Lukjanskis Egils

Naida nogurdinātie

Egils Lukjanskis

NAIDA NOGURDINĀTIE

.

1. nodaļa Divdesmitais gadsimts beidzās skaisti.

Daudzu valstu prezidenti, karaļi un Romas katoļu baznīcas galva pāvests Jānis Pāvils II teica sirdi aizkustinošas runas. Debesīs šāvās spoži raķešu kūļi, paukšķēja šampanieša pudeļu korķi, cilvēki skūpstījās, cits citu apsveica un ticēja, ka jaunā tūkstošgade, jaunais gadu simtenis un jau pat nākamā diena tomēr būs nesalīdzināmi labāka un taisnīgāka par 20. gadsimtu, kas paliks atmiņā gan ar cilvēka prāta visapbrīnojamākajiem tehnikas, zinātnes un mākslas sniegumiem, gan tā paša prāta izraisītām revolūcijām, diviem pasaules kariem, 250 miljoniem vardarbīgi iznīcinātu cilvēku dzīvībām un līdz tam vēl cilvēces vēsturē nekad nepiedzīvotām naida, necilvēcības un ļaunuma izpausmēm.

Izvēle darīt labu vai ļaunu vienmēr ir mūsu pašu apziņas un dvēseles ziņā.

Laiks nav vainīgs, ka lielu vēsturisku notikumu vai sīka strīda iespaidā spēji izmainās cilvēka priekšstati par taisnīgumu un Dieva baušļiem. Cilvēks pats rada laiku, kurā viņam ir lemts šo īso brīnuma mirkli - savu mūžu - nodzīvot.

Vai nenodzīvot.

Krāšņās atvadas no aizejošā 20. gadsimta ritēja pilnā sparā, kad 1999. gada 31. decembra vakarā laikā no pulksten 21.00 līdz pulksten 23.30 Rīgā notika divas nežēlīgas slepkavības. Iespējams, ka tās vismaz Latvijā bija pēdējās vardarbības izpausmes 20. gadsimtā, ar ko tas ir daudz bagātāks nekā abas iepriekšējās tūkstošgades kopā.

Acīmredzot, lai nesabojātu vispārējo tautas eiforisko noskaņojumu par jaunās tūkstošgades atnākšanu, par šīm divām slepkavībām sabiedrībai ar televīzijas un preses starpniecību tika darīts zināms tikai jaunā gadsimta pirmā mēneša 5. datumā.

Nelielajā informācijā par notikušajiem noziegumiem gadsimtu mijas laikā publika uzzināja, ka abi noslepkavotie ir bijuši jau paveci vīrieši, un savā laikā viens no viņiem - Marats Zubris, dzimis 1918. gadā - bijis ievērojams Latvijas PSR Valsts drošības komitejas darbinieks, atvaļināts Iekšlietu karaspēka pulkvedis, bet savukārt otrs - Jānis Veinbergs - kādreizējā Viktora Arāja cilvēkšāvēju komandas līdzdalībnieks, pēc tam kā SD šturmbanfirers darbojies vācu okupācijas režīma drošības iestādēs un dienējis latviešu leģionā. Vēlāk tiesāts un ilgus gadus pavadījis dažādās padomju soda nometnēs.

Tagad viņu kāds bija sodījis vēlreiz - nu jau visbargāk un galīgi. Pēc atstātajiem pirkstu nospiedumiem policijas izziņas dienesta izmeklētājs secināja, ka gan bijušo Valsts drošības komitejas pulkvedi, gan bijušo leģionāru sodījis viens un tas pats cilvēks.

Šīs bija tā saucamās tīrās slepkavības - nogalināto cilvēku dzīvokļos nekas nebija paņemts.

Ko viņš ir gribējis panākt, tik nežēlīgi sodot abus vecos cilvēkus? Vai nāvi kā atriebību par šo abu cilvēku kādreiz izdarītajiem noziegumiem, vai nāvi kā simbolu aizejošajam vardarbīgajam 20. gadsimtam?

Es, tāpat kā visi, šajās 20. gadsimta pēdējās minūtēs dzēru šampanieti un tikai vēlāk uzzināju, ka ar šīm divām slepkavībām dīvainā kārtā būs saistīta gan manas dzimtas pagātne, gan mana turpmākā dzīve.

2. nodaļa

Jau no paša rīta man nez kāpēc šķita, ka vakarā notiks kaut kas slikts. Nekāda konkrēta pamata šādām bažām nebija, taču jau iedzimtā un gadiem ilgi izkoptā priekšnojauta brīdināja, ka vakarā, iespējams, mani sagaida kaut kādas nepatikšanas vai pat traģiska nelaime. Šai sakarā tūlīt atcerējos ļoti savādu, līdz šim vēl nekādi neizskaidrotu, taču bieži sastopamu parādību, kad cilvēks mirst vai traģiski iet bojā vai nu tieši savā dzimšanas dienā, vai arī dažas dienas pirms vai pēc tās.

Piegāju pie noplēšamā kalendāra un paskatījos lapiņā. Uz tās bija rakstīts - 2000. gada 6. janvāris. Zvaigznes diena. Saule lec 8.59. Riet 15.59. Dienas ilgums 7.00. Vārda dienas svin Spulgas un Arnitas.

Bet es svinēju savu piecdesmit trešo dzimšanas dienu. Tā nebija nekāda apaļā jubileja un, ja arī būtu, biju to nolēmis atzīmēt vienatnē savās vecajās lauku mājās. Tikko kā bija sācies jaunais gadsimts, un es gribēju šo vakaru, pārdomājot aizgājušo laiku, pavadīt viens.

Patiesībā jau arī Rīgā sen dzīvoju viens, taču lauku mājās šo vientulību tieši savā dzimšanas dienā vēlējos izjust vēl skaudrāk. Vēl asāk. Vēl sāpīgāk.

Cilvēces ārprāta liecinieks - 20. gadsimts - bija pagājis. Ko mums katram nesīs jaunais gadu simts? Ko katram no mums nesīs nākamā diena? Nākamā nakts?

Vakar dzirdēju, kā visu laiku nez kādēļ gaudoja kaimiņu suns. Bet varbūt tas nemaz nebija suns, bet gan vilks, noguris apstājies manas mājas pagalmā? Ap Mēnesi naktī varēja skaidri saskatīt sarkanīgu vainagu. Tas neko labu nevarēja solīt. Nodomāju - vai nu būs ārkārtīgi barga ziema, vai arī sāksies Trešais pasaules karš. Sāksies vēl viens vardarbības laikmets. Tad jau labāk lai sabrūk kalni, lai jūra izkāpj no krastiem, lai nodeg mežs, lai nenobriest raža, lai izsalst visi augļu dārzi, lai kādu laiku nespīd ne saule, ne zvaigznes. To cilvēks izturēs. Bet vai mēs spētu izturēt vēl vienu 1905. gadu? Vēl vienu 1906. gadu? Vēl vienu 1914. gadu? Vēl vienas Ziemassvētku kaujas? Vēl vienu sociālistisko revolūciju? Vēl vienu latviešu tautas Vadoni? Un nākamos latviešu tautas Vadoņus - Staļinu un Hitleru? Un vēl vienu un vēl vienu mūsu valsts okupāciju? Vēl vienu tautas trešdaļas emigrāciju? Vēl vienas nežēlības pilnās pēckara mežabrāļu izdarības un čekas kaila naida uzliesmojumus? Vēl vienu viszemiskāko nodevību un atriebības laiku?!

Pievakarē nesteidzoties iekūru krāsni, pēc tam no vecā virtuves skapīša izņēmu šķīvi ar iesistu malu un atcerējos, ka no tā esmu ēdis jau bērnībā. Tad sameklēju vecu dakšiņu, kurai līdz pusei bija nolauzti divi zari, un vēl vecāku nazi, uz kura asmens tikko samanāms rēgojās nodilis uzraksts - Gebr. Hammacher Solinger Hohsheid. Pēc tam to visu aiznesu uz lielo istabu un noliku uz galda. Tad vēl no skapja izņēmu degvīna pudeli un glāzi. No virtuves atnesu bļodiņu ar vārītiem kartupeļiem un četras saceptas speķa šķēles.

Lai gan es biju vairāk nekā labi pārticis cilvēks ar lieliem ienākumiem, man dažreiz patika atbraukt uz vecajām dzimtas mājām un kaut dažas dienas padzīvot, lūk, šādos diezgan primitīvos apstākļos. Bez siltā ūdens, vannas un dušas, centrālapkures, gāzes plīts, izsmalcinātiem ārzemju dzērieniem un ēdieniem. Šādās reizēs garīgi un vēl vairāk fiziski sajutu patīkamu un ļoti vajadzīgu kopību ar zemi un debesīm.

Vecais sienas pulkstenis nozvanīja astoto vakara stundu. Sniegs turpināja snigt, un atkal tālumā sadzirdēju vairākas reizes iegaudojamies suni vai vilku.

Dzīres varēja sākties.

Kad mana roka jau sniedzās pēc pudeles, pēkšņi pie durvīm pieklauvēja. Vispirms dažas reizes klusi un uzmanīgi, it kā taustoties, it kā kaut ko meklējot pie stenderes vai sliekšņa, pēc tam arvien uzstājīgāk, arvien skaļāk.

Negribīgi piecēlos. Ejot pie durvīm, nodomāju, ka kaimiņš nez vai tas varētu būt, jo tuvākās mājas atradās puskilometra attālumā. Visapkārt drūmi šalca mežs, pāri laukam skrēja biezs sniegputenis, un diez vai šādā laikā mani ar savu klātbūtni būtu atcerējusies arī bijusī sieva vai meita.

Parāvu aizvērtni un atvēru durvis. Manā priekšā uz sliekšņa stāvēja apsnidzis, noguris, nepazīstams apmēram sešdesmit gadus vecs cilvēks.

Vīrietis smagi elsoja, ar kreiso roku atspiedās pret durvju stenderi un ilgi skatījās man sejā. Vīrieša acis bija tumšas, un tajās ik pēc brīža uzliesmoja kaut kas svešs un nepatīkams.

-        Ielaid! - svešinieks dobjā un aizsmakušā balsī sacīja. - Man vajag tikt iekšā.

Es brīdi domāju. Varēja redzēt, ka atnācējs bija gandrīz vai bez spēka, novājējis un nosalis.

Svešinieks pārkāpa slieksni un turpat arī apstājās. Es aizvēru durvis un gribēju iet tālāk, kur gaismas bija vairāk.

-   Aizslēdz! - atnācējs negaidīti pavēlēja.

-   Ko? - uzreiz nesapratu.

-   Aizslēdz durvis, - svešais atkārtoja. - Aizbultē!

-       Šeit neviens bez brīdinājuma nenāk, - neapmierināts sacīju. - Tu taču arī vispirms pieklauvēji!

-        Un tomēr labāk aizbultē, - vīrietis teica un ar roku pārbrauca savai sejai. Uz tumšajiem bārdas rugājiem lēni kusa sniegs. Seja viņam izskatījās raupja un netīra, bet labo vaigu šķērsoja dziļa rēta.

-   Nāc tālāk! - es aicināju.

Vīrietis palika stāvot.

-   Tu no kaut kā baidies? - painteresējos.

-   Jā, - vīrietis atbildēja un vērīgi skatījās apkārt.

-   Esmu mājās viens, - pateicu.

Vīrietis atviegloti uzelpoja, viegli uzlika roku uz mana pleca, tad negaidīti pagriezās, pieskrēja pie durvīm, atrāva tās vaļā un uzmanīgi skatījās tumsā. Viņš pēkšņi bija kļuvis tik saspringts, tik vērīgs un uzmanīgs, it kā baidītos palaist garām kaut niecīgāko šīs pasaules troksni. Bet pasaule, nogurusi no jaunās tūkstošgades vētrainajām svinībām, jau gulēja. Tai šobrīd nebija ne mazākās daļas

par manu vientuļo māju, nedz arī par diviem nepazīstamiem cilvēkiem šai mājā. Vienīgi melnās debesis turpināja raudāt baltas asaras. Vīrietis lēni aizvēra durvis un tām priekšā aizgrūda bultu.

-   Piedod, - viņš teica, - bet tā tomēr būs drošāk. Bez tam arī pieradums. Savas dzīves lielāko daļu esmu pieradis dzīvot aiz slēgtām durvīm.

-  Vari noģērbties, - es aicināju, ar roku parādīdams uz pakaramo.

Vīrietis noģērba netīru, nedaudz uzpūstu ziemas jaku un to nevērīgi uzsvieda uz āķa. Mugurā viņam palika melns svīteris un džinsu bikses.

-   Droši vien būsi nosalis, - žēlsirdīgi paskatījos uz paplāni ģērbto cilvēku. Viņa apģērbs, izskats un bezceremo- niālā izturēšanās man tūlīt atgādināja kaut ko ļoti pazīstamu, kaut ko jau daudzkārt redzētu, bet kad svešais noņēma arī cepuri un kļuva redzami viņa īsi apcirptie mati, es biju tikpat kā pārliecināts, ka mans negaidītais viesis ir bijušais zeks vai no policijas bēguļojošs noziedznieks.

-   Tas tiesa, - vīrietis sacīja un vēlreiz ar netīru rokas plaukstu pārbrauca pāri savai sejai. - Esmu nosalis kā suns. Visu dienu pa lauku. Būtu labi, ja tu mani varētu pacienāt ar karstu tēju. Un iedotu vismaz gabalu maizes.

-   To visu tu dabūsi, - es sacīju un vedu pēkšņi uzradušos ciemiņu pie galda. Man no viņa nebija bail. Ja svešajam kabatā nav jau šaušanai sagatavota pistole, es nodomāju, tad ar viņu galā tikšu jebkurā brīdī. Ne tikai tāpēc, ka biju ļoti spēcīgs, bet galvenokārt tāpēc, ka pilnībā pārzināju visus kaujas tuvcīņas un karatē paņēmienus, tā ka man - par ko jau ne vienreiz vien biju pārliecinājies ne tikai treniņu zālē, bet arī uz ielas - šādi tipi varēja uzbrukt pat nelielā barā, vienalga, es viņus visus apsistu kā mušas.

-   Paldies, saimniek, - vīrietis klusi sacīja, apsēstoties pie trūcīgi klātā galda. - Tāda bagātība… Atklāti sakot, es uz to nemaz nebiju cerējis. Vai šovakar nav krievu Ziemassvētki?

-   Ir gan, - es apliecināju.

-   Esi pareizticīgais?

-   Šodien man ir dzimšanas diena, - es pateicu.

-   Cik tad paliek?

-   Piecdesmit trīs.

-       Nemaz tik vecs neizskaties, - vīrietis sacīja un, vienā rokā paņēmis jau atdzisušo kartupeli, bet otrā speķa šķēli, sāka kāri ēst.

Apsēdos viņam iepretim un smaidot skatījos uz izbadējušos, nelūgto viesi. Man atkal šā cilvēka kļuva nedaudz žēl.

-        Kāpēc tev visu dienu nācās pavadīt laukā? - painteresējos, sameklēju otru glāzi un abās ielēju degvīnu.

-   Tā iznāca, - svešais negribīgi noņurdēja.

-   Tādā sniegputenī… Strādāji mežā?

-       Jā, - atnācējs pēc ilga brīža atbildēja, aizvēra acis, smagi nopūtās un cieši saspieda glāzi. - Vai mājās bez tevis patiešām neviena cita nav?

-Nē.

-  Ja atļauts zināt, kā tevi sauc?

-         Česlavs, - es atbildēju. - Česlavs Rakovskis. Vai kādreiz nav gadījies dzirdēt?

Svešais domīgi pašūpoja galvu.

-  Vai esi aktieris? Varbūt deputāts?

-   Ne uz to pusi! Taču mans vārds ir diezgan pazīstams.

-       Vai tiešām būsi ministrs? Vai tas ir tavs džips, kas stāv pagalmā?

-   Mans, - es apstiprināju.

-        Neko teikt, lepni dzīvo, - svešais teica un drūmi paskatījās apkārt. - Vienīgi dzimšanas dienas galds varēja būt bagātāks. Žņaudzies?

-        Nē, - neviļus pasmaidīju. - Pārmaiņas pēc man vienam tas ir pilnīgi pietiekami.

Svešais lēnām pacēla glāzi.

-       Lai tad iet, Česlav Rakovski, uz tavu veselību! - viņš iesaucās. - Dievs dod man nodzīvot vēl vismaz dažus gadus!

-       Varbūt pateiksi, kā sauc tevi? - es jautāju. - Kaut kāds vārds taču tev ir?

-        Ir gan, - atnācējs apstiprināja. - Georgs Zubris. Taču daudz biežāk nekā par Georgu vai Zoržu mani sauc par Drūmo. Tā ir kļička, ja tu saproti, ko šis vārds nozīmē.

-   Es saprotu, - klusi sacīju. - Biji zonā?

-  Jā, - Georgs apstiprināja. - Un ne vienreiz vien. Man tur pagājuši dzīves labākie gadi. Lai gan… Tā tikai saka. Man cietumos un zonās ir pagājuši dzīves sliktākie gadi. Diemžēl.

-   Kāpēc tevi iesaukuši par Drūmo?

-   Pārāk maz manā dzīvē ir bijis kaut kā gaiša, - Georgs tūlīt atbildēja. - Es pat neatceros, kad esmu smējies. Bet neatceros sevi arī raudam! Mazs mierinājums, vai ne? Tāpat nezinu, kas ir laime, kas mīlestība, kas tuvas sievietes glāsts, kas bērni, kas pieklājīgs darbs, kas silts un labi iekārtots dzīvoklis, kas tīrs apģērbs, kas teātris; es nezinu, kāda ir normāla dzīve un nezinu, kāda velna pēc es vispār dzīvoju.

Georga balss skanēja rupji, viņš gandrīz kliedza, šai drūmajā balsī bija kaut kas baigs, kaut kas smeldzīgi ass un sāpīgs.

-   Kāpēc esi bijis tik vājš? - jautāju, izdzerdams arī savu glāzi.

Georgs neatbildēja. Viņš tikai tagad daudz lēnāk apēda pēdējo kartupeli un, lēni sūkājot saceptā speķa ādu, jau kuro reizi vērīgi apskatīja istabu. Apaļš galds, ap kuru četri krēsli, klavieres, kuras neviens jau sen nebija spēlējis, divi lieli grāmatplaukti. Pie pretējās sienas plats dīvāns, galdiņš ar televizoru, liels atpūtas krēsls, pie griestiem piecspuldžu lustra, bet pie vienas no sienām greznā sudraba ietvarā karājās kāda svētā bilde un tai blakus skaistas meitenes portrets. Šīs meitenes zilās, plati ieplestās acis uz pasauli raudzījās pārgalvīgi droši. Šīs acis smaidīja, tās aicināja, iedrošināja, visa viņas seja, garie, vējā plīvojošie mati, baltais augums un rokas un sārtās lūpas atgādināja kaut ko ļoti tīru, skaistu un nepiepildāmu. Tā droši vien bija jaunība tās viskonkrētākajā izpausmē, varbūt kāds zieds bez vārda un latīniskā nosaukuma, klīstoša rīta migla, kāda sapņa gaišā mala, aizejoša vai atnākoša cerība. Galu galā, varbūt tā bija mīlestība.

Svešinieks iedūra zodu krūtīs un aizvēra acis. Tad pēc brīža uzprasīja:

-   Tu tici Dievam?

-   Nē, - nedaudz pārsteigts atbildēju. - Esmu nodzīvojis pietiekami ilgi, lai man būtu pamats viņam neticēt.

-       Vai tā bilde pa kreisi… - Georgs parādīja ar īsu un netīru pirkstu, - tas ir Jēzus Kristus?

-        Nezinu, - paraustīju plecus. - Nudien nezinu, bet visai iespējams.

-        Tad kāpēc tu to turi? - Georgs atvēra acis, pacēla galvu un drūmi raudzījās uz mani. - Ja tu pat nezini, kas tur karājas?

-       Mana māte bija ticīgā, - es sacīju un paskatījos uz svētbildi, - tāpēc arī turu.

-       Tagad jau pati sen pie dieviem, vai ne? - Georgs rūgti iesmējās.

-  Jā, jau sen, - es apliecināju. - Pagājuši piecdesmit gadi.

-   Cik tad tev pašam toreiz bija?

-        Trīs. Bet mātes nāvi atceros tik spilgti, it kā tas būtu noticis vakar.

-   Vai šīs vēl ir viņas mēbeles?

-   Daļēji.

-        Tev māte laikam ir bijusi laba, ja pat žēl aizsviest vecu krēslu, uz kura tā sēdējusi.

-        Laba gan, - piekrītoši pamāju. - Viņa nomira tieši tai krēslā, uz kura tu pašlaik sēdi.

-   Sirdstrieka? - Georgs nopietns pavērsa skatu uz leju.

-        Nē, - strauji pakratīju galvu. - Viņu šeit nošāva divi krievu čekisti un viens latviešu izstrebiķeļs.

Georgs krietnu laiciņu saspringti domāja.

-   Tātad bija baigā nacionāliste?

Ilgi klusēju, tad lēni un domīgi pateicu:

-        Nez vai. Viņa bija cilvēks. Mana māte bija vienkārši labs cilvēks. Par to arī nošāva.

-   Par to vien jau nu nešāva, - Georgs šaubījās.

-        Par to pašu vien! Par žēlsirdību vai labestību, kā tagad mēdz teikt.

-   Ko tad viņa tādu izdarīja?

-       Slēpa vienu mežabrāli, - joprojām runāju lēni un domīgi. - Puisis bija ievainots abās kājās. Nevarēja vairs ne paiet, ne lāgā gulēt. Pirmajās naktīs viņš šaušalīgi kliedza. Ja pa rokai būtu ārsts, kas viņam tās kājas nogrieztu, viņš varbūt izdzīvotu.

-         Ko darīja tavs tēvs un citi radi? - Georgs prasīja. - Bija par krieviem, vāciešiem vai latviešiem?

-   Tēvs toreiz bija mežā, - atbildēju. - Un tas ievainotais puisis bija viņa labākais draugs. Un tā bija mana māte, ko čekisti šeit nošāva. Redz, tur sienā vēl palikušas dažas lodes!

Svešais vīrietis kā sastindzis ilgi raudzījās manī, tad pēkšņi pielēca kājās, paķēra krēslu, uz kura pirmīt bija sēdējis, un ar nežēlīgu spēku, ar kaut kādu nesaprotamu naidu un dīvainu prieku negaidīti trieca to pret grīdu. Krēsls izjuka. Vīrietis salūzušos koka gabalus nicīgi ar kāju vēl paspēra sānis.

Es saspringu un gaidīju, kas notiks tālāk.

-   To nu gan tev nevajadzēja! - asi sacīju. - Kāpēc? Ko tas krēsls tev bija nodarījis?

Georgs lēni pagāja dažus soļus uz priekšu un atpakaļ, vēlreiz uz priekšu un atpakaļ, tad apstājās man tieši iepretim. Viņa acīs dega naids.

-   Tev taču ir pilnīgi vienalga, vai tai bildē ir attēlots Jēzus Kristus vai arī kāds pavisam parasts cilvēks! Varbūt kāds nenormālais, - Georgs kliedza. - Varbūt tieši viņš šai pasaulē izdomājis cietsirdību! Kā sērgu palaidis ļaunumu un cilvēkiem licis būt nežēlīgiem, zemiskiem un izvirtu- šiem! Varbūt tieši viņš! Varbūt viņš ir tas, kas izgudrojis mīlestību, kas mums vienmēr atnes nesalīdzināmi lielākas ciešanas nekā visu cilvēku ļaunums un cietsirdība kopā! Bet tev ir vienalga! Un man savukārt ir vienalga, kas pirms manis ir sēdējis uz tā krēsla! Saproti, saimniek? Vienalga! Man viss riebjas! Apnicis! Es jūs visus neieredzu! Ienīstu! Gan bagātos, gan nabagos! Gan bijušos boļševikus, gan šodienas nacionālistus! Gan čekistus, gan bijušos latviešu esesiešus! Visus! Ja es tev pastāstītu, ko viņi savā laikā ir darījuši ar manu māti, tev no šausmām gaisā sacelsies mati un paša mātes vardarbīgā nāve šķitīs kā nevainīga bērna rotaļa!

-   Kādi - viņi? - es ar sausu muti vaicāju.

-   Gan čekisti, gan vācieši, gan klaja naida pārņemtie mūsu pašu nacionālisti! Tā ir diezgan liela muļķība visu vainu par Latvijā notikušajām zvērībām uzvelt vai nu tikai krieviem vai vāciešiem. Bet ko tad mēs paši - latvieši?! Bijām miermīlīgi Dieva jēriņi un vienīgi noskatījāmies, cik mežonīgi ar cilvēkiem rīkojās gan krievi, gan vācieši?

Nē, saimniek! Pa lielākajai daļai viss bija tieši otrādi! Kā krievi, tā vācieši mierīgi noskatījās, cik mežonīgi ar saviem tautas brāļiem un māsām izrīkojas paši latvieši! Vai tu to saproti? Mēs paši! Un vienmēr pamatu pamatā cilvēka cietsirdīgo rīcību noteic naids un neapturama atriebības kāre! Nabagie un stulbie ar ienākušo boļševiku palīdzību nežēlīgi atriebās gudrajiem un bagātajiem, bet pēc četrdesmit pirmā gada vēl dzīvi palikušie inteliģenti, studenti, turīgie, varaskārie, dažādu šlaku sadisti un kriminālisti nu jau ar ienākušo vāciešu palīdzību savukārt tikpat cietsirdīgi atriebās šeit vēl palikušajiem komunistiem, viņu līdzjutējiem, citādi domājošajiem un ne pie kādas vainas neesošajiem žīdiem!

-   Nomierinies! - es asi pavēlēju. - Paņem citu krēslu un apsēdies! >

-  Pietiekami jau esmu sēdējis, - Georgs drūmi atbildēja, taču tomēr pēc brīža apsēdās. _

-   Paēdi? - es prasīju. - Diemžēl vairāk nekā nav.

-   Paldies, saimniek! Viss kārtībā! - Georgs, jau manāmi nomierinājies, atbildēja. - Ja nu vēl vienīgi kādu glāzi degvīna.

Es klusējot atkal piepildīju glāzes un jau kuro reizi uzmetu vērīgu skatienu atnācēja sejai. Neko jaunu tur ne- ieraudzīju. Tās pašas biezās brežņeva uzacis, tā pati rēta, tie paši bārdas rugāji, tās pašas dziļās rievas gar drukno zodu, tās pašas plānās, zilganās lūpas, tās pašas tumšās acis, kas vērās pretī ar naidu un dziļu vientulību.

Joprojām nekādas bailes nejutu. Savā mūžā daudz kas bija piedzīvots un pārdzīvots un galu galā dzīves lielākā daļa jau bija aiz muguras. Tikai Dievs vien zināja, cik man vēl atlicis dzīvot. Desmit, divdesmit, nu, varbūt vēl trīsdesmit gadi? Bet varbūt tikai viena diena? Viena stunda?!

Kādreiz no slepkavu rokām bija kritusi mana māte - labsirdīga, vēl jauna sieviete, kas, ejot pie darba, vienmēr ap galvu apsēja baltu lakatiņu, bet sirdī līdzi nēsāja mīlestību pret Latvijas zemi un mani, kuram uz šīs zemes bija jāizaug. Kā vēlāk uzzināju, viņa pati toreiz nekad uz mežu nav gājusi. Cilvēki no meža nāca pie viņas. Tad šeit varēja atrast gan gabalu maizes, pajumti, gan krāsns siltumu. Šai istabā nomira arī Valdis, kuram krievu smagais ložmetējs bija sadragājis abas kājas. Māte tika nošauta tāpēc, ka šim cilvēkam bija sniegusi palīdzību, un mirdama tā arī nesaprata, par ko tiek nogalēta. Vai par žēlsirdību, par to vien, ka krūtīs pukst laba sirds un tu pazīsti līdzcietību? Māte nomira, tā arī nesapratusi, ka žēlsirdība dažreiz var būt arī varoņdarbs.

Tagad man pretim, iespējams, atkal sēž kāds slepkava. Sava darba dēļ es viņus biju labi iepazinis. Esmu runājis ar desmitiem visbriesmīgāko slepkavu, un viņu izturēšanos, runas veidu un psiholoģiju pazīstu ļoti labi. Ja nemaldos, arī šis atnācējs visticamāk ir slepkava, tikai interesanti, ko viņš būtu varējis nogalināt? Vai kādu nevarīgu vecenīti, jaunu sievieti, varbūt pat bērnu?! To cilvēku, kurš toreiz bija piedalījies manas mātes nošaušanā, pēc divdesmit gadiem mēs ar tēvu vēl satikām dzīvu. Uztaisījām tādu kā nelielu tiesu un atkārtojām to pašu, ko viņš kādreiz bija izdarījis ar manu māti. Tikai daudz nežēlīgāk, toties, vismaz mūsuprāt, daudz taisnīgāk.

Bet kas notiek pašlaik? Kas notiks vēlāk? Kāpēc es vispār šim cilvēkam atvēru durvis? Viņam taču nav sašautas kājas un viņš nekad nav bijis mans draugs. Tikai tagad es zinu, ka viņam, gluži kā man, ir sašauta dvēsele.

Pēkšņās dusmās es strauji pagriezos, pagrābu svešiniekam domāto glāzi un izlēju uz grīdas. Degvīns izveidoja lielu peļķi, tā sadalījās divās daļās un gar ciemiņa kājām lēnām aizplūda uz istabas vidu.

-    Kāpēc? - Georgs dobjā, daudz rupjākā balsī nekā pirmīt, jautāja. - Ja negribēji dot, tad nemaz nevajadzēja liet! Bet kādēļ mantu gāzt uz grīdas? Būtu pašam noderējis - kaut vai pret kaulu sāpēm!

Neviļus pasmīnēju.

-   Tev rūp citu sāpes?

Georgs brīdi klusēja.

-  Jā, saimniek, - viņš negaidīti atbildēja. - Man rūp arī citu sāpes. Tais retajos mirkļos, kad pašam nesāp un sirdi nepiepilda naids.

-   Ko tad cilvēki tev tik ļaunu nodarījuši? - painteresējos.

-   Bet ko viņi man izdarījuši labu? - Georgs sparīgi atjautāja. - Mēs varbūt abi esam līdzīgā situācijā. Varbūt esam pat kā garīgi brāļi - savā naidā un sāpēs. Iespējams, tavs naids pret savas mātes slepkavām jau sen ir rimis, bet mans pret kādreizējiem manas mātes mocītājiem, nē! Lai gan… Nu jau plok. Nu jau lēnām tomēr dziest.

-   Vai tu, Georg, bez vārda naids zini, ko, nozīmē vārds mīlestībai

-  Jā, - atnācējs tūlīt apstiprināja. - Ko šis vārds nozīmē, es zinu. Protams! Bet es nepazīstu tās jūtas, kuras ar šo vārdu apzīmē.

-   Kāpēc?

-   Tāpēc, ka mans tēvs bija nelietis! Augstākās klases! Bet ja man nav radusies mīlestība pret vistuvāko cilvēku, tad kāda velna pēc man būtu jājūt mīlestība pret citiem, man pilnīgi svešiem cilvēkiem?

-   Nezinu, - smagi pašūpoju galvu. - Nezinu, Georg, bet vispār jau vajadzētu.

-   Tu nezini, - Georgs gurdeni sacīja. - Neviens neko nezina, bet prasa visi! Mīli Latviju, mīli savu zemi, tautasdziesmas, senčus, cieni sabiedrību, ejot garām Brīvības pieminekli, rauj cepuri no galvas, uzvedies kārtīgi, ievēro likumus! Un kas notiks, ja es cienīšu, uzvedīšos un ievērošu? Kļūšu labāks? Iespējams. Bet vai spēšu mīlēt? Stipri šaubos. Jo mani pašu, izņemot māti, un arī tad tikai neilgu laiku, neviens cits nav mīlējis! Es vienmēr cilvēkiem un sabiedrībai, kura man nez kāpēc ir jāciena, būšu tikai nicināms noziedznieks! Cietumnieks! Bet tādā gadījumā arī no manis neprasiet neko vairāk!

Ilgi neko neteicu. Skatījos tumsas pielijušā logā un skumji nodomāju, ka mans paredzējums diemžēl ir piepildījies. Georgs ir noziedznieks, ja pat ne slepkava.

-   Ko tu esi izdarījis? - pavaicāju.

-   Daudz ko, - Georgs drūmā balsī atbildēja. - Ja nav žēl, labāk tomēr ielej glāzē degvīnu! Pudelē vēl ir atlicis diezgan.

Piepildīju glāzi un pastūmu tuvāk nelūgtajam viesim. Georgs to cieši sakampa savā lielajā plaukstā, brīdi pagaidīja, tad vienā malkā iztukšoja. Pēc tam ilgi klusēja, līdz domīgs ierunājās.

-   Pasaulē ir patiesības, par kurām var strīdēties, un ir patiesības, kuras nav apšaubāmas. Katram cilvēkam ir savs liktenis, savs melnais vai baltais aplis, kuru viņš nekādi nevar pārkāpt. Joņo uz riņķi kā zirgs cirka arēnā! Un pamēģini tikai pārlēkt barjerai pāri! Tur taču sēž cilvēki, kurus tu samīsi! Tāpēc jau blakus vienmēr stāv dresētājs ar garu pātagu. Ja būsi godīgs, klausīsi pavēlēm, tu kā algu saņemsi mazu cukura graudiņu. Ne - tūlīt dabūsi sitienu! Cilvēku lielumlielākā daļa ir vāja, un tāpēc mēs arī rikšojam. Apli pēc apļa. Iespējams, ka mūs šai dzīves aplī notur ne tikai vājums. Varbūt arī bailes. Naids. Mīlestība. Bet man baltais cukura graudiņš šķita par maz. Es bieži, kā daudzi citi, lēcu barjerai pāri! Ne vienmēr, bet dažreiz par to tiku sodīts. Taču visbargākais sods mani vēl tikai gaida.

Lielais sienas pulkstenis nozvanīja desmit. Abi reizē pacēlām acis. Vai nu man atkal tikai tā šķita, bet izklausījās, ka kaut kur netālu vēlreiz iegaudojas vilks.

-   Laiks iet, - es domīgs ierunājos. - Lēnām un pavisam neredzami, bet iet un iet… Diez kur tas beigu beigās aiziet, kur paliek?

-   Kaut kur aiz zvaigznēm, - Georgs zinoši atbildēja.

-   Vai arī tepat mūsos pašos.

Vēlreiz cieši paskatījos uz atnācēju un man pēkšņi viņa atkal nez kāpēc kļuva žēl. Viņš izskatījās nelaimīgs.

-   Paklausies, Georg, - es viņu mierīgā balsī uzrunāju.

-   Ko tādu tu esi izdarījis, par ko tevi gaida bargs sods?

Georgs ilgi neko neatbildēja, nervozi kodīja plānās

lūpas, un es jutu, ka sirds viņam ir pilna - vai nu ar bailēm, slāpēm un ļaunumu - un viņš grib kādam sirdi izkratīt; vēlas, kā kādreiz Aleksandrs Čaks, sirdi nolikt uz trotuāra vai galda, bet kaut kas viņu pagaidām attur. Visticamāk, tās bija bailes. Un patiešām.

-   Es tev to varētu pateikt, - Georgs lēnām sacīja. - Man pašlaik ir ļoti smagi. Ir tāda sajūta, ka krūtīs vai smadzenēs plosās satrakojies vilku bars. Taču lai es tev to pateiktu… man vispirms ir jāzina, kas tu pats tāds esi? Ar ko nodarbojies? Kāda cilvēka mājā esmu nejauši ienācis? Varbūt esi prokurors, policists, zemessargs, varbūt pat iekšlietu ministrs, ja jau reiz braukā ar tik dārgu japāņu džipu?

-   Nē, ministrs es neesmu. Un tam jau nav arī nekādas nozīmes. Es taču tev visu varu samelot. Pārbaudīt tu nevari. Katrā ziņā tu jebkurā brīdī vari no šejienes netraucēts aiziet. Ieroča man nav un nav arī suņa.

-  Un tomēr, - Georgs domīgs teica. - Pacenties man par sevi tomēr pateikt patiesību. Tad es pateikšu patiesību arī par sevi.

-   Bet varbūt nemaz nevajag? Izdzer atlikušo degvīnu un staigā tālāk! Ar patiesībām sarežģījumi vien rodas.

-   Tas tiesa, - Georgs piekrita. - Patiesība vienmēr visu izjauc. Tomēr ir brīži… Ir tādi mirkļi… Lai nesajuktu prātā, patiesība ir jāpasaka. Ne taisnības un ne godīguma dēļ. Sevis paša dēļ. Tas ir tāpat, kad tev paliek slikta dūša. Vienkārši jāapstājas un jāizvemjas.

-   Es jūtu, ka tu, Georg, esi izdarījis smagu noziegumu. Bet es neesmu tas, kas noziedzniekus ķer. Es noziedzniekus aizstāvu vai, pareizāk sakot, aizstāvot noziedzniekus, es aizstāvu arī likumu.

Georgs mani vēlreiz cieši nopētīja.

-   Tu esi advokāts?

-  Jā, - es apstiprināju. - Man Vecrīgā pieder advokātu birojs - Rakovskis, Lazdovskis un Brunovskis.

-   Izklausās pēc tādas kā nelielas poļu bandas, - Georgs drūmi rezumēja.

-   Jā, - es piekritu. - Bet mūsos tomēr vairāk ir latviešu asiņu.

-   Tādā gadījumā esmu ienācis īstajā mājā, - Georga seja kļuva gaišāka. - Tu esi labs advokāts?

-  Mēs visi esam labi, - es atbildēju. - Augstākās klases profesionāļi.

-   Dārgi?

-  Kā kuram. No mafijas krusttēva noplēsīsim tūkstošus, no tādiem kā tu… Ko tu esi izdarījis?

Georgs atkal, galvu pagriezis pret svētā bildi, ilgi klusēja. Tad pavērsās pret mani un nopietns ieskatījās acīs.

-   Esmu slepkava, - viņš savā ierasti dobjajā balsī pateica. - Varbūt avīzēs lasīji… Pirms nedēļas, 1999. gada 31. decembra vakarā, Rīgā tika izdarītas divas slepkavības. Nogalināti divi sirmi vecīši, lai gan īstenībā viņi nekādi vecīši nemaz nebija. Pēc gadiem jā, bet tā… Vēl vīri kā ozoli. Marats Zubris, bijušais čekas pulkvedis, bet otrs bija Jānis Veinbergs - bijušais SD šturmbanfirers. Tas biju es, kas viņus nogalināja. Iznāk, ka esmu dubultslepka- va. Turklāt… - Georgs acīmredzami apmulsa. - Turklāt Marats Zubris, tas kādreizējais čekas pulkvedis, bija arī mans tēvs…

Tagad apmulsu es. Un ne tikai. Kļuva mazliet pat baismi - dīvainas sagadīšanās dēļ nomaļās lauku mājās ir satikušies divi cilvēki - viens savas mātes slepkavas slepkava, otrs - sava tēva galētājs. Atšķirībā no Georga, es no soda jau sen biju izbēdzis, noziegums netika atklāts un droši vien nekad arī netiks atklāts. Taču ar Georgu būs citādi.

-   Lai nogalinātu savu tēvu… - es klusi teicu, - tam vajadzīgs pamatīgs iemesls. Vai varbūt tas notika dzēruma strīda laikā?

-   Nē. Es to biju izplānojis jau krietni sen.

-   Kāpēc?

-   Tas ir garš stāsts un to es tev kādreiz izstāstīšu… Mani droši vien drīz noķers. Un kad nokļūšu izmeklētāja nagos.. . Vai es tevi varētu nolīgt par savu advokātu? Gan izmeklēšanas gaitā, gan tiesā?

-   Principā, jā, - es atbildēju. - Vienīgi…

-   Tu gribi runāt par samaksu?

Klusēju.

-  Samaksāt es neko nevaru, - Georgs atzinās. - Es tēvu nogalināju ne mantkāres pēc. Tā bija vistīrākā atriebība.

-   Bet kāpēc vēl otro? Vai tā arī bija atriebība?

-   Jā, - Georgs apliecināja. - Bijušais čekas pulkvedis Marats Zubris bija manas mātes civilvīrs, tai pašā laikā būdams arī mātes brālis un mans tēvs… Arī Jānis Vein- bergs bija manas mātes brālis.

-   Ko tas nozīmē? - es prasīju. - Vai nu tu esi psihiski slims, vai arī jūsu ģimenē ir valdījis gan asinsgrēks, gan asinsnaids…

-   Tā ir, - Georgs piekrītoši pamāja. - Es jau tev teicu - kad izstāstīšu mūsu ģimenes vēsturi, tev no šausmām mati sasliesies stāvus! Pagaidām varu piebilst vienīgi to, ka es patiešām esmu sevišķi bīstams recidīvists un man ir tuberkuloze pēdējā stadijā. Līdz šim tomēr nevienam cilvēkam dzīvību atņēmis nebiju. Taču nu uzreiz diviem. Es to izdarīju… savas mātes lūgts. Tā bija mirstoša cilvēka pēdējā vēlēšanās, lai es šos abus neģēļus nogalinu. Es to izdarīju. Es atriebos mātes vietā par viņai nodarītajām sāpēm un ciešanām. Tagad jūtos gan labi, gan vienreizēji riebīgi.

Iespējams, es mātes lūgumu nemaz nebūtu izpildījis, ja… Es esmu ļoti slims. Kā jau teicu, man ir tuberkuloze pēdējā stadijā. Turpat vai katru dienu spļauju asinis, un man ir palicis ļoti maz laika. Tāpēc vēlos… Kad viņi mani dabūs ciet, es tev visu izstāstīšu, bet tu kā advokāts savukārt pastāstīsi tiesai, kāpēc man šos cilvēkus vajadzēja nogalināt, un kāpēc man to darīt lūdza māte! Neticu, ka mani tas kaut kādā veidā spēs pasargāt no soda, taču tiesa un līdz ar to arī sabiedrība uzzinās, kādi nelieši var būt cilvēki! Un visbiežāk tieši tad, kad visiem vajadzētu būt labiem un ļoti cilvēcīgiem! Kad tautu piemeklē lielas nelaimes - revolūcijas vai kari. Taču tieši tad cilvēki ir uzvedušies kā visprimitīvākie mežoņi. Protams, ne visi, bet lielākā daļa noteikti. Un, ja arī mazākā, tad tik un tā tas ir nesaprotami un baismīgi.

Georgs piecēlās, pagriezās, pagāja dažus soļus sānis un nostājās iepretim gaišās meitenes portretam. Pēc tam ilgi kā sastindzis skatījās viņas skaidrajās acīs.

-   Kas viņa tāda ir? - viņš, mazliet samulsis, prasīja.

-   Tā ir mana meita, - es atbildēju.

-   Jauna?

-   Vai tad to nevar redzēt?

-       Tātad vēl nesamaitāta, - Georgs klusi pateica un gāja uz durvīm. - Sargā viņu! Mūsu pasaule ir ārkārtīgi nežēlīga.

-        Pasaule ir skaista, - es iebildu un arī piecēlos. - Nežēlīgi ir tikai atsevišķi cilvēki. Tu jau gribi iet prom?

-       Jā. Pie tevis ir jauki, bet… Man ir zināma kāda drošāka vieta.

-  Varbūt ir jēga iet pašam pieteikties? - ieminējos.

-        Es par to padomāšu, - Georgs neveikli pasmaidīja. - Bet tev, saimniek, paldies par laipno uzņemšanu! Kāds bija tavs vārds?

-       Česlavs Rakovskis. Pagaidi! Es tev tūlīt iedošu vizītkarti! Ja būs vajadzīga mana juridiskā palīdzība… Jebkurā laikā! Turklāt… es tevi aizstāvēšu bez maksas.

-   Kādēļ tāda izšķērdība?

-       Dots pret dotu. Tu biji vienīgais viesis manā dzimšanas dienā.

-   Nelūgts…

-        Tas nekas. Tu man arī liki kaut ko atcerēties… Gan māti, gan viņas slepkavu, gan to, kas ar šo cilvēku notika vēlāk.

-        Paldies, - Georgs teica, paņēma manu vizītkarti, apģērbās un gāja prom. - Nebūtu slikti, ja mums nekad vairs nevajadzētu satikties. Vismaz kā apsūdzētajam ar advokātu, bet… Dzīve ir barga, vai ne? Un sapņi piepildās tik reti…

Georgs aizgāja. Ieklausījos, vai viņš nemēģina aizbraukt ar manu patiešām ļoti dārgo džipu, taču visapkārt bija klusu un mierīgi. Aiz loga lēnām krita lielas sniegpārslas, bet tālumā atkal iegaudojās vilks.

3. nodala

»

Jēkabs Laiviņš, no uztraukuma nosvīdis gluži slapjš, sēdēja savas lauku mājas lielajā guļamistabā un klausījās, kā blakusistabā dzemdību sāpēs jau trešo stundu te klusāk, te neprātīgi skali kliedz viņa sieva Kate.

Viņš to vairs nespēja izturēt. Piecēlās, ātri piegāja pie tumšbrūnās ozolkoka bufetes, ar nedaudz trīcošām rokām izņēma stikla karafi ar degvīnu, pielēja pilnu glāzi un izdzēra.

Kaut nu Kate izturētu, viņš nodomāja. Lai Dievs viņai palīdz! Tas taču ir mūsu pirmais bērns. Mūsu zilais sapnis. Cerība un mūsu nākotne. Bet vispār tas ir ļoti savādi. Jaunā, divdesmitā gadsimta pirmā diena vismaz mūsu ģimenē ir sākusies ar skaļiem sāpju kliedzieniem. Un pēc tam noteikti sāks kliegt tikko piedzimušais bērns. Un tad varbūt kliegšu arī es - ja kaut kas slikts notiks ar Kati vai bērnu. Un kas zin, varbūt šajā gadsimtā sāpēs, pazemojumos un šausmās kliegs arī visa latviešu tauta, visa cilvēce…

Kad beidzot pasaulē iestāsies taisnīgas un pārtikušas dzīves laikmets?

Principā es to zinu. Tad, kad visi cilvēki savās tiesībās, materiālajās iespējās un brīvībā kļūs vienlīdzīgi. Protams, jebkurā valsts iekārtā - impērijā vai republikā, pie ķeizara vai prezidenta - būs gudrie un muļķi, būs centīgie un sliņķi, taču beidzot ir jārada tāda sabiedrība, kur visiem tās locekļiem būtu vismaz vienādas starta pozīcijas. Lai mans bērns jau nepiedzimst ar melnu zīmogu uz pieres - tu būsi tikai kalps! Tu būsi tikai šuvēja! Tu būsi tikai važonis! Tu būsi tikai ielasmeita!

Nē!!!

Lai tas tā nebūtu, lai cilvēka dzīve beidzot kļūtu taisnīga un pareiza, šī vecā pasaule ir jāsagrauj! Tā ir jāiznīcina! Tā jānoslīcina asinīs…

Vieni uzskata, ka pilnīgi pietiktu, ja nogalinātu tikai Krievijas imperatoru Nikolaju Otro un valsts pārvaldīšanu uzticētu tautas ievēlētai Valsts Domei. Varbūt tā arī būtu pareizi, vēl neesmu ticis skaidrībā, taču droši zinu, ka līdz tam mums te Latvijā noteikti ir jāizkauj visi cara ieliktie valsts ierēdņi, jāizkauj visi vācieši un jānosvilina visas viņu krāšņās baronu pilis! Un, ja jau mums arī ir lemts visu mūžu būt vergiem vai kalpiem, tad labāk tomēr vergosim un kalposim paši sev, savai Latvijai, nevis vācu baronam vai krievu kupcim!

Jēkabs Laiviņš atkal ielēja degvīnu, to ātri izdzēra, tad nesteidzoties piegāja pie loga.

Kate blakusistabā joprojām kliedza, bet tas viņu jau vairs tik ļoti nesatrauca. Izdzertais degvīns bija nedaudz pieklusinājis pēkšņi uzradušās līdzjūtības jūtas, toties arvien spēcīgāk uzjundīja naidu pret citiem, pret valsts iekārtu un tuvējās Baltmuižas īpašniekiem.

Jēkabs bija liela auguma, spēcīgs muižas kalējs, divdesmit piecus gadus vecs un pirms dažiem gadiem diezgan neprātīgi iemīlējās barona Herberta fon Rozenburga vienīgajā meitā Ingaborgā. Jēkabs jau uzreiz apjauta, ka tas patiešām izskatās pēc tāda kā neliela prāta aptumsuma, taču, salasījies ne tikai krievu teroristu, vācu anarhistu, franču revolucionāru, latviešu sociālistu un nacionāli noskaņoto jaunstrāvnieku darbus, bet šo to arī no daiļliteratūras, viņš tikpat naivi kā sociālajām utopijām, ticēja arī mīlestībai kā ārpus šķirām pastāvošam spēkam.

Tā gada vasaras diena bija neciešami karsta. Jēkabs kā parasti, kad bija apkalis zirgu, aizveda to līdz upei un ļāva padzerties un paskraidīt pa smilšaino krastmalu. Pats apsēdās uz akmens un ar sajūsmu skatījās uz rāmi plūstošo upi, uz stalto un labi kopto zirgu Udo un dzeltenās puķēs ziedošo pļavu. Un ja tagad man vēl blakus atrastos Inga- borga… Jēkabs sapņaini nodomāja, tad mana dzīve un pasaule kļūtu pati pilnība.

Dievs šos vārdus kaut kādā veidā bija sadzirdējis un pēkšņi licis Ingaborgai iznākt no baltās pils un aiziet līdz gleznajam upes krastam. Taču tā sagadījās, ka ne tāpēc, lai nabaga muižas kalēja Jēkaba dzīvi darītu vēl skaistāku un dzīvošanas vērtu, bet gan tieši otrādi - lai pēc tam Jēkaba dvēsele kļūtu auksta un naida pilna.

Ingaborga, ģērbusies garā baltā kleitā un rokā turot baltu saulessargu, nesteidzoties nogāja līdz upes krastam un apstājās netālu no Jēkaba. Viņš tūlīt piecēlās un, pagriezies pret meiteni, dziļi paklanījās un mulsi viņu sveicināja.

-   Labdien, Ingas jaunkundzi - viņš smaidot sacīja. - Labi, ka iznācāt laukā! Šādā karstumā atrasties telpās… Tām jābūt mocībām.

-    Telpās ir daudz vēsāk, - Inga sacīja. - Toties šeit skaistāk.

-   Tā ir, - Jēkabs tūlīt piekrita un nodomāja, ka meitene droši vien no pils greznajām istabām iznākusi laukā ne tikai tāpēc, lai paskatītos uz saules apmirdzēto upes plūdumu, ziedošo pļavu, kokiem un stalto, brīvībā palaisto zirgu, bet arī tāpēc, lai satiktu tieši viņu.

Ingaborga nebija ne pārāk lepna, ne augstprātīga un pret visiem muižas ļaudīm parasti izturējās iecietīgi un labvēlīgi. īpaši nepiespiesti un silti, Jēkabam vismaz tā šķita, viņa izturējās pret jauno, stipro, staltā auguma muižas kalēju. Viņa šad tad, vienkārši ģērbusies, ienāca pat smēdē un raudzījās, kā Jēkabs strādā. Iespējams, daudz vairāk par Jēkaba amata prasmi viņu pievilka smēdē vienmēr degošā uguns, kvēlošās ogles, tumši sarkani nokaitētā dzelzs un paša kalēja parasti līdz pusei kailais varenais augums. Varbūt pašai to vēl skaidri neapzinoties, Ingabor- gas dvēsele, apziņa un savāda spēka satricinātie nervu gali viņu aicināja, pretstatā pils greznumam un tur dzīvojošo ļaužu nedabiski izsmalcinātām uzvedības un runas manierēm, meklēt dabā un pārējos muižas ļaudīs kaut ko vienkāršāku un dabiskāku. Varbūt vispirms jau vīrieša, šai gadījumā Jēkaba, primitīvo fizisko spēku un tā noslēpumaino pievilcību.

Viņi bieži runājās, Inga šo to pastāstīja par saviem Rīgas un Hamburgas radiem, par mācībām Rīgas dižciltīgo meiteņu licejā, izlasītajām grāmatām un pagājšvasaras ceļojumu ar kuģi uz Zviedriju. Tas viss, meitenes skaistuma, biedriskuma un savas mīlestības iespaidotam, Jēkabam radīja pārliecību, ka arī Ingaborgu ir pārņēmušas līdzīgas jūtas pret viņu.

-       Tas ir Udo, vai ne? - Inga jautāja, ar roku parādot uz zirgu.

-        Jā, nupat apkalu, - Jēkabs sacīja. - Tas ir labākais no jūsu tēva jaunajiem zirgiem.

-        Vai tev pašam arī pieder kāds zirgs? - Inga painteresējās.

-   Jā, - Jēkabs apliecināja. - Viņu sauc Marats.

-        Kāpēc tā? - Inga jutās pārsteigta. - No kurienes tu tādu vārdu ņēmi?

-        No vēstures, - Jēkabs atklāja. - Es savu zirgu nosaucu par godu visizcilākajam franču revolūcijas vadonim Ža- nam Polam Maratam.

Inga strauji pagriezās pret Jēkabu un plati ieplestām acīm skatījās uz viņu.

-        Vai tam pašam, kuram kā visiem tā laika revolucionāriem tika nocirsta galva?

-        Viņam ne. Marats vienīgais izbēga no bendes Sanso- na giljotīnas.

-        Kā tad viņš beidza savu dzīvi? - Inga turpināja interesēties. - Šaubos, vai kāds no tā laika revolucionāriem nodzīvoja līdz sirmam vecumam.

-        Tā ir, nenodzīvoja, - Jēkabs piekrita. - Viņi visi mira jauni. Vai pareizāk sakot, viņus visus nogalināja jaunus.

-   Kas? Karalis? Valsts vara?

-        Kā kuro reizi. Gan valsts vara, gan paši revolucionāri, gan viņu politiskie pretinieki. Piemēram, Maratu 1793. gada 13. jūlijā nodūra kāda jauna muižniece Šarlote de Kordē d'Ar mora.

-   Kur? - Inga prasīja. - Gultā? Viņi mīlēja viens otru?

-        Stipri šaubos, vai Marats būtu spējīgs iemīlēt muižnieci.

Inga atkal asi pagriezās pret Jēkabu un viņu cieši uzlūkoja.

-        Vai būt muižniecei ir slikti? - viņa prasīja. - Apkaunojoši? Vai tas cilvēkam nes kādu ļaunumu?

-          Lielās franču revolūcijas dalībnieki par to bija pārliecināti!

-       Aizmirsti tos svešos frančus! - Inga dusmīgi iesaucās. - Ko tu pats par to domā?

Jēkabs apmulsis klusēja.

-    Ja tavam prātam ir tik tuvi šie trakie revolūcijas tirāni Marats, Dantons vai Robespjērs, varbūt tu arī mani ienīsti un pie izdevības nogalinātu tikai tāpēc, ka man gadījies piedzimt muižnieka, nevis zemnieka ģimenē?

-   Ko tu! - Jēkabs uztraucies, strauji pakratīja galvu.

-  Tieši otrādi! Inga… Tu esi kā balts zieds. Neko skaistāku es vēl neesmu redzējis. Vienmēr, kad atnāc uz smēdi, vai kā tagad tāpat vien stāvi man blakus… Es nezinu, kas ar mani notiek. Baidos tev to teikt, bet… kaut kad jau tas laikam būs jāpasaka.

-    Saki droši! - Inga, tikko jaušami smīnot, aicināja.

-   Kas tas ir par noslēpumu?

-   Tu nedusmosies?

-    Neko solīt nevaru! - Inga smējās. - Tas atkarīgs no tā, ko man pateiksi!

Jēkabs paspēra soli tuvāk meitenei un mulsi nolieca galvu.

-   Es tevi mīlu, - viņš klusi atklāja.

Inga pagriezās nedaudz sāņus, atlocīja saulessargu un, jūtami saspringusi, skatījās uz netālo upi. Viņa jau zināja iepriekš, ka Jēkabs pateiks tieši to. Tas viņai patika un stiprā mērā glaimoja arī pašapziņai, jo viņai patika - bet ne vairāk! - arī staltais muižas kalējs, taču Inga, atšķirībā no Jēkaba, jau no pirmās viņu redzēšanās dienas skaidri zināja, ka viņa - barona Herberta fon Rozenburga vienīgā meita, Baltmuižas, citu lielu īpašumu un vairāku miljonu mantiniece - ar tādiem cilvēkiem kā Jēkabs Laiviņš labākajā gadījumā drīkst pārmīt tikai dažus vārdus.

