz pases saņemšanai saucies Edijs Kreicums? Un tikai tad es caur pazīšanos panācu tava uzvārda maiņu.

-   Kāpēc?

-   Ak, Edij… Tāpēc, lai tev būtu labāka dzīve! Tālis Kreicums, kas oficiāli skaitījās Aksela tēvs, kara laikā bija vācu pusē un dienēja SD. Pēc kara krievi viņu noķēra, notiesāja un nošāva. Kā domā, vai padomju laikā tu varētu iegūt augstāko izglītību un taisīt diezgan labu karjeru, ja čeka uzzinātu, ka esi Tāla Kreicuma mazdēls? Varbūt nemaz ari neesi, taču papīros tā skaitījās! Tāpēc es šo faktu, kur vien varēju, visiem slēpu un arī tev neko nestāstīju.

-    Bet kā pati par to uzzināji? - nepatīkami pārsteigts, jautāju. - Ja jau tēvs neko daudz nav stāstījis?

-   Taču tik daudz jau tomēr pateica, - māte atbildēja. - Viņam pašam Tāļa Kreicuma pagātne nodarīja lielu skādi, un viņš nespēja realizēt visus savus nodomus.

-  Un kas bija tēva māte? - ieinteresēts turpināju iztaujāt. - Mana vecmāmiņa…

-   Viņa saucas Anita Kreicuma. Mūža lielāko daļu strādājusi slimnīcā par medmāsiņu. Nekādu lielo interesi par sava dēla Aksela dzīvi un mīlas gaitām nav izrādījusi. Tāpat arī ne par mani, ne tevi. Tikai vienreiz satikāmies un tad viņa man arī pastāstīja par to zviedru Svenu, Tāli un Akselu.

-   Baigi sarežģīti, - diezgan vēsi konstatēju. - Kā domā - šī Anita Kreicuma ir vēl dzīva?

-        Nezinu. Šodien viņai vajadzētu būt ap astoņdesmit astoņiem gadiem. Bet stipri šaubos. Ja būtu dzīva, viņai taču kaut vecumā vajadzētu uzrasties vēlmei beidzot redzēt, kāds izskatās viņas mazdēls!

-        Savādi, - es teicu. - Parasti tā nenotiek. Tur ir jābūt kādam iemeslam.

-       Nopietns iemesls var arī nebūt, - māte iebilda. - Pirmkārt - visai ticams, ka bez tevis viņai ir arī citi mazbērni. Bet otrkārt… Kāpēc pats līdz šim tā pa īstam neesi interesējies par visiem saviem iespējamiem radiem? "Mani tas neinteresē!" tu parasti atbildēji. Un arī man Aksela radi bija vienaldzīgi. Bet varbūt dažreiz tomēr der painteresēties? Kaut vai tāpēc, lai mēs šai pasaulē nejustos tik vientuļi.

-        Vai tāda jūties? - es prasīju. - Un ja tā, vai bija vērts vairākkārt precēties?

-        Tādā sakarā tu vari jautāt pats sev, gan man - vai vispār ir vērts dzīvot?

-   Un kā? - drūmi iesmējos. - Vai ir vērts?

-        Grūti pateikt, - māte atbildēja. - Droši zinu tikai vienu - notiek visādas sliktas lietas. Un visbiežāk tieši radu un vistuvāko cilvēku starpā. Ar tevi viss ir kārtībā?

-       Nekas nav kārtībā, - es pateicu. - Pašlaik atrodos slimnīcā.

-   Kas tev notika?

-   Mani sašāva.

-        Brīnos, ka tas noticis tikai tagad, - māte bez īpaša satraukuma sacīja. - Kā jūties?

-        Tā nekas. Iztikt var. Tikai mazliet savādi, ka mani sašāva kaut kāds tur Gustavs Eriksons. Varbūt tas arī ir viens no tā zviedru atzara?

-   Es jau to minēju. Man vispār zviedri nepatīk.

-        Ja Anita Kreicuma ir tēva māte, tad viņš nekāds tīrs zviedrs nemaz nav. Un es vēl mazāk.

-        Tā jau laikam ir, - māte lēnīgi piekrita. - Ko tev aizvest?

-   Neko. Te visu var dabūt uz vietas.

-   Tad jau labi, - māte sacīja un beidza sarunu.

Bet varēja arī tik ļoti nesteigties, rūgti nodomāju. Būtu vismaz painteresējusies, kur tad esmu sašauts - vai galvā,

vēderā, kājās, mugurā? Varbūt esmu paralizēts un ne uz kādu slimnīcā esošo kafejnīcu vai veikalu nemaz nevaru aiziet? Bet tā dzīvē diemžēl ir iekārtots - katrs vispirms rūpējas par sevi un tikai pēc tam par citiem. Un Kristīne par mani arī neliekas ne zinis. Kas nu kas, bet viņa gan man varēja piezvanīt! Bet varbūt arī zvanīja? Aparātam bija nosēdušās baterijas un tās tikai šorīt uzlādēju. Pats piezvanīšu. Un beidzot jāaiziet uz sieviešu palātu aprunāties ar to Gustava Eriksona pamatīgi sadauzīto Salliju. Droši vien būs jau atlabusi.

Interesanti… Kā kaut kāds tur zviedrs Svens Eriksons kādreiz ir ienācis latviešu vidē? Taču ko tur daudz brīnīties? Jūrniekiem katrā ostas pilsētā ir sava draudzene. Acīmredzot mana vecmāmiņa Anita Kreicuma ar nekādu augsto morāli apveltīta meitene nav bijusi. Un ļoti labi! Ja būtu baigi godīgā, es nebūtu radies. Bet vispār… Kāda man daļa par to, kas noticis agrāk? Vai man tik tālā pagātnē jāskatās? Jādzīvo šodien un labākajā gadījumā varu atcerēties, ka$ ar mani un pasauli ir noticis vakar, bet kam man tāds Tālis Kreicums, Anita un Svens? Ja arī uzzināšu par viņu dzīvēm un likteņiem ko vairāk, vai manā dzīvē daudz kas izmainīsies? Nekas! Pulksteņi tāpat no man atvēlētā mūža lēni, bet neatlaidīgi atskaldīs atvēlētā laika gabaliņus, līdz zobratiņi būs nodiluši un pulkstenis apstāsies.

Paņēmu mobilo un uzspiedu Kristīnes numuru. Viņa neatsaucās. Pēc zināma laika signāli beidzās. Dažas minūtes pagaidīju, tad zvanīju vēlreiz. Šoreiz Kristīne, acīmredzot pirms tam krietni padomājusi, nolēma ar mani tomēr runāt.

-   Sveiks, Edij! - viņa teica. - Beidzot mani atcerējies?

-   Es tevi nekad neesmu aizmirsis, - sacīju. - Kur tu to rāvi?

-   Tavā klusēšanā.

-  Tā slikti sanāca, - es paskaidroju. - Negaidītu apstākļu sakritība.

-   Pats esi teici - apstākļus, kādos nokļūstam, paši vien veidojam.

-   Neatceros, kad to būtu teicis. Tik lielas muļķības parasti nerunāju.

-   Tātad es esmu tā muļķīte? - Kristīnes balsī varēju just tādu kā apvainojumu.

-   Nē, Kristīn, kāpēc uzreiz tā? Tu esi gudra meitene.

-   Izskatās, ka tomēr ne visai.

-   Kāpēc šaubies?

-   Man nevajadzēja ar tevi sasieties, - Kristīne pateica un tagad viņas balsī jau bija saklausāms slikti slēpts niknums. Tas mani pārsteidza.

-    Mēs nemaz tik cieši neesam sasējušies, - es atgādināju. - Jebkurā brīdī viens otram varam pagriezt muguru un nekādas asaras par to nebirdināt.

-   Bet es raudāju, - Kristīne sacīja.

-   Kāpēc? - tūlīt prasīju. - Kas par iemeslu?

-   Un tu vēl prasi?! - Kristīne atkal neslēpa patiesu vai uzspēlētu sašutumu. ,

-    Kādēļ gan ne? Kristīn! Kas noticis? - pārsteigts vaicāju.

-   Manām asarām iemesls biji tu, - viņa atbildēja. - Zel, ka izrādījies tik slikts.

-   Es - slikts?! - neticēju savām ausīm. - Ko es tev sliktu esmu nodarījis? Iepriekš visu laiku mani slavēji, apbrīnoji un, kā pati ne vienreiz vien apgalvoji, arī neprātīgi mīlēji. Mums nebija tādas satikšanās reizes, kad tu nebūtu atklātā tekstā izteikusi vēlēšanos ar mani pamīlēties. Vai tagad gribēšana pārgājusi?

-   Tu, Edij, visu būsi pārpratis, - Kristīne sacīja. - Es tev nekad neesmu atzinusies mīlestībā. Nekad neesmu izjutusi ne mazāko vēlēšanos ar tevi likties gultā. Tu man esi daudz par vecu. Ja atklāti - ar tevi dažreiz satikos tikai pateicībā par to notikumu Daugavmalā. Tā ka, Edij Ērikson, esi godīgs pret sevi, esi vīrišķīgs un beidzot atceries, ka pats visu laiku man nekaunīgi uzbāzies ar neķītriem priekšlikumiem, par mīlēšanos vien runāji, līdz beidzot, ar laivu pārvedis pāri ezeram, mani brutāli izvaroji! Atceries, kā es tev lūdzos to nedarīt, kā raudāju, kā izmisumā un dziļā pretīgumā saucu pēc palīdzības, bet tu… Edij! Tu izturējies kā pēdējais nelietis! Es tevi ienīstu!

Pamatīgi pārsteigts to visu klausījos un nekādi nespēju saprast - vai tiešām viņa to saka nopietni? Kaut kā tā bija sagadījies (varbūt redzot un pārdzīvojot savas mātes diezgan vaļīgo dzīvesveidu), ka man par sievietēm bija izveidojies ne pārāk labs iespaids, taču, ka tik krasi savā uzvedībā un atklātā ļaunumā var pārvērsties vēl tik jaunas meitenes domāšana, raksturs un izturēšanās…

-   Kristīn, piebremzē! - spēji uzkliedzu. - Tu apjēdz, ko runā? Vai tev ar prātiņu viss kārtībā?

-  Neuztraucies! - Kristīne nepatīkami iesmējās. - Bet tev gan tūlīt būs jāsāk domāt…

-   Par ko? - nojauzdams ko nelabu, ātri prasīju.

-   Esmu iesniegusi policijai ziņojumu…

-   Kādu ziņojumu?

-   Ka esi mani izvarojis!

-   Ko?! - vēl lielākā pārsteigumā iekliedzos.

-   Es taču tevi jau brīdināju! - Kristīnes balsī tagad jau skanēja atklāti draudi. - Atceries! Kad biji mani izvarojis, tu vēl krietnu laiku domāji - nogalināt mani vai ne? Tad tomēr apžēlojies, tikai nobrīdināji, ka nogalināsi tad, ja ar attiecīgu ziņojumu vērsīšos policijā. Bet es neesmu nobijusies! Man ir labi sargi - tēvs, māte un draugs Ričards. Tā ka tagad no soda tev neizbēgt!

-   Kristīn, kāpēc tu to dari? - vēl joprojām pamatīgi pārsteigts prasīju. Līdz tam biju pieradis katrā noziedzniekā un vispār jebkura cita cilvēka rīcībā atrast kaut kādu loģisku pamatojumu, lai gan zināju, ka bieži rīkojamies arī neko prātīgu nedomājot, iespējams, tikai mums vēl īsti neapjēgtu impulsu vadīti, taču to, kā tobrīd uzvedās Kristīne, es nesapratu.

-   Tu prasi - kāpēc? - Kristīnes balsī skanēja nicinājums. - Es tev atriebjos!

-   Stulbā draņķe! - nikni iesaucos. - Par ko tu man atriebies?

Kristīne diezgan ilgi klusēja, es varēju tikai dzirdēt, kā viņa skaļi, varbūt tāpat pamatīgi uztraukusies smagi elpo, līdz saņēmusies klusināti pateica: - Tāpēc, Edij, ka mani nemīlēji. Es būtu jutusies ļoti lepna, ja tu vismaz gadu būtu bijis mans draugs - ļoti tuvs draugs. Bet tu šo tuvību negribēji. Tev mani kaut kas nepatika, un diez vai tā bija tikai mana jaunība. Un tad, kad tik kolosāli pamīlējāmies, kad tev pateicībā vēl ilgi pēc tam vajadzēja turpināt mani skūpstīt, glāstīt un sacīt visbrīnišķīgākos vārdus, tu vienaldzīgs piecēlies un gāji prom. Tu mani pameti, Edij! Vai pats to neapjēdz? Iespējams, tu nemaz tā īstenībā nedomāji, negribēji, varbūt vienkārši vēlējies tikai pastaigāties, varbūt aiziet paskatīties, kāpēc visu dienu tur tik žēli rej suns… Taču tu mani atstāji, jā, kaut uz piecām vai desmit minūtēm, kaut ne pavisam, kaut tikai uz vienu stundu, bet tu pazudi, un es mežā paliku viena…

-   Nu un tad? - es jautāju. - Vai tāpēc ar tevi notika kas slikts?

-  Jā, Edij, es jutos pazemota… un prasti izmantota.

-   Tās ir pārāk smalkas dvēseles trīsas, - es sacīju. - Tu patiesībā tāda neesi. Tu esi daudz prastāka, stingrāk ņemot, pat diezgan primitīva. Tevī pašlaik dominē galvenokārt visvienkāršākie' instinkti un tas, ka tagad esi izdomājusi pasaciņu par savu izvarošanu, to tikai apstiprina. Mani nepatiesi apsūdzot smaga kriminālnozieguma izdarīšanā, ne es tevi, bet tu pati sevi pazemo! Kristīn! Tas ir vairāk nekā nožēlojami!

Vairs nejuzdams ne mazāko vēlēšanos' sarunu turpināt, rupji nolamājos un atslēdzu telefonu.

Vēlāk izrādījās, ka Kristīne, paklausot sava drauga Ričarda ieteikumam, šo sarunu bija ierakstījusi kasetē, pirms tam gan nodzēsusi beigu daļu, kur viņa man paskaidro, kāpēc ar izdomāto ziņojumu vērsusies pie tiesībsargājošām iestādēm.

"Tāpēc, Edij, ka mani nemīlēji!"

Es zināju, ka tas daudzām sievietēm patiešām var izrādīties ārkārtīgi svarīgs iemesls, kas var pamudināt izdarīt visnekrietnākās nelietības, slepkavību ieskaitot. Taisnības labad gan jāsaka, ka izdomātas apsūdzības izvarošanā tomēr gadās reti un to parasti dara vai nu patiešām dziļa naida pārņemtas sievietes, vai arī tās, kas savas attiecības ar vīriešiem balsta galvenokārt uz seksu. Tiklīdz šai parastajā procedūrā notiek kādas neparedzētas izmaiņas vai vispār tā tiek pārtraukta, uzreiz traģēdija klāt!

Tā domādams, atkal atcerējos sievieti, kuras dēļ (nu tā - nosacīti) atrados šai slimnīcā. Kristīnes pavēstītais manī izraisīja ne tik daudz bailes par gaidāmajām nepatikšanām, bet vairāk gan dziļu nožēlu par ārēji tik jaukas meitenes pretīgo rīcību. Un vēl atcerējos diezgan neparasto sakritību - mana pazīšanās ar Kristīni sākās pēc viņas izkliegta palīgā sauciena Daugavmalā, bet, kad nolēmu attiecības ar viņu pārtraukt, tūlīt meža otrā pusē sadzirdēju kādu citu sievieti saucam palīgā… Kāpēc tā notiek? Un kāpēc es, vienmēr atsaucoties, tūlīt arī skrienu? Taču varbūt šoreiz - vismaz pārmaiņas pēc! - iepazīšanās ar šo palīdzības lūdzēju man beigu galā tomēr izrādīsies daudz patīkamāka?

Vairākas sieviešu palātas atradās ķirurģiskās nodaļas garā gaiteņa vidū. Pirmajā palātā neviena viņai līdzīgas nebija. Otrajā tobrīd atradās tikai viena veca tantiņa, bet, kad atvēru trešās durvis, gultā pie loga ieraudzīju sievieti, kas maz atgādināja to dziļu līdzjūtību izraisošo nelaimes čupi- ņu, kas toreiz, ierāvusies izdemolētās istabas kaktā, tupēja uz grīdas un aizelsdamās skaļi raudāja.

Tūlīt varēja redzēt, ka sieviete ir jau pamatīgi atkopu- sies. Viņas mazā ieapaļā seja ar reti sastopamām lielām acīm un biezām (ļoti erotiskām!) lūpām bija svaiga un savdabīgi skaista. Dabiski blondie mati izlaisti līdz pleciem un visu viņas trauslo augumu sedza viegli iesārts, pūkains un acīmredzot arī dārgs mājas halāts.

Sieviete lasīja žurnālu "Santa", un viņas seja man uzreiz atgādināja slaveno amerikāņu kinoaktrisi Odriju Hepbernu no kinofilmas "Romas brīvdienas" - princesi, kas uz brīdi izmukusi no savas pils. Un es - Gregorijs Peks, kam tagad šī debesbrīnišķīgā zviedru karaļnama atvasīte jāpasargā no šādām tādām dzīves nepatikšanām.

-   Atvainojiet, - klusi pateicu un nesteidzīgā gaitā devos viņas virzienā.

Sieviete nolika žurnālu un ieinteresēta paskatījās uz mani.

Divas pārējās palātas iemītnieces tūlīt piecēlās un izgāja laukā. Ceturtā, kuras gulta atradās vistuvāk palātas durvīm, palika guļam. Visām, izņemot "manējo", uz galdiņiem vāzēs stāvēja ziedi.

Piegāju klāt un, viņu sveicinot, viegli palocīju galvu.

-   Lai tev, Sallij, šī ir laba diena! - es teicu. - Un visas nākamās arī.

- Lai tev, Sallij, šī ir laba diena! - es teicu - Un visas nākamās arī.

-        Paldies, - viņa pārsteigta sacīja. - Kas jūs tāds esat? Pēc daktera tā kā neizskatītos…

-        Tā arī ir, - piekritu. - Parasti es izskatos pēc rūdīta bandīta. Nu, varbūt mazliet augstāk - pēc kāda nežēlīga reketieru brigadiera.

Sallija mani cieši noskatīja no galvas līdz kāju galiem.

-        Jā… - viņa gari novilka. - Spriežot pēc auguma un izskata… tā ari varētu būt.

-   Bet diemžēl nav, - es teicu. - Kā pašlaik jūties?

-        Tīri labi, - viņa atbildēja. - Rīt mani izraksta. Taču kāda jums par to varētu būt interese?

-        Tā ir dabiska vīrieša interese par skaistu sievieti, - es paskaidroju. - Nekas krimināls.

-   Kāpēc jūs mani uzrunājat uz "tu"?

-   Vai tas tevi apvaino?

-   Ne gluži. Un tomēr.

-       Nepatīk? Sallij! Beidz muļķoties! Pat nepazīstamu uzrunāt uz "tu" ir visdraudzīgākais uzrunas veids un tikai pārspīlēti smalkas dāmas un kungi to var uztvert kā kaut ko aizskarošu. Bet es, labi vai slikti, tik smalks neesmu. Ceru, ka tu ari ne.

-       Savā uzvedībā būt smalkam - vai tad tas ir kas slikts? - sieviete jautāja.

-       Nekādā ziņā, - es teicu. - Slikti ir, ja tam piešķir pārāk lielu nozīmi.

-       Visam, kas ar mums notiek, ir kaut kāda nozīme, - sieviete sacīja un turpināja mani uzlūkot ar neslēptu pārsteigumu. - Ko jūs no manis gribat?

-       Atnācu vienkārši papļāpāt par dzīvi, - paskaidroju, paņēmu krēslu un apsēdos viņai blakus. - Vai nav garlaicīgi? Skatos, neviens pie tevis nav nācis. Vismaz vīrietis ne. Ja būtu kāds bijis, uz galdiņa vāzē vajadzētu atrasties kaut kādiem ziediem. Bet galdiņš stāv tukšs. Vāzi arī neredzu. Kas par lietu? Ne vīra, ne mīļākā nav?

Sieviete turpināja pārsteigta uz mani skatīties, taču šai skatienā nevarēja manīt nepatiku. Tikai interesi.

-        Vai jums nešķiet, kungs, ka esat atklāti nekaunīgs? - viņa bez jebkādām dusmām jautāja.

-        Nē, kundze, man ne tuvu tā nešķiet, - mierīgi atbildēju. - Ar pārāk lielu kaunīgumu neviens dzīvē tālu nav ticis.

Tāpat kā ar sirds šķīstību, godīgumu, atklātību, visu morālo normu ievērošanu, pieticību, uzticību vai ticību Dievam. Tas viss varbūt noder tikai garīgi ļoti vājiem cilvēkiem, kuri jau ģenētiski ir ieprogrammēti dzīves neveikšmēm. Un tad viņu vienīgais attaisnojums arī ir lepošanās ar savu sirds šķīstību, godīgumu, morāli un uzticību laulātajam draugam, kas patiesībā vienkārši ir bailes zaudēt to, kas jau iegūts. Nevienam neienāk prātā, ka ļoti bieži kaut ko zaudējot mēs ne vienmēr paliekam gluži bešā. Šo to arī iegūstam un nekas, ja tas izrādās kas īslaicīgs. Bet kas tad šai pasaulē vispār ir mūžīgs?

-   Vai patiešām nekas? - sieviete neticīgi jautāja.

Es iesmējos.

-  Var jau teikt, ka mūžīgas ir cilvēka ciešanas un ilgas, zvaigžņu mirdzums debesīs vai mīlestība. Taču tas viss mūs ikdienā maz skar.

-  Patiešām? - sieviete neticīgi iesaucās. - Vai tad jūs šeit slimnīcā neatrodaties tikai tāpēc, ka jūtat kādas fiziskas ciešanas? Un ko jūs teiktu, ja pēkšņi debesīs pārstātu mirdzēt zvaigznes? Un kā justos, ja tikpat negaidīti no mūsu dzīves pazustu arī mīlestība?

-   Par to mēs varētu tikai priecāties, - es nopietni atbildēju. - Tas vispār cilvēcei būtu milzīgs ieguvums. Domāju, tu pati zini, kāpēc. Vismaz šīs slimnīcas ķirurģiskajā nodaļā atrastos uz pusi mazāk pacientu.

-  Vai arī jūs te nebūtu? - sieviete jautāja. - Jūs esat cietis nelaimīgas mīlestības dēļ, un tikai tāpēc jūsos pašlaik virmo tāds nepatīkams dzīves rūgtums?

-  Ar mani ir mazliet citādāk, - es teicu. - Starp citu, man pret dzīvi nav nekādu iebildumu. Pret cilvēkiem gan.

-   Vai tas nav viens un tas pats?

-   Ne gluži.

-  Kas ar jums noticis? - viņa painteresējās. - Veu salauzāt kāju?

Atkal iesmējos.

-   Kāju ne! Kāda jauna sieviete salauza manu sirdi…

Sallija pasmaidīja.

-   Vai gadījumā neesat dzejnieks?

-   Nē. Vienīgi dažreiz, domājot, ko cilvēki cits ar citu dara, uznāk tāda smeldzīga dvēseles sāpīte… Un kļūstu

melanholisks. Bet tad sapurinos, daudz kam atmetu ar roku un turpinu darīt to, kas man patīk un ko es gribu.

-   Bet visu jau nevar, - Sallija atgādināja.

-        Visu nemaz nevajag. Tikai to, lai kāds labums no tā tiktu arī citiem.

Sieviete lēnām piecēlās sēdus un atkal cieši uz mani paskatījās.

-        Nē, nopietni, - viņa teica. - Kas jūs tāds esat un kāpēc atnācāt, kā pirmīt teicāt, papļāpāt par dzīvi tieši ar mani?

-   Vai tas tev ir nepatīkami? - pajautāju.

-   Nē, to es neapgalvotu. Vispār interesanti. Un tomēr?

-        Tu mani patiešām vairs neatceries? - prasīju. - Nopietni?

Viņa lēnīgi vairākkārt noraidoši pakratīja galvu.

-   Nopietni. Mēs jau esam kādreiz tikušies?

-   Jā, Sallij, - es pateicu. - Turklāt vēl pavisam nesen.

-        Kur? Kad? - viņa ātri prasīja. - Un kā tu zini manu vārdu?

-   Vispirms atbildi - tavā dzīvē ir bijuši daudzi vīrieši?

Sallija brīdi domāja, acīmredzot ne tikai par to, vai uz šo

jautājumu atbildēt, bet, iespējams, arī par to, kā viņai vispār pret mani izturēties, ko atjauties, ko runāt. Bet, ja viņa par to patiešām domāja, tad acīmredzot es ar savu uzspēlēti vaļīgo uzvedību un runāšanu viņā tomēr kaut kādu interesi būšu izraisījis.

-        Kāpēc bijuši? - viņa tā kā mazliet pat apvainojusies atbildēja ar pretjautājumu, laikam nolēmusi, ka nekādu liekulības teātri nespēlēs un man atklāsies tāda, kāda patiesībā arī ir. - Vai es izskatos pēc nevainīgas mūķenes? Pēc tādas, kurai nevar būt neviena pielūdzēja?

-        Par to nemaz nešaubos, - es teicu. - Neskatoties uz to, ka atrodies slimnīcā, tu izskaties kolosāli! Kā tas tev izdodas?

-        Pie manis bija atnākusi māsa un atnesa veselu somu ar kosmētiku, - viņa paskaidroja.

-   Bet kur tad vīrieši?

-        Nevienu vairs negribu redzēt! - viņa nedaudz pārvērstā balsī paziņoja. - Ja pateikšu, ka visi vīrieši ir pēdējie maitas, tu taču ari uzreiz apvainosies, vai ne?

-   Saki droši! Es neapvainošos. Tāpat kā ne jau lielākā daļa nojums uzreiz apvainojas, ja kāds pasaka, ka visas sievietes ir maukas.

-   Tas tomēr ir nepatīkami, - Sallija atgādināja.

-   Nedomāju vis, - es iebildu. - Sieviešu vairākums šo apzīmējumu droši varētu uzskatīt kā visaugstākās uzslavas cienīgu.

-   Labāk šādus jautājumus neapspriedīsim, - Sallija ierosināja. - Atgriezīsimies pie tā… Kur tad mēs jau kādreiz varējām būt tikušies? Vai jūs kaut ko nejaucat?

-   Nekādā ziņā, - es apgalvoju. - Bet pirms atbildu… Lūdzu, beidzot pārstāj mani uzrunāt ar to atsvešināto "jūs"! Mēs atrodamies slimnīcā, abi esam kaut ko smagu pārdzīvojuši, izjutuši sāpes un izmisumu un velns sazina, ko vēl! Tad kāpēc mums tagad,te vajadzētu runāt un uzvesties, it kā neatrastos vis drūmā ciešanu namā, bet gan kādā augstākās sabiedrības kokteiļu vakarā!

-   Patiešām, - Sallija piekrita. - Tātad… Tu mani pazīsti?

-   Nepazīstu, - atbildēju. - Tāpēc jau arī esmu šeit atnācis.

-   Ko tu gribi? - Sallija prasīja. - Iepazīties?

-   Jā, arī to. Bet galvenokārt… Vai izmeklētājs pie tevis jau bija?

Tagad Sallija jutās vēl vairāk pārsteigta un to nemaz neslēpa.

-   Kāds izmeklētājs?!

-   Visparastākais, - es paskaidroju. - No policijas. Un tas būs neatkarīgi no tā, vai par sava vīra Gustava Eriksona brutālo uzvedību uzrakstīsi par viņu oficiālu iesniegumu, vai ne.

Sallija strauji pagrieza seju pret logu, ilgi domīgi klusēja, tad lēnām atkal pagriezās pret mani. Viņas lielajās acīs un sejā kaut kas bija izmainījies. Diez vai tās bija sāpes, ko varēja izraisīt nupat vēlreiz pārdzīvotās atmiņas par pa- gājšnedēļas dramatiskajiem notikumiem viņas mājā. Visticamāk, tas bija atspulgs tam, ko viņa vēlējās vispār izsvītrot no savas dzīves. Bet tas nevilkās ilgi. Pagāja daži mirkļi un seja atkal kļuva gaišāka, bet acīs parādījās iepriekšējais mirdzums.

-   Ak, Dievs! - viņa priecīga nopūtās. - Tas esi tu?! Mans glābējs?!

-   Jā, Sallij, - es apstiprināju. - Tā diena man vispār bija piedzīvojumiem pilna.

-   Piedod! - viņa patiesi palūdza un maigi pieskārās manai rokai. - Es toreiz biju tik ārkārtīgi satriekta, apdullusi, man tik ļoti sāpēja… Un bailes, šausmīgas bailes… Tās mani burtiski paralizēja - spēju vien kliegt. Un pēkšņi parādījās kāds vīrietis… Tas biji tu, ja? Es neatcerējos seju, atminējos tikai, ka viņam mugurā bija sarkans krekls. Kad jau biju ieskrējusi mežā, dzirdēju atskanam vairākus šāvienus. Loģiski nodomāju - tie ir tēmēti man. Taču… tas tā nebija?

-  Jā, Sallij. Tie bija domāti man.

-Un..?

-   Nekas briesmīgs. Neuztraucies! Ja patronas būtu pielādētas ar renkuļiem… tad nu gan. Es tagad jau atrastos Lāčupes kapos.

-  Ak, Dievs! Tu uz mani dusmojies?

-   Sallij! Par ko? Es dusmojos pats uz sevi! Pieļāvu nepiedodamu profesionālu kļūdu. Notriecis viņu zemē un pamatīgi apdullinājis, ar to apmierinājos un viņam neatņēmu ieroci. Bet tobrīd mani vairāk uztrauci tu! Man vispirms vajadzēja tevi dabūt tālāk no viņa un tāpēc par bisi aizmirsu…

-  Tātad iznāk, ka manis dēļ… - viņa pamatīgi samulsa un atkal izskatījās nelaimīga.

-   Nē, Sallij, ne tevis dēļ! - es sacīju. - Cilvēka ļaunuma dēļ. Starp citu, kas viņš tev tāds ir? Vīrs?

-  Jā, - viņa apliecināja. - Vīrs…

-   Kas jums tur īsti notika? - es prasīju. - Kāpēc viņš tevi sita? Vai tiešām gribēja nogalināt? Un, ja tā, ko tādu biji izdarījusi?

Sallija atkal krietnu laiciņu klusēja, pēc tam skumji pasmaidīja, atlaida manu roku, drīz guļus stāvoklī atlaidās arī pati un klusēdama skatījās baltajos palātas griestos.

15. NODAĻA

Nupat uznāk tādas kā nelielas šaubas - kāda velna pēc man šajā stāstā par sevi un Kristīni vajadzētu vēl iepīt kādreiz Latvijā nejauši ieklīdušo zviedru jūrnieku? Vai nevarētu iztikt bez viņa? Bet viņš te bija un tieši tāpēc tagad esmu arī es. Visai ticams, ka Svens ir mans vectēvs - nekad neredzēts un neiepazīts, taču viņam, tāpat kā daudziem tā laika latviešiem, ir bijusi piedzīvojumiem pārbagāta dzīve un atmiņas - gan skaistas, gan pretīgas - ko paņemt līdzi, kad vajadzēs aizvērt aiz sevis šīs pasaules vārtus.

Un vēl! Nemaz nav slikti šad tad tomēr atcerēties savus tālākos priekštečus, jo viņi ir tie jau mazliet sarūsējošie ķēdes posmi, kas ar dzfvības saknēm cieši savieno pagātni ar šodienu. Tā ir mūsu nepārtrauktība. Taču lielākā daļa cilvēku neko daudz nezina, kas bijis pirms viņiem. Labi, ja zināšanas par iepriekšējām radu paaudzēm sniedzas līdz vecvecākiem. Bet kas tālāk? Nevajag? Varbūt. Taču man tomēr gribējās šo to uzzināt vairāk, it sevišķi vēl tāpēc, ka, ne tikai pateicoties bijušajam zviedru kontrabandistam, esmu tapis dzīvs, pavisam nesen atrados arī par mata tiesu no nāves… Tāpēc vairs nebrīnos - pagātne itin bieži kā visu paspēlējis kāršu spēlmanis mūs negaidīti sagrābj un nelaiž vaļā, cenzdamies kaut nieka tiesu atgūt no tā, kas sen jau paspēlēts.

Bet rulete turpina griezties, sudraba lodīti uzmezdama te uz sarkano, te melno spēles laukumiņu. Tikai tā nekad neapstāsies tieši tur, kur biji cerējis.