Inga, protams, zināja arī vārda mīlestība dvēseli tik ļoti pacilājošo nozīmi, jo pirms gada vecāki viņu bija iepazīstinājuši ar Rīgas Politehniskā institūta studentu Aleksandru Rakovski - kāda Rīgas poļu lieltirgotāja bagāto dēlu. Viņš bija patīkams, interesants jauns cilvēks, ar kuru pēdējo mācību pusgadu Inga pavadīja kopā gandrīz vai katru otro vakaru. Abi iemīlējās un ar nepacietību gaidīja rudeni, kad visu brīvo laiku atkal varēs veltīt otram.

Viņus nebaidīja ne rudens, ne saltā ziema. Jaunie cilvēki ticēja, ka viņu dvēselēs laiks vienmēr būs skaists un ļoti saulains.

Bet tagad viņai blakus stāv tēva un savā ziņā arī pašas strādnieks un klusi atzīstas mīlestībā. Tas jau bija nopietni. Viena lieta ir tāpat parunāties par kaļamu dzelzi, uguni vai zirgu, bet pavisam cita, kad otra cilvēka runāšanu, uzvedību un pat visas dzīves turpmāko ievirzi nosaka pret tevi vērstās jūtas - mīlestība, kas vienā gadījumā var būt tava likteņa lielākā balva, bet citā - tavas dzīves lielākā nelaime.

Ko man tagad darīt? Inga satraukta domāja. Vai Jēkaba atzīšanos uztvert kā joku? Vienkārši par to pasmieties un iet prom? Vai varbūt kļūt niknai un aiztriekt pašu Jēkabu?

-   Kāpēc tu klusē? - viņš nospiests prasīja.

-   Es domāju.

-   Vai mani vārdi tevi apvainoja? - Jēkabs skarbi jautāja. - Es apzinos mūsu stāvokļa kraso atšķirību, bet… jūtām, ja tās ir īstas… Vispār mīlestībai ir jāstāv daudz augstāk par katram piederošo mantas vai naudas lādi.

-        Iespējams, - Inga domīgi piekrita. - Lietas vai nauda pašas par sevi mīlestību, protams, nerada, taču… Es taviem vārdiem ticu, jā, bet ko, Jēkab, tu ar savu mīlestību darīsi? Un ko man darīt ar savu… nemīlestību?

Jēkabs ilgi drūmi klusēja, tad paspēra vēl vienu soli tuvāk Ingai un, acis piemiedzis, ļauni skatījās.

-       Tu man atsaki? - viņš dobjā balsī jautāja, un Inga tajā nepārprotami saklausīja arī skaidri jaušamus draudus.

Ingai pēkšņi kļuva pat nedaudz baisi, taču viņa drīz nomierinājās, jo šķita absurds, ka Jēkabs viņai varētu nodarīt ko sliktu.

-       Vai tad tu no manis kaut ko prasīji? - Inga izbrīnījusies vaicāja.

-   Es pateicu, ka tevi mīlu, - Jēkabs atgādināja.

-   Nu un tad? - Inga jautāja. - Kam tagad ir jānotiek?

-  Nezinu, - Jēkabs paraustīja savus muskuļotos plecus.

-        Tu vari mīlēt, cik vien stipri gribi, - Inga sacīja, - taču tas manī pret tevi nespēj izraisīt neko līdzīgu. Un ja arī spētu. Labi! Es tevi mīlētu. Kas tālāk? Tu nāktu pie manis uz pili, kas ir absolūti neiespējami, vai arī es ietu pie tevis, kas ir vēl neiespējamāk?

-   Vai trešās iespējas nav? - viņš jautāja.

-       Ak, Jēkab… - Inga skaļi nopūtās, rokās pagrozīja saulessargu un taisījās iet prom.

-        Tev būtu kauns nākt pie manis par sievu? - Jēkabs vēl dobjākā balsī vaicāja. - Būtu kauns dzīvot manā mājā?

-        Te nav runa par kaunu, - Inga atbildēja. - Runa ir par to, kas nekad nevar notikt. Kāpēc man būtu jādzīvo ar nemīlamu cilvēku vecā būdā, ja es varu ar mīļotu cilvēku dzīvot pilī? Nemaz nerunājot par to, ka mana sirds pret tevi ir pilnīgi auksta.

-       Vai tikai tāpēc, ka esmu strādnieks, bet tu barona meita?

-        Nē, Jēkab, ne tikai tāpēc, - Inga atbildēja. - Tu zini, kāpēc esi manī iemīlējies? Un es nezinu, kāpēc esmu iemīlējusies citā.

Inga, it kā juzdamās nedaudz vainīga, mulsi pasmaidīja un gāja prom.

-   Pagaidi! - Jēkabs iesaucās. - Tu mīli citu?

Inga turpināja smaidīt un ar roku parādīja uz upi.

- Aizmirsti! - viņa teica. - Labāk skaties, lai zirgs neaizskrien par tālu!

Inga nesteidzīgi un cēli aizgāja, kā vasaras dienās debesu zilgmē lēnām aizpeld balts gubu mākonis.

Jēkabs jutās apvainots, pazemots un apsmiets. Viņš cieši savilka dūres un ļauni nodomāja - kas zin, princesīt, varbūt kādreiz pienāks diena, kad tu kaut ko gaidīsi no manis, kad tu manā priekšā stāvēsi skrandās, raudāsi un lūgsi žēlastību… Bet es neko nepiedošu! Es tev atriebšos! Un kā vēl! Turpmāk vairs nepakļaušos nekādām sentimentālām jūtām! Pie velna! Krievu narodovoļciem, Mara- tam, Robespjēram un Kārlim Marksam ir taisnība - nāciju niknākais ienaidnieks ir kapitālisti, aristokrātija un muižniecība! Lai pārējā tautas daļa, visi strādājošie kļūtu laimīgi, muižniecība un kapitālisti ir jāiznīcina! Kā šķira! Jāpakar! Jānošauj! Mums palīdzība nav jāgaida no Dieva un Baznīcas! Mums jāpielādē bises! Jāasina naži! Jāvij virves! Visi šie vācu baroni, muižkungi, krievu kapitālisti un cara ierēdņi dzīvo un pārtiek vienīgi no mūsu, latviešu, darba sviedriem! Mums beidzot jāpiespiež ari viņus strādāt! Visi cilvēki šai pasaulē dzimst vienlīdzīgi. Bet tie ir tikai vārdi! Dzīvē viss ir citādi! Tāpēc šī dzīve ir jāpārveido, un jāpārveido ar varu! Jārada jauna taisnība un jauni likumi! Tas nekas, ka šis cildenais mērķis, iespējams, maksās tūkstoš cilvēku dzīvības! Palikušie dzīvos labāk.

Pēc pusgada Jēkabs Laiviņš apprecēja kaimiņos dzīvojošo kalpa meitu Kati un pašlaik gaidīja piedzimstam savu pirmo bērnu.

Naids pret Ingu joprojām nebija zudis un varbūt tieši tāpēc pret jauno sievu viņam vēl nebija radušās nekādas siltākas jūtas.

Blakusistabā Kates skaļie kliedzieni bija rimušies. Vai patiešām nomirusi, viņš satraukts nodomāja un vēl brīdi ieklausījās. Nē. Pēc īsa brīža atskanēja spējš jaundzimušā bērna kliedziens, un Jēkabs atviegloti uzelpoja. Viņš vēl kādu laiku pagaidīja, blakusistabā bija dzirdama liela kņada, tad atgāja no loga un nesteidzoties devās uz durvīm.

Ienācis istabā, Jēkabs vispirms paskatījās uz gultā gulošo Kati. Viņa izskatījās bāla un nogurusi. Viena no pieaicinātajām sievietēm Kati apsedza ar plānu segu un pie lūpām pielika trauku ar kaut ko dzeramu - medustēju vai pienu. Bet otra sieviete, bērnu jau nomazgājusi un ietinusi baltā linu paladziņā, pienāca pie Jēkaba un viņam to parādīja.

Jēkabs izskatījās stipri apmulsis.

-   Jums ir piedzimusi meita, - sieviete pavēstīja. - Izskatās, ka nav nekādas vainas. Vesels, ņiprs skuķēns. Dzīvos ilgi.

-   Tas ir labi, - Jēkabs vēl vairāk apmulsis, klusi pateica. - Paldies par jūsu pūlēm. Kā jūtas sieva?

-   Lai mazliet paguļ un atpūšas, - bērna pieņēmēja sacīja. - Grūti jau gāja, taču parasti tie bērni, kuri dzimst lielās sāpēs, vēlāk esot ļoti laimīgi cilvēki.

Dievs dod, Jēkabs nodomāja, un viņam tobrīd nevarēja ienākt prātā, ka lielā mērā tieši viņa dēļ šī vēl mazā meitenīte kādreiz būs visnelaimīgākā sieviete pasaulē…

Vakarā viņš vēlreiz ienāca istabā, apsēdās blakus Katei un viegli noglāstīja viņas roku.

-   Savādi, ka mūsu bērns ir piedzimis jaunā, divdesmitā gadsimta pirmajā dienā. Kā mēs viņu sauksim?

Kate nedaudz samocīti pasmaidīja.

-  Sauksim viņu par Annu, - Kate pateica. - Tas ir skaists vārds. Un arī labi skan - Anna Laiviņa.

4. nodaļa

Kalēja Laiviņa lielā smēde atradās ceturtdaļversti no Baltmuižas pils un bija ideāla vieta, kur pat gaišā dienas laikā, ne no viena neslēpjoties, varēja pulcēties revolucionāri noskaņotie apkārtnes ļaudis, teroristi, dažāda kalibra avantūristi un naida pārņemti muižas strādnieki. Viņi visi pie Jēkaba nāca it kā sadzīves vajadzību spiesti - vienam vajadzēja apkalt zirgu, citam bija nepieciešamas naglas, rata rumba, bet vēl kādam krāsns kruķis vai durvju aizvērtnis. Bet patiesībā tur apsprieda pret valdību un vietējo baronu vērstus plānus, kā arī izgatavoja aukstos ieročus - dunčus, zobenus un dažāda smaguma dzelzs sitamos stieņus.

Izņemot Jēkabu Laiviņu un vēl dažus vietējos, pārējiem 1905. gada revolūcijas laikā nebija daudz ko zaudēt. Viņi te bija ieklīduši no attālākajiem apriņķa nostūriem, lielākā daļa vispār bija svešinieki - neizglītoti cilvēki bez ģimenes, ar kriminālu pagātni un spilgti izteiktu noslieci uz vardarbību.

Vienīgi paša Jēkaba, kurš vienbalsīgi tika atzīts par šīs ļaužu grupas vadoni, rīcība noteica arī daudzmaz augstāki revolūcijas ideāli - ne tikai visu sagraut un iznīcināt. Jēkabs nešaubīgi ticēja, ka, cīnoties pret cariskās Krievijas un vietējās muižniecības varu, viņš noteikti palīdz arī visai latviešu tautai beidzot atbrīvoties ne tikai no krievu ierēdņu un vācu bagātnieku neierobežotās patvaļas, bet arī no latviešu tautas pārkrievošanas.

Taču tas bija tikai tā - ideālu līmenī. Ja kāds spētu Jēkaba dvēselē ieskatīties dziļāk, viņš tur vispirms ieraudzītu dedzinošu naidu pret baronu fon Rozenburgu un viņa skaisto meitu Ingaborgu.

Kā vēlāk parādīja ne tikai 1905. gada revolūcija, bet visi divdesmitā gadsimta lielie vēsturiskie notikumi Latvijā, katram no daudzmaz aktīvākiem šo notikumu dalībniekiem vispirms bija kāds personīgs, egoistisks, mantkārīgs un varaskārīgs mērķis, vai visai primitīvs individuāls atriebības nodoms. Sociālo taisnīgumu, tiesiskumu un latviešu tautas vajadzības pirmajā vietā diemžēl lika tikai nedaudzi. Pārējie visus vēsturiskos un politiskos notikumus Latvijā - un arī Krievijā! - izmantoja un joprojām turpina izmantot vienīgi personīgo interešu labā un sava nevaldāmā naida izpausmēm.

Šķita, ka pasaulē labais vispār vairs nepastāv. Izskatījās, ka Dievs nez kāpēc aizslēdzis debess vārtus un kā saniknotu suņu baru mūsu zemītei uzrīdījis neaprakstāmu ļaunumu.

1905. gada 3. septembra rīts atnāca skaists un saulains. Lai gan gaisā jau bija jūtams neliels rudens dzestrums, šķita, ka neparasti karstā vasara turpināsies vēl ilgi.

Kad Kate pamodusies atvēra acis, viņa redzēja, ka Jēkabs ir jau piecēlies un no skapja izņem divstobru bisi un spožu nazi, kas vairāk gan atgādināja īsu zobenu.

-   Ko esi nodomājis darīt? - Kate piecēlās sēdus un ļoti satraukta uzlūkoja vīru.

-   Guli! - Jēkabs neapmierināts pavēlēja. - Vēl ir agrs. Tikko aust gaisma.

-   Bet tu? - Kate prasīja. - Uz smēdi iesi ar ieročiem?

-   Es šodien uz smēdi neiešu.

-   Ko tad darīsi?

-   Kaut ko daudz svarīgāku, - Jēkabs atbildēja.

Kate labu laiciņu domīga klusēja, tad, skumju nomākta, uzprasīja: - Jēkab… Kas gan var būt vēl svarīgāks par darbu, par ģimeni, par mūsu mazo Annu?

Jēkabs gribēja pateikt, ka šobrīd vissvarīgākais ir revolūcija, cīņa pret krievu patvaldību un vācu muižnieku varu; ka vissvarīgākais šodien ir beidzot šiem ļaudīm atriebties par gadsimtiem ilgo latviešu apspiešanu un nacionālo jūtu pazemošanu, taču neko tādu tomēr nepateica, bet, nolicis ieročus uz galda, pienāca pie gultas un apsēdās Katei blakus.

Viņš nekad šo sievieti nebija mīlējis, bet tā bija viņa bērna māte, sieviete, ar kuru kopā nodzīvoti jau seši gadi. Jēkabs bija pieradis pie viņas paklausības, padevības un maigajām rūpēm par ģimeni, tāpēc Kates satraukums bija saprotams un stiprā mērā viņu pat aizkustināja. Taču, kā bija rakstīts gudrās grāmatās, revolūcija žēlastības nepazīst un tās mērķi un ideāli ir nesalīdzināmi augstāki un no morāles viedokļa daudz vērtīgāki par jebkura atsevišķa cilvēka un viņa ģimenes labklājību un likteni.

-  Esi mierīga, - Jēkabs sacīja un ar roku viegli noglāstīja sievas plecu. - Tu taču zini, kas pašlaik notiek apkārtnē un Latvijā.

-   Zinu gan, - Kate apstiprināja. - Katru svētdienu mācītājs Pone par to stāsta savā sprediķī. Un tas, ko viņš mums stāsta, nav nekas labs. Tas ir kaut kas baismīgs.

-  Mācītāju Poni vajadzētu pakārt! - Jēkabs drūmā balsī pateica. - Jauc tikai cilvēkiem prātus.

-   Bet jūs? - Kate strauji pagriezās pret Jēkabu un viņas acīs skumjas pēkšņi nomainīja naids. - Un tu?! Vai tu ar saviem draugiem vai tā sauktajiem cīņasbiedriem neesi cilvēkiem sajaucis prātus?! Līdz šim viss bija mierīgi.

Pastāvēja stingri noteikta kārtība. Katrs darīja to, kas tam bija jādara. Kas notiek tagad?

-   Tagad notiek revolūcija, - Jēkabs paskaidroja.

-   Kāpēc? - Kate patiesā nesapratnē vaicāja.

-   Tāpēc, ka jāsagrauj vecā valsts iekārta!

-   Kāpēc?! - Kate vēlreiz jautāja. - Kad būsiet sagrāvuši, nāks labāka iekārta? Taisnīgāka? Krievu un vācu kungus nomainīs latviešu kungi? Tie būs labi, taisnīgi, godīgi? Par to ir stipri jāšaubās. Neviens kungs, vienalga, kādā valodā arī runātu, nevar būt labs un taisnīgs pret savu kalpu. Bet tādu iekārtu, kur nebūtu ne kungu, ne kalpu, kur nebūtu ne bagāto, ne nabago, pasaulē radīt nav iespējams!

Jēkaba seja savilkās nicīgā smīnā.

-  Skatos, esi kļuvusi makten gudra! Bet mēs tomēr tādu iekārtu radīsim! Sabiedrību, kur visi būs vienlīdzīgi!

Kate joprojām šaubās pakratīja galvu.

-   Kādā veidā tas ir panākams? Vai patiešām tikai ar šaujamiem un zobeniem?

-   Galvenokārt, - Jēkabs atbildēja. - Šis necilvēciskais kapitālisms un augstprātīgā muižniecība ir jānoslīcina asinīs! Un tad uz vecās iekārtas drupām…

-   Jēkab! - Kate satraucās vēl vairāk. - Ikviena asins lāse… Tas ir milzīgs grēks! Vai par to neesi padomājis? Ja nu šīs jūsu vainas dēļ izlietās asinis, viss, ko jūs būsiet darījuši.. . tūlīt sauks pēc taisnīgas atriebības? Ja tiks pakārts nevis mācītājs Pone, bet tu? Ja nodedzinātās muižas vietā tiks nodedzināta mūsu māja?! Ja nogalināto baronu vietā pēc tam nogalinās mani un mūsu bērnu?! Prasu vēlreiz - vai esi par to domājis?! Jēkab! Kāpēc tu tagad nevari iet uz smēdi un godīgi darīt savu-darbu? Kādēļ tev darba rīku vietā jāņem rokā ieroči un jāiet taisīt revolūcija? Bet ja tev ir ieroči… Tātad tu jau esi gatavs kādu nogalināt! Tu esi ar mieru kļūt slepkava?! Kāpēc? Vai tiešām pēc tam mūsu dzīve kļūs labāka, mierīgāka, turīgāka? Tu par kalēju vairs nestrādāsi? Un ja tā - par ko tad tu varētu strādāt?

-    Nezinu, - Jēkabs atzinās. - Tik tālu vēl neesmu domājis. Zinu tikai vienu… Tā nolādētā fon Rozenburgu dzimta…

Kate strauji izlēca no gultas un gandrīz vai kā vājprātīga, rokas vicinādama, sāka skraidīt pa istabu.

-Jēkab! Es tevi lūdzu! Neko nedari! Es zinu, kāpēc tev uz tiem Rozenburgiem ir naids! Patiesībā ne uz viņu… Tu turi naidu uz Ingaborgu! Pats kādreiz teici, un ļaudis runāja. .. Tu viņā biji iemīlējies. Inga tevi atraidīja, un tāpēc tu tagad… Tu taisīsi revolūciju? Tu iesi ar šaujamiem un duramiem uz barona pili, un revolūcijas vārdā Ingai un viņas tēvam atriebsies par toreizējo atraidījumu?! Vai tā tas būs?

-   Ne gluži, - Jēkabs drūmi noņurdēja.

-   Nē, būs tieši tā! - Kate nerimās. - Revolūcija tev ir tikai iemesls personiskai atriebībai! Taču kas notiks ar mani un Annu? Ja tu esi tik traks, ej! Ej! Kauj ļaudis, bet kas pēc tam notiks ar tevi pašu, ar mani un mūsu meitu? Es zinu - tu mani nekad neesi mīlējis un nemīli, bet vai tev šai laikā nebūtu jāmīl un jāsargā vismaz savs bērns?! Jēkab, kāpēc tu esi tik nežēlīgs?

Kate atkal iekrita gultā un sāka histēriski raudāt.

Blakusistabā no skaļā trokšņa pamodās piecgadīgā Anna un sāka saukt mammu. Kate ātri piecēlās un aizgāja pie meitas. Jēkabs vēl kādu laiku palika sēdot, tad apņēmības pilns piecēlās, paņēma jau pielādēto bisi, patronas, īsu zobenu un izgāja no mājas, kur jau uzlēkušās saules staros viņu gaidīja kādi divdesmit bruņoti vīri. Sasveicinājušies, viņi šķērsoja pagalmu un ātri devās uz parku, kur, vecu ozolu ieskauta, stāvēja barona Herberta fon Rozenburga baltā pils.

5. nodala

*

Jēkabs, varbūt vairāk zemapziņā nekā ar skaidru prātu, saprata, ka viņš, iespējams, tomēr dara kaut ko ļoti nepareizu, katrā ziņā vismaz nelikumīgu, pretvalstisku un no Baznīcas viedokļa Dievam nepieņemamu. Vēl vairāk! Viņš apzinājās, ka no cilvēciskā viedokļa tas, ko viņš ir darījis un darīs, ir kaut kas ļoti nežēlīgs un varbūt pat barbarisks. Bet… vai visa mūsu vēsture neapliecināja vācu muižniecības un krievu ierēdniecības barbarisko attieksmi pret latviešu tautu un katru atsevišķu cilvēku? Vai mums nav tiesību šo stāvokli mainīt? Vai tā tam ir jāpaliek mūžīgi? Vai mēs beidzot nevaram būt brīvi?!

Tā kaujinieciski sevi iedrošinājis, Jēkabs Laiviņš 3. septembra rītā kopā ar divdesmit citiem revolucionāri noskaņotiem cilvēkiem, ar spēku izgāzuši Baltmuižas pils lielās ieejas durvis, izkliegdami dažādus saukļus, lāstus un nāves draudus, ielauzās greznajās pils telpās. Muižas saimnieku un viņu kalpotāju baiļpilnie kliedzieni sajaucās kopā ar rupjām iebrucēju lamām un skaļi izkliegtām pavēlēm.

Drīz vien pēc Jēkaba rīkojuma visi pils iemītnieki tika sadzīti ēkas lielajā zālē, kuras sienas greznoja krāšņas Ķīnas zīda tapetes, gobelēni, izcilu mākslinieku gleznas un antīkas statujas. Gar zāles malām stāvēja ar sarkanu un dzeltenu samtu apvilktas sofas, nelieli rokoko stila galdiņi un smagnēji atpūtas krēsli. Pie augstajiem, ar Bībeles sižetiem apgleznotajiem griestiem, karājās milzīga, apbrīnojami skaista sešpadsmit sveču Venēcijas stikla lustra.

Kad visi pils iemītnieki bija sadzīti zālē, Jēkabs tiem, kuri to vēlējās, ļāva apsēsties, bet pats, ļoti pārsteigts par šeit redzamo greznību, vispirms rūpīgi apskatīja lielo zāli, pēc tam ar degošu naidu acīs pienāca pie pils saimniekiem. Vecais barons Herberts fon Rozenburgs, nenoliedzami nobijies, taču vismaz ārēji saglabājis cieņas pilnu izskatu, stāvēja savu ļaužu vidū un ik pēc brīža mēģināja nomierināt blakus sēdošo baronesi Hildu. Viņa nebija paspējusi pārģērbties, tāpēc sēdēja, savu tuklo ķermeni ietinusi garā baltā naktskreklā, bet matus noslēpusi zem smalki mež- ģīņotas aubes.

Nedaudz tālāk ārkārtīgi nobijusies, tērpusies greznā zīda naktskreklā, sēdēja viņu skaistā un vienīgā meita Ingaborga.

Pirms pieciem gadiem viņa bija apprecējusies ar jaunu poļu muižnieku Aleksandru Rakovski, kuram pēc gada dzemdēja dēlu Filipu. Tagad Inga, pie visām miesām trīcēdama, raudzījās uz satrakoto ļaužu pūzni, kuru komandēja agrāk ārēji tik mierīgais un klusais Jēkabs. Viņa cieši piespieda pie krūtīm četrgadīgo dēlu un baiļu pilnām acīm skatījās, kā ar uzvarētāja pārākumu sejā viņai lēnām tuvojas muižas kalējs Jēkabs Laiviņš. Taču pienācis klāt, viņš vēl neko neteica, tikai nicīgi paskatījās, nožēlodams, ka nekur neredz viņas vīru Aleksandru, tad pagriezās un nesteidzoties aizgāja pie barona. Nostājās tā priekšā, viņš vecā vīra vēderā asi iegrūda bises stobru un, ļauni smīnēdams, jautāja:

-   Nu, cienītais barona lielkungs, kāda pašlaik ir jušana?

Herberts fon Rozenburgs krietnu laiciņu domāja, vai viņam vispār šim cilvēkam vajadzētu kaut ko atbildēt, taču nospriedis, ka šajā naida sakarsētajā situācijā tomēr labāk būtu iztikt bez liekiem asumiem, nolēma sarunu uzsākt.

-   Jušana ir ļoti slikta, - barons sacīja. - Jūs bez atļaujas esat ienākuši manā mājā, rīta agrumā vardarbīgi piecēluši pils iemītniekus un pie mana ķermeņa pielicis šaujamieroci! Ja jūs spētu sevi iedomāties manā vietā… Jūs saprastu, ka tas nekas patīkams nav.

-   Es to saprotu, - Jēkabs teica. - Taču tev, ļaužu asins- sūcēj, daudz kā patīkama ir bijis visu mūžu! Tu esi dzīvojis nepelnītā greznībā, ēdis, dzēris tikai to labāko, braukājis pa Eiropu, ciemojies pie krievu kņaziem un poļu paniem, cēlis pilis un nežēlīgi ekspluatējis latviešus, kuru darba sviedri, nereti arī asinis tev ir devuši iespēju visus šos pasaulīgos priekus baudīt un dzīvot bagātībā, darbam nepieliekot ne mazo pirkstiņu! Bet nu, barona kungs, ir situsi taisnīgā atmaksas stunda! Jums visiem ir jāpazūd no šīs pasaules! Jāiznīkst! Mēs, latvieši, ļoti labi iztiksim arī bez vācu kungiem!

Barons skumji pasmaidīja un klusā balsī palūdza:

-   Jēkab… Paņem nost to šaujamo! Kas negadās…

Jēkabs paklausīja. Viņš bisi izslēja taisni un vēlreiz cieši noskatīja visus pils iemītniekus - gan fon Rozenburga ģimeni, gan pils kalpotājus.

-   Atceros, tu uz muižu atnāci strādāt, būdams vēl gluži zēns… palicis bez tēva, - barons negaidīti sacīja. - Tu biji centīgs un visi pret tevi izturējās labi. Pēc tam, kad biji apguvis amatu… Mēs tevi cienījām un par tavu darbu labi maksājām. Kādas asinis es no tevis esmu sūcis?!

-   Šai gadījumā nav runa par mani! - Jēkabs dusmās iekliedzās. - Notiek revolūcija! Runa ir par visu latviešu tautu! Bet tauta jūs vairs negrib, saproti, vecais? Negrib!

Tauta jūs ienīst un mēs tās vārdā esam pilnvaroti… jūs sodīt!

-   Par ko? - baronese bailēs iekliedzās. - Tikai par to, ka esam piedzimuši bagāti? Vai par to ir jāsoda?

-  Jā! - Jēkabs tēraudcietā balsī apstiprināja. - Jūs tiksiet iznīcināti! Un iznīcināta tiks arī visa jūsu manta!

Pēc tam viņš pagāja sāņus un atkal nostājās iepretim Ingai. Ar lielu gandarījuma sajūtu viņš redzēja, kā Ingas acīs parādās šausmas.

-   Jēkab… Tu gribi sodīt?… - Ingai aizlūza balss un viņa krietnu brīdi vairs nespēja pateikt ne vārda. Tad tomēr saņēmās un turpināja. - Tu gribi… iznīcināt arī mani?

-  Jā! - Jēkabs bez vilcināšanās atbildēja. - Tevi it īpaši!

-   Jēkab… Vai tiešām tikai tāpēc, ka es tev toreiz?… - Inga jautāja, un viņu vēl vairāk pārņēma gan bailes, gan dziļš nicinājums pret cilvēku, pret kuru viņa kādreiz bija tik labi izturējusies, zināmā mērā pat draudzējusies, bet kurš tagad, atcerējies viņas toreizējo atteikumu, stāv soļa attālumā un draudīgi vicina bisi…

-   Es jau pirmīt teicu tavam tēvam, - Jēkabs atbildēja. - Tas, kas šeit patlaban notiek, nav ne mazākā sakarā ar mūsu kādreizējām attiecībām. Notiek revolūcija! Un revolūcijas vārdā…

-   Jēkab! - Inga spēji iekliedzās. - Apdomājies! Vai revolūcijai patiešām ir vajadzīgas mūsu dzīvības?! Vai tā bez mums izputēs?

-   Idiote! - Jēkabs patiesās dusmās kliedza. - Šobrīd revolūcijas galvenais mērķis tieši tāds ir - iznīcināt visus mūsu apspiedējus, nosvilināt jūsu greznās pilis un…

Jēkabs strauji aprāvās, jo īstenībā vairāk arī neko daudz nezināja, kas šobrīd revolūcijai vēl būtu darāms… Taču viņš pēkšņi jutās kā ārkārtīgi svarīga persona - viņš, zemākais no zemākajiem, vienmēr netīrais, nokvēpušais un daudzu muižas pārvaldītāju nicinātais kalējs, pašlaik stāv šo vareno ļaužu priekšā un lemj viņu likteņus… Pat baronam jau sen vairs nebija tādu tiesību, kādas šobrīd viņš bija piešķīris sev… Šī sajūta un apziņa, ka vismaz šajā brīdī viņš ir tik varens, ka var visus nošaut, var pazemot, var ņirgāties un atriebties, Jēkabu darīja eiforiski pacilātu un neapšaubāmi laimīgu. Piedzīvot tādus svētlaimīgus mirkļus var tikai dažreiz mūžā…

-   Uzmanību! - Jēkabs, pacēlis roku ar bisi, atkal skaļi iekliedzās. - Par visu to, ko jūs, nežēlīgi ekspluatējot latviešu zemniekus, esat viņiem nodarījuši pāri… Par mūsu nabadzību, apspiestību, par visai latviešu tautai sagādātajiem pazemojumiem. Revolūcijas un mūžīgās taisnības vārdā es jums, baron fon Rozenburg, un visai jūsu ģimenei piespriežu mokpilnu nāvi! Bet pārējie muižas ļaudis var izklīst! Ātri savāciet savas mantas un dodieties uz mājām, bet kuriem tādu nav… dodieties pasaulē! Mēs muižu nodedzināsim!

Pils kalpotāji ātri piecēlās, lai dodos prom, bet mirklī, kad Ingaborgai garām gāja viņas bērna auklīte Made, Inga ātri, Jēkabam nemanot, viņas rokās iegrūda mazo Filipu…

-   Sargā viņu! - Inga nočukstēja un sāka skaļi raudāt. Made puikam tūlīt uzmeta savu lakatu un pazuda.

Arī pārējie ļaudis aizgāja. Milzīgajā pils zālē palika vienīgi barons, baronese un viņu meita Ingaborga. Kopā ar Jēkabu bija tikai daži dumpinieki. Pārējie izklīda kur kurais pa visu lielo pili un atklāti laupīja. Droši vien arī revolūcijas vārdā.

-  Vai tu, Jēkab, patiešām gribi mūs nogalināt? - barons nedaudz aizsmakušā balsī prasīja.

-   Jā, - viņš nekavējoties apstiprināja.

-   Vai tādā gadījumā tevi pašu sods nebaida?

-Nē.

-   Bez cilvēkiem vēl pastāv Dievs…

-  Ej ellē ar savu Dievu! - Jēkabs atkal kļuva nikns. - Vai, izkalpinot mūsu zemniekus un pārējos, tu bieži atcerējies Dievu?

-Jēkab… - barona balss sāka drebēt. - Ja tavs nodoms ir patiess… Varbūt tu kādu varētu aizsūtīt pēc mācītāja Pones? Mēs tomēr esam kristieši un tiekam sodīti bez tiesas…

-   Nomierinies! - Jēkabs pavēlēja. - Ja mēs šurp vēl atvedīsim mācītāju… Arī viņš tiks nogalināts. Tāpēc jau labāk uz elli dodies bez dievvārdiem! Vienīgi varu nākt jums pretī, dodot iespēju pašiem izvēlēties nāvessoda veidu… Kā jums patiktu labāk - tikt pakārtiem, nošautiem vai sadegt dzīviem?

Iestājās ilgs un ļoti nomācošs klusums. Jēkabs pilnīgi fiziski sajuta pret viņu vērstās karstā naida liesmas, bet tās viņu tomēr nededzināja. Vismaz sāpīgi ne. Tās viņu, kā mīļotas sievietes miesa, patīkami sildīja.

-   Redzu, jums pašiem ir grūti izvēlēties, - Jēkabs ņirdzot teica. - Labi! Izvēlēšos jūsu vietā. Tevi, baron, un tevi, resnā govs, es nošaušu, bet tevi, Inga… Jā, starp citu, kur ir tavs karsti mīļotais vīrs Aleksandrs Rakovskis? Kāpēc viņš nestāv blakus un nemēģina tevi aizsargāt?

-   Ja viņš atrastos man blakus, - Inga, naida pilna, sacīja, - tad tagad tu jau sen būtu beigts!

Jēkabs neko neatbildēja, nostājās iepretim baronam Herbertam fon Rozenburgam un negaidīti izšāva. Renku- ļa lādiņš trāpīja krūtīs, un vecais barons uz vietas bija beigts.

Baronese un Inga sāka šausmās kliegt.

Jēkabs izšāva otrreiz. Smagā svina lode ietriecās baronesei galvā, to gandrīz vai pilnībā sašķaidot. Uz dārgajām Ķīnas zīda tapetēm parādījās asiņaini traipi…

Pēc tam Jēkabs nostājās Ingas priekšā un saldā atriebības tīksmē ilgi skatījās uz šausmu pārņemto sievieti. Jā, viņš nodomāja, varbūt tieši šāda mirkļa dēļ ir vērts dzīvot. Skaista, lepna un ļoti bagāta sieviete, kura kādreiz bija atļāvusies uz tevi skatīties ar milzīgu pārākuma apziņu, tagad savas absolūtās bezspēcības sajūtā bailēs dreb tavā priekšā un tu viņu vari nospiest kā blakti uz sienas.

īsu mirkli Jēkaba prātā pazibēja doma, ka viņš pašlaik tomēr izturas kā pēdējais nelietis, kā noziedznieks un slepkava, bet vai visi šie baroni, muižnieki un kapitālisti nebija noziedznieki?! Un vēl kādi! Tāpēc viņu sirdsapziņa nemocīja un viņš ne tobrīd, ne arī vēlāk neko sev nepārmeta. Tikai pēc dažām nedēļām, kad jau pašam draudēja nāves briesmas, viņš sāka domāt, kāpēc viņā tik pēkšņi bija uzsprāgusi šī gandrīz vai neapslāpējamā tieksme uz vardarbību. Izlasītā literatūra un neapmierināto ļaužu sarunas bija viena lieta, bet vai galvenā tomēr nebija… iedzimta pārmantojamība? Jēkaba tēvs Pēteris par laupīšanu un divu cilvēku slepkavību jau piecpadsmit gadus atradās Sibīrijas katorgā, arī vectēvs Andrejs neesot bijis labāks - deviņpadsmitā gadsimta sešdesmitajos gados Kurzemes

mežos laupījis un ticis notiesāts uz nāvi. Tagad es turpinu, Jēkabs domāja. Vai es revolūcijas karogu rokās neesmu paņēmis tikai kā spožu un visu attaisnojošu aizsegu savām līdz šim snaudošajām tieksmēm būt stiprākam par citiem un, atriebjoties cilvēkiem, kuri kaut kādā veidā man ir nodarījuši pāri, pašam pacelties tiem pāri un izjust gan paša spēku, gan iespēju izgāzt uz viņiem visu sakrājušos naidu?

Varbūt, ka tā arī ir, Jēkabs nodomāja. Nu un tad? Es biju pazemots un atraidīts. Tagad pats varu jebkuru pazemot un atraidīt. Visas sacelšanās, sākot jau ar Spartaku, un visas revolūcijas vienmēr ir sākušās nevis ar ideālas sabiedrības radīšanas mērķiem, bet gan ar daudzu atsevišķu cilvēku atriebības un varas tieksmēm. Vienkāršāk par vienkāršu.

Jēkabs savu no jauna pielādēto divstobru bisi piegrūda pie Ingas apaļajām krūtīm.

-   Kur palika tavs puika? - viņš painteresējās.

Inga klusēja.

-         Kur atrodas tavs vīrs? - Jēkabs atkārtoti jautāja. - Slēpjas tepat kaut kur pilī?

-   Nē, - Inga atbildēja. - Viņš ir Rīgā.

-        Gan es arī viņu dabūšu ciet, - Jēkabs sacīja. - Tas ir tikai laika jautājums. Bet tagad piecelies un manā priekšā nokrīti uz ceļiem!

Ingas acis iepletās vēl platākas un viņa spēji nodrebēja.

-   Kāpēc?

-        Tāpēc, ka es tā gribu! - Jēkabs iekliedzās. - Dari, ko lieku!

-   Tu gribi, lai es tevi lūgtos? - Inga trīcošā balsī prasīja.

-       Jā! - Jēkabs skaļi sacīja. - Es gribu, lai tu, tādiem kā es nekad nepieejama sieviete, manā priekšā nokristu uz ceļiem un lūgtu piedošanu!

-   Par ko? - Inga pārsteigta vaicāja.

-   Netēlo muļķi! Pati zini, par ko!

Inga ilgi klusēja, tad bezgala skumji pateica:

-        Jēkab… Ja tu tagad visu šo dari toreizējā gadījuma dēļ… Tāpēc, ka es pateicu, ka nekādi nevaru būt tava sieva… Tu pēc sešiem gadiem ar salašņu bandu ielauzies mūsu mājās, nogalini manu māti un tēvu un taisies noslepkavot vēl arī mani… Tu esi niecīgāks par niecīgu! Tu vispār neesi cilvēks! Tad jau dzelzs.gabali smēdē ir daudz jūtīgāki par tevi! Tu esi daudz ļaunāks par visiem vācu baroniem septiņsimt gadu laikā!

-       Uz ceļiem! - Jēkabs, it kā neko nebūtu dzirdējis, skarbi pavēlēja.

-        Nekad! - Inga strauji pakratīja galvu. - Ja tevi nevada personiskas atriebības mērķis, bet patiešām kaut kādi revolūcijas ideāli… Tad zini. Es jau piecus gadus vairs neesmu baronese fon Rozenburga! Pēc laulībām esmu vienkārši Ingaborga Rakovska!

-        Tam nav nekādas nozīmes, - Jēkabs sacīja. - Uz ceļiem!

-        Labi, - Inga joprojām trīcošā balsī teica. - Ja es tā izdarīšu … Tu man piedosi? Tu mani atstāsi dzīvu un es varēšu iet?

-   Nē! - Jēkabs tēraudcietā balsī paziņoja. - Tu nekur nevarēsi iet! Un es tev nekad nepiedošu!

-   Tad kāpēc man tavā priekšā būtu jākrīt uz ceļiem?

-   Tāpēc, ka es tā gribu! - Jēkabs nervozi pateica. - Gribu, lai tu manā priekšā rāpotu kā tārps!

Inga lēnām piecēlās, ar asarām acīs paskatījās uz noslepkavoto māti un tēvu, tad, zemu noliekusi galvu, neilgu laiku lūdza Dievu, pēc tam izslējās un nicinājuma pilna ieskatījās Jēkabam tieši acīs.

-   Kāda gan tu, Jēkab, esi niecība! - viņa rūgtuma pilnā balsī pateica. - Zirga mēsli ir daudz vērtīgāki par tevi!

Jēkabs cieši sakoda zobus, nolamājās, pagrieza bisi pret Ingas krūtīm, kuras kādreiz tik ļoti bija alcis glāstīt, un izšāva. Pēc tam tūlīt izšāva otrreiz. Inga strauji noplūda asinīm un pēc mirkļa nokrita zemē.

Jēkabs stāvēja un skatījās. Viņš smagnēji ieelpoja šaujampulvera dūmus, raudzījās uz Ingas nedzīvo ķermeni, taču dīvainā kārtā nekādu uzvaras prieku vairs nesajuta. Tad jau drīzāk otrādi. Viņam Ingas negaidīti kļuva pat žēl. Pēc tam skumji kļuva tāpēc, ka kādreizējais baltais sapnis par mīlestību un barona meitu nebija piepildījies. Viss, ko viņš bija varējis - atriebties.

Nu šī vēlme piepildījusies. Viņš bija atmaksājis. Kas notiks tālāk? Taču Jēkabs Laiviņš to jau nojauta. Vēlreiz pārlaidis drūmu skatienu noslepkavotajiem cilvēkiem, viņš pēkšņi saprata, ka ar to nekas šai pasaulē nav mainījies. Ir tikai vardarbīgi pārtrūkušas dažu cilvēku dzīves, tāpēc ļoti ticams, ka drīz tieši tādā pašā veidā tiks paņemtas arī paša un viņa ģimenes locekļu dzīvības…

Jēkabu atkal pārņēma gandrīz vai vājprātam līdzīgs naida uzliesmojums un viņš, skriedams laukā no lielās pils zāles, sāka nepārtraukti kliegt:

-   Uguni! Lieciet klāt uguni! Lai deg! Lai svilst! Lai viss izkūp vējā un pārvēršas pelnos!

Pēc dažām minūtēm barona fon Rozenburga lepno Balt- muižas pili jau bija apņēmusi milzīga uguns jūra…

6. nodaļa

Jaunā gadsimta pirmā ziema bija pagājusi. Tā nebija ne aukstāka, ne siltāka par citām ziemām, taču pavasara atnākšanu visi tomēr sagaidīja ar lielu atvieglojumu.

Izgājis no mājas, lai dotos uz garāžu, apstājos pagalma vidū un pavēroju, kā kaimiņa dārzā bērni spēlē paslēpes. Viens ātri noslēpās aiz atkritumu tvertnes, otrs pazuda aiz malkas grēdas, trešais palīda zem automašīnas, bet divi ieskrēja blakusmājas kāpņu telpā.

Cik tas viss ir bijis neiedomājami sen! Es tāpat skraidīju pa laukiem un mežu, spēlēju karu, tikai tad bija cits mājas pagalms un dārzs, cits laiks un citi bērni. Vieni bija vācieši, citi krievi, un mēs kāvāmies pamatīgi, šāvām ar kaķenēm, ar paštaisītiem pugačiem, ar cemmīšu šautenēm - kā jau īstā karā. Neviens gan nekrita, taču ievainoto bija daudz. Skuķi tēloja žēlsirdīgās māsiņas, bieži ar saviem uzdevumiem netika galā un tad vajadzēja nākt palīgā vecākiem vai dažkārt pat ciema feldšerim. Tad mēs patiešām jutāmies kā ievainoti karavīri, kā savas zemes aizstāvji.

Paslēpes… es ironiski nodomāju. Ir jau jauki, kad tās spēlē bērni. Mazliet sliktāk sanāk, kad to dara pieaugušie. Bet mēs bez tā jau laikam nespējam. Vienmēr kaut kas ir jāspēlē. No sākuma klasītes, sunīšus, kurpniekus, tad ātri aizmirstam lelles un indiāņus un sākam rotaļāties cits ar citu, ar savu un citu cilvēku dzīvēm.

Savādi, bet pieaugušo cilvēku rotaļās un -dzīves cīņās nekad nav uzvarētāju. Vismaz ilglaicīgi ne. Mēs vienmēr agrāk vai vēlāk zaudējam visus savstarpējos karus.

Laiks kā fiziska kategorija pats par sevi šķiet absolūti bezvērtīgs. Kaut kāda nozīme laikam ir vienīgi tad, ja cilvēks tam atvēlētajā laikā paspēj kaut ko izdarīt. Turklāt izdarīt kaut ko labu. Bet parasti mēs paspējam izdarīt ļoti maz.

Iegājis pagalmā un skatīdamies bērnu rotaļās, ilgi domāju, kurp lai dodos. Bija svētdiena, un es šo dienu varēju vienkārši noklaiņot, nogulēt vai nodzert. Vislabāk, ja es šīs brīvās stundas būtu varējis uzdāvināt kādam mirstošam cilvēkam. Iespējams, tas viņu izglābtu no nāves. Īstenībā es kādam mirējam varētu uzdāvināt pat visu savu dzīvi - visu to laiku, ko daba ir aprēķinājusi man. Esmu pietiekami ilgi dzīvojis, un man tas pamazām sāk jau apnikt. Gandrīz vai katru dienu kāda tiesas sēde, braukšana uz Centrālcietumu, tikšanās ar apsūdzētajiem un viņu radiniekiem, uzvaru un zaudējumu rūgtā pieredze, noziedznieku izlikšanās, melošana, patiesības slēpšana vai tieši otrādi - viņš tavā priekšā visu dzīvi kā sviestmaizi uzliek uz galda. Ņem, skaties un, ja tā kāro, ēd! Bet tas nav nekāds labais ēdiens. Noziedznieku dzīvesstāsti nenoliedzami ir interesanti, taču psiholoģiski viņu nonākšana līdz smaga nozieguma izdarīšanai gandrīz vienmēr un visur ir vienāda - rīkoties noziedzīgi liek smadzeņu normālas darbības traucējumi, pēkšņi uzliesmojoši naida impulsi, galēja egoisma izpausmes, absolūta vienaldzība pret citu cilvēku jūtām un dzīvību, ārkārtīgi pārspīlēta jebkura apvainojuma uztvere un pilnīga nespēja novērtēt savas rīcības sekas.

īsāk sakot, noziedznieku lielumlielākā daļa šādā vai tādā mērā vienkārši ir psihiski neveseli cilvēki. Un ja tā, tad tas attiecas arī uz mani, rūgti secināju. Esmu garīgi slims. Lai gan no tā nozieguma, kuru mēs ar tēvu izdarījām, atriebdami mātes nāvi, ir jau pagājuši trīsdesmit gadi, es to nekad neesmu spējis aizmirst. Taču pārāk bieži par to arī neesmu domājis. Un labi vien ir. Ja sāktu pamatīgi iedziļināties katra nozieguma, it sevišķi slepkavības, izdarīšanas motīvos un tā attaisnojuma meklējumos, ko gandrīz visi slepkavas arī dara, tad nāktos ne tikai izstudēt visus fīlosofīskos sacerējumus, bet vismaz desmit sējumus uzrakstīt pašam.

Cilvēks, kurš šāda vai tāda iemesla dēļ kādreiz ir pieņēmis patstāvīgu lēmumu par otra cilvēka nogalināšanu - vienalga, kādu motīvu vadīts! - vienmēr ir bijis absolūti pārliecināts, ka viņa rīcība ir pareiza! Tā vienkārši vajag! Un viss! Šāds spriedums vienmēr ir bijis nepārsūdzams. Nekādi līdzcietības vai cilvēcības argumenti nekad nav līdzējuši! Jo slepkavas argumenti par savas rīcības pareizību vienmēr ir bijuši daudz spēcīgāki un daudz svarīgāki par viņa upura lūgsnām par saudzību, sapratni un piedošanu.

Pat Jēzus Kristus piesišanai pie krusta taču tika atrasts lielisks attaisnojums! Kāpēc tad brīnīties par to, kas notika vēlāk?

Un attaisnojums tika atrasts pirmo kristiešu iemešanai satrakotu lauvu krātiņos!

Un Džordāno Bruno sadedzināšanai uz sārta.

Un 1789. gada Lielās franču revolūcijas šaušalīgajai vardarbībai.

Un mūsu pašu 1905. gada revolūcijai… ja tā vispār bija revolūcija.

Un krievu melnās sotņas neiedomājamai cietsirdībai.

Un Pirmā pasaules kara izraisīšanai. Divdesmit miljoni bojāgājušo. Nu un tad?

Un 1917. gada boļševiku valsts apvērsumam Krievijā.

Un tā laika sarkanajam teroram.

Un vēlāk arī baltajam teroram.

Un Kārļa Ulmaņa 1934. gada 15. maija valsts apvērsumam.

Un Sarkanās armijas ienākšanai Latvijā 1940. gada jūnijā.

Un pašpasludinātā Valsts prezidenta 1940. gada 17. jūnija vakarā tautas nomierināšanai domātajai radio runai, kas vēl šodien daudziem komunistiem visai pamatoti liek apšaubīt Latvijas okupācijas faktu.

Un latviešu inteliģences, virsnieku un turīgu cilvēku izsūtīšanai uz Sibīriju 1941. gada 14. jūnijā.

Un otrreizējās, šoreiz jau vācu okupācijas jūsmīgajai apsveikšanai.

Un cilvēku masveida nošaušanai Biķernieku priedēs un Rumbulas mežā.

Un brīvprātīgo latviešu policijas bataljonu izveidošanai un to turpmākajai rīcībai gan tepat Latvijā, gan Baltkrievijā un Polijā.

Un hitleriskās Vācijas armijas latviešu leģiona radīšanai.

Un čekas pēckara gadu neierobežotajai prettiesiskajai patvaļai.

Un mūsu pašu mežabrāļu veiktajai padomju aktīvistu slepkavošanai.

Un padomju varas pasīvai vai atklātai atbalstīšanai.

Un tā tālāk un tā joprojām.

Skumji, vai ne?

Ikvienu cilvēka individuālo vai kolektīvo rīcību vienlaikus var gan attaisnot, gan nosodīt, un tas neapšaubāmi liecina ne tikai par vienotas, vispārīgas morāles un likumu trūkumu šai pasaulē, bet galvenokārt par katra cilvēka garīgo nepilnvērtību, uzskatu dažādību, vēl joprojām pilnīgu neizpratni par to, kas tad galu galā ir tas, ko mēs nešaubīgi varētu uzskatīt par labu, un ko tikpat nešaubīgi varētu dēvēt par nepārprotamu ļaunumu.

Man šķiet, ka tas nekad neizdosies. Gluži tāpat, kā cilvēce nekad nav spējusi vienoties par vienu Dievu.

Beidzot ar automašīnu izbraucu uz ielas, bet, nenobrau- cis pat pārsimt metrus, uz pirmās šķērsielas stūra ieraudzīju stāvam pazīstamu televīzijas žurnālistu un viņam līdzās divas jaunas sievietes. Abas bija tumšmates, ģērbušās īsos svārciņos un vieglās blūzītēs. Abām bija skaistas sejas un vingri augumi. Kad braucu garām, Arnolds, mani pamanījis, tūlīt pacēla roku. Es apstādināju mašīnu.

-   Sveiks! - viņš, pienākot klāt, teica. - Kurp dodies?

-        Pie Pavlovskiem, - es atbildēju. - Emīlija ir manas mātes jaunākā māsa - mana krustmāte, nu jau sirma tantiņa.

-         Nav slikti apciemot radiniekus, - Arnolds sacīja, - bet… Ar kādu jaunāku dāmu negribi iepazīties?

-        Ar kuru? - jautāju un uzmetu vērtējošu skatienu ielas malā stāvošajām sievietēm.

-        Ar to sarkanajos svārkos, - Arnolds teica. - Viņai ir skaists vārds - Frančeska. Pati arī nav smādējama, vai ne?

-   Patiešām, - es piekritu. - Kas viņa tāda ir?

Arnolds iesmējās.

-       Vai tev nav vienalga? Vispirms viņa ir skaista sieviete. Vai tad tu to neredzi?

-   Redzu.

-   Negribi?

-   Tu ar viņu jau esi pārgulējis? - painteresējos.

-Nē.

-   Kas traucē?

-       Frančeskai ir baigais vecis - gatavs pārgriezt rīkli jebkuram, kas tikai mēģinās viņai tuvoties.

-   Tad kāda velna pēc tu viņu piedāvā man?

-   Viņa ir nelaimīga.

-   Un es ļoti laimīgs?

-   Vai tad ne?

-       Zini, Arnold, tiec ar savām maukām galā pats! - es asi pateicu un gribēju jau braukt prom, kad Arnolds mani vēlreiz apturēja.

-   Pagaidi! Vai nobijies?

-   Jā. No bailēm pilnīgi drebu.

-   Tas ir labi. Tātad neesi pilnīgi vienaldzīgs.

Vēlreiz cieši noskatīju abas sievietes. Tā, kuru Arnolds nosauca par Frančesku, bija gadus trīsdesmit veca un vismaz ārēji izskatījās nevainojami.

-   Kurp jūs visi dodaties? - pavaicāju.

-        Aizbrauksim uz Mežaparku pie zvēriņiem, bet vakarā… Frančeska droši vien dosies uz mājām, bet mēs ar Ivetu nedaudz iedzersim un mīlēsimies. Nekas labāks prātā nenāk.

-       Nekā labāka jau vispār nav, - es pateicu un, pazīstama spēka dzīts, izkāpu no automašīnas un piegāju pie sievietēm. Ivetu es jau nedaudz pazinu.

-         Tas ir Česlavs Rakovskis, - Arnolds mani stādīja priekšā otrai sievietei. - Rīgas labākais advokāts, kurš no cilpas paglābis ne vienu vien nelieti. Bet tā ir Frančeska - vienkārši forša sieviete.

Frančeska, izdzirdusi manu vārdu un uzvārdu, nez kāpēc pēkšņi satrūkās un vērīgi mani nopētīja. Šai skatienā nebija nekā aizvainojoša, taču tas bija tik nopietns un dedzinošs, ka tūlīt nodomāju - viņa par mani kaut ko zina vai vismaz ir dzirdējusi. Tas varēja būt kaut kas patīkams vai arī ļoti nepatīkams.

-        Priecājos, - es teicu un, vēl vairāk pagriezies pret Frančesku, viegli palocīju galvu. - Pēc izskata jūs patiešām esat jauka sieviete. Vai gadījumā nestrādājat par modeli?

Frančeska dzidri iesmējās.

-   Nebūtu jau slikti, bet diemžēl…

-        Ko tad jūs darāt? Morgā mazgājat grīdas? - es indīgā balsī jautāju, jo tai mirklī negaidīti sapratu, ka šī skaistā un diezgan eleganti ģērbtā sieviete man ļoti patīk. Bet ja patīk, tad jau vairs nav tālu līdz mīlestībai. Bet to es negribēju. Es vairs nevēlējos nekādus draudzīgus vai intīmus sakarus. Es no tiem jau biju atsacījies. Tāpēc, kaut kāda iekšēja protesta dzīts, vēlējos šai sievietei pateikt ko rupju un apvainojošu. Lai viņa nepatikā no manis novērstos. Lai viņa man tāpat pateiktu kaut ko sliktu vai pat rupju, un es mierīgi un pieklājīgi no viņiem varētu atkratīties. Taču sieviete neko tādu nepateica.

-       Ja es arī mazgātu grīdas morgā … Vai jūs to uzskatītu par kauna lietu? - Frančeska skumīgi prasīja.

-   Ne nu gluži par kauna…

-        Bet kādam taču tā grīda ir jāmazgā, - sieviete sacīja un bēdīgi paskatījās uz mani.

Man pēkšņi ienāca prātā diezgan neticama doma, ka viņa varbūt patiešām tur arī strādā…

-        Vai gadījumā jūs pagājšgad nepiedalījāties precēto sieviešu Misis 99 skaistumkonkursā? - es jautāju, mēģinādams daudzmaz solīdi izkļūt no situācijas. - Man šķiet, es jūs kaut kur jau esmu redzējis.

-       Ja nebūsi dumjš un slinks, tad redzēsi vēl, - Arnolds strauji iemetās starpā.

-   Neuztraucies! Šoreiz es pacentīšos būt ļoti gudrs…

-   Un prātīgi darīsi! Varbūt jau tagad sarunāt randiņu?

-   Diemžēl… - Plati noplātīju rokas. - Varbūt citreiz.

-        Kāpēc tā? - Frančeska vaicāja. - Vai jums jāauklē bērni?

-   Jā, - es meloju. - Es par viņiem ļoti rūpējos.

-        Tad jūs esat labs tēvs, - Frančeska teica. - Un daudz jums to bērnu ir?

-       Astoņi gabali, - nopietns atbildēju. - Ieplānoti vēl vismaz četri.

Frančeska tā savādi un ilgi uz mani paskatījās, tad novērsās un atkal mazliet skumji raudzījās pāri ielai, kur pie tramvaja pieturas bija sapulcējušies diezgan daudz ļaužu.