Un arī tas ir visai neparasti, pat pārsteidzoši, ka šodien jau tik tāla pagātne joprojām šad tad traģiski spēj ietekmēt daudzu cilvēku likteņus. Un kas vēl bēdīgāk - mēs nekad nevaram simtprocentīgi droši paredzēt, no kurienes mums jebkurā dzīves brīdī var uzbrukt jauna nelaime. Starp citu, gluži tāpat kā negaidīta laime.

"Viss Dieva rokās", mēdz teikt. Bet tā nu tas nav. Kaut kas ir arī mūsu rokās. Vismaz itin bieži. Izskatās, ka visi mūsu mūža galvenie notikumi ir jau ieprogrammēti un iekodēti mūsu pašu prātiņos, tieksmēs un vēlēšanās kādam darīt ko labu vai sliktu.

Ko tad mēs brīnāmies, ja izmisuma brīžos gribam pakārties? Ja jūtamies dzīves apkrāpti un pazemoti? Un ienaidnieku ir vairāk nekā draugu? Un kāpēc šampanietis dzirkstī citu glāzēs, bet tavējā ir tikai krāna ūdentiņš? Un kāpēc neviena skaista sieviete uz tevi pat nepaskatās? Un tavā makā ir tikai daži santīmi? Kāpēc tu nekad neuzcelsi māju? Nekad neiestādīsi koku? Nenositīsi čūsku? Tu to nezini? Tūlīt pateikšu. Lai to visu varētu izdarīt, tev tā čūska vispirms ir jānosit sevī…

Svens jau kuro reizi piegāja pie bērna gultiņas un domīgi raudzījās uz tur smaidīgi guļošo puiku. Svens nezināja un arī nevarēja zināt, kādas īstenībā pirms pusotra gada ir bijušas Anitas un Tāla Kreicuma intīmās attiecības un cik regulāri tās notikušas, tāpēc viņam tomēr nācās diezgan grūti, varbūt pat neiespējami ar skaidru prātu pieņemt, ka šis mazais radījums patiešām ir viņa dēls. Vai nu tieši tā būs bijis, ka toreiz, atgriezies no Tāla "nogalināšanas" Bol- derājas kāpās, un tad arī tikai vienreiz sagrēkodams ar Anitu,. viņa uzreiz palika grūta. Turklāt Anita puiku dzimtsarakstu nodaļā ir piereģistrējusi kā Akselu Kreicumu - sava un Tāļa bērnu. Taču tagad, skarbo dzīves apstākļu spiests, viņš Anitai vismaz vārdos puiku tomēr atzina par savu.

-   Aksels… - viņš joprojām mazliet apmulsis teica. - Nav jau slikti. Kāpēc izvēlējies tieši šo vārdu?

-   Nezini? Ir tāds slavens zviedru ārsts un rakstnieks Aksels Munte, - Anita paskaidroja. - Viņš man patīk. Itālijā, Kapri salā nesavtīgi rūpējās par zvēriņiem un putniem.

-   Par cilvēkiem nerūpējās? - Svens pajautāja.

-    Tas pats par sevi, - Anita atbildēja. - Viņš taču ir ārsts!

-   Bet mums būs jārūpējas par šito, - Svens teica un ar galvas mājienu parādīja uz bērnu. - Viņš ir atnācis neīstajā laikā.

-   Tā ir, - Anita piekrita. - Laiki varēja būt labāki.

-   Mēs paši arī, - Svens teica. - Ja toreiz, tik atklāti demonstrējot savu vēlmi pamīlēties, tu nebūtu ieraususies manā klēpī… Es bieži par to esmu domājis un beidzot nonācis pie apjēgas, ka krietna daļa no cilvēku dzīves lielajām nelaimēm tieši tad arī sākas, kad vīrietis un sieviete, labu vien gribēdami, kaisles apmātībā iekrīt gultā… Varbūt ne velti to dēvē par grēkā krišanu?

- Muļķības! - Anita nepiekrita. - Nelaime nav ne bērnos, ne to radītājos. Nelaime ir apstākļos, kādos tas viss notiek.

Un patiešām - nekāda labā dzīve nevienam toreiz nebija. Anita no rīta līdz vēlam vakaram un bieži arī naktīs strādāja slimnīcā, kur bez parastajiem slimniekiem arvien biežāk tika ievesti arī smagi ievainoti vācu virsnieki, un tas slimnīcas kolektīvam ne tikai papildināja fizisko slodzi, bet arī daudz lielāku atbildību.

Arī mājās trūka tā gaiši priecīgā noskaņojuma, kāds parasti valda ģimenēs, kur nesen piedzimis bērns un starp radiem un laulātajiem pastāv savstarpēja saprašanās un cieņa. Te nekas no tā nebija. Svens pagaidām dzīvoja bez darba, parasti atradās ļoti drūmā garastāvoklī un, saprazdams savu diezgan nožēlojamo stāvokli, domāja, kā no tā izkļūt - vai nu mēģināt kaut kādā veidā tomēr atkal atgriezties dzimtenē, kur viņu Stokholmā atgriežamies mājās joprojām gaidīja sieva un dēls Kārlis, vai arī brīvprātīgi pieteikties kādā no vācu pakļautībā esošajiem latviešu policijas bataljoniem. Šai gadījumā viņam rastos divi labumi - viņš netiktu piespiedu kārtā mobilizēts darba dienestā un zināmā mērā būtu nodrošināts pret iespējamo Tāļa Kreicuma atriebību.

Bet Tālis tagad reti kad atnāca apciemot savu bijušo sievu, taču, kad ieradās, vienmēr bija krietni sadzēries un Svenam atklāti draudēja - daudz nepriecājies! Agrāk vai vēlāk es tevi samalšu miltos! I neceri, ka visu aizmirsīšu un piedošu! Nē! Zini - tādas lietas neviens nepiedod un nekad arī neaizmirst! Ja tagad mēs te Latvijā gandrīz vai katru dienu iznīcinām visādus mūdžus, tad tev vajadzētu būt pirmajam, kam Biķernieku mežā stāvēt bedres malā! Un neprasi par ko! Pats zini! Tu kā ārzemnieks noteikti esi padomju spiegs! Tā, lūk! Tas pirmkārt… Bet otrkārt… Man kā latvietim… Nu, to varētu arī īpaši neuzsvērt… Man vienkārši kā normālam vīrietim ar tavām asinīm ir jānomazgā tas negods, ko esi man sagādājis! Gan slepkavības mēģinājumu, naudas nozagšanu un vēl gulēšanu ar manu sievu! Par katru no tiem jau esi pelnījis nāvessodu! Un to es vistuvākajā laikā arī panākšu! Tā ka drebi, Sven! Un jau rīt aizstaigā tepat līdz Ģertrūdes baznīcai un izsūdzi grēkus! Visu nožēlo! Citreiz tev šāda iespēja jau vairs nebūs!

Tā arī notika. Ne tāpēc, ka Svens, protams, ne uz kādu baznīcu neaizgāja, ne mazākā mērā nevēlēdamies kaut ko no izdarītā nožēlot. Taču Tālis, nespēdams Svenam neko piedot, burtiski dega naidā pret šo svešzemnieku.

Tieši Lieldienu rītā, kad daudzi rīdzinieki, neskatoties uz okupācijas laika sadzīviskajām grūtībām, ļoti siltās pavasara dienas iejūsmināti pēc baznīcas apmeklējuma mājās "kāvās" ar krāsotām olām un bērni draiskojās šūpolēs, Tālis Kreicums, līdzi paņemdams kādu dienesta biedru, ieradās savā agrākajā dzīves vietā.

Lielā dzīvokļa virtuvē valdīja gandrīz vai bībeliska idille - spožas saules apspīdēti, pie brokastu galda sēdēja Anita, Svens un mazais Aksels. Sēdēja, brokastoja un nedomāja, ka nelaime pie viņiem var atnākt tieši tik skaistā svētku rītā… kad šķita, ka tieši šis ir vispiemērotākais laiks, lai ļaužu prātos beidzot kaut uz īsu brītiņu pierimtu viss viņos verdošais naids un atmaksas kāre, bet atkal rastos spēja vienkārši normāli dzīvot - bez vēlmes kādu sodīt un bez bailēm pašiem tikt atmaskotiem kā pastāvošās varas pretiniekiem…

Kad Tālis Kreicums, skaļi klaudzinot smagos zābakos apautās kājas, ar savu draugu braši ienāca plašajā virtuvē, Anita un Svens uzreiz saprata - nekādu svētku nebūs. Kā pirms divtūkstoš gadiem Senās Romas leģionāri brutāli izrīkojās ar tiem pakļautajiem jūdiem un aramiešiem, tā arī tagad vācu okupantu vietējie brīvprātīgie izpalīgi nāca vaņ- ģot tos, kas viņiem nepatika.

- Priecīgas Lieldienas! - Tālis, indīgi smīnot, pateica, tad, brīdi klusējis, nikni paskatījās uz Svenu. - Tu jau par to nepriecājies, vai ne? Tev jau mūsu pasaules glābējs neinteresē, tā?

Svens neko neatbildēja. Paskatījies uz bruņotajiem vīriem, viņš uzreiz saprata, ka šis nu ir tas brīdis, kad labāk paklusēt un nekādās reliģiskās vai politiskās diskusijās neiesaistīties.

Anita tāpat jutās ārkārtīgi satraukta un, neko labāku neatradusi, negaidītos ciemiņus neveikli aicināja pie galda.

-   Nāciet! Kā redzat, nekāda bagātība gan te nav, kafija arī nav īstā, toties krāsotās olas… Galu galā, tomēr Lieldienas… Tā ka, lūdzu, kungi!

-   Nē, cienītā kundze! - Tālis pakratīja galvu un nicīgi pasmīnēja. - Varbūt citu reizi. Mums pašlaik ir svarīgākas darīšanas.

Anitu spēji pārņēma bailes.

-   Šeit? - viņa ar sausu muti prasīja.

-  Jā, Anit, - Tālis atbildēja. - Tieši šeit - šajā pašā dzīvoklī, šai virtuvē un pie šī mūsu vecā ķēķa galda, kur astoņus gadus katru rītu, katru svētdienu un svētku reizēs divatā esam sēdējuši kopā, brokastojuši un, lai kā mums dažreiz arī gāja, visā visumā tomēr jutāmies labi. Taču pašlaik viss ir mainījies. Tagad kopā ar tevi svētku kliņģeri ēd cits vīrietis, kaut kāds šeit nejauši ieklīdis svešzemnieks, un kopā ar jums ir vēl bērns, kurš gan nes manu uzvārdu, bet tomēr nav mans! Mēs par to ne vienreiz vien jau esam runājuši - ko darīt, Anit? Bet ne vienmēr viss atkarīgs tikai no mums. Daudz ko nosaka un notikumus virza arī valsts vara. Un kā jau visām varām, arī šai ļoti nepatīk tās ienaidnieki. Tā ka atvaino, Eriksona kungs! Vara ir nolēmusi, ka tu, kādu laiciņu pabūdams krievu gūstā, esi savervēts kā viņu spiegs un šeit uzturies tikai tādēļ, lai kaitētu Lielvācijas politiskajām un militārajām interesēm. Tā ka, Erikson, auni kājas! Tev jānāk mums līdzi!

Svens, uzreiz saprazdams, ka te diez vai vācu vara vispār ir iejaukta, bet daudz ticamāk tā ir tikai paša Tāla personīgā iniciatīva, lēnām pagriezās pret netālu stāvošajiem šuc- maņiem un ātri rēķināja, ka, zibenīgi un nežēlīgi rīkojoties, viņš ar tiem droši vien galā tiktu, bet kas pēc tam notiktu ar Anitu un puiku? Nē, viņš ātri nolēma, vismaz ne šeit! Ja tāda izdevība gadīsies, tad to izdarīšu ārā uz ielas vai pa ceļam uz aresta vietu.

-   Tu nu gan, Tāli, esi pamatīgs maitas gabals, - Svens pieceldamies pateica, savu vareno augumu vēl vairāk pagriezdams pret bijušo darījumu partneri. - Gļēvs iznirelis! Neuzticams cilvēks! Par ko tu mani tagad gribi arestēt? Par ko apsūdzi? Par to, ka mēs - tavi bijušie ārzemju draugi - tev pieprasījām taisnīgi atmaksāt visu naudu, ko šeit realizēji par mūsu piegādātajām precēm? Vai par to, ka toreiz Bolderājas kāpās tev iegāzu pa galvu? Bet tu to biji pelnījis! Vai par to, ka sagribēju tavu sievu? Taču ko tu pats viņu nesagribēji? Tev to nāktos tā kā zināt - ja nevēlies kaut šad tad paglāstīt sievas krūtis, tad agrāk vai vēlāk gar tām grābstīsies kāds cits! Šai gadījumā trāpījos es. Nu un tad?

-   Tad ir slikti, - Tālis teica, pamāja ar roku un kopā ar līdzpaņemto biedru negaidīti metās Svenam virsū. Brutāli nogāza uz grīdas un uzvarētā zviedra rokas saslēdza dzelžos. Tas bija ļoti nepatīkami, un Svens saprata, ka tās, iespējams, arī ir viņa dzīves beigas.

Nekāda nožēla viņu nemocīja. Vienkārši bija mazliet skumji, ka tas notiek Lieldienu rītā… Tieši tas pats acīmredzot nomāca arī Anitu, jo viņa ātri pieskrēja pie Tāla, ar abām rokām ieķērās zaļganpelēkajā formas tērpā un kliedza:

-  Tāli! Esi stiprāks! Stāvi tam pāri! Tikai garīgi vāji cilvēkā spēj kādam atriebties par tik seniem grēkiem! Lai Svens paliek! Neaiztiec! Šodien taču ir svētku diena! Būtu labāk aizgājuši uz baznīcu, bet jūs nākat sist un arestēt cilvēku, kas tagad nevienam neko sliktu nedara! Jēzus Kristus ir cēlies no kapa, cilvēki par to priecājas un vismaz šodien viņiem pasaule kļūst gaišāka! Nevajag to aptumšot! Kāpēc tev vajag atņemt manam dēlam tēvu?! Tas ir liels grēks! Atceries! Jēzus Kristus piedeva pat tiem, kas viņu sita krustā! Piedod Svenam arī tu, it sevišķi, ka arī pats toreiz nebiji bez vainas! Piedod, Tāli, un lai miers mūsu mājā!

-   Nē, Anit! - Tālis nikni pakratīja galvu. - Nekādas piedošanas! Jo ir notikumi un lietas… Es nezinu, kā to visu sauc juristu valodā, bet jebkura ļaunuma izpausme ir jāsoda!

Anita cieši paskatījās uz bijušo vīru un viņas acīs uzspī- guļoja atklāts nicinājums.

-  Un ko tu pats? - viņa aukstā balsī prasīja. - Iedomājies, ka esi liels humānists? Bet ko tava humānā pasaules izpratne saka par to, ko jūs, nonākuši vācu kalpībā, darāt ārpus mājas? Tas ir kaut kas labs un cildens?! Atdarināšanas cienīgs? Dievam tīkams darbs?

- Aizveries! - Tālis uzkliedza.

-   Aizveries! - Tālis uzkliedza. - Nejauc te vēl iekšā Dievu! Šai bridi mēs paši esam dievi! Un priecājies, stulbā, ka mēs arī tevi neņemam līdzi!

Nākamajā brīdī Tālis nikni sagrāba Svenu un noveda lejā, kur viņus uz ielas jau gaidīja "zilais autobuss". Arestēto cilvēku iegrūda iekšā un busiņš, ar kuru pirms kara pa Rīgas ielām bija vesti visā visumā ar dzīvi apmierināti pasažieri, tagad nelaimīgo zviedru un viņu pavadošos "dievus" rāva laukā no pilsētas burzmas. Svens to pamanīja, un viņa satraukums kļuva lielāks.

-   Kur tu mani ved? - viņš dobjā balsī vērsās pie Tāļa.

Tas tikai nicīgi pasmaidīja.

-   Tad jau redzēsi, - viņš sacīja. - Ko pāragri satraukties?

-   Vai tev par mani kaut kādi papīri ir? - Svens painteresējās. - Kāds rīkojums, prokurora parakstīts aresta orderis?

-   Bija, - Tālis atbildēja. - Taču no rīta es to atstāju mazmājiņā uz naglas!

Svens pārsteigts paskatījās uz savu seno ienaidnieku.

-   Vai esi pārliecināts, ka tev par to nekas nedraud?

-   Nē, Sven, nekas! - Tālis, turpinādams pretīgi smīkņāt, apgalvoja. - Varbūt pie jums tur neitrālajā Zviedrijā pašlaik arī pastāv kaut kāda demokrātija, bet pie mums… Paskaties! "Smeisers"! Tur patronu magazīnā kopā ar lodēm ir ielādēti arī visi agrāk pastāvošie likumi un mana personīgā vēlme tevi beidzot sodīt! Un es to izdarīšu!

-  Labāk jau nedari! - Svens skarbi brīdināja. - Kas zin, kā vēlāk viss sagriežas. Varbūt bargs sods par manu sodīšanu drīz ķers ne tikai tevi, bet kaut kad vēlāk arī tavus bērnus un bērnu bērnus! Tāpēc vēl padomā! Vai ir vērts?

-   Esmu jau padomājis, - Tālis atbildēja. - Tev vajadzēja palikt tur, kur biji - savā dzimtenē, uz kuģa, krievu vai vācu gūstā, bet nē! Tu atkal atdrāzies šurp pie manas sievas, būdams pārliecināts, ka Bolderājas kāpās esmu jau sapuvis! Tagad tur sapūsi pats!

Un patiešām - jau pēc neilga laika Svens caur mazliet apputējušo sāna logu ieraudzīja, ka busiņš, nogriezdamies no šosejas, pa šauru zemes ceļu izbrauc cauri retam jauktu koku mežam un apstājas netālu no pirmatnējo Bolderājas kāpu sākuma. Pēc tam Svenu izveda laukā un drīz visi apstājās stāvas kraujas malā.

-   Sven! - Tālis uzsauca. - Vai atceries šo vietiņu?

Viņš atcerējās. Tā bija tā pati kāpas mala, kur toreiz atradās kontrabandas spirta slēptuve un kur, būdams pārliecināts, ka Tāli ir nositis, viņu bija apracis…

Slikti padarīju savu darbu, Svens rūgti nodomāja. Bet Tālis nav muļķis. To viņš ir labi izdomājis - mani nogalināt un aprakt tieši tai pašā vietā, kur tagad vajadzēja atrasties viņa kauliem…

Svens lēnām pagrieza galvu sāņus. Netālu, kā majestātisks akmens dievs, stāvēja baltā Daugavgrīvas bāka - kā ostas šveicars naktīs ar saviem spilgtas gaismas zibšņiem laipni aicinādams kuģus ar tur nogurušajiem jūrniekiem iegriezties lielās pilsētas krodziņos kārtējo reizi papriecāties, ka arī šoreiz nekādas vētras viņus laimīgā kārtā nav parāvušas jūras dzelmē…

Arī šoreiz jūra izskatījās tik mierīga, kā tikko aizmidzis bērns. Pūta liegs dienvidpuses vējš, gar pašu ūdensmalu nesteidzoties gāja kāda veca kundzīte, garā saitē vedot mazu šuneli, bet netālu riņķoja neliels kaiju bars bez parastajiem kliedzieniem vai niknas savstarpējas plēšanās sīkas zivteles dēļ…

Gandrīz vai neticami - kluss, skaists un neparasti mierīgs Lieldienu svētku rīts. Tikai kaut kur ļoti tālu, bet tāpat neierasti klusi skanēja vecajā zvejnieku ciemā esošās Baltās baznīcas zvans…

Kā tur bija pēc Bībeles ticējuma - Jēzus Kristus augšāmcelšanās ir mūžīgas dzīvības apliecinājums? Bet vai patiešām kā pirms divtūkstoš gadiem, tā arī šodien tas vienmēr ir jāapliecina ar kāda cilvēka varmācīgu nāvi..?

Tālis Svenu atbrīvoja no roku dzelžiem un viņam pasniedza no autobusa līdzpaņemto lāpstu.

-   Roc! - viņš pavēlēja. - Un pēc iespējas ātrāk!

-   Kas man jārok? - Svens, visu saprazdams, tomēr jautāja. - Vai te apslēpts zelts vai tā nauda, ko tu mums joprojām esi parādā?

-   Roc savu kapu! - Tālis pārskaities kliedza. - Roc un atceries, kā tu šeit raki mani!

-   Ej taču galīgi ellē! - Svens nospļāvās un aizmeta lāpstu prom. - Kāpēc atcerēties tik sliktas lietas? Labāk atcerēšos, kā aizgāju pie tavas Anitas, kā dzērām vīnu un kā pēc tam traki mīlējāmies…

Tālis neslēptā niknumā rokā cieši satvēra šmeiseri un gribēja jau šaut, kad negaidīti otrs šucmanis viņu brīdināja. - Nevajag! Paskaties!

Tālis paskatījās un nobijās. Gar pašu ūdens malu, skaļi sarunājoties, gāja vācu armijas militārās policijas patruļa - trīs žandarmi ar saulē zibošiem bleķiem uz krūtīm un saitē turētu dzeltenmelnu vilku sugas suni.

Tālis tūlīt saprata - ja žandarmi viņus pamanīs, nekādi joki nebūs. Būs tieši otrādi - baigie mēsli. Tātad šaut nedrīkst - Svens jānogalina klusi.

-   Sitam viņu nost tāpat! - Tālis apņēmīgi pateica un negaidīti mašīnpistoli no visa spēka trieca pret Svena galvu. Milzīgā auguma zviedram tas tomēr neko daudz neskādēja - viņš samaņu nezaudēja. Svens mirkli pirms tam tāpat bija ieraudzījis vācu patruļu un uzreiz saprata, kāpēc Tālis nešauj. Tātad vienīgā iespēja palikt dzīvam - jāizliekas par mirušu.

Svens izturēja arī nākamo sitienu un, tēlodams apziņas zaudēšanu, vairākas reizes nodrebēja, sagrīļojās un lēnām sabruka zemē. Tāļa līdzgaitnieks paķēra lāpstu un vieglajās jūrmalas smiltīs ātri izkašāja ne pārāk dziļu bedri. Pēc tam tur ieripināja nekustīgo zviedra ķermeni, taču, pirms to apbērt, Tālis atpogāja savu bikšu priekšu un sāka čurāt uz Svena galvas, aicinot to darīt arī draugam.

-   Lai viņam tā ir kā skaista bēru mūzika, - Tālis apmierināts sacīja. - Un mācītāja atvadu vārdu vietā - mūsu atvadu sveiciens! Kad nonāksi ellē, Sven, lieku reizi atceries! Nekad bez uzaicinājuma nelien svešā mājā, nekad nenogalini savu parādnieku un nekad neguli ar cita sievu!

Bet Svens, līdz galējai iespējai sasprindzinājis visus garīgos un fiziskos spēkus, turpināja nekustīgi gulēt seklajā bedrē un, kā pats sevi suģestēdams, nepārtraukti domās atkārtoja - nekas, nelieši, nekas! Gan jau es kaut kā šo pazemojumu pārdzīvošu! Nekas briesmīgs. Tikai izturēt! Krievu gūstā bija vēl sliktāk. Bet sargeņģelis mani sargāja. Lūdzu, pasargā arī šoreiz, kā Ļeņingradas pievārtē sargāji no krievu apsargu naida un vācu aviācijas bumbām! Un tad, ja ari tagad palikšu dzīvs… Ja palikšu… Es tev, Tāli, atriebšos! Es zvēru! Es tev atriebšos! Bet, ja tā gadīsies, ka tu no šīs pasaules pazudīsi ātrāk par mani, es atriebšos taviem bērniem un pat tavu bērnu bērniem! Tu un visa tava dzimta būs uz tūkstoš gadiem nolādēta! Eriksoni pret Krei- cumiem! Un nekas jūs uz šīs pasaules neglābs! Nekas!

Atklāti sakot, visi turpmākie, kā arī agrākie notikumi, kas saistās ar Svena dzīvi šķiet maz ticami, lai gan patiesībā nekā neticama tur nav. Viņam vienkārši veicās. Un viņš šeit Latvijā bija. Pat tad, kad jau vairs nebija, Svens vēl ilgus gadus pēc šiem notikumiem tomēr spēja ietekmēt gan manu - Edija Kreicuma-Ēriksona, gan citu cilvēku likteņus.

Kad Tālis ar otro nozieguma līdzdalībnieku Svena "līķi" bija apbēruši ar viegli plūstošām kāpas smiltīm un aizbraukuši, Svens lēnām izkārpījās no smilšu gūsta, krietnu laiku turpat vēl pasēdēja, pamazām atguvās, lai gan galva asiņoja un, ciešot pamatīgas sāpes, vēlāk nokļuva līdz nelielai zvejnieku mājai Buļļupes labajā krastā. Tur mita kāda pusmūža latviešu ģimene - vīrs, sieva un dēls ar Volhovas purvos zaudētām kājām.

Viņi Svenu pieņēma kā otru dēlu un vēlāk viņš saimniekiem palīdzēja gan mājas darbos, zvejniecībā, gan apkopdams invalīdu, par ko jau sirmie Gūtmaņi viņam bija bezgala pateicīgi.

1944. gada vasarā Svens Eriksons, jau agrāk sagatavojis piemērotu laivu, pārbrauca pāri jūrai, bez īpašiem sarežģījumiem nokļuva Gotlandē, pēc tam savā iepriekšējā dzīves vietā vienā no Stokholmas priekšpilsētām, ar to bezgala pārsteigdams sievu Astrīdu un dēlu Kārli.

Kara pēdējā gadā un vēl krietnu laiku pēc tam, Svens te atklātāk, te slēptāk, izmantodams agrākos sakarus un kara laika radītās ekonomiskās grūtības, starpvalstu līmenī - Norvēģija, Vācija, Somija - nodarbojās ar dažādu preču tirdzniecību un jau piecdesmitajos gados kļuva ļoti bagāts - daudzu eksporta un importa preču tirdzniecības firmu īpašnieks.

Sešdesmitajos gados, būdams jau miljonārs, viņš uzrakstīja mazliet dīvainu testamentu, kuru nodeva glabāšanā vienā no lielākajām Stokholmas bankām.

Šodien es precīzi nespēju nocitēt šā stipri savdabīgā novēlējuma pilnu tekstu, bet, kā man pastāstīja nesen uz Rīgu atbraukušais zviedru kriminālinspektors Knuts Hāgens, teksts ir bijis apmēram šāds:

"Savam dēlam Kārlim Eriksonam… ja viņš manas nāves laikā ir miris… tad viņa dēlam Gustavam Eriksonam novēlu visus savus kustamos un nekustamos īpašumus 3 (trīs) miljonu kronu vērtībā, kā arī visus "Nordenbankā" četros dažādos kontos noguldītos naudas līdzekļus apmēram 8 (astoņu) miljonu kronu… ar nosacījumu, ja viņi bankas valdei un testamenta izpildītājam, kuru nosaukšu vēlāk, uzrādīs dokumentālus pierādījumus, ka Rīgā vai jebkurā citā vietā Latvijā dzīvojošais Tālis Kreicums un visi viņa tiešie pēcteči, kuri oficiālā kārtā attiecīgajās Latvijas valsts iestādēs reģistrēti ar uzvārdu Kreicums, ir dabiskā vai vardarbīgā nāvē miruši. Ja šādi pierādījumi netiek darīti zināmi ne bankas valdei, ne šā testamenta izpildītājam, visus augstāk minētos kustamos un nekustamos īpašumus, kā arī visus bankas kontos esošos naudas līdzekļus novēlu labdarībai - veco jūrnieku pansionātu un patversmju uzturēšanai."

Bet to, ko testamentā Svens nedrīkstēja rakstīt, viņš savam dēlam Kārlim un mazdēlam Gustavam pateica vārdiem.

"Es jau jums to ne vienreiz vien esmu paudis - Latvijā, ja tikai krievi par kalpošanu kara laikā vāciešiem viņu nav jau sen nošāvuši, dzīvo tāds Tālis Kreicums - pirmšķirīgs nelietis. Savā laikā es jau centos viņu sodīt, un ne par to, ka viņš mums (nelielai zviedru kontrabandistu grupai) palika parādā krietnu naudas žūksni. Mums viņu vajadzēja sodīt par to, ka viņš mūs piekrāpa un nodeva. Viņu sodīt - tā bija mūsu goda lieta. Neizdevās. Vēl sliktāk! Viņš nepelnīti sodīja mani! Es to neesmu varējis aizmirst visu mūžu! Es to joprojām nespēju piedot! Arī tas ir mana goda jautājums. Un ne tikai tāpēc, ka viņš mani "nosita" un apraka. Nē! Pirms tam viņš mani vēl drausmīgi pazemoja! Visus šos gadus par to vien esmu domājis un atcerējies, taču klāt netieku - priekšā padomju varas uzceltais dzelzs priekškars. Bet, iespējams, kādreiz tas tiks tomēr pacelts un ārzemnieki Latviju varēs apmeklēt tikpat brīvi kā pirms kara. Tad, lūk, mani zēni, atcerieties - Latvijā dzīvo Tālis Kreicums!

Latvijā dzīvo Tālis Kreicums! Ja viņš tomēr vairs nav dzīvo vidū, acīmredzot dzīvs ir viņa dēls Aksels.

Ja viņš tomēr vairs nav dzīvo vidū, acīmredzot dzīvs ir viņa dēls Aksels. Pats Tālis un viņa sieva Anita uzskatīja, ka viņš, iespējams, ir mans dēls, par ko gan ļoti šaubos. Katrā ziņā Akselam uzvārds ir Kreicums un jums viņu atrast nenāksies grūti. Visai ticams, ka šim Akselam savukārt ir bērni. Vismaz vīriešu kārtas pārstāvjiem uzvārdam vajadzētu būt Kreicums. Tātad, puikas, ja jūs pēc manas nāves - un tā vairs nav tālu - gribat mantot vismaz vienpadsmit miljonus, jums kaut kad ir jānokļūst Rīgā, jāsameklē ne tikai pats Tālis, bet vismaz daži no viņa tuvākajiem radiem un tie jānogalina! Varu to pateikt arī mazliet maigāk - viņi ir jāsoda! Jums šiem Kreicumiem jāatriebj mans toreiz pārdzīvotais pazemojums! Jums ir jāiznīcina visa šī Kreicumu dzimta! Kā jūs to izdarīsiet, man ir pilnīgi vienalga! Taču, ja gribat tikt pie tik lielas naudas… jums bez mazākiem sirdsapziņas pārmetumiem taisnīgi jāatriebjas šai ģimenei. Iemeslus jūs zināt. Jums nav jādomā "kāpēc"? Jums maz- lieļ. jāpalauza galvas tikai par to, kā to labāk izdarīt."

Nožēlojami, bet tā tas notiek vienmēr un visur. Vai nu kaimiņu dzīvoklī, blakus ielā, darba vietā, paziņu pulkā vai pat pasaules otrā malā, piemēram, Maskavā, Pekinā vai Vašingtonā kādi cilvēki domā un spēj izšķirt ne tikai personīgos, bet arī mūsu ģimenes un pat visas tautas likteni. Dažreiz mēs to zinām, dažreiz tikai nojaušam, bet parasti par to nemaz nedomājam, turpinām mierīgi dzīvot un sapņot savus pieticīgos ikdienas sapnīšus, pat neparedzot, no kuras puses mums jebkurā brīdī var skart kāda cilvēka naida izpausme…

16. NODAĻA

Balta saule. Balts Mēness debesīs. Balti ceriņu ziedi. Balts līgavas tērps. Balts peldkostīms un baltas ūdensrozes. Baltas, vēl neaprakstītas papīra lapas. Balts smaids maza bērna sejā. Balts lina pārklājs virs nesen miruša vīrieša auguma. Balta baznīca. Balti krusti. Balti slimnīcas griesti. Balti pārsēji. Balti māsiņu un ārstu tērpi. Un baltas cerības, kā bieži mūsu dzīves vienīgā varbūtība…

-        Sallij… Tev kļuva slikti? - redzēdams, kā viņa lēnām atlaižas guļus, vaicāju. Nekāds pārsteigums tas nebūtu.

-        Nē, nē! - viņa strauji pakratīja galvu. - Tā vienkārši ir ērtāk. Kur tev Gustava raidītās lodes trāpīja?

-   Mugurā. Dažus milimetrus no mugurkaula smadzenēm.

-   Un… nekas?

-        Tā izskatās. Dakteris saka, ka kaut kādas sekas varot parādīties pēc dažiem gadiem.

-   Tad tik slikti nav, - Sallija teica. - Vismaz pašlaik.

-  Jā, Sallij, - es piekritu. - Vienmēr var būt daudz sliktāk.

-       Var teikt, mums abiem ir paveicies. Man - ka īstajā laikā un īstajā vietā mūsu mājā trāpījies tu, bet tev - ka Gustavs šāva ar bisi. Viņam tai istabā kaut kur vēl bija pistole. Es redzēju. Pirms tam viņš man ar to draudēja.