-        Neklausies! - Arnolds viņai teica. - Viņš vienkārši muld! Ne viņam sievas, ne bērnu! Nē! Atvaino! Bērns viņam tomēr ir, bet tas jau ir liels un dzīvo pie mātes.

-        Bet kur dzīvo pats Rakovska kungs? - Frančeska, šķelmīgi smaidot, jautāja. - Advokāti pašlaik esot ļoti

bagāti. Vai arī jūs esat uzcēlis dižu pili, ar ko varat palielīties, piemēram, žurnāla Privātā Dzīve lappusēs?

-   Par dziļu nožēlu… - es vēlreiz teatrāli noplātīju rokas. - Man gan tepat Ciekurkalnā patiešām pieder diezgan liela māja, bet tā ir veca un no greznuma tur nav ne vēsts.

-   Bet mašīna ir jauna…

-   Jā, - es piekritu. - Vēl tikai vajadzētu atrast jaunu mīļāko…

-   Kādas problēmas? - Arnolds iesmējās. - Pastiep roku un paņem!

-  Vai tas ir tik vienkārši? - vaicāju un atklāti ieskatījos Frančeskas lielajās acīs. Viņa manāmi apmulsa. Es viegli atmetu ar roku. - Labi! Brauciet apskatīt zvēriņus, bet es apciemošu krustmāti. Tā ir sarunāts. Taču nav izslēgts, ka mēs vēl kādreiz saskrienamies… Protams, ja kaut vienam no mums tāda vēlēšanās radīsies.

Frančeska smaidot pamāja ar galvu, bet es iesēdos automašīnā un braucu uz Iļģuciemu.

Nez kāpēc man šī jaunā sieviete ne uz mirkli neizgāja no prāta.

7. nodaļa

-   Sen nebiji atbraucis, - Emīlija nedaudz pārmetoši sacīja, ievezdama mani nelielā dzīvokļa lielākajā istabā. - Tev daudz jāstrādā?

-  Diezgan pamatīgi, - es teicu. - Gandrīz vai katru dienu kāda tiesas sēde.

-   Un tev no tiem razbainiekiem bail nav? - Emīlija vaicāja. - Tagad, kā dzird, viņi palikuši pavisam mežonīgi.

-   Nē, jābaidas nav, - atbildēju. - Kāpēc? Es taču viņus aizstāvu!

-   Pasaki atklāti, Ceslav, - Emīlijas tante nopietna paskatījās uz mani. - Vai tu tos slepkavas, bandītus un zagļus patiešām aizstāvi, kā saka, no sirds, vai tikai tā?…

-  Kā kuro reizi, - paskaidroju. - Dažreiz man viņus patiešām ir žēl, bet principā es, kā jebkurš advokāts, vairāk skatos, kā tiek realizēta procesuālā darbība, kā notikusi izmeklēšana, vai tās gaitā nav pieļauti pārkāpumi un vai lietā ir savākti visi iespējamie pierādījumi, kas varētu nešaubīgi apstiprināt apsūdzētā vainu vai gluži pretēji - šo vainu apšaubīt, vai, un galvenokārt tas ir mans darbs, apsūdzēto vispār attaisnot.

-   Vai tad tā arī gadās? - Emīlija jutās pārsteigta.

-   Reti, bet dažreiz tā notiek.

Iegājis otrā istabā, sasveicinājos ar Viktoru Pavlovski, Emīlijas vīru, kurš sēdēja dziļā atpūtas krēslā un lasīja grāmatu. Paskatījos - Mihaels Preisingers. Bermudu trijstūra mīkla atrisināta.

-   Vai patiešām atminēta? - neticīgi vaicāju.

-   Līdz beigām vēl neesmu ticis, - Viktors sacīja, - taču stipri šaubos. Uzrakstīt jau var visu ko.

-   Taču kaut kas nesaprotams tur tomēr notiek, - es iebildu.

-   Bet kur gan kaut kas tāds nenotiek? - Viktors iesaucās. - Visa pasaule ir liela mīkla.

-  Un cilvēks, - es teicu un apsēdos. - Cilvēks ir vislielākā mīkla un to neviens nekad neatminēs.

-   Droši vien, - Viktors piekrita. - Varbūt labi vien ir.

-  Stipri šaubos, - pakratīju galvu. - Ja cilvēka raksturs, noslieces, domu gaita, varētu sacīt - dvēsele, būtu izpētīta vairāk, iespējams, mēs šai pasaulē justos daudz drošāk.

-   Tev kāds draud?

-   Nē, es runāju vispārīgi.

Istabā ienāca Emīlija un nesteidzīgi sāka klāt galdu. Viņa bija manas mātes jaunākā māsa un 1950. gadā, kad čekisti un daži viņu brīvprātīgie palīgi māti nogalināja, Emīlija dzīvoja un mācījās Rīgā. Apprecējās vēlu, kad nejauši satika Viktoru Pavlovski, kuram pirms tam ugunsgrēkā tepat Iļģuciemā bija nodegusi māja un liesmās bojā gājusi arī sieva ar bērnu. Viktors visu mūžu bija Ilģuciema stikla fabrikā strādājis par šoferi, tagad, pensijā būdams, rūpīgi ņēmās pa dārzu, daudz lasīja un par izlasīto arī labprāt runāja. Viņā, tāpat kā manī, ritēja poļu asinis.

-   Kas notiek noziedzības pasaulē? - Viktors kā parasti painteresējās.

-   Izņemot dažus krāpšanas paņēmienus, nekas jauns nav izgudrots. Tas pats nazis, cirvis vai dzelzs caurule. Arī nozieguma izdarīšanas motīvi ir tie paši vecum vecie - mantkārība, greizsirdība, apvainojuma vai pazemojuma nepanesamība, taisnīga vai netaisnīga atriebība un vienkārši dzēruma dullums.

-   Paklau, Ceslav! - Viktors diezgan spēji pagriezās pret mani un ļoti ieinteresēti raudzījās man acīs. - Tu katru dienu tiecies ar noziedzniekiem. Saki atklāti - kā īsti ir? Vai katrs, kas izdarījis pat smagu noziegumu, patiešām arī ir noziedznieks? Un vai slepkavas ar kaut ko īpašu atšķiras no citiem cilvēkiem?

Brīdi domāju. Pa to laiku Emīlija uz skaistiem porcelāna šķīvjiem jau bija uzlikusi maizi, dārzeņu salātus, kartupeļus un brūni apceptus vistas gabaliņus. Pēc tam no senlaicīgas bufetes izņēma tikpat senlaicīgu stikla karafi, kurā skalojās nedaudz saduļķojies šķidrums.

-   Tā nav nekāda krutka, - viņa teica. - Nebaidies! Tas ir ļoti garšīgs zāļu šņabītis. Vienu glāzīti varēsi. Zāļu tiesai.

Sākām ēst. Man vienmēr bija patīkami atrasties starp šiem cilvēkiem, šai istabā un šai mājā. Patiešām mājā, ģimenē. Man pašam jau sen tādas vairs nebija un tāpēc vienmēr, kad aizbraucu pie Pavlovskiem, jutos apmēram tā, kā ticīgs cilvēks jūtas, ieejot baznīcā.

Klusēdami paēdām, katrs izdzērām nelielu glāzīti zāļu šņabīša, pateicu paldies, Emīlija novāca galdu un virtuvē sāka mazgāt traukus. Mēs ar Viktoru aizsmēķējām un pārsēdām ies uz dīvāna.

-   Tu neatbildēji uz maniem jautājumiem, - viņš atgādināja. - Es tev pirmīt prasīju, vai katrs, kas izdarījis pat smagu noziegumu, patiešām ir arī noziedznieks? Un vai slepkavas ar ko īpašu atšķiras no citiem cilvēkiem?

-  Protams, - es teicu, - jebkurš cilvēks, kas izdarījis kaut ko tādu, kas kriminālkodeksā atzīts par noziegumu, vismaz formāli tik tiešām arī skaitās noziedznieks. Cita lieta, ja mēs uz katru izdarīto noziegumu paskatāmies ne tikai no juridiskās puses, bet arī no cilvēciskā un morāles viedokļa. Tad tā bilde gandrīz vai vienmēr rādās stipri savādāka. Vismaz saprotamāka. Arī slepkavas ir ļoti dažā

di - tikpat dažādi kā jebkurš no mums. Es te nesen paskatījos dažās enciklopēdijās, un ko tur izlasīju? Slepkavība - tā ir prettiesiska cita cilvēka nonāvēšana. Bīstamākais noziegums pret personu. Jāuzsver īpaši - prettiesiska. Bet, kad likumdevējs šādu rīcību formulē kā prettiesisku, tad loģiski spriežot, pastāv arī tiesiska - juridiski un morāli attaisnojama - citu cilvēku iznīcināšana. Kā liecina kaut vai divdesmitā gadsimta asiņainā Latvijas vēsture, te nu atšķirīgu uzskatu ļaudīm pavērās neierobežots darbības lauks! Cilvēkus slepkavoja čekisti, un tas toreiz valsts līmenī skaitījās gan likumīgi, gan attiecīgo ļaužu goda un varonības lieta! Par to slavēja, visādi cildināja un apbalvoja! Kad cilvēkus slepkavoja vācu nacisti un viņu dedzīgie latviešu izpalīgi - gan Viktora Arāja zonderkomanda, gan brīvprātīgo policijas bataljonu vīri, tad tas tāpat bija tikai šo cilvēku sadistisko vēlmju apmierināšana un

formāla pienākuma pildīšana, par ko šāvēji kā apbalvojumu saņēma dzelzs krustus, šņabi un nošauto cilvēku mantas. Vai tu šodien vari kaut kur dzirdēt vai izlasīt kaut vienu nosodījuma vārdu tiem, kuri pēckara gados dzīvoja mežos un nedarīja gandrīz neko citu, kā vien zaga, laupīja un bez tiesas slepkavoja? Nē! Nekad nedzirdēsi un nekur arī neizlasīsi! Jo, raugi, - viņi esot cīnījušies par Latvijas brīvību, kas, protams, ir vislielākais blefs! Tāpēc jebkura viņu citādi domājoša iedzīvotāja nogalināšana šodien skaitās attaisnojama un definējama kā ārkārtīgi varonīga un bez šaubām ļoti patriotiska rīcība! Tātad, Viktor, kādus secinājumus mēs no tā varam izdarīt?

-  īsti nezinu, - Viktors dobjā balsī atbildēja, - taču katrā ziņā ļoti drūmus.

-   Tā ir, - es piekritu. - Pat vairāk nekā drūmus! Tie ir pretīgi, jo visos šais gadījumos ļoti pretīgs ir bijis pats cilvēks. Bet tas jau vēl nekas! Cilvēki mēdz būt pretīgi arī tad, ja otram nepieskaras pat ar mazo pirkstiņu! Galvenais, ko es varu secināt, visu to pārdomājot, ir tas, ka cilvēka dzīvības atņemšanu ne no juridiskā, ne no morālā viedokļa īstenībā vispār nemaz nav iespējams definēt, ne arī kvalificēt kā kaut ko neapstrīdami noziedzīgu. Visu izšķir apstākļi, situācija, kādā ir nonācis cilvēks, viņa uzskati par taisnīgumu, sodu un tām dzīves vērtībām, kuras viņam šķiet vitāli svarīgas un nepieciešamas. Un vēl kas nav mazāk svarīgi - katra cilvēka rīcību un tās vērtējumu nosaka viņa apziņas līmenis un psihiskās veselības stāvoklis.

Viktors ilgi domīgs klusēja, tad nopietns atkal ieskatījās man acīs.

-   Tātad tu tomēr piekriti, ka jebkuram, kurš kādreiz ir nogalinājis otru cilvēku, piemīt kaut kādi psihiski traucējumi?

Es viegli pasmīnēju.

-   Ne vienmēr! Es savā laikā arī esmu piedalījies kāda cilvēka nonāvēšanā, bet tāpēc īpaši nenormāls tomēr nejūtos.

-   Tu?! - Viktors ļoti pārsteigts iesaucās. - Kad?

-   Tas bija sen, - es atbildēju. - Mēs toreiz ar tēvu nogalinājām kādu nelieti. Nekad to neesmu nožēlojis un tāpēc mani nekad nav mocījuši ne mazākie sirdsapziņas pārmetumi. Tas bija atriebības akts. Juridiski tas, protams, neko nemaina, taču no mūžsenā taisnīguma un ļaunuma sodīšanas viedokļa… Tas bija labs darbs.

-  Varbūt pastāstīsi sīkāk? - Viktors ieinteresēts paliecās pret mani.

-  Vai Emīlija tev neko nav stāstījusi?

-   Neko.

-   Tas ir labi, - nopriecājos. - Es tev par to pastāstīšu citu reizi. Man pašlaik vairāk interesē citu cilvēku likteņi. Pirms trim dienām policija ir arestējusi kādu vīru, kuru tur aizdomās par divu cilvēku nogalināšanu 1999. gada 31. decembra vakarā. Es viņu nedaudz pazīstu. Šo cilvēku sauc Georgs Zubris.

-   Kā tu viņu pazīsti?

-  Gada sākumā es ar viņu liktenīgi satikos savās lauku mājās. Tagad būšu viņa advokāts.

Tieši tai brīdī istabā atgriezās Emīlija un, dzirdējusi pēdējos vārdus, nedaudz pārsteigta uz mani paskatījās.

-   Atkal aizstāvēsi slepkavu?

-   Tā iznāk.

-   Vai tev neviena cita nav, ko aizstāvēt?

-   Ir. Taču šis gadījums būs kaut kas īpašs.

-   Vai jebkura cilvēka nonāvēšana nav īpašs gadījums?

-  Tā ir, krustmāt. Tev ir pilnīga taisnība, - es teicu. - Bet šeit atklāsies briesmu lietas, kas sākušās jau divdesmitā gadsimta sākumā un kaut kādā veidā ir skārušas arī manu vecvectēvu Aleksandru Rakovski. Es jau zināju agrāk, ka viņš savā laikā bija precējies ar vācu barona Herberta fon Rozenburga vienīgo meitu Ingaborgu fon Rozenburgu, tas ir, manu vecvecmāmiņu.

-   Tu nekad par to mums neesi stāstījis, - Emīlija mazliet pārmetoši atgādināja.

-   Es pats vēl visu nezinu, - atbildēju, - taču mana vecvecmāmiņa Ingaborga, būdama vēl ļoti jauna, 1905. gadā tika zvēriski nogalināta, bet slepkava - muižas kalējs Jēkabs Laiviņš - savukārt iznāk vecvectēvs Georgam Zub- rim. Izklausās diezgan raibi un sarežģīti, taču agrāk vai vēlāk es visu sīki izzināšu. Un, ja ne sīki, tad galvenos šīs paaudzes un viņu pēcteču dzīves notikumus tomēr atklāšu.

Ne tikai tāpēc, ka tie netieši skar ari mani, bet galvenokārt tāpēc, lai kaut mazliet sāktu saprast vai, tieši otrādi, nekad nespētu saprast viena cilvēka mežonīgi cietsirdīgo izturēšanos pret otru…

8. nodala

»

1906. gada 25. februāra rītā Kate Laiviņa uztraukusies piegāja pie loga un paskatījās ārā. Pēc lielajiem februāra puteņiem dārzs bija piedzīts pilns ar sniegu un izskatījās izsalis un vientuļš. Dažām jaunajām ābelītēm no dziļā sniega ārā slējās tikai pašas galotnītes, un Kate nodomāja, ka tās līdz pavasarim diez vai izdzīvos.

Bet mēs? - viņa, baiļu pārņemta, domāja. Vai mēs izdzīvosim? Par to nācās stipri šaubīties. Pa tuvāko un tālāko apkārtni siroja krievu karaspēks - tā sauktā melnā sotņa, kas ar savām buntavnieku soda ekspedīcijām mulsināja ļaužu prātus, tiem liekot ar šausmām gaidīt savu likteni.

Aktīvākie revolucionāri bija sabēguši mežos, tur izveidojuši labi apbruņotas partizānu, tautā sauktas mežabrāļu grupas, un reizi pa reizei par sevi atgādināja, slepus uzbrukdami soda ekspedīciju dalībniekiem. Savukārt viņi, naidā tvīkdami, nežēlīgi izrēķinājās ar sacelšanās dalībnieku radiniekiem vai vienkārši dumpja līdzjutējiem.

Kate zināja, ka jau vakar vēlu vakarā kaimiņu mājā bija apmetusies kāda dragūnu daļa un tagad vairs nebija šaubu, ka kuru katru brīdi viņi ieradīsies arī šeit. Un tad, kad viņi ieradīsies… Par to Katei bija bail pat domāt. Kaimiņu mājā dzīvoja vācietis pastmeistars Johans Šmits, kas kopā ar vietējo latviešu draudzes mācītāju Pēteri Poni enerģiski uzrādīja cilvēkus, kuri tieši vai netieši bija piedalījušies laupīšanās, ļaužu kūdīšanā uz vardarbību un muižu dedzināšanā.

Kad Kate piegāja pie istabas loga, viņa nobālusi redzēja, ka pāri balti aizsnigušajam rudzu laukam jāj kāds virsnieks, bet viņam seko pieci vai seši zaldāti un divi civilās drēbēs ģērbušies vīrieši.

Kate ātri ieskrēja virtuvē, kur Jēkabs, sēdēdams pie galda, nesteidzoties ēda brokastis.

-  Jēkab! - viņa iekliedzās. - Ātri saģērbies un bēdz! Šurp nāk zaldāti!

-  Viņu ir daudz? - Jēkabs diezgan mierīgi painteresējās.

-   Daudz, Jēkab, daudz! Vesels bars!

Jēkabs joprojām ārēji mierīgs piecēlās, piegāja pie skapja, no tā izņēma jau pielādētu divstobru bisi, kabatās sabāza vairākas patronas un nostājās gaitenī iepretim mājas lielajām ieejas durvīm.

-   Jēkab! - Kate, galvu saķērusi, iekliedzās. - Nevajag! Es tevi lūdzu - bēdz! Bēdz uz mežu pa virtuves durvīm! Kad toreiz lūdzos neiet uz muižu, tu mani neklausīji! Tu tomēr ar saviem razbainiekiem gāji un noslaktēji barona ģimeni! Kas tev no tā tika? Tagad viņi nāk atriebties tev! Jēkab! Vismaz šoreiz paklausi! Es jau veselu nedēļu lūdzos - pazūdi no mūsu mājām! Ja tev nez kāpēc vairs nepatika tavs kalēja darbs, bet iepatikās slepkavot ļaudis un dedzināt muižas… Dzīvo mežā! Dzīvo kā zvērs! Bet kāpēc tu tagad atriebībai pakļauj arī mani un mūsu mazo bērnu? Kāpēc tev nav žēl pat mūs?!

Jēkabs labu brīdi klusēja, cieši sakoda zobus, līdz beidzot nikni izgrūda:

-   Ja tu būtu bijusi īsta sieva… Tev toreiz uz Baltmui- žu vajadzēja nākt man līdzi! Mums abiem vajadzēja tos vācu asinssuņus…

-   Tu Ingu mīlēji… Arī kā suni?

-   Tas bija vēl pirms tevis!

-   Vienalga! Tu viņu mīlēji kā sievieti! Bet nogalināji… Piedod, Jēkab, bet tu nebiji īsts vīrietis!

-   Un neesmu! - Jēkabs spēji atkliedza pretī. - Es esmu revolucionārs! Un, ja nāksies, tad arī miršu kā cīnītājs par taisnības uzvaru!

-   Jēkab! - Kate turpināja izmisīgi lūgties. - Atver durvis un bēdz! Par savu taisnību cīnies klajā laukā vai mežā! Bet tikai ne šeit! Ja tev nebija žēl ne vecā barona, ne viņa vienīgās meitas, es tevi lūdzu vēlreiz - vismaz pažēlo mani un mūsu vienīgo meitu Annu! Ja tu te šaudīsies, viņi ņems un nodedzinās māju! Vai tu to nesaproti? To tu gribi?

Jēkabs neatbildēja, jo pagalmā skaidri saklausīja dobju zirga pakavu dipoņu un cilvēku skaļās balsis.

Kate ātri ieskrēja istabā pie bērna.

Māja tika ielenkta un nepagāja ilgs laiks, kad kāds zaldāts, atrāvis ieejas durvis, turot rokā šauteni, ienāca priekšnamā. Viņš apstājās, nedaudz piemiedza acis, lai no spilgtās āra gaismas aprastu ar priekšnama tumsu, kad negaidīti atskanēja skaļš šāviens. Lode zaldātam trāpīja krūtīs, un pēc mirkļa viņš lēni saļima uz grīdas. Tūlīt aiz viņa priekšnamā ieskrēja vēl viens kareivis, bet arī viņu Jēkabs nošāva. Taču vairāk neko arī neiespēja. Pēc brīža virsnieka vadībā mājā ielauzās pārējie zaldāti un Jēkabam, lai no jauna pielādētu bisi, pietrūka dažas sekundes. Viņš tūlīt tika notriekts uz grīdas, pamatīgi sasists un saspārdīts. Pēc tam, asinīm noplūdušu, viņu ievilka istabā, sasēja rokas un apsēdināja pie lielā ēdamgalda. Tad no blakusistabas tika ievesta arī Kate ar piecgadīgo Annu un nosēdinātas uz gultas. Virsnieks apsēdās iepretim Jēkabam, bet nedaudz aiz viņa iekārtojās pastmeistars Johans Šmits un vietējās draudzes mācītājs Pēteris Pone.

-   Vai tas ir viņš? - virsnieks, nedaudz pagriezis galvu pret pastmeistaru, vaicāja.

-Jā, jūsu augstdzimtība, - Johans Šmits tūlīt apliecināja. - Tas ir Baltmuižas kalējs Jēkabs Laiviņš. Tieši viņš te visus sakūdīja iet uz muižu un pastrādāt varas darbus.

-  Vai arī jūs to varat apliecināt? - virsnieks jautāja Po- nem.

-   Bez šaubām, - mācītājs sacīja. - Viņš ir vislielākais razbainieks, kādu vien pasaule ir redzējusi! Dievu neatzīst, baznīcu neapmeklē, nicīgi izsakās par mūsu ķeizaru, bet par pārējām izdarībām vispār nav ko runāt! Ja nebūtu šā cilvēka, esmu pilnīgi pārliecināts, mūsu apvidū vai vismaz draudzē, viss būtu bijis klusu un mierīgi. Bet tagad ir pastrādāti tik šaušalīgi asinsdarbi… Es jūtu, ka šim cilvēkam dvēselē ir iemājojis pats nelabais!

-   Un kas šī ir par sievieti? - virsnieks turpināja jautāt un cieši noskatīja uz gultas malas sēdošo Kati, kura, bailēs trīcēdama, cieši bija piekļāvusi piecgadīgo meitu Annu. Mazais bērns ar plati ieplestām acīm skatījās uz svešajiem onkuļiem un tāpat nobijies spiedās tuvāk mātei.

-    Tā ir šā cilvēka sieva Kate, - mācītājs paziņoja.

-   Strādāja muižā pie lopiem.

Virsnieks novērsa skatienu, nedaudz paliecās uz priekšu, uz galda pa tvērienam nolika revolveri un ledaini auksti paskatījās uz iepretim sēdošo Jēkabu. Viņam visa seja asiņoja, un kreisā acs jau bija tikpat kā aizpampuši.

-   Kā tevi sauc? - virsnieks prasīja.

-       Kas tev par daļu! - Jēkabs negaidīti asi atcirta un caur sasistajām lūpām izspļāva asiņainas siekalas. - Tev taču nav pat papīra, kur manu vārdu pierakstīt!

-   Nekādi papīri man nav vajadzīgi, - virsnieks sacīja.

-   Man ir pavēle visus, kas tā vai citādi piedalījušies vardarbīgās akcijās pret pastāvošo valsts iekārtu, baznīcu un muižu īpašumiem, kā arī nevainīgu cilvēku slepkavībās, bez jebkādas tiesas un sevišķas izmeklēšanas sodīt ar nāvi. Pilnīgi pietiek, ka šie divi godīgie pavalstnieki - mācītājs un pastmeistars - tevi atpazīst kā ļaužu kūdītāju un vairāku slepkavību izdarītāju.

-        Tas viņiem ir iedzimts, - Pone sacīja. - Viņa tēvs bija laupītājs, slavens pat Rīgā.

-   Kur atrodas tagad?

-   Sibīrijas katorgā. Tur arī Jēkabam ceļš.

Virsnieks ironiski pasmīnēja.

-       Diez vai… Valstij lode izmaksā krietni lētāk nekā brauciens līdz Jeņisejas tundrai. Tāpēc šo lietu ilgi nevilksim garumā. Darba mums daudz un nav vērts velti tērēt laiku. Es tikai vēl gribētu uzzināt… Jēkab Laiviņ! Tu pirmīt redzēji - māja ir aplenkta. Aizbēgt tu nevarēji. Kāpēc šāvi? Kāpēc tev vajadzēja nogalināt vēl divus manus kareivjus?

Jēkabs, sāpes ciešot, strauji sagrozījās krēslā un naidā zibošām acīm ieurbās virsnieka sejā.

-       Tāpēc… Es jūs visus neieredzu! Ienīstu! Jūs esat patvaldības vienīgais balsts, un jo mazāk jūsu būs, jo ātrāk tauta kļūs brīva!

-   Tu līdz šim juties nebrīvs? - virsnieks jautāja.

-        Runa nav par mani! - Jēkabs strupi izmeta. - Runa ir par latviešu tautu, kurai uz saviem pleciem ir jāizjūt divkāršs svešzemnieku jūgs - gan vācu baronu, gan krievu ierēdņu patvaļa!

-       Tu smagi maldies, - virsnieks sacīja. - Ne vācieši, ne krievi šeit nav svešzemnieki. Viņi šai teritorijā ieradās jau pirms daudziem gadsimtiem, kad tāda vienota latviešu tauta nemaz nepastāvēja! Tā ka vēsturi labāk liksim mierā! Tavs naids ir bijis velts. Tu varēji mierīgi strādāt, labi pelnīt un arī turpmāk visā apkārtnē būt cienījams cilvēks. Tev bija ģimene, mazs bērns… Vai tu patiešām visā nopietnībā iedomājies, ka, noslepkavojot dažus cilvēkus, nodedzinot vairākas muižas, tu kaut ko vari izmainīt Krievijā vai pasaulē?

Jēkabs, smagi noliecis galvu, klusēja.

- Tu pirmīt prasīji, vai es, tevi pratinot, rakstīšu arī protokolu? Nē, Jēkab Laiviņ, nekāda protokola nebūs! Un nebūs ne tikai tāpēc, ka man ir Krievijas impērijas valdības izsniegtas pilnvaras ārkārtas apstākļos rīkoties bez jebkādu juridisko normu un likumu ievērošanas, bet galvenokārt tāpēc… Vai tad, kad tu ar savu bandu ielauzies Baltmuižas pilī un pratināji barona fon Rozenburga ģimeni, tu rakstīji nopratināšanas protokolu? Vai tā bija likumīga tiesa? Nē! Tā bija patvaļa un tīša, atklāta trīs neaizsargātu cilvēku slepkavība!

Starp citu, mani vienmēr ir pārsteigusi jebkura bandīta un slepkavas, kad viņš ir notverts un gaida sodu, vēlēšanās, lai visos smalkumos tiktu ievērotas likuma prasības! Bet ko jūs paši?! Kādus likumus ievērojat jūs, kad tumšā ielā, pieliekot nazi pie rīkles, vientuļam gājējam atņemat naudas maku? Vai kā gadījumā ar Rozenburgiem… Tu meitas acu priekšā vispirms nogalini viņas tēvu un māti, bet pēc tam arī viņu pašu! Interesanti, ko tu tai brīdī izjuti? Saldtīksmi? Uzvaras prieku? Iespējams. Bet vai šis mirklis bija to vērts, lai tagad izjustu kaut ko pilnīgi pretēju? Jo, raugi, Jēkab Laiviņ, tagad tavu acu priekšā atmaksai tiks nošauta tava sieva un bērns, nodedzināta māja, un tevi pašu gaida drausmīga nāve! Kāpēc agrāk, pirms rokā paņēmi bisi un sērkociņus, tu neatcerējies, ka šai Dieva pasaulē tā ir iekārtots, un iekārtots taisnīgi! - ja tu kādam izdari ko ļaunu, agrāk vai vēlāk tu tādu pašu vai vēl lielāku ļaunumu saņemsi pretī!

Varēja redzēt, ka Jēkabs pēc sasišanas jūtas arvien sliktāk. Tomēr viņš lēnām pacēla galvu un vēlreiz naida pilns paskatījās uz iepretim sēdošo virsnieku.

-    Bet ko tu pats? - viņš dobji čukstēja. - Un tie abi līdzpaņemtie smerdeļi - Šmits ar Poni? Vai jūs pašlaik veicat labu, Dievam tīkamu darbu? Vai tomēr jūs pašreiz tāpat darāt kaut ko ļaunu, un agrāk vai vēlāk arī jūs ķers taisnīga atmaksa? Neesat par to domājuši? Der atcerēties - arī neviens nojums neizbēgs no soda! Jā, es piekrītu - šis ir jūsu uzvaras mirklis! Skaists, vai ne? Varbūt jūs pašlaik jūtat apmēram to pašu, ko es izjutu, stāvot Baltmuižas pils baltajā zālē.

-   Nē, nelieti! - virsnieks asi pateica un ar roku pieskārās revolverim. - Mēs neizjūtam to pašu! Kad tu iedomātas taisnības vārdā iznīcināji Rozenburgu ģimeni, viņi pirms tam nevienu nebija nogalinājuši! Viņi vispār neko sliktu cilvēkiem nebija izdarījuši! Bet mēs pie tevis esam atnākuši tāpēc, lai tevi sodītu vismaz par piecu cilvēku slepkavību! Starpība ir, vai ne? Un vēl vieni tavi maldi. Mēs pie tevis esam ieradušies nevis kā uzvarētāji, bet gan kā tev uzliktā valdības soda izpildītāji! Mūžsenā taisnība prasa - nāve tiek apmierināta ar nāvi! Šo vissenāko cilvēces pašsaglabāšanās postulātu senie jūdu priesteri ierakstīja jau Bībeles pirmajās lappusēs! Žēl, ka tu neesi kristīgs cilvēks! Tad tu zinātu, ka cilvēku nogalināt nedrīkst.

-   Bet jūs, protams, to drīkstat, vai ne? - Jēkabs sacīja un atkal izspļāva asinis. - Turklāt vēl ne tikai ar ķeizara, bet arī ar Dieva svētību! Mācītāj Pone! Paskatieties man acīs! Kā tu domā, vai Dievs patiešām priecāsies, mani redzot nogalinātu?

-   Nē, Jēkab, - mācītājs atbildēja un pārmeta krustu. - Dievs raudās. Jo tu, atsacīdamies no ticības un viņa svētības, esi pastrādājis šaušalīgus varas darbus… Dievs tādiem nepiedod. Kā redzi, to nepiedod arī valdība. Stipri šaubos, vai to tev kādreiz piedos arī cilvēki.

-  Bet jums? - Jēkabs aizsmakušā balsī iesaucās. - Jums piedos?!

-   Mums piedos, - virsnieks aukstā balsī atbildēja un strauji pagriezās pret Kati un mazo Annu. - Piedos tāpēc, ka sodīt noziedznieku nav nekāds noziegums. Tas vienkārši ir valsts pienākums.

Pēc tam virsnieks, paņēmis rokā revolveri, piecēlās un lēnām tuvojās Katei. Soļa attālumā apstājās un, ļauni smīnēdams, ieskatījās Kates baiļpilnajās acīs.

-    Vai jūs, Kate Laiviņa, zinājāt par sava vīra noziedzīgajiem nodomiem un ja zinājāt, kāpēc par tiem neziņojāt valsts varas iestādēm?

-  Virsnieka kungs… - Katei aizlūza balss. - Es neko nezināju… Man nebija pat jausmas…

-   Nemelojiet! - virsnieks skarbi sacīja. - Jūs ne tikai kaimiņiem pie baznīcas, bet arī pastā daudzu cilvēku klātbūtnē esat sūdzējusies, ka Jēkabs pārtraucis darbu muižas smēdē, bet dienu un nakti uzturoties šaubīgu ļaužu sabiedrībā, visus kūdot uz nemieriem un slepeni izgatavojot ieročus! Vai tā bija?

Kate piekrītoši pamāja.

-  Jā, kungs…

-   Ko jūs darījāt, lai savu vīru atturētu no šo noziegumu pastrādāšanas?

-   Es lūdzos un raudāju…

Virsnieks atkal nedaudz pagriezās pret Jēkabu.

-   Tu dzirdēji? Kāpēc neklausīji?

Jēkabs nicīgi nospļāvās.

-   Ja Jūlijs Cēzars vai Napoleons… Ja dižie franču revolucionāri Marats, Dantons un Robespjērs būtu klausījuši savām sievām…

-  Tad viņi nekad savu dzīvi nebūtu beiguši zem giljotī- nas naža! - virsnieks pateica. - Tā ka dažreiz tomēr ir vērts ieklausīties, ko saka sievas. Taču tu biji kurls! Tu ar savām revolucionārajām idejām juties kā apsēsts. Taču idejas ir viena lieta, bet to īstenošana ar vardarbīgiem līdzekļiem ir pavisam kas cits! Šai konkrētajā gadījumā tas cits ir tava un tavas ģimenes nāve! Kā saka - dots pret dotu!

Beidzis runāt, viņš strauji pagriezās, paliecās uz priekšu un ar spēcīgu rokas atvēzienu atsvieda mazo Annu sāņus no mātes. Bērns nokrita uz grīdas un, pārmēru nobijies, tūlīt aizrāpoja aiz gultas malas.

Virsnieks, joprojām ļauni ņirdzot, negaidīti sagrāba Kates plānās kleitas augšdaļu un to asi parāva uz leju. Kleita šņirkstēdama pārplīsa, un virsnieks starp Kates kailajām krūtīm iegrūda revolvera stobru.

-   Lūdzu, nevajag! - Kate, šausmu pārņemta, izdvesa.

-   Jēkab Laiviņ, skaties! - virsnieks kliedza. - Skaties un atceries veco baronu fon Rozenburgu! Skaties un at-

% ī % f f

ceries sirmo baronesi! Skaties un atceries jauniņo Ingu, kurai atraitņos palika virs Aleksandrs Rakovskis un mazgadīgs dēls Filips! Skaties un atceries arī nupat nošautos zaldātus! Skaties, tu elles izdzimums Jēkab Laiviņ, kā mirst tava sieva!

Kati pilnīgi paralizēja spēcīgas bailes. Viņa tikai ar lielām grūtībām vēl spēja čukstus pateikt:

- Virsnieka kungs! Es esmu bez vainas! Lūdzu, nevajag!…

Virsnieks, mirkli it kā šaubījies, tomēr apņēmīgi nospieda revolvera gaili, un Kate, ar sastingušu kliedzienu uz lūpām, strauji atkrita uz muguras. Starp viņas baltajām krūtīm šļācās asiņu straume…

Virsnieks pagriezās, šķērsoja istabu un atkal nostājās Jēkaba priekšā.

-  Tu kaut ko tamlīdzīgu esi jau redzējis, vai ne? Toreiz, Baltmuižas baltajā zālē…

Jēkabs smagi pašūpoja galvu.

-   To nu gan tev nevajadzēja, - viņš šļupstot teica. - Viņa patiešām bija bez vainas.

Virsnieks ar roku pamāja pārējiem.

-   Ejam! Šo nelieti ņemam līdzi, bet tu, Zeņa, aizdedzini māju! Lai elles ugunīs svilst viss šis razbainieku miteklis.

Kad visi izgāja ārā, viens no kareivjiem, vārdā Jevgeņijs Kuralovs, ar petroleju aplēja mājas durvis, daļu sienas un jumta un aizdedzināja.

Māja sāka lēnām degt un jau pēc dažām minūtēm pārvērtās milzīgā uguns gubā.

-   Skaties, Jēkab Laiviņ! - virsnieks vēlreiz griezās pie bijušā muižas kalēja. - Izskatās brīnišķīgi, vai ne? Tur sadeg visas tavas murgainās revolucionārās idejas, pati revolūcija, sieva, tava sakrātā manta un tavs bērns! Viss! Tagad, ejot uz savu soda vietu, padomā, Jēkab! Tev vēl ir palikušas dažas minūtes laika. Padomā, vai bija vērts visu to zaudēt?

Virsnieks ar zaldātiem sagūstīto Jēkabu Laiviņu veda uz veco Baltmuižas smēdi.

Pa to laiku Jēkaba un Kates Laiviņu piecgadīgā meita Anna, istabā sajutusi asu dūmu smaku, izlīda no pagultes, piecēlās, piegāja pie atmuguriski gulošās mātes un mēģināja viņu atmodināt. Tas nekādi neizdevās. Un lai gan mazajam bērnam vēl bija stipri miglains priekšstats par tādu parādību kā nāve, Anna beidzot tomēr saprata, ka mamma laikam tā arī nekad vairs nepamodīsies, un sāka skaļi raudāt. Kad istabā kļuva jau neciešami karsti un to arvien vairāk piepildīja kodīgi dūmi, meitenīte ieskrēja virtuvē, caur to iegāja mājas otrajā pusē un pa melnā gala durvīm nokļuva dārzā. Brīdi pastāvējusi, viņa, joprojām raudādama, plānajā naktskrekliņā basām kājām pa dziļo sniegu brida uz tuvākajām kaimiņu mājām Kūlīšiem, kur dzīvoja pastmeistars Johans Šmits un viņa sieva Šarlote. Anna gāja prom no liesmu apņemtās dzimtas mājas, kur sadega viņas mamma, rotaļlietas, viss, kas tur bija tik silts un patīkams, lai dotos pretim citai uguns jūrai - šoreiz savas dzīves ugunsgrēkam…

Virsnieks ar kareivjiem Jēkabu aizveda uz smēdi un lika nostāties pie laktas. Pēc tam pavēlēja mācītāja priekšā skaļi izlūgties grēku piedošanu un visu izdarīto rūgti nožēlot.

-  Nekad! - Jēkabs čukstēja. - Tas, ko es darīju, bija mana pārliecība!

-   Tas bija akls naids! - virsnieks pateica un pavēlēja zaldātiem Jēkaba rokas ar varu uzlikt uz lielās dzelzs laktas.

-   Tu šeit varēji mierīgi strādāt, - virsnieks atgādināja. - Kalt naglas, pakavus vai ratu rumbas. Tu cilvēkiem un savai ģimenei varēji darīt tikai labu. Taču darīji ļaunu! Tu savu amata prasmi neizmantoji šīs pasaules labumam. Tu rokās ņēmi ieroci, lai nogalinātu nevainīgus cilvēkus. Šādas rokas ir jāiznīcina! Un jāiznīcina arī šādi cilvēki! Tāpēc… Zeņa un Koļa! Paņemiet veserus un blieziet!

Zeņa un Koļa katrs paņēma pamatīgus veserus un gandrīz vienlaikus no visa spēka tos trieca pa Jēkaba plaukstām…

Varēja skaidri dzirdēt, kā uz laktas ar savādu sprak- stoņu sašķīst kauli…

Jēkabs, šaušalīgu sāpju pārņemts, sāka necilvēciski kliegt. Viņa abas plaukstas bija sadragātas asiņainās driskās…

Taču virsnieks vēl nesteidzās Jēkabu nogalināt. Viņš ar zaldātiem izgāja no smēdes, cieši pievēra durvis, lai vājāk dzirdētu Jēkaba drausmīgos sāpju kliedzienus, un aizsmēķēja papirosu. Kad tas bija izsmēķēts un pārrunātas vēl todien darāmās lietas, virsnieks, no kāda zaldāta paņēmis šauteni, iegāja smēdē un ar šautenes durkli Jēkabu nodūra.

Pēc tam visi, klusi dziedādami Dievs, sargi ķeizaru, lēnām devās uz nākamajām mājām…

Kate un Jēkabs Laiviņi ir apglabāti kādas mazas lauku kapsētas attālākajā stūrī. Gadu desmitiem neviens šo kapu nav kopis, un tas jau ir pilnīgi nolīdzinājies ar zemi. Par to, ka īsu brīdi šai pasaulē ir dzīvojuši šādi cilvēki,

šodien liecina vienīgi vecs, jau pagalam sarūsējis čuguna krusts ar tikko salasāmu tekstu: Kate Laiviņa 1881. - 1906. Jēkabs Laiviņš 1874. - 1906. No Dieva atteikušies…

9. nodaļa

Ar reti pretīgu skaņu noklaudzēja dzelzs durvis. Tad vēl vienas. Pirms trešajām, vēl biezākām tērauda durvīm aiz nelielas koka barjeras parādījās dūšīga vecākā leitnanta stāvs.

-   Kur jūs? - viņš skarbā balsī prasīja.

-        Esmu advokāts Česlavs Rakovskis, - stādījos priekšā. - Eju uz Patiesības istabu.

-   Lūdzu, uzrādiet atļauju!

Es parādīju visus Ģenerālprokuratūrā un Advokātu kolēģijā apstiprinātos dokumentus.

-   Pie kā ejat? - virsnieks painteresējās.

-        Man šodien pulksten vienpadsmitos ir sarunāta tikšanās ar manu klientu, apsūdzēto Georgu Zubri.

Vecākais leitnants rūpīgi nopētīja gan manus papīrus, gan mani pašu.

" - Vai pie tā, kurš Vecgada vakarā noslepkavoja divus sirmgalvjus?

-   Pie tā paša.

-         Vai jūsu sirdsapziņa atļauj šādus necilvēkus aizstāvēt? - Virsnieka seja un balss bija akmens cieta. Jutu, ka viņš mani nicina.

-       Atļauj, - es īgni atbildēju. - Vēl vairāk to darīt atļauj mans profesionālais pienākums. Bet ko, leitnant, saka jūsu sirdsapziņa, sargājot ieslodzītus cilvēkus, kuru lielākā daļa nemaz nav vēl notiesāta, tātad oficiāli skaitās nevainīgi?

-        Man jums nekādas atbildes nav jādod, - virsnieks dusmīgs sacīja, pārbaudīja mani ar detektoru, lika parādīt kabatas un diplomāta saturu, pēc tam atdeva papīrus, nospieda kaut kādu man neredzamu pogu, un lielās tērauda durvis automātiski atvērās. - Ejiet!

Izgājis cauri neviesmīlīgajām Centrālcietuma sardzes telpām, es kārtējo reizi sevī sajutu ne tikai dziļu nepatiku, bet arī nelielu trauksmi. Šis cietums man bija labi pazīstams. Ilgajos advokāta prakses gados te esmu pabijis simtiem reižu. Un tomēr, ieejot šajā divkāršu augstu žogu, sargtorņu, plēsīgu suņu un bruņotu sargu ierobežotajā teritorijā, mani vienmēr pārņēma kaut kas līdzīgs bailēm un spēcīgam satraukumam.

Tā bija īpatnēja pasaule pārējās pasaules vidū. Šeit mita savdabīgi cilvēki ar varu noslēgti no pārējiem, varbūt ne mazāk savdabīgiem cilvēkiem. Taču tie vairāki tūkstoši, kas Centrālcietuma kamerās gaidīja tiesu, vismaz jau bija pieķerti un apsūdzēti vieglākos vai smagākos kriminālnoziegumos, bet žoga ārpusē vēl esošie… bija godīgi un cienījami mūsu valsts pilsoņi.

Savādi, bet dažreiz smieklīgi maz ir vajadzīgs, lai tu no godīgā un labā pēkšņi pārvērstos noziedzniekā!

Tāpēc ne jau vienmēr kāds ir jānogalina.

Ne vienmēr kāds jāapzog.

Bieži ir pieticis ar to vien, ka esi domājis un paudis citādus uzskatus, nekā oficiālā valsts ideoloģija to ļāva; ka nav patikusi valsts vara un tev ir piederējusi māja, fabrika vai zeme; ka neesi ticējis īstajam Dievam, pasmējies par tautas Vadoni, lasījis ne tās grāmatas un dziedājis ne tās dziesmas!

Dažreiz tā vien šķiet, ka šai mūsu nepārtraukti mainīgajā pasaulē ikvienam cilvēkam ir daudz lielākas iespējas kļūt par noziedznieku nekā par izglītotu un patiešām godīgu pilsoni. Pirmajā mirklī šī iespēja var šķist pilnīgi absurda, taču diemžēl tā var būt arī visīstākā patiesība.

Atcerēsimies kaut vai tik liktenīgos 1940. un 1941. gadu Latvijā, kad jaunnodibinātā - diemžēl ar pašas latviešu tautas aktīvu palīdzību! - padomju vara turpat vai visus, kuri nestaigāja skrandās un neizkliedza lozungus, apsūdzēja par buržujiem, darbaļaužu ekspluatatoriem, pretpadomju elementiem un pasludināja par noziedzniekiem - tautas ienaidniekiem!

Gluži tāpat bija arī Vācijas okupācijas laikā un varētu būt šodien, ja Krievija vēlreiz savai teritorijai pievienotu mūsu Dievzemīti un šeit atkal nodibinātu kaut ko līdzīgu vecajai padomju varai. Gandrīz vai ikkatrs no mums šīs varas tiesiskajā izpratnē vēlreiz kļūtu par tautas ienaidnieku, jo mūs varētu apsūdzēt sadarbībā ar buržuāziskajiem nacionālistiem un prettautisku valsts režīmu…

Un tad, kā jau pierasts, atkal sekotu drūmais Stabu ielas nams un Centrālcietums. Un atkal lode pakausī…

Gandrīz vai nopriecājos, ka joprojām šai cietumā varu ienākt un no tā iziet neviena nepiespiests.

Apmeklētāju jeb tā sauktajā Patiesības istabā, kur izmeklētāji un advokāti tikās ar saviem klientiem, krietnu laiku sēdēju viens. Beidzot parādījās kāds pusmūža virsnieks, kuru es pazinu un kurš pazina arī mani, taču viņa vārdu nezināju.

-  Advokāta kungs, - virsnieks pieklājīgi sacīja. - Georgs Zubris uz tikšanos nevar ierasties.

-  Kāds tam ir iemesls? - vaicāju. - Smagi piekauts? Nosists?

-   Jūs slikti domājat par mūsu cietuma režīmu, - virsnieks viegli pasmaidīja. - Georgs Zubris ir sevišķi bīstams recidīvists, vecs likumīgais zaglis un šeit no ieslodzītajiem neviens viņam nedrīkst pieskarties pat ne ar mazo pirkstiņu!

-   Vai viņš no manis atsakās?

-   Zubris neko tādu nav teicis. Viņš pašlaik slimības dēļ diezgan smagā stāvoklī atrodas cietuma slimnīcā.

-   Vai es varu aiziet pie viņa?

-   Tad man jāprasa priekšniecības atļauja.

-   Lūdzu, paprasiet, - es palūdzu.

Virsnieks aizgāja. Jau kuro reizi vērīgi noskatīju akmens istabas kailās sienas. Būtu pie tām piekāruši vismaz kādu bildi, nodomāju, lai gan labi zināju, ka sienas ir atstātas kailas tieši advokātu un izmeklētāju drošības dēļ, lai kāds ieslodzītais ar to pašu bildi tev neiegāztu pa galvu!

Virsnieks atgriezās pēc piecpadsmit minūtēm.

-   Viss kārtībā, - viņš pavēstīja. - Varam iet. Es jūs pavadīšu.

Mēs nesteidzoties šķērsojām diezgan garu cietuma pagalmu, tuvumā nikni rēja piesieti nedaudz izkāmējuši suņi, pie visu korpusu kameru logu restēm bija pieplakuši ieslodzītie un mums māja ar rokām, kaut ko kliedza, lūdzās vai smējās, bet es domāju par to, ka vainīgu vai nevainīgu cilvēku ieslodzīšana cietumos varbūt ir vienīgā, kas cilvēces ilgajā attīstības laikā nav ne atcelta, ne arī kaut vai par mata tiesu mainījusies. Princips joprojām palicis viens un tas pats - jau tūkstošiem gadu pirms Jēzus Kristus, vēl pirms senās Romas un Grieķijas, cilvēki dažādu iemeslu dēļ ir tikuši ieslodzīti, spīdzināti, tiesāti un Dieva un likuma vārdā - daudz biežāk gan bez jebkāda dieva un likuma! - nogalināti.

Kas tāpēc šai pasaulē ir mainījies? Pilnīgi nekas.

Virsnieks mani ieveda slimnīcas korpusā, kur atsevišķā vienvietīgā kamerā - palātā - gulēja man jau pazīstamais Georgs Zubris. Viņa bālo un ļoti iekritušo seju, kurā kā dunču spali asi izdalījās vaigu kauli, klāja vairākas dienas neskūti bārdas rugāji. Georgs izskatījās savārdzis un stipri nožēlojams.

-   Sveiks, Georg! - mundri sacīju un apsēdos gultas kājgalī. - Kas notika?

-   Sveiks, Ceslav, - viņš gurdā balsī atbildēja un mēģināja pasmaidīt. - Priecājos tevi atkal redzēt. Paldies, ka turēji vārdu un atnāci.

-   Par to paldies nav jāsaka. Tas ir mans pienākums.

-   Es tevi brīdinu vēlreiz - man pie dvēseles nav neviena lata, ar ko apmaksāt tavu darbu!

-  Nekas, Georg! Neuztraucies! Es badā nenomiršu. Bet kas noticis ar tevi? Slimības saasinājums, vai arī apzināti noriji dažas karotes vai dakšiņas?

-   Tu mani apvaino, - Georgs nopietns sacīja. - Tādi vīri kā es to jau sen vairs nedara. Lai paglābtos no nepārtrauktas sišanas, pederastijas un citiem pazemojumiem, tos dzelžus rij mazu bērnu slepkavas un izvarotāji. Nonākot slimnīcā, viņi vismaz kādu nedēļu var padzīvot mierā.

-  Vai, atšķirībā no tiem, pieaugušu cilvēku slepkavas šeit ir cieņā?

-   Nē, ne vienmēr, - Georgs atbildēja. - Lai cietumā vai zonā pārējo ieslodzīto acīs iegūtu patiesu cieņu… Atklāti sakot, to spēj tikai retais. Šeit valda savi likumi, savi

taisnības un goda kodeksi. Viss atkarīgs no ieslodzītā cilvēka fiziskajām un prāta spējām, no iepriekšējām sodāmībām, izdarītā nozieguma un tā, ko esi vai neesi darījis, būdams brīvībā. Bet tas tikai tā - vispārīgos vilcienos. Ir vēl desmitiem citu ne mazāk svarīgu iemeslu, lai tu, nonākot ieslodzījumā, sēdētu pie pirmā vai pēdējā galda.

-   Vai tu pats šeit esi viens no karaļiem ?

-        Vai tev nav vienalga - esmu pahars vai šestjorka? - Georgs tikko manāmi pasmīnēja. - Man ir slikti. Tuberkuloze pēdējā stadijā. Manās plaušās jau izveidojušies caurumi dūres lielumā. Un es, cienījamo advokāt Ceslav Ra- kovski, lēnām mirstu. Tā ka diez vai tev ir vērts ar manu lietu noņemties. Jāšaubās, vai līdz tiesas dienai vispār izvilkšu.

-   Gan jau izvilksi, - teicu. - Tu no tiesas baidies?

-   Nē. Kāpēc?

-   No soda arī nebaidies?

Georgs drūmi iesmējās.

-       Advokāt! Kāds man sods?! Man jau drīzu nāvi ir piespriedusi pati dzīve.

Georgs vairākas reizes dziļi ievilka elpu, ilgi klepoja, tad domīgi piebilda:

-        Vēl šim ne visai patīkamajam mirklim mani ir tuvinājusi dažu citu cilvēku dzīve un viņu rīcība.

Brīdi klusējis, atslēdzu diplomātu un parakņājos tur esošajos papīros.

-   Vai apsūdzības rakstu jau esi saņēmis?

-   Jā, - Georgs apstiprināja. - Pirms dažām dienām.

-   Ko tu par to saki?

-        Neko. Pamatā tur viss ir uzrakstīts pareizi. Es patiešām tos divus cilvēkus 1999. gada 31. decembra vakarā nogalināju.

-   Kāpēc izvēlējies tieši šo datumu?

-       īsti nemaz nezinu. Varbūt tāpēc, lai tas būtu kā mans pēdējais atvadu sveiciens aizejošajam divdesmitajam gadsimtam. Kas šai laikā bijis labs? Nekas! Tikai kari, revolūcijas, okupācijas, represijas, varas maiņas un asiņu jūra! Manis izlietās šo abu nogalināto cilvēku asinis ir tikai divas tik tikko saredzamas pilītes…

Iespējams, es nodomāju. Daudzi cilvēki, drīzāk - necilvēki, kas revolūciju, karu un pēckara laikā bija vainojami neskaitāmu ļaužu nāvē un ciešanās, vispār nesaņēma nekādu sodu! Tieši otrādi! Viņi saņēma slavu, ordeņus un godu! Pilnus galdus un makus! Ja visu to sāktu dziļi pārdomāt un analizēt… vajadzētu sajukt prātā.

-   Paklausies, Ceslav Rakovski, - Georgs gārdzošā balsī sacīja. - Ko tu par mani domā? Kā vērtē izdarīto noziegumu? Tāpat kā prokurors?

-    Nē, Georg, - es atbildēju. - Tā es to nevērtēju. Man ir jāmeklē savi argumenti apsūdzības rakstā, un tur uzskaitītajos tava nozieguma pierādījumos jāatrod pretrunas un visas vājās vietas. Bet galvenais, Georg, man jāmēģina pārliecināt tiesu, ka tu šo noziegumu neesi izdarījis ne savas ļaunās dabas, ne mantkārības dēļ. Tu šo noziegumu esi pastrādājis citu motīvu vadīts. Varētu pat teikt - idejas vārdā…

-   Ceslav! - Georgs, stipri uztraucies, mani pārtrauca. - Saki godīgi - vai tas vispār ir noziegums?

-   No juridiskā viedokļa - bez šaubām, - atklāti pateicu. - No soda tev neizbēgt. Taču no morālā viedokļa tavs noziegums ir pilnīgi attaisnojams. Kā Dieva, tā cilvēku priekšā.

-   Bet tiesa jau to neņems vērā, vai ne?

-   Droši vien.

Georgs atkal sāka ilgstoši klepot, un, kad viņš netīrā lupatā noslaucīja lūpas, uz tās parādījās tumši asins traipi.

-   Diezgan draņķīgi, - viņš čukstēja. - Vēl sliktāk ir tas… Atceries, pirms dažiem gadiem lielais cīnītājs par sociālo taisnīgumu, nu, tas juridisko zinātņu doktors, nošāva kādu autozagli. Tātad noslepkavoja cilvēku. Vai tiesa bija? Nē! Pret viņu neierosināja pat krimināllietu! Uzsita pa plecu un pateica - malacis! Tā vari turpināt! Nedaudz vēlāk kāda šarmanta sabiedrībā pazīstama dāma dzērumā pie VEFa ar automašīnu nogalināja kādu padzīvojušu kundzi. Vai to trako braucēju ielika cietumā? Nē! Vēl pēc dažiem gadiem pazīstams aktieris tāpat dzēruma dullumā ar automašīnu nogalina cilvēku, turklāt vēl policistu - divu mazgadīgu bērnu tēvu! Vai viņš sēž cietumā? Nē! Dzied savas dziesmiņas, it kā nekas nebūtu noticis! Bet, Ceslav, kaut kas taču tomēr notika! Vienīgi, atšķirībā no manis pastrādātā, nogalināšanas veidi un motīvi bija citi, taču rezultāts ir viens un tas pats! Cilvēkiem ir vardarbīgi atņemta dzīvība. Tātad iznāk, ka šo sabiedrībā pazīstamo personu tiesiskais attaisnojums slēpjas vienīgi ieroču izvēlē? Ar nazi nedrīkst, bet ar citiem priekšmetiem, ar pistoli vai automašīnu, drīkst?!

Drūmi pasmaidīju.

-   Vai tas ir taisnīgi? - Georgs turpināja, un viņa balss bija rūgtuma pilna.

Labu laiciņu klusēju. Nedaudz pagriezu galvu sāņus un redzēju, ka turpat aiz aizrestotajām palātas durvīm stāv dūšīga izskata cietuma uzraugs un mūs rūpīgi novēro.

-   Lai es tevi labāk varētu aizstāvēt, - atkal pagriezos pret Georgu, - man par tevi un tavu dzīvi ir jāzina krietni vairāk, nekā jau zinu.