-        Pastāsti, Sallij! - es atkārtoti palūdzu. - Tev tik un tā par to nāksies stāstīt izmeklētājam.

-   Ko tu gribi zināt? - viņa prasīja.

-   Gustavs Eriksons ir tavs vīrs? -Jā.

-  Jau sen?

-   Mēs apprecējāmies pirms trim gadiem.

-   Oficiāli?

-   Viņš negribēja. Es uzstāju.

-   Kāpēc?

-   Tāpēc, ka tas ir normāli.

-  Viņš ir zviedrs?

-Jā.'

-   Kur un kā jūs iepazināties?

-        Pirms trim gadiem Zviedrijā, Stokholmā, - Sallija atbildēja. - Es tur universitātes biznesa vadības fakultātē papildināju savas zināšanas menedžmentā. Man Rīgā pieder vairāki skaistumkopšanas saloni un divi kosmētikas piederumu veikali. Konkurēju ar Kolonnu. Miljonāre vēl neesmu, bet gribētu gan. Tāpēc arī mācījos. Gadu pirms tam mans vīrs, aizbraucis uz Austrijas Alpiem paslēpot, aizgāja bojā sniega lavīnā. Šķita, tūlīt arī man dzīve apstāsies. Tāpēc mācības Stokholmā noderēja kā lielisks psihoterapeitisks līdzeklis dzīves kvalitātes uzlabošanai. Tur tad arī iepazinos ar Gustavu. Viņam ar tēvu Stokholmā un vēl kaut kur

pieder vairākas tirdzniecības firmas, taču nekā spoža tur nav. Tā - pa vidām starp zemāko un augstāko turības līmeni. Taču šiem Eriksoniem - Kārlim un Gustavam - pastāv iespēja, kā saka, vienā rāvienā kļūt par multimiljonāriem. Gustava vectēvs Svens Eriksons saviem vīriešu kārtas pēcnācējiem esot atstājis testamentu ar vairāk nekā neparastu (slēptu) nosacījumu - ja gribot saņemt mantojumu vienpadsmit miljonu kronu vērtībā, viņiem te Rīgā vai citviet Latvijā jānogalinot kaut kādi tur Kreicumi. Nu, kaut tikai viens no viņiem! Gustavs, saprotamu iemeslu dēļ, man neko sīkāk nestāstīja, bet, kad atgriezāmies Rīgā, viņš diezgan ātri noskaidroja, ka viens no Kreicumiem, kuru viņam būtu visvieglāk likvidēt, ir televīzijas žurnālists Edijs Eriksons, kas patiesībā esot Kreicums, kāda tur kara noziedznieka Tāļa Kreicuma mazdēls…

Es pat nedaudz satrūkos, pārsteigts paskatījos uz Salliju un tūlīt nodomāju, ka tas viss ir pārāk neticami, lai būtu patiesība. Dzīvē tik lielas nejaušības un sakritības parasti nenotiek. Tas, ko es jau zināju, un tas, ko nupat pavēstīja Sallija, šķita kā nezinātniskā fantastika. Lai gan… Ja godīgi… Ko mēs vispār zinām, kā Dievs vai Liktenis regulē mūsu dzīves svarīgākos notikumus? Vai ikviens no mums vismaz reizi mūžā, galvu saķēris, nav skaļi novaimanājies: "Tas ir pilnīgi neticami!"

-   Sallij, - klusi teicu un vēl vairāk paliecos uz viņas pusi. - Lūdzu, atkārto! Kādu cilvēku Gustavs Eriksons ir nodomājis likvidēt?

-   Tas esot televīzijas žurnālists Edijs Eriksons, dzimis Kreicums, - viņa atbildēja. - Spriežot pēc tagadējā uzvārda, iespējams, kāds no paša Gustava radagabaliem.

-    Tā varētu būt, - domīgi piekritu. - Kāds iemesls bija jūsu asajam konfliktam? Kāpēc viņš tevi sita un draudēja nogalināt?

-    Gustavs vispār ir diezgan briesmīgs cilvēks, - Sallija nervozi turpināja. - Man šķiet pat psihiski slims. Visu laiku runā par novēlētajiem miljoniem un nolād Kreicumus, kuru dēļ viņš normālā kārtā pie vectēva lielā mantojuma nevarot tikt. Kad mēs kādā studentu ballītē iepazināmies un Gustavs uzzināja, ka esmu latviete un dzīvoju Rīgā, viņš nospēlēja diezgan ticami teātri, tūlīt atzīdamies mīlestībā un piedāvādams apprecēties. Viņš uzreiz saprata, ka līdz ar to viņam būs daudz vieglāk nokļūt šeit, atvērt savu uzņēmumu, sameklēt vismaz vienu no Tāla Kreicuma pēctečiem, viņu nogalināt, dabūt tam pierādījumus, ar tiem atgriezties Zviedrijā un beidzot saņemt tik ilgi kāroto mantojumu. Kad viņš man nesen to izstāstīja, jutos šokēta. Līdz tam domāju, ka mūsu attiecībās viss ir pa īstam, taču izrādījās, ka Gustavam šīs attiecības ir bijušas vajadzīgas tikai viņa noziedzīgā nodoma labākai realizēšanai! Un tad, saldas atriebības dēļ, es vairākas reizes pārgulēju ar vienu no saviem iepriekšējiem pielūdzējiem, ar kuru man jau savā laikā bija šāda veida attiecības. Bet, lai atriebība būtu vēl saldāka, Gustavam to tieši iemetu ausīs, turklāt vēl kā pēdējā muļķe piedraudēdama, ka policijai atklāšu, kāda iemesla dēļ viņš patiesībā Latvijā ieradies. Tas viņā izraisīja tik neprātīgu niknuma lēkmi, ka patiešām bija gatavs mani nosist. Un droši vien būtu arī nositis, ja laimīgā kārtā tieši tobrīd tu nebūtu gājis garām mūsu mājai… Tagad es tev esmu mūža parādniece. Tu faktiski esi izglābis man dzīvību, pats arī smagi cietis, bet es vēl joprojām nezinu pat to, kā tevi saūc…

Krietnu laiciņu klusēju. Uzzinātais mani pamatīgi pārsteidza, un bija jau arī par ko brīnīties. Dzirdot par tik fantastisku nejaušību ķēdi, tūlīt radās domas par zināma veida mistiku vai pat kāda neredzama, dažreiz tikai nojaušama mūsu dzīves "satiksmes regulētāja" pastāvēšanu, kas, droši vien tikai labu gribēdams, atļauj mūsu mūža skrējienam te palielināt, te atkal samazināt uzņemto ātrumu, nereti nezināmu iemeslu dēļ to pēkšņi arī apstādinot…

-  Savādi, - pie sevis tikko sadzirdami nomurmināju. - Tas viss, Sallij, ir gandrīz vai neticami.

Viņa, vēl vairāk pagriezusi savu daiļo seju pret mani, mazliet naivā izbrīnā vaicāja: - Kas te ir tik nesaprotams?

-   Viss, - es atbildēju. - To vajadzētu uzzīmēt uz krāsainām bildītēm. Vispirms milzīga auguma zviedru jūrnieku - kontrabandistu Svenu Eriksonu. Pēc tam latvieti, Svena nelegālo darījumu partneri Tāli Kreicumu. Vadoties pēc kriminālajā vidē pastāvošajiem likumiem, Svens par parāda neatdošanu Tāli nogalina. Taču izrādās, ka tomēr ne. Tālis izdzīvo. Tad parādās Tāļa nemīlētā sieva Anita, ar kuru Svens pēc krievu un vācu gūstā pavadītā laika uzsāk kopdzīvi. Šādā sakarā uz nākamās bildītes ir redzams vai nu Svena, vai Tāļa dēls Aksels. Tā kā viņa piedzimšanas laikā Anita ar Tāli joprojām oficiāli skaitās precējušies, Aksels dzimtsaraksta departamentā tiek piereģistrēts kā abu Kreicumu - Tāļa un Anitas - bērns.

Ko zīmējam tālāk? Tālāk ir jāzīmē diezgan briesmīgas lietas - viss, ko Tālis Kreicums kā nacistu SD vīrs dara vācu okupācijas laikā, un to, ko viņš izdara ar Svenu Eriksonu, tā līdz šodienai pagarinot savstarpējo dzimtu naidu un tagad jau vēl papildus uz materiālās ieinteresētības pamata balstītu atriebības kāri. Kāds ir turpinājums? Tāli Kreicumu tūlīt pēc kara padomju soda orgāni notver, notiesā un nošauj. Tā kā tai laikā Anita jau vairākus gadus no Tāļa ir šķīrusies, krievi viņu liek mierā un viņa turpina strādāt slimnīcā un viena audzināt dēlu. Kad Aksels izaug, Anita par viņu nekādā sajūsmā nav. Jā, viņš ir liela auguma, spē- cīģs un glīts, taču nepakļāvīgs, ar avantūrista tieksmēm un nevaldāmu raksturu apveltīts cilvēks, kas liek domāt, ka viņš tomēr varētu būt Svena dēls. Arī savā intīmajā dzīvē Aksels ir gauži nepastāvīgs, maina sievas un sievietes un vienā no savām kārtējām, šķiet, trešajām laulībām uz bildītes parādās viņa dēls Edijs. Šo vārdu izdomā māte, kura tāpat kā Aksels, savā dzīvē tikai ar vienu laulāto draugu iztikt nevar. Taču viņai tik daudz prāta tomēr pietiek, lai beidzot, padomājot arī par dēla nākotni, nolemtu, ka sakarā ar Tāļa drūmo pagātni līdzšinējais uzvārds Edijam turpmākajā dzīvē var pamatīgi kaitēt, panāk, ka uzvārds tiek mainīts un Kreicuma vietā Edijs kļūst par Ēriksonu…

Tu klausies? Tātad zīmējam tālāk! Skaties! Uz nākamās bildītes negaidīti parādās no Zviedrijas atbraukušais komersants Gustavs Eriksons. Viņš noprec latviešu meiteni Salliju Reliņu (viņa patur savu iepriekšējo uzvārdu) un, pildot vectēva Svena gribu, uzsāk visu Kreicumu vīriešu kārtas medības. Pirmais, bet varbūt ne pirmais, viņam ceļā trāpās pēdējā laikā plašākai publikai pazīstamais televīzijas žurnālists Edijs Eriksons, dzimis Kreicums. Un tagad jāzīmē visfantastiskākā bilde!

Ko mēs tur redzam? Edijs netālu no Gustavam un Sallijai piederošās mājas patīkami pavada laiku ar viņā iemīlējušos meiteni Kristīni. Todien ir jauks laiks, spīd saule, turpat arī ezers, klusi šalc mežs un kaut kur tālāk smilkstošā balsī rej suns. Edijs pieceļas un iet paskatīties, kāpēc suns visu dienu tik žēlabaini raud. Pienācis pie mājas, viņš pēkšņi izdzird kādas sievietes izmisīgu palīgā saucienu… Tālāko tu zini. Tāpēc tagad, cienītā kundze, lūdzu, pastāsti un izskaidro, kā tas varēja gadīties, ka Edijs Ēriksons - cilvēks, kurš, izrādās, ir nolemts vardarbīgai nāvei - pats it kā labprātīgi dodas sava iespējamā slepkavas rokās… Kā tas vispār varēja notikt, ka abi satiekas tieši tur - tieši tai laikā un vietā - kad Gustavs Eriksons, pašam to nezinot, varēja savu noziedzīgo nodomu arī spīdoši realizēt..?

Sallija krietnu laiciņu, klusēja. Viņa izskatījās vairāk nekā apmulsusi.

-   Tātad… tu esi tas žurnālists Edijs Ēriksons?! - viņa pārsteigta iesaucās un uz mani skatījās, it kā būtu ieraudzījusi nedabisku dabas parādību.

-  Jā, - apliecinoši pamāju ar galvu. - Kā tas viss ir sanācis, es nezinu.

-   Tas ir liktenis, - Sallija teica. - Citādi tas nav izskaidrojams. Bet vispār… Varbūt labi, ka tas notika tagad. Ja jūs ar Gustavu būtu satikušies vēlāk, nav izslēgts, ka tev šī satikšanās varētu beigties daudz sliktāk…

-   Paldies, - klusi pateicu. - Tagad vismaz zinu, no kā man jābaidās. Viņš ir labs šāvējs?

-   To nu gan es nezinu! - Sallija atbildēja. - Bet tev jau vairs nevajag baidīties.

-   Kāpēc?

-   Māsa teica, ka Gustavs esot arestēts.

-   Bet savukārt man izmeklētājs teica, ka viņš esot atlaists brīvībā. Arests kā drošības līdzeklis nav piemērots. Kā domā, Sallij, vai vispirms no viņa tagad nevajadzētu baidīties tev?

-   Es jau arī baidos, - Sallija atzinās.

-   Ko esi nolēmusi darīt? - painteresējos. - Kur dzīvosi? Kur dosies? Pie māsas? Pie sava senā mīļākā? Vai atgriezīsies mājās?

-   Nē, tikai ne tur! - Sallija strauji pakratīja galvu. - Es vēl neko neesmu izlēmusi.

-   Ja nekur citur nevari vai negribi, nāc pie manis! - es piedāvāju. - Diez vai sliktāk kā citur būs.

Sallija jau kuro reizi pārsteigta ieskatījās manās acīs.

-   Tu to nopietni?

-   Protams. Tas tev šķiet nenopietni? Nepieņemami?

-   Nē, kāpēc? Pat ļoti pieņemami! Paldies! Tikai… Ko par to sacīs tavas ģimenes locekļi?

-   Man nekādas ģimenes nav, - es atbildēju. - Tēvs Aksels mani pameta, kad vēl biju puika. Māte, laimi meklēdama, mani atstāja, kad beidzu vidusskolu. Tieši tai laikā kāds slikts puisis skolas izlaiduma vakarā nodūra manu pirmo mīlestību. Tagad mani, apsūdzot izdomātā seksuālā vardarbībā, pamet arī līdz šim visā visumā jauka meitene Kristīne. Es nesaprotu, kāpēc tā notiek. Tas mani mulsina. Pats nejūtos nekāds sliktais un parasti pret sievietēm izturos vairāk nekā labi. Bet tomēr totāli neveicas! Tā ka, Sallij, es jau vairākus gadus savā divistabu dzīvoklī nīkstu viens. Ja tev nav kur palikt - nāc! Varbūt tai vientulības bedrē mums abiem būs mazliet vieglāk.

Sallija pasmaidīja.

-   Paldies, Edij! - viņa itin priecīga teica. - Laikam patiešām tu neesi no sliktajiem zēniem. Taču man ir, kur palikt. Kā jau teicu, esmu diezgan turīga "biznesa lēdija" un mani nekādas sadzīviskas problēmas nenomāc. Galu galā, varu padzīvot arī kādā viesnīcā vai Rīgas centrā noīrēt dzīvokli. Bet tavs uzaicinājums mani pat aizkustināja. Tu mani - sev pilnīgi svešu sievieti, pats riskēdams ar savu dzīvību, izglābi no nāves vai vismaz no pamatīgas sakropļošanas. Manis dēļ esi ievainots un dabūjis ciest. Tagad vēl piedāvā jumtu virs galvas. Tas no tavas puses ir ļoti mīļi, nesavtīgi un, teikšu atklāti, pavisam neparasti. Šodienas cilvēki diemžēl tā jau vairs nedara. Bet patiesībā visam vajadzētu notikt tieši otrādi! Es esmu tava parādniece un man tavā labā ir jādara labi darbi! Bet kādi, es vēl nezinu.

-   Par to nu galvu nelauzi! - es teicu. - Rīt, kad mūs abus izrakstīs no slimnīcas, aiziesim uz kādu jauku krodziņu, izdzersim pa glāzei šampanieša un noslēgsim derības par draudzību. Esmu pārliecināts, ka draudzība - tas ir kaut kas daudz vērtīgāks par mīlestību. Mīlestība mūs parasti apdullina un mēs pasauli redzam ļoti neskaidri. Bet draudzība atdara acis, un mēs savu dzīvi ieraugām tādu, kāda tā ir - skaistu un briesmīgu…

17. NODAĻA

Stāvēju pie sava dzīvokļa trīssekciju loga un skatījos, kā pie mājas pagalmā novietotajiem atkritumu konteineriem bez niknas plēšanās kaut ko cītīgi meklē kaimiņam piederošais krancis Džerijs un vienacainais runcis Rūdis. Viņi jau agrāk simtām reižu bija savstarpēji izkāvušies, pastāvīgi plēsušies arī ar pārējiem mājas dzīvniekiem, bet nu izskatās, ka tagad visiem karirfiem beidzot atmetuši ar roku un par labāku atzinuši ar pilnu vēderu dzīvot vienā mierā, nevis izbadējušiem nemitīgi karot.

Man arī diez ko karot vairs negribējās - ne ar sabiedrību, ne atsevišķu indivīdu. Taču mierīga dzīve - tā laikam atkal bija kārtējā ilūzija, ilgas, kas principā nekad nevar īstenoties. Mierīgu dzīvi var dzīvot tikai mirušie. Šai gadījumā neviens skauģis, ienaidnieks vai atriebības tīkotājs tev klāt netiek. Tu vairs neesi, un pasaule uzreiz kļūst mierīga kā bezvējā ziedošs dārzs - ne lapiņa neiekustas. Taču tai pašā laikā kaut kur zemeslodes otrā pusē sprāgst bumbas un vulkāni, dreb zeme un sabrūk pilsētas un neviens vien pret saviem bijušajiem darba kolēģiem vai skolas biedriem, naida pārņemts, uzreiz tver rokās ieroci, ieslēdz kādreizējos draugus kabinetā vai skolas zālē un viņus mierīgi apšauj. Pēc tam, izpīpējis dažas cigaretes un nesakarīgi papļāpājis ar viņu ielenkušajiem policistiem, nošaujas arī pats. Un lielajā cilvēces traģēdijas izrādē kāda maza ainiņa atkal ir nospēlēta, atstājot mums, skatītājiem, nedaudz laika pārdomām par cilvēka savādo dabu.

Un ir jau arī par ko bieži būt pārsteigtam, jo cilvēka tieksme un spēja pat vismazākā sadzīves sīkuma dēļ nogalināt otru cilvēku ir taisni vai apbrīnojama! Un liek mums domāt, ka pēc dzīvotgribas, kā nākamo spēcīgāko instinktu daba mūsos ir ieprogrammējusi tieši šo vēlmi dzīvību iznīcināt…

Turpinādams stāvēt pie loga, skatījos, kā tuvāko apkārtni pakāpeniski piepilda arvien spožāka uzlecošās saules gaisma, un mani pārņēma sajūta, ka vajadzētu sākt arī jaunu dzīvi. Tas būtu jauki, iedomāties, ka nekas nav bijis, bet viss tikai vēl būs. Taču pagātne, katrs pagājušais gadsimts, desmitgade, gads, diena un pat tikko nodzīvota stunda ir kā nikns suns, kas, cieši iekodies bikšu stērbelēs, mūs nelaiž vaļā. Un patiesību sakot, kur tu tāds pliks iesi? Mūsu pagātne, viss, ko esam pārdzīvojuši, viss, ko mums darījuši citi cilvēki un ko citiem esam darījuši paši, ir vai nu kā dārgs un elegants mūsu mūža tērps, ar ko varam tikai lepoties, vai arī vienīgi netīras skrandas, ko, kaunā sarkstot, uzmest uz mūsu tikpat noskrandušām dvēselēm.

Es vairs neatceros, cik ilgi tur stāvēju, drūmi domādams par savu un citu cilvēku dzīvēm, lai gan pēc tā, kā ikdienā tiek formulēts laimes jēdziens, man vajadzētu justies ļoti laimīgam - kārtējo reizi biju veiksmīgi izsprucis no vardarbīgas nāves, daudz ko jaunu uzzinājis par saviem radiem un iepazinies ar sievieti, kas man ļoti patika. Kas tad vēl būtu vajadzīgs? Nekas. Pagaidām pilnīgi pietika.

Pēc kāda laika ieraudzīju, ka pie mājas piebrauc un apstājas… mans vecais, labais džips! Pirmajā brīdī neko nesapratu, taču tad, kad no mašīnas izkāpa Kristīnes tēvs - mans darba devējs preses magnāts Ēvalds Laventāls un divi viņa atlētiska auguma miesassargi, nojausma par viņu ierašanās iemesliem radās tūlīt. Acīmredzot Laventāls, uzņemoties meitas aizstāvja lomu, grib nevis savās mājās, kad būtu ieradies pēc tur atstātās automašīnas, bet tieši šeit sarīkot starp kriminālajiem grupējumiem tik bieži sastopamo razborku, vai, to pasakot latviski, savstarpējo rēķinu nokārtošanu.

Pirmais, kas iešāvās prātā - es viņu dzīvoklī nelaidīšu! Taču, mazliet padomājot, sapratu, kas tas būtu muļķīgi. Turklāt, pret likumu un Kristīni būdams absolūti nevainīgs, taisnības vārdā man vajadzētu uzbrukt viņiem - gan šim nepelnīti bagātajam Laventālam, gan viņa izlutinātajai un jau pietiekami izvirtušajai mūsdienu bagātnieku "zelta jaunatnes" tipiskai pārstāvei Kristīnei, kura, apvainojusies,

Es viņus ievedu savā lielākaja istabā.

ka neesmu viņai kaut liekulīgi atzinies mīlestībā, tagad ir gatava uz ārkārtīgi nekrietnu rīcību - apsūdzēt mani viņas izvarošanā…

Negaidītie ciemiņi klāt bija - pie durvīm jau zvanīja. Vēl nezinādams, vai gaidāmie notikumi risināsies miermīlīgi vai agresīvi, drošs paliek drošs, aizgāju līdz rakstāmgaldam, no atvilktnes paņēmu personīgo ieroci - Makarova sistēmas pistoli, to aizbāzu muguras daļā aiz jostas un gāju atvērt.

Aiz durvīm stāvēja Laventāls un viens no viņa dūšīgajiem miesassargiem. Acīmredzot otrais bija palicis pie mājas ārdurvīm vai automašīnas.

-    Sveiks! - Ēvalds kaut kā nevērīgi izmeta un nedraudzīgi paskatījās. - Dzirdēju - biji slimnīcā?

-  Jā, tā notikās, - apliecināju. - Nelaimes gadījums.

-   Ar mums nelaimes gadījumi vien notiek, - Ēvalds sacīja. - Vai kādreiz esi dzirdējis par spožiem laimes gadījumiem?

-   Nē, - es teicu. - Bet gan jau ir arī tie.

-  Varbūt atļausi..?

-   Nu, protams! Lūdzu! Nāciet iekšā!

-    Es tevi ilgi neaizkavēšu, - Ēvalds sacīja. - Taču aprunāties vajadzētu.

Es viņus ievedu savā lielākajā istabā. Ēvalds tūlīt smagnēji iekrita atpūtas krēslā, miesassargs palika stāvam pie durvīm, bet es bez īpaša satraukuma apsēdos iepretim. Šoreiz Ēvalds man kaut kā nepatika. Izskatījās neizgulējies, tāds kā sabozies un ar kaut ko ļoti neapmierināts.

-   Kas ar tevi notika? - viņš nez kāpēc vispirms painteresējās. - Tevi patiešām sašāva?

-    Tā ir, - apliecinoši pamāju ar galvu. - Daudz netrūka, ka būtu kļuvis invalīds - paralizēts.

-   Kā tas gadījās? - Ēvalds turpināja jautāt. - Konflikts ar šaušanu… Mūsdienās tā notiek reti.

-    Dullo nekad nav trūcis, - es atbildēju. - Konflikts kā parasti radās ne no kā. Toreiz, mierīgi atvadījies no Kristīnes, gāju pa mežu, kad pēkšņi izdzirdu kādu sievieti saucam pēc palīdzības. Un, lūk, rezultāts! Gandrīz aizgāju pie dieviem!

-   Tā gadās, - Ēvalds, smagi nopūzdamies, sacīja. - Ar sievietēm nepatikšanas vien sanāk. Kāpēc man nepiezvanīji?

Ieplānotais raidījums "Gadsimta liecinieks" nojuka. Steidzīgi vajadzēja meklēt ko citu.

-   Atvainojiet, - teicu. - Vairākas dienas atrados reanimācijā. Pēc tam, kad pārveda uz kopējo palātu, izrādījās, ka "mobiļņikam" nosēdušās baterijas, bet uzlādētājs, protams, līdzi nebija. Man vispār nekā nebija! Sporta soma ar peldbiksēm, un viss! Neviens, izņemot izmeklētāju, pie manis tā arī neatnāca!

-  Vai tad kāds zināja, ka esi slimnīcā!

-   Zināja! - dusmīgi iesaucos. - Māte zināja, policijā zināja, Kristīne zināja… Līdz ar to zināja arī daudzi citi. Jūs arī, Ēvald! Es strādāju jūsu kantorī, esmu jūsu televīzijas algots darbinieks. Ja ne līdzjūtība, tad vismaz elementāra pieklājība prasīja… Kāds jau varēja atskriet painteresēties, vai vēl esmu dzīvs. « '

Ēvalds brītiņu klusēja un izskatījās - kļūst arvien drūmāks.

-   Redzi, Edij, - viņš mazliet aizsmakušā balsī teica. - Tas bieži tik vienkārši nemaz nav - aizej pie nelaimes gadījumā cietuša darbinieka, aiznes viņam sulas paciņu, apvaicājies par veselību, līdzcietībā paraudi un mēģini nomierināt, ka viss jau būs labi. Bet ja pie viņa negribas iet? Ko tad? Ja ļoti negribas viņam pasniegt ne to sulas paciņu, ne līdzcietībā nobirdināt asariņu?

-  Tad ir slikti, - es teicu. - Taču kāpēc jums visiem to tik ļoti negribējās darīt?

-   Vai tad pats nezini?

-  Nezinu! Jo kas attiecas uz darbu… Jūs mani slavējāt un bijāt apmierināts!

-   Iemesls, kāpēc neviens pie tevis negāja uz slimnīcu… - Ēvalds kļuva vēl drūmāks. - Tam ar darbu nav nekāda sakara!

-   Ar ko tad?

-   Netēlo muļķi! - Ēvalds nikni uzbļāva.

-   Es neko netēloju, - sacīju. - Esmu tikai pārsteigts.

-   Par ko pārsteigts? - Ēvalds tūlīt prasīja.

-   Par cilvēku mūžīgajām spējām būt neliešiem, - es atbildēju. - Ja vēl runa, Ēvald, būtu par mums - pieaugušajiem. Apstākļu spiesti, mēs dažreiz varam būt gan varoņi, gan nelieši, bet ja par tādu viņas gados var jau kļūt jauna meitene…

Tad mums jābūt ļoti uzmanīgiem un tikai ar lielām grūtībām jānotic, ko viņa sola vai apgalvo.

-   Tu runā par Kristīni? - Ēvalds prasīja.

-   Jā, Laventāla kungs. Es runāju par jūsu meitu.

Ēvalds sabozās vēl vairāk, tad ar roku pamāja miesassargam.

-        Andrej! Vari būt brīvs! Pagaidi mani laukā. Jā! Tūlīt piezvani Augustam, lai viņš atbrauc uz šejieni! Apmēram pēc pusstundas. Džipu atstāsim šeit - tā īpašniekam.

Andrejs paklausīja un tūlīt aizgāja. Ēvalds vērīgi noskatīja pieticīgo istabas iekārtojumu, tad ar neslēptu interesi paskatījās uz mani.

-  Vai tev mājās ir kāds alkohols? - viņš negaidīti prasīja.

-        Jau aizsākta degvīna pudele, - es atbildēju. - Mūsu pašu ražojums.

-        Nekas! - Ēvalds apmierināts pateica. - Visi tie skotu viskiji un franču konjaki… Tas ir tāpat kā ar tiem importa augļiem - smuki jau izskatās, taču labāk tomēr ēst mūsu pašu zemenes.

Es sameklēju pudeli, uz galda uzliku šķīvi ar āboliem un piepildīju glāzes.

-        Lūdzu, Laventāla kungs! - sacīju. - Es gan vēl nezinu jūsu ierašanās patieso iemeslu, taču nojaušu gan.

-       Tas ir labi, - Ēvalds pateica un ātri iztukšoja glāzi. - Bet slikti ir tas…

Strauji aprāvis, viņš mani cieši uzlūkoja, krietnu brītiņu klusēja, tad kaut kā nikni iecirta savus zelta zobus rokā paņemtajā ābolā un, to skaļi grauzdams, beidzot novērsa skatienu no manis un tagad ar neslēptu interesi uzlūkoja pie pretējās sienas redzamo gleznu. Tur bija attēlots sniega laukā pret melnām debesīm gaudojošs vilks.

-  Vai bilde ir oriģināla? - viņš vaicāja.

-  Jā. Radīta pirms pusgada.

-   Kas ir mākslinieks? Pazīstams?

-       Vispār jau jā, - es paskaidroju. - Taču šodien viņu neviens vairs ne atceras, ne pazīst. Tā ir viena no mūsu laika spilgtākajām iezīmēm. Visa māksla un kultūra pakļauta tirgum. Bet kādreiz slavenais mākslinieks šodien ir jau vecs, slims un pamatīgi nodzēries.

-   Ar ko tad viņš agrāk bija slavens? - Ēvalds nicīgi iesmējās. - Padomju laikā tāpat visi pakļāvās tirgum, tikai toreiz tas saucās sociālistiskais reālisms! Droši vien tolaik mālēja pie virpām stāvošus strādnfekus vai kombainierus novācam jauno ražu.

-   Un kas? - es prasīju. - Vai tas bija slikti? Nevajadzīgi? Kas tad mums toreiz to maizīti gādāja? Jūs?

-    Es arī, - Ēvalds diezgan mierīgi atbildēja. - Ja dziļāk ieskatāmies lietu būtībā, tad ne jau laiki, bet cilvēki ir vai nu labi vai slikti. Tas tāpat notiek arī šodien. Zinu - tu par sevi esi diezgan augstās domās. Tu savu maizīti, līdz nokļuvi pie manis, pelnīji ar spēku, es - ar prātu. Kā tu, tā es pret likumu ne vienmēr izturamies ar pienācīgu godbijību. Varbūt es likumus būtu ievērojis precīzāk, ja vien man kāds jēdzīgi prastu izskaidrot, ko tad īsti nozīmē "godīgums". Kā cilvēku lielākā daļa, pamatu pamatos es to, protams, zinu, taču ja šis "godīgums" man liedz dzīvē sasniegt to, ko gribu, es par visām šīm smalkām lietām nedomāju. Es rīkojos! Tu taču dari tāpat, vai ne?

-   Laventāla kungs… Tā pie izdevības dara gandrīz vai visi. Tāpēc šodien jēdziens "godīga" cilvēka reputācija vai katram otrajam neko daudz nenozīmē. Vismaz šodien ar to vairs tik ļoti nelepojas. No tā gandrīz vai kaunas.

-   Tu arī? - Ēvalds vaicāja.

-   Kā kuro reizi. Viss atkarīgs no apstākļiem, kādos esam nokļuvuši.

-   Droši vien tā arī ir, - Ēvalds domīgi piekrita, tad atkal man uzmeta asu skatienu. - Taču tagad no filozofijas vajadzētu pāriet pie daudz praktiskākām lietām. Un šādā sakarā, Edij, es gribētu, lai tu ar mani būtu maksimāli atklāts! Apsoli?

-   Kāpēc gan ne? Vismaz pacentīšos.

-   Ļoti labi! Lūdzu pasaki… kādi apstākļi pirms divām nedēļām tevi piespieda ņemt manu Kristīni, sēsties laivā, šķērsot ezeru un abiem dienas lielāko daļu pavadīt meža pļaviņā, ko vietējie iedzīvotāji iesaukuši par "sarkano paklāju"?

-   Kāpēc tā? - tūlīt jautāju. - Nekā tur sarkana nebija.

-   Atbildi uz jautājumu! - Ēvalds diezgan nikni pavēlēja. Man tas nepatika. Es pat saviebos.

-   Laventāla kungs! Ja no manis gaidāt atklātību, lūdzu, nepaceliet balsi! Galu galā - vismaz šobrīd - jūs esat mans viesis. Uz mani varēsiet bļaut, kad būsiet savā kantorī!

Pirmajā mirklī Ēvalda sejā pavīdēja nepatīkams pārsteigums, taču tas ātri pazuda, un viņš samierinoši pasmaidīja.