-   Tu gribi, lai es tev izstāstu savu dzīvi?

-   Nebūtu slikti, - es teicu. - Izstāsti par savu vecmāmiņu Annu Laiviņu, par savu māti Martu un viņas abiem brāļiem vai, pareizāk sakot, pusbrāļiem, kurus tu 31. decembra vakarā tik aukstasinīgi nogalināji.

Georgs kaut kā savādi un dusmīgi uz mani paskatījās.

-   Man nepatīk vārds nogalināji, - viņš īgni pateica. - Es tev ne velti pirmīt vaicāju, vai to, ko esmu izdarījis, vispār var kvalificēt kā noziegumu? Jā, arī no juridiskā viedokļa!

-   Es tev jau paskaidroju…

-  Paldies, es saprotu, - Georgs sacīja, - bet es viņus nenogalināju.

-   Kā? - pārsteigts iesaucos un nopietni ieskatījos viņa dziļi iekritušajās acīs. Tur dega sīkas - vai nu prieka vai liela naida - dzirksteles.

-  Es viņus sodīju, - Georgs aukstā balsī pateica. - Tā nebija slepkavība. Viņi vienkārši saņēma pienākošos sodu.

-   Tas skan ne visai pārliecinoši, - es teicu. - Atceries vecos laikus! Pirms kara un pēc tā! Toreiz čekisti gandrīz vai katru dienu šāva cilvēkus, bet vai kāds kaut reizi dzirdēja oficiālas personas runājam par cilvēku slepkavošanu? Vajadzēja tikai pamēģināt, un tūlīt pats tiktu nošauts! Jo, raugi, humānā padomju vara un viscilvēciskākais no pasaulē dzīvojošajiem cilvēkiem, biedrs Josifs

Staļins nevienu nenogalināja! Nekad! Viņš un padomju vara tikai sodīja tautai naidīgus elementus! Un ko saka mūsu šodien tik varonīgie pēckara mežabrāļi? Vai viņi slepkavoja padomju varas aktīvistus, komjauniešus un daudzus bez jebkādas vainas esošus latviešu zemniekus? Atkal nē! Arī viņi šos cilvēkus sodīja! Un tu sodīji. Un arī es savā laikā līdzīgi tev esmu sodījis vienu nelieti - savas mātes sodītāju. Tagad mums vajadzētu apklust un krietni padomāt. Kas galu galā šai pasaulē īsti notiek? Vai pasaules kārtība un taisnība izpaužas vienīgi cilvēku sodīšanas primitīvajos ceremoniālos? Padomāsim, vai patiešām tikai tādā veidā mēs varam cits citam pierādīt savu taisnību, nekādi nespējot apvaldīt acīmredzot vēl no pirmcilvēkiem iedzimtības ceļā pārmantotas agresivitātes, naida un atriebības gēnus? Vai šie gēni ir radušies vienlaikus ar civilizāciju? Un ja tā, kas tā vispār ir par civilizāciju?

- Par to es neko nezinu, - Georgs noņurdēja, - taču tad, kad es Maratu Zubri un Jāni Veinbergu sodīju, jutos ļoti apmierināts. Daudziem pilsoņiem tas var šķist pat atbaidoši, taču vai pieminētais juridisko zinātņu profesors nejutās apmierināts? Vai tā sauktie mūsu nacionālie partizāni, nožmieguši kārtējo partorgu, nejutās izdarījuši labu darbu? Un beigu beigās arī tie senie romieši, kuri pēc Poncija Pilāta pavēles krustā piesita Jēzu Kristu? Kāpēc man vajadzētu kaunēties vai mocīties sirdsapziņas pārmetumos, iznīcinot divus ārkārtīgi nežēlīgus neliešus? Mani nedaudz izbrīnī vienīgi tas, kāpēc mani par tik labi padarītu darbu taisās vēl tiesāt un sodīt?

Georgam atkal uznāca ilgstoša klepus lēkme, palātā ienāca ārsts ar dežurējošo uzraugu un palūdza mani aiziet.

Es, neatvadījies, arī gāju prom. Kāpu lejā pa nesen nokrāsotām dzelzs kāpnēm un nevarēju saprast, kas mēs tādi patiesībā esam? Vai patiešām Dieva bērni cilvēki, vai arī?… Mans prāts it kā atslēdzās, un es tā arī nespēju izdomāt, ar kādu vārdu lai apzīmē to, ko mēs šai pasaulē darām, kāpēc to darām un kāda tam visam ir jēga?

10. nodala

*

Vakarā sajūta bija tik riebīga, ka nezināju kur likties. Varbūt automašīnā aizdrāzties līdz jūrai, mežam, kādam vientuļam ezeram vai vienkārši tāpat pastaigāties pa pilsētas centru, mēģinot no prāta izsviest visu, kas mani jau no jaunības dienām ir diezgan pamatīgi traucējis dzīvot - mokošas domas par sodu, cilvēku un sava paša vainu, atriebību, cietumu, vardarbību, naidu un nāvi.

Aizbraucis līdz centram, automašīnu atstāju vienā no Dzirnavu ielas stāvvietām, bet pats, lēnām ejot, gandrīz vai neapzināti iegāju Vernisāžas Piano restorānā. Tur vēl nekad nebiju bijis. Apsēdos pie galdiņa, caur milzīgi lielajiem sienas logiem paskatījos uz glīti uzkopto Vērmanīti.

Neko teikt, skats bija jauks. Parku spoži apspīdēja rietošā saule, ziedēja pirmās pavasara puķes, pa celiņiem, katrs savu mērķu dzīts, steidzās gājēji, bet jaunās māmiņas, lepnas un neko citu šai pasaulē neredzēdamas, stūma ratiņus ar saviem bērneļiem.

Patiešām, patīkams pilsētas stūris, nodomāju. īstā vieta, kur atslēgties no ikdienas rūpēm, lai gan… Nekur jau tu neaizbēgsi. Ratiņos brēc bērns, un māte tūlīt satrau- kusies mēģina viņu nomierināt. Divi sirmi pensionāri, sēdot uz soliņa, izspēlē kārtējo šaha partiju. Cienījama izskata vīrietis melnās raga brillēs rūpīgi lasa Dienu. Vai viņš tur izlasīs ko labu un nomierinošu? Stipri jāšaubās. Bet kāds divpadsmitgadīgs puišelis stāv netālu no pamatīgās dzelzs sētas un to vērīgi pēta. Nav izslēgts, ka viņš funk- tierē, kā nakts tumsā tai vieglāk tikt pāri. Vai varbūt domā gluži to pašu, ko es? Mums pat šī skaistā pilsētas vietiņa, gluži kā zooloģiskais dārzs ir jāapjož ar bieziem tērauda stieņiem. Acīmredzot ne tikai tāpēc, ka esam ar izcilām dotībām apveltīti zvēri, bet varbūt galvenokārt tāpēc, lai mums visiem lieku reizi atgādinātu, ka tā vai citādi atrodamies vai arī varam atrasties… ieslodzījumā. Ne tikai cietumā. Arī ģimenes, darba, savu kaislību, mantkāres, mīlestības, naida, skaudības un atriebības gūstā.

Pēc dažām minūtēm pie manis pienāca melnās biksēs un spilgti baltā kreklā ģērbies viesmīlis.

- Ko kungs pasūtīs? - viņš tūlīt lietišķi painteresējās.

-   Vai obligāti vajag kaut ko pasūtīt?

-   Tā šeit ir pieņemts.

-   Tāpat pasēdēt nevar?

-   Var, - viesmīlis atbildēja. - Tikai tur laukā, parkā uz soliņa.

-  Tas nav slikts priekšlikums, - es sacīju. - Nākot šurp, man bija nodoms nedaudz iedzert un paēst labas vakariņas, taču nupat šī vēlme nez kāpēc pārgāja. Lūdzu, atnesiet man glāzi apelsīnu sulas, cigarešu paciņu un vienu smalkmaizīti.

-   Mums nekādu smalkmaizīšu nav, - viesmīlis aukstā pašapziņā paskaidroja. - Tās jūs varat dabūt kādā lētā bistro. Šis ir augstākās klases…

-   Paldies par padomu, - es viņu pārtraucu. - Vēlāk tā noteikti arī izdarīšu. Taču pagaidām lai paliek tā pati sulas glāze un cigaretes.

Viesmīlis, redzami neapmierināts, aizgāja.

Bet es jutos apmierināts. Biju nedaudz izgāzis žulti un, kā parasti, atkal kļuvis mierīgs.

Lielā restorāna zāle bija gandrīz vai tukša. Pēc mirkļa redzēju, kā no kāda attālāka galdiņa pieceļas gara auguma vīrietis un, pametot divas sievietes, taisnā ceļā nāk pie manis. Tikai pēc brīža sazīmēju viņā savu seno paziņu televīzijas žurnālistu Arnoldu Broku.

-  Sveiks, Ceslav! - viņš, pienākot klāt, sniedza roku un apsēdās iepretim. - Kā iet šai bēdu ielejā?

-   Kāda ieleja?! - es iesmējos. - Zelta kalni! Vai neredzi? Viss mirdz un laistās!

-   Tas ir tikai šeit, - Arnolds sadrūmis sacīja. - Paej dažas ielas tālāk… Rīga joprojām ir liela mēslu kaste.

-   Tevī ir par maz patriotisma, - smīnot sacīju.

-  Man tas patriotisms ir pie vienas vietas! - Arnolds teica, un tikai tagad pamanīju, ka viņš ir jau krietni iereibis. - Visas patriotiskās jūtas, katru dienu par tām uzbāzīgi atgādinot, no manis izsita laukā jau padomju laikos. Šodien latviskā patriotisma sludināšana, it sevišķi tāda, par kādu piemēram katru piektdienas rītu Latvijas radio iestājas izbijušais skolotājs Atis Skalbergs, manī neizraisa neko citu kā vienīgi nelabumu! Un ne tikai tāpēc, ka viņš, gluži kā padomju propagandists, daudz ko no mūsu vēstures noklusē vai atklāti melo, bet galvenokārt tāpēc, ka viņa sagatavotie materiāli cilvēkos neizraisa neko labu, gaišu un cēlu.

-    Arnold, veco zēn, - es, joprojām smīnēdams, teicu. - Vai esi nokritis no Marsa? Vai tu nezini, ka nevienai valstiskas nozīmes propagandai nav un nekad arī nav bijis cita uzdevuma un mērķa, kā vienīgi, slavinot visu, ko darījusi pašu valsts un tās patriotiski noskaņotie iedzīvotāji, nomelnot iedomātā pretinieka valsti, tās sabiedriski politisko iekārtu un sēt naidu pret citādi domājošiem cilvēkiem.

-   Tu domā Krieviju un krievus?

-    Es domāju vispārīgi, - atbildēju. - Protams, arī par Krieviju un krieviem. Bet, atklāti sakot, par to es uztraucos vismazāk, lai gan par to būtu vērts uztraukties. Mani vairāk kaitina mūsdienu propagandas slavinošā, bet, galvenais, attaisnojošā nostāja bez izņēmuma pret visiem pēckara mežabrāļiem, stiprā mērā arī pret leģionāriem, nekad un nekur nepasakot, ka hitleriskās Vācijas okupācijas armijas sastāvā nekāda cīņa par Latvijas brīvību nebija iespējama! Tā ir vistīrākā fantastika! Un ļoti nekrietni meli! Tas pats tevis pieminētais Atis Skalbergs, būdams valsts algots propagandists, nekad godīgi nepateiks, ka visi leģionāri, saņemot ieročus, nezvērēja uzticību Latvijai, bet gan svinīgi solījās savas dzīvības atdot par cilvēces lielāko noziedznieku Ādolfu Hitleru! Ja to šai brīdī dzirdētu visa Latvija, es, protams, daudzu cilvēku acīs nu nekādi neizskatītos pēc patriotiski noskaņota cilvēka! Bet neuztraucieties - esmu! Man vienīgi nepatīk meli. Šai gadījumā es tikai atgādināju vēsturisku patiesību, kuru turklāt ir ļoti viegli pierādīt!

Tas pats attiecas arī uz nacionālajiem partizāniem. Vai Atis Skalbergs savā aizkapa balsī var minēt kaut vienu daudzmaz vērā ņemamu šo partizānu veiktu militāru operāciju? Nē! Vai viņš kādreiz pastāstīs arī par tām drausmīgajām zvērībām, ko šie cilvēki pastrādāja pret nevainīgiem latviešu zemniekiem? Nekad! Bet es zinu patiesību, kā saka, no pirmās mutes. Mans tēvs bija pēckara partizāns un viņš pēc atgriešanās no Vorkutas man daudz ko pastāstīja. Čekisti un izstrebiķeļi mūsu

mājās nošāva manu māti, bet savukārt es ar tēvu… Labi, lai tas paliek! Es neesmu nekāds nomaskējies komunists vai, kā daži domā, čekas aģents. Atkārtoju - man, tāpat kā padomju laikā, vienkārši nepatīk meli un riebjas mūsu vēstures kārtējie izkropļojumi.

Apklusu. Pienāca viesmīlis un ar diezgan nicīgu sejas izteiksmi manā priekšā nolika glāzi ar apelsīnu sulu un Marlboro cigarešu paciņu.

-         Vai esi kļuvis atturībnieks? - Arnolds neslēpa pārsteigumu.

-Nē.

-       Tad kāpēc, sēdēdams dārgā krogā, tu dzer kaut kādu tur suslu, bet ne viskiju vai konjaku? Nav naudas?

-       Nē, Arnold, viss kārtībā, - es pateicu. - Naudas man pietiek. Vienīgi gribu tikt mājās pats ar savu automašīnu.

-  Joprojām brauc ar to pašu veco?

-   Tā nemaz nav tik veca. Bet ko tu? Uzdzīvo?

-       Tā, mazliet, - Arnolds atbildēja. - Rīt man ir dzimšanas diena, bet vakarā jāstrādā. Tāpēc nolēmu ar Velgu un Sintiju padraiskoties šodien.

-        Vai ar tām pašām, kas sēd iepretim kamīnam? - es, paskatījies uz to pusi, vaicāju.

-   Tām pašām, - Arnolds piekrītoši pamāja.

-   Abas no televīzijas?

-  Jā, manas kolēģes, tikai no citas redakcijas.

-   Labas?

-   Kādā nozīmē?

-   Visādā.

-       Ja vērtēju pēc sešu baļļu sistēmas, Velgai es dodu piecas, bet Sintijai četras balles.

-   Kāpēc viņai tik maz?

-   Tas nemaz nav maz. Man nepatīk, kā Sintija ģērbjas.

-   Nemaz neizskatās slikti. Vismaz no tālienes.

-   Iespējams, bet man tomēr nepatīk.

-   Valkā garus svārkus?

Arnolds iesmējās.

-        Nē, tie ir pietiekami īsi, lai par to vien domātu, kas atrodas zem tiem!

-   Viņa ir tava mīļākā?

-   Protams.

-   Kāpēc ne Velga, ja tu viņu vērtē daudz augstāk?

-  Es viņu taupu saviem draugiem. Varu piedāvāt arī tev.

Domīgs paraustīju plecus.

-   Tas ir tik vienkārši?

-        Diezgan sarežģīti ir ar daudzām citām lietām, bet dabūt gultā sievieti… Tev ir kādas problēmas?

-        Jā, - es atbildēju. - Man arvien vairāk sāk riebties maukas.

-        Nū! - Arnolds pārsteigts iesaucās. - Kādreiz tu tās vērtēji daudz augstāk par visām godīgajām! Kas ir noticis?

-   Nekas, - negribīgi noņurdēju.

-        Velga nav nekāda mauka, - Arnolds sacīja. - Viņa vienkārši dod visiem, kas to vēlas. Kāpēc sev un citiem liegt to prieku?

-        Paklausies, - nedaudz paliecos uz Arnolda pusi. - Tu jau pirms kāda laika man piedāvāji vienu dāmu ar diezgan neparastu vārdu - Frančeska. Vai tu gadījumā ārpus televīzijas nepiepelnies kā suteners un visas tavas sievietes ir pērkamas?

-   Un ja arī tā, kas tur slikts?

-        Nē, Arnold, nekas. Es to pajautāju tāpat vien - sportiskas intereses pēc.

-        Tu neesi tālu no patiesības, - Arnolds sacīja, - bet vai principā nevar nopirkt jebkuru sievieti? Nav jau obligāti vienmēr jāmaksā ar naudu. Sieviešu lielāko daļu vīrieši nopērk ar savu izskatu, prātu, turību, talantu vai sabiedrisko stāvokli.

Klusējot skatījos laukā pa logu. Saule taisījās uz rietu. Parkā cilvēku kļuva vairāk. Acīmredzot viņi steidzās no darba uz mājām pie savām sievām un vīriem, cepeškrāsnīm, bērniem, siltajām istabas čībām un televizoriem. Vienīgi man nekur nevajadzēja steigties. Un, iespējams, arī Arnoldam un viņa draiskajām dāmām.

-        Kur tā Frančeska pazuda? - es painteresējos. - Bija skaista meitene.

-        Nezinu, - Arnolds paraustīja plecus. - Kaut kur patiešām ir pazudusi. Tu viņu pēc tam neesi saticis?

-        Nav gadījies, - domīgs pašūpoju galvu. - Neesmu pat nopietni domājis.

-   Tev pašlaik vispār ir kada sieviete?

-Ir.

-   Kāpēc tad atcerējies Frančesku?

-   Nezinu. Kaut kā pēkšņi iešāvās prātā.

Arnolds brīdi klusēja, izņēma no manas Marlboro paciņas cigareti, aizsmēķēja un cieši uz mani paskatījās.

-        Tu man piedod, veco zēn, - viņš klusi teica, - bet es tev gribu uzdot vienu jautājumu kā žurnālists. Protams, neoficiāli. Kā žurnālists - draugs.

-        Pūcē vaļā, - es atļāvu. - Vari jautāt gan par prostitūtām, noziedzniekiem, politiķiem, gan manu personīgo dzīvi.

-       Nē, personīgā dzīve lai vēl paliek, - Arnolds viegli atmeta ar roku. - Mani interesē politika.

-   Mēs jau pirmīt par to runājām.

-   Nekas. Mazliet parunāsim vēl.

-   Tevi interesē, ko es domāju par Valsts prezidenti vai Andri Šķēli?

-   Nē, nē! - Arnolds atkal meta ar roku. - Mani interesē tieši tu! Es nesen prokuratūrā uzzināju, ka esi uzņēmies kāda slepkavas Georga Zubra aizstāvību. Tā paša, kas aizgājušā gadsimta pēdējā dienā nogalināja divus vecus cilvēkus. Tu jau zini, viens no viņiem - Marats Zubris, bijušais Valsts drošības komitejas pulkvedis - bija viņa paša tēvs, bet otrs - Jānis Veinbergs, viņa tēvabrālis - Viktora Arāja cilvēkšāvēju komandas dalībnieks, vēlāk SD šturm- banfīrers un latviešu leģiona kapteinis.

-   Pareizi, - es teicu. - Tu jau visu zini.

-   Saki godīgi, Česlav, - Arnolds palūdza. - Kāpēc tu vispār uzņēmies šā noziedznieka aizstāvību?

-   Interesanta lieta, - es izvairīgi atbildēju.

-   Pieņemsim. Bet tagad klausies uzmanīgi! Mani interesē, kā tu viņu aizstāvēsi? Kā vienkāršu noziedznieku un tikai juridiski, vai arī… kā cilvēku un politiski?

Grūtsirdīgi pasmaidīju, izdzēru sulas glāzi, aizsmēķēju cigareti un nopietni ieskatījos Arnolda šauri piemiegtajās acīs. Ja viņš man nebūtu labs paziņa, es ar viņu vairs nerunātu nevienu vārdu. Man nepatika vai, pareizāk sakot, es neatzinu šo visai bieži sastopamo ļaužu šķirošanu - noziedznieks vai cilvēks? Tie nav šķirami jēdzieni. Visi ir cilvēki, tikai viena daļa no viņiem izdara tādas darbības, kas gandrīz vai visu pasaules valstu, izņemot Staļina laiku Padomju Savienības un Hitlera laiku Vācijas, likumu krājumos juridiski ir kvalificēti kā noziegumi.

-  Neuzdod muļķīgus jautājumus! - es teicu. - Labāk ej pie savām bezkompleksainajām dāmām un pajautā kaut ko viņām! Kaut vai, piemēram, kas ir mīlestība? Ja viņas uz šo jautājumu nespēj atbildēt, paprasi ko citu. Par provi, vai cilvēku politiskās pretrunas, ideoloģiskās atšķirības viņu domāšanā un uzskatos, nesavaldība un neiecietība pret viena vai daudzu ļaužu rīcību, kā arī individuālais naids pret kādu konkrētu personu var kalpot par pamatu un attaisnojumu cilvēka nogalināšanai?

Arnolds iesmējās.

-   Liecies mierā! - viņš iesaucās. - Manas dāmas ārpus darba domā un runā galvenokārt tikai par seksu! Bet mani šis gadījums ar Georgu Zubri patiešām ir nopietni ieinteresējis. Šai sakarā mani esi ieinteresējis ari tu. Tā sakot, tīri psiholoģiski. Tavs tēvs Stefans, kas Ulmaņlaikā darbojās kā pazīstams Rīgas advokāts, pēckara gados bija nacionālais partizāns. Čekisti nošāva tavu māti. Tēvu notiesāja uz divdesmit pieciem gadiem Vorkutas ogļu šahtās. Es varu saprast tavu naidu, ja ne gluži naidu, tad vismaz dziļu nepatiku pret bijušajiem komunistiem un drošībniekiem. Tātad tas ir loģiski un saprotami, ka esi uzņēmies aizstāvēt cilvēku, kas vienu no visnežēlīgākajiem pēckara laika čekas darboņiem ir aizsūtījis cepināties elles katlos. To es saprotu. Bet viņš ir nogalinājis arī pretējās puses pārstāvi - bijušo latviešu leģiona kapteini. Viņš bija mūsējais! Tātad - kā tu vienlaicīgi, nerunājot pretī ne savai politiskajai pārliecībai, ne sirdsapziņas protestiem, Georgu Zubri gribi un spēsi aizstāvēt arī par šo noziegumu?

Ilgi klusēju. Pēkšņi ļoti sagribējās iedzert ko stiprāku un ar acīm jau sāku meklēt švītīgo viesmīli. Taču viņš nekur nebija manāms, un es atkal pagriezos pret Arnoldu.

- Tu prasi, kā es to spēšu? - nedaudz apmulsis jautāju. - Īstenībā tas nemaz nebūs grūti un mana sirdsapziņa to mierīgi atļaus. Uz mirkli aizmirsīsim manu profesiju, kas uzliek par pienākumu juridiski aizstāvēt jebkuru apsūdzētu personu. Neskatoties ne uz kādiem amatiem vai profesijām, mēs visi pirmām kārtām esam cilvēki un tikai pēc tam vīri, ģimenes tēvi, ministri, sētnieki, šoferi, tiesneši, advokāti vai bendes. Tātad cilvēki, Arnold, - kādu nu katru ir radījis Dievs un viņa vecāki. Bet es kā cilvēks ārkārtīgi neieredzu jebkura veida vardarbību, lai gan pats vienreiz dzīvē esmu bijis ļoti nežēlīgs. Un kā miljoniem citu, ari es tam tūlīt esmu meklējis un atradis attaisnojumu. Man šķiet, es jau tev teicu, ka katrā valstī pastāvošie likumi nekādā ziņā nevar kalpot par vienīgo kritēriju tam, vai cilvēks par savu rīcību ir saucams par noziedznieku vai varoni. Uz kādas tikumiskas, juridiskas, reliģiskas un ētiskas bāzes likumi vispār tiek radīti? Un vai vienmēr tie obligāti jāpilda? Un ja nu atkal kaut kur pasaulē vai tepat mūsu Latvijā piedzimst un nāk pie varas jauns Staļins vai Hitlers? Un viņš atbilstoši savām prāta spējām, ideāliem un pasaules redzējumam atkal uzraksta likumu, ka ebreju vai latviešu lielākā daļa ir fiziski iznīcināma? Vai tas būs tiesiski, likumīgi, ētiski? Kādiem principiem un likumiem mums vispār ir jāpakļaujas? Vai patiešām visiem, kurus kāds ir uzrakstījis? Un ko šādā gadījumā darītu tu, Arnold Brok? Lai apzinīgi pildītu valsts varas pasludinātu likumu, ņemtu rokā kalašņikovu un ietu šaut žīdus un nepareizos latviešus? Bet tas jau ir darīts! Atšķirība ir tikai tā, ka vienā laika posmā tas tika kvalificēts kā ļoti labs un vajadzīgs darbs, bet dažus gadus vēlāk kā ļoti slikts un noziedzīgs. Pēc kādiem kritērijiem savā ikdienas dzīvē, bet it sevišķi vēsturisku lūzumu brīžos, cilvēkiem jāvadās savā rīcībā?

Vai bijušais čekas pulkvedis Marats Zubris bija noziedznieks? Vai bijušais latviešu leģiona kapteinis un pirms tam SD šturmbanfīrers Jānis Veinbergs bija noziedznieks? Un mans Georgs Zubris - tāpat? Protams, viņi ir cilvēki, kuri sava rakstura un psihes dēļ klasiskā nozīmē neapšaubāmi ir kļuvuši par noziedzniekiem. Pareizi vai nepareizi, bet vērtējot kādu cilvēku, mans personiskais kritērijs vienmēr ir bijis ne tas, vai viņš ir gudrs vai dumjš, bagāts vai nabags, skaists vai neglīts, bet galvenokārt tas, ko viņš ar mani darītu, ja es pēkšņi nokļūtu šā cilvēka varā? Vai viņš mani iemestu čekas pagrabos un zem pirkstu nagiem triektu nokaitētas adatas? Vai pēc vāciešu ienākšanas Rīgā mani arestētu, prefektūras pagrabā ar kailu dibenu uzsēdinātu uz pārkurinātas plīts riņķiem un pēc tam pusdzīvu aizvestu uz Biķernieku priedēm nošaut?

Uz ko spējīgs esi tu? Tu to vari prognozēt? Uz ko spējīgs esmu es? Uz kādu rīcību (tradicionālā izpratnē labu vai ļaunu) ir spējīgi mūsu šodienas komunisti un skaļi klaigājošie nacionālisti? Vai atkal stūra māja, Rumbulas mežs, Soļikamskas lēģeri un par cilvēku slepkavošanu bez izmeklēšanas un tiesas Sarkanās Zvaigznes ordeņi un Dzelzs Krusti?!

- Nedaudz piebremzē! - Arnolds Broks mani pārtrauca. - Skaisti un emocionāli runāt tu vienmēr esi pratis. Turklāt vēl diezgan loģiski un pareizi. Kopumā es tev piekrītu. Taču jebkurš kopums vienmēr sastāv no atsevišķā. Bet katrs atsevišķais cilvēks savukārt sastāv…

-   No ūdens, asinīm un sūdiem! - stipri iekarsis pateicu. - Es tikai nesaprotu, kāpēc vienmēr, kad cilvēks cer iegūt kādu materiālu labumu, slavu vai īslaicīgu varu, viņā to sūdu katru reizi kļūst neciešami daudz?

-   Muļķības! Kādu materiālu labumu, slavu vai varu ir ieguvis Georgs Zubris? - Arnolds prasīja. - Viņš ir noziedznieks, slepkava un, pildot savu profesionālo pienākumu, tu viņu vari arī aizstāvēt, bet tāpēc jau nekas nemainīsies. Slepkava saņems sodu, un taisnīgi vien būs.

Atkal labu brīdi klusēju. Vēlreiz paskatījos uz parku. To jau sedza plāna vakara krēsla, un pa celiņiem ejošie cilvēki izskatījās pēc astrālām būtnēm, kas negaidīti izniruši no pagātnes miglas - pareizie un sliktie, godīgie un nelieši, tiesneši un apsūdzētie.

-   Arnold, - es klusi teicu. - Ne man tev stāstīt, ka viss šai pasaulē notiekošais ir relatīvs un ļoti īslaicīgs. Katru notikumu ikviens cilvēks vērtē pēc sava prāta, zināšanām, priekšstatiem, politiskās un reliģiskās pārliecības un apziņas dziļuma. Taču viens ir skaidrs - ja tiesa Georgu Zubri atzīs par vainīgu un notiesās kā slepkavu, tad taisnības vārdā tiesai vispirms vajadzētu par slepkavām un noziedzniekiem atzīt abus cietušos. Jā, arī tavai sirdij tik tuvo latviešu leģiona kapteini - bijušo SD virsnieku. Un ja tā, tad rūdītais kriminālists un sevišķi bīstamais recidī- vists Georgs Zubris nemaz tik vainīgs neliktos. Šai gadījumā viņš vairāk līdzinātos tiesnesim. Kaut vai tam, kas viņam drīz pasludinās spriedumu. Jo arī Georgs Zubris neko citu nav darījis, kā tikai tiesājis. To savā laikā esmu darījis arī es. Un pie izdevības darītu tu. Mēs visi savā ziņā esam gan bendes, gan upuri. Visi…

11. nodala

Šarlote Šmita, agri no rīta iznākusi uz savas mājas sliekšņa, tūlīt ieraudzīja, ka tuvākā kaimiņa - 1905. gada lielākā razbainieka Jēkaba Laiviņa māju ir apņēmušas milzīgas liesmu mēles. Tās kā nikni šņācošas čūskas ložņāja gar visām sienām un rāpoja uz augšu, līdz sasniedza jumta kori, un pēc kāda laika māja jau dega kā milzīgs ugunskurs.

Šarlote pārmeta krustu un nodomāja, ka tā tiem Laivi- ņiem arī vajag! Par Kati un mazo bērnu es vēl neko nesaku, taču Jēkabs nebija cilvēks! Nē, nē! Kopā ar citiem iet pastrādāt varas darbus… Nogalināt nemaz ne tik slikto baronu fon Rozenburgu un mūsu tik dievbijīgo baronesi… Un kur tad vēl tik jauno un skaisto Ingu - viņu vienīgo meitu! Kāpēc tādiem cilvēkiem kā Jēkabs Laiviņš, pirms darīt ļaunus darbus, nekad neienāk prātā, ka Dievs taču visu redz! Visu dzird! Un neko neaizmirst!

Te nu ir rezultāts! Barona dzimta, izņemot mazdēlu Filipu Rakovski, ir pagalam, un pagalam ir arī viņu lielā manta! Ko visi tie dumpinieki ar šiem briesmu darbiem ir ieguvuši? Ko Jēkabs? Iespējams, vienīgi mirkļa baudu, īsa brīža apmierinājumu, sajūtu, ka tu esi šīs dienas uzvarētājs? Taču kas notiek pašlaik? Ir atnākusi atmaksas stunda - tikpat nežēlīga un asiņaina. Tas viņiem tāpat nekad neienāk prātā! Būtu jau labi un taisnīgi, ja atmaksa ķertu tikai cietsirdīgo Jēkabu! Taču diez vai tā notiks… Dragūni un Donas kazaki pret dumpiniekiem esot vēl nežēlīgāki nekā dumpinieki pret muižniekiem, cara ierēdņiem un karavīriem! Nemiernieki, Jēkaba sakūdīti, divas reizes uzbruka pat manam vīram Johanam! Tagad citi savukārt uzbrūk viņam! Kate gan bija laba, tāda klusa un kautrīga, taču kā Jēkaba sievu nez vai tie rupjie zaldāti arī viņu pasaudzēja…

Māja ugunīs. Visa iedzīve pagalam. Bet paši… Droši vien jau nomocīti. Kāpēc dumpinieki lasīja skrejlapas un Cīņu, bet nekad nelasīja Bībeli? Tad taču viņi zinātu… Viņi spētu paredzēt. Taču nē! Viss iet garām! Dievu neatzīst, tāpēc par tādiem razbainiekiem arī kļūst! Krusta vietā zobens. Svēto rakstu vietā sarkans karogs. Goda vietā naids. Mīlestības vietā… Vai tādi cilvēki maz mīlestību pazīst?

Šarlote jau satvēra durvju rokturi, lai atgrieztos mājas siltajās istabās, kad pēkšņi ieraudzīja pāri sniega laukam plānā naktskreklā un basām kājām brienam šurp Laiviņu mazo skuķi Annu…

- Ak, Dievs! - visu sapratusi, pastmeistara Johana sieva Šarlote skaļi novaimanājās, atkal pārmeta krustu un skrēja pretim raudošajam bērnam. Pieskrējusi klāt, Šarlote paņēma meitenīti rokās, cieši pieglauda krūtīm, apsedza ar savu plecu lakatu un ātri steidzās atpakaļ.

-   Neraudi, Anniņ, neraudi! - pastmeistara sieva bērnu mierināja, arī pati gandrīz vai sākdama raudāt. - Tūlīt būsim siltumā, tūlīt es tevi ielikšu gultiņā, padzersi pienu ar medu, aizmigsi un vismaz šī diena tev būs beigusies…

Šarlote aprāvās. Viņa gribēja teikt - vismaz šī diena tev būs beigusies laimīgi - bet kāda te laime, ja ir notikusi tik liela nelaime?!

Bērns, mazliet aprāvis raudāšanu, šņukstus vairākas reizes atkārtoja:

-   Mamma, mana mamma tur palika!

Šarlote, tūlīt saprotot, ka Kate acīmredzot ir beigta, bailēs satrūkās un turpināja bērnu mierināt.

-    Nekas, Anniņ, māmiņa drīz atnāks… Nebaidies! Viņa… - Tad atcerēdamās, ka melot ir grēks, painteresējās: - Kāpēc tava mamma palika mājās?

-   Viņa nevarēja paiet. Mamma palika guļam uz gultas.

-   Bija slima?

-  Viens zaldāts uz viņu šāva un pēc tam mamma vairs nekustējās.

-   Bija beigta, vai?

-   Nezinu.

-  Nu nekas, bērniņ, nekas! Tagad tāds laiks - visur šauj, deg mājas un pilis. Pašlaik padzīvosi pie mums, bet vēlāk redzēsim…

Johans un Šarlote Šmiti pēc tautības bija vācieši, taču, jau vairākās paaudzēs dzīvodami Latvijā, labi prata latviešu valodu un, atšķirībā no citiem, ne pārāk augstprātīgi izturējās pret apkārtējiem latviešu zemniekiem. Taču 1905. un 1906. gada asiņainie nemieri, it sevišķi barona fon Rozenburga ģimenes nežēlīgā iznīcināšana un viņu pils nodedzināšana, Šmitos, īpaši Johana apziņā un jūtās, radīja krasu lūzumu un tagad viņš visus latviešus neieredzēja, tos uzskatīdams par tumšu, neizglītotu tautu, kas apbrīnojami viegli padodas dažādu sociālistu aģitatoru musinošajai ietekmei un patiesībā ir cietsirdīgi kriminālisti.

Vakarā, kad mājās pārnāca Johans un Šarlotei apjautājās par vakariņām, viņš sievas uzvedībā tūlīt pamanīja ko neparastu. Šarlote bija satrūkusies, bažīgi grieza galvu sāņus, neko daudz nerunāja un vairījās taisni skatīties vīra sejā.

-    Vai kas noticis? - Johans jautāja, virtuvē apsēzdamies pie galda.

-     Vai tad nekas nenotiek? - Šarlote atjautāja un cēla galdā gaišzaļu terīni ar karstu kāpostu zupu, kartupeļus ar gaļu un maizi.

-    Es domāju par mūsmājām un tevi, - Johans sacīja un sāka ēst.

-     Visu dienu dega Laiviņu māja, - Šarlote pateica un apsēdās uz patīkamu siltumu izstarojošā krāsns mūrīša. - Pat šeit bija sajūtams karstums.

-    Barona pils dega divas dienas un šī ugunsgrēka svelme bija jūtama visā pagastā, - Johans drūmi noteica.

-    Pils bija nesalīdzināmi lielāka par Laiviņu māju, - Šarlote sacīja.

-    Toties Jēkabs bija bandīts un slepkava, bet barons goda vīrs, - Johans atgādināja. - Tev Laiviņu kļūst žēl?

-     Nē, ne Jēkabu, - Šarlote atbildēja. - Kas ar viņu notika?

-     Soda ekspedīcija viņu nošāva, - Johans strupi pateica un turpināja strēbt zupu.

-     Tā vienkārši… ņēma un nošāva? - Šarlote jutās nedaudz pārsteigta.

-     Ja tu domā tiesu… Nē, nekādas tiesas nebija. Pirms nonāvēšanas zaldāti viņam ar kalēja veseriem vēl sadragāja abas rokas. Un pareizi darīja!

-    Tu tur arī biji klāt? - Šarlote vaicāja un pēkšņi kaut kur dziļi sevī sajuta iedzeļamies asas baiļu trīsas.

-   Jā, - Johans apstiprināja.

-   Stāvēji klāt un priecājies?

-    Nē, sieva, es nepriecājos, - Johans atbildēja. - Stāvēju klāt un arī gribēju rokā paņemt veseri.

-     Johan… Vai tu to spētu izdarīt?! - Šarlotes sejā uz brīdi pavīdēja turpat vai šausmas. - Mocīt cilvēku?

-     Jā! - Johans apņēmības pilns atzinās. - Jēkabam es to spētu izdarīt!

Šarlote smagi pašūpoja galvu.

-  Laiviņi bija mūsu tuvākie kaimiņi, - viņa sacīja. - Mēs tomēr labi satikām.

-   Viņi maskējās! - Johans iekliedzās un nikns uz galda nometa karoti. - Liekuļi tādi! Vai tad tu to neredzēji? Latviešiem ir liels naids gan pret vāciešiem, gan krieviem! Tas viņiem ir asinīs! Bet mēs jau te bijām un saimniekojām septiņsimt gadus pirms tam, kad te vispār tādi latvieši uzradās! Būvējām cietokšņus, baznīcas, pilis, sludinājām kristīgo ticību, cēlām pilsētas, mājas un skolas, apstrādājām zemi un mežus un radījām kultūru. Kas šeit bija pirms mums? Pagāni! Tumši ļaudis! Kaut kādi tur līvi, vendi, kurši, zemgaļi, latgaļi un sēļi! Kur tu te redzi latviešus?! Viņu nav! Tad šeit nāca krievi, poļi, zviedri, pa bišķiņam franči un dāņi, bet pirms tam vēl vikingi un velns sazina kas! Tikai pirms kādiem simt, simt piecdesmit gadiem visu šo milzīgo dažādu tautību savārīto putras katlu sāka dēvēt par latviešiem! Taču tagad paskaties, ko latvieši ar mums dara! Kauj kā lopiņus un dedzina kā salmus! Nē, sieva, šodien viņus žēlot ir grēks! Lai viņi vispirms iežēlojas par mums, tad varbūt arī mēs…

Šarlote klusēja. Johans atkal paņēma karoti un turpināja ēst, ik pēc brīža nikni paskatīdamies gan uz sievu, gan uz tumsas apklāto logu.

-   Kas notika ar Kati? - Šarlote klusi vaicāja. - Dzirdēju, ka viņa ir nošauta un sadegusi reizē ar māju. Tas tiesa?

-   Tā ir, - Johans apstiprināja. - Laiviņu dzimta ir pagalam.

-   Kate bija bez vainas, - Šarlote sacīja. - Kate negāja kopā ar citiem galēt Rozenburgus un dedzināt viņu pili. Kate tai laikā ar mani atradās baznīcā un lūdza Dievu.

-    Es to zinu, - Johans teica. - Viņa bija vainīga tik daudz, ka nespēja vīru atrunāt no ļaunas rīcības.

-   To nevar dēvēt par vainu, - Šarlote domīgi sacīja. - Vai es tevi šorīt spēju pierunāt palikt mājās un kopā ar tiem krievu zaldātiem neiet tiesāt un sodīt Jēkabu? Vai tas, ko jūs darījāt, skatoties ar Dieva acīm, nebija ļauns darbs?

-  Iespējams, - Johans lēnīgi piekrita. - Taču Jēkabs sāka pirmais. Mūsu rīcība bija tikai atmaksa par jau notikušu ļaunumu. Dievs tādu darbu atļauj.

-   Tu par to esi pārliecināts?

-   Es eju baznīcā ne retāk kā tu.

-   Tas ir labi, - Šarlote, smagi nopūzdamās, piecēlās un devās uz vienu no lielās mājas istabām. - Nāc, Johan, es tev kaut ko parādīšu!

Viņa vīru ieveda istabā, kur gultā starp logu un lielu skapi aizmigusi gulēja mazā Anna.

Šarlote aizdedzināja petrolejas lampu un piegāja pie bērna gultas. Johans jutās stipri pārsteigts. Pirmajos brīžos viņš puskrēslā vēl īsti nespēja saskatīt, kas gultā atrodas, bet ka tas ir bērns, apjauta uzreiz.

-   Kas tur ir? - viņš klusi vaicāja, pārliecās pāri gultai, ilgi skatījās, līdz beidzot mazajā meitenītē pazina Laiviņu skuķi.

-   Ko tas nozīmē? - viņš, strauji pagriezies pret Šarloti, jautāja.

-  Ejam prom! - Šarlote aicināja. - Lai bērns guļ. Šo dienu viņa droši vien atcerēsies visu mūžu.

Kad Šmiti iegāja blakusistabā, Johans savu drukno, smago augumu iesēdināja masīvā, ar melnu ādu apvilktā klubkrēslā un nesapratnes pilns skatījās uz savu tievo, varētu pat teikt, diezgan izkaltušo sievu.

-   Kā tas skuķis šeit nokļuva? - Johans bargi prasīja.

-  Es Annu ieraudzīju, kad viņa, šausmu pārņemta, pāri sniega laukam skrēja uz mūsmājām… Gandrīz plika, basām kājām… Tu domā, man viņu vajadzēja dzīt atpakaļ… ugunī?

Johans, kaut ko saspringti domājot, ilgi neko neatbildēja, tad klusi sacīja:

-   Nē, tā nu es gluži nedomāju. Tikai nesaprotu… Man šķita, ka tas garais dragūnu virsnieks Zabolockis, šaujot uz Kati, ir nogalējis arī bērnu. Vismaz es redzēju, kā Anna no gultas nokrita uz grīdas un tad… Vai bērns ir ievainots?

-   Nē, - Šarlote atbildēja. - Viņa bija tikai ļoti nobijusies un pārsalusi.

-   Ko tu domā darīt tālāk? - Johans vaicāja.

-   Tas mums jāizdomā abiem. Vai tad es viena kaut ko varu izlemt? - Šarlote paraustīja plecus, nervozi tos vēl ciešāk apsedzot ar biezu, tumšbrūnu lakatu. - Anna ta-

gad ir palikusi viena. Vecāki miruši mokpilnā nāvē. Tu tur biji klāt. Tu tam Zabolockim Jēkabu uzrādīji… Nezinu, Johan, nudien nezinu! Varbūt lai tu vismaz kaut kā Dieva acīs spētu izpirkt šo grēka darbu… Mums pašiem bērnu nav un diez vai būs. Varbūt Annu paturēsim sev?

Johans atkal ilgi klusēja. Lai gan viņš patiešām soda ekspedīcijai Jēkabu Laiviņu bija uzrādījis kā apkārtnes lielāko dumpinieku un nežēlīgu slepkavu, turklāt vēl pats bijis klāt gan Jēkaba, gan Kates sodīšanas brīdī, viņš nekādus sirdsapziņas pārmetumus par to nejuta un savā rīcībā neko grēcīgu vai nepareizu neatrada. Taču Laiviņu mazā skuķa viņam uz brīdi tā kā kļuva žēl. Bet tas ātri pārgāja. Pieņemt un audzināt svešu, turklāt vēl baismīga noziedznieka bērnu… Tas viņam šķita par daudz prasīts.

-   Es viņu negribu, - Johans drūmā balsī pateica. - Ja tas būtu atradenis, tad vēl varētu padomāt. Bet es zinu, kas ir šā bērna vecāki.

-  Tu domā Anna kaut ko sliktu varētu mantot no Jēkaba?… - Šarlote jutās apmulsusi.

-   Tas ir pilnīgi droši, - Johans nešaubījās.

-   Un ko no Kates? - Šarlote vaicāja. - Vai no Kates viņa neko nemantos?

-  Tam nav nekādas nozīmes! - Johans neiecietīgi atmeta ar roku. - Man pilnīgi pietiek ar to, ka šī bērna vecāki bija dumpinieki! Tēvs slepkava! Viss! Es šo bērnu savā mājā vairs negribu redzēt!

-   Apdomājies! Kur man tagad viņu likt? - Šarlote dusmīgi jautāja un līdzcietīgi paskatījās uz otru pusi, kur aiz sienas aizmigusi gulēja Anna. Šādu skatu viņa jau simtiem reižu bija redzējusi gan savos sapņos, gan iztēlē - istabā mazā gultiņā laimīgs un vesels guļ viņas bērniņš, bet pati sēd blakus, stāsta pasakas vai klusi dzied šūpļadzies- mu - Guli, bērniņ, guli… Mana mazāprincesīte… Mana mazā dzlvībiņa…

Šarlote strauji pagriezās pret vīru un varbūt pirmo reizi pret viņu pēkšņi izjuta naidu. Par to, ka viņai nebija bērnu. Par to, ka visu līdzšinējo laulības laiku bez ierunām nācies pakļauties vīra despotiskajai gribai un sievišķīgajām kaprīzēm. Par to, ka viņa ar Johanu nespēj būt laimīga. Par to, ka vakar Johans ar ziņojumu par pēdējā laika notikumiem pagastā tūlīt skrēja pie soda ekspedīcijas vadītāja pulkveža Zabolocka un šodien kopā ar viņu un zaldātiem bija piedalījies Laiviņa sodīšanā. Un par to, ka Johans pašlaik atraida arī piecgadīgu bērnu, kas nu nekādi nav vainojams ne muižu dedzināšanā, ne cara ierēdņu slepkavošanā! Un vēl mazāk ir vainojams tēva grēkos. Ja tēvs ir ļauns, vai tad arī bērnam noteikti jābūt tādam? Un savukārt, vai labiem un pat ļoti dievbijīgiem vecākiem bērns, izaudzis liels, nekad nevar kļūt slikts?

Šarlote pagāja dažus soļus tuvāk vīram un, cieši uz viņu skatīdamās, prasīja:

-  Vai tagad man to bērnu nest laukā un iesviest sniega kaudzē?

Johans brīdi domāja, tad strupi izmeta:

-   Nes uz kūti! Lai dzīvo pie lopiem! Lai pierod! Kad nedaudz paaugsies, varēs iet ganos un pie mums strādāt par kalponi!

Šarlote tikko jaušami pasmaidīja.

-   Paldies, Johan, par tavu gaišo augstsirdību! Taču uz kūti es viņu tomēr nenesīšu! Lai paliek tepat. Bērni ne pie kā nav vainīgi. Pieej tuvāk un paskaties uz Annu! Vai mēs abi daudzkārt neesam par šādu skatu sapņojuši? Mājās nekas slikts nenotiek. Kaut kur klusi skan baznīcas zvani, aiz mājas sienām pagalmā trako pūlis, nemiernieki dedzina muižas, Donas kazaki savukārt svilina nemiernieku mājas, slepkavo kā vieni, tā otri, bet mēs abi stāvam pie mūsu bērna gultas un sargājam viņa balto miegu. Un ceram, ja mēs viens otru mīlēsim, ja mīlēsim arī bērnu, mums šai vājprāta piemeklētajā pasaulē varbūt izdosies nosargāt gan savu, gan bērna dzīvību…

Johans par sievas pēkšņi tik poētiski atvērušos dvēseli jutās nepatīkami pārsteigts. Taču drīz nomierinājās. Viņš negaidīti apjauta, bet varbūt pat saprata to, ko līdz šim tā īsti vēl sapratis nebija - Šarlote visus šos gadus tik spēcīgi ir vēlējusies kļūt māte, ka tagad tieši tāda arī jūtas! Labi! Lai tas ir viņas bērns! Par manējo šis razbainieku skuķis gan nekad nekļūs! Kas būs vēlāk, tad jau manīs. Šai dienai pietiks. Jēkabs soda dēļ tika drausmīgi nomocīts. Kate nošauta - varbūt patiešām ne visai vainīga. Paliek bērns. Deg sveces. Mājās ir miers. Krāsnī deg malka. Ir silti. Un mēs abi - Šarlote un Johans Šmiti. Kāds liktenis mūs gaida? Kāda balva vai sods? Un kāda dzīve būs šai pagaidām vēl mazajai Annai Laiviņai?

Bērns gultā sagrozījās un, iespējams, kāda skaista sapņa iespaidā, pasmaidīja. Un pareizi darīja. Visa turpmākā dzīve Annai paies vienās asarās…

12. nodala

»

Johans Šmits smagi elsdams un pūzdams piecēlās no krēsla un lēnām piegāja pie istabas loga. Stallī, lielajā siena šķūnī un mājas otrajā galā bija apmetusies kāda latviešu sarkano strēlnieku daļa. Laukā aiz loga ausa diena.

Lauks, kas šķīra lepno Šmita māju no tās vietas, kur kādreiz atradās Laiviņu būda, izskatījās pēc milzīgi liela pelēka palaga, zem kura paslēpušies daudzi baigi un traģiski notikumi; kur sasalušas cilvēku asinis un pelēkos laukakmeņos pārvērtušies ļaužu kliedzieni pēc saudzības un palīdzības.

Johanam sevis kļuva žēl. Viņš zināja, ka šodien tiks nošauts. Šis ir viņa mūža pēdējais rīts. Skaists dienas sākums. Gluži tāds pats, kāds bija toreiz, kad viņš ar dragūnu pulkvedi Zabolocki bija ieradies sava kaimiņa Jēkaba mājā un viņu uzrādījis kā valsts noziedznieku. Bet tagad, izrādās, viņš nekāds noziedznieks un slepkava nemaz neesot bijis! Tieši otrādi! Jēkabs Laiviņš ir bijis drosmīgs un apzinīgs revolucionārs - cīnītājs par latviešu tautas atbrīvošanu no cara patvaldības un vācu muižnieku jūga! Kristāltīrs cilvēks! Savulaik izkaujot barona fon Rozenburga ģimeni, izrādās, viņš sevi esot parādījis ne tikai kā principiālu un nelokāmu revolucionāru, bet arī augstākā mērā kā ļoti humānu cilvēku. Brutāli un nežēlīgi noslepkavojot visus Rozenburgus, Jēkabs Laiviņš esot šos ienīstos vācu muižniekus ne tikai taisnīgi sodījis, bet caur viņu sodīšanu centies darīt brīvu latviešu tautu! Visus zemniekus! Visus strādniekus!

Johans ar abām rokām sakampa stipri sāpošo galvu un dažus brīžus tā stāvēja - kā akmenī pārvērties.

Ko tu, cilvēk, šai pasaulē vari saprast? Kas ir noziegums, kas taisnīgs sods? Tagad viņi nāks pēc manis. Kā paši teica - sodīt. Taču varbūt paies tikai daži gadi un jau citi cilvēki šo sodu nosauks par nežēlīgu noziegumu? Un manus šodienas sodītājus kādreiz atkal sodīs citi? Un tos savukārt atkal citi - vēl pareizāki un taisnīgāki pasaules kārtības labotāji… Tā gads pēc gada. Laikmets pēc laikmeta. No neandertāliešu alām līdz šodienas prezidentu pilīm. Aplis pēc apļa. Taisnības un labākas dzīves vārdā, kad aiz taisnības deviņos gadījumos no desmit slēpjas visparastākais cilvēku zemiskums, cietsirdība, sadisms, varaskāre un vēlme kādam atriebties.

Dižie un prātu tik spēcīgi ielīksmojošie vārdi - vienlīdzība, brālība, taisnība - vienmēr tā arī paliks tikai vārdi, patiesībā tukša skaņa, jo aiz šiem skaļi izkliegtajiem vai čukstus pateiktajiem vārdiem katru reizi stāv cilvēks! Visbiežāk ar revolveri, nazi vai cirvi rokā. Ar savu balto vai melno dvēseli. Ar savu skaidro vai apmigloto prātu.

Mēs katru gadu varam mainīt valsts sabiedriski politisko iekārtu. Kaudžu kaudzēm rakstīt likumu grāmatas. Sodīt varoņus kā slepkavas, slepkavas savukārt celt varoņu kārtā. Nekas nemainīsies. Cilvēka dziļāko būtību atklāt nav iespējams. Kas mēs tādi īstenībā esam? Kam tas viss, ko mēs darām?! Nemaz nerunājot par to, ka mēs jelkad spētu saprast, kas tad tā taisnība tāda ir, kuras vārdā pastrādāti vismežonīgākie noziegumi pret cilvēcību?

Johans atgāja no loga un atkal atkrita krēslā. Viņš smagi elsoja. Viņš bija slims. Resns un patiesībā jau arī vecs. No nāves viņš īpaši nebaidījās. Kam jānotiek, lai notiek! Taču Johans tomēr būtu gribējis nomirt pats savā nāvē. Savā gultā. Ar raudošu sievu blakus. Ar mācītāja svētību. Ar baznīcas zvaniem un apkārtējo ļaužu līdzjūtības asarām.

Bet tā nebūs. Gluži kā toreiz pie Laiviņiem, tagad pie manis tāpat atnāks zaldāti, sasitīs, paņirgāsies un nošaus. Pat neapglabās. Aiznesīs līdz kūtij un kā pēdējo suni iesviedīs vircas bedrē!

Skumji. Bet būs vēl bēdīgāk, kad kopā ar zaldātiem, ar šiem bravūrīgajiem latviešu strēlniekiem atnāks skaistā Anna Laiviņa… un tāpat man pieprasīs samaksāt rēķinu.

Kā es savā laikā cara zaldātiem uzrādīju viņas tēvu, tā savukārt viņa šiem zaldātiem tagad uzrādīs mani…

Viss ļoti vienkārši.

Nekas šai pasaulē nemainās. Naida dzītas, likteņdzir- nas neapstādamās lēnām turpina malt cilvēku dzīves.

Varbūt tas ir pareizi?

Varbūt tieši tā arī vajag?

Varbūt vienīgi šādā veidā arī var izpausties jēga šim noslēpumainajam vārdam - taisnība?

13. nodala

»

Anna, kopā ar nedaudz iedzērušo strēlnieku Vitāliju Zubri, šķērsojot mājas pagalmu, sajuta spēcīgu satraukumu. Gandrīz vai neapslāpējamā, gadiem ilgi krātā vēlēšanās beidzot Johanam atriebties, ik pēc brīža tomēr mijās ar bailēm un tīri cilvēcisku žēlumu. Kā nekā Johans Šmits, kāds nekāds, tomēr bija viņas audžutēvs un cilvēks… šai necilvēcības pilnajā laikā.

Kad viņi nonāca līdz mājas durvīm, Anna apstājās un ar roku Vitāliju apturēja.

- Pagaidi! - viņa klusi sacīja un apsēdās uz lieveņa malas. - Vēl mazliet pagaidīsim! Atvilkšu elpu, saņemšos un padomāšu. Tu pa to laiku uzpīpē! Es mēģināšu atcerēties, kad pirmo reizi pārkāpu šīs mājas slieksni…

To atcerēties nebija grūti.

Anna pavēra acis un mazliet ciešāk ietinās kažokā, ko pirms divām dienām, droši vien zagtu, uzdāvināja viņas kārtējais mīļākais Vitālijs Zubris. Anna sēdēja un kā spilgtā gaismas starā pēkšņi atcerējās dažas savas nožēlojamās dzīves epizodes…

Tas man nekādi neiziet no prāta. Apziņa, kā izsalkusi vilcene, šos notikumus vispirms sakampa savos asajos zobos, ilgi un sāpīgi košļāja, līdz beidzot norija un tur arī atstāja - manā atmiņā.

Torīt pamodusies, varbūt neapzināti nojauzdama ko sliktu, no savas istabas ieskrēju vecāku istabā. Tēvs jau bija piecēlies un kaut ko darīja virtuvē. Apgūlos blakus mātei. Viņa mani cieši pieglauda klāt, vairākas reizes noglāstīja, apmīļoja un skumji sacīja: "Mīļo meitiņ, tu esi piedzimusi neīstā laikā. Varbūt arī īstajā, ja nu vienīgi mūsu tētis būtu turpinājis godīgi strādāt, bet tagad… Kad cilvēks darba rīka vietā rokā ņem ieroci, viņš gandrīz vai vienmēr pats no kāda cita cilvēka ieroča iet bojā. Tāpēc, bērniņ, es baidos, ka tieši tā drīz var notikt arī ar mūsu tēti. Viņš mani neklausīja, un tagad ir gaidāms sods. Tu jau zini, ka ne tikai bērni, bet arī pieaugušie par dažiem pārkāpumiem tiek sodīti. Tā ka mums abām, Anniņ, nekāda skaistā dzīve nav gaidāma. Visai ticams, ka mēs paliksim vienas, turklāt bez jumta un maizes. Ak, Jēkab, Jēkab… Kāpēc tu tik pārgalvīgi domāji par pasauli, bet ne mirkli nepadomāji par mums?"