-   Atvaino, - viņš klusi teica. - Taču mēģini mani saprast…

-   Ko lai es saprotu? - neapmierināts iesaucos. - Ja slimnīcas laikā Kristīne man nebūtu piezvanījusi un izstāstījusi, ko viņa un acīmredzot arī jūs esat sadomājuši darīt… Labi, Laventāla kungs! Pateikšu visu, kā tur bija! Neko neslēpšu, jo atšķirībā no Kristīnes un, iespējams, arī nojums, man tomēr nav mazsvarīgi, ko cilvēki par mani domā! Tad, lūk, Ēvald! Es nezinu, pēc kādiem godīguma un morāles standartiem jūs ar kundzi esat audzinājuši savu meitu, un vai vispār, lielās aizņemtības un trakās naudas pelnīšanas azarta pārņemti, esat to darījuši, taču manā vērtējumā Kristīne morāli un tikumiski jau tagad ir pagrimusi

■ sieviete… Es saprotu - jums kā tēvam to dzirdēt nav īpaši patīkami, bet jūs pats mani aicinājāt būt maksimāli atklātam… Un te nu es esmu, kāds esmu! Man nevienam speciāli nav jāpatīk! Bet Kristīnei es ļoti iepatikos! Pieļauju, ka viņa varbūt manī patiešām arī iemīlējās. Varbūt! Ko no tiem šodienas skuķiem var saprast? Bet tas viss sākās ar to samērā baigo atgadījumu Daugavmalā. Viņai tur patiešām draudēja nopietnas briesmas. Laimīgā vai nelaimīgā kārtā tieši tobrīd tur trāpījos arī es. Un viss! Kristīne mani, šķiet, patiesi tūlīt uztvēra kā kaut kādu tur varoni, mačo, baigi kruto čali un viņas glābēju. Ticu - varbūt tiešām arī iemīlējās. Un, ja mēs tagad, Laventāla kungs, runājam kā vīrietis ar vīrieti… Jā, man ir bijušas daudzas sievietes, taču pirmo reizi Kristīnes personā satiku meiteni, kura pati jau pēc pirmās tikšanās reizes diezgan atklāti un, es pat teiktu, nekaunīgi piedāvāja iespēju pamīlēties… Vienalga, kur! Manās mājās, jūsu mājā, uz ielas, tramvajā, tuvākajā kāpņu telpā, automašīnā vai meža pļaviņā! Es nezinu - varbūt tagad tāda ir visa jaunatne, un es šādu uzvedību neko sevišķi arī nenosodu. Katrā ziņā tas ir visai patīkami, ko tur runāt! Taču nelielu izbrīnu tas tomēr rada. Bet tas nu tā! Lai paliek! Katrā ziņā, stiprā mērā kaitējot sava normāla vīrieša reputācijai, es visu laiku mēģināju no tuvības ar Kristīni izvairīties. Ne tāpēc, ka viņa man nepatiktu. Nē! Viņa ir ļoti skaista meitene un izskatās nepārspējami seksīga! Es no tā izvairījos galvenokārt tāpēc, ka viņa man šķita vēl nepilngadīga. Bet ne tikai! Sākumā viņa pat apgalvoja, ka esot nevainīga! Taču ko nu ko, bet nevainīga meitene man bija vajadzīga vismazāk! Bet torīt Kristīne man piezvanīja, maigā balsī čivināja un ļoti lūdza atbraukt. Un es atbraucu. Kāpēc gan ne? Pēc tam sēdāmies laivā, šķērsojām ezeru un aizgājām uz to jūsu jauko meža pļaviņu.

Apklusu. Ēvalds vēlreiz man veltīja pētījošu skatienu.

-   Kas notika tālāk? - viņš prasīja.

Kādu brīdi domāju. Vai man vajadzētu ko slēpt?

-   Tālāk notika tas, kam šādā situācijā normāli ir jānotiek, - es atbildēju. - Mes mīlējāmies.

-   To es zinu! - Ēvalda balss tonis atkal nedaudz paaugstinājās. - Kā jūs to darījāt?

Šis jautājums mani pamatīgi pārsteidza.

-  Jūs vēlaties dzirdēt šīs nodarbes tehnisko aprakstu?!

-   Neāksties! - Ēvalds strauji atmeta ar roku. - Tu viņu paņēmi ar varu?

-   Tas tikai vēl trūka! - iesaucos. - Jūs par mani slikti domājat, Laventāla kungs! Man neviena sieviete ar varu nav jāņem! Es jau pirmīt teicu… Kauns atzīties, bet tas notika pēc neatlaidīgiem Kristīnes lūgumiem…

-   Nopietni?

-   Patiešām, Ēvald. Vai Kristīne apgalvo pretējo?

-   Tā ir, - viņš apstiprināja un tagad jau pats sev glāzītē ielēja degvīnu. - Kristīne apgalvo, ka esi viņu brutāli izvarojis.

-  Laventāla kungs… - mazliet pārvērstā balsī sacīju. - Lūdzu, neticiet! Šis Kristīnes melīgais apgalvojums mani pazemo ne tikai kā vīrieti. Līdz ar to es tieku apsūdzēts ari smagā kriminālnoziegumā. Teikšu kā ir - Kristīnes rīcība ir nelietība!

Ēvalds jau kuro reizi krietnu laiciņu domīgi klusēja, tad ātri izdzēra glāzi un atkal mani uzlūkoja ar caururbjošu skatienu.

-   Kā pats domā, Edij, kam lai tagad es ticu - savai meitai vai tev?

Paraustīju plecus.

-   Domājiet, ko gribat! - jūtami nervozi atbildēju. - Taču, loģiski spriežot, jums kā tēvam tomēr nāktos zināt, kāda patiesībā ir jūsu meita. Pirmkārt, jums vajadzētu zināt, ka viņa jau sen vairs nav nevainīga meitenīte; ka viņa ir paspējusi pārgulēt jau ar daudziem saviem vienaudžiem un varbūt pat vīriešiem; ka viņai piemīt jau iedzimta vai, iespējams, praktiskā darbībā izkopta paaugstināta seksualitāte, kas turpmākajā dzīvē viņu darīs vai nu laimīgu, vai arī pagalam nelaimīgu. Turklāt viņa vēl ir izlutināta un jūtas daudz pārāka par citiem. Galu galā, varbūt tas viss ļoti slikts vai nosodāms nemaz nav, taču viņas aiz atriebības izdomātais apgalvojums par manu vardarbību… neko labu par viņu neliecina.

Ēvalds sadrūmis turpināja klusēt. Es lēnām paņēmu savu glāzi un to izdzēru. Un tikai krietnu laiciņu pēc tam man kļuva tā kā mazliet vieglāk.

• - Atklāti sakot, Edij… es Kristīnei neticu, - Ēvalds negaidīti atzinās. - Man to ir grūti atzīt, bet… ne viņai saplēsts kāds drēbju gabals, ne uz ķermeņa jel kādas pretošanās pazīmju…

-  Tie nav nekādi rādītāji, - es pateicu. - Izvarotājs pieliek nazi pie rīkles un nekāda pretošanās nenotiek. Šai gadījumā jums vienkārši jānotic, ka es saku patiesību, bet Kristīne melo.

-   Tas ir grūti…

-   Protams, Laventāla kungs. Paskatīties patiesībai acīs vienmēr ir grūti, bet ja mēs gribam būt godīgi…

-Atkal šis abstraktais "godīgums"! - Ēvalds nikni iesaucās. - Bet ja Kristīne negrib būt godīga?! Un beigu beigās arī es..? Ko tad?

-   Tad tas, Laventāla kungs, ir ļoti bēdīgi, - es atbildēju. - Un kārtējo reizi pierāda jau sen pierādīto tēzi, ka cilvēkiem rīkoties negodīgi gandrīz vienmēr ir daudz izdevīgāk nekā būt kristālšķīstiem īpatņiem. Taču… kas šai gadījumā notiks ar mani - esat padomājuši?!

-   Jā, Edij, esam gan, - Ēvalds drūmā balsī sacīja. - Māte Kristīnei tic un viņai ir pilnīgi vienalga, kas ar tevi notiek! Ar Kristīni tas pats - viņa alkst atriebības un vēlas, lai tu saņemtu sodu. Bet es… Pirmajā vietā es lieku savas ģimenes godu.

-   Piedodiet, Ēvald… - neizpratnes .pilns sacīju. - Kādā veidā jūsu ģimenes gods tiek aizskarts? Vēlāk tā varētu notikt. Visi dzeltenās preses žurnālisti jau tagad asina zīmuļus. Gaidāms publisks skandāls.

-   To es zinu! - Ēvalds iesaucās. - Un neko tamlīdzīgu nevēlos! Turklāt es tev ticu! Bet neticu savai meitai! Tagad izskatās, ka viņa nekādu iesniegumu policijai tomēr nerakstīs. Taču… ar savu iepriekšējo boifrendu Ričardu apsolīja, ka tik un tā tev mieru neliks un kaut kā mēģinās kaitēt. Tā ka esi uzmanīgs! Tu man patīc! Un pie tevis tagad es atbraucu tikai tāpēc, lai atklāti ieskatītos tavās acīs! Tu jau zini, kur slēpjas mūsu dvēseles.

-   Paldies, Laventāla kungs! - klusi pateicu un uzreiz sajutu atvieglojumu, lai gan kaut kāds asi sūrstošs rūgtums sirdī tomēr palika. - Mūsu īstā patība ne vienmēr atklājas acu skatienos. Daudz biežāk savas dvēseles noslēpjam - aiz skaistiem vārdiem, bet ļaunos nodomus aiz smaidiem sejā. Tāpēc nekad neviens nevar simtprocentīgi droši pateikt, vai mums veltītie vārdi ir patiesi un smaidi īsti. Taču, lai nu kā tur īsti arī būtu, es jums, Laventāla kungs, pateicos par uzticību un ceru, ka mēs bez āsiem konfliktiem varēsim sadarboties arī turpmāk.

-  Es par to padomāšu, - Ēvalds apsolīja. - Būtu labi, ja tu līdz mēneša beigām mūsu projekta "Gadsimta liecinieks" ietvaros dabūtu pie viena galda kādu no vecajiem leģionāriem un sarkanā armijā karojošu latvieti. Lai abi tiešajā ēterā pastrīdas, padiskutē. Tagad, vērojot vai lasot masu medijus, šķiet, ka tādi sarkanajā armijā karojošie nemaz nebūtu bijuši! Tāpēc patiesas mūsu tautas vēstures dēļ…

-   Labi, Laventāla kungs! - gandrīz vai ar prieku tūlīt piekritu. - Es to izdarīšu.

-    Tātad sarunāts, - Ēvalds tāpat apmierināts pateica un piecēlās. - Bet kas attiecas uz Kristīni un tevi… Tieciet paši galā! Taču tev tomēr vajadzētu atcerēties un to pamatīgi sagremot, ka tu savā veidā Kristīnei tomēr esi nodarījis pāri. Viņa jutās aizskarta. Ja jau tu atbrauci pie viņas, iesēdināji laivā, aizvedi uz mežu un tur mīlējāties, tad tev kā džentlmenim vai vismaz, kā pašam patīkas uzsvērt, normālam vīrietim viņu vajadzēja atgādāt arī atpakaļ uz mājām. Bet tu viņu mežā atstāji vienu, aizklīdi līdz villai "Sallija", iesaistījies tur notiekošā konfliktā, guvi ievainojumus, bet Kristīnei pret tevi radās pamatīgs "zobs". Tā ka viss, ko mēs darām, vienmēr ir cieši savstarpēji saistīts, un katram cēlonim ir savas sekas.

Ēvalds paspieda man roku un gāja prom.

- Jau rīt esi kantorī! - viņš cietā balsī pateica. - Tur tad visu arī norunāsim sīkāk!

Piegājis pie loga, redzēju, kā Ēvalds ar saviem miesassargiem iekāpj mirdzoši baltā mersedesā un aizbrauc. Pēc tam nokāpu lejā un, piegājis pie sava melnā džipa, redzēju, ka automašīnas atslēgas ir nosviestas uz vadītāja sēdekļa un blakus atrodas Kristīnes rakstīta zīmīte:

"Edij! Es pārdomāju! Ar tevi netiesāšos! Taču nepriecājies! Norēķināšos kaut kā citādi…"

Skumji pasmaidīju. Katrā ziņā nekādu "norēķināšanos" nebiju pelnījis. Un tad vēl tas vecais Svens un jaunais Gustavs Eriksons ar viņu manis noslepkavošanas plāniem… Interesanti - cik ilgi cilvēkam ir jānodzīvo, lai pagātne viņu beidzot liktu mierā, bet šodien, darot pat labus darbus, mēs neiekultos baigās nepatikšanās?

18. NODAĻA

Viss pamazām kaut kā nomierinājās. Mugura vairs tik ļoti nesāpēja, katru dienu, kā to biju darījis ari agrāk, gāju uz vingrošanas zāli un divas stundas pamatīgi cilāju dzelžus un savu ķermeni raustīju, staipīju un nostiprināju ar visdažādākajiem trenažieriem. Tā pamazām atkal atguvu labu sportisko formu un jutos lieliski. Centos aizmirst un nedomāt ne par Kristīni, ne Gustavu Eriksonu, kas sākumā tika apsūdzēts manas slepkavības mēģinājumā, taču vēlāk, izmeklētājiem konstatējot, ka man nodarīti tikai "viegli miesas bojājumi", vai tāpēc, ka Gustavs bija ārvalstnieks - Zviedrijas pilsonis, vai ari izmeklētājs bija saņēmis vērā ņemamu "kukuli", viņš krimināllietu vispār izbeidza. Vēlēdamies pēc

Biezi varēja redzēt pļavas un neapstrādātus laukus, kur vienā to galā stāvēja sarkanu obelisku rinda, bet šai pusē - balti bērzu krusti…

iespējas ātrāk visu to aizmirst un konfliktu izbeigt, es pret izmeklētāja rīcību neprotestēju. Pirmajā laikā man pašam gan tas šķita diezgan savādi - nekādu atriebību nevēlos! Tas kaut kā nesaskanēja ar manu raksturu, dzīves pieredzi, ne filozofisko pasaules uzskatu, ka jebkurš ļaunums (it sevišķi jau uz personīgās "ādas" izjustais) obligāti ir jāsoda un par nodarīto personīgi jāatriebjas!

Tikai vēlāk sapratu, ka, iespējams, manai mīkstsirdībai vai, pareizāk sakot, augstsirdībai ir pavisam cits iemesls - Gustava Eriksona neparasti skaistā sieva Sallija…

Bet par to vēlāk.

Tagad visu uzmanību un laiku veltīju nākamajai "Gadsimta liecinieka" pārraidei. Kopā ar producentu no daudziem kandidātiem izvēlējāmies personīgi man simpātiskākos dalībniekus - jau stipri pavecu kādreizējo sarkanarmieti un mazliet jaunāku bijušo leģionāru. Biju pārliecināts, ka skatītājiem, tāpat kā man, tas būs ne tikai interesanti, bet arī noderīgi. Ja jau dažreiz pāršķirstām mūsu tautas vēstures lapas, tad šodien tomēr nevajadzētu rīkoties, kā savā laikā darīja boļševiki - šķirstām un lasām tikai tās, kas atbilst tā laika ideoloģiskajām nostādnēm - komunisti nelabprāt runāja par leģionāriem, bet šodien nacionālisti pilnībā ignorē tos latviešus, kuriem labprātīgi vai piespiedu kārtā nācās cīnīties sarkanās armijas rindās.

Tas ir nežēlīgi traģisks mūsu tautas likteņa mirklis - pēc kara Kurzemē, kur tolaik atradās frontes līnija, bieži varēja redzēt pļavas un neapstrādātus laukus, kur vienā to galā stāvēja sarkanu obelisku rinda, bet šai pusē - balti bērzu krusti… Un kā tur, tā šeit steigā apglabātie karavīri bija mūsējie - latvieši…

Bet!!!

Padomju vara vispirms novāca baltos krustus, pēc tam mēs - sarkanos obeliskus. Un tagad tur ir tikai kaila zeme. Vai tas jums nesāp?

Tie bija vārdi, kurus es pateicu pārraides ievadā. Studijā viens otram blakus sēdošie vecie vīri piekrītoši pamāja ar galvām.

Leģionārs. Protams. Tas nekur nederēja. Bet krievi to izdarīja pirmie.

Sarkanarmietis. Tas nebija labi. Karavīru kapu vietām vajadzētu būt svētām.

Es. Tās bija tādas kā vietējās, par kurām neviens vairs nerūpējās. Vai nav labāk, ka tagad Lestenē ir izveidota, ja tā varētu teikt, valsts mēroga piemiņas vieta?

Leģionārs. Nenoliedzami. Taču valstij diemžēl tur nopelnu ir visai maz. Mēs to ar tautas atbalstu panācām pašu spēkiem.

Sarkanarmietis. Pavasarī braucu uz Liepāju un apstājos pie Blīdenes brāļu kapiem. Tie atrodas tikai desmit soļu atstatus no šosejas. Tur ir apglabāti apmēram tūkstotis Blīdenes lielkaujā 130. latviešu strēlnieku korpusa kritušo karavīru un virsnieku. Saskaitīju plāksnes un uz tiem iegravētos vārdus. Katram trešajam, ceturtajam ir latvisks uzvārds. Bet tikai pie .vienas no tūkstots plāksnītēm bija nolikti daži ziediņi. Viss tur nekopts, netīrs, pamests un aizmirsts… Un tu vēl prasi, vai nesāp?!

Leģionārs. Jūsu slavas laiks bija agrāk. Tagad pienākusi mūsu kārta. Tas ir tikai taisnīgi.

Sarkanarmietis. Taisnīgi būtu, ja ziedus, noliktu pat tur, kur aprakts kaut viens kritis karavīrs.

Leģionārs. Bet neviens jau neaizliedz jebkuram Latvijas iedzīvotājam aizbraukt uz tiem pašiem Blīdenes brāļu kapiem un tos kaut vai noklāt ar puķu kalniem! Kāpēc tikai viens tur ir aizgājis?

Es. Interesanta sakritība - jums abiem vārds ir Jānis…

Sarkanarmietis. Jāņu jau mums ir daudz.

Leģionārs. Mūsu rotā vien tādu bija ap divdesmit!

Es. Kā jūs nokļuvāt katrs savā okupācijas armijā? Jūs esat pilsētnieki, laucinieki?

Leģionārs. Esmu no laukiem. Mēs bijām gandrīz vai nabagi. Nu, varbūt ne gluži. Kalpi. Tēvam nekādas lielās amata prasmes nebija, mātei tāpat. Tēvs strādāja par puisi pie dažādiem saimniekiem, vēlāk specializējās tā kā vairāk pie zirgiem. Māte pie virtuves darbiem. Mēs viņiem bijām astoņi bērni! Par kādu turību te runāt!

Sarkanarmietis. Man tāpat ne bērnība, ne jaunība nekāda saulainā nebija. Vectēvs piektajā gadā bija piedalījies kādas tur muižas nosvilināšanā un soda ekspedīcija viņu nošāva. Tēvs arī bija kreisi noskaņots un vecā Ulmaņa laikā trīs gadus dabūja pasēdēt cietumā.

Es. Varētu teikt - lauku un pilsētas proletārieši… Tātad, ņemot vērā jūsu diezgan zemo sociālo stāvokli, acīmredzot jūsu ģimenes 1940. gadā nodibināto padomju varu uzņēma visai atsaucīgi?

Leģionārs. Nekādā sajūsmā gan nebijām. Ja tas būtu noticis bez krievu armijas palīdzības, varbūt arī kāda tautas daļa to uztvertu labvēlīgi. Katrā ziņā Kārļa Ulmaņa režīms tāpat nekāds labais nebija. It sevišķi to jutām, kad Eiropā sākās karš.

Sarkanarmietis. Tas tiesa. Pastāvēja visdažādākie gan politiskie, gan ekonomiskie ierobežojumi. Šodien, kad dzirdu tās sagrabējušās grošiņas aizgūtnēm slavinot vecos Ulmaņlaikus, nāk dusmīgi smiekli. Vai tad viņas vairs neatceras, ka Ulmani vajadzēja tikai slavēt, cik pretīgs bija viņa personības kults un ka jau no 1939. gada rudens petroleju, cukuru, tabaku un daudzas citas preces varēja dabūt tikai uz kartiņām?

Leģionārs. Mēs no padomju varas bijām it kā pat vinnētāji. Vecākiem iedeva 10 hektārus zemes, bet nekāda lielā saimniekošana neiznāca. Sākās karš.

Sarkanarmietis. Mēs gan nekādu materiālo labumu ne- guvām. Taču radās cerības, ka varbūt būs labāk. Turklāt, kas nebija mazsvarīgi, godā tika celts strādnieks. Ne tirgotājs, ne namīpašnieks, ne uzņēmējs, ne naudas mijējs, bet tieši, kā saka, melnā darba darītājs. Tas cēla pašapziņu.

Es. Un tad sākās karš…

Leģionārs. Jā… Mūsu ģimeni 1941. gada 14. jūnija represijas neskāra. Arī vācieši no sākuma lika mierā. Viens otrs no tuvākās apkārtnes gan uzreiz aizskrēja pieteikties par šucmaņpolicistiem, bet es nolēmu nogaidīt un nekur neiesaistīties. Bet kas to deva! 1944. gada vasaras beigās saņēmu iesaukšanas pavēsti.

Es. Kāda bija sajūta?

Leģionārs. Teikšu atklāti - sajūta bija vairāk nekā draņķīga! Tagad gan daudzi te tēlo baigos varoņus, svētus patriotus un kvēlus savas dzimtenes aizstāvjus, lai gan toreiz tādus tikpat kā nemanīju. Lielumlielākā daļa ar iesaukšanu vācu armijā bija ļoti neapmierināti. Jā, šādi tādi "varoņi" bija to vidū, kuri pie mums atnāca no policijas bataljoniem, taču starp mobilizētajiem tā bija, kā bija. Jutāmies ne sevišķi labi. Lielākā daļa saprata - Vācija karu neglābjami zaudē un tam, ka mēs te Kurzemē sitamies, lielas jēgas nav. Jūs zināt, cik daudz bija dezertieru? Un cik simtus, varbūt pat tūkstošus latvju zēnu vācu karatiesas par to nošāva?

Es. Nezinu.

Sarkanarmietis. Pie mums arī bija dezertieri. Taču tikai kā atsevišķi gadījumi. Padomju vara visiem bija iedzinusi pamatīgas bailes. Turklāt, vismaz kara sākumā, mēs gandrīz vai visi bijām brīvprātīgie.

Es. Kāpēc?

Sarkanarmietis. Tāpēc, ka tā rīkoties likās pareizi. Un vispār… Varbūt es maldos, taču man šķita, ka 1940. gada jūnija notikumus latviešu tauta, iespējams, tās maldinošās Kārļa Ulmaņa radiorunas iespaidā, padomju karaspēka ienākšanu Latvijā nemaz uzreiz neuztvēra kā mūsu zemes okupāciju. No šodienas skata naivi, bet domājām - dzīve tomēr kļūs labāka.

Es. Vai atceraties savu pirmo kauju? Kā' toreiz jutāties? Jūs pārņēma bailes? Varbūt cīņas degsme?

Leģionārs. Kāda tur degsme! Tiešajā karadarbībā nokļuvu novembra sākumā netālu no Tukuma. Bija ellīgi drēgna diena, kad ik pēc brīža aukstu lietu nomainīja slapjš sniegs un nepārtraukti brāza ass ziemeļu vējš. Tur pret mums sarkanos latviešus vēl netrieca. Virsū nāca krievi un, tanku aizsegā, kaut kādi aziātu tipa zaldātiņi. Kad viņus atsitām, mums pavēlēja tos patriekt tālāk. Gājām uzbrukumā. Tas notika ap dienas vidu. Priekšā dubļains tā gada līdz galam nenovākts kartupeļu lauks. Tas pilns ar kritušo sarkanarmiešu līķiem. Bet otrpus laukam viņiem bunkuros stāvēja vairāki smagie ložmetēji, un kad tie sāka strādāt… Sagūlām biezajos dubļos un, ja gribēji palikt dzīvs, galvu nedrīkstēji pacelt. Tā mēs tur gulējām, taču pēcpusdienā slapjais sniegs pārstāja un sāka piesalt. Vakarā, kad jau it kā varējām rāpot atpakaļ, izrādījās, ka esam piesaluši pie zemes… Kāpēc to stāstu? Viena lieta ir šodien teikt patriotiskas runas no tribīnēm, bet pavisam citādi tu jūties, kad gandrīz vai katru dienu netālu sprāgst šāviņi, virs galvas nemitīgi spindz lodes, blakus redzi kritušos vai smagi ievainotos biedrus, vai dzīvs iesalsti zemē… Zināt, tad nekāda lielā tēvzemes mīlestība nerodas. Un ne par kādu Latvijas brīvību nedomā. Tas viss ir suņa sūdi! Tu vienkārši guli uz savas dzimtenes zemes, nolādi karu un lūdz Dievu, lai arī šoreiz vēl paveicas un paliec dzīvs.

Sarkanarmietis. Nupat atcerējos! Kāds no amerikāņu rakstnieka Hemingveja varoņiem mirstot saka: "Viens tu nevari neko." Tā arī ir. It sevišķi karā. Mums pirmā lielākā saskare ar vācu karaspēku iznāca atkāpšanās laikā igauņu mazpilsētiņu Paides un Tjuri apkārtnē. Neatceros, vai jutu bailes. Bet kaut kas nepatīkams jau bija. īstas bailes, varētu pat teikt, spēcīgas šausmas pārņēma Tallinas aizstāvēšanas kaujās. Tur bija gatavā elle un vēl ilgi pēc tam nepārstāju brīnīties, ka esmu palicis dzīvs.

Leģionārs. Es pagātni vispār gribētu aizmirst. Bet kā var aizmirst savu jaunību?

■ Sarkanarmietis. Man tāpat neko daudz negribas atcerēties. Labi, ka tagad daudz kas aizmirstas.

Es. Tūlīt beigsim. Vēl tikai daži jautājumi. Kas jūs armijā bijāt? Kājnieki, artilēristi, lidotāji?

Leģionārs. Es biju kājnieks - grenadieris. Tiem karā ir vismazākās izredzes palikt dzīviem.

Sarkanarmietis. Pēc Gorohovecas nometnes, kur tika izveidota mūsu Latviešu strēlnieku divīzija, pēc slepkavīgajām Maskavas aizstāvēšanas kaujām, kad gandrīz vai visa šī divīzija tapa iznīcināta, es pārkvalificējos par snaiperi. Izredzes palikt dzīvam uzreiz kļuva nedaudz lielākas.

Es. Vai kaut ko pārdzīvojāt, redzēdams, ka jūsu raidītā lode nogalina jaunu pretinieka ierindnieku vai jau pusmūža virsnieku?

Sarkanarmietis. Parasti ierindniekus nemaz nešāvu! Bet virsniekus… Es saprotu, ko jūs domājat. Nē! Karā viss ir savādāk! Daudz primitīvāk. Par līdzcietību pret ienaidnieku… Par to mēs varam pafilozofet pašlaik, taču kad šis ienaidnieks arī pret mani ir pavērsis savu snaipera šauteni un iespēja palikt dzīvam ir atkarīga tikai no manām spējām pirmajam nospiest gaili… Tu vienkārši apmierināts pasmaidi, ka arī šoreiz esi izrādījies mazliet veiksmīgāks par savu pretinieku.

Es. Kā jūs uztvērāt faktu, ka atradāties un karojāt katrs savā Latvijas okupētājvalsts karaspēkā?

Leģionārs. Es personīgi to smagi pārdzīvoju. Kā jau teicu - biju pretlikumīgi mobilizēts, un karš man riebās. Mēs sapratām, ka Vācija karu zaudē un drīz krievi atkal būs klāt. Cemme jau bija liela un leģionāru lielumlielākā daļa tik tiešām negribēja, ka viņi vēlreiz sāk pār mums valdīt. Tas bija iemesls, kāpēc tik pamatīgi arī sitāmies, ka šodien mums par to nav jākaunas. Taču tai pašā laikā apzinājāmies… vācieši pēc būtības nav neko labāki par krieviem. Viņi ir tikai citādi. Tas tracināja. Vismaz es jutos kā slazdā, kā tikai Vācijai noderīga lielgabalgaļa. Mēs nevēlējāmies ne krievus, ne vāciešus, bet… Viss jau bija izlemts kaut kur citur, un tūkstošiem nokauto latviešu zēnu… Tas bija velti. Kā parasti vinnēja citi.

Sarkanarmietis. Man, protams, ir žēl, ka mūs vairs neatceras. Lieli meli un liela netaisnība ir tā, ka mēs it kā esam palīdzējuši Padomju Savienībai otrreiz okupēt Latviju… Vēsturiski tā jau sanāca, taču… Mēs tomēr b'ijām īsti Latvijas patrioti. Mēs karojām un, ciešot šaušalīgus zaudējumus, nācām savu dzimteni atbrīvot no vācu okupantiem… Tas nebija nekāds teātris, tās bija patiesas jūtas, kad 1944. gada jūlijā spērām pirmos soļus uz atbrīvotās Latvijas zemes, visi kritām uz ceļiem un šo zemi skūpstījām… Un mūsu asaras bija īstas. Un prieks bija īsts. Un griba uzvarēt bija īsta. Un šodienas sarūgtinājums arī īsts…

Kad pārraide beidzās, atviegloti uzelpoju. īpaši apmierināts gan nejutos, tomēr arī skaļi žēloties nebija par ko. Protams, mēs varējām sameklēt arī daudz labākus, tas ir, krietni radikālākus savu uzskatu paudējus, taču man šķita, ka tieši viņi, kas piedalījās šai pārraidē, bija tie, kas pārstāvēja kā leģionāru, tā toreizējo latviešu sarkanarmiešu vairākuma domas un personīgās izjūtas, kad viņi tika ierauti atklātā karadarbībā un savu iespēju un sapratnes robežās cīnījās par Latviju.

Nākamajā rītā, īsas apspriedes laikā, Ēvalds Laventāls mani pat atturīgi uzslavēja.

- Labi, ka tas Gustavs Eriksons tevi nesašāva galvā! Neko sliktu nevaru teikt. Tā ari turpini! Tas leģionārs gan varēja būt mazliet asāks, taču ticu, ka tādu patiešām bija lielākais vairums - patiesībā nelaimīgi cilvēki. Šodien bravūrīgas dziesmiņas var dziedāt pat no parlamenta tribīnes, bet toreiz visi tik jautri tomēr nejutās… Tas arī izskatītos pretdabiski, ja viņi būtu jutušies citādi.

Droši vien, nodomāju un gāju prom. Labi, ka man šodien nav jābaidās būt mobilizētam nevienas armijas vajadzībām un mani neviens nekur nesūtīs karot - ne par kādas valsts okupāciju, ne pret to. Taču tik un tā jūtos apdraudēts. Arī šodien pret mani var būt pavērsts kāda snaipera šautenes stobrs. Un var tikt kaldināti dažādu provokāciju plāni. Bet valsts mani aizsargāt nespēj. Vismaz ne tik zibenīgi, kā pie vajadzības to spētu es pats.

19. NODAĻA

Baltā šūpuļkrēslā šūpojas balta meitene.

Es stāvēju pie sava dzīvokļa atvērta loga un, patīkamas sajūtas pārņemts, skatījos uz pretējās mājas balkonu, kur baltā šūpuļkrēslā šūpojās balta meitene. Viņas kailo ķermeni nedaudz piesedza gaišs bikini peldkostīms, galvu krāšņo- ja tumšbrūni mati, saulē vēl neiedegusi seja, un viņa sēdēja, uz ceļgaliem uzlikusi grāmatu, atmetusi galvu un acīmredzot klausījās no istabas nākošās mūzikas skaņās. Atskaņotājs bija ieslēgts mēreni skaļi, un kāds vīrietis skanīgā balsī angliski dziedāja populāro dziesmiņu Love story.

Viņš to stāsta šai meitenei, stāsta man un visai pasaulei. Bet kam lai es izstāstu savu mīlas stāstu? Nevienam! Man taču nekāda mīlas stāsta nemaz nav! Jā, esmu mēģinājis to radīt, turklāt ne vienreiz vien, taču nez kāpēc nekad nekas nesanāca…

Varbūt beidzot piezvanīt Sallijai un abiem aiziet uz krogu? Varbūt jau ir pienācis laiks sākt ar viņu romānu? Pirmās lappusītes tā kā būtu jau uzrakstītas. Šķiroties slimnīcas pagalmā, Sallija diezgan atklāti lika saprast, ka viņai nekas nebūtu pretim…

"Edij, pateicībā par to, ko manis labā esi darījis, es tev varu piederēt jebkurā laikā un vietā, bet… mazliet vēl pagaidīsim! Pirmkārt man vēl kārtīgi jāatjēdzas. Jānokārto visas attiecības ar atriebības kāro Gustavu Eriksonu. Varbūt tagad jau būs kļuvis mierīgāks. Oficiāli jāsadala visa manta un īpašumi. Un tad, Edij, kad atkal sevi sajutīšu kā brīvu sievieti…"

Tad sāksies jauna un skaista dzīve, rūgti nodomāju. Taču es vairs negribēju, lai vēlreiz kāda sieviete mani mīlētu vai ļautu man mīlēt viņu tikai pateicībā par to, ka nejaušības dēļ esmu viņai izdarījis labu darbu. Varbūt visīstākā mīlestība atklājas tad, kad nekas vēl nav izdarīts?

Vēlreiz paskatījos pāri pagalmam. Meiteni vairs neredzēju. Kāds bija nomainījis disku un tagad Vladimirs Visockis savā dobjajā balsī dziedāja dziesmu par draugiem alpīnistiem, dziedāja par drauga plecu, savstarpējo uzticību un virves izturību. Dziedāja dziesmu par cilvēka gara, draudzības un mīlestības stiprumu. Un šķita, ka uz balkona pamestais šūpuļkrēsls arī šūpojas ne no vēja, bet gan no šīs dziesmas vārdiem, mūzikas un paša dziedātāja balss.

Kā uz bezdibeņa malas.

Līgojamies, šūpojamies.

Bet kam - kā pēdējo palīdzību - lai es pasniedzu savu virvi?

Kam lai ledū izcērtu ceļu?

Kam lai uzceļu telti, ja tūlīt sāktos viesuļvētra? Un kur ir tas draugs, viens vienīgais un īstais, ar kuru varētu doties uz visaugstāko virsotni?

Apsēdos un zemu noliecu galvu. Jau kuro reizi sapratu - nav vērts sevi skumdināt, taču šādi depresīvi - garīgā vājuma - mirkļi tomēr gadījās un, nezinādams, kā ar tiem tikt galā, vienkārši tiem ļāvos, līdz tie kaut kur pazuda un es atkal atguvu savu ierasti brutālo psiholoģisko stāvokli.

Iezvanījās telefons. Displejā parādījās numurs, ko nepazinu.

-   Es klausos!

Brīdi valdīja klusums, tad atskanēja patīkama, klusa, bet it kā satraukta sievietes balss.

-   Tas esi tu, Džordž? - viņa jautāja.

-   Nē, - es atbildēju. - Jūs esat kļūdījusies.

-   Patiešām?!

-   Pavisam noteikti.

-   Tas nevar būt, - viņa sacīja.

-        Kāpēc tad ne? Vai tad jums nekad iepriekš nav tā gadījies, ka…

-   Ir, ir! - sieviete iesmējās. - Ļoti interesanti.

-   Kas ir interesanti?

-   Nu tas, ka Džordža nav, bet ir… kāds cits!

-   Kas ir Džordžs?

-        Labs cilvēks, - sieviete atbildēja. - Kā tagad mēdz teikt - liriskais draugs. Tas ir tas pats, kas mīļākais.

-   Vai viņš tev pašlaik ir ļoti nepieciešams?

-   Protams! Kam tad vispār ir mīļākie?

-   Tik traki ir sagribējies?

-        Nejau nu traki! Nevajag pārspīlēt! Ja nav Džordža, būs cits. Starp citu - tu esi jauns?

-   Ko tu uzskati par jaunu?

., - Puišus līdz divdesmit pieciem gadiem.

-        Tad tu, meitenīt, esi krietni atpalikusi no mūsu laika reālijām. Gudras meitenes tagad meklē krietni vecākus vīrus.

-   Tādus kā tu?

-   Apmēram.

-   Taču vairāk par četrdesmit tev nav?

-   Nē. Ir pat mazāk.

-   Lieliski! - meitene iesaucās. - Tu esi smuks?

-   Nē, ne visai.

-   Bet pretīgs taču arī ne?

-   Normāls.

-   Precējies?

-   Kāpēc vēl tas tev būtu jāzina?

-   Nu tā… - meitene atbildēja. - Interesanti.

-   Bet pati esi precējusies?

-        Nē, - viņa sparīgi teica. - Mēs saderam kopā! Atbrauc pie manis ciemos!

-   Tu to nopietni? - pārsteigts jautāju.

-   Protams! Tas tevi pārsteidz?

-   Zināmā mērā.

- Cik tev ir gadu? - pajautāju.

-        Atbrauc! - meitenes balsī nepārprotami skanēja lūgums.

-   Kāpēc?

-   Esmu ļoti viena, - viņa pateica.

-   Kur tavi vecāki?

-  Nav. Pirms diviem gadiem aizgāja bojā autoavārijā.

Iestājās klusums, un pēkšņi kļuva žēl šīs vēl nepazīstamās meitenes, kura, tāpat kā es, šai dienā un brīdī jutās vientuļa.

-  Tev ir smagi? - vaicāju.

-  Mazliet, - viņa klusi atbildēja.

-  Cik tev ir gadu? - pajautāju.

-  Astoņpadsmit.

-  Tātad jau no sešpadsmit gadiem…

-        Tā sanāk, - meitene gari nopūtās. - No tā laika sāku strādāt un dzīvoju viena.

-  Grūti, vai ne?

-  Jā, nekā patīkama nav.

Atkal sajutu žēlumu - jau kuro reizi aizmirstot, ka vismaz es nevienu žēlot vairs nedrīkstu! - un sāku jau domāt, kā un ar ko meitenei varētu palīdzēt.

-  Kā tevi sauc? - uzprasīju.

-  Agrita. Bet tevi?

-   Edijs.

-       Skanīgs vārds, - meitene sacīja. - Man jau kādreiz bija pazīstams viens Edijs…

-   Un kas sanāca?

-        Nekas. Pēc neilga laika izšķīrāmies. Tev mans vārds nepatīk?

-        Kur tu to ņēmi? - iesmējos. - Vārds ir skaists. Uzreiz asociējas ar agriem rītiem.

-        Es pati arī esmu skaista, - Agrita paziņoja. - Tu netici?

-  Nē, - smīnot atbildēju. Man šī spēlīte sāka iepatikties.

-        Tu vari atbraukt un par to pārliecināties paša acīm, - Agrita ātri teica. - Es labprāt ar tevi iepazītos.

-   Es arī, - klusi atzinos. - Kur tu dzīvo?

-        Iļģuciemā - Dzirciema ielā simt piecpadsmit. Tā ir liela privātmāja, apkārt plašs dārzs. Tu atbrauksi? - Agrita jautāja, un viņas balsī atkal varēja saklausīt nepārprotamu vēlmi, lai tā arī notiktu.

-   Tu patiešām to gribi? - nez kāpēc to pārjautāju vēlreiz.

-        Pat ļoti! - meitene sparīgi apstiprināja. - Tu taču arī esi viens, vai ne?

-   Tā iznāk.

-        Tad atbrauc! Es būšu patiesi priecīga un ceru, ka spēšu tevi apmierināt.

-   Labi, - apsolīju. - Es atbraukšu.

-        Paldies! - Agrita apmierināta nočivināja. Pēc tam lietišķi painteresējās. - Pēc cik ilga laika tevi varu gaidīt?

Mirkli padomāju.

-   Apmēram pēc stundas, - es atbildēju.

-   Lai notiek!

-   Uz redzēšanos!

-   Uz redzēšanos, Edij!

Meitene atslēdza telefonu, bet es vēl krietnu laiciņu stāvēju, rokā sažņaudzis savu mobiļņiku un uzreiz nemaz nespēju īsti attapties.

Kas tas bija? Vai vienkārša sagadīšanās? Joks? Spēle? Bet varbūt atkal kaut kas no likteņa iestudētā "negaidīto tikšanos" repertuāra, kad pat viens vārds vai nejauša tikšanās spēj krasi izmainīt dzīvi.

Tā gandrīz arī notika. Mani izglāba vienīgi spēja zibenīgi reaģēt uz notiekošo, fiziskais pārākums un gandrīz vai iedzimtais naids pret visu marku neliešiem.

Es pie Agritas nebraucu tikai kārtējo piedzīvojumu alku aicināts. Man pēkšņi ļoti sagribējās noticēt nelielam brīnumam - beidzot satikt baltu meiteni… Pretstatā Kristīnei - tīru un jauku. Bet kārtējo reizi…

Kur jūs galu galā esat - skaistās, šķīstās, cēlās, gudrās un labās?!

Uzreiz varēja redzēt, ka Agritas mājā nekādi nabagi nedzīvo. Tā droši vien bija veca, taču, kā tagad mēdz teikt, nesen renovēta un liecināja par parasta šodienas jaunlatviešu buržuā pietiekami augsto materiālās labklājības līmeni. Man gan uz mirkli iešāvās prātā, ka piezvanījusī meitene acīmredzot būs melojusi - no sešpadsmit gadiem dzīvojot viena, diez vai viņa to varēja dabūt gatavu…

Pēc zvana mājas ieejas durvis gandrīz vai tai pašā bridi atvērās, un manā priekšā parādījās jauna, patiešām skaista meitene. Viņai bija tumši, gandrīz melni mati, slaids augums un kalsna seja, kuru rotāja lielas, it kā pēkšņā izbrīnā ieplestas acis, spilgti krāsotas uzacis, acu plakstiņi un lūpas. Viņa atgādināja to aprindu meiteni, kuras tik bieži var sastapt vakaros klimstam pa Vecrīgas ieliņām, dejojam diskotēkās vai pa dienu nīkstam kafejnīcās. Šo iespaidu vēl pastiprināja ārkārtīgi īsā kleitiņa un jau padzīvojušas sievietes apmierināts smīns.

Mani šāda tipa meitenes vairs īpaši neinteresēja. Seksam viņas bija labas, neko teikt, bet savas garīgās aprobežotības dēļ absolūti nederīgas daudzmaz nopietnākām attiecībām.

-   Sveika! - nevērīgi izmetu.

-        Tu esi Edijs? - Agrita, acīmredzot drošs paliek drošs, pajautāja.

-   Tas pats.

Agrita draiski iesmējās.

-   Nemaz necerēju, ka tomēr atbrauksi!

-   Bet es ņēmu un atbraucu! Nepatīk?

-   Ko tu! - Agrita apmierināta pamāja. - Nāc iekšā!

Mēs šķērsojām plašu priekštelpu, tad izgājām cauri pagaram gaitenim un nonācām moderni - tātad arī dārgi! - iekārtotā istabā.

-   Sēdies nost un jūties kā mājās!

Apsēdos un istabai pārlaidu vērīgu skatienu. Turpat gandrīz blakus atradās plats dīvāns ar vairākiem spilgti krāsainiem spilveniem, neliels galds un daži krēsli, mazs grāmatplaukts, pie sienām divas gleznas un kāda pavecāka vīrieša fotogrāfija, bet vienā no istabas stūriem stāvēja liels plazmas televizors. Tieši iepretim atradās vēl kādas durvis, kurām augšējā daļa bija veidota no stikla.

Agrita, varbūt tīši jau tā pārlieku īsos svārciņus uzrāvusi vēl augstāk, apsēdās iepretim un apmierināta smaidīja.

-   Nē, patiesi! Es neticēju, ka man tā paveiksies!

-Kas?

-  Ka tu atbrauksi un man šī diena nebūs jāpavada vienai.

-   Kādēļ vienai? - vaicāju.

-   Tādēļ, ka esmu viena.

-   Vai tad tev nav nevienas draudzenes?

-   Ir, bet šodien aizņemtas.

-   Un draugs?

-   Tas pats. Visi kaut kur paklīduši.*

-   Neviena radinieka arī nav?

-   Nav! - Agrita smiedamās iesaucās. - Un paldies dievam!

-   Kam tad pieder šī māja?

-        Man, - meitene lepni atbildēja un pacēla acis uz netālu esošo durvju augšu. - Netici?

-   Tā ir, kā ir.

-   Māja piederēja maniem vecākiem, - Agrita paskaidroja.

-   Tagad tā pieder man. Kas tur ko nesaprast?

-        Viss skaidrs, - pamāju ar galvu un vēlreiz uzmanīgi nopētīju lielās mājas jauno saimnieci. Meitene sēdēja turpat netālu uz dīvāna malas, pārlikusi vienu kāju otrai, un šķelmīgi smaidīja.

Tā arī ir, nodomāju, īsta seksbumba. Un pēkšņi jutu, ka šī tik pikanti apģērbusies un pavedinošā pozā sēdošā Agrita mani negaidīti spēcīgi pievelk un ļoti uzbudina; tik tikko spēju sevi apvaldīt, lai jau uzreiz negāztos viņai virsū. Bet izskatījās, ka viņa ar vāji slēptu nepacietību to vien gaida, lai tas notiktu pēc iespējas ātrāk.

-       Paklausies, Agrit! - Vēl vairāk pagriezos pret viņu. - Kāpēc tu mani sauci?

-   Kā - kāpēc? - viņa pārsteigta iesaucās. - Tev nepielec?

Saprotoši pamāju ar galvu.

-        Kur tu rāvi manu telefona numuru? - diezgan bargā balsī prasīju. - Tikai nemēģini atkal fleitēt, ka tas tev uzspiedās nejauši!

-   Tev taisnība, - Agrita, turpinot koķeti smīnēt, atzinās.

-   Es tev zvanīju mērķtiecīgi.

-   Kāpēc?

-        Viena no manām draudzenēm teica… - Agrita tā kā nedaudz samulsa. - Tu esot kolosāls mīļākais! Varot pat vairākas stundas…

-        Un kas? - es prasīju. - Tu arī esi viena no tām nepiesātināmām?

-        Viss atkarīgs no attiecīgā brīža noskaņojuma, - Agrita atbildēja. - Vai mana draudzene saka nepatiesību?

-   Arī man tas ir atkarīgs no noskaņojuma, - es sacīju. - Kas tev tā ir par draudzeni?

Agrita sāka smieties. Man tas nepatika. Viņa šķita ļoti vulgāra.

-   Tu, Edij, esi slikts policists, - meitene, kā to nožēlodama, teica.

-   Es jau sen tāds vairs neesmu.

-   Un labi! - Agrita iesaucās. - Toties slikti ir tas… Tu mani patiešām vairs neatceries?

Vēlreiz rūpīgi noskatīju turpat rokas attālumā sēdošo jauno sievieti, mēģināju atcerēties, bet atmiņa klusēja.

-   Kāpēc man tevi vajadzētu atcerēties? - jautāju. - Vai tad kādreiz jau esam tikušies?

-   Protams! - Agrita atbildēja. - Vasaras sākumā, Dau- gavmalā. Kad mums ar Kristīni uzbruka vairāki bandīti, mēģināja ieraut mašīnā, bet laimīgā kārtā tieši tai mirklī turpat trāpījies arī tu. Cik zinu, Kristīne tev par šo labo darbiņu attiecīgi ir jau pateikusies. Tagad to pašu gribu izdarīt arī es. Citādi visu laiku jājūtas kā tavai parādniecei.

Es viņu tomēr neatcerējos. Toreiz visu uzmanību veltīju Kristīnei, bet viņas draudzene kaut kā nemanāmi paslīdēja garām. Atceros vien to, ka, ieraudzījis, cik viņas bija spilgti izkrāsojušās, apģērbušās un cik vaļīgi uz ielas uzvedās, uzreiz nodomāju: šitās ir īstās - mazgadīgās palaistuves… Acīmredzot tieši tāpat bija nodomājuši arī kaukāzieši, kad nolēma abas draiskules ieraut savā autiņā…

-   Ja jau jūties kā mana parādniece… - nenovērsis acis no Agritas augsti atsegtajām kājām un puskailajām krūtīm, sacīju. - Kā tu gribi man pateikties? Dosi naudu? Varbūt sevi?

-   Tu tagad strādā pie Kristīnes tēva, - Agrita teica un, nedaudz papletuši kājas, atlaidās pusguļus. - Tev tur ir liela alga un naudas pietiek. Taču zinu - tev trūkst sievietes. Lūdzu, Edij! Esmu tavā rīcībā!

Šāds sievietes aicinājums jebkuram vīrietim var būt tikai patīkams un ļoti satraucošs. Un, atklāti sakot, būtu ārkārtīgi muļķīgi no šādas iespējas atteikties. Pēc dažu mirkļu pārdomām nedaudz paliecos uz priekšu un ar abu roku plaukstām pieskāros Agritas augsti atsegtajām kājām un

rokas lēni bīdīju uz augšu. Brīdī, kad tās jau gandrīz pieskārās Agritas spilgti sarkanājām biksītēm, pēkšņi izdzirdu savādu troksni. Mana labi uztrenētā maņu sistēma noreaģēja zibenīgi - uzmanies! Var draudēt briesmas! ļ|

Spēji atrāvos no Agritas, pagriezos trokšņa virzienā un pārsteigts ieraudzīju, ka pie istabas otro durvju stiklotās augšas ir pielipušas Kristīnes un viņas iepriekšējā drauga slavenā autorallista Ričarda Eglona sejas… Vēl vairāk! Ričards rokā turēja videokameru un visu notiekošo filmēja. Man uzreiz situācija kļuva skaidra - tā ir labi izdomāta provokācija! Gandrīz vai malači! Kristīne, tēva atrunāta un varbūt arī pati vairs nevēlēdamās būt publiski iejaukta izdomātajā izvarošanas skandālā, acīmredzot kopā ar Ričardu ir pierunājusi šādā skandālā iesaistīt draudzeni Agritu… Ja es būtu kaut nedaudz iedzēris vai lielākas kaisles pārņemts, noteikti mēģinātu meiteni iegūt jau ātrāk un katrā ziņā nesalīdzināmi enerģiskāk, tas ir, mazliet brutālāk. Protams, Agrita, kā iecerēts, sāktu sparīgi pretoties un, lūk, klasiska izvarošanas aina gatava! Tas viss tiktu nofilmēts, pēc tam uzrakstīts iesniegums policijai, un Kristīne savu ļauno nodomu tomēr būtu sekmīgi realizējusi! Es, apsūdzēts vienā no visnekrietnākajiem noziegumiem, atrastos tiesas priekšā un pēc tam cietumā. Izsprukt sveikā man nebūtu nekādu iespēju - visu "nozieguma" izdarīšanas procedūru bezkaislīgi būtu nofiksējusi videokamera, ko vārdiski apliecinātu ari šīs sievietes liecinieki…

Visu to apjēdzis, mani pārņēma mežonīgs naids. Tas viss - sadragāt manu dzīvi - tikai tāpēc, ka es šai izlutinātajai un kā fiziski, tā morāli jau izvirtušajai Kristīnei nepateicu, ka viņu mīlu?! Man tas šķita totāls absurds, kas tikai liecināja, uz ko ir spējīgi daudzi šodienas "zelta jaunatnes" pārstāvji, kad viņu aprobežotās vēlmes netiek izpildītas…

Vēl nebiju paspējis piecelties no krēsla, kad abu neliešu sejas pazuda, durvis ar lielu troksni atsprāga vaļā un istabā iedrāzās Ričards, vēl viens puisis un Kristīne.

- Jūs jau nu ari esat labie, - Agrita viņiem pārmetoši teica. - Vai nevarējāt vēl mazliet paciesties un ienākt kādas desmit minūtes vēlāk?

-   To tu gribēji gan! - puisis iesmējās. - Bet es uz to vairs nespēju mierīgi skatīties!

Savukārt es nevarēju mierīgi skatīties uz viņiem. Ričards videokameru nolika uz grāmatplaukta, sportiskais puisis, kuru, kā vēlāk izrādījās, sauca Georgs, tas ir Džordžs, bet Kristīne, smuki uzpucējusies gaiši zilā kleitiņā, stāvēja netālu no durvīm un ar apmierinātas uzvarētājas smaidu skatījās uz mani.

-   Ko tas nozīmē? - bargi uzkliedzu.

-   Tas nozīmē, ka atkal esi mēslos līdz ausīm! - Ričards paskaidroja. - Kārtējo reizi kritis uz jauniem skuķiem! Esi maniaks, vai?

-   Un kas jūs tādi esat? - sevi, knapi valdot, turpināju kliegt. - Nelieši! Ko atkal, Kristīn, sadomāji? Kāds ļaunums tevi neliek mierā?

-   Es taču apsolīju, ka tev atriebšos! - Kristīne atbildēja. - Tev vajadzēja būt labākam pret mani!

-  Vai tas ir Ričards? - ar galvu pamāju uz viņa pusi.

<> - Tas pats, - Kristīne atbildēja. - Par to, ka mani aizvedi uz mežu un tur atstāji, viņš tūlīt tev nodarīs ko sliktu.

-   Es arī, - Džordžs teica un pēkšņi viņa rokās pazibēja spožs mednieka duncis. - Par to, ka uzmācies manai meitenei! Ko tu te atvilkies? Tas bija nepārprotams izvarošanas mēģinājums… Tāpēc… Pirms tevi nododam policijai, mēs tevi mazliet apskādēsim. Nebaidies! Dzīvs varbūt paliksi, taču mūža invaliditāti garantēju!

-   Zēni, sadodiet viņam tā pamatīgi! - Kristīne mudināja. - Viņš gan skaitās tāds kā latviešu Čaks Noriss vai van Damme, bet jūs taču arī neesat nekādi sīkaļi! Tā, lai viņš atceras, ar kādu publiku sasējies!

-   Meitenes, lūdzu, aizejiet uz otru istabu! - Džordžs palūdza. - Tas, kas tūlīt notiks, jums nav jāredz!

-   Nē, ir jāredz! - Agrita iesaucās un viņai tūlīt piebalsoja arī Kristīne. - Tas būs mans triumfa brīdis! Es gribu to izbaudīt!

Nicīgi pasmaidīju un, kā jau ne pirmo reizi, kad gadījās nokļūt bīstamā situācijā vai man pat draudēja nāves briesmas, kļuvu pavisam mierīgs, visu skaidri apzinājos un pilnībā kontrolēju gan savas domas, gan rīcību. Tas vispār bija

Svārkus un bikses nost! Lai pēc mirkļa tu te stāvētu kaila!

savādi - kļuvis ārēji mierīgs, vienlaikus viss degu un ari gribēju sadegt savā naidā un nicinājumā pret šo nekauņu baru.

Patiesībā man viņus apsist vai pat nosist nesagādātu nekādas lielās grūtības. Bet es patiešām vairs nevēlējos iekulties nekādās nepatikšanās, nemaz nerunājot par arestu, izmeklēšanu, tiesu un cietumu. Taču tā vienkārši viņus palaist vaļā arī negribēju. Atklāti sakot, man nekādas izvēles nemaz nebija - viņi uzbruka pirmie, un tas man nāca tikai par labu.

Neiedziļinoties īsās, bet ļoti niknās cīņas tehniskā aprakstā, pateikšu tikai to, ka iznākumā abi puiši, skaļi vaidēdami, iespējams, ar salauztām rokām un žokļiem atradās uz grīdas, bet meitenes šausmās kliedza.

-   Beidzot apklustiet! - es tāpat kliedzu. - Stulbās kazas! Jūs taču pašas to gribējāt redzēt!

Pēc tam piegāju pie Agritas un, joprojām niknuma pārņemts, no viņas auguma ar asu rokas kustību noplēsu blūzīti un krūšturi.

-   Tālāko pati! - es pavēlēju. - Svārkus un bikses nost! Lai pēc mirkļa tu te stāvētu kaila! Ja ne… Tūlīt arī tu, sāpēs vaimanādama, atradīsies uz grīdas!

Agrita paklausīja. Šņukstēdama no sevis novilka svārkus un spilgti sarkanās biksītes un, bailēs drebēdama, skatījās uz mani.

-   Kas tālāk? - viņa tikko dzirdami jautāja.

-   Tālāk notiks tas, ko tu gribēji! - turpināju kliegt. - Es tevi izvarošu! Turklāt vēl tik baigi… Liecies guļus!

Agrita, man par nelielu pārsteigumu, tūlīt arī paklausīja, aizgāja līdz dīvānam un apgūlās. Protams, es pat nedomāju viņai pieskarties. Es tikai gribēju viņu pazemot. Man pat ienāca prātā, ka tagad vajadzētu izdarīt to pašu, ko savā laikā Tālis Kreicums Bolderājas kāpās izdarīja ar manu iespējamo vectēvu Svenu Eriksonu - uz šī kailā ķermeņa iztukšot savu pārpilno urīnpūsli… Taču to nedarīju. Kļuva žēl vai pretīgi, nezinu. Vienkārši nospļāvos, pārkāpu uz grīdas gulošajiem puišiem un strauji aiz rokas satvēru Kristīni.

-   Nu, draiskulīt, kā ir ar to triumfa brīdi? - skarbi prasīju. - Izjuti baudu?

Kristīne bija pārbijusies. Viņa stāvēja netālu no durvīm, man pat šķita - viegli drebēja un ārkārtīgi satraukta skatījās uz mani.

-   Edij… Ko tu gribi?

Ieraudzījis turpat blakus uz grāmatplaukta Ričarda nolikto videokameru, to paņēmu, mazliet pagrozīju rokās, tad no visa spēka triecu pret grīdu. Pēc tam to pacēlu un metu vēlreiz. Smalkais aparāts, protams, nesašķīda sīksīkos gabaliņos, taču, garantēju, lietošanai vairs nebija derīgs.

-   To nevajadzēja, - Kristīne teica. - Tas bija ļoti dārgs.

Es viņu atkal satvēru aiz rokas un strauji rāvu sev līdzi. Aizgājuši līdz mēmam džipam, Kristīni apsēdināju uz priekšējā sēdekļa, bet pats iekārtojos pie stūres. Vēl nezināju, ne ko Kristīnei teikt, ne ko ar viņu lai daru. Viss notikušais joprojām šķita pretīgs un lika man justies gandrīz vai kā noziedzniekam. Līdz šim man bija izdevies diezgan veiksmīgi nobalansēt uz šīs grūti nosakāmās un turpat vai neredzamās robežas, kur sastopas atļautais un morāli nepieļaujamais.

-    Tu saki, aparāts bija ļoti dārgs? - pagriezies pret Kristīni, jautāju. - Bet vai tu maz zini, kas vispār dzīvē ir dārgs?

-   Tikai, lūdzu, nesāc atkal moralizēt! - Kristīne sacīja un palūdza cigareti. Izskatījās, ka viņa ir jau daudzmaz atguvusies.

-   Neuztraucies! - es sacīju. - Tādus kā jūs ar sprediķiem jau neviens vairs nepāraudzinās. Tikai tā - pa purnu! Tad varbūt kaut ko sāksiet saprast.

-   Kas man būtu jāsaprot? - Kristīne, tēlodama naivu aitiņu, prasīja.

-   Ļoti vienkārša lieta, - es paskaidroju. - Vispirms jau to, ka ne visi cilvēki ir bagāti. Ne visi ir stipri. Ne visi ir gudri. Un ne visi ir nelieši - tādi kā jūs! Un ka arī vājais grib būt uzvarētājs. Un ka dažreiz viņam tas arī izdodas. Un dažreiz nabags kļūst bagāts un muļķis gudrs. Tikai nelieši nekad nemainās. Ja vienreiz ko ļaunu izdarījis, viņš to darīs visu mūžu.

-   Tu mani uzskati par nelieti? - Kristīnes acis kļuva lielākas. - Esmu ļauna?

Rūgti iesmējos.

-   Nē, Kristīni Tu esi pats šķīstuma un godīguma iemiesojums! Tikai der atcerēties - tā dzīvodama un tik slikti uzvezdamās, tev ne vienmēr blakus būs draugi un ne vienmēr citi par draugu vēlēsies tevi. Un vēl neskādētu atcerēties - katrs cilvēks, kas izdara ko sliktu citam, agrāk vai vēlāk tiek sodīts. Kā tas tiek izdarīts, nav vairs svarīgi. Svarīgs ir pats rezultāts - sods.

-  Ko tu tagad gribi darīt? - Kristīne manāmi drebošā balsī jautāja.

-   Kā - ko? - es iesaucos. - Vai tad vēl nesaprati? Tevi sodīt!

-   Kāpēc? - Kristīni pārņēma vēl lielākas bailes.

-    Tāpēc, ka tu, pēdējā draņķe, pirmā iedomājies sodīt mani! - es kliedzu. - Turklāt vēl absolūti nevainīgu! Tu jau esi pieradusi, ka puiši tavu vecāku bagātības un pašas skaistuma dēļ krīt tavā priekšā uz ceļiem! Tēlo tādu kā latviešu miljonu mantinieci Parisu Hiltoni! Bet es tavā priekšā uz ceļiem nekritu! Un neviena cita priekšā arī ne! Tāds vienkārši ir mans dzīves princips! Taču tu..! Kristīn, Kristīn… Varbūt tu to sapratīsi, ja vispār kādreiz sapratīsi, ka neviena normāla sieviete, tikko pavadījusi kaisles pilnus mirkļus, jau nākamajā brīdī neiedomāsies savu mīļāko, apsūdzot viņu izdomātā noziegumā, ieslodzīt cietumā! Uz to diez vai ir spējīga pat visnožēlojamākā stacijas prostitūta. Bet tu to spēji. Tāpēc arī sods.

Kristīne ilgi klusēja. Ko viņa tobrīd domāja - nezinu. Vai kaut ko pārdzīvoja? Droši vien. Taču to, ka viņa ir ļoti nobijusies, varēju redzēt uzreiz.

Viņai atceroties, kā toreiz Daugavmalā izrīkojos ar trim bandītiem un nupat, mežonīga naida pārņemts, izrēķinājos arī ar viņas draugiem, Kristīni tīri objektīvi vajadzēja pārņemt šausmas un ticēt, ka esmu spējīgs uz visu…

Varbūt ar to man arī vajadzēja apmierināties?

-   Edij… - Kristīne viegli drebošā balsī teica un nelaimīga paskatījās man acīs. - Lūdzu, nedari man neko sliktu!

-   Labprāt, Kristīn, - es atbildēju. - Bet kā tādā gadījumā paliktu ar taisnīgumu? Atkārtoju - tu mani gribēji sodīt nevainīgu, bet es tevi vainīgu lai apžēloju?!

-   Kāpēc gan ne? - Kristīne tēloja vai arī patiesā naivumā jautāja. - Tu taču esi labs! Vienmēr visiem steidzies palīgā. Kāpēc tu tagad nevarētu vēlreiz mani izglābt?

Mazliet pat samulsu, taču jau pēc "dažiem mirkļiem sapratu - Kristīne ir ne tikai viena no mūsdienu "sliktajām meitenēm", bet arī ļoti gudra. Parasti šie abi jēdzieni kaut kā nesalīmējas. Bet Kristīne jau tagad zina, uz kādām pogām jāspiež - kad jāatdodas, kad jāatsaka; kad jābūt patiesai, kad jātēlo; kad jāmēģina atriebties un kad jāpalūdz piedošana.

-   Tu saproti, ka pašlaik esi nelaimē? - es vaicāju. - Turklāt vēl pamatīgā?

-   Protams! Tāpēc jau arī lūdzu… Piedod, Edij! Tas bija tikai mirkļa aizvainojuma uzliesmojums!

-   Kristīn! Vismaz šobrīd esi patiesa! Kāds mirklis? Kāds uzliesmojums! Cik ilgs laiks jau pagājis! Bet kas notika šodien? Izdomājāt, kā mani tomēr apsūdzēt neizdarītā noziegumā! Bet, kad no tā nekas nesanāca, nolēmāt mani vardarbīgi padarīt par invalīdu! Un tu..! Ja gribēji baudīt triumfa brīdi, skatoties, kā nogalina vai sakropļo cilvēku, tad tu pārējos cilvēkus vari darīt tikai nelaimīgus! Tātad - kādi ir secinājumi? Ļoti vienkārši. Man tevi ir jānogalina!

-   Edij… - Kristīne čukstēja. - Tu pirmīt sacīji… Katrs, kas izdara ko ļaunu citam… Tu pats nebaidies soda?

-   Nē, - es atbildēju un pagriezu automašīnas aizdedzes atslēgu. - Esmu augstas klases profesionālis - nostrādāšu tā, ka nekādas pēdas nepaliks. Tu vienkārši pazudīsi!

Sāku braukt. Godīgi atzīšos - lai gan joprojām biju niknuma pārpilns, tobrīd vēl nezināju, ko ar meiteni turpmāk darīšu. Lai gan… Stipri šaubos, vai es viņu īstenībā patiešām varētu nogalināt! Taču… varēja gadīties visādi.

No Dzirciema ielas nogriezos uz Buļļu ielas, drīz pārbraucu dzelzceļa pārbrauktuvei, pirms Lāčupes kapiem pagriezos pa labi un caur Spilves pļavām pilnā ātrumā drāzos uz Bolderāju…

Šis lēmums ienāca prātā pilnīgi spontāni, lai gan, iespējams, pēkšņi sevī sajutu ierunājamies manu ne tik tālo radinieku Tāļa Kreicuma vai Svena Eriksona avantūristiskos gēnus…

Kad nonācām Bolderājā vai, pareizāk sakot, Daugavgrī- vā, mašīnu apturēju blakus piejūras mežam un pa krietni iestaigātu smilšu ceļu aizvedu Kristīni līdz lielai kāpai, kuras pakājē auga daži nīkulīgi bērziņi un krūmi.