Tad saklausīju, kā zaldāti, viens otru pārkliegdami, laužas mūsu mājā, kā tēvs šauj pretim, kā pēc tam viņš tiek sagūstīts, sists un ievests istabā. Resnais pastmeistars Johans Šmits, dusmās saviebis seju, ar pirkstu rāda uz tēti.

"Pulkveža kungs! Jā! Tas ir viņš! Jēkabs Laiviņš - visniknākais valdības ienaidnieks un barona fon Rozenbur- ga ģimenes slepkava!"

Redzu pulkveža kungu pieceļamies, viņš rokā tur revolveri un ar to tēmē uz mammu. Ko viņš teica un ko mamma atbildēja, vairs neatceros. Vienīgi redzēju, un vēl tagad redzu, kā melnā revolvera stobra galā iemirdzas spilgta uguntiņa, atskan skaļš troksnis, un mamma, ar abām rokām tverdama pie krūtīm, spēji atmuguriski atkrīt gultā.

Pēc tam zaldāti aizgāja. Pārbijusies piecēlos no grīdas, atkal apgūlos blakus mammai, viņa bija noplūdusi asinīm, neko neteica, nekustējās, un es sapratu, ka mamma ir mirusi. Sāku raudāt, glāstīju mammas seju un matus un domāju - kas tagad notiks ar mani? Kad manīju, ka zaldāti ir aizdedzinājuši māju un dūmi jau sāka piepildīt istabu, centos mammu izvilkt laukā, bet tas neizdevās. Kad jau sāku klepot un aizrīties ar dūmiem, pa mājas melno galu izskrēju laukā un brēkdama jozu pie Šmitiem. Man citur vienkārši nebija kur skriet.

Tobrīd nesapratu, ka tieši Johans, šī resnā cūka, ir līdzvainīgs mana tēva un mātes nāvē; līdzvainīgs mūsu mājas nodedzināšanā un manas dzīves izpostīšanā. Es vienā dienā, vienā īsā mirklī kļuvu bārene. Bērns bez vecākiem. Cilvēks bez izglītības un bez jebkādas sakarīgas nākotnes. Tavs drūmais paredzējums, māt, ir piepildījies. Es patiešām nekad neuzzināšu ne tikai to, kas ir skaista dzīve, bet neuzzināšu pat to, ko vispār nozīmē dzīvot…

Apjukusi, nobijusies un nereti arī šausmu pārņemta, simtām reižu esmu pati sev jautājusi - kāpēc tas tā ir noticis? Kas pie tā ir vainīgs? Vai tēvs, kas darba vietā izvēlējās cīņu pret muižniekiem un krievu caru? Kāpēc šīs cīņas aizsegā viņš noslepkavoja gan baronu, gan baronesi, gan viņu meitu Ingaborgu, kuru, kā vēlāk uzzināju, tēvs esot pat mīlējis?! To visu ir grūti saprast. Vai cīnoties par labāku un cienīgāku cilvēku dzīvi, noteikti ir jānogalina citas šķiras un citādi domājoši ļaudis? Ja šiem cilvēkiem rokās būtu ieroči, to es vēl kaut kā saprastu, bet Rozenburgiem nekādu ieroču nebija. Un Ingaborgai nebija. Viņai bija dēls Filips Rakovskis, ar kuru pirms diviem gadiem man iznāca negaidīta tikšanās… Un mana māte bija neapbruņota. Tad kāpēc, cilvēki mīļie?!

Vai patiešām tas mums ir no dabas, ar Dieva vai Sātana ziņu, jau šūpulī smadzenēs ielikts, ka mantkāres, varaskāres, skaudības, taisnības un atriebības dēļ mums visiem ir jāsajūk prātā?!

Tagad arī es esmu sajukusi. Droši vien. Parastam cilvēkam laikam taču ir diezgan pagrūti, dažreiz pat neiespējami nogalināt citu cilvēku. Bet es to gribu! Un es to noteikti izdarīšu! Es nogalināšu Johanu…

Jā, Smiti mani pieņēma - nav ko liegties. Taču nevis kā savu meitu, kā bāra bērnu, bet gan kā bezalgas kalponi, kā pēdējo verdzeni! Par Šarloti es neko sliktu nesaku. Lai gan viņa mani nemīlēja, taču nekad arī nesita un nepazemoja. Bet Johans… Šis netīrais vepris! Es nezinu nevienu pretīgāku par viņu. Un ne tāpēc, ka viņš man skolā atļāva iet tikai četrus gadus, bieži sita un visādi izņirgājās, bet galvenokārt tāpēc…

Kad man palika divpadsmit gadi, kādu dienu Johans mani aizdzina uz kūti it kā apskatīt lopus, lai gan nesen kūtī biju. Ar lopiem viss bija kārtībā. Tie mierīgi gremoja un atpūtās. Kārtējo reizi kaut kas nebija kārtībā ar cilvēkiem. It sevišķi jau ar Johanu. Iespējams, pirms tam viņš bija sastrīdējies ar Šarloti, jo kūtī ieskrēja stipri sasārtis un smirdošs pēc šņabja. Aizbultēja durvis un kā saniknots vērsis metās man virsū. Tas bija tik negaidīti, ka pirmajā brīdī nemaz neapjēdzu, ko viņš no manis grib. Pirmā doma dabiski bija, ka nez par ko es kārtējo reizi esmu nopelnījusi kāvienu. Bet nē! Šoreiz viņam padomā bija daudz nekrietnāks nolūks. Viņš mani gribēja izvarot!

Toreiz man bija vēl visai miglains priekšstats par to, ko vīrietis ar sievieti dara guļamistabā. Jā, kopā guļ. To es zināju. Bet ko viņi vēl tur dara, to varēju iedomāties tikai ar lielām grūtībām. Taču kad Johans man pavēlēja novilkt kleitu, es instinktīvi nojautu, ka tagad viņš no manis grib to, ko laikam dara sieva ar vīru, bet es taču biju vēl bērns!… Tikai divpadsmit gadus jauna kalponīte. Paklausīga un ļoti iebiedēta.

Johans man iecirta spēcīgu pļauku, nepārvarama niknuma un satraukuma pārņemts, pats noplēsa visu manu apģērbu un kā tādu lupatu lelli iesvieda kūtsgala salmos…

"Ja tu, čūskulēn, ēd manu maizi, ja dzīvo zem mana jumta, ja sildies ar manas krāsns siltumu… Tad tagad pasildi mani! Paglāsti! Atplet kājas un nebļauj! No šodienas tas tev būs jādara, kad vien es gribēšu!"

Es gandrīz vai apvēmos. Mans ķermenis sāpēja, un sāpēja sirds.

"Ja tu kaut vienu vārdiņu pateiksi Šarlotei - nositīšu!" Johans skarbi pateica un, sviedrus slaucīdams, apmierināts izgāja ārā.

Man šķiet, es tai salmu kaudzē toreiz nogulēju līdz vēlam vakaram. Protams, Šarlotei neko neteicu, un Johans mani visvisādos veidos drātēja līdz pat 1917. gada pavasarim.

Kā ubags vai skops bagātnieks krāj kapeiku pie kapeikas, tā es savā sirdī un dvēselē krāju naidu. Un nupat tas uzsprāgs. Un sašķaidīs tā pretīgā cilvēka vēl pretīgāko ķermeni. Es atriebšos. Atriebšos ātri un nežēlīgi. Nezinu, vai Dievs man to piedos, bet vismaz pašlaik tas man ir pilnīgi vienalga! Kur tu biji, Visvarenais, kad viņš mani, vēl bērnu, paņēma smirdošā kūtsgalā? Kāpēc tu, Dievs, mani nepažēloji? Varbūt tagad mana miesa un dvēsele būtu balta un tīra. Un es pati maiga un mīļa. Taču viss ir iznācis otrādi. Esmu nikna, ļauna, rupja un atriebības kāra!

Jā, vēl viens notikums. Bet tas ir labs. Varbūt pat skaists. Un nav nekādā saistībā ar cilvēku, kuru tūlīt iešu nogalināt.

1917. gada pavasarī Šmitu mājas apkārtnē un pašā mājā, gluži kā tagad, bija apmetusies kāda latviešu strēlnieku daļa. Lielajā siena šķūnī gulēja apmēram desmit viegli ievainoti karavīri un divi virsnieki. Līdz ar strēlnieku ierašanos sapratu, ka beidzot manā dzīvē kaut kas var mainīties. Smitiem varu vairs nekalpot. Varu kalpot un palīdzēt citiem. Strēlnieki man patika. Es viņus redzēju un pieņēmu ne tikai kā brašus un pārgalvīgus latviešu zēnus - vīriešus, bet arī kā savus glābējus. Varbūt patiešām pasaule beidzot mainīsies?

Kāda virsnieka palūgta, sāku apkopt ievainotos strēlniekus. Viņiem tur jau bija viens briļļains feldšeris un gados paveca māsiņa. Vai nu tāpēc, vai ne tāpēc, taču strēlnieki manu parādīšanos uzņēma ar sajūsmu! Viņu acīs dega ne tikai karavīriem nepiemītošs mīļums, bet arī nenoslēpjama iekāre! Es visu sapratu. Zēni, jau vairākus gadus būdami kopā, neko daudz vairāk par ierakumiem, blindāžām, ieročiem un līķu kaudzēm neredzējuši, uz mani skatījās un iekāroja varbūt ne tik daudz kā jaunu un patīkama izskata sievieti, bet gan kā kaut ko tādu, kas viņiem, kara un vēstures maltiem, bija zudis, vardarbīgi atņemts, un ko viņi vairs nebija cerējuši ne redzēt, ne iegūt.

Sievieti - Dieva labāko izgudrojumu. Vispilnīgāko mākslas darbu.

Sievieti - sapni.

Sievieti - pasaules siltuma, mīlestības un dzīvības devēju.

Tu uzliec galvu uz manām krūtīm, un nekā vairs nav. Pazuduši visi lielinieki un mazinieki, komunisti un sociālisti, anarhisti un revolucionāri; pazudušas visas pasaules pārveidošanas idejas, visas nepakļāvīgo un šķiras ienaidnieku iznīcināšanas teorijas, pēkšņi pazuduši arī visi ieroči, patronas sarūsējušas, karakuģi nogrimuši, lidmašīnas nokritušas, un visos ierakumos zied ceriņi un rozes.

Nav vairs ne nāves, ne nodevības. Nav ne naida, ne cietsirdības. Mēs guļam pasaules vidū, spoži spīd saule, mūs apņem klusums un puķu smaržas, un tu man saki vārdus, kādus līdz tam vēl neesmu dzirdējusi, un es tev čukstu vārdus, kādus līdz tam vēl nezināju. Viss ir skaisti un labi. Tā, kā vajag. Es glāstu tavu ar šāviņu dūmiem nokvēpušo seju un tavas acis, kuras ir redzējušas tikai cilvēku briesmu darbus. Tagad tu redzi mani, tu, aizgrābts no šīs pasaules un mana ķermeņa skaistuma, skūpsti manas krūtis un glāsti viegli trīcošo augumu. Tas, tāpat kā tavējais, alkst saskarsmi un vēlēšanos aizmirsties cilvēces senākajā sapnī.

Mēs viens otru saprotam. Mēs šai karu, revolūciju un naida nokausētajā pasaulē esam palikuši divi vien. Mēs varam izvēlēties. Vai nu kļūt par ienaidniekiem un turpināt iesākto iznīcības ceļu, vai palikt par mīļākajiem un to, kas vēl atlicis, piepildīt ar mieru un mīlestību.

Kas zina, varbūt mums tas izdotos.

Kādu vakaru, kad savā istabā jau taisījos uz gulētiešanu, pie durvīm skaļi pieklauvēja. Pirmā doma, kas iešāvās galvā, - tas atkal ir trakais Johans! Bet nē! Durvis atvērās, un istabā ienāca stalta auguma strēlnieks, kuru jau biju pamanījusi agrāk. Pamanījusi tāpēc, ka, satiekoties pagalmā vai siena šķūnī pie ievainotajiem, kur gulēja arī viņa draugs, viņš mani vienmēr rūpīgi nopētīja. Skatiens bija tik auksts, un es tūlīt atmetu domu, ka viņš uz mani tik savādi skatās tāpēc, ka vienkārši grib ar mani pārgulēt. Neslēpšu - es toreiz gulēju ar daudziem. Ne katrreiz man tas sagādāja prieku un baudu, taču strēlnieki bija apmierināti vienmēr.

Es zināju, ka viņiem ir visai maz izredžu nodzīvot ilgu mūžu. Puse no viņiem kritīs tepat Latvijā - pie Rīgas un Mazās Juglas, citi - pie Pēterburgas, Maskavas, Kazaņas, Orlas un Kromiem, pie Kahovkas un Perekopa. Kāpēc lai viņi, ejot nāvē, līdz ar ieročiem, nacionālistiskiem vai boļ- ševistiskiem lozungiem un pārliecību, sev līdzi nepaņemtu arī kādas latviešu meitenes smaržu un viņas kaisli? Varbūt mirstot sniegotajos Latvijas vai Krievijas laukos, tas šiem zēniem būs pēdējais, ko viņi atcerēsies.

-   Labvakar, - strēlnieks klusi sveicināja un apstājās netālu no krāsns.

-   Labvakar, - es atbildēju. - Ja gribi palikt šeit ilgāk, lūdzu, aizver un aizkrampē durvis!

Strēlnieks tā arī izdarīja, atkal nostājās blakus krāsnij un cieši uz mani skatījās.

Petrolejas lampas dakti pagriezu nedaudz uz augšu, un istabā uzreiz kļuva gaišāks.

-        Vai nevajadzēja tieši otrādi? - strēlnieks patīkamā balsī jautāja.

-   Tev bail no gaismas?

-        Vispār man vienalga, - strēlnieks atbildēja. - Tevi sauc Anna Laiviņa?

-        Jā, - piekrītoši pamāju un pēkšņi mani nez kāpēc pārņēma savādas bailes. Nojauta teica priekšā, ka šis strēlnieks pie manis nav nācis kā pie sievietes. Lielum- lielākā daļa nekad neinteresējās, kā mani sauc. Kad mīna vai kāds artilērijas šāviņš lupatu lēveros sašķaidīs viņa ķermeni, vai nebūs vienalga - tu gulēji ar Annu, Ilzi vai Rasmu?

-        Es gribētu ar tevi parunāties, - strēlnieks sacīja un skatījās apkārt. - Vai drīkstu apsēsties?

Mani pārsteidza karavīra uzkrītošā pieklājība, jo reti kāds savai rīcībai prasīja manu piekrišanu. Lielākoties visi no manis ņēma, ko vien no sievietes var paņemt, bez jebkādas atļaujas. Davaj! Atplet kājas, aizver muti un strādā!

-        Lūdzu! - joprojām nedaudz nobijusies, strēlniekam pastūmu krēslu, bet pati atgāju no gultas un apsēdos viņam iepretim pie galda.

-        Tātad tu saki, esi Anna Laiviņa… - strēlnieks domīgi sacīja. - Vai Baltmuižas kalējs Jēkabs Laiviņš bija tavs tēvs?

-   Jā, - klusi apstiprināju.

-   Jūsu māja atradās tepat netālu?

-   Tā ir. Tepat pāri laukam, upītes krastā.

-   Māja nodega?

-   Tā tika nodedzināta.

-   Kāpēc?

-   Par mana tēva grēkiem.

-        Vai tev nevajadzēja teikt, ka māja tika nodedzināta par tava tēva pastrādātajiem noziegumiem?

-   Kā kungs vēlas, - mulsi atbildēju. - Var sacīt arī tā.

-       Kā tu izglābies? - strēlnieks vaicāja. - Laikam tas nebija viegli.

-   Jā, - piekrītoši pamāju. - Tas bija šausmīgi.

-   Kur tavi vecāki ir apglabāti? - strēlnieks nez kāpēc vaicāja, bet viņa balss joprojām bija mierīga, pats arī sēdēja rāmi, un es pamazām sāku nomierināties.

-   Tepat vietējos kapos, - es pateicu. - Labajā pusē netālu no ieejas blakus žogam. Māte bija sadegusi. Gandrīz kauli vien. Bet tēvs bija tāds, kāds bija. Vienīgi ar sadragātām rokām.

Strēlnieks krietnu brīsniņu klusēja, tad atkal pavērsa pret mani savu ciešo acu skatienu.

-   Tu zini, kāpēc tavam tēvam tās rokas tika sadragātas?

Nodrebēju. Pāri visam ķermenim pārskrēja karstas skudriņas.

-   Ļaudis runāja… - mazliet drebošā balsī sacīju. - Viņš piektā gada revolūcijas laikā esot piedalījies pret valdību vērstajos nemieros.

-   Ko vēl darījis?

-   Kopā ar citiem nodedzinājis Baltmuižas pili.

-   Un vēl?

Klusēju. Mani pēkšņi atkal stindzināja aukstas bailes. Nespēju saprast - no kā un kāpēc. Kas ir šis strēlnieks? Jauns, glīts zēns. Labi piestāv armijas formas tērps. Drīz droši vien būs virsnieks un varbūt kaut kad vēlāk pat ģenerālis. Taču kāpēc viņš ar mani nerunā par to, kā mums abiem labāk pavadīt nakti, bet jautā par maniem vecākiem?

-  Ja tu zini, ka tavs tēvs ir nodedzinājis Baltmuižas pili, tad tu tāpat noteikti zini, ka viņš pašrocīgi toreiz nogalināja ari baronu Herbertu fon Rozenburgu, baronesi Hildu fon Rozenburgu un viņu vienīgo meitu Ingaborgu Rakovsku. Zini?

-  Jā, - ar sausu muti apstiprināju. - Zinu.

-   Ko tu par to saki?

-   Ko es varu teikt? - paraustīju plecus. - Pagājuši jau divpadsmit gadi. Protams, man ir žēl, ka tas viss tā ir noticis.

-   Žēl savu vecāku?

-   Protams, kā citādi? Bet žēl arī barona dzimtu. Es viņus nepazinu. Taču ļaudis runāja, ka Rozenburgi tomēr nebija no sliktākajiem vācu muižniekiem.

-    Tas tiesa, - strēlnieks domīgi sacīja. - Viņi nebija slikti. It sevišķi Ingaborga. Kam nu kam, bet viņai jau nu vismazāk kāds varēja pārmest, ka viņa latviešus visādi iz- kalpinājusi. Ingaborga tolaik jau bija precējusies ar poļu aristokrātu Aleksandru Rakovski, dzīvoja Rīgā, audzināja dēlu Filipu un toreiz nelaimīgā kārtā pie saviem vecākiem uz dažām dienām bija atbraukusi tikai ciemos.

Atkal samulsusi klusēju. Nekādi nespēju iedomāties, kāpēc šis jauneklis man visu to stāsta? Tāpēc pajautāju pati:

-   Kas tev ir prātā? Kāds nodoms tevi ir atvedis pie manis?

Strēlnieks nedaudz skumji pasmaidīja, kas mani tūlīt nomierināja. Kaut nedaudz, taču tomēr. Cilvēks, kas spēj pasmaidīt, diez vai galvā tur ļaunus nodomus.

-   Es gribēju ar tevi iepazīties, - strēlnieks paskaidroja.

-   Tas ir labi, - atviegloti uzelpoju. - Ar mani daudzi grib iepazīties. Vieni tikai parunāties, savukārt citi… Pats zini, kāpēc. Tu to negribi?

-   Nē, - strēlnieks strauji papurināja galvu un vērojošu skatienu pārlaida visai istabai.

-   Nepatīku?

-   Patīc, - viņš atbildēja. - Tu esi smuka, tvirta, īsta latviešu meitene. Ceru, tu daudziem patiksi vēl ilgi.

-   Tad kas par lietu? - jautāju. - Atģērbies! Es varu uzvārīt tēju vai skapī sameklēt degvīna pudeli.

-   Nē, Anna, nevajag, - strēlnieks atteica un taisījās uz promiešanu. - Es vienīgi ienācu… Gribēju parunāties ar meiteni, kuras tēvs ir nogalinājis manu māti…

Pārsteigumā iekliedzos un atkal - jau kuro reizi! - mani sastindzināja spējas bailes. Neticēju, ka zinādams - tavs tēvs ir nogalinājis manu māti - viņš šeit ir ieradies tikai nedaudz papļāpāt par dzīvi. Spriežot pēc tā, kādu pasauli un cilvēkus es jau biju iepazinusi, tam bija ļoti grūti noticēt. Viņš noteikti ir atnācis, lai tagad nogalinātu mani… Cilvēks pie cilvēka nāk tikai divu iemeslu dēļ - vai nu lai mīlētu, vai lai atriebtos.

-   Mani sauc Filips Rakovskis, - strēlnieks pateica. - Es latviešu strēlniekos pieteicos brīvprātīgi. Tam gan it kā vajadzētu būt pilnīgi pretēji vācu muižnieka loģikai, jo

latviešu strēlnieku bataljoni tieši tāpēc arī tika saformēti, lai cīnītos pret vāciešiem, bet es… To nav viegli izskaidrot. Varbūt vienkārši tāpēc, ka esmu vēl jauns un dumjš. Bet varbūt tāpēc, ka es sevi tomēr vairāk uztveru kā poli, nevis vācieti. Taču, iespējams, vienīgi tāpēc, ka Latvija ir mana dzimtene un, ja palikšu dzīvs, es šeit arī dzīvošu un citas tēvzemes man nebūs.

Lēnām piecēlos, nostājos viņam blakus un maigi ar pirkstu galiem pieskāros viņa pierei un ogļu melnajiem matiem.

-    Tev pret mani nav ļaunuma? - es, cerību pilna, vaicāju.

-   Nē. Kāpēc?

-   Tu esi glīts zēns, - es teicu. - Tavi vecāki arī bija skaisti, vai ne?

-   Jā, - Filips apstiprināja. - It sevišķi māte.

-   Tēvs vēl ir dzīvs?

-   Viņš dzīvo Rīgā.

-   Bagāts?

-        Stipri šaubos, vai šodien Latvijā maz viens cilvēks ir bagāts.

-        Ir, ir! Kur nu bez tā! - es sacīju. - Piemēram, mans saimnieks Johans Šmits, visi vācu baroni… Bet velns ar viņiem! Tu vari nekarot?

-   Nevaru. Esmu devis zvērestu.

Skaļi iesmējos.

-         Filip! Vai šodienas visnekrietnāko nodevību laikā zvērestiem vispār ir kāda jēga?

-         Man ir, - Filips atbildēja, - lai gan patiešām visi zvēresti tiek lauzti. Nupat Iskolastrela vadība pieņēma lēmumu atbalstīt lieliniekus un viņu vadoni Ļeņinu. Slavenie latviešu strēlnieku pulki tagad ir sašķēlušies - lielākā daļa droši vien dosies uz Krieviju, bet viena daļa noteikti paliks šeit.

-   Kāpēc?

-   Lai aizstāvētu Latviju.

-   Kur iesi tu?

-        Es palieku šeit, - Filips stingrā balsī atbildēja. - Es jau tev teicu - mana dzimtene ir Latvija, nevis Krievija.

-   Es tev neesmu ienaidniece? - pajautāju.

-        Nē, Anna! - Filips iesmējās un piecēlās. - Vai mums ir jāatbild par mūsu vecāku grēkiem? Mēs esam paši par sevi.

-   Tu aizej?

-   Tā iznāk, Anna…

Man kļuva skumji.

-         Tu esi pirmais strēlnieks, kurš no manas istabas aiziet… Vismaz, lūdzu, noskūpsti mani!

Filips mani noglāstīja un noskūpstīja.

-        Turies, Anna! - viņš uzmundrinoši sacīja. - Mēs abi esam dzimuši laimes krekliņā. Mūs abus mātes ļoti mīlēja. Viņas mūs pēdējā mirklī izglāba. Tas bija pēdējais, ko viņas pirms savas nāves vēl paspēja izdarīt. Tādā sakarā mani neskāra tava tēva ārprātīgais naids, bet savukārt tevi - soda ekspedīcijas atriebība. Mēs esam dzīvi. Un dzīvo, Anna! Drīz pasaule pilnīgi pārvērtīsies. Un Latvija kļūs cita.

-   Un dzīvo tu, Filip! - es maigi sacīju. - Es par tevi lūgšu Dievu, un tu paliksi dzīvs! Kas zin… Varbūt mēs vēl kādreiz satiksimies?

-   Viss ir iespējams, - Filips teica un gāja prom. - Ja nu vienīgi…

Tālāko viņš tā arī nepateica.

Ja nu vienīgi… pasaule neuzsprāgs gaisā?

Ja nu vienīgi… cilvēku sirdis līdz galam nesaplosīs naids?

Pagāja daži mēneši. Mūsmājās atkal ir apmetušies strēlnieki. It kā boļševiki. Un kārtējo reizi atkal reti kurš mani laiž garām tāpat… Viņi ir kā izsalkuši pēc manas miesas un to mīl ilgi un pamatīgi… Viens no trakākajiem ir Vitālijs Zubris - divdesmit trīs gadus vecs strēlnieks no Latgales. Spēcīgs, ātras dabas, kauslīgs un rupjš. Bet viņš man patīk! Varbūt tāpēc, ka drīz vien pārējos no manis atsita un paziņoja, ka tagad es piederēšot vienīgi viņam! Faktiski mēs jau esot kā vīrs ar sievu! Formalitātes nokārtošot pēc kara! Bet pašlaik - frontes apstākļos… Zīmoga vietā dūre! Zvēresta vietā - šautenes durklis! Bet mīlestības… Jā, patiešām, kas ir mīlestības vietā? Varbūt naids, varbūt bailes, bet varbūt vienkārši plika dzīvotgriba? Vēlēšanās beidzot dzīvē vismaz pie kaut kā pieķerties? Un kad viss šis ārprāts kādreiz beigsies, lai man būtu kāds cilvēks, kāda maza vietiņa zem saules, kur es beidzot varētu rast mieru un siltumu?

Es Vitālijam izstāstīju visu par sevi. Par Johana Smita izturēšanos pret mani. Vitālijam uzreiz viss bija skaidrs.

-   Ejam žmiegt nost! - viņš cieti pateica un satvēra šauteni.

Un te nu mēs esam. Mūsu priekšā pamatīgas ozolkoka durvis, bet aiz tām… Man bail. Taču jāiet. Es zinu. Man Johanam jāatriebjas gan par mana tēva uzrādīšanu, gan par pašas saplosīto miesu un dvēseli. Loks būs noslēdzies. Es par viņa nāvi neraudāšu. Es smiešos un viņa līķim vēl uzčurāšu virsū! Tik ļaunu mani ir padarījis gan viņš, gan viss šis vājprātīgais laiks.

-   Labi! - Anna beidzot apņēmīgi pateica un strauji piecēlās. - Nav ko vilkt garumā! Padarām darbu un viss…

Kad viņi iegāja Smitu lielajā viesistabā, tūlīt pamanīja saimnieku mierīgi sēžam melnas ādas apvilktā klubkrēslā un naida pilnām acīm raugoties uz nelūgtajiem viesiem. Istabas kaktā kurējās krāsns, un istabā valdīja patīkams siltums.

-   Labvakar saimniek! - Vitālijs braši sveicināja un apstājās dažus soļus no viņa. - Kā jūties?

-   Kas tev par daļu! - Johans aši atcirta un pagriezās pret Annu. - Kas viņš tāds ir?

-   Vai tad tu neredzi? - Anna cirta pretī. - Viņš ir latviešu strēlnieku divīzijas kareivis. Mans vīrs!

Johans izbrīnījies vēlreiz paskatījās uz Annu, tad nicīgi atmeta ar roku.

-   Būtu labāk klusējusi, - viņš teica. - Katrs zaldāts ir tavs vīrs.

Anna naidā degošām acīm pieskrēja pie Johana un viņa uzblīdušajā sejā iecirta spēcīgu pļauku.

-   Jā! - viņa kliedza. - Jā, Johan! Katrs zaldāts ir mans vīrs! Bet šis ir visīstākais! Taču kas mani par tādu pasaules mauku padarīja? Kas? Tu, Johan! Tas biji tieši tu! Jau tad, kad tu mani - toreiz divpadsmitgadīgu skuķi - kūtī iegāzi salmu kaudzē, es zvērēju tev atriebties! Jā!

Es raudāju, puņķojos, cietu sāpes un visu laiku iekšēji kliedzu: "Pagaidi tik, Johan! Pagaidi! Gan jau pienāks arī mans laiks! Kad izaugšu liela… Es tev noteikti atriebšos! Es tev nogriezīšu pautus, uzšķērdīšu vēderu un no krūtīm izraušu tavu melno sirdi!"

Johana sejā pavīdēja šausmas, un viņš ar abām rokām ieķērās klubkrēsla malās.

-   Anna! - viņš dobji nogārdzās.- Tu tik tiešām uz to būsi spējīga? Tu to varēsi izdarīt?!

-   Jā! - Anna apņēmīgi sacīja. - Viss notiks tieši tā, kā es teicu!

-   Anna… - tagad Johana balss jau skanēja klusi un žēlabaini. - Pieej pie spoguļa un paskaties! Tu taču joprojām esi bērns! Tev nav vēl pat astoņpadsmit…

-   Aizveries! - Anna uzkliedza. - Man jau ir astoņdesmit! Tik vecu mani padarīji tu! Kad vēl kā bērnu mani izjāji, kad dzini vissmagākajos lauku darbos un pavēlēji sev kalpot kā tādai nēģeru verdzenei! Taču tagad latviešu verdzības laiki beidzas! Visi vācu muižnieki, baroni un tādi kā tu… Viss! Sociālistiskā revolūcija un padomju vara jūs visus iznīcinās! Latvija un katrs zemnieks un strādnieks beidzot kļūs brīvs!

Izdzirdusi Annas skaļo balsi un tai laikā tik pierastos lielinieku saukļus un apgalvojumus, istabā ieskrēja Šarlote. Viņa pa šiem gadiem bija kļuvusi stipri vecāka, vēl kalsnāka un atgādināja sausu priedes zaru.

-   Kas te notiek? - viņa uztraukusies jautāja.

-   Mūsu Anna ar šo sarkano bosiku grib mani nogalināt! - Johans drūmā balsī paskaidroja.

-   Anna! - Šarlote, šausmu pārņemta, iesaucās un paspēra dažus soļus tuvāk savai kalponei. - Tas ir tiesa?

-   Jā, Šarlotes kundze! - Anna apstiprināja. - Es šo brīdi esmu gaidījusi piecus gadus!

-   Kāpēc?

-   Tāpēc, kundze, ka tavs vīrs ir pēdējais nelietis! Jūs pati to zināt, ka viņš cara soda ekspedīcijai nodeva manu tēvu! Viņš ir vainīgs arī manas mātes nāvē! Mūsu mājas nāvē! Vēl vairāk! Viņš ir vainīgs arī manas dvēseles nāvē! Un neliedzies, Šarlote! Tu visu laiku zināji, ka viņš ar mani guļ, ka viņš to izdarīja jau tad, kad biju vēl bērns! Bet tu klusēji! Tu neko nedarīji, kad viņš kopā ar citiem gāja noslepkavot manus vecākus, nodedzināt māju un tad turpat tavu acu priekšā mani pazemoja un veda čakarēt gan siena šķūnī, kūtī, pagrabā, gan jūsu laulības gultā! Ko tu klusēji? Kāpēc neko nedarīji? Vai tev nešķiet, Šarlote, ka tev pašai viņu jau sen vajadzēja nožmiegt?

Šarlote ilgi skumīgi skatījās te uz Annu, te uz svešo karavīru un savu vīru. Un varbūt pirmo reizi mūžā nožēloja, ka kādreiz jaunībā bija pakļāvusies viņa gribai un apprecējusies.

-   Anniņ, - Šarlote lūdzošā balsī sacīja. - Ejiet prom! Pasaule tagad jau tā ir pilna ar nevainīgiem upuriem… Nevajag! Es tevi lūdzu! Dievs nekad šādus asinsdarbus nepiedod! Atceries! Paies kāds laiks, un nežēlīga atriebība atkal ķers tevi! Ejiet ar mieru, bērni! Pasaulē par vienu ļaunumu būs mazāk.

-   Pareizi, Šarlote! - Anna naida pilna sacīja. - Pasaulē par vienu ļaunumu būs mazāk tikai tad, kad mēs šo resno vepri būsim nokāvuši! Tikai tad, kundze! Bez tam… Tu pirmīt runāji nepareizi. Ne Dievs, Šarlot, bet cilvēki šādus asinsdarbus nepiedod! Manuprāt, tikai nežēlīgi, bet taisnīgi sodot citiem cilvēkiem ļaunumu nesošu iznireli, mēs tā pa īstam izpildām Dieva gribu… Tu rūpīgāk palasi Bībeli! Bet tagad, lūdzu, ej laukā! Tevi mēs neaiztiksim, bet šito krupi…

Šarlote sāka raudāt. Viņa, iespējams, Johanu neieredzēja ne mazāk kā Anna, taču kopā bija nodzīvoti trīsdesmit pieci gadi. Šarlote nespēja pat iedomāties, ka tieši tā - tik brutāli un vienkārši beigsies viņu kopdzīve.

-   Anniņ, - Šarlote caur šņukstiem sacīja. - Ja tu atceries, ko Johans tev darījis sliktu… Es savukārt atceros to auksto ziemas rītu, kad dega jūsu māja un tu basām kājām klupdama krizdama skrēji pāri aizsnigušajai pļavai uz mūsmājām… Es stāvēju uz sliekšņa un skatījos. Mierīgi varēju ieiet atpakaļ mājā un aizslēgt durvis. Tu jau pēc stundas būtu beigta. Nosalusi. Bet es tomēr negāju atpakaļ mājā. Man par taviem vecākiem, tavu māju un tevi pašu iesāpējās sirds. Skrēju tev pretim, piespiedu pie krūtīm un tevi sasildīju. Gribēju, lai tu kļūtu mans bērns. Es tevi mīlēju, bet tad… Kad nojautu un vēlāk uzzināju… Es pret tevi atsalu. Tu mani vari vainot par to, ka es patiešām biju vāja sieviete, es nespēju viņam pretoties, es, gluži tāpat kā tu, spēju vienīgi vēl zemāk saliekt augumu un nodurt galvu… Jā, tā tas bija, taču tu man neko nevari pārmest, ka būtu pret tevi izturējusies slikti!

Anna pienāca pie savas bijušās saimnieces un viegli apskāva viņas drebošos plecus.

-   Piedod, Šarlot, - viņa klusi pateica. - Paldies, ka mani toreiz izglābi, lai gan… Mēs nekad īsti nevaram zināt, kā būtu bijis labāk… Taču tagad tomēr ej prom! Tavam Johanam sods ir jāsaņem! Ja tas netiks izdarīts… Kāda gan jēga tad būs taisnībai, cilvēku ilgām pēc ļaunuma neesamības un visam tam, kas rakstīts Bībelē?

Šarlote paklausīja. Viņa izgāja laukā, apsēdās uz lieveņa un raudāja. Viņai bija žēl gan Johana un pašai sevis, dzīvi, gan tā, ka toreiz Annu bija izglābusi no drošas nāves. Ļaunums laikam patiešām vienmēr tiek atmaksāts ar ļaunumu, bet kāpēc ne vienmēr labais ar labo? Bet varbūt tomēr pašlaik tā ir? Anna mani tāpat pašlaik glābj no iespējamas nāves!

Šarlote piecēlās un, drošs paliek drošs, ātri skrēja prom. Pēc brīža viņa vēl dzirdēja, kā, acīmredzot ciešot mežonīgas sāpes, skaļi kliedz Johans, tad kliedzieni pamazām apklusa, un mājā atskanēja dobjš šāviens.

Pēc dažiem gadiem, kad visā Latvijā jau bija iestājies miers, Šarlote Vācijā dzīvojošajam Johana dēlam no pirmās laulības Helmutam Šmitam aizrakstīja vēstuli, kurā pavēstīja bēdīgo ziņu par tēva nāvi un to, ka Johanu vārda vistiešākajā nozīmē ir nokāvusi viņa paša kalpone, varētu pat teikt, pieņemtā meita Anna Laiviņa…

14. nodala

f

Neskatoties uz saulaino laiku, Vecāku pludmale bija gandrīz vai tukša. Pūta auksts ziemeļu vējš, un daži sau- ļotāji, slēpdamies no jūras nākošajām vēja brāzmām, bija iekārtojušies kāpu aizsegā.

Peldsezona vēl īsti nebija sākusies, taču todien pēc neveiksmīgi aizvadīta tiesas procesa pēcpusdienā aizbraucu uz Vecākiem. Automašīnu atstājis stāvvietā, devos uz pludmali, apsēdos uz vientuļi stāvoša soliņa un, neko daudz nedomādams, ar patiku raudzījos tumši zilajā jūrā. Tālumā stāvēja divi nelieli zvejas kuģi, bet debess kreisajā pusē kā balti burinieki lēnām peldēja nelieli gubu mākoņi.

Jūra mani vienmēr nomierināja, likdama saprast, ka šai pasaulē ir arī kaut kas mūžīgs un nemainīgs. Mainās gadalaiki, mode un valstu sabiedriski politiskās iekārtas. Līdz ar tām gandrīz vai vienmēr krasi mainās arī cilvēki. Tieši šādos vēsturiskos lūzuma brīžos cilvēkos kā iežu slāņos atsedzas gan viss labais, gan viss sliktais un pretīgais, kas līdz tam ir slēpies cilvēku prātos un dvēselēs.

Taču par to tobrīd negribējās domāt. Tāpat nevēlējos atcerēties savu ne visai veiksmīgo personisko dzīvi, ne

todien, asā vārdu kaujā cīnoties ar apsūdzību prokurora personā, zaudēto tiesas prāvu. Mierīgs raudzījos jūrā un, lai pēc iespējas ātrāk justos pavisam labi, mēģināju domāt tikai gaišas domas. Bet nekas nesanāca. Ja apkārtējā pasaule ir melna, nekāds gaišums galvā rasties nevar. Tā arī šoreiz. Pēc laiciņa pamanīju, ka pa pludmali, rokā turot pusizdzertu alus pudeli, un nedaudz grīļodamies, man tuvojas kāds pavecs vīrs. Pagriezu galvu uz otru pusi, cerībā, ka viņš man paies garām. Taču nē! Pēc brīža blakus izdzirdu dobju balsi.

-   Sveiks!

Sveicienu neatņēmu.

-   Kurls esi, vai?

Joprojām klusēju.

-   Krievs? - vīrietis neatlaidās. - Varbūt anglis? Fricis?

-   Esmu melnādainais amerikānis, - dusmīgs atbildēju.

-   Vai neredzi? Afroamerikānis! Par tādiem esi dzirdējis?

-   Esmu gan, - vīrietis apliecināja un apsēdās blakus.

-   Gribi ieraut?

-   Tev jau tur nekā nav! Pašam tikai daži malki!

-        Tieši tāpēc es ceru, ka manu augstsirdību spēsi attiecīgi novērtēt un izmaksāsi jaunu trauku!

-       Ja tu tūlīt netīsies prom, es tev varu sadot vienīgi pa purnu! - asi pateicu. - Pasaule liela, pludmale tukša! Staigā! Ko tu man piesienies?

-        Kāpēc esi tik dusmīgs? - vīrietis prasīja. - Sastrīdējies ar sievu?

-   Vienkārši kaut īsu brītiņu gribu pabūt viens.

Vīrietis kādu mirkli klusēja, tad domīgs pateica:

-         Tā nav slikta ideja. Pat ģeniāla! Es arī bieži esmu gribējis būt viens. Bet šodien… Teikšu atklāti. Šodien es gribu nomirt. Jā! Beidzot esmu izšķīries. Izdzeršu šo pudeli un… jūrā iekšā! Pēc tam manu līķi varbūt izskalos kaut kur pie Zviedrijas krastiem… Neviens tur mani nepazīs. Nodomās - esmu kāds pār bortu pārkritis nabaga jūrnieks vai bagātnieks no vētrā nogrimušas personīgās jahtas. Būtu skaisti, vai ne?

-        Jā, - es piekritu. - Brien tik iekšā un uzsāc savu ārzemju ceļojumu!

-   Tev manis žēl nebūtu?

-       Nē. Kāpēc? Žēlojam tuviniekus, draugus. Kas man tu tāds esi? Svešs garāmgājējs!

-        Un tomēr, - vīrietis neatlaidās. - Tu pēc dabas esi auksts aprēķinātājs? Tev nekad neiedrebas sirds arī par svešiem cilvēkiem?

Strauji pagriezos un cieši paskatījos uz blakus sēdošo vīrieti. Pelēka, savītusi un ļoti grumbaina seja. Zem acīm pietūkuši, nokarājušies maisiņi. Blāvas acis. Lielas ausis. Apģērbs noskrandis. Tipisks bomzis.

-       Skatos, tev dzīvē nav sevišķi veicies,- es teicu. - Pats vainīgs vai citi?

-        Pats, - vīrietis atbildēja. - Un citi. Ja es vai tu vieni dzīvotu uz Marsa, tad savās dzīves ķibelēs mēs patiešām varētu vainot tikai paši sevi! Bet šai pasaulītē… Vienmēr kāds traucē, un mēs savukārt traucējam citus.

-   Kā ir ar savstarpēju izpalīdzēšanu?

-         Paldies par atgādinājumu! Viss pareizi! Dažreiz mums citi arī palīdz, un mēs palīdzam citiem. Tie ir reti, bet skaisti dzīves mirkļi. Taču agrāk vai vēlāk tomēr pienāk brīdis, kad neviens tev vairs nevar vai arī negrib palīdzēt.

-   Ko tu gribi no manis? - es prasīju. - Latu pudelei?

-        Principā jau tas nebūtu slikti, - vīrietis pasmaidīja. - Bet es patiešām šodien vēlos izdarīt pašnāvību.

-   Kas ir noticis?

-   Nekas sevišķs. Vienkārši apnicis dzīvot.

-   Vai tāpēc, ka dzīve slikta?

-   Arī tas. Protams. Bet vēl ir daudzi citi iemesli.

-   Vai esi bijušais zeks? - painteresējos.

-        Nē, nē! - vīrietis strauji papurināja galvu. - Varētu teikt - tieši otrādi! Esmu atvaļināts milicijas kapteinis. Septiņu kalnu pilsētas un rajona bijušais kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieks. Skan iespaidīgi, vai ne?

-        Kur nu vēl iespaidīgāk! - es teicu, no kabatas izvilku cigarešu paciņu un svešiniekam piedāvāju uzsmēķēt, ko viņš ar baudu arī darīja.

-        Kāpēc neturpināji dienestu? Varbūt šodien būtu jau ģenerālis.

-        Tas arī labi skan, - vīrietis sacīja. - Mani sauc Ed- vards. Uzvārdam nav nozīmes. Nē, par ģenerāli es nekad

nekļūtu. Tur ir vajadzīga augstskola un vēl šis tas. Man vienkārši neveicās. Mūsu pilsētā un rajonā tolaik, sešdesmito gadu beigās un septiņdesmito gadu sākumā, reti kad notika smagi noziegumi - izvarošanas, laupīšanas, slepkavības. Tā, sīkumi vien. Taču tad kādu dienu milicijā ienāca pieteikums, ka pēkšņi pazudis Juris Rūsiņš! Viņš toreiz, ja tagad pareizi atceros, bija partijas rajona komitejas sekretārs. Pagāja dienas, nedēļas un mēneši, bet Rūsiņš neatradās. Mani priekšniecība lamāja, izmeklēšanā tika iesaistīta arī vietējā čeka, taču nekā! Lielais partijnieks bija iekritis kā akā! Viena no visreālākajām versijām bija tāda, ka Rūsiņu kāds ir nogalinājis atriebības nolūkā. Toreiz vislielākās aizdomas krita uz mūsu rajonā dzīvojošajiem Stefanu Rakovski un viņa dēlu Česlavu.

Es nodrebēju un vēlreiz ar interesi paskatījos uz svešo vīrieti. Tagad viņā bija tikpat kā neiespējami atpazīt to samērā vēl jauno milicijas kapteini, kas mani, vairākkārt pratinot, vienmēr smagi piekāva. Un vēl nežēlīgāk sita tēvu.

-    Kāpēc jūs domājāt, ka Juri Rūsiņu ir novākuši Stefans un Česlavs Rakovski? - es, savādu jūtu pārņemts, jautāju.

-   Pamats tā domāt nenoliedzami bija, - Edvards sacīja. - Stefans Rakovskis pēckara laikā bija mežabrāļu bandā, savās mājās pie sievas slēpa kādu ievainoto, bet Juris Rūsiņš, tolaik aktīvs komjaunietis un izstrebikeļu vada komandieris, 1950. gada ziemā ar saviem palīgiem bija atnācis pārbaudīt Rakovsku māju. Mājā patiešām atradies smagi ievainots puisis, viņš nikni pretojies, izcēlusies apšaude, kuras laikā Rūsiņš tīši vai nejauši nošāvis Stefana sievu. Tolaik vēl mazais Česlavs palicis dzīvs. Pagāja divdesmit gadi. Stefans jau bija pavadījis savu soda laiku Vorkutā, atgriezies mājās un strādāja kaut kur Rīgā.

Česlavs pa to laiku, savā autobiogrāfijā acīmredzot samelodams par tēva pretpadomju darbību un sodīšanu, bija beidzis universitātes juridisko fakultāti un strādāja kādā Rīgas rūpnīcā par juriskonsultu. Tātad motīvs slepkavībai bija - atriebība par sievas un mātes nošaušanu. Taču Rūsiņa slepkavības faktu mēs nekādi nespējām pierādīt. Līķis netika atrasts un ne viņa, ne Rakovsku mājās nekas neliecināja par vardarbības aktu. Turklāt arī bez abiem Rakovskiem vēl ļoti daudziem cilvēkiem bija visai pamatoti iemesli Rūsiņam atriebties. Taču Rūsiņš - ne dzīvs, ne beigts, - tā arī neatradās un lietu galu galā izbeidza. Tāpēc, un ne tikai tāpēc, es no amata tiku atstādināts un pamazām sāku ripot lejā… Un te nu es esmu. Ar dažiem malkiem alus un vēlēšanos beigtam pārpeldēt Baltijas jūru.

Mani pārņēma dīvaina, nekad nepiedzīvota sajūta. Ne saukta, ne lūgta nez no kurienes tukšajā pludmalē man pēkšņi bija pieskārusies pagātne un vēlreiz likusi atcerēties to, ko nekad nespēju aizmirst. Likusi vēlreiz no jauna pārdzīvot to, ko tik ļoti negribēju, ko pēdējos trīsdesmit gadus sekmīgi biju centies noslēpt.

-   No kurienes tu te uzradies? - jautāju. - Dzīvo kaut kur tuvumā?

-   Nē, - Edvards pakratīja galvu. - Te esmu dzimis. Tāpēc šeit arī vēlos nomirt.

-   Tu to nopietni?

-    Bet ko man citu darīt? - vīrietis skumīgi jautāja. - Kas es esmu? Nekas! Mēsls! Pie dzīves lepnā galda mani neviens vairs nelaiž. Es arī nepretendēju. Pats vien vainīgs. Biju vājš. Sāku dzert. Sieva padzina. Bērni mani negrib pat pazīt! Un ko mūsu valsts? Ja valstij nav vajadzīga pat Nacionālā bibliotēka?! Ir vajadzīga armija! Ko valsts, ja tai nav vajadzīgi ne skolotāji, ne ārsti, ne zinātnieki, ne kultūras darbinieki?! Toties ir vajadzīgi zaldāti! Vajadzīgi ieroči! Valstij nav vajadzīgi arī bērni, kur nu vēl tāds cilvēks kā es - caurkritis kriminālizmeklētājs! Par to visu domājot, tev negribas noslīcināties?

-   Nē, Edvard, - klusi teicu. - Pagaidām vēl negribas.

-   Tikai zvilnēt saulītē?

-   Vai tad slikti?

-   Nē, nekādas vainas, - Edvards piekrita. - Es darītu tāpat, ja nevajadzētu lasīt tukšās pudeles vai pie stacijas ubagot.

-   Varbūt tas ir tāpēc, ka dzīvē esi darījis daudz ko sliktu?

Vīrietis labu brīdi domīgs klusēja.

-   Ko nozīmē - dzīvē darīt kaut ko sliktu?

-   Nezinu, - paraustīju plecus. - Piemēra pēc… Kad tu toreiz no jaunā Ceslava centies izsist atzīšanos par Jura Rūsiņa noslepkavošanu, vai tas nebija slikti darīts?

-   Kā uz to skatās… - Edvards samulsis sacīja. - Es tikai gribēju labi padarīt savu darbu.

-  Ar ļoti sliktiem līdzekļiem! - rūgti iesmējos. - Diemžēl šādā veidā tiek veikti gandrīz vai visi mūsu dižie darbi. It sevišķi jau tie, kas tiek darīti valsts vārdā valsts vajadzībām, vienalga, vai tas bija Ulmaņlaikā, krievu laikā, vācu laikā, atkal padomju vai tagad - brīvās un neatkarīgās Latvijas laikā! Tas ir tas, ko man ir diezgan grūti saprast. Kāpēc labais gandrīz vai vienmēr ir sasniedzams tikai ar slikto?

-   Vai esi bijušais komunists? - Edvards nopietns painteresējās.

-   Nē, cienītais kungs! - diezgan skarbi atbildēju. - Es esmu tas pats jaunais juriskonsults, kuru tu toreiz milicijas nodaļā tik pamatīgi dauzīji, ka pēc tam man nācās meklēt ārstu palīdzību!

Edvards spēji satrūkās un no manis pavirzījās mazliet tālāk.

-   Tas nevar būt…

-  Kas nevar būt? - spēji uzkliedzu. - Šai pasaulē notiek vēl pārsteidzošākas lietas!

-  Tu nemelo? Tu patiešām esi Česlavs Rakovskis?

-   Tas pats.

-   Tad man tik tiešām jāiet slīcināties, - Edvards tāds kā nobijies pateica, ar trīcošām rokām pielika pie lūpām pustukšo alus pudeli un izdzēra to sausu. - Šitāda sagadīšanās…

Jā, es domās piekritu. Taču tas mani īpaši nepārsteidza. Dzīvē bija nācies sastapties ar vēl neticamākām lietām un notikumiem. Un tomēr es ar pastiprinātu interesi vēlreiz stingri nopētīju sev blakus sēdošo cilvēku. Tagad pret viņu nekādu naidu vairs nejutu. Tikai dziļu nožēlu un pat zināmu līdzjūtību. Kādreiz tik vareno vīru dzīve bija salauzusi. Es ar tādiem Centrālcietumā un tiesu zālēs satikos turpat vai katru dienu. Daži bija stipri, nav ko noliegt. Taču lielākā daļa tomēr atradās zaudētājos. Arī es toreiz mēģināju izturēt, un mums ar tēvu paveicās. Mēs izrādījāmies mazliet gudrāki, piesardzīgāki un stiprāki. Šis cilvēks mūs pamatīgi spīdzināja. Viņš to darīja, kad likums to darīt aizliedza. "Atzīsties! Atzīsties! Atzīsties!" Mēs klusējām vai, pareizāk sakot, kliedzām, lamājāmies un draudējām.

"Mēs sūdzēsimies!"

"Ak tā? Tad saņem vēl!"

Sitiens sekoja sitienam. Draudi draudiem. Mēs toreiz uzvarējām. Mūs atlaida un vēlāk lika mierā. Jutāmies apmierināti. Mātes slepkava tika atriebts. Tikai dažreiz, it sevišķi pēdējā laikā, mani šad tad tomēr sāk mocīt tādi kā sirdsapziņas pārmetumi. Tas acīmredzot tāpēc, ka pēdējos gados daudz lasu un domāju par šai pasaulē pieņemtajiem juridiskajiem likumiem, gan tā dēvētajām morāles un ētikas normām. Un jo vairāk domāju, jo mazāk ko saprotu.

Savā laikā pazinu Padomju Savienības Varoni Jāni Vilhelmu. Viņš, būdams Latviešu gvardes divīzijas snaiperis, Otrā pasaules kara laikā, slēpnī tupēdams, bija nošāvis jeb iznīcinājis apmēram trīssimt vācu armijas karavīrus. Tātad nogalinājis trīssimt cilvēkus. Pārāk smalki nepārzinu karalietas un, iespējams, karavīri neskaitās cilvēki. Ja tā, tad viss ir pareizi. Nekādu problēmu. Spiežot blaktis uz sienas, mums arī nekāds kriminālsods vai morāles pārmetumi nedraud. Taču, ja karavīrs tomēr tiek uzskatīts par cilvēku, tad Jānis Vilhelms par trīssimt cilvēku noslepkavošanu ne tikai nesaņēma nekādu sodu, bet gan visaugstākos valsts un valdības apbalvojumus!

Tas pats ar Viktoru Arāju. Tas pats ar trīsdesmito gadu čekistiem. Jo vairāk nošāvi, jo cienījamāks valsts pilsonis kļuvi! Tas pats gan ar padomju, gan, godīgi sakot, arī ar mūsu pēckara partizāniem. Jo vairāk pretējās ideoloģijas piekritēju dzīvības tika iznīcinātas, jo par lielākiem tēvzemes varoņiem tika uzskatīti. Nemaz nerunājot, piemēram, par amerikāņu pulkvedi Polu Tibet- su, kurš 1945. gada 6. augusta rītā pulksten 8 un 16 minūtēs no lidmašīnas Enola Gay uz japāņu pilsētu Hirosi- mu nometa pirmo atombumbu Little Boy - Mazulis, uzreiz, vienā rāvienā izdzēšot simtpiecdesmit tūkstoš cilvēku dzīvības! Vai viņu gaidīja sods? Nē! Viņu gaidīja slavas pjedestāls! Viņš kļuva par nacionālo varoni! Tai pašā laikā Padomju Latvijā vai tais pašās Amerikas Savienotajās Valstīs daudziem pilsoņiem tikai par viena cilvēka slepkavību - toties valsts nesankcionētu! - tiesa piesprieda nāvessodu!

Te nu ir tas juridiskais, morālais un vienkārši cilvēciskais āķis, uz kura mana saprašana ir uzķērusies un no tā nekādi netiek vaļā. Tik stulbs es tomēr neesmu, kā dažreiz var šķist. Es saprotu, ka ir milzīga starpība starp kara un miera laiku, starp to, kas tiek darīts valsts vārdā un tās interesēs, un to, ko katrs cilvēks dara individuāli. Un tomēr arvien biežāk un biežāk man šī atšķirība un du- bultmorāle šķiet pilnīgi absurda un pat sātaniska!

Mums visiem ir viens Dievs. Mums visiem šī pasaule ir vienīgā un pēdējā. Tāpat kā katram cilvēkam viņa dzīvība un reizē dzīve arī ir vienīgā un nekad vairs neatkārtojama. Kāpēc vienā gadījumā cilvēka nogalināšana skaitās varoņdarbs, bet citā - noziegums? Ja mums ir viens Dievs, tad mums visiem vajadzētu pakļauties arī vieniem likumiem vai vismaz vienai morālei.

-  Kā tad palika ar to Juri Rūsiņu? - es, atkal pagriezies pret vīrieti, jautāju. - Jūs tā arī palikāt neziņā, kas ar viņu notika?

-  Viņš droši vien aizlaidās uz ārzemēm, - Edvards klusi sacīja. - Tādi gadījumi reti, taču tomēr notika.

-   Pārliecināts komunists? Diez vai.

-   Stipri šaubos, vai viņš maz tik pārliecināts komunists bija. Tolaik lielākā daļa cilvēku gan labos, gan sliktos darbus darīja ne jau pārliecības, bet gan karjeras dēļ. Tādēļ es tēvija tu patiešām esi Česlavs Rakovskis, tik pamatīgi arī dauzīju.

-   Kā tu vēl atceries šo vārdu?