Tā bija tā vieta, kur kādreiz pirms sešdesmit septiņiem gadiem sākās to visdažādāko notikumu ķēde, kas caur daudzu cilvēku personiskajiem, gan valstu likteņiem arī mani beidzot ir atvilkusi uz šejieni. Vēl dīvaini šķita tas, ka šī vieta saistījās ar dažu cilvēku (Eriksona un Kreicuma) vēlmi vienam otru nogalināt. Un tagad arī es, tāda paša nodoma vadīts, uz šejieni biju atvedis kārtējo upuri, nekādi neparedzot šā pasākuma iespējamo turpinājumu - nepaies ne dažas nedēļas, kad arī man, kā kādreiz Svenam Eriksonam, kāds te liks izrakt pašam sev domātu kapu…

Kā to visu lai izskaidro, es nezinu.

Zinu tikai vienu - mūsu likteņus, mūsu dzīves svarīgākos notikumus - piedzimšanu, mīlestību un nāvi - ar kaut kādu dīvainu pastāvīgas nejaušību sistēmas palīdzību regulē kāds mums līdz šim nezināms un stipri biedējošs spēks. Var jau to mēģināt izskaidrot ar Dieva gribas esamību, bet tas nav šī noslēpuma īstais minējums. Tas tikai visu sarežģī vēl vairāk.

- Apsēdies! - es, jau daudzmaz nomierinājies, Kristīnei pateicu. Pēc tam apsēdos viņai blakus. - Skaties, cik šodien jūra ir mierīga! Ne vēji, ne viļņi! Bet redzi, kādi milzīgi akmeņi un betona bluķi ir samesti ap Daugavgrīvas bāku! Tas tāpēc, ka jau rīt var sākties neganta vētra, kas šo skaisto vietiņu var pagalam saārdīt. Tāpat tas var notikt katra cilvēka dzīvē. Viss ir mierīgi, skaisti un laimīgi, bet tad pēkšņi viss sagriežas… Mēs milzīgus akmens gabalus veļam ne tikai, lai aizsargātu kaut kādas materiālas vērtības, bet to darām arī ap savām dvēselēm - lai neļautu tajās iemiesoties ļaunumam. Taču ne vienmēr tas izdodas vai, pareizāk sakot, ne vienmēr paši to gribam. Tāpēc nevajadzētu arī brīnīties, ka mums tik bieži nākas raudāt, justies nelaimīgiem un pasaulei žēloties, ka mums nekā nav un esam dzīves neveiksminieki. Bet mēs aizmirstam, ka tas ir noticis galvenokārt tāpēc, ka pirms tam kādus citus esam darījuši nelaimīgus un piespieduši viņus raudāt. Es saprotu, Kristīn, ka tie ir tikai vārdi, tāda neliela "morāllte", taču tāda ir mana pārliecība un tajā noteikti ir ari kāda daļa patiesības.

Kristīne uzmanīgi klausījās un atkal palūdza cigareti.

-    Piedod, Edij! - viņa klusi teica. -"Es biju pārāk uzvilku- sies. Bet tā mūsu mīlas diena taču bija skaista, vai ne?

-    Jā, Kristīn, - es piekritu. - Tā diena bija skaista. Tikai sasodīti žēl, ka ne mēs, ne citi cilvēki sava mūža skaistākos mirkļus bieži nespēj saglabāt pat ne līdz nākamās dienas rītam…

-    Tu taču mani īstenībā negribi nogalināt, vai ne? - Kristīne, man uzmetusi ātru skatu, jautāja.

-    Esi mierīga! - es teicu. - Mums abiem vēl ilgi gadi dzīvojami. Bet ja es to tomēr gribētu un jau gatavotos to darīt… tu tā arī turpinātu mierīgi sēdēt? Tu nekliegtu, nevienu nesauktu palīgā, neraudātu, nekristu manā priekšā uz ceļiem un nelūgtos žēlastību?

Kristīne ilgi klusēja, tad grūtsirdīgi pasmaidīja.

-    Nē, Edij. Ne kliegtu, ne lūgtos. Es pati zinu, cik dažreiz varu būt riebīga. Taču tāda nu esmu. Šaubos, vai te ir kāds sakars ar mūsu ģimenes turību un manu it kā nepareizo audzināšanu. Vai mūsu instinktus un slēptākās vēlmes var radīt mākslīgi? Vai arī tas viss mums tomēr ir jau dabas dots?

-     Droši vien, - lēnīgi piekritu. - Viss atkarīgs no tā, vai mēs gribam šos instinktus un vēlmes sevī apvaldīt. Piemēram, es pašlaik to spēju, cerēdams, ka tas man nāks par labu - es nebūšu pamatīgi sabojājis ne tavu, ne savu dzīvi.

-     Paldies, - Kristīne sacīja un jautājoši paskatījās. - Tu man esi piedevis?

-    Nē, - noraidoši pakratīju galvu. - Turpmāk es vienkārši pacentīšos par tevi vairs nedomāt.

20. NODAĻA

Pilsētas lielākā atkritumu izgāztuve dega jau vairākus gadus.

Kodīgu dūmu vērpetes kā melnas sveces triecās pret skaidrajām debesīm.

Sadega viss, kas bija nolietojies, kļuvis vecs un nederīgs.

Svila avīžu komplekti, zāģu skaidas, sadzīves priekšmeti, rūpniecības atkritumi un dažādas mēbeles.

Izgāztuvē netālu no tās degošās malas vējā šūpojās vecs šūpuļkrēsls.

Arī tas gaidīja savu iznīcības mirkli - mierīgs un lepns.

Tagad neviens vairs nepateiks, kam šis šūpuļkrēsls agrāk piederējis un kas tajā kādreiz sēdējis.

Varbūt kāds cara laika ģenerālis? Varbūt kāda pirmskara mūsu Operas primadonna? Bagāta valsts ierēdņa sieva? Pēc grūtas darba dienas noguris čeka pulkvedis? Nacistu laika gauleiters vai vienkāršs Viktora Arāja zonderkoman- das šoferītis - tāpat pēc smagā darbā pavadītas dienas? Varbūt tur atpūties kara laika invalīds vai no Sibīrijas lēģeriem beidzot mājās atgriezies kāds latviešu inteliģences pārstāvis? Varbūt mana vecmāmiņa Anita, adot zeķes savam dēlam Akselam? Bet varbūt tur sēdējusi tā pati baltā meitene no pretējās mājas balkona, klausoties Frenka Si- natras dziedāto "Love Story"?

v Vienmēr esmu juties pārsteigts - kāpēc visas dziesmas par mīlestību ir tik ļoti skumjas?

Kas tagad vairs pateiks, taču skaidri zinu - vecais šūpuļkrēsls ir bijis labs un daudziem noderīgs. Taču drīz pie tā pienāca kāds no izgāztuves strādniekiem, šūpuļkrēslu nevērīgi satvēra rokā un iesvieda to tālu ugunī.

Man kļuva žēl. Bet tas ātri pārgāja. Es nodomāju - varbūt tas arī ir vispareizākais? Kāpēc žēlot vecas lietas? Kāpēc skumt pēc bijušā? Mēs jau tā pārāk bieži vairāk dzīvojam pagātnē, nekā skatāmies nākotnē.

Nekas nav bijis! Viss tikai vēl būs!

Vai tā mums visiem nevarētu būt jauka dzīves devīze?

Taču tie atkal ir maldi. Kārtējās ilūzijas, ka mēs varam izvairīties no to notikumu sekām, kas notikuši pirms mums.

Es tur stāvēju vēl ilgi, skatīdamies, kā milzīgajā izgāztuves bedrē sadeg tik daudz lietu, kas kādreiz cilvēkiem ir bijušas ļoti vajadzīgas, bet tagad…

Agrāk vai vēlāk tā dzīves miskastē mēs izmetīsim arī daudz ko no tā, ko savā mūžā būsim darījuši…

Tad pēkšņi atcerējos skaistu kadru no mūsu slavenās kinofilmas "Ceplis" - pilsētas atkritumu izgāztuve. Ķērcošs kaiju bars. Kā mazas saules, spilgti dzeltenas saulespuķes. Un brīnišķīgā Cepļa kunga sekretārīte Austra nupat gandrīz vai sadegusi kaisles ugunīs, ar savu leitnantiņu lēni iet gar izgāztuves malu un viņas lielās acis un pasakaini daiļā seja ir skumju pilna…

Un atkal tas pats! Kāpēc visas mīlestības mums turpat vai vienmēr izraisa galvenokārt traģiskas priekšnojautas? Un kāpēc tie, kas visu vēsi aprēķina, bieži ir daudz laimīgāki par mīlas reibonī esošajiem?

Es arī gribēju mazliet noreibt. Gribēju sievieti, tikai vēl nezināju, kur viņu atradīšu - zvaigžņu gaismās vai dzīves atkritumos…

Apņēmīgi iekāpu savā džipā un braucu uz pilsētas centru. Mašīnu novietojis blakus Operai, paņēmu mobilo telefonu un piezvanīju Sallijai.

-   Sveika! - es teicu. - Vai balsi atpazīsti?

-   O, Edij! - viņa gaiši iesaucās. - Labi, ka piezvanīji!

-   Kāpēc labi?

-   Es pēc tevis esmu noilgojusies!

-   Priecājos, Sallij! Bet varbūt tas nemaz tik labi nav?

-  Vai tad varētu būt arī citādi?

-   Es vienmēr esmu juties pārsteigts, klausoties, ka daudzi cilvēki satraucas par to, kas, piemēram, notiks ar Latviju pēc piecdesmit, simts vai pat tūkstoš gadiem! Tas ir stulbi. Neviens nevar zināt pat to, kas ar katru no mums notiks jau rīt!

-   Es arī par to daudz nedomāju, - Sallija teica. - Tagad savās izpausmēs gribu būt brīvāka. Daudz brīvāka! Kā tu?

-   Es jau no puikas gadiem esmu juties brīvs. Katrā ziņā mani nekad nav nospieduši sabiedrībā jau sen izveidojušies priekšstati par to, kas ir labs, kas slikts, kas godīgi, kas ne, kāda cilvēka rīcība viennozīmīgi vērtējama kā pareiza, kāda kā nepareiza. Es vienmēr pats esmu zinājis, kas man šai dzīvē jādara, un pats lēmis, kas taisnīgi, kas ne sevišķi.

-   Mazliet tevi pazīstot, par to varētu arī šaubīties, - Sallija sacīja. - Tu ātri iededzies. Uzšvirksti kā sērkociņš! Esi pārāk impulsīvs. Tātad arī neprognozējams. Bet tas ir tieši tas, kas man tevī patīk! Nomirt var ar tādiem vīriešiem, par

kuriem jau iepriekš zini, ko viņš darīs un teiks. Un uz ko vispār ir spējīgs!

-       Esmu dzirdējis, ka tieši ar tādu sievietēm ir daudz vieglāk dzīvot.

-        Daudzām droši vien, - Sallija piekrita. - Taču man gribas to laiku, kas man atvēlēts, pārvērst lielā piedzīvojumā! Kas zina, kad mums atkal radīsies iespēja būt dzīviem…

-        Nekad, - es teicu. - Tas būtu arī netaisnīgi. Vai tiešām mēs vēlreiz būtu pelnījuši tik smagu sodu?

-       Mēs esam pelnījuši prieku! - Sallija iesaucās. - Esam pelnījuši baudu un neaizmirstamus dzīves mirkļus! Un laimīga tā sieviete, kas arī bez sava vīrieša spēj sev tādus sagādāt!

-        Kā tagad jūties? - painteresējos. Man nez kāpēc radās priekšstats, ka pēc slimnīcas Sallija ir jūtami pārvērtusies. No toreiz klusās un it kā dziļi nelaimīgās sievietes tagad kļuvusi tāda kā vieglprātīga dzīves baudītāja. Atlika tikai minēt, vai viņa bija patiesa slimnīcā, vai tāda ir pašlaik.

-        Es jūtos labi, - Sallija pavēstīja. - Ar nepacietību gaidu… Uzmini, ko?

-   Vai tiešām mīlestību?! - mazliet ironiski prasīju.

-        Nē, Edij! - viņa draiski iesaucās. - Es gaidu tevi! Beidzot!

Skaļi smējos.

-   Tātad ar mīlestību es kaut kā nesaistos, ja?

-        Pašlaik ne, - Sallija atbildēja. - Ja gribam… Mēs mūsu attiecības varam mazliet vienkāršot.

-        Tā nav slikta doma, - es teicu. - Tagad jau mēs daudz ko vienkāršojam - gan darbojoties politikā, sabiedriskajā dzīvē, kultūrā, gan attiecībās.

-        Un pareizi! Kāpēc vajadzētu tīši sarežģīt? - Sallija vaicāja. - Kaut kur lasīju - "Mīlestība - tā ir vissarežģītākā cilvēka psiholoģijas sfēra." Diezgan baigi skan, vai ne? Tad jau labāk tomēr turēties pie tā, kā dzīvot iesaka ķīniešu gudrie - "Visu uztver viegli!"

-   Tu to spēj?

-   Vismaz cenšos, - Sallija atbildēja.

-        Ko dara Gustavs Eriksons? - prasīju. - Esat jau izšķīrušies?

-  Vēl ne.

-   Kur tu dzīvo? Vai tiešām esi atgriezusies villā?

Sallija brīdi klusēja, tad iesmējās.

-       Es māju pārdevu! Tu jau droši vien zini - katrs īpašums ir tikai par apgrūtinājumu.

-        Milzīgs apgrūtinājums mums ir arī dzīve, - es sacīju. - Vai Gustavs pēdējā laikā kaut ko ir runājis par saviem noziedzīgajiem plāniem attiecībā pret Ediju Kreicumu-Ērik- sonu? Tas ir - pret mani?

-        Neko daudz nezinu, - Sallija teica. - Es tikai vienreiz nejauši dzirdēju… Tā, pa ausu galam… Man šķiet, viņš mēģināja sarunāt killeru - profesionālu slepkavības izpildītāju.

-   Ko pats Gustavs? Nobijies?

-        Tā izskatās. Viņš grib pēc iespējas ātrāk no šejienes pazust. Tā ka, Edij, uzmanies!

-       Paldies par informāciju, - es sacīju. - Un brīdinājumu! Bet tas man sāk jau apnikt. To vien nākas darīt, kā visu laiku no kaut kā uzmanīties. Pie velna, Sallij! Ko tie ķīniešu gudrie sludina? Visu vajag uztvert viegli? Lai tad tā arī notiek! Davai\ Kur tu pašlaik atrodies?

-   Bankā! Tas ir iepretim Operai. Jānokārto dažas lietas.

-   Es arī tepat esmu. Pēc tam vari būt brīva?

-  Jā. Dažas stundas. Tu stāvi pie durvīm?

-   Kad nāksi ārā, es tur stāvēšu.

Pēc apmēram piecpadsmit minūtēm tur arī satikāmies. Sallija bija zibens spožumā un ne mazākā mērā neatgādināja to raudošo un izmisīgi pēc palīdzības saucošo pelēko nelaimes čupiņu, kad liktenis man ļāva viņu ieraudzīt pirmo reizi.

Tagad Sallija izskatījās kā tikko izkāpusi no populārā žurnāla "Santa" pirmā vāka. Moderns matu sakārtojums, mērens make up, gaiši rozā kostīmiņš, slaidās kājas ietērptas miesas krāsas zeķēs un sarkanās augstpapēžu kurpītēs.

Tas bija lielisks lietišķas "biznesa lēdijas" un ļoti seksīgas sievietes veiksmīgs apvienojums, kas ne tikai mani, bet, domāju, vai katru vīrieti tūlīt aicināja būt kaut nedaudz vieglprātīgam…

Te bija manta.

Tu labi izskaties, - es teicu, viņu diezgan nekaunīgi noskatījis no galvas līdz kurpju purngaliem.

-   Vēl vairāk! - Sallija iesmējās. - Es izskatos vienkārši satriecoši! Un zini, kāpēc? Ja tu nebūtu piezvanījis, pēc bankas apmeklējuma es pati būtu tev zvanījusi.

-   Ļoti patīkami. Kāpēc?

-   Šodien viss jādara ātri, - viņa lietišķi paskaidroja. - Ja gribi kaut ko iegūt, ilgi tūļāties nav ieteicams. Ņem, kamēr to pirms tevis nav pakampis kāds cits!

-  Tas man atgādina kaiju baru, - mazliet īgni sacīju. - Vai esi redzējusi, kā tie putni savstarpēji plēšas virs pilsētas izgāztuves?

-   Edij, nevajag tik drūmi! - Sallija sacīja un negaidīti mani paņēma zem rokas. - Kāpēc tu neredzi jūru, baltu pludmali un sauli? Tur arī lido kaiju bari, bet tie savstarpēji neplēšas. Katrs putns par savu zivteli cīnās atsevišķi.

-   Tāpat kā mēs, vai ne?

-  Jā, - Sallija piekrita. - Ko mēs bez lielākas vai mazākas cīņas dzīvē varam iegūt?

-   Daudz ko, - es pateicu. - Piemēram, sievieti. Atliek sakrāt tikai desmit, piecpadsmit latus, aiziet līdz Caka ielai un izvēlēties sev tīkamāko. Kāda te cīņa?

-  Es runāju par lietām, ko gribam iegūt ilgtermiņā, - Sallija sacīja. - Meitenei no Caka ielas nav lielas vērtības. Lai gan… Man nesen kāda pazīstama daktere stāstīja, ka gandrīz vai katra sieviete kaut vienu dienu mūžā gribot būt prostitūta… Tā esot viena no mūsu zemapziņas slēptākajām vēlmēm…

Var jau būt, es nodomāju. Un tas nemaz nav slikti. Tas tikai mūsu īslaicīgo mūžu var papildināt ar vēl vienu patīkami pavadītu dienu.

Es Salliju aizvedu uz viesnīcas "Rīga" restorānu lielo zāli, paēdām pusdienas (ļoti dārgas!), uzcienāju viņu ar franču sarkanvīnu, pats arī izdzēru vienu glāzi, Sallija kļuva arvien pļāpīgāka, arvien vaļīgāka, kas nepārprotami liecināja, ka nekādas slēptākas vēlmes viņa netaisās slēpt…

Es to sapratu jau no mūsu satikšanās pirmās mirkļa. Acīmredzot beidzot tikusi tālāk no sava agresīvā vīra Gustava Eriksona un jau piemirsusi, vai tieši otrādi, visu šo laiku pastiprināti atcerēdamās viņa morālos pāridarījumus un fizisko vardarbību, to vien alkst, kā pie jebkuras izdevības viņam ieriebt, tas ir, būt neuzticīgai…

- Tu labi izskaties, - es teicu.

Es viņu sapratu. Tas nebija ne slikti, ne labi. Tas bija normāli.

Pievakarē viņu aizvedu pie sevis un palaidu vaļā tikai no rīta. Viņa patiešām bija līdz tam aizturētas kaisles pārņemta un izlādēšanās notika vairāk nekā eksplozīvi. Bet…

No rīta man tas viss nepatika. Nē, ne pats notikums. Sallija bija brīnišķīga un viņu kā mīļāko varētu izmantot līdz mūža galam, taču viņa šai ziņā uzkrītoši spilgti atgādināja to, ko jau desmitām reižu biju piedzīvojis. Bet izšķiroši manī nepatiku izraisīja tas, ka viņa ļoti atgādināja… Kristīni! Tāda pati smukulīte, tikpat bagāta, pārmērīgi kaislīga un atklāti sevi piedāvājoša…

Ja pirms tam man nebūtu bijusi Kristīne un viss, ko viņa pret mani pasāka, droši vien par šo Salliju būtu stāvā sajūsmā, taču tagad… Turklāt vēl nezināju, kāpēc Gustavs Eriksons viņu toreiz tik pamatīgi dauzīja un draudēja pat nogalināt. Varbūt tas, ko viņa man stāstīja, tomēr bija tālu no patiesības?

Taču, galu galā… Kāda man tur daļa? Es vienkārši gribēju kaut ko normālāku, nopietnāku un pastāvīgāku.

Es beidzot gribēju mieru.

-   Mēs nekad vairs nesatiksimies? - Sallija, visu sapratusi, tomēr nedaudz bažīgi jautāja.

-  Nē, - es atbildēju. - Mēs varam arī satikties. Tikai pirms tam mums derētu iegriezties baznīcā un šo to nožēlot.

-   Kāpēc? - viņa prasīja. - Vai tad mīlēties ir grēks?

-   Nekādā ziņā, - pateicu. - Tas ir labākais, ko daba izdomājusi un ko cilvēki ar tik milzīgu sajūsmu pieņēmuši. Grēks, Sallij, ir tas, ka mēs bieži darām to, kas ne sevišķi atbilst mūsu pārliecībai.

21. NODAĻA

Un tad pienāca manas dzīves melnā diena. Visīstākā. Visdrūmākā. Lai gan patiesībā diena bija silta un saulaina un, ja par to tik bieži nevajadzētu domāt jau agrāk, tā būtu atnākusi pilnīgi negaidīta. Taču tomēr arī tobrīd nekas neliecināja, ka nelaime ir jau tik tuvu.

Vakarā piezvanīja Saeimas deputāts - nacionālās drošības komisijas loceklis - kuram, pirms salīgu darbu Laven- tāla televīzijā, biju nozīmēts par miesassargu. Deputāts publiskās vietās pret apkārtējiem izturējās atklāti un brīvi, diezgan ticami tēlodams cilvēku no tautas - "savu puiku", taču privātajā dzīvē bija manāmi lepns un augstprātīgs, īstenībā laikam sevi apzinādamies kā lielu un varenu vīru.

Kā pirmajā, tā otrajā gadījumā mūsu attiecībām tas ne- skādēja. Tās palika puslīdz oficiālas, bet visā visumā draudzīgas.

-   Sveiks, Edij! - viņš patīkamā balsī sveicināja. - Ceru, mani vēl neesi aizmirsis?

-   Ko jūs! - es atbildēju. - Jūs nekad neaizmirsīs arī latviešu tauta…

-   Būtu jau labi, - viņš noņurdēja. - Kā tu tagad dzīvo?

-   Tā nekas. Iztikt var.

-   Laventāls tev maksā normāli?

-   Varēja arī vairāk. Taču man - vientuļam vecpuisim - nekādi lielie materiālie labumi nav vajadzīgi.

-   Tā ir pieticība, ar ko neviens normāls cilvēks nelepojas! - deputāts pateica. - Atceries! Tā nedrīkst! Tā ir padošanās dzīves grūtību priekšā!

-   Bet uzbūvēt Jūrmalā trīsstāvu villu, kļūt par deputātu vai bagātnieku ir milzīgs sasniegums? - ar izsmieklu balsī jautāju. - Es zinu - tā uzskata daudzi. Jūs arī. Bet man šķiet… Tas varbūt ir tikai labs apliecinājums atsevišķa indivīda uzņēmībai, taču… Vai dzīve vispār ir uzvarama? Mums šad tad izdodas pieveikt savu pretinieku vai pašiem sevi, taču dzīvi nekad! Ja kāds par to šaubās, lai aiziet kaut vai uz tuvāko kapsētu! Visi kapulauki ir pilni ar tiem, kas savā laikā sevi ir uzskatījuši par dzīves uzvarētājiem… Bet kas esam īstenībā? To zināja jau senie romieši - "Memento, quia pulvis est!" Tas ir - "Neaizmirsti, cilvēk, ka esi tikai pīšļi!"

-   Edij, tu esi kļuvis pārāk pesimistisks! Tā arī nedrīkst! Dzīve taču ir skaista!

-   Protams, - es piekritu. - Kā sieviete - mirkli pirms atdošanās.

-   Tu joprojām dzīvo viens?

-   Tā ir sanācis.

-   Nožēlo?

-   Mazliet.

-         Es jau rīt tev varu piespēlēt vienu kolosālu dāmu! Skaista, gudra un neiedomājami seksuāla!

-       Paldies, deputāta kungs! - es vēsi atteicu. - Man no tām skaistajām, gudrajām, bagātajām un seksuāli uzlādētajām metas jau nelaba dūša! Tagad gribas kaut ko dabiskāku - kādu vienkāršu fabrikas meiteni…

-        Kur tu tādu šodien atradīsi? Mums jau nekādu fabriku vairs nav! Pēdējo, ko īpašnieki aizklapēja ciet - Ogres kombināts.

-   Nu tad kādu nabaga studentīti…

-        Liecies mierā! Tās ir vēl vairāk izsalkušas gan pēc pārtikas, gan seksa! Bet tagad stāsts nav par to! Es tev zvanu tāpēc… Tu rīt esi brīvs?

-   Kādā nozīmē?

-   Darbā jābūt?

-Nē.

«> - Rīt man jābrauc uz Liepāju - ne gluži kā deputātam. Tā vairāk ir tāda kā privāta lieta. Sev pakļauto drošībnieku līdzi ņemt negribu. Es nevaru būt drošs, ka viņš jau drīz par to nepastāstīs citiem. Varbūt šo informāciju pārdos presei. Bet tev es uzticos! Tātad… Tu man varētu braukt līdzi?

-Jāpadomā…

-   Kas tur ko domāt? Turklāt vēl labi samaksāšu!

-   Bez apsardzes jūs nevarat?

-       Varu, - deputāts atbildēja. - Es pa Rīgu itin bieži staigāju viens. Taču rīt Liepājā… Man tur var sanākt pamatīgs konflikts. Bet ar tevi jutīšos drošs.

-        Labi, - beidzot lēnīgi piekritu. - Liepājā sen neesmu bijis.

Norunājām, ka nākamajā rītā satiksimies Mārupē, kur deputāts dzīvoja, un tad ar viņa personīgo SAAB limuzīnu drāzīsimies uz pilsētu, kur "piedzimst vējš".

Ieēdis vieglas brokastis, saģērbos un, kā to biju darījis agrāk, savu Makarova pistoli mugurpusē aizliku aiz jostas. Tā biju pieradis - uzvilcis žaketi, ne no priekšas, ne sāniem un pat no aizmugures neviens nevarēja manīt, ka esmu bruņots.

Un tad tas notika.

Atstājis dzīvokli un, šķērsojis mājas pagalmu, netālu no vārtiem ieraudzīju stāvam divus vīriešus, bet turpat netālu Mersedes-benz busiņu ar atvērtām durvīm.

Mazliet gan saspringu, taču nedomāju, ka tur var slēpties kādas briesmas. Ejot viņiem garām, viens no vīriešiem pret mani zibenīgi izstiepa roku ar elektrisko šoka aparātu, pieskārās manam kaklam, un es uzreiz saņēmu tik apdullinošu triecienu, ka dzirksteles vien nošķīda, un uz vairākām minūtēm kļuvu paralizēts.

Vīrieši mani cieši sagrāba, ātri iegrūda busiņā un tūlīt tiku saslēgts roku dzelžos. Viens no viņiem apsēdās pie stūres un sāka braukt. Otrs iekārtojās iepretim un drūmi skatījās. Šis skats neko labu nevēstīja.

Pamazām atžirgu un- uzreiz sapratu, ap ko lieta grozās. Esmu nolaupīts, mani kaut kur ved un tas tāpat neko saulainu nesola. Ieskatījies vērīgāk pretim sēdošā vīrieša sejā, viņu beidzot atpazinu. Tas bija Gustavs Eriksons - cilvēks, kas mani jau vienreiz bija mēģinājis nogalināt.

Viņš kaut kā riebīgi pasmīnēja.

-   Nu, ko? Beidzot mani atcerējies?

-  Jā, Gustav Erikson, - drūmi teicu. - Atcerējos un tagad nožēloju, ka toreiz tevi nenositu.

-   Es jūtos tāpat, - viņš atzinās. - Toreiz tevi palaidu dzīvu. Žēl.

-   Tad tu tagad sēdētu cietumā, - es atgādināju. - Bet mūsu cietumi, maigi sakot, ir mazliet sliktāki par Zviedrijā esošajiem.

-   Taču toties es jau būtu izdarījis to, kas man būs jāizdara tagad.

-   Un kas tev tāds jādara?

-   Tad jau redzēsi, - Gustavs apņēmīgi sacīja, paņēma turpat netālu nolikto videokameru, to ieslēdza un pavērsa pret mani. - Tie būs pirmie kadri videofilmai "Atriebības anatomija".

-   Par ko tu gribi man atriebties? - nedaudz izbrīnījies prasīju. - Ko tev sliktu esmu nodarījis?

Arēji paliku mierīgs, lai gan tik bīstamā dzīvību apdraudošā situācijā laikam tomēr atrados pirmo reizi. Visas iekšas trīcēja. Un neganti sitās sirds. Un domas šaudījās galvā, kā pūznī skraida izbaidītas skudras. Taču ne mirkli nezaudēju cerības, ka man tomēr izdosies ho šī ārkārtīgi smagā eksistences stāvokļa izkļūt ar daudzmaz veselu ādu. Šīs cerības vairoja ne tikai mans fiziskais pārākums, lielā pieredze un augstā profesionālā sagatavotība, bet arī joprojām pie muguras jostas paslēptā pistole. Viņiem, kā jau nepieredzējušiem amatieriem, nebija ienācis prātā mani pārmeklēt.

-   Tu prasi, ko esi nodarījis? - Gustavs pārjautāja. - Tas šobrīd nemaz nav svarīgi. Svarīgi ir vienīgi tas, ka tu esi rados ar Kreicumiem. Kā noskaidroju - Tālis Kreicums ir tavs vectēvs. Tā ir?

-  Idiot! - nikni uzkliedzu. - Ko tu varēji noskaidrot?! Neviens to nezina! Ne mana māte, ne tēvs Aksels, ne vecmāmiņa Anita! Tas viss vēl ir dziļā tumsā! Un, ja jau kaut ko skaidroji, vai tad neuzzināji, ka mans uzvārds ir Ēriksons? Un daudz ticamāk, ka mans īstais vectēvs tomēr ir bijušais kontrabandists zviedrs Svens Eriksons! Vai viņš tev neko nestāstīja, ko te Rīgā darīja pirms kara un ko pēc tam?

-   Stāstīja, - Gustavs atbildēja. - Es zinu vairāk nekā tu spēj iedomāties! Un zinu to, ka vismaz divdesmit gadus - tas rakstīts dzimtsarakstu arhīva materiālos - tu esi bijis, vismaz skaitījies, Tāļa Kreicuma dēls! Edijs Kreicums! Bet kas bija Tālis Kreicums? Pēdējais nelietis! Jā, mana vectēva Svena darījuma partneris. Bet Kreicums bija negodīgs. Viņš Svenu krāpa! Piesavinājās dalu peļņas. Un kas notika vēlāk? Cik cilvēku viņš nodeva un nošāva nacistu laikā? Viņš arī Svenu gribēja nogalināt! Bolderājas lielajā kāpā lika pašam izrakt bedri un vēl viņu apmīza! Par to tev tagad arī sods - visu nevainīgi nonāvēto vārdā…

-  Bet tā ir tikai daļa no patiesības, - vāji valdot niknumu, teicu. - Otru daļu tu nez kāpēc negribi atklāt. Nekas, es tev palīdzēšu! Jā, Tālis Kreicums tik tiešām nekāds zelta gabaliņš nebija. Taču toreizējie apstākli… Ja savu nodomu realizēsi, tu visiem varēsi lepni stāstīt, ka būsi taisnīgi sodījis bendes mazdēlu, atriebis daudzu tā laika nevainīgu upuru ciešanas. Bet kā tad, Gustav, būs īstenībā? Zini, kas ir paradoksāli? - patiesība reti kam ir patīkama un tā gandrīz vai vienmēr cilvēkus biežāk apbēdina nekā iepriecina. Tāpēc tā ari tevi diez vai darīs gaišāku. Redzi, par to, kas notika pirms mēs vēl bijām piedzimuši, es noteikti zinu vairāk par tevi! Es zinu pat to, kas ar jums - Eriksoniem - ir noticis Zviedrijā. Un zinu par Svena atstāto testamentu! Tas patiesībā ir drausmīgs! Tātad nekādi nevainīgi upuri! Tev mani ir jānogalina, lai tiktu pie Svena atstātajiem miljoniem! Vai pats neapjēdz, cik tas ir pretīgi un nožēlojami?

- Apjēdzu, - Gustavs mierīgi pateica. - Bet miljoni ir miljoni… Pie jums te Rīgā gandrīz vai katru dienu kādu nosit tikai dažu latu dēļ…

Es ar viņu vairs negribēju runāt. Man tas viss derdzās, tāpēc labāk sāku aprēķināt dažādus iespējamos variantus, kā izglābties un tomēr šim ārzemju tipiņam neļaut pie tiem Svena miljoniem tikt. Galu galā, ja Svens Eriksons patiešām ir mans vectēvs, tad vismaz daļa no tiem miljoniem pienākas arī man… '

Tā arī notika, kā biju paredzējis. Viņi mani aizveda uz Daugavgrivas lielo kāpu, tur izgrūda no busiņa un lika apstāties tieši tai vietā, kur agrāk Svens ar Tāli bija ierīkojuši kontrabandas spirta slēptuvi, kur Svens, domādams Tāli nositis, viņu ierušināja smiltīs, bet vēlāk Tālis savukārt bija apracis Svenu, un vēl nesen es pats biju atvedis arī Kristīni.