-    Tas ir poļu vārds. Mūsu pilsētā un rajonā toreiz lielākoties dzīvoja tikai latvieši, krievi un čigāni. Šie Rakovski bija gandrīz vienīgie poļi.

-   Skatos, atmiņu tu vēl neesi nodzēris.

-   Tā ir, - Edvards apstiprināja. - Šo to vēl atceros.

-   Bet es savukārt šo to varu pastāstīt tev, - sacīju un mierīgs aizsmēķēju cigareti. - Juris Rūsiņš ne uz kādām

ārzemēm neaizbēga. Viņš tika nogalināts vai, runājot šodienas valodā, Juris Rūsiņš par savām izdarībām pret Latvijas brīvības cīnītājiem tika taisnīgi sodīts. Tu jau zini šīs pasaules vissenāko un, iespējams, arī vistaisnīgāko likumu - dots pret dotu! Asinis pret asinīm!

-   Vai to izdarīji tomēr tu? - Edvards stipri pārsteigts prasīja. - Varbūt tavs tēvs?

Rūgti iesmējos.

-   Tu jau to man prasīji pirms trīsdesmit gadiem! Kāpēc atkārtoties? Viss ir izdarīts. Viss samaksāts. Rēķini nokārtoti. Taisnīgi vai netaisnīgi - ne mums par to šodien spriest. Vienīgi der atcerēties, ka Juris Rūsiņš valsts vārdā nošāva manu māti, kura neko sliktu nebija izdarījusi. Viņa vienīgi kopa smagi ievainotu cilvēku. Ja par tādu rīcību valsts Rūsiņa personā viņai piesprieda nāvi, tad vēlāk viņam atmaksas veidā atsevišķu cilvēku piespriestā nāve ir attaisnojama par visiem simts punktiem.

Edvards ilgi klusēja, žēli skatīdamies uz tukšo alus pudeli, tad pacēla galvu un paskatījās uz mani.

-   Tu vari man piedot? - viņš jautāja.

-   Jā, Edvard, - apliecināju. - Es tev piedodu un ļaunu prātu neturu. Mēs taču dzīvojam pasaulē, kur vardarbība un naids ir vienīgie līdzekļi, ar kuriem gan valsts, gan cilvēki parasti nokārto rēķinus. Dažreiz šķiet, ka Jēzus Kristus ar savu lielo cilvēkmīlestību izskatās kā naivs puika. Katrā ziņā vardarbību un naidu pēdējos divtūkstoš gados cilvēce ir izjutusi divtūkstoš reižu spēcīgāk, nekā tālumā vai pat mums blakus esošo cilvēku mīlestību. Tikai naids un vardarbība ir pārveidojusi šo pasauli. Tikai naids un vardarbība ir spējusi radīt valstis, izraisīt revolūcijas un karus, tātad radikāli izmainīt arī miljoniem cilvēku dzīvi. Bet ko mīlestība?

-    Neko, - Edvards drūmi piekrita. - Varbūt vienīgi radīt dzīvību…

-   Lai to pēc kāda laika atkal nokautu cilvēka naids, - es teicu un piecēlos. - Nē, veco zēn! Acīmredzot Dievs ir kļuvis jau vecs un ne uz kādiem dižiem darbiem vairs nav spējīgs. Citādi viņš taču ņemtu un šo mūsu naida pārņemto zemīti aizsviestu prom kaut kur tālā Visuma izgāztuvē…

Edvards savādi pasmaidīja un domīgi pateica:

-   Man šķiet, ka Dievs to jau sen ir izdarījis…

15. nodaļa

Bija jau vēls. Saule norietēja un mūsu pusē esošo pasaules daļu lēnām pārklāja vispirms plāna, pēc tam arvien biezāka auksta nakts sega. Nejutu ne mazāko vēlēšanos zem tās palikt. Tas arī būtu velti. Man sala dvēsele, bet kas to varētu sasildīt, nezināju.

Nolicis automašīnu garāžā, nesteidzoties šķērsoju lielo pagalmu, iegāju kāpņu telpā un devos uz mājas otro stāvu, kur atradās mans dzīvoklis.

Māja bija veca, celta vēl trīsdesmito gadu pirmajā pusē kā īres nams. Tas bija piederējis sievas radiniekiem, kuri 1944. gada rudeni, bēgdami no krieviem, vispirms aizbrauca uz Vāciju, bet piecdesmito gadu sākumā pārcēlās uz dzīvi ASV Ņujorkā. Sākoties denacionalizācijas procesam Latvijā, māju atguvuši, radi ar vieglu sirdi to atdeva sievai, savukārt viņa, kad mēs šķīrāmies, neoficiāli to atmeta man.

"Cīnies ar tiem krievu īrniekiem pats!" viņa pateica. "Man tam nav ne laika, ne patikas!"

Man tāpat šai nodarbei nebija ne laika, ne īpašas vēlēšanās, taču pēc šķiršanās dzīvot kaut kur vajadzēja un, līdzko viens dzīvoklis atbrīvojās, vispirms veicis Eiropas līmeņa kapitālo remontu, tajā tūlīt arī iekārtojos.

Māju kopš 1944. gada rudens savā pārziņā bija pārņēmusi kāda padomju armijas saimniecības daļa, taču apbrīnojamā kārtā nekādi lielie posta darbi nebija izdarīti. Drīzāk otrādi. Mājā tika iemitināti tikai virsnieki, un attiecīgā karaspēka daļa ļoti rūpējusies par šo cilvēku sadzīves ērtībām. No bijušajām militārpersonām pašlaik mājā dzīvoja tikai divi atvaļināti pulkveži. Viņi bija jau veci vīri, krietni pāri astoņdesmit gadiem, un man ar viņiem nekādi ideoloģiski vai sadzīviski konflikti neradās. Bijušie pulkveži dzīvoja klusi un mierīgi un īres naudu maksāja kārtīgi.

Nonācis līdz dzīvokļa durvīm, pēkšņi gandrīz vai paklupu pret pustumsā uz pēdējā kāpņu pakāpiena sēdošu cilvēku. Klusi pie sevis nolamājies, iededzu gaismu. Uz kāpnēm ļoti īsā, spilgti sarkanā trikotāžas kleitā, kas kā neatraujami pielipusi līmlente cieši apņēma viņas slaido augumu, sēdēja jauna sieviete. Nevarētu teikt, ka viņa būtu ļoti skaista, taču garie, īpatnēji sasukātie tumšbrūnie mati, nedaudz iegarenā seja, spilgti izkrāsotās uzacis, lūpas un acis viņu darīja ārkārtīgi pievilcīgu.

-   Ko tu te dari? - uzprasīju un vēl ciešāk nopētīju pie kājām sēdošo sievieti. Šķita, ka es viņu kaut kad jau esmu redzējis un ar viņu pat sarunājies.

-    Gaidu tevi, - sieviete negaidīti atbildēja, lēnām piecēlās un manāmi satraukta skatījās uz mani. - Tu dusmojies?

-        Es vēl neko nesaprotu, - diezgan vēsi atbildēju, bet pēc mirkļa, redzot viņu pilnā augumā stāvam uz augstpapēžu kurpēm, redzot, kā turpat vai manā degungalā lēnām šūpojas viņas zem spilgti sarkanās kleitas reljefi izspiedušās lielās krūtis, sajutu spēcīgu seksuālu satraukumu. Visā ķermenī viļņveidīgi ieplūda patīkams siltums. - Ko tu no manis gribi?

Sieviete šķelmīgi pasmaidīja.

-   Tu mani vairs neatceries?

-   Mēs jau esam tikušies?

-         Mani sauc Frančeska, - viņa pateica un mīļi pasmaidīja.

-        Tagad atceros, - sacīju un atslēdzu durvis. - Tu esi stipri izmainījusies.

-        Tikai mazliet,- Frančeska teica. - Mugurā cita kleita un matu sakārtojums savādāks. Bet citādi…

-        Tagad tu izskaties daudz labāk, - es pateicu un atvēru durvis. - Baigi seksīga.

-       Vai tad slikti? - Frančeska atkal šķelmīgi smaidīja un sekoja man līdzi dzīvoklī. - Tu patiešām dzīvo viens?

-       Viens, Frančeska, viens, - ātri atbildēju un ievedu viņu viesistabā. - Kā vilks savā alā.

Sieviete apstājās un rūpīgi noskatīja moderni un ļoti dārgi iekārtoto telpu.

-        Šo vietu ir grūti nosaukt par alu, - viņa klusi pateica. - Turklāt vilki nekad nedzīvo vieni. Tie ir bara dzīvnieki. Vieni dzīvo tikai cilvēki.

-         Apsēdies! - ar roku parādīju uz zelta krāsas sofu. - Tu pašlaik arī esi viena?

-        It kā jau jā, - Frančeska atbildēja un ar acīm redzamu patiku iekārtojās atpūtas vietā. - Brīnišķīgi! Šādā dzīvoklī vēl nekad neesmu bijusi. Tu esi ļoti bagāts?

-        Vai taisies mani aplaupīt? - iesmējos un uzmetu ātru skatienu sievietes melnās zeķēs ietērptajām kājām, kuras, tagad sakrustotas, vairs gandrīz nemaz neapsedza jau tā pārspīlēti īsā kleita.

-        Ko tu! - Frančeska iesaucās. - Vai es pēc tādas izskatos?

-        Tu izskaties lieliska! - neliekuļoti sacīju. - Melnas augstpapēžu kurpes, melnas zeķes un spilgti sarkana

kleita. Viss sapas. Pati izkrāsojusies kā lellīte. Ja nav noslēpums - kāda tev ir apakšveļa? Arī melna vai koši sarkana?

-   Gan jau vēlāk redzēsi, - Frančeska sacīja un palūdza cigareti. - Nebūtu slikti, ja tev mājās atrastos kas dzerams.

-   Gan jau atradīsies, - pateicu un piegāju pie bāra, kur man vienmēr glabājās vairākas pudeles laba alkohola. - Ko gribi? Konjaku, viskiju, vīnu?

-   Konjaku, - viņa atbildēja. - Lai gan zinātāji saka, ka vistīrākais tomēr esot degvīns.

-   Tā ir, - es piekritu. - Dzersim šņabi. Man ir viena pudele Smirnoff. Tas ir pasaules labākais dzēriens.

Ātri uzklāju galdu, no virtuves ledusskapja atnesu degvīnu un dažas uzkodas, apsēdos ar gaišu ādu apvilktā klubkrēslā un ar satraucošu patiku raudzījos uz iepretim sēdošo Frančesku. Viņa patiešām izskatījās lieliska. Kā nesen redzēta kādā Frančeskas Kirkes gleznā. Kaut kas spilgts un nereāls, tai pašā laikā tomēr dabisks. Ja viņas acīs šad tad nepaspīdētu skaidri saskatāmas skumjas, varētu šķist, ka manā priekšā sēž lelle. Man nevajadzēja smagi lauzīt galvu, minot, kāpēc viņa pie manis ir atnākusi. Bija jābūt totālam idiotam, lai to uzreiz nesaprastu, tomēr nevarēju izslēgt arī citus variantus. Kaut vai to pašu primitīvo dzīvokļa apzagšanu.

-   Kā tu uzzināji, kur es dzīvoju?

-   Man to pateica Arnolds.

-   Tu pati gribēji atnākt, vai tev to pavēlēja darīt viņš?

-   Arnolds vienkārši palūdza. Viņš teica, ka tu pēdējā laikā jūtoties slikti un vientuļi. Turklāt pastāvīgi esot pārstrādājies. Tā ir?

-   Tā ir, - es apstiprināju. - Lai gan būt vienam nemaz nav tik slikti. Protams, tur ir diezgan liela atšķirība - esi viens vai vientuļš.

-  Tu vēl neesi vecs, - Frančeska sacīja. - Tev pieder liela māja, brīnišķīgs dzīvoklis, dārga automašīna un labi apmaksāts darbs. Kāpēc esi viens vai vientuļš?

Neko neatbildēju. Lēnām pacēlu degvīna glāzi un to izdzēru.

-   Arnolds sacīja, ka tu patiesībā nez kāda iemesla dēļ stipri neieredzot sievietes, taču to prasmīgi slēpjot. Tas atbilst patiesībai?

-   Nē, Frančeska, - atbildēju un vairākas reizes domīgs pašūpoju galvu. - Tas neatbilst patiesībai. Taču nav arī meli. Ja atklāti - ar katru gadu arvien vairāk sāku neieredzēt cilvēkus vispār.

-   Kāpēc?

-   Viņu ļaunās dabas dēļ.

-   Tu domā, ka ļauna pret tevi varētu būt arī es?

-    Pret mani diez vai, - atbildēju. - Taču kaut reizi dzīvē tu jau esi bijusi un būsi vēl ļauna pret kādu citu.

-   Vai esi pārliecināts, ka tas ir neizbēgami? - Frančeska jautāja. - Un ja tā, vai vienmēr tas ir slikti?

-   Kā kuro reizi, - es teicu. - Taču nekas labs tas arī nav.

-  Ja pareizi saprotu, - viņa sacīja un izdzēra savu glāzi, - ļaunums, ko cilvēki diendienā viens otram nodara, tevi taču tieši neskar. Tu esi tāds kā vērotājs no malas.

-  Vispār jau jā, - piekrītoši pamāju. - Taču tomēr ir lietas un notikumi, kas mani noteikti skar, ja tā varētu teikt, psihoenerģētiskajā līmenī. Un jo vairāk, jo spēcīgāk tiek iedragāta mana domāšana un dzīves uztvere. Piemēram, pirms dažām dienām tiesā tika izskatīta kāda septiņpadsmitgadīga puiša krimināllieta, kurš dzēruma dusmu lēkmē vannas istabā ar astoņiem āmura sitieniem bija nogalinājis savu septiņdesmit divus gadus veco vecmāmiņu.

"Kāpēc?" prokurore jautāja.

"Viņa man visu laiku kaut ko pārmeta," puisis paskaidroja.

"Kā jūs pats vērtējat savu rīcību?" prokurore turpināja. "Kā mežonību, kā ārkārtējas cietsirdības izpausmi vai kā nenormālības pazīmi?"

"Nē," puisis izbrīnījies atbildēja. "Esmu pilnīgi normāls un savu rīcību uzskatu par pareizu. Viņa nedrīkstēja mani apvainot."

-   Kā tas tev, Frančeska, patīk? - es vaicāju. - Man tas nepatīk. Man šī puiša atbilde kā pretīgs sūklis ir piesūkusies smadzenēm un visu laiku liek domāt par jau tūkstoškārt pārdomātām lietām - kāpēc vairums cilvēku daudzas slepkavības, sākot ar politiskajām un beidzot ar tīri kriminālajām, vienmēr uzskata par pareizām? Viņu vidū diemžēl esmu arī pats. Šī problēma nav atrisināma. Un ja tā, tad par to vispār nevajadzētu daudz domāt. Piedod, Frančeska! Es atkal ieminējos par to, kas man visu mūžu neliek mieru. Pietiek! Mums jāklausās mūzika, jālasa dzeja un jārunā par seksu.

Frančeska jauki pasmaidīja.

-   Tieši tāpēc es pie tevis arī atnācu, - viņa sacīja. - Lai tev galva kļūtu skaidrāka un tu beidzot sāktu ilgoties pēc sievietes. Ceru, tu taču neesi zilais?

-   Lai nu kas, bet zilais es patiešām neesmu!

-   Tas mani iepriecina.

-   Mani tāpat.

-   Tad jau būs labi.

-  Tev ir skaists un mazdzirdēts vārds - Frančeska. Kur tavi vecāki to izrāva?

-   Man nemaz nav vecāku, - Frančeska diezgan skumjā balsī atklāja. - Esmu atradene. Mani savā laikā pieņēma kāds bezbērnu pāris. Viņi tad to vārdu arī iedeva. Varbūt ar to viņiem saistījās kas personisks vai reliģisks. Bet, kad sagadīšanās pēc kādu nakti pavadīju ārpus mājas, no pāragri aizvērtas krāsns dzīvoklī ieplūda tvana gāze, un abi audžuvecāki nosmaka.

-   Tā vien šķiet, ka es pat līdz sirmam vecumam nekad tā arī nedzirdēšu nevienu skaistu, romantisku un gaišu dzīves stāstu.

-   Varbūt tas cilvēkiem nemaz nav lemts?

-   Iespējams.

-   Kad audžuvecāki nomira, es studēju juridiskās fakultātes pirmajā kursā. Tagad pasaki, cienījamo advokāt, kā astoņpadsmitgadīga meitene, pēkšņi šai pasaulē palikdama viena, var izdzīvot?

Nedaudz samulsu.

-   Es nezinu…

-   Izdzīvot, protams, var, - Frančeska nopietni sacīja, - tikai tad sevī jāatrod pietiekami liels spēks, lai spētu pārkāpt savam kaunam un dažiem sabiedrībā pastāvošiem aizspriedumiem.

Domīgs pašūpoju galvu.

-   Šaubos, vai tas ir vienīgais iespējamais izdzīvošanas veids. Darbu var atrast arī bez specialitātes. Kaut vai to pašu - morgā mazgāt grīdas.

Frančeska neslēpa pārsteigumu.

-   Vai tu patiešām man novēlētu tādu likteni?!

-   Frančeska! Es tev novēlu visspožāko nākotni! - pateicu. - Bet vai tev pašai nešķiet, ka tas, ar ko tu nodarbojies pašlaik, nav nekas daudz labāks par morga sanitā- res darbu?

-    Labāks gan! - viņa sacīja. - Vismaz ir darīšana ar dzīviem cilvēkiem.

-   Mirušie visus savus sliktos darbus ir jau padarījuši, - es teicu. - Briesmas draud vienīgi no dzīvajiem.

-   Tu pret mani vari būt slikts?

-   Nē! - pakratīju galvu. - Patiesībā visi darbi ir noderīgi. Gan mācītāja, skolotāja, prostitūtas, ārsta vai bendes darbs.

Paliecos uz priekšu un uzliku roku uz sievietes apaļā ceļgala.

-    Izrādās, lai pavisam nenogrimtu netīrumos, tev vajadzēs daudz spēka un izturības. Dzīve ir kā maza dubļu peļķe vai milzīgs mēslu okeāns.

-   Tu mani uzskati par sliktu? - viņa pavaicāja

-   Nekādā ziņā, - atbildēju. - Varbūt mana domāšana un cilvēku uztvere zināmā mērā ir nenormāla, taču es savās izjūtās pat pēdējo stacijas staiguli vērtēju krietni augstāk par daudzām augsti intelektuālajām mūsu sabiedrības dāmām. Viņas gandrīz vai visas nez kāpēc ir lepnas un augstprātīgas. Ar aukstām dvēselēm. Droši vien tāpēc, ka ir izglītotas, turīgas un laimīgas. Silta, saprotoša un pateicīga sirds var būt vienīgi nelaimīgiem cilvēkiem.

Frančeska piekrītoši pamāja, paskatījās apkārt, tad ar roku parādīja uz gleznu, kas stāvēja mums tieši iepretim.

-   Savāda bilde, - viņa klusi pateica.

-   Jā, - es piekritu, lai gan gleznā nekā savāda nebija. Pirms diviem gadiem diezgan lēti to biju pasūtījis kādam jaunam māksliniekam, kas ar uzticēto uzdevumu veiksmīgi tika galā. Gleznas fonā bija attēlots neliels balts kalns, bet priekšplānā dzelzs sēta un kāds līdz pusei vētras nolauzts melns koks.

-       Tā ir mana dzīve, - es pateicu. - Kad skatos uz gleznu, man vienmēr kļūst skumji.

-       Tādā gadījumā tā ir jāiemet pagultē, - Frančeska ieteica. - Negribas ticēt, ka šis salauztais koks varētu simbolizēt tavu dzīvi. Manējo jā.

-        Nē, Frančeska, arī mana dzīve ir salauzta. Māja, automašīna, rēķins bankā, dārgas drēbes, labas mēbeles ir tikai cilvēka dzīves ārējā atribūtika, bez kā var mierīgi iztikt. Un miljoniem cilvēku visā pasaulē arī iztiek. Šā iemesla dēļ neviens bojā neiet. Svarīgi, kas tiek un kas pietrūkst mūsu prātiem un dvēselēm.

-   Tu jūti, ka tev kaut kas pietrūkst?

-Jā.

-   Sieviete?

-       Arī tā. Taču visvairāk man pietrūkst… Redzi, dzīvoklis ir liels un ērts. Bet tas ir tukšs. Kluss. Bez mātes. Bez tēva. Bez sievas. Bez bērniem. Mana māja ir maza un ļoti nabadzīga.

-        Tas, kas tev trūkst, ir viegli iegūstams, - Frančeska atgādināja. - Tā nav problēma.

-       Tas nav iegūstams nekad, - es pateicu. - Mirušie neatdzimst.

-   Vecāki tev bija labi?

-        Tas nav svarīgi - labi vai slikti. Viņi vienkārši bija mani vecāki.

-        Tu vismaz vari atcerēties, kādi viņi bija, - Frančeska bēdīgi sacīja. - Es par savējiem nezinu neko. Varbūt viņi bija ģeniāli zinātnieki? Mākslinieki? Visticamāk gan kāds nabadzīgs pārītis vai nodzērušies bomži.

-        Par to labāk nedomāt, - es teicu. - Taču kas viņi lai arī būtu vai nebūtu, spriežot pēc tevis, vismaz skaisti viņi ir bijuši.

Frančeska jau kuro reizi skumji pasmaidīja un atkal palūdza cigareti.

-        Tu arī labi izskaties, - viņa sacīja. - Ja būtu vēl nedaudz jautrāks… Kāpēc vienmēr esi tik drūms?

-        Es jau to paskaidroju. Bez tam… Dzīve mani arvien jūtamāk sāk vienkārši nogurdināt.

-  Ja nevēlies dibināt jaunu ģimeni, varbūt vajag mainīt darbu?

-   Dažreiz par to esmu domājis. Tu vari mainīt savu nodarbošanos?

-   Pašreizējā situācijā nē, - Frančeska atbildēja. - Manas nākotnes prognoze var būt diezgan laba, vai arī stipri šaušalīga… Ja vēl kādu laiku spēšu daudzmaz sakarīgi noturēties - nenodzeroties un nekļūstot par narkomāni - es varētu iekrāt nedaudz naudas, galu galā tomēr neklātienē pabeigt studijas un sākt normāli dzīvot. Ja ne… Cik ilgi es vēl varēšu sevi piedāvāt kā īslaicīgas lietošanas preci?

-    Sekss veselībai nekaitē, - es pateicu. - Tev vienīgi jāatturas no narkotikām, dzeršanas un smēķēšanas.

-   Tas viss diemžēl iet roku rokā, - viņa teica. - Turklāt… Toreiz aukstā ziemas laikā, agri no rīta steidzoties uz darbu, Veronika Krauze mani varēja arī nepamanīt noliktu pie kādas mājas ārdurvīm. Varēja paskriet garām. Es pēc piecpadsmit minūtēm jau būtu nosalusi. Tad kāpēc tagad katru dienu nesvinēt dzīves svētkus?

Piekrītoši pamāju. Varbūt iedzertā alkohola, bet ticamāk daudz nopietnāka iemesla dēļ, šī negaidīti uzradu- sies sieviete, kura vēlāk man sagādās prātam neaptveramu pārsteigumu un gandrīz vai arī traģisku dzīves galu, ar katru mirkli sāka patikt arvien stiprāk. Ja viņas dzīvesstāsts bija patiess, pievilcību, ko viņa izstaroja, papildināja vēl saprotošs žēlums. Taču, ja viņa to bija izdomājusi, tad tomēr ļoti ticami. Taču vai gan vīriešiem - šai gadījumā man - daudz varētu interesēt kādas pērkamas sievietes biogrāfija? Te viņa ir! Slaidās un pārmērīgi augstu atsegtās kājas sakrustojusi, sēd man iepretim, te skumji, te šķelmīgi pasmaida, eleganti ģērbusies, jauna un skaista, un kas man par daļu, kādi iemesli viņu ir atveduši pie manis?

Tad pēkšņi atcerējos vēl kāda cilvēka dzīvesstāstu. To pirms dažām dienām man pavēstīja Centrālcietumā ieslodzītais Georgs Zubris, kura vecvecāku pagātne tik cieši un traģiski bija saskārusies ar maniem vecvecākiem. Un dīvaini. Arī Annu Laiviņu aukstā ziemas rītā no nāves nosalstot bija paglābusi kāda sieviete.

Interesanti, vai visas atradenes kļūst par ielasmeitām? - pats sev jautāju. Stipri jāšaubās. Acīmredzot tikai tās, kurām bez īstajiem vecākiem vēl pietrūkst tāds sīkums kā apkārtējo mīlestība un labu cilvēku tuvums.

-   Zini, Frančeska, - klusi sacīju. - Tu man pēkšņi liki atcerēties kādu citu sievieti - Annu Laiviņu.

-   Viņa bija tava sieva? Mīļākā?

-   Es nekad viņu neesmu pazinis, - atbildēju. - Taču viņas tēvs piektā gada revolūcijas laikā nogalināja manu vecvecmāmiņu Ingaborgu Rakovsku, dzimušu baronesi fon Rozenburgu. Tagad esmu saticies ar Annas mazdēlu Georgu Zubri.

-   Tu esi baronu pēctecis? - Frančeska ziņkāri jautāja. - Česlavs fon Rakovskis?

-   Tā iznāk, - viegli pasmaidīju. - Tikai bez fon.

-   Nē, kāpēc? - Frančeska iesaucās. - Ar fon skan daudz labāk.

-        Toties ne tai Annai, ne Georgam Zubrim nekas labs dzīvē nav bijis. Viena vienīga mēslu kaste.

-        Kāds sakars ar to ir tev? Kāpēc tev par to jādomā? Paskaties uz mani! Vai es tevi vēl neesmu iekārdinājusi?

-   Esi. Jau no tā brīža, kad tevi ieraudzīju.

-   Ļoti patīkami. Uz to es arī cerēju.

-   Tas tev šķiet svarīgi?

-   Vai jūties slikti, ja kādam patīc?

-       Nē, jūtos labi, - sacīju. - It sevišķi labi jūtos tad, kad patīku tādām sievietēm kā tu.

-   Nemelo?

-   Kādēļ?

-        Darījumos ar tādām sievietēm kā es, patikšanai vai nepatikšanai nav lielas nozīmes. Te svarīgs kas cits - gribi vai negribi?

Pasmaidīju un atkal piepildīju glāzes.

-        Pirms kāda laika man arī Georgs Zubris prasīja - gribi vai negribi mani glābt?

-   Kāpēc tev viņš jāglābj? Kas viņš vispār tāds ir?

-        Georgs tiek apsūdzēts divās slepkavībās. Viens no noslepkavotajiem ir viņa tēvs, otrs - tēvocis.

-         Tas Georgs to patiešām ir izdarījis? - Frančeska vaicāja. - Viņš ir vainīgs?

-  Jā, - es apliecināju.

-   Un tu viņu tomēr aizstāvēsi?

-   Protams.

-         Kādēļ? - Frančeska ieinteresēta jautāja. - Kāpēc slepkavas vispār ir jāaizstāv? Vai tas ir godīgi? Vai tas ir pareizi? Vai tas nav pret Dievu un vispār pret jebkāda veida cilvēcību? Ja kāds nogalinātu mani? Ja nogalinātu tavu māti, tu šo cilvēku tāpat spētu aizstāvēt?!

Nodrebēju un ātri iztukšoju sev priekšā stāvošo glāzi. Pēc tam nopietns paskatījos uz Frančesku.

-        Nē, - cietā balsī atbildēju. - Es savas mātes slepkavu neaizstāvētu. Tāpat neaizstāvētu arī tavu bendi. Bet citos gadījumos… Pirmkārt, man ir tāda profesija, bet otrkārt… Dažreiz tomēr der dziļi iejusties tāda cilvēka ādā un domāšanā, kurš tādu vai citādu iemeslu dēļ ir spējis vai bijis spiests atņemt dzīvību citam cilvēkam. Tad ir vieglāk aizstāvēt ne tikai viņu, bet pie vajadzības arī

sevi. Bet nu, Frančeska, pietiks! Man principā visas šīs lietas riebjas, jo riebjas, ka mums visapkārt trako ļaunums, cilvēku vēlme atriebties un sodīt. Gribas kaut dažreiz piedzīvot kaut ko arī skaistu un gaišu. Šis mirklis nu tāds ir. Es pacentīšos aizmirst, ka man par to būs jāsamaksā. Pats par sevi tas nav nekas slikts vai pazemojošs, tomēr labāk domāšu, ka tu pie manis esi nokritusi tieši no debesīm. Tu esi mana sapņu meitene - balta un tīra un nevainīga. Tev šai dzīvē nav vajadzīga ne nauda, ne jumts virs galvas, ne maize uz galda. Tev vajadzīga un tu gaidi vienīgi…

Skaļi pateikt vārdu mīlestība pēkšņi nespēju. Tajā brīdī man tas tomēr šķita par daudz.

16. nodala

>

Anna Laiviņa sava pirmā bērna piedzimšanu gaidīja bez īpaša satraukuma. 1918. gada vasarā viņai bija astoņpadsmit gadi, laba veselība un ass, neiecietīgs raksturs. Viņa tradicionālajā izpratnē nepazina ne kaunu, ne godu un nekad īpaši neaizdomājās, ko darīs rīt vai parīt. Anna sevi nekad nemocīja ar pārdomām par dzīves jēgu un ko viņai vajadzētu savā mūžā izdarīt.

Varbūt par to viņai neko daudz arī neklātos pārmest. Trakajā karu un revolūciju pārņemtajā laikā, ja izdevās nodzīvot kārtējo likteņa uzdāvināto dienu, varēja uzskatīt, ka jau ir paveicies.

Anna gulēja lielā, ar spilveniem piekrautā gultā kādas Piemaskavas sādžas mājā un, jau dzemdību sāpju pārņemta, vēroja, kā ap viņu rūpīgi ņemas vairākas padzīvojušas krievu sievietes.

Anna nezināja ne šīs vietas nosaukumu, ne mājas saimnieces vārdu. Pagājušajā gadā, it kā iemīlējusies, taču galvenokārt bēgdama no soda par Baltmuižas pastmeistara Johana Šmita slepkavību, viņa sekoja līdzi Vitālijam Zubrim. Anna tika oficiāli noformēta par rotas medicīnas māsu, lai gan no medicīnas neko nesajēdza, taču ievainojumus pārsiet prata, kā arī gatavot ēst un pie vajadzības arī klusi mierināt kādu mirstošu strēlnieku.

Ilgus gadus pieradušai pie izlaidīgas dzīves, tagad rupjā, neizglītotā un spēcīgā Vitālija Zubra stingri uzraudzītai, Annai mīlas dēkas tikpat kā nācās aizmirst un piederēt vienīgi viņam. Ne vienmēr tas izdevās, par ko Anna patiesi priecājās - kā skolniece par veiksmīgi izdarītu nerātnību. Vitālijs savas aizņemtības dēļ par šīm nerātnībām nekad neuzzināja. Anna, tāpat kā pats Vitālijs, bija pārliecināta, ka tuvākajā laikā šai pasaulē nākošajam bērnam ir jābūt tieši šā cilvēka radītam. Un tā jau laikam arī bija.

Liela Latviešu strēlnieku padomju divīzijas daļa tolaik - 1918. gada vasarā - bija izvietojusies divās nelielās Piemaskavas sādžās, kur Annai arī sākās pirmās dzemdību pazīmes. Vitālijs viņu ātri aizveda uz sādžas nomali pie kādas pusmūža sievietes, kuras vīrs nesen bija nošauts kā kontrrevolucionārs.

Vitālijs kliedza, ja saimniece ar saviem radiniekiem Annai nesniegs visu nepieciešamo palīdzību, tad nošaus arī viņu kopā ar visiem viņas bērniem. Bet pats tai pašā dienā ar pārējiem latviešu strēlniekiem tika steidzīgi aizsaukts uz Maskavu apspiest negaidīti sākušos kreiso eseru dumpi.

Anna jau otro dienu juta mājas saimnieces auksto izturēšanos, taču, gods kam gods, viņa, neapšaubāmi Annu tāpat uzskatīdama par sarkano, tomēr jaunajai svešzem- niecei visādi palīdzēja.

Anna, klusi vaidēdama, redzēja, kā kāda sieviete, galvu apsējusi ar baltu lakatiņu, istabas kaktā, kur stāvēja liela svētbilde, uz neliela plauktiņa aizdedzina baltu sveci, pārmet krustu un klusi sāk skaitīt lūgšanu.

Cita sieviete ienāca istabā, ar abām rokām nesdama lielu bļodu ar karstu ūdeni.

Pēc tam sekoja saimniece, uz saliektas rokas turot vairākus baltus dvieļus.

Tātad tūlīt sāksies, Anna, stipri satraukta, nodomāja. Vai pareizāk sakot, beigsies. Pasaulē atskries jauna dzīvība. Ko es ar to lai iesāku? - viņa turpināja drudžaini domāt. Kur šo bērnu lai lieku? Vai man pašai un viņam ir kaut mazākās izredzes šai vājprāta pārņemtajā pasaulē izdzīvot? Un, ja arī izdzīvosim? Kas notiks? Kas mūs šeit sagaida? Domāju, nekas labs. Es atceros mātes gaišo seju, viņas garos matus, siltās rokas un kluso balsi, kad vakaros, mani noliekot gulēt, viņa vienmēr izstāstīja kādu pasaku un nodziedāja šūpladziesmu. Bet tad mājā ienāca sveši zaldāti un māti nošāva. Savukārt man vajadzēja dzīvai sadegt kopā ar māju. Varbūt tā būtu bijis labāk? Droši vien. Vismaz pašlaik man nekas nesāpētu. Es nekad nebūtu nokļuvusi Smitu varā. Manī nekad nebūtu radies naids. Nekad nevajadzētu gulēt ar karavīriem. Nekad nebūtu kļuvusi zaldātu brūte. Tas vienmēr tika izteikts vēl nicinošāk, nekā vienkārši mauka.

Tagad domāju - ja mans tēvs nebūtu bijis revolucionārs. Ja viņš nebūtu nokāvis Rozenburgus. Nekas slikts ne ar viņu, ne māti, ne mani nebūtu noticis. Es būtu bijusi mīļš, paklausīgs bērns, ietu skolā, labi mācītos un svētdienās kopā ar mammu un tēti apmeklētu baznīcu. Pēc tam iemīlētos, apprecētos un, tieši kā pašlaik, dzemdētu savu pirmo bērnu.

Bet tas notiktu Latvijā. Tas notiktu slimnīcā vai mūsu pašu mājās. Blakus, vai vismaz otrā istabā, atrastos mans vīrs. Klāt stāvētu māte un apmācīta vecmāte. Bet tagad no tā visa ne vēsts. Mans tā sauktais vīrs pašlaik Maskavā šauj cilvēkus. Uz pašas dvēseles arī guļ kaut pretīga, dzīvnieciska, taču tomēr cilvēka dzīvība. Katram notikumam ir savs sākums…

-  Anna, - saimniece klusi jautāja. - Šīs ir tavas pirmās dzemdības?

-  Jā, - viņa atbildēja. - Man taču ir tikai astoņpadsmit gadu.

-  Tūlīt sāksies, - saimniece sacīja. - Neguli kā nolēmē- ta, bet kusties, spied! Palīdzi!

-   Saimniec… Kā lai es jūs uzrunāju?

-   Mani sauc Marija Aļeksandrovna, vai vienkāršāk - tante Maša.

Anna dziļi iekampa gaisu un cītīgi izpildīja saimnieces dotos padomus.

-  Tante Maša, - Anna, sāpēs viebdamās, teica. - Vai es nenomiršu?

- Viss Dieva rokās, - Maša atbildēja un kopā ar otru sievieti enerģiski sāka kaut ko darīt Annas pavēderē, bet pati dzemdētāja sāka skaļi kliegt. Aizmiglojās prāts. Kā caur pelēku vadmalas segu viņa dažu minūšu laikā atkal redzēja to, ko tik ļoti vairs nevēlējās skatīt. Taču nekā cita viņai nebija ko atcerēties. Tikai tos pašus zaldātus, cara virsnieku, mātes asiņainās krūtis, degošo māju, baltu sniega lauku, Šarloti, Johanu Šmitu un pēc govju mēsliem dvakojošo kūti, un salmu kaudzi, un pēc sviedriem smirdošo vīrieša ķermeni, un tā gadu pēc gada līdz latvju strēlnieku laikam. Pēc tam atkal tas pats - zaldāts pēc zaldāta, kūts pēc kūts, salmu vai sienu kaudzes, mežs, pļava vai mājas guļamistaba, līdz beidzot uzradās brutālais miesnieks Vitālijs Zubris. Taču Annai viņš tomēr bija tāds kā uzticams draugs, vīrs un mīļākais, kurš prata un gribēja viņu aizstāvēt. Annai vismaz pagaidām nekādas citas izvēles nebija un vajadzēja samierināties ar to, kas ir.

Tālāko Anna atcerējās kā reibumā. Viņa beidzot sajuta lielu atvieglojumu, sāpes pierima, sievietes kaut ko ātri darīja un savā starpā skaļi sarunājās, līdz beidzot Anna sadzirdēja skaļus tādus kā suņa žēlabainus raudienus. Savādi, bet Annu šie diezgan paskaļie bērna kliedzieni atstāja diezgan vienaldzīgu. Viņai tikai nodomāja - tātad ar bērnu viss ir kārtībā, jo vienu brīdi iešāvās prātā, ka tas varētu piedzimt nedzīvs. Pagāja vēl dažas minūtes, un tad Anna pēkšņi iedomājās, ka viņas bērns šai pasaulē varēja nākt kropls. Ko viņa bija darījusi visu grūtniecības laiku?! Iespējams, ka tieši tai dienā, kad bērns tika ieņemts, viņa ar Vitāliju nogalināja veco Johanu. Pēc tam sekoja garais un grūtais ceļš no Latvijas uz Krieviju, kaujas, pastāvīgas nāves briesmas, galējs nervu sasprindzinājums, šādas tādas laupīšanas, šāda tāda kontrrevo- lucionāru, nodevēju vai karagūstekņu sodīšana ar nāvi, dzeršana, pīpēšana un nepārtraukta izvirtība… Vai pēc tā visa bērns vēl var būt normāls?!

Anna atvēra acis un vērīgi paskatījās apkārt. Viņa redzēja, ka mājas saimniece Marija Aļeksandrovna, bērnu ietinusi baltā palagā, to tuvina viņas sejai. Anna gandrīz vai sabijās.

-   Kas man ir piedzimis? - viņa tikko dzirdami jautāja.

-   Jums ir piedzimis puika, - Marija atbildēja.

-   Vesels?

-   Nav nekādas vainas, - Marija sacīja. - īsts spēkavīrs.

Anna vārgi pasmaidīja.

-   Kaut nu tā būtu…

Taču vakarā viņa ievēroja, ka puikam vēdera labajā pusē ir neliels sarkanzilgans plankums - ugunszīme. Nekādas spēcīgas izjūtas tas Annai neradīja, viņa tikai atcerējās kaut kad dzirdētus vecu ļaužu stāstus, ka šāda zīme liecinot par to, ka šo cilvēku par savu mīluli esot izraudzījis vai nu Dievs vai Sātans…

Pēc nedēļas, kad Anna jau bija atspirgusi un sāka saimniecei palīdzēt dažādos mājas darbos, viņa pēkšņi sajuta lielu vājumu, pēc tam drudzi un spēcīgas sāpes visā ķermenī.

Kad Anna visu pēcpusdienu bija nogulējusi gultā un ar katru stundu jutās arvien sliktāk, saimniece viņai izmērīja temperatūru. Tā bija nenormāli augsta - tuvu pie četrdesmit grādiem. Ne ārsta palīdzības, ne pat visvienkāršāko zāļu nekur tuvumā dabūt nebija iespējams. Anna jau ceturto dienu neko neēda, visu laiku atradās tādā kā pusnemaņā, murgoja un mājas saimniece viņai deva dzert vienīgi liepziedu tēju ar medu.

Piektajā dienā kopā ar dažiem citiem strēlniekiem negaidīti ieradās Vitālijs Zubris. Anna, bāla kā palags, jau gulēja pilnīgā bezsamaņā.

-   Kas viņai kaiš? - Vitālijs tūlīt painteresējās.

-   īsti nezinu, - saimniece pagalam nobijusies atbildēja. - Vai nu tas ir tīfs vai arī gripa. Pie mums pašlaik te slimo turpat vai visa sādža.

Tā patiešām bija tā sauktā spāņu gripa, kas toreiz - 1918. gadā - nāvē aiznesa divdesmit divus miljonus pasaules iedzīvotāju dzīvību.

-    Bet kāpēc tu esi vesela? - Vitālijs bargi jautāja un naidīgi paskatījās uz dūšīgo lauku sievieti. Pēc tam skatienu pievērsa Annai. - Kā tu domā, viņa izdzīvos?

-   Man šķiet, viņa jau ir mirusi, - saimniece klusi sacīja un ātri pārmeta krustu.

Vitālijs piegāja pie Annas un uzlika plaukstu uz viņas pieres. Tā bija nežēlīgi karsta.

-   Nē, viņa vēl ir dzīva, - Vitālijs sacīja un sirdi sajuta tādu kā nelielu žēlumu. - Taču dzīvotāja viņa, protams, nav.

Pēc kreiso eseru dumpja veiksmīgas apspiešanas un Ļeņina valdības izglābšanas, kur Vitālijs Zubris bija sevi parādījis kā pārgalvīgu un drošu padomju varas aizstāvi, pulka vadība tieši viņu rekomendēja darbam nesen izveidotajā Viskrievijas Ārkārtējā komisijā cīņai pret kontrrevolūciju un sabotāžu jeb, kā to sāka dēvēt saīsināti, čekā. Vitālijs Zubris uzreiz saprata, ka tagad, kaut joprojām tikai kā ierindas darbinieks, viņš negaidīti ir iekļauts stipri priviliģētu, gandrīz vai neaizskaramu ļaužu kārtā, kur dienesta pakāpēm vismaz pagaidām nebija nekādas nozīmes. Viņš varēja arestēt un nošaut gan cara ģenerāli, gan arī Sarkanās Armijas komisāru vai brigādes komandieri. Šī sajūta un gandrīz neierobežotā patvaļas iespējamība Vitāliju Zubri reibināja kā bieži lietotais alkohols. Viņš pēkšņi jutās ārkārtīgi nozīmīgs un varens, kļuva vēl nekaunīgāks un rupjāks un ne mirkli nešaubījās, ka tas, ko viņš un pārējie čekisti dara, ir absolūti pareizi un taisnīgi un nāk par labu gan darbatautai, gan padomju varai.

-    Labi, saimnieci - Vitālijs mazliet grūtsirdīgā balsī sacīja. - Tu Annu apglabā kā pienākas! Lai vietējais galdnieks uztaisa labu zārku un vispār… Tikai bez mācītāja! Viens tāds Dieva vārdu sludinātājs kopā ar vietējo pastmeistaru piektā gada revolūcijas laikā cara soda ekspedīcijai nodeva viņas tēvu… Kādu labu vārdu pasaki tu vai kāds vietējais boļševiku partijas biedrs! Saprati?

-   Sapratu gan, - Marija piekrītoši pamāja un vēlreiz pārmeta krustu.

-   Kur ir bērns? - Vitālijs prasīja.

-   Otrā istabā, - Marija atbildēja. - Guļ.

-   Vai Anna viņam vārdu jau iedeva? - Vitālijs painteresējās.

-   Šķiet, ka nē.

-  Nes šurp! - Vitālijs pavēlēja. - Es viņu ņemšu līdzi uz Maskavu.

Marija bērnu ietina mīkstā segā un vēl līdzi iedeva dažus tīri izmazgātus drēbju gabaliņus un divus ar krievu tautas ornamentiem izšūtus krekliņus.

Vitālijs puiku paņēma uz rokām un vairākas reizes viegli pašūpoja. Viņš tikpat kā nešaubījās, ka tas patiešām ir viņa dēls, lai gan dažreiz, it sevišķi kad bija iedzēris, kaut kādas asas šaubu dzirkstis caur viņa smadzenēm tomēr izskrēja, likdamas atcerēties Annas dzīves veidu, līdz meitene nonāca viņa pakļautībā. Taču viņš ticēja, ko Anna bija apgalvojusi - bērns var būt vienīgi no tevis! Tāpēc tagad pret nesen piedzimušo puiku viņš vēlējās izturēties kā īstam tēvam pieklājas - par dēlu rūpēties, viņu audzināt un skolot.

-   Puiku nosaukšu par Maratu, - Vitālijs negaidīti pateica un gāja prom.

-     Kas tas tāds par vārdu? - Marija neslēpa pārsteigumu. - Kāpēc ne par Ivanu vai jūsu pašu Jāni?

Vitālijs pasmaidīja.

-   Tāpēc, Aļeksandrovna, ka par Maratu sauca kādu izcilu franču revolucionāru, - Vitālijs paskaidroja. - Ceru, ka tad, kad mans Marats izaugs, viņš visiem buržujiem un darbaļaužu ekspluatatoriem lauzīs sprandas gluži tāpat, kā to kādreiz darīja tas bargais francūzis, vai kā šodien to daru es!

Vitālijs, vairāku karavīru pavadīts, izgāja mājas pagalmā, iesēdās automašīnā un aizbrauca.

Marija domīga noskatījās, tad pagriezās un lēnām iegāja istabā, kur, slimības nokausēta, gulēja jaunā sveš- tautiete. Marija pret viņu nejuta ne naidu, ne līdzcietību. Viņa smagnēji apsēdās pie krāsns un gaidīja, kad šī nez no kurienes uzradusies latviete nomirs.

Taču Anna nenomira…

17. nodaļa

No rīta izgājis pagalmā, paskatījos apkārt. Visgarām sētai ziedēja ceriņi, nedaudz tālāk uz ielas stāvēja vairākas automašīnas, bet no dārza puses man pretim, nedaudz pieklibodams, nāca astoņdesmitpiecus gadus vecais atvaļinātais padomju pulkvedis Viktors Kuzņecovs.

-        Labdien, saimniek! - viņš mani krievu valodā sveicināja un ar roku parādīja uz debesīm. - Jauks laiciņš, vai ne?

-   Jauks gan, - es piekritu. - Kā ar veselību?

Viņš atpogāja rūtainu flaneļa kreklu un jau kuro reizi rādīja savu viscaur rētaino ķermeni.

-        Šeit man šķemba vēderā ietriecās 1941. gada ziemā pie Možaiskas. Šeit krūtīs pie Smoļenskas. Šeit lejāk pie Kurskas. Kājas un mugura reizē ar tanku dega pie Kēnigsbergas. Bet tu vēl prasi, kāda man ir veselība? Tev vajadzētu prasīt, kā es vispār vēl esmu dzīvs?

Manas mājas īrnieks Viktors Kuzņecovs Otrā pasaules kara laikā un vēl ilgi pēc tam bija komandējis tanku pulku. Latvijā dzīvoja kopš 1953. gada, taču nevienu vārdu latviski pateikt nemācēja.

-        Bet tev? - viņš turpināja. - Tev uz ķermeņa ir kāda rēta?

-   Ir, - es atbildēju. - Abas no nažiem.

-   Dabūji kautiņos?

-   Tā divreiz gadījās.

-   Skuķu dēļ?

-Nē.

-   Kā tad? Tu ballītēs vai uz ielas kāvies ar krieviem?

-   Apmēram.

-   Kas parasti vinnēja?

-Es.

Pulkvedis ilgi klusēja, tad domīgs paskatījās uz mani.

-        Atklāti sakot, es jūs, latviešus, nekad neesmu spējis tā pa īstam saprast.

-          Bet es savukārt nekad tā īsti neesmu sapratis krievus.

-        Mūs saprast ir viegli. Tur galva nav jālauza, - pulkvedis sacīja. - Mēs esam liela tauta, jūs maza. Tāpēc kā jums, tā mums ir savi kompleksi. Mēs vienmēr esam bijuši uzvarētāji. Jau no Ivana Bargā laika. Bet jūs vienmēr esat kauti, iekaroti un pazemoti. Jūs nekad un nekur neesat bijuši uzvarētāji. Jums nav pat neviena sava nacionālā varoņa! Jums nav ar ko lepoties! Tāpēc esat spiesti radīt mītus un visdažādākās leģendas. Sākot ar Lāčplēsi un beidzot ar stāvēšanu uz barikādēm. Taču vai

tas ko izšķīra? Padomju Savienības pastāvēšanu vai nepastāvēšanu izšķīra ukraiņu tauta, referendumā nobalsodama par atdalīšanos no PSRS. Pēc tam krievu tauta, neatbalstot augusta militāro puču un Jeļcins. Jūs visu to ātri aizmirsāt. Tagad, lasot avīzēs, ko saka jūsu nacionālisti, rodas iespaids, ka Latvijas neatkarību izcīnījušas tantiņas, kas pie barikādēm salstošajiem vīriem nesušas karstu zupu, tad vēl, protams, Vācijas okupācijas karaspēka sastāvā izveidotais latviešu leģions un pēckara bandīti! Tu pats tam tici?

-   Nē, - es pakratīju galvu. - Taču neviens tieši tā to publiski neapgalvo.

-   Kā tad nu ne! - pulkvedis iesmējās. - Jums trūkst sava nacionālā pašlepnuma! Tas ir nožēlojami. Jūsu vietā kaunēties gandrīz vai jāsāk man - krievam un bijušajam Padomju armijas pulkvedim!

-   Par ko ir runa? - es, īsti nesapratis, saraucu pieri.

-    Par tiem pašiem jūsu leģionāriem, kurus mēs pie Opočkas sasitām lupatu lēveros! Par tiem pašiem jūsu izcili gļēvajiem nacionālajiem partizāniem, kuri astoņu gadu laikā tā arī nespēja veikt nevienu daudzmaz nozīmīgu militāru operāciju! Un kas notika pagājšgad? Jūs neuzcēlāt Nacionālo bibliotēku, jūs ļaujat sabrukt desmitiem kultūrvēsturiskām ēkām, skolām, slimnīcām un kultūras namiem, toties ar milzīgu šiku un troksni atjaunojāt vācu tirgoņu grezno namu un pašā Rīgas centrā tā priekšā novietojāt vācu bruņinieka - kādreizējā Latvijas pirmieka- rotāja - skulptūru ar paceltu zobenu rokā! Turklāt vēl blakus varonīgajiem latviešu strēlniekiem, kuriem bija tik milzīga loma divdesmitā gadsimta vēsturē! Jūs jau sen viņus pat nepieminat! Tikai leģionāri, leģionāri un pēckara bandīti - lūk, tagad tie ir jūsu varoņi! Vai tas nav nožēlojami? Tāpēc, Rakovska kungs, pasaki godīgi - vai tu par to visu nekaunies?

Es domīgs klusēju.

-   Jums patiesībā vajag neieredzēt pašiem sevi, - pulkvedis, iekarsis, turpināja. - Taču jūs savas dusmas nez kāpēc vēršat vienīgi pret krieviem!

-   Bet vai tad bez iemesla? - es jautāju.

-   To, kas jums kādreiz nodarījuši pāri, jau sen vairs nav šajā pasaulē! Tāpat kā nav vairs Staļina režīma. Kāpēc jūs savu naidu izgāžat pret nevainīgiem cilvēkiem?

-    Nekur neesmu manījis, ka latvieši kaut kur atklāti pret jums izrādītu naidu, - es teicu. - Taču, ja tādi gadījumi arī ir… Tu jau zini - cilvēkiem, tāpat kā tautai kopumā, saglabājas atmiņa… Un mūsu tauta atceras, kā krievu komunisti trīsdesmito gadu beigās Padomju Savienībā iznīcināja septiņdesmit tūkstoš cilvēku tikai tāpēc vien, ka viņi bija latvieši! Un ko jūs ar mums darījāt 1940. un 1941. gadā? Ko pēckara laikā? Kā tu domā, Viktor Ivanovič, tauta to spēj aizmirst? Un vai tā vispār to drīkst aizmirst?

Pulkvedis atkal ilgi klusēja, paskatījās uz debesīm un ielu, tad pagāja sāņus un pie garāžas apsēdās uz neliela sola. Neskatoties uz saviem astoņdesmit pieciem gadiem un daudzajiem ievainojumiem, viņš joprojām bija stalts un spēcīgs vīrs.

-   Viss jau it kā pareizi, - pulkvedis domīgi sacīja. - Taču arī krievu tautai ir sava atmiņa. Un tā atceras, ka latvieši, uzsveru, tieši latvieši Pilsoņu kara laikā, veikdami savus dižos varoņdarbus, nogalināja un iznīcināja tūkstošiem un tūkstošiem labāko krievu tautības cilvēku! Viņi tos vārda vistiešākajā nozīmē izkāva! Tāpat kā ukraiņus! Miljonu! Visu balto gvardi, mahnoviešus un pārējos nacionālistus!

-    Bet, pulkvedi! - es iesaucos. - Tas nav korekti rēķināts! Tas taču notika kara laikā!

-   Vienalga! - pulkvedis strauji pakratīja galvu. - Jūs no savas zemes atnācāt uz mūsu zemi! Un tur jūsu strēlnieki revolūcijas vārdā kāva vienu krievu pulku pēc otra! Jūs pirmie sākāt vardarbību pret krieviem!

-    Bet jūs pirmīt teicāt, ka mēs nepazīstot nekādu uzvaru.

-   Es runāju par valsti! - pulkvedis asi pateica un nikni nozibsnīja ar acīm. - Taču vēl nebūs lieki parunāt arī par jūsu čekistiem! Kas tur bija kopā ar Dzeržinski? Tikai latvieši un žīdi! Tā ka droši var teikt, ka tevis pieminētos septiņdesmit tūkstošus latviešus toreiz izšāva paši latvieši… Un vēl kas, Ceslav. Ne jūs, ne arī mēs, ja gribam būt godīgi, nedrīkstam nekādos nāves grēkot apvainot tautas! Tautas vada viņu vadoņi vai valdības. Un noziegumus pret cilvēcību izdara tikai atsevišķi cilvēku vai atsevišķu cilvēku grupas. Tādas bija kā jums, tā mums. Taču jūs to šodien nez kāpēc negribat atcerēties. Ne savus sarkanos strēlniekus, ne komisārus, ne savus ārkārtīgi cietsirdīgos čekistus, ne žīdu šāvējus Rumbulas un Biķernieku mežos, ne sulainisko kalpošanu hitleriskajam vācu okupācijas režīmam, kas jums gatavoja simtkārt baigāku nākotni par to, kas ar jums notika padomju laikā! Tā ka, Rakovska kungs, kā saka krievi - staigā ar mieru! Neturēsim ļaunu viens uz otru! Jā, es nerunāju latviski. Nu un tad? Kam no tā kāds sliktums? Tu mani saprati?

-   Jā, - es apstiprināju. - Es tevi sapratu. Taču ja es būtu runājis savas tautas valodā, tu mani sapratis nebūtu. Tur tad, pulkvedi, arī ir galvenā atšķirība gan starp mums abiem, gan mūsu tautām.

Pagriezos un gāju prom. Parasti uz pilsētas centru ar automašīnu nebraucu. Pa Ciekurkalna Pirmo garo līniju aizgāju līdz ūdenstornim, šķērsoju Gaujas ielu, pie Otrajiem Meža kapiem iekāpu 11. maršruta tramvajā un braucu uz pilsētas centru.

Pēc pusstundas pa mobilo telefonu piezvanīju bijušajai sievai Inesei, kura strādāja Rīgas tiesas apgabala prokuratūrā par sevišķi svarīgu lietu izmeklētāju. Dīvainas sakritības pēc viņai bija uzticēta divās slepkavībās apsūdzētā Georga Zubra krimināllietas izmeklēšana, apsūdzības raksta sastādīšana un tā iesniegšana tiesai.

-   Sveika! - es teicu. - Šeit Česlavs.

-   Es tevi pazinu, - teica Inese. - No kurienes tu zvani?

-   No ielas.

-   Kāpēc?

-   Gribu tevi satikt.

-   Bez tā nevar?

-   Var, - es atbildēju. - Taču nebūtu slikti tomēr nedaudz papļāpāt.

-   Par mums abiem? - Ineses balsī ieskanējās parastais skarbums. - Par mūsu attiecībām?

-    To jau, mīļā, mēs esam pārmaluši tūkstoš reižu. Gribu aprunāties par Georga Zubra lietu.

-   Kādēļ? Tu viņu pazīsti?

-   Esmu viņa advokāts.

-   Tu? - Inese jutās patiesi pārstigta. - Neblefo?

-       Ja neesi pārāk aizņemta, lūdzu, iznāc no sava kantora un ieskriesim kādā kafejnīcā. Tur tad arī parunāsimies.

-   Kur tu esi?

-   Esplanādē. Stāvu tieši iepretim taviem logiem.

-        Labi, tūlīt eju, - Inese pateica, un pēc brīža es redzēju, kā, nedaudz pavērusi aizkarus, uz mirkli pie loga parādās viņa pati. Mana dvēsele tūlīt sajuta nelielu vēsumu. Ja kādreiz mēs bijām karsti mīlētāji, tad tagad viens otram spējām sniegt vienīgi ledusskapja aukstumu.

Pēc neilga laika Inese stāvēja man blakus un lietišķi apvaicājās:

-   Kur tu mani vedīsi?

-        Iziesim cauri parkam un ieiesim Lolo Pizzeria restorānā.

-       Tas esot dārgākais restorāns Rīgā, - Inese teica. - Žēl nebūs?

-       Man priekš tevis nav žēl nekā, - es pateicu, lai gan tie bija klaji meli. Man viņai nekā nebija žēl pirms desmit gadiem. Tagad bija žēl pagājušā laika. Iespējams, es justos laimīgs, ja man būtu pagātne ar citu sievieti. Taču, iespējams, būtu bijis vēl nelaimīgāks.

Kad apsēdāmies gandrīz vai tukšā zālē un viesmīlis jau bija pasniedzis grezni iesietas ēdienkartes, Inese, tās pētot, klusi sacīja:

-        Te viss patiešām ir šaušalīgi dārgs. Tu to vari atļauties?

-   Jā, - es apstiprināju. - Nav nekādu problēmu.

-       Šis restorāns pieder kādam polim, - Inese sacīja. - Tu šeit nāc tāpēc?

-        Es tevi šeit atvedu tādēļ, ka tuvumā nekā cita labāka nav.

-        Paldies! Ļoti jauki no tavas puses. Atcerējies, ka tavi senči ir bijuši poļi?

-        Es to nekad neesmu aizmirsis. It sevišķi spilgti atceros kādreiz tēva stāstīto par mūsu ģimenes izcelsmi. Savādā kārtā tā nedaudz skar arī Georga Zubra pagātni.

-   Kāds sakars tur ir? - Inese ieinteresēta jautāja.

-       Netiešs, un tomēr, - es atbildēju. - Georga vectēvs pa mātes līniju Jēkabs Laiviņš 1905. gada revolūcijas laikā ir noslepkavojis manu vecvecmāmiņu Ingaborgu fon Rozenburgu, kura tolaik jau bija precējusies ar manu vectēvu poļu aristokrātu Aleksandru Rakovski.

Inese nopietni un dziļi ieskatījās manās acīs.

-       Tāpēc tu arī esi tāds savāds cilvēks, - viņa, kā nožēlodama, sacīja. - Tevī rit gan vācu baronu, gan poļu muižnieku, gan latviešu zemnieku asinis.

Es iesmējos.

-   Tu domā, ir arī kāds pilnīgi tīrs latvietis?

-        Protams, - Inese teica. - Tāda, piemēram, esmu es. Manos rados nav neviena svešzemnieka.

-       Ar to tad arī tevi apsveicu! Pēc deviņdesmit pirmā gada pie mums šeit uzradušies aizdomīgi daudz tādu tīro latviešu! Viņi nekad nav bijuši komunistiskās partijas

biedri un nav sastāvējuši arī komjaunatnē! Viņi nav bijuši pat pionieri! Visi kā viens, ja ne atklāti, tad vismaz slepus bezbailīgi cīnījušies pret padomju varu! Skaisti, vai ne?

-   Protams. Vai tad tādu cilvēku nebija?

-  Kāds jau bija. Bez šaubām. Vienmēr kāds ir neapmierināts ar to, kas notiek pasaulē.

Krietnu brīdi klusējām. Kaut kur netālu ieskanējās patīkama mūzika, un logam, pie kura sēdējām, pagāja garām slavena Nacionālā teātra aktrise.

-   Kāpēc tu esi uzņēmies Georga Zubra aizstāvību? - Inese jautāja. - Viņš spēj tev tik daudz samaksāt?

-   Viņš vairs nespēj neko, - es sacīju. - Viņu aizstāvēšu, ja tā var teikt, idejas vārdā.

-   Kādas idejas? - Inese painteresējās.

Mirkli domāju, tad paskaidroju.

-   Šī ideja ir tikpat veca kā pasaule. Vēl nezināja Dievu, vēl uz zemes nebija atnācis Jēzus Kristus, cilvēki tikai sāka iedegt pirmos ugunskurus, bet viņi jau zināja, ka no kopējā katla paņemt lieku gaļas gabalu ir ļoti slikti. Cilvēki vēl pielūdza Sauli un Pērkona dārdus, bet viņi jau zināja, ka nogalināt kādu no savas cilts ir ļoti smags noziegums un vainīgais ir jāsoda tieši tādā pašā veidā. Pasaulē vēl nebija uzbūvēta neviena tiesu pils, nebija ne prokuroru, ne tiesnešu, neviena rakstīta likuma, bet cilvēki jau zināja, ka sodam ir jābūt. Tāpat kā taisnībai. Varbūt viņi vēl īsti nesaprata šo postulātu visdažādākās nianses, taču par to dziļāko būtību un nepieciešamību nešaubījās ne mirkli - katram cilts loceklim ir tiesības kā uz sodu, tā taisnīgu atriebību. Ticēja, ja kāds otram cilvēkam dzīvību atņem mantas vai sava prieka pēc, viņam vairs nav tiesību uz šīs zemes atrasties. Un, ja tā tas ir nospriests, tad jau vairs nav būtiski, kas šā neģēļa dzīvības iznīcināšanas procedūru uzņemas - valsts ar savām tiesām un represīvajām institūcijām vai arī kāds atsevišķs indivīds. Svarīgs ir rezultāts, ne pats sodīšanas rituāls.

-   Nē, nē! - Inese asi iebilda. - Ir jābūt tā, kā tas šodien ir pieņemts visā Eiropā - nekad un nekur kā soda veids nedrīkst būt cilvēka vardarbīga nāve.

-   Tam varētu piekrist, - es teicu, - un tas būtu pat vairāk nekā apsveicami un taisnīgi gan no morāles, reliģijas, gan jurisprudences viedokļa, ja tikai… Ja tikai vardarbīga nāve jebkuras valsts lielākajās pilsētās nebūtu ikdienišķa parādība. Vēl trakāk! Ja katru dienu kaut kur pasaulē nenotiktu nekādi kari vai militāri konflikti. Ja nebūtu tas, kas notika 1905. gadā, kas notika 1914., 1917., 1937., 1938., 1941., 1949. gadā; ja nebūtu tas, kas notika Korejā, Vjetnamā, Afganistānā, Etiopijā, Ēģiptē, Jordānijā, Izraēlā; ja nebūtu tas, kas pavisam nesen notika Persijas līcī, Kosovā un Cečenijā! Ja nebūtu bijis ne Salaspils, ne Būhenvaldes, ne Soļikamskas, ne Aušvices, ne Vorkutas, ne Osvencimas, ne Noriļskas. Neapšaubāmi, divdesmitajā gadsimtā cilvēce šo to ir sasniegusi arī zinātnē, tehnikā un mākslā. Cepuri nost! Ir aizlidots pat uz Mēnesi, taču ar ko vismaz desmit nākošajām cilvēces paaudzēm paliks atmiņā šis reti pretīgais divdesmitais gadsimts? Tikai ar vardarbību, neiedomājamu cietsirdību, murgainām rasisma un sociālajām idejām un atklātu necilvēcību.

Inese neko nesacīja, bet klusēdama sāka ēst viesmīļa atnestās pusdienas un no greznas kristāla glāzes maziem malciņiem iebaudīja tumši sarkanu franču vīnu.

-   Sāc jau trenēties Zubra aizstāvības runai? - beidzot viņa lietišķi pavaicāja.

-   Vai es pateicu ko nepareizu?

-   Nē, Ceslav, viss ir pareizi. Vienīgi… Tu Georgu Zubri uzskati par nevainīgu?

-   No juridiskā viedokļa nē, bet no morālā… Viņš, protams, ir absolūti tīrs. Nevainīgs.

Inese skumji pasmaidīja.

-    Tad man jājautā, Rakovska kungs, kas tavuprāt vispār ir morāle?

Es tikpat grūtsirdīgi atsmaidīju viņai pretim.

-     Morāle, iespējams, ir tikpat maldīgs cilvēces priekšstats par labā un ļaunā pareizu izpratni kā citi. Taču īstenībā mēs ar vārdu morāle vienmēr mēģinām nosodīt cilvēkus par to, ko paši nespējam izdarīt.

Inese paēda, iedzēra vēl dažus malkus vīna un pirmo reizi uz mani paskatījās mazliet siltāk nekā iepriekš.

-   Paldies, Ceslav, - viņa teica. - Viss bija ļoti garšīgs.

-   Par to tev paldies jāsaka pavāram, - es sacīju. - Man vienkārši pēc ilga laika bija patīkami ar tevi atkal pabūt kopā.

-   Patiešām? - Inese neticīgi vaicāja un, atvērusi melnu rokassomiņu, tur sameklēja pomādi, spogulīti un sāka rūpīgi uzkrāsot lūpas. Es brīdi vēroju viņas darbošanos, taču nez kāpēc galvā neiešāvās kaut īss atmiņu uzplaiksnījums, ka es taču kādreiz šīs lūpas esmu tūkstoškārt skūpstījis.

-   Tā jocīgi sanāks, - Inese uzkrāsojusies sacīja. - Mēs atkal būsim pretinieki.

-   Tu vari atteikties no apsūdzības uzturēšanas tiesā.

-   Bet tu vari atteikties no Zubra aizstāvēšanas.

-   Nē, - noraidoši pakratīju galvu. - Man viņš noteikti jāaizstāv!

-   Kāpēc?

-  Viņu aizstāvot, es kaut kādā veidā aizstāvēšu arī pats sevi un savu tēvu.

-   Viņš taču sen ir miris! - Inese iesaucās. - Kāds jums abiem sakars ar Zubra izdarītajām slepkavībām?

-   Nekāds, - es atbildēju. - Vismaz ne juridisks. Taču, meklējot attaisnojošus motīvus Zubra pastrādātajā noziegumā, es tādu pašu motīvu atradu arī sava un tēva kādreizējā rīcībā…

Inese, nedaudz pārsteigta, atkal uz mani auksti paskatījās.

-   Ko, jūs arī kādu esat nogalinājuši? - viņa prasīja.

-   Jā, - es atzinos. - Bet tas bija ļoti sen un šim nodarījumam jau ir iestājies juridisks noilgums. Un tomēr es par to bieži domāju.

-   Bailēs no soda?

-   Nē, Ines, bez jebkādām bailēm. Man sods nedraud. To, ko mēs toreiz izdarījām, es vispār neuzskatu par noziegumu. Tāpat kā Georgs par noziegumu neuzskata Ma- rata Zubra un Jāņa Veinberga nogalināšanu. Ja tev ir gadījies lasīt dažās atmiņu grāmatās vai avīžu publikācijās, tad arī mūsu pēckara mežabrāļi nevienu civiliedzīvotāju nav nogalinājuši. Nevienu partorgu, nevienu komjaunieti, nevienu padomju aktīvistu, nevienu zemnieku, kas viņiem, bailēs no Sibīrijas, nedeva maizi vai liedza pajumti. Viņi tos ir tikai sodījuši.

Inese ilgi klusēja. Ko viņa domāja, nezinu. Taču pieļāvu, ka viņa par mani nedomāja neko labu.

-   Esmu pārsteigta par tavu atklātību, - beidzot viņa ierunājās. - Pat tad, kad mums bija vislabākās attiecības, tu neko tādu nestāstīji. Tavs tēvs bija nacionālais partizāns. Pats arī biji ļoti nacionāli noskaņots. Šodien tavā domāšanā ir noticis krass lūzums. Tu esi stipri izmainījies. Bet… paldies Dievam, tas mani jau vairs neskar! Ja tu būtu apsūdzētais, man kā prokurorei ar tevi būtu viegli. Tu neslēp savus uzskatus. Taču ar tavu aizstāvamo Zubri man bija grūti. Viņš ar mani vispār nerunāja. Neko nestāstīja. Vienīgi pirmajā pratināšanas reizē tūlīt atzinās nozieguma izdarīšanā, sevi atzina par vainīgu, bet pēc tam… klusums. Vairs neviena vārda! Kāpēc viņš tā darīja?

-   Georgs Zubris ir ļoti slims.

-   Viņš ar tevi arī neielaidās nekādās sarunās?

-    Nē, kāpēc? Viņš man izstāstīja visu ne tikai par minētā nozieguma izdarīšanu, bet arī savu visai drausmīgo ģimenes vēsturi. Līdz ar to es uzzināju arī par Jēkabu Laiviņu, viņa attiecībām ar Ingaborgu un viņas vēlāko vīru Aleksandru Rakovski.

-   Skaista mīlestība?

-   Iespējams. Taču ne Laiviņu, ne Zubru, ne arī Rakovs- ku ģimenes vēsturēs neko īpaši skaistu tomēr atrast nevar. Diemžēl. Vienīgi naidu, asinis, atriebību un vardarbīgu nāvi.

-   Skumji, - Inese teica un piecēlās - Tu mani pavadīsi?

-   Jā, - es piekritu. - Līdz ielas malai.

18. nodaļa

Anna Laiviņa nenomira. Taču drausmīgā spāņu gripas epidēmija, kas 1918. gadā aptvēra visu Eiropu un līdzi sev paņēma miljoniem cilvēku dzīvības, sāpīgi skāra arī Annu un iedragāja viņas veselību.

Pēc pārciestās slimības Anna vairs tikai miglaini un fragmentāri spēja atcerēties to, kas ar viņu bija noticis pēdējos gados. To, ka bija dzemdējusi bērnu un viņam vēdera labajā pusē bija redzama neliela ugunszīme, Anna atcerējās. Painteresējusies, kur dēls palicis, viņa nomierinājās, nesajutusi ne mazāko vēlēšanos kaut kur viņu meklēt. Vēl mazāk viņa vēlējās satikt Vitāliju Zubri.

Kad saimniece pateica, ka cilvēks, kurš bija uzdevies par viņas bērna tēvu, Maskavā strādājot čekā - iestādē, kuras vārdu vien ļaudis toreiz izrunāja ar lielu bijību un vieglām šausmām, un dēlu nosaucis par Maratu, Anna kļuva pavisam mierīga. "Tātad puika nekur nepazudīs," viņa nodomāja. "Bet man gan var būt beigas."

Tas bija jāņem vērā, jo Anna plašajā Krievijā pēkšņi bija palikusi viena. Viņa nezināja ne tikai to, kā tagad vispār varētu dzīvot, viņai nebija pat ne mazākā priekšstata, kā daudzmaz normāli nodzīvot vismaz līdz rītdienai. Taču tajos apstākļos, kādi Krievijā valdīja Pilsoņu kara laikā, nevienu dienu normāli nodzīvot nevarēja. Viss laiks bija kļuvis nenormāls un ārkārtīgi bīstams. Valsts trakoja savā bojāejas agonijā. Baltā armija izmisīgi un varonīgi mēģināja nepieļaut Krievijā padomju varas nostiprināšanos, taču sarkanā armija, kurā ļoti liela loma bija tieši latviešu strēlniekiem, turpināja graut gan iepriekšējo valsts iekārtu, gan baltos demokrātus un monarhistus.

Kas gan šai drausmīgajā slaktiņā bija viena cilvēka dzīve un dzīvība? Nekas! Putekļu puteklītis. Visuma mikrobs.

Kādu vakaru mājas saimniece Marija Aļeksandrovna sagurusi apsēdās pie galda iepretim flegmātiski noskaņotajai Annai, cieši uz viņu paskatījās, tad klusi ierunājās.

-  Atspirgusi tā kā būtu… Ko domā darīt tālāk?

-  Nezinu, - Anna diezgan vienaldzīgi paraustīja plecus.

-   Tu pie manis ilgāk vairs dzīvot nevari, - saimnieces balss kļuva skarbāka. - Tu esi svešzemniece. Ienācēja! Turklāt vēl latviete! Bet visi latvieši ir cietsirdīgi revolucionāri! Visus krievus bez žēlastības kauj nost. Viņi te nošāva arī manu vīru. Taču esmu kristīgs cilvēks un tev palīdzēju. Tu neko sliktu nevari teikt. Bet tev ir jāsaprot arī mani. Es nevaru tevi te ilgāk turēt. Tavi boļševiki man visu ir atņēmuši. Mēs, kas agrāk dzīvoja pārtikuši, tagad dzīvojam badā. Tā ka, lūdzu, Anna, piedod, bet šais laikos viena lieka mute… Pati saproti.

-   Es saprotu, - Anna klusi pateica. - Paldies, tante Maša, par visu, ko manis labā esat darījusi. Varbūt man tomēr vajadzēja nomirt?

-    Nerunā blēņas! - saimniece spēji atmeta ar roku. - Tev jābrauc uz Maskavu! Tur sameklē savu Zubri un dzīvo vien tālāk!

Nākamajā rītā Anna pauniņā sasēja dažus savus drēbju gabalus, nedaudz saimnieces iedotās pārtikas un, sirsnīgi atvadījusies, gāja prom.

Anna tā arī nekad neatcerējās, kā šo sādžu sauca, kur tā atradās un kā viņa pēc kaut kāda laika tomēr bija spējusi aizkulties līdz Maskavai. Ko viņa pēc tam tur vēl trīs gadus darīja un kā dzīvoja, nekādu ziņu nav. Zināms vienīgi tas, ka pēc gada Annai piedzima vēl viens dēls, kuru nosauca par Jāni, bet 1921. gadā piedzima meita Marta. Tāpat nekas nav zināms, kas bija šo abu bērnu tēvs vai tēvi. Taču papīros stāv rakstīts, ka Anna Laiviņa, dzimusi 1900. gada 1. janvārī, neprecējusies, divu mazgadīgu bērnu māte 1921. gada vēlā rudenī no Krievijas atgriezusies Latvijā. Pēc dažām dienām abus bērnus, no tiem atteikdamās, nodevusi patversmē un vēlāk pati Rīgā sākusi strādāt Sarkanā Krusta slimnīcā par sanitāri.

Bija pagājuši četri gadi. To, kas šais gados notika ar Annu un Latviju, ir smagi atcerēties.

Latvija bija vārījusies kā elles katls.

Latviešu strēlnieki… Dižākie no dižajiem. Ziemassvētku un simtiem citu kauju uzvarētāju Lielā Ideju un Ieroču Brālība! Pat jums vajadzēja sašķelties un nostāties citam pret citu! Baltie un sarkanie latviešu streļķi! Kādās krāsās jūs krāsojāties? Tad vēl nāca dzelzsdivīzija un lan- desvērs; vācieši, latvieši un krievi; fon der Golcs, Latvijas neatkarība, Ulmanis un Čakste; Andrievs Niedra, Oskars Kalpaks un tad atkal boļševiki, līdz beidzot tikai 1920. gada 11. augustā tika parakstīts miera līgums ar Padomju Krieviju!

1922. gada pavasarī Annas dēlu Jāni adoptē kāda augsta ranga Latvijas kriminālpolicijas ierēdņa bezbērnu ģimene, viņam dodot savu uzvārdu - Veinbergs. Bet Annas meitu Martu 1923. gada vasarā savā ģimenē kā audžubērnu pieņem kāds Iļģuciema stikla fabrikas strādnieku pāris - Silvija un Gunārs Kaktiņi.

Tālākie notikumi, kas nāca pēc ilgiem gadiem, pirmajā mirklī var šķist gluži fantastiski vai autora izdomāti, taču dzīve ir tāda, kāda tā ir - skaista un nežēlīga, mīlestības un naida, negaidītu pavērsienu un neticamu notikumu pilna.

19. nodaļa

PSRS Iekšlietu tautas komisariāta (NKVD) izmeklētājs, jaunākais leitnants Marats Zubris, 1938. gada 16. decembra vēlā vakarā Maskavā pa Lubjankas drūmās iestādes platajām kāpnēm, stipri uztraucies, devās uz ceturto stāvu, kur negaidīti bija izsaukts pie viena no lielajiem čekas priekšniekiem, operatīvās izmeklēšanas pārvaldes vadītāja Sergeja Vitalova.

Maratam bija atlētisks augums, viņš bija spēcīgs, gudrs un skaists vīrietis. Sievietes viņu mīlēja, bet kolēģi cienīja un pat nedaudz baidījās. Viņš, pateicoties sava tēva - šīs pašas iestādes atbildīga darbinieka, apakšpulkveža Vitālija Zubra ietekmei, tūlīt pēc vidusskolas beigšanas tika nosūtīts uz speciālo NKVD skolu, kas sagatavoja vispusīgus valsts ārējās izlūkošanas aģentus. Taču skolu sekmīgi beidzis, Marats negaidīti griezās pie priekšniecības ar lūgumu viņu izlūkošanas darbā uz ārzemēm nesūtīt, bet gan atstāt strādāt par izmeklētāju tepat Maskavā vai jebkurā citā Padomju Savienības vietā.

"Esmu pārliecināts, ka, strādājot šeit uz vietas, stingri sekojot mūsu dzimtās Komunistiskās partijas un Vispasaules lielākā darbaļaužu Vadoņa biedra J. V Staļina gudrajiem un tālredzīgajiem norādījumiem, nežēlošu pūles un pat savu dzīvību cīņā pret trockistiem, labējiem oportūnistiem, buhariniešiem un visu veidu imperiālistisko valstu spiegiem un sabotieriem!"

Viņa lūgums tika apmierināts. 1937. un 1938. gadā turpat vai puse no PSRS valsts drošības iestādēs strādājošajiem, pašiem par lielu pārsteigumu, arī izrādījās kapitālistisko valstu spiegi un nodevēji! Tie, protams, drīz vien tika nošauti. Steidzīgi vajadzēja jaunus kadrus. Maratu Zubri no vajāšanas un stulbajām apsūdzībām glāba arī viņa nelatviskais vārds un uzvārds. Tas tomēr vairāk atgādināja kaut ko krievisku. 1938. gada beigās Lubjankā, NKVD centrālajā pārvaldes iestādē nevienu latviešu tautības čekistu vismaz vadošajos posteņos vairs neredzēja. Tagad viņi atradās turpat, kur viņu nesenie upuri - kopējā bedrē bez jebkāda uzraksta vai piemiņas zīmes. Izrādījās, viņus citu no cita šķīra vienīgi kāda Kremlī dzīvojoša cilvēka griba.

Taisnīgi vai netaisnīgi, taču tā ir bijis arī agrāk un droši vien būs vienmēr - bende, zem giljotīnas naža paliekot karaļa vai vienkārši zemnieka galvu, nekad nevar būt pilnīgi pārliecināts, vai jau nākamajā dienā tieši tai pašā vietā nevajadzēs gulties pašam.

Marats jau savas darbības pirmajos mēnešos pārējos izmeklētājus un priekšniecību pārsteidza ar neparastu centību, stingru raksturu, uzticību dotajam solījumam, izturību un neierastu cietsirdību, kas pat šajā namā šķita visai pārsteidzoši. Viņš bija, kā saka, cilvēks bez morāles un nerviem. Marats izlikās vai patiešām arī bija kurls pret apcietināto cilvēku zvērestiem par viņu nevainību, uzticību Staļinam un boļševiku partijai; kurls pret viņu šaušalīgajiem sāpju kliedzieniem un lūgsnām pēc žēlastības.

Ja tu reiz esi nokļuvis Lubjankas pagrabos, tad ar to vien tava vaina ir jau pierādīta! Maratam un pārējiem izmeklētājiem, strādājot ar arestētajiem cilvēkiem, vajadzēja vienīgi aizpildīt it kā jau notikušas nopratināšanas protokolu, uzrakstīt apsūdzību un piespiest apsūdzētos to parakstīt. Tas tad arī bija smagākais darbiņš. Bet tā… Parasti apsūdzības teksts bija standartizēts un neaizņēma daudz vietas. Faktiski tas bija trafareti formulēts izmeklētāja neapstrīdams secinājums par apcietinātā cilvēka izdarītajiem smagajiem valsts noziegumiem, ko ar savu parakstu bija apliecinājis arī pats apsūdzētais - jā, esmu Vācijas, Japānas vai Anglijas spiegs; jā, esmu trockists, buharinietis un nežēlīgs terorists, kas ilgi un rūpīgi gatavojis atentātu pret dižāko pasaules vienkāršo cilvēku aizstāvi un Padomju Savienības Vadoni biedru J. V Staļinu…

Operatīvās izmeklēšanas pārvaldes priekšnieka Sergeja Vitalova kabinets bija neparasti liels, taču samērā pieticīgi iekārtots. Vitalovam aiz muguras pie sienas karājās lieli Dzeržinska un Staļina portreti, bet pats kabineta īpašnieks sēdēja pie plata tumškoka rakstāmgalda, kas vienā galā bija nokrauts ar dažādām grāmatām, bet otrā pusē stāvēja kaudze ar pelēka kartona mapītēm, uz kurām labi saredzamiem melniem burtiem biedējoši rēgojās uzraksts - Lieta Nr.

Kad Marats, kā armijā pieņemts, ziņoja par savu ierašanos, Vitalovs palūdza Maratu apsēsties. Krēsls atradās netālu no rakstāmgalda.

-   Vai esi jau labi iejuties darbā? - priekšnieks tēvišķi painteresējās.

-   Tieši tā, biedri Vitalov! - Marats stingrā balsī apstiprināja.

-   Vai jūti kādas psiholoģiskas vai fiziskas grūtības?

-   Nē, biedri priekšniek!

-   Man par tevi ir ienākušas labas atsauksmes, - Vitalovs lēnīgi turpināja. - Tas, protams, sagādā prieku, taču…

Vitalovs negaidīti apklusa un drūmi ieturēja garu pauzi.

Marats tūlīt intuitīvi sajuta tuvojamies briesmas. Viņš tikai nezināja, kādā veidā tās izpaudīsies, taču to, ka pat šajā visaugstākās varas iestādē neviens tās darbinieks nevarēja būt pilnīgi drošs arī par savu brīvību un dzīvību, viņš zināja pārāk labi.

-   Es tevi esmu uzaicinājis uz tādu kā neoficiālu sarunu, - Vitalovs pateica. - Man par tevi ir ienākušas ne tikai labas, bet diemžēl arī sliktas ziņas. Daži biedri ir izteikuši, šķiet, visai pamatotas aizdomas par tavu iespējamo neuzticību mūsu augstākajiem ideāliem… Tāpēc gribu, lai tu ar mani būtu maksimāli atklāts.

-   Citādi nemaz nav iespējams, - Marats gandrīz čukstus sacīja. - Esmu vienmēr gatavs…

-   To es arī gribu precīzi zināt, - Vitalovs turpināja.

-  Vai tev mūsu darbs patiešām patīk? Iet pie sirds? Vai tu skaidri apzinies tā absolūto nepieciešamību, lai spētu droši aizsargāt mūsu partiju, Vadoni un valsti kā no iekšējiem, tā arī ārējiem ienaidniekiem?

-        Protams, - Marats tūlīt apliecināja. - Es nešaubīgi ticu…

-        Tas ir labi, - Vitalovs uzslavēja. - Vai tevi kā vēl ļoti jaunu cilvēku dažreiz nemulsina tās metodes, kādas mēs lietojam, lai piespiestu visus tos nodevējus un salašņas atzīties savos pret tautu vērstajos noziegumos?

-   Nē! - Marats ātri pateica un tūlīt iztaisnoja augumu.

-    Uzskatu un esmu pārliecināts, ka pret mūsu valsts ienaidniekiem nemaz citādi cīnīties nav iespējams!

Vitalovs krietnu laiciņu klusēja, tad ar drūmu seju paskatījās uz Marata nobālušo vaigu.

-   Saki atklāti! Tu pēc tautības esi latvietis?

Marats pat satrūkās. Viņš šādu jautājumu nebija gaidījis, taču tūlīt saprata; ka tas neko labu viņam nesola.

-        Biedri priekšniek, - Marats nedaudz drebošā balsī sacīja, - es īsti nezinu. Pasē un citos dokumentos stāv rakstīts, ka esmu krievs. Arī runāju krieviski. Mācījos krieviski. Un domāju krieviski.

Vitalovs ironiski pasmīnēja.

-       Mūsu saspringtajā cīņā pret tautas ienaidniekiem tas vēl neko īpašu nenozīmē, - viņš biedējošā balsī pateica.

-   Manā rīcībā ir nonākušas ziņas, ka gan tava māte, gan tēvs ir latvieši. Tātad loģiski arī tu, lai kādā valodā runātu, tāpat esi latvietis!

Marats vēlreiz noraidoši papurināja galvu.

-   Es sevi par latvieti neatzīstu…

Vitalova sejā joprojām nenodzisa ironisks smīniņš.

-       Taču vai tas ir tik labi, Marat Vitaļjevič, neatzīt savu tautību? - viņš prasīja. - Vai tas jau nesāk smirdēt pēc iespējamas nodevības?

Marats atkal spēji satrūkās un pēkšņi vairs nezināja ne ko teikt, ne "ko domāt. Galvā tikai ātri pazibēja biedējoša doma - tās ir beigas!

Arī Vitalovs klusēja. Viņš no sev priekšā stāvošas kastītes izņēma Kazbek markas papirosu, aizsmēķēja un,

pārstājis smīnēt, vēlreiz drūmi paskatījās uz jauno cilvēku, par kuru jutās pārliecināts - no viņa dienās nenoliedzami iznāks krietns čekists, taču tomēr gribēja viņu pārbaudīt vēlreiz. Un ne tikai vienkārši pārbaudīt. Sergejs Vitalovs bija nodomājis Maratam Zubrim uzlikt tik smagu pārbaudījumu, tādu psiholoģiski grūtu rīcības un lēmuma pieņemšanas izvēli, ka to tiešām spētu izturēt vienīgi komunistisko ideālu totāli pārņemts cilvēks, vājprātīgais vai vienkārši absolūti bezjūtīgs kriminālnoziedznieks.

-   Visapkārt tikai ienaidnieki, - Vitalovs domīgi sacīja.

-   Osoaviahima priekšnieks Eidemanis, bijušais Sarkanās armijas virspavēlnieks Vācietis, gaisa kara spēku komandieris Alksnis, tanku komandieris Boķis, izlūkošanas pārvaldes priekšnieks Bērziņš, mūsu pašu kantora priekšnieka vietnieks Peterss, starp citu tie visi ir tavi tautieši, un vēl pats dzelzs komisārs Ježovs! Ārprāts! Bez visa tā vakar pēcpusdienā vēl tika arestēts… - Vitalovs atkal ieturēja neko labu nevēstošu pauzi, tad ātri pateica,

-   arī tavs tēvs, mūsu, varētu teikt, labākais operatīvais darbinieks Vitālijs Janovičs Zubris!

Marats jau kuro reizi iekšēji nodrebēja. Viņš saprata situācijas nopietnību, taču ne mirkli nešaubījās - tēvs nav ne pie kādas vainas! Varbūt tieši tāpēc, ka tas patiešām varēja būt vienīgi kaut kāds absurds vai muļķīga kļūda, Marats tūlīt skaidrāk par skaidru apzinājās, ka arī viņa paša brīvība un dzīvība pašlaik karājas mata galā. Iespējams, vairs pat nekarājas. Tā jau ir nokritusi zemē tieši tepat kabinetā uz grīdas, un šis iepretim sēdošais, ārēji it kā mierīgais un pat laipnais cilvēks to vienkārši jebkurā brīdī var samīt un iznīcināt. Pirmo reizi Marata prātā uzausa neliela gaisma, un viņš diezgan skaidri stādījās priekšā, ka līdzīgi taču jūtas arī tie cilvēki, kuri pēc viņa veiktajām speciālajām nopratināšanas reizēm ar drebošām un nereti arī asiņojošām rokām ātri vai lēni, atzīstoties visos pasaules grēkos, paši paraksta sev nāves spriedumu…

-   Par ko mans tēvs tiek apsūdzēts? - Marats aizlauztā balsī prasīja.

Vitalovs nesteidzoties nodzēsa papirosu, nedaudz atgāzās pret lielā krēsla augsto ādas atzveltni, atpogāja pelēkā frenča augšējo pogu un jau kuro reizi nopietni nopētīja sava jaunā darbinieka stāvu. Viņš vēlējās, lai no šī jaunā un neapšaubāmi centīgā cilvēka ar laiku patiešām iznāktu tāds čekists, kādus gribēja redzēt Fēlikss Edmundovičs Dzeržinskis un biedrs Staļins - bezgala uzticīgs komunisma idejām un partijai, nežēlīgs pret ienaidniekiem un spējīgs bez apdomāšanās veikt jebkurus partijas un savu priekšnieku uzdevumus un pavēles.

-   Es tev varu dot gudru padomu, - Vitalovs mierīgā, bet cietā balsī sacīja. - Ja tu jau pats esi atsacījies no savas īstās tautības, tad turpmāk savās paša interesēs tev vajadzēs atteikties un aizmirst, ka tev bija arī tēvs! Izrādās, viņš visu šo laiku prasmīgi slēpies aiz apzinīga boļševika maskas, bet īstenībā kalpojis Amerikas Savienoto Valstu izlūkdienestam! Pagājušajā naktī jau pirmajā pratināšanas reizē viņš visos savos noziegumos ir atzinies, un šodien no rīta tribunāls viņam piesprieda nāvessodu nošaujot. Tu jau zini, kas pie mums šos nodevējus šauj. Bet šoreiz es gribu… - Atkal iestājās drūma pauze. - Es pat ļoti gribu, lai mūsu tautas ienaidnieku un amerikāņu imperiālistu pakalpiņu Vitāliju Zubri nošautu tieši tu!

Marats nobāla, sajuta spēju sausumu mutē un palūdza atļauju no stikla karafes ieliet glāzē ūdeni.

Vitalovs atļāva.

-   Ja tu to spēsi, - viņš sacīja, - es nešaubīgi noticēšu, ka tu patiešām esi mūsējais un nekad nespēsi kļūt nodevējs kā tavs tēvs un pārējie nelieši.

-   Bet ja es to nedarīšu? - Marats jautāja. - Vai tad jūs arī mani apsūdzēsiet spiegošanā un nošausiet?

-   Nē, - Vitalovs atbildēja. - Pagaidām varēsi turpināt strādāt, taču tu nekad ne manās, ne mūsu jaunā vadītāja biedra Berijas acīs nebūsi simtprocentīgi uzticams. Pats zini, pašlaik Iekšlietu tautas komisariātā notiek kadru tīrīšana. Mums beidzot jātiek vaļā no visiem nodevēja Je- žova cilvēkiem! Tāds ir partijas, paša biedra Staļina un viņa uzticamā līdzgaitnieka Berijas obligāti izpildāmais norādījums! Tā ir pavēle! Šāda veida pavēles stāv nesalīdzināmi augstāk par jebkādu morāli, par visiem likumiem un buržuāziski filosofiskajiem prātojumiem par kaut kādu tur humānismu un cilvēcību! Mums pašiem ir sava izpratne, kas ir īstens humānisms un cilvēces gaišāki ideāli! Tāpēc, biedri Zubri, mums ir jāspēj būt nežēlīgiem! Tu saproti? Mums ir jāaizmirst, kas ir sirdsapziņa un līdzjūtība! Tikai tā mēs ne tikai padomju tautu, bet apspiestos darbaļaudis visā pasaulē spēsim darīt laimīgus! Bet tagad ej! Es tev ticu. Nokāpis lejā, tūlīt griezies pie iekšējās apsardzes priekšnieka biedra Zi- mina un pasaki, atsaucoties uz mani, ka esi saņēmis pavēli vienpersoniski izpildīt nāvessodu pretīgajam mūsu saliedēto rindu nodevējam Vitālijam Zubrim! Kad to izdarīsi, piezvani man un ziņo par uzdevuma izpildi!

Marats, kā viegli apreibis, izgāja no kabineta, pa platajām kāpnēm devās lejup uz bēdīgi slavenajiem Lubjankas pagrabiem, apzinoties - ja viņš šo pavēli neizpildīs, tad, iespējams, jau pēc dažām dienām kāds cits pa šīm pašām kāpnēm dosies lejā pēc viņa dzīvības…

Tāda nu bija tā pasaule, kurā viņam nācās dzīvot un kuru viņš līdz šim bez mazākajām šaubām bija atzinis kā labu un pareizu. Taču tagad Marata apziņā vienu brīdi uzplaiksnīja negaidīta doma, ka viss, kas pēdējos gados ir noticis Maskavā un Padomju Savienībā, un kas katru dienu notiek šeit - Iekšlietu tautas komisariātā, tomēr ir kaut kāds absurds, kaut kādu vājprātīgu cilvēku izdomājums vai visvareno Vadoņu ļaunas gribas izpausme.

Kur un kāpēc pēkšņi uzradies tik liels skaits ienaidnieku? Tik daudz spiegu, teroristu, sabotieru un Dzimtenes nodevēju? Kāpēc pratināšanu laikā un pat ejot uz nošaušanu, lielumlielākā daļa tomēr zvērēja uzticību Staļinam un padomju varai? Vai tiešām viss, kas nāca no Kremļa, bija neapstrīdami pareizs? Jagoda un Ježovs… Cilvēki, kas padomju varai un partijai bija uzticīgāki par visiem? Un vecā, labā Ļeņina gvarde… Visi, ar kuriem lielais Vadonis sāka? Un tagad arī mans tēvs?!

Ko man pašlaik darīt? Marats drudžaini domāja. Kā rīkoties? Bet viss jau ir izlemts! Vitalovs taču pateica - vai nu, vai nu… Ja arī tēvs būtu izdarījis kādu nopietnu kļūdu… Ja viņš arī būtu pat tūkstoškārtīgs nodevējs un tik tiešām par to pelnījis nāvessodu, kādai pārliecībai un ticībai ir jāvalda pār manu prātu, lai es nešaubīgi zinātu, ka rīkojos pareizi? Bet ja nepareizi, kam pēc tam man vajadzētu lūgt piedošanu?

Pēc kāda laika Marats, galīgi sadrūmis, iegāja šaurā, pustumsā grimstošā vieninieka kamerā, kur pusizģērbts un sasists uz kailu dēļu nāras gulēja viņa tēvs Vitālijs Zubris. Ieraudzījis Maratu, viņš, klusi stenēdams, piecēlās sēdus, ar muguru atspiedās pret mūra sienu un mēģināja pasmaidīt.

-   Labi, ka tas esi tu…

-   Nekā laba tur nav, - Marats drūmi sacīja un apsēdās tēvam blakus. - Patiesībā tas ir kaut kāds ārprāts… Par ko tevi apsūdzēja?

Vitālijs īsu brītiņu klusēja, tad smagnēji atmeta ar roku.

-   Kāda tam tagad nozīme? Par visu ko! Vai tu nezini, kā mēs te strādājam un kādi ir vadošie norādījumi?

-   Un tomēr. Kāpēc viss notiek tik ātri? Kāpēc tieši tevi?

-   Berija sāk jaunu tīrīšanas operāciju. Bet es stāvēju tuvu Ježovam. Bieži pildīju tieši viņa personiskos speciāl- uzdevumus. Un vēl papildus tam… Esmu latvietis.

Marats asi pagriezās un, cik nu to ļāva vājā griestu spuldze, mēģināja ieskatīties tēva aizpampušajās acīs.

-   Saki atklāti, tēv… - viņš satraukts teica. - Vai arī es esmu latvietis?

-   Principā jā, - Vitālijs apstiprināja. - Tu gan esi uzaudzis krievu vidē, gājis krievu skolās, taču mana sieva Tamāra nav tava īstā māte. Viņa ir krieviete, mēs ģimenē runājām tikai krieviski, taču īstenībā… Es nezinu, vai valodas prasme nosaka tautību, un kas vispār ir tas, kas nosaka tautību, bet gan es, gan tava īstā māte ir latviete.

Marats nodrebēja. To viņš no tēva dzirdēja pirmo reizi.

-    Kas ir mana īstā māte? - Marats stipri satraukts jautāja. - Kur viņa atrodas? Sodīta? Iznīcināta?

Vitālijs viegli paraustīja sāpošos plecus.

-   Viņa bija kāda vācieša kalpone. Toreiz dzīvoja Latvijā. Vārdā Anna Laiviņa. Jauna un smuka meitene, taču… ļoti izlaidīga. Lai gan toreiz viņas visas, kas nonāca saskarē ar zaldātiem, tādas bija. Ja pašas negribēja, tad piespieda. Tā es to Annu pievācu.

-   Vai viņa pašlaik dzīvo Latvijā?

-   Diez vai… - Vitālijs domīgs teica. - Man šķiet, viņa 1918. gadā šeit netālu no Maskavas nomira. Tu tikko biji piedzimis. Es tevi paņēmu un uzaudzināju. Arī Tamāra pret tevi izturējās labi.

-   Paldies, taču… Tu zini, kas ir noticis?

-   Vai beidzot patiešām atentāts pret kādu no mūsu vadoņiem? - Vitālijs jautāja tādā balsī, ka turpat vai priecātos, ja tā tik tiešām būtu noticis.

-   Nē, - Marats atbildēja. - Es saņēmu pavēli… tevi nošaut vai, citādi sakot, tev piespriesto nāvessodu izpildīt uzdeva man!

Vitālijs ilgi klusēja un vairākas reizes ar mēli nolaizīja uztūkušās, ar sarepējušām asinīm apklātās lūpas.

-   Nezinu, vai visi notikumi ir jau iepriekš paredzēti, - viņš domīgi sacīja. - Kas zina, kā viss būtu sagriezies, ja 1917. gada maijā latviešu strēlnieku lielākā daļa nebūtu nostājusies lielinieku pusē… Ja 1919. gadā mūsu strēlnieki būtu spējuši noturēt Padomju Latviju ar Stučku priekšgalā. Ja es toreiz pēc eseru dumpja apspiešanas nebūtu nozīmēts darbā Ārkārtējā Komisijā… Ja es tevi kopā ar Annu būtu atstājis Piemaskavas sādžā… Ne tu, ne es šeit neatrastos. Un man nevajadzētu… Un tev nevajadzētu…

-   Ko man tagad darīt? - Marats prasīja. - Vai izpildīt uzdoto pavēli vai arī kopā ar tevi iet pagalmā pie sienas?

Vitālijs, klusi vaidēdams, izstiepa roku un to uzlika uz Marata pleca.

-   Es tev esmu mācījis… Un partija māca… Uzdevumi un pavēles ir jāpilda. Vienīgi tagad sāku domāt, vai šī cena nav pārāk dārga un vai bija vērts toreiz visu to sākt…

-   Jā! - Marats pēkšņi, gandrīz vai raudot, iekliedzās. - Pareizi! Pavēles ir jāizpilda! Ienaidnieki jāiznīcina! Taču tu neesi mans ienaidnieks! Tu esi mans tēvs!

Vitālijs zemu nolieca galvu, ilgi klusēja, tad tikko sadzirdami pateica:

-   Jā, dēls, tā tas ir. Taču tagad, izrādās, es esmu valsts noziedznieks. Bet tu esi šīs valsts uzticams kalps. Ja gribi dzīvot, tev bez garas šaubīšanās jādara tas, ko tev liek. Taisnīga vai netaisnīga, taču tāda šī valsts ir.

Pēc dažām minūtēm atvērās kameras durvis, tajās parādījās apsardzes priekšnieks Zimins un aicināja Maratu

izvest pagalmā tautas ienaidnieku Vitāliju Zubri soda izpildīšanai un speciāli šādiem nolūkiem izveidotajā vietā nošaut.

Vitālijs ar grūtībām piecēlās un, ar vienu roku atbalstījies pret Marata plecu, lēnām gāja ārā no kameras.

- Paklausies, dēls, - viņš klusi sacīja. - Kas zin, kā tev turpmāk dzīvē ies… Varbūt liktenis vai dienesta darīšanas tevi kādreiz aizved arī uz Latviju… Pameklē savu māti - Annu Laiviņu. Varbūt viņa toreiz nemaz nenomira. Viņai starp krūtīm ir neliela rēta. Kādreiz viņas audžutēvs, tas vācietis Johans Šmits, viņai tur iegriezis ar nazi. Mēs atriebāmies. Mēs abi viņu toreiz nogalinājām. Varbūt šodien es saņemu sodu tieši par to. Noteikti! Jo neko pret partiju un padomju varu noziedzies neesmu…

Viņi aizgāja līdz Lubjankas iekšējā pagalma galam, kur blakus kurinātavai bija iekārtota speciāla cilvēku nošaušanas vieta. Notiesāto nostādīja pie mūra sienas, kas bija apsista ar biezu dēļu kārtu, bet netālu stāvēja kravas automašīna. Tai bija iedarbināts motors, un tās priekšējie lukturi meta spilgtus gaismas starus tieši uz sodam nolemtā cilvēka stāvu. Šāvēju upuris redzēt nevarēja.

Netālu no Marata stāvēja kapteinis Zimins un uzmanīgi skatījās. Vēl tālāk stāvēja divi konvoja zaldāti, kuru uzdevums bija pēc nāvessoda izpildīšanas savākt nošautā cilvēka līķi.

Marats nesteidzoties no ādas maksts izņēma nagana tipa revolveri un to izstieptā rokā pacēla līdz pleca augstumam.

-   Piedod, tēv! - viņš skaļi iekliedzās. - Pats zini - ja ne es, tad kāds cits!

-   Nemeklē sev attaisnojumu! - Vitālijs atkliedza pretī. - Šauj!

Marats juta, ka viņam viegli dreb roka, taču drīz saņēmās un mēģināja nedomāt, ka cilvēks, kurš pašlaik stāv spoži apgaismotajā laukumā pie cietuma sienas, ir viņa tēvs. Nē! Es viņu nemaz nepazīstu! - Marats iekšēji kliedza. Viņš vienkārši ir simtais, tūkstošais vai pat mil- jonais tautas ienaidnieks, kuru valsts uzskata par vajadzīgu fiziski iznīcināt.

Tāda ir partijas griba. Tāda ir pavēle. Un tāds ir mans darbs.

Marats beidzot apņēmīgi nospieda revolvera gaili un sāka ātri šaut. Viņš izšāva visu aptveri. Pēc tam revolveri ielika atpakaļ makstī, nedaudz trīcošām rokām sameklēja papirosu paciņu un aizsmēķēja. Pēc tam steidzīgi atgriezās ēkā.

Marats notikušo nožēloja tikai dažas dienas. Par to nebija laika ilgi domāt, līdz aizmirsās pavisam. Un tikai vecumā, kad viņš vairs nespēja atcerēties pavisam nesenus notikumus, atmiņa gandrīz vai katru nakti viņu nežēlīgi atgrieza Lubjankas pagalmā, kur viņš ar paceltu revolveri rokā stāvēja pret savu tēvu…

20. nodaļa

1940. gada augusta sākumā, kad LPSR Iekšlietu tautas komisariāta Valsts drošības pārvaldes darbinieki no bijušām Latvijas Politpārvaldes telpām Alberta ielā pārcēlās uz skaisto namu Stabu un Brīvības ielas stūrī, kur pirms tam bija atradušās Latvijas Republikas Iekšlietu ministrija un Sabiedrisko lietu ministrija, Marats Zubris jutās ļoti apmierināts. No ceturtā stāva logiem pavērās tāls skats uz Brīvības ielu un šīs Rīgas galvenās maģistrāles greznajiem īres namiem. Tādus viņš reti bija redzējis pat Maskavā.

Uz ilgstošu darbu Rīgā viņš bija atsūtīts kopā ar lielu PSRS čekistu grupu, taču sākumā viņi nekādas aktivitātes vēl neizvērsa. Čeka pilnos apgriezienos sāka strādāt tikai pēc 1940. gada 5. augusta, kad Latvija kā neatkarīga valsts jau bija beigusi pastāvēt de facto, tas ir, formāli uzņemta Padomju Savienības sastāvā. Septembrī pēc M. Kaļiņina parakstītā dekrēta visā Latvijas PSR teritorijā stājās spēkā un tika piemērots Krievijas Padomju Federatīvās Sociālistiskās Republikas Krimināllikums, uz kura pamata tad tā pa īstam arī sākās visas jau iepriekš sīki izplānotās represijas pret lielu latviešu tautas daļu.

Līdz tam Marats jau bija noskatījis labi iekārtotu trīsistabu dzīvokli ar plašu virtuvi, lieliem gaiteņiem un vannas istabu kādā no respektablajiem Dzirnavu ielas namiem, kur agrāk bija dzīvojis tagad jau arestētais atbildīgs Latvijas Politpārvaldes darbinieks Zigfrīds Vein- bergs, viņa sieva Klāra un dēls Jānis.

Kāpēc Dievam vai liktenim labpatika Maratam likt izvēlēties tieši šo dzīvokli, var tikai minēt. Visticamāk, tā vienkārši bija nejaušība, kāda nereti atgadās gandrīz vai katra cilvēka dzīvē. Zigfrīds Veinbergs jau jūlijā bija arestēts kopā ar bijušo Politiskās pārvaldes priekšnieku Jāni Fridrihsonu-Skrauju un Rīgas rajona priekšnieku Jēkabu Vinteru. Kad tika izdarīta kratīšana Veinberga dzīvoklī, Maratam tas uzreiz iepatikās. Visu līdzšinējo laiku nodzīvojušam Maskavas pārpildītajos komunālajos dzīvokļos, Veinbergu miteklis viņam šķita kā burvīgs sapnis - liels, gaišs, tīrs un pilns ar dārgām mēbelēm, mākslas priekšmetiem, spoguļiem un lustrām.

Priekšniecība neiebilda, ka šo dzīvokli par savu noformē jaunais, taču ļoti centīgais, kvēlais zobena un vairoga cīnītājs Marats Zubris. It sevišķi vēl tāpēc, ka nesen LPSR Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājs Vilis Lācis pēc Maskavas lūguma bija jau parakstījis pavēli par divarpus tūkstošu dzīvokļu piešķiršanu Sarkanās armijas un Iekšlietu tautas komisariāta virsnieku ģimeņu vajadzībām. Marats gan vēl nebija precējies, taču priekšniecībai apsolīja, ka tuvākajā laikā to noteikti izdarīs.

Dažas dienas vēlāk Marats ar diviem savas nodaļas darbiniekiem nesatricināms un varens kā viss lielais Dzirnavu ielas mūra nams, stāvēja nolūkotā dzīvokļa viesistabas vidū un labu brīdi šķietami mierīgs klausījās Klāras Veinbergas raudāšanā. Turpat netālu no durvīm ar skarbu sejas izteiksmi uz Maratu noraudzījās viņas dēls Jānis. Marats tūlīt pat pilnīgi fiziski sajuta, kā no jaunā cilvēka spēcīgi izstaro atklāts naids. Marats nedaudz pagriezās pret Jāni un it kā garāmejot konstatēja, ka šis jauneklis pēc izskata ir visai līdzīgs viņam pašam. Taču tai brīdī tas viņā neizsauca nekādas emocijas - pat ne izbrīnu. Nākamajā mirklī Marats to jau bija aizmirsis un atcerējās tikai krietni vēlāk…

-   Nekauc! - Marats pēkšņi Klārai skaļi uzkliedza, paspēra dažus soļus uz priekšu un apsēdās mīkstā atpūtas krēslā. - Revolūcija ir daudz spēcīgāka par visu sievu asarām un vīru asinīm.

-   Par kādu revolūciju jūs runājat? - Jānis, ar grūtībām valdot naidu, tūlīt uzprasīja.

-   Vai tu avīzes nelasi? - Marats aukstā balsī jautāja. - Radio neklausies? Nezini, kas pašlaik notiek Latvijā?

Marats, kaut ne visai pareizi, taču tomēr runāja latviski. Pirms gada priekšniecība, acīmredzot jau zinādama, kādi notikumi risināsies Latvijā, viņu kopā ar nelielu NKVD darbinieku grupu no darba brīvajā laikā sūtīja īslaicīgos kursos kaut daļēji apgūt latviešu valodu. Protams, tikai tāpēc, lai labāk un vieglāk sekmētos viņu darbs.

-    Kāpēc jūs arestējāt manu vīru? - Klāra, nedaudz mitējusies raudāt, jautāja. - Ko viņš jums ir nodarījis?

Kādos noziegumos tiek apsūdzēts? Kur jums ir aresta orderis un kratīšanas atļauja?

Marats tikai nicīgi pasmīnēja.

-   Es skatos tu esi gudra vecene, - viņš sacīja. - Vai tikai arī pati ar savu vīru Politpārvaldē neesi spīdzinājusi arestētos pagrīdniekus un komunistus? Ko?! Atbildi!

Klāra satrūkās un, kā palīdzību meklēdama, ātri paskatījās uz dēlu. Taču Jānis uzreiz saprata, ka viņš te viens neko iesākt nevar. Pagaidām jābūt savaldīgam un jāgaida kāds cits mirklis vai pat pavisam cits laiks. Viņš vienīgi nedaudz izbrīnījies pamanīja, ka jaunais čekas virsnieks ir uzkrītoši līdzīgs viņam pašam…

-    Ko tu klusē? - Marats turpināja kliegt. - Vai nedzirdēji, ko es tev prasīju?

-   Ja jūs būtu daudzmaz solīds cilvēks, tad jūs vispirms atbildētu uz maniem jautājumiem, - Klāra šņukstot sacīja. - Vai Zigfrīdu Veinbergu var arestēt un sodīt tikai par to, ka viņš līdz šim apzinīgi pildījis savas valsts likumus?

-   Jā, tieši par to! - Marats aukstā balsī apstiprināja. - It sevišķi par to, ka viņš to visu ir darījis, kā tu pati saki, ap-zi-nī-gi! Jūs esat politiski pārāk neizglītoti, jūs esat buržuji, darbaļaužu apspiedēji, tāpēc nesaprotat, ka apspiestajām tautām, revolucionārajām idejām un darbībām nekādas valsts robežas vispār nepastāv! Tā ir visas pasaules problēma! Un ja tavs vīrs, tu nolādētā kuce, ir arestējis un mocījis revolucionārus vai tikai ar jūsu Ulmaņa diktatūru neapmierinātus cilvēkus, tad šis Zigfrīds Veinbergs vienkāršo ļaužu priekšā ir visas pasaules ienaidnieks! Un kā tāds no sabiedrības izolējams un iznīcināms! Skaidrs?

Klāra un Jānis klusēja. Pēc neilga brīža viņa tomēr iedrošinājās pajautāt:

-   Kur viņš pašlaik atrodas? Vai es varu pie viņa tikt?

-   Nē! - Marats cietā balsī atbildēja. - Nekāda tikšanās ar apcietinātajiem tautas ienaidniekiem nav atļauta!

-   Kāpēc? - Jānis iejautājās. Šķiet, viņš to prasīja patiesas ziņkāres pēc.

-   Tāpēc, ka līdz ar Veinberga arestu arī jūs automātiski esat kļuvuši jaunajai varai neuzticami un, iespējams, pat bīstami.

-   Tikai tāpēc, ka viņš ir mans tēvs? - Jānis jautāja un pirkstus savilka ciešā dūrē. - Pasaulē nav tāda likuma, ka dēlam būtu jāatbild par tēva grēkiem. Nav ari tāda likuma, ka sieva būtu uzskatāma par līdzvainīgu sava vīra oficiālajai darbībai valstī noteiktajos likumu ietvaros!

Marats ilgi un cieši noskatīja jauno cilvēku, kas bija apmēram vienā vecumā ar viņu, un atkal savilka seju nicīgā smīniņā.

-   Es skatos, arī tu te vareni plāties ar savām buržuāziskajām zināšanām! - viņš sacīja. - Ar ko nodarbojies? Esi policists?

-   Esmu students, - Jānis atbildēja.

-   Ko studē?

-   Jurisprudenci. Trešajā kursā.

-   Interesanti, vai tavā juridiskajā fakultātē kopā ar tevi studē arī kāds strādnieku bērns? - Marats jautāja un nepārtrauca auksti skatīties uz Jāni. Viņš paraustīja plecus.

-   Nezinu. Iespējams, ka ne.