Kas gan šī ir par tādu nolādētu vietu?

Nē, ne nolādēta, dzirdēju savā galvā kādu sakām. Tā ir soda vieta! Tur, kur sācies kāds noziegums, tur tam arī jābeidzas. Tas ir likumsakarīgi. Neviens cilvēks savu dzīvi nevar nodzīvot tik tīri, lai kaut kādā veidā uz labo vai slikto neietekmētu arī citu dzīves. Viss atkarīgs vienīgi no tā, cik bieži un kādā apmērā mēs sevī mītošo ļaunumu spējam tur arī paturēt, neļaujot tam izlauzties uz āru un būtiski ietekmēt citu mūžus.

Ja tas izdodas, tu esi labais.

Ja neizdodas, esi sliktais un tiec vests uz soda vietu. Viss ļoti vienkārši.

Bet, velns parāvis, es taču neko sliktu neesmu izdarījis! Es esmu labaisl Es visiem esmu palīdzējis, uz katru palīgā saucienu atsaucies, riskējis ar savu dzīvību un veselību, Kristīnei piedevis visnekrietnāko nodevību, godīgi strādājis un alcis mīlēt, un tagad man par to sods?!

Otrs vīrietis, no busiņa paņēmis lāpstu, to nosvieda manā priekšā un pavēlēja: - Roc! Atri!

-   Veči, ko jūs gribat darīt? - satraukts prasīju. - Varbūt tomēr pārdomāsiet?

-   Mēs jau visu esam pārdomājuši, - Gustavs sacīja un, rokās satvēris videokameru, sāka filmēt. Otrais no savas kabatas izvilka pistoli, nolaida drošinātāju un stobru pavērsa pret mani.

-   Roc, roc! Iznāks smuka bildīte!

-   Tu, nožēlojamais Dauna slimniek! - es iekliedzos. - Ja jau tu gribi redzēt, kā es pats sev roku kapu, tad no manis vispirms noņem roku dzelžus! Citādi nekāda smuka bildīte nesanāks!

Viņš dažus mirkļus domāja, tad beidzot pienāca klāt un atsvabināja manas rokas. Uzreiz atviegloti uzelpoju, jo zināju, ka tagad viņi diez vai mani pieveiks.

Paņēmu lāpstu un sāku nesteidzoties rakt. Baltās, saulē izžuvušās smiltis bija irdenas, un es uzreiz sapratu, kāpēc tņreiz ne Svens Tālim, ne Tālis Svenam īsti nespēja izrakt dziļāku bedri. Un arī es neizrakšu. Tikai tā - mazliet patēlošu. Gandrīz droši zināju, ka ar viņiem varētu tikt galā tikai ar lāpstu vien. Turpat netālu vien viņi stāvēja, un es katrā ziņā būtu ātrāks par to vīru ar ieroci rokā. Taču, laikam to nojauzdami, viņi pēkšņi atkāpās dažus soļus tālāk, Gustavs nolika videokameru un no kabatas tāpat izvilka pistoli un to pavērsa pret mani.

Tas manu stāvokli tūlīt jūtami pasliktināja, taču, kamēr viņiem vēl nebija radusies vēlēšanās pēc manas nonāvēšanas pašiem rakt kapu, tikmēr cerības vēl saglabāju.

Turpināju strādāt, tad pārtraucu, iztaisnojos un drūmi uz viņiem paskatījos.

-   Varbūt tomēr nevajag? - vēlreiz palūdzu. - Jums tomēr vajadzētu zināt - tas jums nekādā gadījumā nebeigsies labi!

-   Tu par mums neuztraucies! - Gustavs ņirdzīgi teica. - Tas slikti beigsies tev, nevis mums! Tā ka turpini vien čakli strādāt!

-   Paklausies, Gustav! - es viņam uzsaucu. - Varbūt mēs esam pat radi! Es nezinu, kā ir tavam pāriniekam, bet tev ir

Satvēru aiz jostas esošo pistoli, zibenīgi to izrāvu un, krītot zemē, šāvu.

ko zaudēt! Tu esi samērā bagāts cilvēks, tev pieder dažādas firmas, te tev ir smuka sieva, Zviedrijā bērni… Padomā! Atšķirībā no tevis, man nav ko zaudēt! Ne man kāda bagātība, ne smuka sieva, ne bērni, ne īpašumi… Tāpēc pie vajadzības es varu būt ļoti nežēlīgs un vienmēr gatavs sevi aizstāvēt. Varbūt tomēr slēdzam mierlīgumu?

-   Nekas nesanāks, - Gustavs asi pakratīja galvu. - Man tevi ir jānogalina. Es jau paskaidroju, kāpēc.

Un tad man, kā saka, sametās melns gar acīm. Tas viss notika vienā mirklī. Prātu nomāca svelošs naids, un es vēl atcerējos, kā viņš mani jau bija mēģinājis nošaut ar bisi, un cik tur trūka, ka uz visu atlikušo mūžu būtu kļuvis paralizēts invalīds, un tagad viņš atkal stāv manā priekšā ar ieroci rokās, kad savu nodomu var realizēt ar simtprocentīgu garantiju…

Nē! iekšēji kliedzu. Es kaut kādam te nejauši ieklīdušam ārzemniekam neļaušu sevi nogalināt! Neesmu nekāds dzīvnieks, ko mednieks iedzinis slazdā. Es esmu Edijs Kreicums- Ēriksons, latviešu puisis, kas pieradis būt uzvarētājs!

It kā iztaisnodams un masēdams stīvo muguru, satvēru aiz jostas esošo pistoli, zibenīgi to izrāvu un, krītot zemē, šāvu. Viņi nepaspēja pat pamirkšķināt acis, kad abi, vairāku ložu ķerti, smagi saļima un bija beigti.

Vēl dažus mirkļus gulēju, smagi elpoju, un kad satraukums jau bija nedaudz pārgājis, apsēdos un neilgu laiku domāju. Principā varēju arī tūlīt celties kājās un iet prom. Taču atcerējos, ka mana Makarova pistole ir piešauta un tās darbības īpatnības atrodas policijas ieroču kartotēkā, grūti nopūtos, paņēmu mobilo un zvanīju uz 02.

-   Policija klausās!

-  Jums vajadzētu atbraukt uz Bolderāju vai, pareizāk sakot, uz Daugavgrīvu, - diezgan mierīgā balsī teicu. - Tur netālu no bākas Baltās kāpas rajonā atrodas divu cilvēku līķi.

-   Noslīkuši?

-   Nē. Nogalināti.

-   Divi gabali? Nevar būt!

-   Nē, nopietni! Es pats viņus nupat nošāvu! Zvanu no mobilā. Numurs jums zināms. Nekur nebraukšu. Gaidu!

Mukšanai nebūtu arī nekādas nozīmes. Šodien vai rīt es tāpat jau atrastos viņu rokās. Bet nejau tas bija izšķirošais! Es absolūti nejutos vainīgs un biju pārliecināts, ka neesmu pārkāpis likumā noteiktās pašaizsardzības robežas.

Uzkāpu kāpas galotnē un diezgan mierīgs paskatījos te uz pludmali, te jūru. Tieši tobrīd gar ūdens malu, pie rokas turēdama mazu meitenīti, gāja kāda jauna sieviete spilgti baltā peldkostīmā, bet gar bāku Daugavgrīvā uz Rīgas ostu lēni peldēja milzīgs sauskravas transporta kuģis ar spoži dzeltenu krustu. Zviedrijas karoga vidū…

22. NODAĻA

Nākamās dienas pēcpusdienā mani pirmo reizi pratināja jau nedaudz pazīstamais kriminālpolicijas izmeklētājs Vilmārs Vagulis, kura pārziņā atradās arī lieta par iepriekšējo Gustava Eriksona uzbrukumu Sallijai un manu slepkavības mēģinājumu villā "Sallija".

-   Savādi sanāk, - miermīlīgais izmeklētājs teica. - Tai lietā tu esi cietušais, šajā - apsūdzētais. Kā jūties?

-   Draņķīgi, - es atbildēju, jo patiešām jutos slikti. Ne tik jūtami fiziskā, kā garīgā nozīmē, apzinoties, ka esi izdarījis no juridiskā viedokļa smagu noziegumu un pēc tam kamerā būs jāatrodas kopā ar pusdebiliem kriminālās vides pārstāvjiem, tas ne mazākā mērā dzīvesprieku nevairoja.

Izmeklētājam izstāstīju, kāda satikšanās ar Gustavu Eriksonu man bija šoreiz un kā šis notikums būtu beidzies, ja abus uzbrucējus nebūtu nošāvis.

-   Tad viņi būtu nošāvuši tevi, - Vagulis rezumēja.

-  Jā, izmeklētāj, - klusi apliecināju. - Tas ir tāds kā mazais dzīves reizrēķins. Vienmēr jāpacenšas būt pirmajam.

-   Vai šim notikumam liecinieku nav? - izmeklētājs prasīja. - Neviens neko neredzēja, neko nedzirdēja?

-   Nezinu. Tuvumā neviena nebija. Taču videokamerā vajag būt attēliem, kur redzams, kā manā priekšā tiek nosviesta lāpsta, kā no rokām tiek noņemti dzelži un kā es roku pašam paredzēto kapu. Turklāt vēl viņu pistoles… Domāju, ka ne tev, ne prokuroram, ne vēlāk arī tiesai neradīsies ne mazāko šaubu, ka atrados bezizejas situācijā un vienīgā iespēja palikt dzīvam… Tālāko tu zini.

-   Jā, - izmeklētājs gari novilka. - Tā izskatās. Un tomēr… divi līķi. Vai žēl nav?

-   Viņus nē, - es atbildēju. - Man žēl, ka vispār tādas lietas var notikt.

-   Labi, - izmeklētājs gandrīz vai apmierināts noteica un lika parakstīties uz vairākām nopratināšanas protokola lapām. - Vai ar advokātu jau tikies?

-   Šodien viņš ir aizņemts. Būs klāt rīt no rīta.

-  Pēc divām dienām iesim uz tiesu, lai tiesnesis izlemj, ko ar tevi darīt - uzreiz apcietināt vai uz izmeklēšanas laiku līdz tiesai pret parakstu palaist brīvībā. Domāju, viņš arestu nesankcionēs. Tas, ko esi izdarījis, juridiskā izpratnē nav slepkavība. Apsūdzība un tiesa varēs vienīgi spriest - esi vai neesi pārkāpis nepieciešamās pašaizsardzības pieļaujamās robežas.

Pēc divām dienām mēs ar advokātu stipri vīlāmies. Tiesnesis tomēr sankcionēja manu arestu, bet vēlāk, kad jau pusgadu biju pavadījis Centrālcietumā, prokurors, kas izmeklēja šo lietu, man nozīmēja medicīniski psihiatrisko ekspertīzi.

Kā apgalvoja prokurors, tiesnesis man jau sen būtu nozīmējis citu drošības līdzekli un arī viņš pats nebūtu protestējis, taču tomēr vajadzētu atcerēties - ir divi nogalinātie. Turklāt viens no viņiem vēl citas valsts pilsonis. Tas visu sarežģījot.

Šā pusgada laikā es uzrakstīju to, ko jūs nupat lasāt.

Ne uz ko vairāk nepretendēju. Varbūt vienīgi… lai tie, kas to vēlas, uzzina patiesību. Bet šai stāstā patiesība un atziņa, ko tā pauž, ir ļoti vienkārša, taču diezgan baiga -ne vienmēr vajag būt labam…

Vēlāk, kad mani jau aizveda uz medicīniski psihiatrisko ekspertīžu centru, kad sākās specifiskā manas uzvedības un spriešanas spēju slēpta un atklāta novērošana, kad notika pirmās it kā "brīvās" sarunas un tika uzdoti visai primitīvie testa jautājumi, acīmredzot, lai noteiktu mana intelekta līmeni un vai man ir vai nav kaut kādi garīgi traucējumi, atkal gar acīm melns vien nogriezās. Tas man šķita kā kārtējais manas cieņas un cilvēciskās būtības pazemojums.

Vēlāk sapratu. To visu laikam tomēr biju uztvēris pārāk saasināti. Taču pēc pusgada, kas tika pavadīts Centrālcietuma kopējā kamerā, visi nervi bija uzvilkti kā augstsprieguma vadi un patiešām vairs nebija tālu no īstiem psihiskiem traucējumiem…

Un tad, vairākas dienas gatavojies, es bēgu. Tas nebija viegli. Bet man tas tomēr izdevās! Par to jutos patiesi lepns.

Tai naktī izdarīju vēl kaut ko sevis cienīgu.

Es iekļuvu Zooloģiskajā dārzā un aizgāju līdz vilku novietnei.

Visapkārt biedējošs klusums.

Cilvēki un zvēri gulēja.

Lietus bija pārstājis, mākoņi paklīduši un to starpā parādījās apaļš Mēness.

īstais laiks tādiem kā es un vilkiem, nodomāju un ar seju pieplaku šo brīnišķīgo dzīvnieku novietnes žogam.

Ilgi nebija jāgaida. Drīz no būdas izlīda, iespējams, ļoti vecs vilks, dažus mirkļus stāvēja, vairākas reizes paošņāja gaisu, tad, droši vien sajutis, ka ciemos atnācis kāds no viņa senajiem (vai varbūt tagadējiem?!) sugas brāļiem, pienāca tuvu žogam, apsēdās un ar savām spoži dzeltenajām acīm nopietni raudzījās man tieši sejā.

Ko tu skaties ar tik skumju pilnām acīm, klusi pie sevis čukstēju. Es jau saprotu - tev arī nav viegla dzīve. Visu laiku jāatrodas ieslodzījumā. Nevainīgs notiesāts ar brīvības atņemšanu uz mūžu. Bet kas tevi tiesāja un tik bargu sodu piesprieda? Protams, tie, kas bija stiprāki par tevi. Tas pats notiek arī mūsu - cilvēkveidīgo - barā. Jūs kopā turaties draudzīgāk un dažreiz savstarpēji plēšaties tikai kādas jaunas vilcenes labvēlības, bara vadoņa vai lieka gaļas gabala dēļ. Mums šo plēšanās iemeslu ir tūkstoš reižu vairāk. Bet ne tas ir sliktākais. Visas nelaimes sākas ar to, ka mums rodas vēlēšanās un spējas vairumā gadījumu nieku dēļ citam citu fiziski iznīcināt.

Un tad ir jākliedz - kāpēc?!

Attaisnojumi šādai rīcībai savā stulbumā ir drausmīgi un vairāk nekā nožēlojami. Sākot jau ar "valsts interesēm" un beidzot ar vīriešu garīgās aprobežotības augstāko izpausmi - "tu man biji neuzticīga!"

Nu un tad?!

Ja man ir tiesības, bet atsevišķos gadījumos pat pienākums aizstāvēt valsts intereses, mana cilvēciskā cieņa un gods prasa ar jebkuriem līdzekļiem aizstāvēt arī pašam sevi.

Un ja valsts izņēmuma gadījumos var lietot galējus aizsardzības līdzekļus, tad to varu darīt arī es, jo kā cilvēks - kā personība un vienreizēja dzīvība!!! - esmu neaprēķināma vērtība pati par sevi un valstij tikpat (bet dažreiz pat vairāk!) vajadzīgs nekā tās armija vai visa valsts pārvaldes sistēma!

Uzbrucējs vienmēr zaudē. Es nezinu, kas tas ir par likumu, taču tā notiek - uzbrucējs vienmēr zaudē.

Nenoliedzu - divu cilvēku nāve ir briesmīga. Bet briesmīgs bija arī viņu nodoms un nepārprotama vēlēšanās mani nogalināt.

Vai sabiedrība būtu kaut ko ieguvusi un varētu justies apmierināta, ja tagad noslepkavots atrastos aprakts Baltās kāpas malā? Bet sabiedrība ir ieguvusi, atbrīvodamās no cilvēkiem, kuri vismaz pēdējā laikā dzīvoja ar stingru apņemšanos nonāvēt sev līdzīgo - šai gadījumā mani.

Un, ja viņi vēl kā attaisnojumu vismaz būtu sameklējuši daudzmaz cildenāku iemeslu! Bet nē! Iemesls bija vispretīgākais, kādu vien var atrast nauda!

Arī no pagātnes mēs nekādi nespējam tikt vaļā.

Tā mūs negaidīti var ietekmēt jebkurā brīdī, vienmēr kaut kas var uzpeldēt no aizgājušo gadu pelēkās miglas un nežēlīgi vērsties pret mūsu šodienas dzīvi.

Nekas nav absolūti drošs - grimst gan atomzemūdenes, gan sabrūk mūsu vispieticīgākie sapņi.

Mēs - pagātnes turpinājums - esam lemti dzīvot un mūžīgi justies bez vainas vainīgiem…

Vecais vilks uzmanīgi noklausījās manu diezgan nesakarīgo monologu, vairākas reizes gari iegaudojās un nesteidzoties atgriezās savā necilajā mājvietā.

Nākamās dienas rītā es pats labprātīgi atgriezos soda vietā.

Vecais vilks uzmanīgi noklausījās manu diezgan nesakarīgo monologu.

Pēc četriem mēnešiem šo monologu, tikai apmēram desmit reizes garāku un daudz izvērstāku atkārtoju Rīgas Apgabaltiesā izskatītajā krimināllietas laikā - Latvijas Republika pret Ediju Ēriksonu.

Tiesas sastāvs manus izteiktos argumentus un rīcības motivāciju noklausījās tikpat uzmanīgi kā sirmais vilks.

Tiesa pēc nedēļu ilgās lietas izskatīšanas gandrīz vai svinīgi paziņoja - Edijs Eriksons viņam izvirzītā apsūdzībā tiek atzīts par nevainīgu, viņa rīcība ir pilnībā attaisnojama un viņš nekavējoties atbrīvojams tiesas zālē!

Patiesā godbijībā pret tiesu un tās taisnīgo lēmumu pat nedaudz paklanījos.

Brīvs!

Ko tas nozīmē, to īstenībā var izprast tikai tas, kam kaut uz vienu dienu šī brīvība ir bijusi liegta.

Kad mani izlaida no tiesas zālē esošā dzelzs būra, pārsteigts ieraudzīju gandrīz fantastisku skatu - tur bija sanākuši vai visi mani paziņas un radi. Pirmā pie manis pienāca Kristīne - skaistāka kā jebkad agrāk.

-       Tu kā parasti, Edij, biji lielisks, bet es joprojām esmu "sliktā meitene". Piedod!

Un klāt pienāca Ēvalds Laventāls.

-       Apsveicu! Es zināju, ka viņi tev neko nevarēs "piešūt"! Tu biji malacis! Kādu nedēļu atpūties, tad nāc atkal uz darbu! Mūsu līgums joprojām ir spēkā!

Un tad klāt pienāca māte un nez kāpēc sāka raudāt.

-  Edij! Dēls! Lūdzu, piedod! Lūdzu, lūdzu!

Un klāt pienāca arī sen neredzētais tēvs Aksels un man cieši paspieda roku.

-       Tu pareizi darīji! Bet es visu mūžu esmu darījis tikai ko nepareizu. Ja vari, piedod!

Un tad klāt vēl pienāca Sallija - tikpat iekārojama kā iepriekš.

-        Edij! Tu atriebi arī par mani! Es to nekad neaizmirsīšu un tevi atcerēšos… Ja vien gribēsi… Jebkurā dienā un mirklī… Tikai pasauc! Un es būšu klāt. Bet par to, kas bija agrāk… Lūdzu, piedod!

Bet es ne no viņas, ne pārējiem neko jau vairs negribēju.

Mani tikai pārsteidza un pat pamatīgi samulsināja…

Kāpēc viņi visi lūdza man piedošanu?

Vai tādēļ, ka kaut kādā mērā jutās, vainīgi, vai tāpēc..?

Varbūt piedošana ir tikai tāds kā neliels liekulības plāk- sterītis, ko attiecīgajā dzīves brīdī lūdz uz savas dvēseles uzlīmēt nekrietns cilvēks?

Bet ticamāk, ka tā vienkārši ir savdabīga žēlsirdības dāvana, ko bende augstsirdīgi pasniedz savam noskatītajam upurim?

Es piedevu visiem.

Pat Tālim Kreicumam un Svenam Eriksonam, ar kuru savstarpējo konfliktu un sodīšanas vēlmi viss šis stāsts arī sākās.

23. NODAĻA

Tā bija viena no šā gada skaistākajām atvasaras dienām.

Spīdēja pavēsa, taču spilgta saule, pūta lēns rietumu virziena vējš, un gaiss labpatikā virmoja kā sīki jūras vilnīši.

Lielajā pilsētas atkritumu izgāztuvē gadiem ilgi gruzdošā uguns beidzot bija noslāpusi un kaijas sīka laupījuma dēļ vairs tik skaļi neplēsās.

Tagad tur cits ar citu labāka guvuma dēļ nemitīgi karoja no sabiedrības izstumtie.

Staltās Mežaparka priedes, viegla vēja sašūpotas, izelpi- nāja tik reibinošu sveķa smaržu, ka parka apmeklētāji pat nedaudz noreiba.

Edijs Ēriksons, novietojis savu džipu vienā no Mežaparka sānieliņām, nesteidzoties aizgāja līdz Zooloģiskajam dārzam. īsu brīdi tur domīgs stāvēja, atcerēdamies kādu citu dienu un nakti, tad pagriezās pa labi un devās uz vienpadsmitā maršruta tramvaja galapunktu, kur atradās arī nelielais dispečeru namiņš.

Pēdējā laikā Edijs, kā šad tad arī agrāk, arvien biežāk jutās vientuļš un nevienam tā kā arī īsti nevajadzīgs…

Kad viņš atvēra namiņa smagās durvis, uzreiz sastapās ar kādas dūšīgas sievas bargu skatienu.

-       Ko jums vajag? - viņa neapmierināta jautāja. - Šeit nepiederošiem ieeja aizliegta!

Lūk, tā vienmēr, Edijs rūgti nodomāja. Kur tu gribi iet, tur nekad nedrīkst. Vienmēr kāds kaut ko aizliegs un reti iegūsi to, ko vēlies.

-       Nemaz tik dusmīgi uz mani neskaties! - viņš sacīja. - Vai tad tu te sargā valsts naudas krātuvi?

-   Es neko nesargāju, - sieviete atbildēja. - Es te strādāju.

-        Ļoti jauki, - Edijs teica. - Varbūt tādā gadījumā zini, vai pie jums vēl strādā arī tāda..? Uzvārdu gan nezinu, bet bija tāda smuka tramvajniece ar saulrieta krāsas matiem… Ja pareizi atceros, viņu sauc Lidija.

-        Ko tev no viņas vajag? - dispečere atkal kļuva tāda kā dusmīga.

-        Gribu mīļi nobučot uz vaiga, - Edijs atbildēja. - Ja nebūtu tik nelaipna, es nobučotu arī tevi.

-  Tad jau būs jāpacenšas, - dispečere beidzot pasmaidīja.

-   Kas tad tev šodien par svētkiem - dzimšanas diena, sieva aizbēgusi vai kaut ko vinnēji loterijā?

-       Gandrīz vai uzminēji, - Edijs teica. - Pirms kāda laika dzīves loterijā vinnēju augstāko balvu - dzīvību. Pēc tam paveicās atkal - vinnēju brīvību. Tagad jāpamēģina vēlreiz - varbūt šoreiz vinnēšu mīlestību…

-       Jaunais cilvēk! - dispečere nopietni sacīja. - Mīlestību neviens nevinnē! Tā vai nu negaidīti nokrīt no debesīm, vai lēni izgaist, kā no rītiem pakāpeniski pazūd zvaigžņu gaisma… Bet kas attiecas uz Lidiju… Jā, viņa te vēl strādā. Drīz beigs rīta maiņu un…. - dispečere paskatījās pulkstenī. - Tūlīt būs klāt! Varat viņu pagaidīt šeit - es atļauju.

-   Paldies, kundze! - Edijs laipni pateica un gāja prom.

-   Vietā, kur drīkst uzturēties tikai piederošie… Tam jau esmu izgājis cauri. Tagad es piederu tikai pats sev.

Edijs lēnām aizgāja līdz sliežu aplim, kur parasti apstājās atbraukušie tramvaji.

Viņš, nedaudz uztraucies, sāka gaidīt.

Pēc sešām minūtēm pienāca kārtējais sastāvs un, izlaidusi pasažierus, no vadītāja kabīnes izkāpa Lidija.

Varbūt tā bija tikai sagadīšanās, varbūt tā viņa ģērbās katru dienu, taču izskatījās tik skaista un eleganta, it kā tūlīt pēc darba vajadzētu iet uz teātri vai satikšanos ar mīļoto vīrieti.

-   Sveika, Lidij! - Edijs viņu klusi sveicināja. - Tev vajadzētu mani vēl atcerēties. Pirms gada kādā drēgnā rudens naktī es tavā tramvajā biju pēdējais pasažieris. Kad tu mani te izsviedi no vagona… Es tur atstāju krietnu kaudzīti aprakstītu papīru - tādu kā savu grēksūdzi. Ko tu ar to izdarīji? Sadedzināji? Aizsviedi prom?

Lidija uz viņu pārmetoši paskatījās.

-   Edij… - viņa samulsusi un satraukta teica. - Tā taču ir tava dzīve. Kā es to varēju aizsviest prom?

-   Paldies, - Edijs viegli palocīja galvu. - Ja pašlaik vari būt brīva un tevi, tāpat kā mani, neviens uz šīs pasaules tā īpaši negaida… Es tevi labprāt aizvestu līdz jūrai. Bolderā- jā, netālu no Daugavgrīvas bākas, atrodas liela kāpa… Tu jau zini - tur savā laikā risinājušies daži baigi notikumi, taču šoreiz… Mēs tur mierīgi pasēdētu, paskatītos, kā jūrā lēni ieripo saule, un ar savu klātbūtni varbūt Balto kāpu varētu pārvērst vietā, kur cilvēki turpmāk nāktu viens otru tikai mīlēt, nevis nokaut…

-  Labi, Edij! - Lidija tūlīt piekrita un gaiši pasmaidīja. - Es zināju, ka tu mani kādreiz atradīsi…

Edijs maigi paņēma Lidiju zem rokas un nesteidzoties veda uz automašīnu. Un, jau pienākot pie tās, viņš pēkšņi saprata - varbūt šī vēl neiepazītā sieviete ir tāda pati lik- tens dāvana, kāda mums visiem ir tik nejauši trāpījusies dzīvē…

Mīlestības redzamā puse

"Mīlestības neredzamā puse" ir divdesmit astotais manis sarakstītais romāns. Vai tas ir daudz, maz? Nezinu. Laikam jau tomēr daudz. Vismaz nezinu nevienu citu latviešu rakstnieku, kam varētu būt tik liels skaits sacerētu romānu. Bet tas nu tā - starp citu.

Negribu šo romānu arī analizēt un vērtēt - vai tas iznācis ļoti labs, tikai labs vai arī ne visai… Lai gan mans personīgais vai jebkura cita lasītāja vērtējums var būt tikai ļoti subjektīvs un kārtējo reizi apstiprināt tēzi, ka nekad neviens neapstrīdami objektīvu (pareizu) vērtējumu ne par vienu mākslas darbu nespēj sniegt. Dažreiz vērtēšanas skala, protams, var variēt no atzinumiem, ka analizējamais darbs nenoliedzami ir "ģeniāls", līdz autora pašcieņas pazemojošajam - "pēdējais mēsls". Lai gan manas sapratnes robežās arī šādus secinājumus tomēr nevar uzskatīt par nekļūdīgiem un apgalvot, ka tā patiešām ir arī patiesība.

Daudz objektīvāks vērtējums par literāru sacerējumu varētu būt atzinums, vai uzrakstīto darbu lasīt ir bijis interesanti, vai ne? Vai tas lasītāju aizrāva? Viņā izraisīja kaut kādas emocijas? Vai lika šo to pārdomāt, izdarīt kaut kādus secinājumus un atstāja atmiņā paliekošu pārdzīvojumu?

AUTORS PAR DZĪVI UN LITERATURU

Kritiķa vērtējumam, protams, ir sava vieta mūsu diezgan raibajā un ne visai godīgajā literārā procesa laikgaitā, taču

tas neko jūtami vairs ietekmēt nespēj. Vēl nesenā pagātnē situācija bija daudz sliktāka, taču šodien neviens kritiķis ar saviem subjektīvajiem (un kaut vai ar simtprocentīgi objektīvajiem!) vērtējumiem vairs nevar izšķirt kāda darba turpmāko likteni. Visu - labi vai slikti - izšķir tas, kam īstenībā jebkurš literārs darbs ir arī veltīts, un proti, - lasītājs. Jo viņš vienlaikus ir arī pircējs - pie veikala letes izvēloties sev tīkamāko un vajadzīgāko preci. Un viņš vienmēr - pat neskatoties ne uz kādu cenu! - pirks to, ko sajutīs par nepieciešamu sev iegādāties kā vērtīgu garīgo rupjmaizi. Vai saldu torti. Vai rūgtus sirds pilienus.

Šai sakarā es jau dzirdu dažu mūsu "ģeniālo" rakstnieku vai augstprātīgo kritiķu nicīgu secinājumu - "tās taču ir prastas tirgus attiecības"! Protams. Bet kā tad citādi, mīļie? Vai vēl neesat apjēguši, ka viss, ko mēs šai dzīvē darām, apzināti vai neapzināti, bet pašsaprotami iekļaujas šajās prastajās tirgus attiecībās? Vienalga, gan politikā, gan mīlestībā, gan mākslā. Tāda vienkārši ir dzīve, un nav ko tēlot nesavtīgus un sirdsšķīstus mākslas un literatūras kalpus.

Tātad - kam lai es rakstu, ja ne lasītājiem? Bet lasītāju vairākums, kuru skaits diemžēl ar katru gadu kļūst arvien mazāks, šodien negrib lasīt - to ļoti labi atklāj pircēji gan grāmatveikalos, gan lasītāji bibliotēkās - ne murgu pilnus sacerējumus, postmodernisma "šedevrus", ne bezsižeta tekstos uzkrītošā vairumā lasāmās rupjības un dažādas jē- lības.

Tas manā uztverē ir satriecoši un nožēlojami, ka vairāki "mūsdienīgi" režisori vairs nespēj (un nekad nav arī spējuši!) iestudēt gandrīz nevienu normālu teātra uzvedumu - bez rupjībām, pretīgām cilvēku attiecībām un turpat vai obligāto sēdēšanu uz poda vai pilnīgi nevajadzīgas cilvēka ķermeņa kailuma demonstrēšanas; tik reti kāds individuāli vai mūziķu ansamblis spēj atskaņot skaistas mūzikas melodijas (parasti viņi prot atskaņot tikai troksni!), un ka vairākas no mūsu tik ļoti savu draugu kritiķu slavētajām rakstniecēm nespēj pat viselementārāko, ko katram prozaiķim tomēr tā kā nāktos prast, - lasītājiem vienkāršiem vārdiem izstāstīt kādu interesantu notikumu…

Mākslas darbu un literāro sacerējumu vērtēšanas kritēriji mainās, un tas ir saprotami, jo kardināli ir mainījusies pati dzīve un līdz ar to stiprā mērā citādas kļuvušas arī cilvēku savstarpējās attiecības. Taču vienalga - piectūkstoš gadu pirms Kristus, vai divtūkstoš gadu pēc Kristus, cilvēka būtība nav mainījusies ne par mata tiesu! Līdz ar to pamatos nemainīga palikusi arī viņa dzīves un pasaules uztvere, viņa priekšstati par morāli, viņa dvēseles sāpes un prieks, viņa ilgas un sapņi, viņa seksualitāte un greizsirdības izpausmes, mantkārība, vēlme savam pāridarītājam atriebties, cietsirdība, spēja un griba nogalināt sev pat vistuvāko cilvēku, atriebties vai iedomātas "taisnības" vārdā nodot gan savu iepriekšējo pārliecību, gan tos, ar kuriem vēl vakar dalīja pēdējo maizes šķēli; būt augstprātīgam, lepnam un atklāti nicināt visus un visu, kas nepatīk; būt godīgam, nesavtīgam, mīlēt alkstošam, spējīgam uzupurēties vai otram atņemt vienīgo, kas tam pieder; būt spējīgam piedot un nebēgt, ja pašu vai citu panāk nelaime. Vai liela nelaime ir jau atnākusi.

Tas viss ir gandrīz katrā cilvēkā - arī manī un tevī.

Kas šodienas cilvēku vispār interesē mākslā un literatūrā? Kāpēc viņš, jebkurā grāmatveikalā staigādams gar gariem, grāmatu kalniem apkrautiem galdiem, apstājas un, piemēra pēc, izvēlas nopirkt manu grāmatu, bet blakus esošā viņā neizraisa interesi?

Es zinu, kāpēc tā notiek, taču īsi to izskaidrot nespēju, ja nu vienīgi ar jau pieminēto: "Man šis autors patīk! Un ne tikai! Man patīk, k ā viņš raksta, un tas, p a r ko viņš raksta. Šīs autors man ir kļuvis tuvs - kā draugs vai mīļākais."

Lūk, tā arī visa filosofija un gudrība, kāpēc lasītājam ir interese un pat garīga nepieciešamība iegādāties tieši šā autora darbu, bet ne to, kas acu priekšā stāv turpat blakus.

Ikviens literatūras gudrinieks (akadēmiķi ieskaitot) var par kādu autora atsevišķu darbu vai viņa darbiem kopumā, tos pamatīgi analizējot un vērtējot, uzrakstīt varen biezu grāmatu, var uzrakstīt un aizstāvēt doktora disertāciju, taču tik un tā šā darba būtiskākā atziņa slēptāk vai atklātāk būs ietverta ārkārtīgi vienkāršā secinājumā - "viņš man patīk!" vai arī-"viņš man ļoti nepatīk".

Atkārtoju - tas ir tāpat kā mīlestībā. Viss ir līdz ārprātam sarežģīti, taču tajā pašā laikā arī smieklīgi vienkārši - iepazītais cilvēks man patīk! Nekas plašāk nav jāskaidro. Nav jāprasa - kāpēc? Un vai mums tas vispār ir jāzina?

Taču kritiķiem un citiem literatūras vērtētājiem tomēr būtu diezgan svarīgi, kāpēc liela lasītāju daļa aizrautīgi lasa, piemēram, tieši manas grāmatas, bet pret citām ir pilnīgi vienaldzīga? It sevišķi vēl tāpēc, ka viss, ko uzrakstījis esmu es, kritiķuprāt, skaitās otrās šķiras vai "vieglā literatūra", bet, piemēram, tas, ko uzrakstījis J. Einfelds, esot augstākais sasniegums latviešu literatūrā un viennozīmīgi "šedevrs" - kaut kas vēl nebijis un šokējoši "ģeniāls"!

Var jau būt. Nemaz negribu strīdēties. Vienīgi nedaudz mulsina tas, ka lasītājs, mani, protams, ieskaitot, no viņa romānu trīssimt vai piecsimt lappusēm ir spējīgs izlasīt tikai dažas…

Tātad, gribot negribot, jāatgriežas pie jau pieminētā - kāpēc vispār tiek rakstības grāmatas? Kam tās ir domātas? Kāpēc ar tādām grūtībām jāstāsta citiem stāsts, kuru nevienu tas tā pa īstam nemaz neinteresē?

Es to nekad neesmu spējis saprast.

Tas, protams, ir sens, patiesībā pilnīgi neauglīgs strīds - kas ir laba literatūra? Uz šo jautājumu ir desmitiem atbilžu, taču neviena nav pareiza un pareizas ir visas.

Katrs lasītājs attiecīgā autora prozas grāmatā atrod to, kas viņam šķiet interesants, garīgi piesātināts un atmiņā paliekošs. Kāpēc mēs pat pēc piecdesmit vai septiņdesmit gadiem vēl atceramies mums bērnībā stāstītu pasaku vai mazliet vēlāk kādu notikumu, kas atgadījies vai nu ar mums pašiem vai citiem?

Viss ir ļoti vienkārši - mēs šo notikumu, tajā būdami vai nu iesaistīti paši vai tikai klausoties un redzot, to esam pārdzīvojuši.

Lūk, tas arī ir visu mākslas veidu pamatu pamats - vai redzētais, dzirdētais vai lasītais mūsos ir izraisījis pārdzīvojumu, emocionālu sakāpinātību un vismaz kaut niecīgāko interesi?

Ja jā - viss kārtībā, ja nē, tad kritiķi, kādu nebaudāmu grāmatu slavinot, var rakstīt rakstu pēc raksta, tik un tā šādi darbi noputējuši stāvēs grāmatnīcu vai bibliotēku plauktos, nekādu interesi lasītājos neizraisot.

Labs rakstnieks, kas domā arī par lasītāju, jau iepriekš zina, ka strādāts nebūs velti. Lasītāji grāmatu pirks un, to nopirkuši, droši zinās, ka nebūs vīlušies - šo autoru ir vērts lasīt, bet tie, kas par savas grāmatas panākumiem pie lasītāja nedomā, lai gaida savu atzīšanu pēc simt gadiem! Man tik daudz laika nav, un vispār man jau sen nekāda oficiāla atzīšana nemaz nav vajadzīga! Man ir svarīgi, lai mani atzītu lasītājs jau šodien, lai viņš nopērk manu grāmatu, izlasa un ar izlasīto būtu apmierināts.

Kas mums vispār no mākslas un literatūras būtu vēl vajadzīgs?

Egils Lukjanskis

BIBLIOGRĀFIJA

Rīgā, 2008. g. 15. martā

Izvēle. Stāsti un noveles. "Liesma", 1966.

Nekad nebeigsies. Stāsti un noveles. "Liesma", 1968.

Pieskāriens. Stāsti un noveles. "Liesma", 1971.

Bez žēlastības. Garstāsti. "Liesma", 1973.

Bronzas sieviete. Stāsti un noveles. "Liesma", 1975.

Neuzvarētais. Romāns. Liesma, 1977.

Memento mori. Romāns. "Liesma", 1977.

Lāse karogā. Mākslinieciski apraksti. "Liesma", 1980.

Skrējiens bezgalībā. Stāsti ļ/h noveles. "Liesma", 1981.

…un mana dzīvība arī. Dokumentālais apraksts. "Liesma", 1984

Atliktais laiks. Romāns. "Liesma", 1987.

Ne jau katru dienu. Romāns. "Liesma", 1987.

Atnāc un paņem. Romāns. "Liesma", 1987.

Rēta akmenī. Romāns. "Liesma", 1993.

Nakts tiesnesis. Romāns. "Avots", 1993.

Sāpes un triumfs. Romāns. "Sol Vita", 1994.

Kliedziens no debesīm. Romāns. "Liesma", 1994.

Sieviete visam mūžam. Romāns. "Preses nams", 1996.

Asaras debesīs. Romāns, "Liesma", 1997.

Palīgā sauciens. Romāns. "Daugava", 1999.

Privāttiesnesis. Romāns. "Preses nams", 1999.

Notiesātais. Romāns. "Lauku Avīze", 2000.

Cilvēks naktī. Romāns. "Lauku Avīze", 2000.

Tas, ko tu negaidi. Romāns. "Lauku Avīze", 2001.

Naida nogurdinātie. Romāns. "Lauku Avīze", 2002.

Krievu leitnanta mī|ākā. Romāns. "Lauku Avīze", 2002.

Sprieduma izpildītājs. Romāns. "Lauku Avīze", 2002.

Trīs saujas mīlestības. Romāns. "Lauku Avīze", 2003.

Cilvēks, kurš negribēja mirt. Romāns. "Zvaigzne ABC", 2006.

Latviešu žigolo. Romāns. "Lauku Avīze", 2005.

Dzīve pēc pasūtījuma. Romāns. "Lauku Avīze", 2005.

Kam neskanēs zvans. Romāns. "Zvaigzne ABC", 2006.

Ugunī nosalušie. Romāns. "Lauku Avīze", 2006.

Stāsti un noveles. Izlase. "Lauku Avīze", 2006.

Sarkanā luktura ēnā. Romāns. "Lauku Avīze", 2007.

Publicējam fragmentu no nakamā "Lata romāna" sērijas darba mairita

SMILTIS UZ KURPĒM

* * *

Atvērusi dzīvokļa durvis, viņa uzreiz sajuta piedegušu tostermaizīšu aromātu.

-     Čau, kas tev te par oglēm pusdienās? - Ieva centās jokot.

-    Es uzcepu maizītes bērniem un sev. Mazliet aizrāvā- mies ar datorspēli, bet es jau izvēdināju.

-   Malači! Kas jauns?

-   Kas mums te var būt jauns? Sēžu un klausos, kā augšstāva kaimiņi lamājas. Laikam pensiju saņēma un tagad vecais taisās iet iedzert, bet šī viņu nelaiž. Brēca, ka par dzīvokli vēl neesot samaksāts. Mutere zvanīja. Teica, ka nā- košsvētdien kartupeļus grib stādīt, vajagot braukt palīgā. Vecais nevarot viens no pagraba ne iznest, ne līdz laukam dabūt. Nolasīja man atkal morāli. Bērni atnāca no skolas, paēda un izskrēja ārā. Baiba ir pie draudzenes, bet Rainers tepat kaut kur ap māju bizo. Teica, ka nekas neesot uzdots. Varbūt nav arī, jo skola tūlīt beigsies.

-   Un ko pats šodien labu sadarīji? - Ieva neuzmanīgi pavaicāja un tūlīt pat to nožēloja.

-   Ko tad es te varu darīt? Sēžu un tēloju mēbeli. Riebjas! Vai tiešām esmu tik nederīgs? Avīzē atkal nekā nav. Bija tikai viens jokains sludinājums: darbs brīvajā laikā ikvienam, kas vēlas nopelnīt. Būs atkal kaut kādas piedevas jātirgo. Man pietika tās smadzeņu skalošanas ziemā, labi, ka pietika prāta aizlaisties prom.

Jā, Ieva to atcerējās itin labi. Mārcis bija atsaucies līdzīgam darba piedāvājumam un sākumā nekas neliecināja, ka tajā ir kaut kas dīvains. Piedāvātājs bija pārlieku dedzīgs un pats atzvanīja visdrīzākajā laikā. Darbs būšot ar importa precēm, tikai jāatbrauc uz semināru un kadru atlasi Rīgā.

Kaut gan mazliet skeptisks, Mārcis tomēr brauca. Vismaz ir cerība…

Tā sauktais seminārs notika šaubīgā centra daudzstāvu mājas aktu zālē - noplukušā un krietni pēcpadomju nostalģijas apvēdītā gaisotnē. Gaitenī atradās neskaitāmi mazi kantorīši ar neko neizsakošiem firmu nosaukumiem. Mārcis redzēja starp semināristiem visdažādākos cilvēkus - pensionāres, studentus, kā arī sievietes un vīriešus labākajos gados. Visi viņi cerēja uz kaut ko sevišķu. Patiesība izrādījās pārlieku banāla - šī bija kārtējā pārtikas piedevu tirgotāju kliķe, kas spieda šīs brīnumzāles pašiem tirgotājiem iepirkt lielā daudzumā. Viss balstījās uz tādu kā sektantu apmātību - viņiem pašiem tās mītiski izcilās zāles bija jālieto un jāpārliecina neskaitāmi cilvēki darīt to pašu. Vislabāk, ja tiek iesaistīti arī draugi un radi, bet, ja kāds šaubās, tad no tādiem paziņām ir ar steiģu jāatsakās. Kaut vai tādēļ būtu jāzaudē ģimene, jo zāles esot vērtīgākas par visu. Turklāt vispirms bija jāiemaksā visai pieklājīga drošības nauda. Runātāji tiešām šķita milzīgi pārliecināti par savu nemaldību un lielisko produkciju. Mārcis, pieklājības pēc pasēdējis kādu brīdi, cēlās un devās uz izeju. Taču kāda eksotiski tērpusies dāma ar spilgti uzkrāsotām acīm no rīkotāju aprindām nekavējoties bija devusies gaitenī viņam pakaļ. Notvērusi vīrieti aiz piedurknes, viņa tūdaļ bargi pārmeta to, ka vīrieši kļūstot gļēvi, nedomājot par nākotni un veselību, baidoties kļūt veiksmīgi biznesmeņi un tā joprojām. Mārcis saprata, cik tas ir labi izkopts cilvēku apstrādāšanas rituāls. Kurš gan grib būt neveiksminieks? Un kurš uzdrošināsies pateikt, ka neuzticas un savu naudu netaisās iemaksāt par diezin kādu produkciju? Par to liecināja kaut vai tas, ka no visas klausītāju zāles viņš bija vienīgais, kas protestēja. Kas zina, vai tantuki tūlīt neskries aizņemties naudu jaunajām brīnumzālēm? Katrā ziņā atmiņas par šo pasākumu vēl bija pavisam svaigas.

-    Nekas, gan kaut kas atradīsies. Es vēl pavaicāšu kolēģēm - varbūt viņu vīriem ir kas zināms. Tu nedomā cauru dienu par vienu un to pašu, bet vienkārši dzīvo nost un skaties visapkārt. Būs jau labi. Kaut ko padari pa māju, lai nav jādomā drūmas domas.

-  Jā, tev viegli teikt - "kaut ko padari", man liekas, ka es drīz nojūgšos. Vēl mani vecie burkšķ katru otro dienu. Šodien arī fāters piezvanīja - ja es neko prātīgu nedarot, tad lai braucot viņam malku sazāģēt. Kādu piecīti samaksāšot, jo šā vai tā cilvēks jālīgst. Iedomājies? Par piecīti iet pie saviem večiem strādāt! Par ko viņi mani uzskata? Palīdzēt es varu tāpat, bet tā… par maksu? Laikam būs jāmeklē darbs ārzemēs, citādi mani te noēdīs.

-   Mārci! Bet kā tad ar mums?

-     Kas jums? Saņemsiet naudu bankā un dzīvosiet tik nost.

-    Nu beidz! Mēs taču to esam izrunājuši. Nevajag nekādas ārzemes, tev tikai jāsasparojas un jātiek vaļā no sevis nopelšanas. Varbūt tev šis laiks bija vajadzīgs, lai sakārtotu domas? Varbūt pavisam drīz tu ar skumjām atcerēsies, ka pa šo laiku varēji izgulēties un atpūsties, jo būs atkal skriešana un darbs darba galā?

-    Nu ja! Kas tad mainīsies? Brīnumi nenotiek.

Vīrietis aizkaitināti atmeta ar roku. Nebija jēgas vienmēr runāt vienu un to pašu. Sieva vienmēr centās viņu mierināt, bet bija skaidrs, ka tās ir tikai tukšas pļāpas. Žēlsirdības misija. Kas zina, ko viņa domā patiesībā? Ko stāsta draudzenēm un kolēģiem? Brīžam viņš jutās kā pele slazdā.

Tobrīd arī Aina Miltiņa savā virtuvē sirdīgi slaucīja traukus. Šodien dusmām bija īpašs iemesls - tēvs tika zvanījis dēlam, lai aprunātos par malkas sazāģēšanu. Tā kā Mārcis ir bez darba, laika viņam atliku likām. Ko viņš tur savā dzīvoklī sēž? Sievas lupatas mazgā vai? Tēvs pat naudu par darbu piedāvāja, bet dēls gandrīz lāgā runāt negribēja. Abi - gan dēls, gan tēvs bija viens otra cienīgi: kad ietiepās vai saniknojās, starp vīriešiem vienmēr valdīja saspringta gaisotne. Vai tad nu Mārcim grūti vecākiem atbraukt palīgā? Bet nē! Apskaitās, kad šim naudu piesolīja! Tāpat kādam bomzim būs jāmaksā, jo pašiem vairs nav tik daudz spēka, tad kāpēc nevarētu samaksāt dēlam? Bet še nu bija - dēls tagad ir nikns. Un tēvs arī. Malka joprojām stāv kā stāvējusi, drīz zāle sāks augt cauri. Posts un bēda!

Jaunākais dēls Andis gan nebija tāds, ar viņu droši vien varētu sarunāt visu ko. Un pret vecākiem izturējās mīlīgāk. Varbūt tāpēc, ka jaunākais, kurš vairāk tika lutināts no mazotnes? Bet Andis nu jau labu laiku gulēja kapos. Nositās ar mašīnu… Lai gan kopš tā laika bija pagājuši desmitgadi, Ainai vienmēr likās, ka jaunākais dēls noteikti visu būtu darījis labāk nekā Mārcis. Andis joprojām dzīvoja Ainas domās un sirdī. Vedekla Vija, palikusi ar diviem bērniem atraitnēs, itin drīz apprecējās otrreiz. Nu tajā ģimenē bija piedzimis vēl viens bērniņš. Vijas otrais vīrs krietni vien iedzēra, bet bijusī vīramāte uzskatīja par savu svētāko pienākumu palīdzēt mazbērniem, kā vien varēja - ar naudu, ar dārzeņiem, ar drēbēm un skolas somām. Mārcis brāļa bērnus apsveica tikai svētkos. Arī tas bija mūžīgo strīdu iemesls, jo viņš pretēji mātei uzskatīja, ka Vijas jaunajam vīram arī jāuzņemas daļa atbildības par sievieti, ko apprecējis. Bez tam bērni saņemot apgādnieka zaudējuma pensiju. Mārcim nešķita, ka allaž Vijas mājai jāpiegādā kartupeļi, malka un jāapmaksā gandrīz visi rēķini, un ko tu tādam tiepšam padarīsi? Kā piespiedīsi palīdzēt bijušajai brāļasievai, ja viņš pat par naudu atsakās vecākiem malku saskaldīt? Tēvs taču tikai labu gribēja, samaksu solīdams.

Aina, glīti, ar osiņām uz vienu pusi sarindojusi krūzītes virtuves plauktā, salocīja dvieli un apsēdās. Tas, ka viņa neko nespēja grozīt dēlu dzīvē, kremta visvairāk. Bija tādi mazi, mīļi puisēni, bet tagad katrs aizgājis savu ceļu un māti neviens sen vairs neklausījās. Andis izrādījās iedzēris, kad notika tā nelaime. Bet nu nevar zaimot pašas dēlu - dzērājs viņš nebija. Tomēr mātes cerības tika apraktas līdzi viņam kapā. Tagad tikai atlicis mazbērniņus, bārenīšus palutināt.

Vecākais dēls Mārcis tagad tik ilgi sēž bez darba un dusmojas, kad māte piedāvā kādu sludinājumu. Ko viņš gaida? Kādu debesmannu sagaidīs, mājās tupēdams? Bija uz visādiem kursiem un semināriem, bet kā nekā, tā nekā. Nu, nav viņš slikts, tikai tāds nervozs un uzvilkts pēdējā laikā kļuvis. Augstskola palika pusceļā, kad Mārcis aizgāja armijā, tā i nepabeidza, pēc dienesta pastrādāja vienkāršus darbus un drīz arī apprecējās. Vai nevarēja pagaidīt ar to precēšanos? Tā nu tagad, kad nav īstas profesijas, darba arī nav.

Un vispār - kas tā tagad bija par dzīvi? Agrāk abi ar tēvu sapazinās vienā darba vietā, abi vienā strādāja un no tās pašas aizgāja pensijā. Milzīgi lepni atpūtā aizvadīja gan vienu, gan otru. Pat medaļu kā darba veterāniem iedeva! Miltiņu pāris strādāja autobusu parkā, Aina bija kasiere, bet

Pēteris - autobusa šoferis. Visu uzņēmumu viņi zināja kā savu kabatu, pat autobusu atiešanas grafikus un izmaiņas tajā. Visi jaunie darbinieki vairāk vai mazāk izgājuši "caur viņu rokām". Cik direktoru pa tiem gadiem nenomainījās? Un cik - partijas sekretāru? Visus Miltiņi pārdzīvoja un darbu uzskatīja par savām otrajām mājām. Pat pie vakariņu galda sarunas vijās tikai ap autobusu parka problēmām un rezerves daļām. Darbs viņiem bija viss, un abus tajā cienīja un godāja. Bet kas tagad? Nekur tevi netur par cilvēku - atlaist var, kad vien iedomājas. Nav ne partijas komitejas, ne arodbiedrības, kam sūdzēties! Nem un tavu darba vietu nopērk viens "biezais" un tu-tū… Meklē atkal jaunu! Uz šolaiku valdību Aina labu prātu neturēja.

Nebūtu tas Mārcis tik ietiepīgs, tad tepat pie kaimiņiem, malku vienam otram paskaldot, varētu laiciņu papelnīties. Bet nē! Kauns esot. Būtu uz Polijas tirgiem pabraukājis pēc apģērbiem un apaviem, kā citi to dara. Ainas vecos darba biedrus vien apstaigājot, sapelnītu naudiņu, nemaz uz tirgu nevajadzētu braukt. Kas zina, kā tur ar tiem nodokļiem īsti ir? Bet te viņa pat pabrauktu dēlam līdzi, pie viena pamēļotu ar bijušajām paziņām. Visiem ir bērni un bērnu bērni, nevajadzētu uz veikaliem pēc drēbēm iet. Kur tad vēl paša Mārča kādreizējie kolēģi? Vai tie neiepērkas? Varbūt izdomātu vēl kaut ko, vai nu mazums bezdarbnieku paklusām piepelnās? Pēkšņi Aina attapās, ka dvieli ir atkal atlocījusi un labu laiku berž vienu un to pašu dakšiņu. Ko lai dēlam iesaka, ja viņš pat nesadzird viņas sacīto? Kur viņš tik tiepīgs un neklausīgs? Aina nu gan padomus varētu dot labu labos, ja vien kāds tos ņemtu vērā.

Vēlreiz noslaucījusi nelaimīgo dakšiņu, viņa stingri apņēmās runāt ar dēlu nopietni. Tiklīdz tas būs iespējams. Gan Mārcis atbrauks. Ja nē, tad viņa izdomās kādu neatliekamu

darbu, lai dēlu atdabūtu šurp.

* * *

Uz noplukušā un daudz pieredzējušā sludinājumu dēļa siltajā vējā drebinājās papīra strēmeles. Daudzas no tām vairs neko nevēstīja, citas bija sapluinītas driskās. Bet tām pa vidu koši kā karogs lepojās spoži balts papīra taisnstūris.

"Strauji augošam uzņēmumam vajadzīgs C kategorijas šoferis" - tas vēstīja. Mārcis, apskatījies apkārt, noplēsa visu sludinājumu. Būs mazāk konkurentu. Šo darbu viņam vajadzēja dabūt! Ne jau šofera karjera "bija tā pati kārdino- šākā, bet tas vismaz ir kaut kas, vismaz ne sētnieks vai liel- veikala krāvējs. Kad pēdējo reizi viņš bija meklējis darbu tieši veikalā, redzētais vēlmi būt par krāvēju izgaisināja uz ilgu laiku. Ar trīsdienu bārdām noauguši vīreļi sēdēja uz kāpnītēm un pie alus pudeles filozofēja par grūto dzīvi un mazo algu. Likās, ka dzīve te apstājusies kaut kādā sirreālā padomju laikā. Kā saimnieki šādus varoņus te turēja, vai viņi maz spēja pilnīgi tukšu kasti iekraut vai izkraut? Mārcis te sēdēs kopā ar viņiem? Vai, gluži otrādi - rausies, kamēr šie te gozēsies? Vēl jau druska pašcieņas viņam bija, kaut gan bezdarbnieka pabalstu vīrietis saņems vairs tikai divus mēnešus. Šoferis vismazir puslīdz ciešama perspektīva.

Tagad vajadzēja steigties mājās un piezvanīt uz norādīto telefona numuru. Mobilo kādu laiciņu Mārcis vairs nevarēja atļauties lietot, lai gan tieši darba meklējumos tas lieti noderētu, taču naudas bija tik, cik bija. Pārsvarā visi četri dzīvoja no Ievas algas un tas ar katru dienu kļuva arvien ne- panesamāk. Labi, ka bērniem būs brīvlaiks un nevajadzēs dot naudu skolas pusdienām un citām, katrreiz neatliekamām vajadzībām.

Uzrādītajā numurā atsaucās nevaļīga vīrieša balss. Jā, šoferi viņam vajagot. Darbs - vest ogles, granti, malku un visu citu, ko vien klientiem vajag. Vai Mārcis nedzerot darba laikā? Ak, nedzer vispār? Nu labi, lai atnāk rīt desmitos darba drēbēs.

Saruna bija īsa un strupa, bet Mārcis gandrīz gavilēja. Darba drēbēs! Vai tas nozīmēja, ka viņš rīt varēs strādāt? Varbūt sievai neteikt neko, ja pieņems darbā, tad pateiks. Bet nē, starp abiem nekad nebija lielu noslēpumu un tagad, nudien, ir iemesls padajīties priekā. Vai tiešām jau rīt viss notiks? Gluži neticami! Šoferis? Būs labi, Mārcis savulaik ir strādājis arī par šoferi.

Mājās pārnākusi, Ieva tūlīt pamanīja pārmaiņas vīra garastāvoklī.

- Kas noticis? Tu izskaties, kā loterijā laimējis! Atradi darbu?

ŠAJĀ SĒRIJĀ

___ 1999. gadā

1. V. Kaijaks Enijas bize

2. A. Skailis Septiņas bīstamas jaunavas

3.  M. Zīle Lilija

4.  M. Geidāne Puisiķciems

5. V. Kaijaks Zem Marsa debesīm

6. A. Pūriņš Mīla un naids Livonijā

___ 2000. gadā

7.  L. Brīdaka Aizvējš pie jūras

8.  E. Lukjanskis Notiesātais

9.  E. Lukjanskis Cilvēks naktī

10. R. Plūcis Mazā ciema ledainais pavasaris

11. A. Sedlenieks Gladiators

12. V. Kaitina Mīlestības ārprāts jeb lielie kāposti rž. M. Zīle Lilija-2

14. M. Geidāne Bāka pār mežiem 15.1. Bērziņa Dālderkalnā

16. D. Avotiņa Kapteiņa Jēka mīlestība

17. V. Kaijaks Nārbuļu dēli

18. V. Gune Atpakaļceļš • Nāruguns

___ 2001. gadā

19. B. Eglīte «Ābeļu» ragana

20. M. Geidāne Vēju dziesma

21. O. Mauriņš Hameleonu rotaļas latviešu gaumē

22. A. Pūriņš Lāčplēša klejojumi

23. M. Zīle Smukas meitas maksā smuku naudu

24. A. Pūriņš Lielā bērza noslēpums

25. S. Gailīte Taureņa lidojums akmenī

26. B. Eglīte Meža noburtie

27. E. Lukjanskis Tas, ko tu negaidi

28. M. Svīre Slazdu krogs un divi nami Rīgā

29. Z. Bekmanis Trīs dienas pēc pastardienas. E. Šņore Uzticības tests

30. L. Brīdaka Melnās ogas

16.  E. Lukjanskis Naida nogurdinātie

17. A. Pūriņš Mana dzīve jūsu rokās

18.  K. Klāna Klūrgu sūnākļa rēgs

19. S. Mežābele Uz priekšu, meitenes!

20. A. Zuja Piepildi savus sapņus

21.  M. Geidāne Kārklu sīkstums

22.  E. Lukjanskis Krievu leitnanta mīļākā

23. A. Skailis Čūsku dīdītājs un svētā

24. V. Kaijaks Mantinieki

25.  V. Kaltiņa Te biju es

26.  E. Lukjanskis Sprieduma izpildītājs

27.  S. Mežābele Naktī uz svētdienu

_______________________________________________________ 2003. gadā

43.1. Bondere Karaļkronis

44.  M. Geidāne Pie mums Čusnakciemā

45. A. Auziņ.š Neej uz savām bērēm

46.  L. Brīdaka Notikums

47.  U. Strupulis Paradīzes vārti

48.  M. Geidāne Atvars aiz laipas

49. A. Zuja Zvaigznes gūstā

50.  E. Lukjanskis Trīs saujas mīlestības

51. V. Ozols Sekslietu detektīvs jeb Roņals

52. Dz. Žuravska Cietsirdīgās spēles

53. J. Pētersons Viltīgā mīla

54.  M. Zīle Sliktā sieviete

________________________________________________________ 2004. gadā

55. A. Pūriņš Brentes pils briljanti

56. M. Geidāne Pūķu nams

57. A. Skailis Cilvēks, kas izlīda no Daugavas 58.1. Bauere Sauc mani sniegā

59.  L. Pūrs Daugav's vienu malu…

60.  D. Avotiņa Zudībās atrastais

61.1. Freimane Malduguns vilinājums

62.  L. M. Grīnšteina Mūzikas stundas

63. A. S. Gailite Durvis nav aizslēgtas

64. S. Mežābele Viena lustīga sieviete

65. V. Ozola Rūņciem būšan un nebūšana

66. H. Paukšs Pirmā sniega sindroms

67. V. Kaitina Savvaļas ganībās

68.  A. Pūriņš Auss no debesīm '

69.  E. Lukjanskis Latviešu žigolo

70. L. Brīdaka Krustceļu vasara

71.  M. Zīle Mana mīļākā nams

72.  I. Bauere Nabassaite

73.  Dz. Žuravska Miljona medībās

74. A. Zuja Siseņu maršs

75.  M. Pauzers Pulksteņmeistars un Luīze

76.  E. Ermansons Lāsts un mīlestība 77.1. Freimane Rudens smarža dvēselē

78.  E. Lukjanskis Dzīve pēc pasūtījuma

___________________________________________ 30 00. gadā

79.  M. Slišāns Terakotas armija

80. V. Ozols Vienas kļūdas cena

81.  M. Geidāne Izrautās saknes

82.  A. Tauriņš Vasara Bumbieros

83.       A. Pūriņš Divu brāļu divas mīlestības • 84. Mairita Uguntiņa pelnos

85. A. Skailis Šarmantie sapņi

86. A. Zuja Šovs

87.  E. Lukjanskis Ugunī nosalušie

88.  L. Stumbre Pacietības mērs

89.  H. Paukšs Ledus sarkofāgi

90.  A. Gavare Meža strazda dziesma

___________________________________________________________________________ 2007. gadā

91.  R. Missūnc Mīl, nemīl, mīl

92. M. Geidāne Sili deg

93.  M. Geidāne Negaisa laiks

94.  R. Šulcs Izraidītie

95.  M. Zīle Lakstīgalu asaras

96.  Mairita Vecais mērkaķis

97. A. Liepa Ziemeļvējš

98.  Dz. Žuravska Desmit pēdējās dienas

99. A. Skailis Muša un lauva

100. I.Bauere Vai tiešām truša dēļ

101. V. Ozols Četri laivā un…

102.  E. Lukjanskis Sarkanā luktura ēnā

2008.Јadā

103. E. Ermansons Gaisma no vakariem

104. M. Pauzers Caurums ledū

105. J. Mauliņš Pelnrušķītes stāsts

106. A. Pūriņš Tarzāns Latvijā

107.  Egils Lukjanskis Mīlestības neredzamā puse

__________________________________________________ TURPMĀK IZNĀKS

ACD

108. Mairita Smiltis uz kurpēm

ATCERI KTIES

"Lata romānu" var ari abonēt (indekss 2150): Latvijas Pasta (LP) nodaļās un Abonēšanas centrā "Diena" (ACD). Izdevumu abonenti var saņemt LP nodaļās vai ACD

Abonēšanas maksa: LP

Ls 1,65 Ls 4,79 Ls 9,49 Ls 18,15

Ls 1,80 Ls 5,40 Ls 10,50 Ls 20,00

1 mēn. - 3 mēn. - 6 mēn. - 12 mēn. -

1 mēnesim - 3 mēnešiem - 6 mēnešiem - 12 mēnešiem -

"Lata romānu" var abonēt ari pa bezmaksas tālr. 8008001 un internetā - www.pasts.lv vai www.abone.lv .

NAKAMAJA MENESI

Mairita

Smiltis uz kurpēm

Mūsu laikos nav viegli atainot bezdarba tēmu bez liekulības un koķetērijas. Mairitas uzgleznotajiem varoņiem tas izdodas.

Autore lasītāju iepazīstina ar bezdarbnieka Mārča Miltiņa dzīvesstāstu. "Nu, kā tev patīk mana darbavieta?" jautā Mārcis. Savā ziņā absurda situācija, kurā nonāk galvenais varonis, jo, lai nopelnītu iztiku ģimenei, viņš sāk strādāt apbedīšanas firmā "Karāts".

Par spīti nemīlīgajam kapsētas fonam autore raksta ar humora izjūtu, atklājot dažādu raksturu atšķirīgu attieksmi pret dzīvi un pierādot, ka labie darbi atmaksājas.

Content

Lukjanskis Egils Mīlestības neredzamā puse

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

11. NODAĻA

13. NODAĻA

14. NODAĻA

15. NODAĻA

17. NODAĻA

19. NODAĻA

20. NODAĻA

22. NODAĻA

23. NODAĻA

AUTORS PAR DZĪVI UN LITERATURU

BIBLIOGRĀFIJA

Publicējam fragmentu no nakamā "Lata romāna" sērijas darba mairita SMILTIS UZ KURPĒM

ŠAJĀ SĒRIJĀ