Marats ilgi klusēja, tad piecēlās, no kabatas izņēma kādu papīru un to nevērīgi Klāras priekšā nosvieda uz galda.

-    Tas ir valdības izsniegts orderis, kas dod man tiesības šo dzīvokli izmantot savām vajadzībām! No šī brīža jūsu tiesības uz dzīvokli tiek anulētas un jums nekavējoties no šejienes ir jāizvācas!

Klāra šausmās iekliedzās. Jānis pagāja soli uz priekšu un šķita, viņš tūlīt Maratam metīsies virsū.

-    Kā? - Klāra bija patiesi pārsteigta. - Mums šis dzīvoklis patiešām tiek atņemts?

-Jā.

-  Bet tas taču ir mūsu personīgais īpašums! - Klāra atkal, skaļi šņukstēdama, iesaucās. - Uz kāda tiesiska pamata?…

-  Apklusti! - Marats viņu spēji pārtrauca. - Uz revolucionārās taisnības pamata! Ātri savāciet personīgās mantas, ko varat aiznest, un lasieties! Un pateicieties manai augstsirdībai, ka es jūs vēl neapcietinu un neieslogu cietumā!

Klāra izskatījās pilnīgi apjukusi un satriekta. Jānis pienāca viņai klāt un, kaut ko klusi sacīdams, mēģināja nomierināt.

-   Kur mēs tagad lai ejam? - viņa caur asarām jautāja. - Uz ielas?!

-   Man ir pilnīgi vienalga! - Marats atbildēja. - Taču neslēpšu, ka ļoti priecāšos, zinādams, ka jūs, nolādētie buržuji, kaut īsu brītiņu izbaudīsiet to nabadzību un beztiesisko stāvokli, kādā atradās tūkstošiem jūsu iepriekšējā valstī dzīvojošo strādnieku!

Apmēram pēc stundas, Klāra ar Jāni savākuši pašu nepieciešamāko un vēl atlikušos dokumentus, ģimenes relikvijas, dārglietas, fotoalbumus un naudu, lēnām devās ārā no dzīvokļa, kur Veinbergu ģimene bija pavadījusi divpadsmit laimīgus gadus. Pirms aizvērt durvis, Klāra vēl uz brīdi apstājās un naida pilnām acīm paskatījās uz jauno padomju varas pārstāvi, kura rīcības pamatu nebalstīja nekādi juridiskie likumi, nedz arī līdz šim Latvijas iedzīvotājiem - vismaz to lielākajai daļai - tik pašsaprotamie priekšstati par taisnību, līdzcietību un cilvēciskumu.

-   Jaunais cilvēk, bīstieties Dieva soda! - Klāra nikni pateica. - Šādi noziegumi nepaliek nesodīti! Dievam patīk, kad cilvēki ir cilvēki, nevis vājprāta pārņemti revolucionāri! Taču jūs tāds vispār nemaz neesat! Jūs vienkārši esat augstprātīgs jaunās varas ierēdnis, kuram sagādā baudu citu cilvēku pazemošana. Tas ir dziļi nožēlojami, un arī jūs pats kādreiz varat atrasties gan cietumā, gan uz ielas! Kad tas notiks, atcerieties mūs - nevainīgi sodītos! Tad jūs beidzot varbūt sapratīsiet - šai pasaulē neviena cilvēka ļauns darbs nepaliek nesodīts! Vienalga, vai jūs to darāt valsts vai savā vārdā. Ļauns paliek ļauns.

Marats atkal tikai nicīgi pasmīnēja, apsēdās iepriekšējā vietā un atcerējās kriminālajā pasaulē gandrīz vai vispopulārāko eksistences postulātu - Šodien mirsti tu! Es varu pagaidīt līdz rītdienai!

21. nodala

Jau 1940. gada rudenī LPSR Iekšlietu tautas komisariāta Drošības pārvaldes darbinieki visā Latvijas teritorijā bija izveidojuši ne tikai sava kantora attiecīgās apriņķa nodaļas, bet arī jau diezgan plašu aģentūras jeb ziņotāju tīklu. Tur ietilpa visdažādākie cilvēki - avantūristi, apzināti ļaunprāši, bailīgie, piespiedu kārtā savervētie, neapmierinātie ar iepriekšējo valsts iekārtu, uz savu drošību un kādu materiālo labumu cerošie, atriebības kārie un nenoliedzami arī tādi, kuri tik tiešām nelokāmi ticēja sociālisma un komunisma idejām un tam visam, par ko katru dienu klaigāja radio un rakstīja avīzes.

Tieši tāds cilvēks izrādījās arī piecdesmit gadus vecais Iļģuciema stikla fabrikas strādnieks, augstākās kvalifikācijas stikla pūtējs Gunārs Kaktiņš, kurš ar sievu Silviju kādreiz bija paņēmis audzināšanā un adoptējis pirms deviņpadsmit gadiem Annas Laiviņas Krievijā dzemdēto, taču kādā Rīgas zīdaiņu patversmē atstāto meitu Martu.

Katras nedēļas nogalē Gunārs Kaktiņš, it kā ejot pie kāda ciemos, ieradās pie Marata Zubra vienā no NKVD konspiratīvajiem dzīvokļiem, kas atradās Avotu un Marijas ielas krustojumā. Gunārs vispirms visu viņam zināmo izstāstījis vārdiem, vēlāk vienmēr to arī sīki uzrakstīja uz papīra.

Marats to rūpīgi izlasīja un kā parasti aģenta Stikls ziņojumu ielika melnā mapītē, kas stāvēja uz neliela galdiņa. Pēc tam viņš no bufetes izņēma degvīna pudeli, divas glāzes un piedāvāja atlikušo laiku līdz nākamā aģenta atnākšanai pavadīt brīvā un nepiespiestā sarunā.

Gunāram pret to ne tikai nekas nebija iebilstams, bet viņš to uzskatīja pat par lielu godu un sevišķu uzticēšanos.

-   Tātad fabrikas strādnieku lielākajai daļai pret padomju varu nav nekādu pretenziju? - Marats jau kuro reizi painteresējās. - Viņi to atbalsta?

-  Es jau jums to vairākkārt esmu stāstījis, - Gunārs atgādināja. - Par visiem es neko nevaru zināt. Jūs taču to saprotat. Taču tuvākie darba biedri… Jā, viņi jauno varu

atbalsta, taču nav ko slēpt, mūsu materiālais stāvoklis pašlaik ir krietni pasliktinājies. Tāpēc jau arī ir neapmierinātie. Kā es šodien jau rakstiski ziņoju - visatklātāk savu nepatiku, pat naidīgumu pret padomju varu un Latvijas pievienošanu Padomju Savienībai izrāda kurinātājs Reiliņš, noliktavas pārzine Nārmale, otrās maiņas stikla pūtējs Āboliņš, vecākais krāšņu meistars Zeibots un gatavās produkcijas pieņēmēja Znotiņa. Viņi mūsu fabrikā ir niknākie padomju varas pretinieki. Turklāt, atklāti sakot, cilvēki joprojām vēl nespēj pierast pie nemitīgās propagandas, sociālistiskās sacensības, darba normām un Lielā Vadoņa slavināšanas…

Marats kā parasti savu kalsno seju un asos lūpu kaktiņus savilka viņam tik ierastajā nicīgajā smīnā.

-        Tas nevar būt, - viņš teica. - Vai tad jūs te gadu gadiem pilnā balsī neslavinājāt savu Vadoni - Ulmani?

Gunāram atlika vienīgi klusējot piekrītoši pamāt ar galvu.

-       Vēl par tām materiālajām grūtībām… - Marats domīgi sacīja. - Jūs ar sievu, būdami strādnieki, patiešām tikai par savām darba algām spējāt uzcelt personīgo dzīvojamo māju?

-       Jā, - Gunārs apstiprināja. - Mēs pelnījām labi. Es nesaku, ka tas mums nācās ļoti viegli, taču māju uzcelt varējām. Bez jokiem.

-   Ja es pareizi sapratu, tev ir arī meita, vai tā?

-        Tā ir, - Gunārs atkal piekrītoši pamāja. - Vienīgais bērns.

-   Kā viņu sauc?

-   Marta.

-  Jauna un smuka?

-   Deviņpadsmit gadu. Jā, arī smuka.

-   Ar ko nodarbojas?

-        Pagājšvasar beidza ģimnāziju. Gribēja studēt, taču netika uzņemta.

-   Kāpēc?

-   Vienā eksāmenā bija sliktāka atzīme nekā citiem.

-        Bet varbūt to atzīmi pazemināja, ka ir strādnieku bērns?

-   Nezinu, - Gunārs paraustīja plecus. - Varbūt.

-   Tagad dzīvo pa māju? - Marats jautāja, tad negaidīti turpināja: - Kā būtu, ja tu mani ar viņu iepazīstinātu? - lieliski zinādams, ko Marta dara un kāda viņa izskatās. Dažas nedēļas pirms tam, kad Gunārs Kaktiņš tika savervēts, Marata cilvēki diezgan ilgi viņu vēroja, ievāca visdažādākās ziņas par viņa ģimeni un pat slepus fotografēja. Tādā sakarā Marats uz kādas no fotogrāfijām Martu arī ieraudzīja, un tā viņam ar savu īpatnējo izskatu ļoti iepatikās. Viņš tūlīt sajuta spēcīgu vēlmi pēc šīs austrumnieciska izskata pievilcīgās meitenes ar ogļmel- niem matiem un sportisku, vingru augumu. Marats intuitīvi nojauta, ka viņi abi, iespējams, būtu visai saderīgs pāris. Ilglaicīgi vai īslaicīgi - tam tobrīd nebija lielas nozīmes. Viņš vienkārši šo meiteni gribēja.

-   Esmu neprecējies, - Marats turpināja. - Lielā darba apjoma dēļ nevienas tuvāk pazīstamas sievietes man nav. Es šeit visiem vēl esmu svešs. Ja Marta man patiks… Es varēšu tā izkārtot, ka viņa universitātē noteikti tiks uzņemta.

Gunāra seja uzreiz kļuva gaišāka, un viņš ar pateicības pilnām acīm paskatījās uz jauno, taču jau tik ietekmīgo padomju varas represīvo orgānu pārstāvi.

-   Mēs tad nu gan būtu ļoti priecīgi, - viņš, nedaudz satraucies, pateica. - Marta ir laba. Centīga. Jūs pats par to varēsiet pārliecināties.

-Ja jūsu materiālie apstākļi bija tik labi, kāpēc jums ir tikai viens bērns? - Marats negaidīti painteresējās.

Gunārs brīdi klusēja, tad nedaudz sagurušā balsī pateica:

-   Atklāti sakot, Marta nemaz nav mūsu bērns. īstā māte, divdesmit pirmajā gadā atgriezusies no Krievijas, viņu bija pametusi, bet manai sievai Silvijai… Mums pašiem bērnu nevar būt.

-   Tādā gadījumā jūs esat labi cilvēki, - Marats uzslavēja. - Pēc Pilsoņu kara Krievijā bija miljoniem bez vecākiem palikušu bērnu, taču neviens uz ielas tomēr netika atstāts. Protams, ne uzreiz. Valsts un līdzjūtīgi cilvēki par viņiem parūpējās.

-   Tagad mēs ar Silviju jau esam gandrīz vai aizmirsuši, ka Marta ir pieņemts bērns. Mēs visi viens otru ļoti mīlam.

-   Tas ir labi, - Marats sacīja, - taču mums par visu vairāk ir jāmīl padomju vara, mūsu varenā sociālistiskā valsts un šīs pasaules visdižākais cilvēks biedrs Staļins!

Marats uz brīdi apklusa, izdzēra degvīna glāzi un turpināja sarunu.

-   Vai Marta ir komjauniete?

-   Protams! - Gunārs priecīgs paziņoja. - Nupat pirms divām nedēļām svinīgos apstākļos tika uzņemta. Tagad mums fabrikā ir gan partijas šūniņa, gan neliela komjaunatnes organizācija.

-   Tas ir ļoti labi, - Marats atkal paslavēja. - Es tev, Gunār, būtu pateicīgs, ja tu šodien pat Martai pateiktu, lai viņa rītvakar no jūsu Iļģuciema atbrauc uz centru un pulksten sešos atnāk uz Brīvības un Dzirnavu ielas stūra. Es viņu tur gaidīšu.

-  Labprāt, - Gunārs tūlīt piekrita. - Domāju, viņai pret to nekas nebūs iebilstams.

-   Tad nu pacenties, - Marats teica un piecēlās, ar to likdams saprast, ka saruna beigusies. - Es viņu gaidīšu.

Nākamās dienas vakarā viņi patiešām arī satikās. Marta bija uzpucējusies, mugurā uzvilkdama sarkana auduma kleitu ar dziļu izgriezumu un gaiši pelēku rudens mēteli. Kājas greznoja zīda zeķes ar melnu vīli un augstpapēžu kurpes, bet galvu moderna cepure. Marta izskatījās nevainojami, un pirmajā mirklī Maratam bija pat grūti noticēt, ka tā var izskatīties vienkārša fabrikas strādniece. Pārāk ilgi bija pierasts pie Maskavas metro celtnieču, lielo rūpnīcu štancētāju un visdažādākos darbos nodarbināto krievu meiteņu vairāk nekā pieticīgajiem apģērbiem, kur rudenī un ziemā galveno vietu ieņēma gandrīz vai pats galvenais un raksturīgākais krievu tautas apģērbs - zils vai melns vatnieks, bet kājās zābaki vai velteņi. Ieraugot diezgan eleganto Martu, Maratam pirmā doma, kas iešāvās prātā, bija - tā ir provokācija! Viņa nav vis strādnieku, bet gan bagātu lielbur- žuju meita.

Taču viss ātri noskaidrojās. Nekāda provokācija tā nebija, Marta patiešām izrādījās Marta Kaktiņa - Iļģuciema stikla fabrikas noliktavas strādniece, aktīva komjauniete, daudz lasījusi un ļoti ticoša sociālisma uzvarai visā pasaulē.

- Ja jums nekas nebūtu pretim, es jūs aizvestu vakariņās, - Marats sacīja. - Par tēriņu neuztraucieties. Es visu samaksāšu.

Marta vērīgi noskatīja savu jauno kavalieri, tūlīt atzīdama, ka viņš ir pietiekami izskatīgs, lai šo vakaru kopā varētu pavadīt ne tikai krogā vien…

Marta pēc dabas un rakstura bija diezgan draiska, varbūt pat nedaudz vieglprātīga, vienkārša un parupja. Viņa jau ģimnāzijas laikā sāka patiesi ienīst visas smalkās pārtikušo pilsoņu jaunkundzītes, lai arī pati vai, pareizāk sakot, viņas vecāki nekādi nabagie nebija. Un tomēr starp klases audzēkņiem, uz ielas un visur citur tomēr pastāvēja diezgan jūtama atšķirība - viņa un vēl apmēram trešā daļa klasē bija strādnieku bērni, bet pārējie - buržuju atvases. Ikdienā viņi cits no cita ne ar ko īpašu neatšķīrās, taču tomēr bija gadījumi, it sevišķi lielāku vai mazāku konfliktu situācijās, kad viena vai otra puse aizvainojoši un pat sāpīgi aizskāra un mēģināja pazemot te pie strādniecības, te pie pilsonības piederošos jauniešus.

Marta Kaktiņa varbūt arī nebija pirmā skaistule, taču slaidais augums, ogļmelnie mati, simpātiskā seja un neparastā, tikai austrumu sievietēm raksturīgā sašaurinātā lielo acu forma, viņai jau pusaudzes gados pilnā mērā ļāva izjust daudzu puišu pastiprinātu uzmanību.

Neviens nezina, kādas tautības tēva asinis viņā ritēja, taču pēc acu veidojuma, melnajiem matiem un ātrās dabas, diezgan nemaldīgi varēja apgalvot, ka tas ir bijis karsto dienvidnieku pārstāvis - gruzīns, persietis, uzbeks vai pat japānis.

Marta savu nevainību zaudēja sešpadsmit gadu vecumā kādā saulainā vasaras sākuma dienā Spilves pļavā netālu no Rātsupītes. Vēl pēc diviem gadiem Marta par vīriešu un sieviešu seksuālajām attiecībām zināja visu. Tā kā piekrišana viņai bija liela, liela bija arī izvēle, ar ko draudzēties, ar ko ne.

Marats - šis pēkšņi it kā ne no kurienes uzradušais kavalieris - viņai šķita ļoti simpātisks, fiziski spēcīgs un noslēpumains. Tēvs gan brīdināja, ka viņai ar Maratu jābūt ļoti piesardzīgai, jāapdomā katrs vārds un stingri jākontrolē sava uzvedība.

"Ja es šo jauno padomju iekārtu, tās ideoloģiju un ārkārtīgo neiecietību pret savādāku uzskatu paušanu esmu sapratis pareizi, tad šā cilvēka rokās atrodas karaļu cienīga vara."

Taču tas Martu nebiedēja. Drīzāk otrādi - vilināja.

Marats viņu aizveda uz turpat netālu Dzirnavu ielā esošo restorānu Lira, jeb kā to sauca šī izsmalcinātā kroga pastāvīgie apmeklētāji - fokstrotdīli, kur bija atsevišķi kabineti, spēlēja labs orķestris un zāles vidū spoži mirguļoja spoguļgrīda. Šis fakts dāmām, kas to zināja, vienmēr lika atcerēties, ka, nākot šurp, nebūtu slikti savas kājas ietērpt skaistās zeķēs un uzvilkt greznu apakšveļu.

Marats jau iepriekš bija pasūtījis atsevišķu kabinetu, un, kad viņi tur iegāja, galdā jau bija dzērieni un dažādas uzkodas.

No sākuma sarunas neko labi nevedās. Abi jutās tā kā nedaudz apmulsuši un neveikli. Taču ar katru izdzerto degvīna glāzi viņi kļuva arvien atraisītāki un jautrāki. Galvenokārt runāja par niekiem - par laiku, par ēdienu, par Rīgas krogiem, namiem, sportu un darbu. Protams, par Martas darbu. Pēc tam sadzēra tubrālības, abi saskūpstījās un kļuva vēl atbrīvotāki.

-    Kāpēc tu no Maskavas brauci uz Rīgu? - Marta jautāja.

-   Darbs, - Marats atbildēja. - Tu vispār zini, kur es strādāju?

-   Milicijā?

-   Tēvs tev neko nav stāstījis?

-   Tikpat kā neko. Viņš tikai teica… Tev ir kāds sakars ar valsts drošību?

-   Vistiešākais.

-   No kā tu valsti sargā?

-   No tās ienaidniekiem.

-   Ja nav noslēpums - kas ir valsts ienaidnieki?

-   Visi, kas neatzīst padomju varu, komunistisko partiju un mūsu tautas vadītāju biedru Staļinu!

-   Nu, ja kāds arī neatzīst? Kas par to? Vai tāpēc uzreiz tiek apdraudēta valsts drošība?

-   Varbūt ne uzreiz, bet… Valsts spēks ir tās iedzīvotāju vienotībā. Un vienprātībā, - Marats cietā balsī pateica. - Jo lielāka vienprātība, jo stiprāka valsts. Bet tu taču zini, ka Padomju Savienība no rašanās brīža ir atradusies un joprojām atrodas naidīgo imperiālistisko valstu ielenkumā. Tātad jābūt uzmanīgiem, stipriem un vienotiem. Taču buržujs un kapitālists - darbaļaužu ekspluatators - nekad nevar būt ne draugs, ne vienots ar tiem, kuri ar savu darbu vairo šo kungu personīgās bagātības. Secinājums - lai pasaulē valdītu sociālā un politiskā taisnība, kungi kā šķira ir jālikvidē! Lai visi kļūst vienlīdzīgi! Lai visi savu iztiku nopelna tikai ar godīgu darbu, nevis paņem ar citu sviedriem gūto virspeļņu! Tu man piekļūti?

-   Protams, - Marta tūlīt apliecināja. - Bet vai tu tici, ka vispār ir panākama reāla visu cilvēku vienlīdzība?

-   Bet tu?

-  Nezinu. Varbūt tas ir tikai kārtējais cilvēces skaistais sapnis?

-   Varbūt, - Marats domīgs sacīja, - taču tieši mēs… Tieši mums, jaunajiem, partijas vadībā šo sapni vajadzēs realizēt dzīvē! Vai tas nebūs skaisti?

-  Droši vien, - Marta piekrita. - Labi, ja cilvēki jaunajā sabiedrībā atrastu laiku arī mīlestībai… Kā bez tās?

-   Bez tās nekā, - Marats pasmaidīja. - Vai tev pašlaik ir kāds puisis, ar kuru nopietni draudzējies?

-   Nē, neviena.

-   Agrāk bija?

-   Bija, - Marta neliedzās. - Vai tad es neesmu pievilcīga sieviete?

-   Un kāda vēl! - Marats iesaucās. - Pat ļoti pievilcīga! Tu man iepatikies uzreiz. Bet kā es tev? Patīku?

-   Jā. Tu esi glīts un vīrišķīgs. Vismaz tāds izskaties.

-   Es tāds esmu arī īstenībā, - Marats teica. - Un ļoti gribu…

Marats apklusa un iekāres pilnām acīm skatījās uz Martas dziļi atsegtajām krūtīm.

-   Ko tu gribi? - Marta prasīja, lai gan atbildi uzminēt nebija grūti.

-   Nāc, apsēdies man blakus! - Marats aicināja.

Marta piecēlās un pa šauru eju starp galdu un nelielu

sarkano sofu mēģināja tikt blakus Maratam. Taču viņš, izstiepis rokas, meiteni ātri parāva uz priekšu un iesēdināja klēpī.

-   Pajautā vēlreiz! - viņš palūdza.

-         Ko tu gribi? - Marta, šķelmīgi smaidot, atkārtoti vaicāja.

Marats ar kreiso roku meitenes sarkano kleitu lēnām uzvilka tik augstu virs ceļgaliem, ka kļuva jau redzama zeķu augšmala un balti zeķturi. Šis skats Maratu tik spēcīgi satrauca un iekārdināja, ka viņš Martu tūlīt sāka kaislīgi skūpstīt un arvien stiprāk glāstīt viņas kāju iekšpusi.

Marta vairākas reizes iekunkstējās, sāka ātri elpot un pilnīgi ļāvās Marata skūpstiem un glāstiem.

-   Es gribu tevi, - Marats čukstēja.

-   Taču ne šeit?! - Marta pārsteigta iesaucās.

-        Nē, ne šeit, - Marats piekrita. - Protams. Aiziesim pie manis. Es tepat netālu dzīvoju.

-        Patiešām? Vai tas bija ar nolūku - mani atvest tieši uz šejieni?

-   Jā, - Marats nemānījās.

-   Uz vienu nakti?

-   Ja arī tā. Vai tas būtu kas slikts?

-        Nē, nekas, - Marta sacīja. - Var arī tā. Taču, ja cilvēks reiz ir iepaticies, vienmēr gribas…

-   Vismaz divas naktis? - Marats iesmējās.

-        Mazliet vairāk! - arī Marta sāka smieties. - Vismaz divus gadus!

-         Mūsdienu ātri mainīgajā pasaulē tā jau ir vesela mūžība, - Marats sacīja. - Taču kas mums liedz pamēģināt?

-   Tu par mani neko nezini, - Marta teica.

-        Es par tevi zinu visu, - Marats atbildēja. - Pat vairāk nekā tu spēj iedomāties.

-   Bet es par tevi… neko.

-        Un neko daudz arī neuzzināsi, - Marats brīdināja. - Nekad. Tas saistās ar manu darbu.

Marta brīdi klusēja, kleitas malu lēnām pavilka uz leju un nopietni ieskatījās Marata sejā.

-   Paklau, - viņa klusi teica. - Ja tev ir tāds darbs un tu daudz ko spēj… Vai tu nevarētu uzzināt, kas ir mana īstā māte?

-  Kāpēc? Vai Silvija Kaktiņa pret tevi izturas slikti? Un kā tu vispār zini, ka viņa nav tava māte?

-   Zinu. Silvija pati pateica.

-   Tas tevi pārsteidza?

-    Pirmajā brīdī, jā. Tad gan pamazām nomierinājos, bet interese tomēr palika. Kas viņa ir bijusi? Droši vien nelaimīga sieviete. Laimīgās un pārtikušās savus bērnus, it sevišķi meitas, uz ielas tomēr neatstāj.

-   Viņa tevi pameta uz ielas?

-   Ne gluži. Nodeva zīdaiņu patversmē. Vienreiz tur biju pat aizgājusi, taču viņi neko nesaka. Vai pareizāk - saka, ka neko nedrīkstot teikt. Varbūt tu tomēr varētu noskaidrot? Kaut kādas ziņas jau tur acīmredzot ir.

-   Labi, - Marats solīja. - Es pamēģināšu. Galu galā arī es pats esmu uzaudzis bez īstās mātes…

-    Tev ir audžuvecāki? - meitene gandrīz vai nopriecājās.

-   Jā, - viņš apliecināja. - Izrādās, mums šis tas ir kopīgs. Pat vārdi ir līdzīgi - Marta un Marats.

-    Patiešām, - meitene klusi pateica un pret šo tikai pirms dažām stundām iepazīto vīrieti pēkšņi izjuta savādas, taču ļoti spēcīgas jūtas. Varbūt tā bija meteorīta mīlestība, kas vienā mirklī spoži uzliesmo, lai jau pēc īsa brīža atkal nodzistu? Varbūt tās bija tādas jūtas, kādas parasti ir raksturīgas māsai ar brāli? Varbūt tās bija tikai ilgas pēc jauna piedzīvojuma un seksuālas baudas? Bet varbūt tas bija kaut kas tāds, kas nepakļaujas nekādām definīcijām, bet tomēr tik bieži pārņem cilvēku, it sevišķi jaunu meiteņu prātus, ka vēlāk var tikai pabrīnīties, kāpēc esam rīkojušies tieši tā un ne citādi?

Ja dzīvē kaut ko nāksies nožēlot, tad labāk tomēr nožēlot izdarīto, nevis neizdarīto, Marta nodomāja un mīļi uzsmaidīja cilvēkam, kurš savu seju bija piekļāvis viņas krūtīm un kaut ko klusi čukstēja.

Pēc nepilnas stundas Marats viņu aizveda pie sevis, un tur Marta palika līdz rītam. Pēc tam sekoja vēl daudzi šādi vakari un rīti, līdz 1940. gada beigās Marta jau zināja, ka ir trešajā grūtniecības mēnesī.

Ziemassvētku vakarā viņa aizgāja uz Mārtiņa baznīcu, skatījās uz degošajām svecēm, kas viņai nez kāpēc atgādināja dzīves un dzīvības trauslumu, klausījās mācītāja garlaicīgo sprediķi un vairākas reizes klusi lūdzās:

- Dievs, dod man mīlestību un ticību! Dievs, dod man pārliecību, ka mans bērns piedzims vesels un stiprs. Dievs, dod man iespēju būt laimīgai! Dievs, lūdzu, izdari tā, lai ne ar mani, ne manu bērnu nekad neatgadītos nekas slikts vai ļauns! Dievs, dod… Piedod, Dievs, ka es no tevis tik daudz prasu, pati tev nespēdama dot pretī pilnīgi neko! Bet tev jau neko nevajag! Tu esi Dievs! Bet cilvēkiem vajadzīgs daudz kas, taču parasti saņemam niecīgi maz… Tāpēc arī nākam pie tevis cerībā, ka tu vienīgais mums iedosi to, ko nekad nesagaidīt no cilvēkiem…

22. nodala

»

Otrdien, 1941. gada 1. jūlija rītā bijušais Latvijas Universitātes juridiskās fakultātes students Jānis Veinbergs stāvēja ielas malā iepretim Brīvības piemineklim, skatījās uz tur iekalto Ķēžu rāvēju un saprata, ka nupat šajā mirklī, šajā dienā latviešu tautai no tās ķermeņa un dvēseles beidzot atkal nokrīt smagas verdzības važas. Viņš jutās laimīgs un tai brīdī nedomāja, nemaz nespēja domāt par to, ka Latvijā, ienākot hitleriskās Vācijas okupācijas armijai, tā ne tikai latviešu tautu atbrīvo no padomju gūsta, bet tai pašā laikā uzmet arī savas - vēl smagākas un daudz asiņainākas - pakļautības ķēdes.

Jāņa sirdi pildīja ne tikai gaišs prieks par atgūto brīvību, bet arī neapslāpējama naida un atriebības kāre. Tēvs Zigfrīds bija arestēts un, iespējams, sen jau nošauts. Māte Klāra 14. jūnijā aizvesta uz Sibīriju. Lielais dzīvoklis atņemts. Pats politisku motīvu dēļ izslēgts no universitātes.

Taču tagad… Tagad viņš atriebsies! Un kā vēl atriebsies! Katram atsevišķi un visai pasaulei kopumā! Galvenais vaininieks viņa ģimenes iznīcināšanā un dzīvokļa nolaupīšanā Marats Zubris kopā ar citiem komunistiem droši vien būs aizlaidies uz Krieviju, taču daudzi viņu līdzjutēji, draugi, līdzīgi domājošie un ne viens vien arī tiešs līdzvainīgais padomju varas pastrādātajos noziegumos tomēr būs palicis! Jūs ar savu rīcību un uzvedību baigajā padomju varas gadā paši esat sev izrakuši kapu!

Pirms stundas Latvijas radiofonā bija izskanējusi bijušā Latvijas brīvvalsts militārā atašeja Igaunijā Voldemāra Veisa uzrakstītais uzsaukums latviešu tautai. Tas Jāni ielīksmoja. Brīvības stunda situsi! Laiks ķerties pie ieročiem! Pērkonkrustieši, aizsargi, Latvijas armijas virsnieki un visi, kam dārga Latvija, tika aicināti sapulcēties gan Latviešu biedrības namā Merķeļa ielā 13, gan bijušā baņķiera un uz Sibīriju aizvestā bagātā žīda Fru- mas Smuljāna trīsstāvu namā Valdemāra ielā 19, kur steidzīgi veidojoties galvenais latviešu pašaizsardzības spēku štābs.

Piektdien, 4. jūlija rītā laikraksts Tēvija savās lapās gandrīz vai to pašu atkārtoja vēlreiz:

"Uzaicinājums

Visi nacionāli domājoši latvieši - pērkonkrustieši, studenti, virsnieki, aizsargi un citi, kas grib aktīvi piedalīties mūsu zemes tīrīšanā no kaitīgiem elementiem, - var pieteikties pie drošības komandas vienības, Valdemāra ielā 19 no pīkst. 9 līdz 11 un no 17 līdz 19."

Gribētāju netrūka. Tā bija gandrīz vai fantastiska iespēja ne tikai tā sauktajiem īstajiem latviešu patriotiem, bet vispār jebkuram tobrīd pa Valdemāra ielu ejošam cilvēkam ar noslieci uz zagšanu, laupīšanu un vardarbību tūlīt saņemt ieroci un iet attīrīt Latvijas zemi no nevēlamiem ļaudīm. Bet kaitīgs elements, gluži kā boļševiku laikā, varēja kļūt jebkurš cilvēks, kas tā vai cita iemesla dēļ nepatika tam, kura rokās atradās ierocis un vara.

Jānis Veinbergs bija viens no pirmajiem, kas ieradās minētajā pērkonkrustiešu štābā Valdemāra ielā 19. Tur viņš uzreiz sastapa vairākus pazīstamus studentus, dažus korporeļus no korporācijas Lettonia un bijušos policistus, kas viņu atpazina kā brīvvalsts Politiskās pārvaldes augstā ierēdņa Zigfrīda Veinberga dēlu. Tas uzreiz Jānim deva lielas priekšrocības. Viņš, paša Veisa ieteikts, tika nozīmēts par vienas no Rīgas pašaizsardzības spēku kaujas grupas komandieri ar visplašākajām vai, pareizāk sakot, neierobežotām pilnvarām aizturēt, arestēt, bet pretošanās vai bēgšanas gadījumā arī nošaut ikvienu komunistu, žīdu, viņu līdzjutēju un aizdomīgu vai par tādu uzskatāmu personu.

Vācijas karaspēks Rīgā ienāca 1941. gada 1. jūlija pusdienas laikā. Tās pašas dienas vakarā, sekojot karaspēkam, Latvijas galvaspilsētā ieradās arī Valters Stalekers - vācu drošības policijas un SD operatīvās grupas "A" komandieris ar savu štābu un tūlīt iekārtojās Rīgas prefektūras plašajās telpās Aspazijas bulvārī. Tur priekšā jau atradās Roberts Stiglics - agrākais Latvijas Politpārvaldes aģentūras nodaļas vadītājs. Tieši tai laikā Prefektūrā ar dažiem saviem domu biedriem no Ķeguma apkārtnes ieradās arī bijušais policijas darbinieks, Latvijas

Universitātes juridiskās fakultātes "mūžīgais students" Viktors Arājs. Tieši tur un tad arī notika viņa liktenīgā tikšanās ar SS un SD oberšturmbanfīrera Valtera Štale- kera personīgo adjutantu Albertu Štelmaheru, kas, izrādījās, bija Viktora Arāja kādreizējais draugs un dienesta biedrs. Negaidītā un ļoti sirsnīgā tikšanās beidzās ar to, ka viņš tūlīt savam varenajam priekšniekam Stale- keram Arāju ieteica kā ļoti uzticamu un enerģisku cilvēku, turklāt vēl ar augstāko juridisko izglītību un krietnu policijas darba pieredzi sūri grūti veicamajam iekšējo ienaidnieku, vispirms jau žīdu, iznīcināšanas darbam, kas arī bija šīs operatīvās grupas "A" pamatuzdevums.

Tāds toreiz bija sākums bēdīgi slavenajai Viktora Arāja cilvēkšāvēju komandai. Bieži no mūsdienu īsto latviešu patriotu mutēm dzirdētais, ka Viktors Arājs to darījis, boļševikiem atriebjoties par savas ģimenes izsūtīšanu uz Sibīriju, ir vistīrākā pasaciņa. Viktors Arājs savu tēvu nekad nebija pat pazinis, bet māti un sievu, neskatoties uz to, ka viņai piederēja neliels lauku veikaliņš, boļševiki nemaz neaiztika. Tāpat kā neaiztika viņu pašu - bijušo policistu!

1. jūlija pēcpusdienā Jānis Veinbergs ar diviem latviešu pašaizsardzības spēku dalībniekiem aizgāja uz Dzirnavu ielu, kur kāda skaista piecstāvu nama trešajā stāvā vēl pirms nepilna gada bija atradies viņu - Veinbergu - lielais trīsistabu dzīvoklis.

Jānis piezvanīja. Neviens atvērt nenāca. Tad viņš satvēra biezo ozolkoka durvju apzeltīto rokturi un pavilka pie sevis. Viņam par lielu pārsteigumu, durvis nebija aizslēgtas un atvērās. Rokā stingri satvēris pistoli, Jānis ar abiem pārējiem uzmanīgi iegāja dzīvoklī. Jau pēc dažiem soļiem viņu pārņēma liels saviļņojums. Te bija pagājusi visa viņa līdzšinējā dzīve. Bērnība, pusaudža gadi un jaunība. Te kopā ar viņu bija dzīvojusi māte un tēvs. Te ciemos bija nākuši viņa kursabiedri, rīkotas dažādas ballītes. Taču tad kādā melnā dienā… Šeit bija bravūrīgi ienācis no Maskavas atbraucis čekists Marats Zubris un stipri lauzītā latviešu valodā pavēlējis viņam ar māti no šejienes izvākties!

Nākdams uz savu veco dzīvokli, Jānis Veinbergs, protams, vairs necerēja tur sastapt augstprātīgo un tolaik tik vareno padomju represīvo orgānu pārstāvi, taču gribēja pārliecināties, vai šo dažu pēdējo dienu juku laikā šeit jau nav paspējis ievākties kāds cits!

Atvēris istabas durvis, kur kādreiz bija iekārtota vecāku guļamistaba, Jānis, nedaudz pārsteigts, sastinga. Uz gultas malas sēdēja kāda jauna, ļoti patīkama izskata sieviete un klēpī turēja zilā sedziņā ietītu, acīmredzot tikai nesen dzimušu bērnu.

-    Ko tu te dari? - Jānis bargi prasīja un vērīgi paskatījās apkārt. Gandrīz nekas šai istabā, tāpat kā visā dzīvoklī, nebija mainījies. Tātad čekists Zubris - šo uzvārdu Jānis jau pirms gada bija zvērējis nekad neaizmirst! - patvarīgi izmantojis ne tikai Veinberga dzīvokli, bet arī visu tā iepriekšējo iekārtu.

Kad jaunā sieviete pacēla galvu un viņu abu acis sastapās, Jānis ne tikai, kā saka, savā dvēselē, bet ikvienā nervu šūnā dažus mirkļus izjuta kaut ko tik satraucošu, asu un pat noslēpumainu, ka tikai pēc laba laiciņa spēja nedaudz attapties un turpināt skatīties uz svešo dāmu. Kas tās bija par strāvām vai noslēpumainiem dabas signāliem, kas viņu bija tik spēcīgi caurstrāvojuši, Jānis vēl ilgi nespēja saprast. Viņš to uzzināja tikai daudzus gadus vēlāk, bet tobrīd nepazīstamo sievieti tieši tā ari uztvēra - atkal kāds svešs cilvēks ne aicināts, ne saukts, ir ienācis viņa dzīvoklī, sēd uz viņu vecāku gultas un, iespējams, ir jau nolūkojis tukšo dzīvokli pievākt sev un saviem tuviniekiem!

Taču šis dzīvoklis pieder man un manai ģimenei! - Jānis gribēja kliegt, tomēr savaldījās, vienīgi vēl asākā balsī atkārtoja iepriekš uzdoto jautājumu:

-   Ko tu te dari?

Sieviete izskatījās stipri samulsusi, pat nobijusies, un tramīgi skatījās uz istabā ienākušajiem trim svešajiem vīriešiem.

-   Es… Es te sēdu…

-   Kāpēc tu sēdi tieši šeit? - Jānis uzkliedza.

-   Es gribēju…

-   Ko? Ievākties šeit dzīvot?

-   Nē, nē! - sieviete iesaucās. - Ko jūs! Es atnācu…

-   Pie kā? - Jānis ātri prasīja un jau nojauta atbildi.

-       Šeit agrāk dzīvoja… - sieviete atkal stipri samulsa un zemu nolieca galvu.

-   Kas?

Sieviete klusēja.

-        Šeit agrāk dzīvoja Zigfrīds, Klāra un Jānis Veinber- gi, - Jānis sacīja. - Tu to zināji?

-Nē.

-         Bet pēc Veinbergiem šeit ievācās Maskavas atsūtīts čekists Marats Zubris! - Jānis joprojām bargā balsī sacīja. - Tu nāci pie viņa?

Sieviete klusēja. Jau pa gabalu varēja redzēt, ka viņa ir ārkārtīgi nobijusies. Sieviete galvu nolieca vēl zemāk un sev pie krūtīm cieši piespieda bērnu.

Jānis ātriem soļiem piegāja pie sievietes, ar labo roku satvēra garos matus un spēcīgi parāva viņas galvu augšup.

-   Tu atnāci pie Marata Zubra?! Atbildi! -Jā…

-   Kāpēc?

Sieviete atkal klusēja.

-   Es tev prasu, kāpēc tu pie vina nāci? Tātad pazini? -Jā.

-   Kadā sakarā tu viņu pazini? Arī strādāji čekā? -Nē…

-   Kā tevi sauc?

-   Marta.

-   Uzvārds?

-   Kaktiņa.

-   Mājas adrese?

-   Baltajā ielā septiņi.

-   Dzīvoklis?

-   Mums ir privātmāja.

-   Tas ir tavs bērns? -Jā.

-   Vārds ir jau iedots? -Jā.

-Kāds?

-   Georgs.

-   Kāpēc tu viņam esi iedevusi krievu vārdu?

-   Tas nav nekāds krievu vārds, - Marta mulsi iebilda.

-   Par Georgiem saukušies pat Anglijas karaļi.

-        Nu, vienalga! - Jānis atmeta ar roku. - Kāpēc tu ar savu bērnu pašlaik nesēdi savā mājā vai nestāvi uz ielas un neapsveic mūsu atbrīvotājus - vācu armiju, bet gan tupi te svešā dzīvoklī un gribēji sastapt to nolādēto nelieti Maratu Zubri?!

-        Tāpēc… - Marta čukstēja. - Lūdzu, atlaidiet manus matus un galvu.

Jānis atlaida, taču palika stāvam turpat līdzās.

-   Tad kāpēc?

-       Marats… - Marta pārbijusies teica. - Viņš ir šā bērna tēvs…

-        Ko?! - Jānis patiesā pārsteigumā iekliedzās. - Tu esi viņa sieva?

-        Nē! - Marta strauji papurināja galvu. - Nekādā gadījumā…

-   Kas tad? - Jānis neatlaidās. - Mīļākā?

-   Nē… - Marta meloja.

-   Viņš tev to bērnu?… - Jānis pat nedaudz samulsa.

-   Viņš tev to bērnu uztaisīja ar varu?

-   Jā! - Marta atviegloti uzelpoja un turpināja melot.

-   Viņš mani pagājšgad izvaroja… Es negribēju… Pretojos… Es biju izmisusi un nobijusies.

-       Un kā šodien? Atnāci Zubrim atrādīt viņa darba pūliņus?

Marta klusēja. Viņa visa drebēja.

-        Kā tu vispār zināji, ka viņš šeit dzīvo? - Jānis turpināja pratināt. - Tātad pagājšgad viņš tevi izvaroja tieši šeit? Un ja tā, kā tu šeit toreiz pie viņa atradies?

Marta ilgi kodīja lūpas un saprata, ka pavisam negaidīti ir iekūlusies pamatīgā ķezā. Kā no tās tikt laukā, viņa nezināja.

-        Marats pagājšgad bija pratinājis manu tēvu, - Marta beidzot pateica. - Tā uzzināja par mani un atsauca pie sevis.

Jānis krietnu laiciņu saspringti domāja. Martas stāstītais pirmajā mirklī šķita atbilstam patiesībai, un tomēr viņam šis stāsts tūlīt radīja arī krietnas aizdomas. Ja viņai un Maratam ir bijusi tikai viena tikšanās reize, turklāt Martai ļoti nepatīkama vai pat pretīga, kāpēc viņa pēc krievu pazušanas no pilsētas, tūlīt ir atsteigusies uz šejieni? Vai kaut ko meklējusi? Kaut ko gribējusi nozagt vai paņemt?

-   Zēni, - Jānis vērsās pie saviem draugiem. - Rūpīgi pārmeklēsim dzīvokli! Varbūt tas Zubris te ir ko atstājis. - Tad pagriezās pret Martu un uzkliedza. - Bet tu sēdi un daudz nespirinies! Neaizmirsti - tu slepus esi atnākusi uz svešu dzīvokli, un es tevi varu arestēt par to vien! Bet pagaidīsim! Varbūt es būšu žēlsirdīgs un tevi drīz atlaidīšu.

Kamēr abi Jāņa draugi veica rūpīgu dzīvokļa kratīšanu, viņš pats ātri apstaigāja visus piecos stāvos atrodošos dzīvokļus un tur sastaptos pazīstamos īrniekus palūdza ienākt pie viņa un paskatīties uz aizturēto Martu Kaktiņu.

-   Vai jūs šo sievieti esat redzējuši jau agrāk?

-   Kā tad! - turpat vai visi apstiprināja. - Mēs nezinām, kas īsti tas bija par cilvēku, kas šeit dzīvoja. Runāja visādi… Visbiežāk, ka viņš strādājot čekā. Kā tad citādi viņš būtu varējis iegūt jūsu dzīvokli? Bet šitā jaunkundze vai kundze pie viņa nāca itin bieži. Jau kopš pagājušā gada rudens. Mēs vēl visi nodomājām - kāda gan viņa ir maita! Kuce! Latviešu meitene, bet katru nedēļas nogali nāca te mīlēties ar krievu čekistu!

-    Paldies! - Jānis mājas iedzīvotājiem pateicās par vērtīgo informāciju un gāja uz virtuvi aprunāties ar pārējiem nelielās akcijas dalībniekiem. Viņu sejas bija drūmas.

-   Paskaties! - Harijs sacīja un Jānim pasniedza šauru papīra strēmeli ar garu visdažādāko vārdu un uzvārdu sarakstu.

-     Atradām starp grāmatām. Acīmredzot trakajā bēgšanas steigā viņš to ir aizmirsis paķert.

Tas bija čekas ziņotāju saraksts, ar kuriem Marats Zubris bija strādājis. Rūpīgi to pārlasot, Jānis Martas

vārdu tur neatrada, toties acīs tūlīt iedūrās cits vārds - Gunārs Kaktiņš.

Jānis atgriezās lielajā istabā, piegāja pie Martas, kura pēc iedzīvotāju aiziešanas, tagad sēdēja gluži bāla, un negaidīti iecirta viņai spēcīgu pļauku.

-        Kas ir Gunārs Kaktiņš? - Jānis naidā kliedza. - Tavs vīrs? Brālis? Tēvs?

Marta, zemu noliekusi galvu, neko neatbildēja.

-        Vai nedzirdēji? - Jānis turpināja kliegt. - Vīrs, brālis, tēvs? Ja neatbildēsi, mēs tev te tūlīt uztaisīsim tādu uguņošanu…

-   Viņš ir mans tēvs, - Marta klusi pateica.

-        Tu Zubrim arī kaut ko ziņoji? Tu čekai esi nodevusi cilvēkus?

-        Nē… - Marta trīcošā balsī atbildēja. - Es neko tādu neesmu darījusi! Ticiet! Bet ja tā ir rīkojies mans tēvs… Tad Marats Zubris viņu tā darīt ir piespiedis ar varu vai nāves draudiem!

-   Bet ko tu pati? - Jāņa balss kļuva arvien draudošāka. - Ar viņu tikai drātējies?

Marta jau kuro reizi neko neatbildēja, vienīgi pie sevis atkal cieši piespieda bērnu un sāka skaļi raudāt.

-   Apklusti, boļševiku mauka! - Jānis uzkliedza un pamāja Harijam. - Atņem viņai to sīko! Aiznes uz otru istabu! Nākot atpakaļ, aizslēdz dzīvokļa durvis! Mums ar šo dāmiņu tomēr vajadzēs nopietni parunāt!

Marta sāka kliegt un izmisīgi pretoties. Bērnu viņai tomēr atņēma, aiznesa uz otru istabu, dzīvokļa ārējās durvis tika aizslēgtas, un tagad viņa atradās viena trīs naida pārņemtu vīriešu vidū.

-   Varbūt pārmaiņas pēc tagad pamīlēsies ar latviešu zēniem? - Jānis ironiski prasīja un jau pogāja vaļā bik- šupriekšu. - Tas būs pirmais sods, ko tu saņemsi. Nākošie sekos vēlāk. Bet pašreiz… Izģērbsies pati vai to izdarīt mums?

Marta sāka raudāt skaļāk. Redzot, ka savas bikses sāk vilkt nost arī abi pārējie vīrieši, Martu pārņēma ārprātīgas šausmas, un viņa sāka nedabiski kliegt. Martai jau bija diezgan liela seksuālā pieredze un dažreiz, dažādu ballīšu laikā krietni iereibuši, viņa to bija darījusi arī gandrīz vai ar svešu partneri, taču tagad viņu bija trīs un tas grasījās notikt pret viņas gribu. Turklāt Marta bija pilnīgi pārliecināta, ka pēc tam viņa noteikti tiks arī nogalināta. Jānis Veinbergs šādā veidā atriebsies par to, ko viņam nodarījis Marats Zubris.

Tā gandrīz arī notika. Taču Marta nonāvēta netika. Jānis un citi viņu sita, spīdzināja, ņirgājās un visvisādi pazemoja vēl ilgi pēc tam gan Pērkonkrusta štāba pagrabos Valdemāra ielā 19, gan Prefektūrā, līdz Marta Kaktiņa tika ieslodzīta Rīgas Termiņcietumā, pēc tam Salaspils nometnē, bet 1944. gada augustā pašai par lielu pārsteigumu pēkšņi atbrīvota un palaista mājās. Trīs gadus ilgā elle uz īsu brīdi bija beigusies, lai mazliet vēlāk sāktos jauna - vēl baigāka par iepriekšējo.

Bet Jānis Veinbergs 4. jūlijā pēc piedalīšanās Rīgas Lielās horālās sinagogas nodedzināšanā ar tur pagrabstāvā ieslodzītajiem vairākiem simtiem ebreju tautības

Rīgas un Lietuvas iedzīvotājiem, Viktora Arāja komandas sastāvā piedalījās arī vēl Rīgas geto likvidēšanas operācijā 1941. gada 29. un 30. novembrī un 8. un 9. decembrī, kad kopumā Rumbulas mežā tika nošauti apmēram 30 tūkstoši ebreju. Bet pirms tam, vēl vasarā, viņš pašrocīgi bija nošāvis arī Iļģuciema stikla fabrikas strādnieku, čekas slepeno ziņotāju Gunāru Kaktiņu.

Tas notika Biķernieku mežā - karstā, saulainā un pēc sveķiem smaržojošā jūlija dienā.

-   Tas tev ir sods ne tikai par to! - viņš pirms šaušanas Gunāram pateica. - Tas ir arī par tavu meitu Martu! Par to, ka tu viņu neuzaudzināji par īstu latviešu patrioti, bet gan par nolādētā krievu čekista gultas piederumu!

-  Viņa nav mana meita! - Gunārs sauca. - Es viņu divdesmit pirmajā gadā paņēmu no Kapseļu ielas zīdaiņu patversmes un man nav ne mazākās jausmas, kas ir viņas īstie vecāki.

Toreiz Jānis Veinbergs šos vārdus palaida gar ausīm un tos atcerējās tikai tad, kad pēc daudziem gadiem uzzināja, ka Marta Kaktiņa, ko viņš toreiz bija izvarojis, mocījis, dažādi spīdzinājis un pazemojis, ir viņa paša māsa…

23. nodaļa

Nokārtojis vajadzīgās formalitātes un, kārtējo reizi izgājis cauri Rīgas Centrālcietuma galvenās sardzes telpai, lēnām devos uz otro korpusu, lai tiktos ar savu aizstāvamo Georgu Zubri. Pārsteidzoši, taču Centrālcietuma slimnīcas dakteri, droši vien ne bez lielām pūlēm, viņu tomēr bija spējuši izraut no ātro mirēju pretendentiem un daudzmaz veiksmīgi uzstutēt kājās.

Kad viņš ienāca satikšanās telpā, izskatījās jau pēc gluži normāla cilvēka. Lai gan acis joprojām bija dziļi iekritušas, seja kalsna un bāla, nedaudz trīcošas rokas, taču vismaz vēl bija dzīvs un spēja diezgan sakarīgi runāt.

-         Esmu patīkami pārsteigts, - pēc sasveicināšanās sacīju. - Tu labi izskaties.

-        Muļķības! - Georgs noņurdēja. - Taču labāk nekā ziemā noteikti. Pašlaik varu pat staigāt un stundām ilgi neklepot. Nekas laukā arī vairs nenāk.

-         Tu drīz pat dancosi, - es teicu. - Tev tikai tam ir jānotic.

-   Kam? Dakteriem?

-        Arī viņiem. Bet vispirms pašam sev, man un citiem. Vari vēl ticēt arī Dievam.

-       Es gan visu laiku šaubos, - Georgs sacīja un smagnēji apsēdās. - Atklāti sakot, es tāpat esmu nedaudz pārsteigts. Tikai par ko citu.

-   Par ko?

-       Par tevi, - Georgs atbildēja. - Biju pārliecināts, ka tu man jau sen esi atmetis ar roku.

-   Kāpēc? Es taču apsolīju.

-        Vai tev trūkst bagātu klientu? - Georgs drūmi iesmējās. - Kāda velna pēc tev ir jāņemas ar mani?

-         Es jau teicu sākumā - tavu aizstāvību esmu uzņēmies ne jau naudas dēļ. Ko man no tevis prasīt?

-Kādēļ tad?

-   Taisnības dēļ.

Georgs zilganās lūpas atkal savilka mazliet nedabiskā smaida grimasē.

-        Paldies! - viņš nedaudz sēcošā balsī pateica un ar plaukstu vairākas reizes pārbrauca savai vairāku dienu neskūtajai sejai. - Jūtos aizkustināts. Tikai nav gadījies dzirdēt, ka taisnība kaut kad būtu uzvarējusi.

-        Taču mēs vinnēsim! - apņēmīgi sacīju. - Mēs būsim uzvarētāji.

-        Nesmīdini! - Georgs atmeta ar roku. - Mana lieta ir absolūti bezcerīga! Pat ja tu, labs advokāts būdams, mani arī spētu paglābt no mūža ieslodzījuma, ko tas galu galā dotu? Tā vietā piecpadsmit gadus? Nu un tad? Ja es būtu jauns, tad tas, protams, kaut ko nozīmētu. Varbūt nozīmētu pat ļoti daudz. Bet tagad? Pēc gada es jau tik un tā būšu miris.

-        Tā vis nesaki, - strauji papurināju galvu. - Tavu tuberkulozi izārstēs, un tu vēl dzīvosi ilgi. Bez tam… Es tev

apsolu, ka panākšu, ka tu nekādu sodu vispār nesaņemsi! Tevi attaisnos un no apcietinājuma atbrīvos tiesas zālē!

Georgs neviltotā pārsteigumā iepleta muti, kur spilgti rēgojās vairāki bleķa zobi, un ilgi uz mani skatījās kā uz nekaunīgu meli.

-   Tu esi pie pilna prāta? - viņš klusi vaicāja. - Mani… divkāršu slepkavu? Turklāt vēl tādu, kurš uz viņpasauli aizraidījis Jāni Veinbergu, kas savā laikā šāvis, dedzinājis, mocījis un pazemojis simtiem nevainīgu cilvēku, bet šodien mūsu urrāpatriotu acīs skaitās gandrīz vai varonis!?

-   Tiesa savos spriedumos nevadās pēc saviem vai citu cilvēku politiskiem uzskatiem vai ideoloģiskām nostādnēm, - es teicu. - Vismaz ir jācer, ka tā tas notiek. Turklāt… Tu zini, cik attiecīgā Ģenerālprokuratūras struktūra pēdējā laikā par pēckara gados visdažādāko noziegumu izdarīšanu juridiski ir reabilitējusi mūsu bijušos tā sauktos nacionālos partizānus? Nezini? Simtiem! Kāpēc tad arī tu nevarētu tikt reabilitēts? Piemēram, starp viņiem ir kāds bijušais valmierietis, kas četrdesmit sestajā gadā, dzīvodams mežā un, protams, nekādās cīņās nepiedalījies, taču personīgi nošāvis divus, bet pavēlējis nošaut vēl divus nejauši sagūstītus cilvēkus. Un kas? Nekas! Viņš ir reabilitēts!

-   Tas kaut kādā veidā tomēr ir saistīts ar politiku, - Georgs lēnīgi sacīja. - Taču mans iemesls ir tīrs krimināls. Es ne Jāni Veinbergu, ne Maratu Zubri nenogalināju politisku motīvu dēļ. Es atriebos par tām sāpēm un ciešanām, ko viņi savā laikā sagādāja manai māte Martai. Un tikai.

Krietnu laiciņu klusēju.

-   Georg… - beidzot teicu. - Kad tava māte īsti uzzināja, ka Jānis Veinbergs ir viņas pusbrālis? Un kad viņa uzzināja, ka arī Marats Zubris tāds ir?

-   Tas notika sešdesmit astotajā gadā, kad vecmāmiņa Anna Laiviņa kaut kādā veidā bija uzzinājusi, kur katrs atrodas, un visus sapulcinājusi kopā… - Georgs atbildēja. - Lai gan, iespējams, viņa par to visu jau zināja daudz agrāk. Taču klusēja, jo patiesībā tas ir kaut kas šaušalīgs un neticams. Marats Zubris savai māsai, nu labi, pusmāsai, lai gan lielas starpības tur nav, uztaisa mani… Viņš guļ ar savu māsu… Tu saproti? Tā ir kaut kāda patoloģija, asinsgrēks, asinssajaukums, to darīt ir aizliedzis gan Dievs, gan likums, un ko tur brīnīties, ja man visu mūžu ir iznācis pa cietumiem vien dzīvot?

Klusēdams piekrītoši pamāju ar galvu.

-   Tiesas procesā tā mums būs laba kārts, - es teicu. - Kad Marta nomira?

-   1997. gada divdesmit pirmajā maijā. Dienā, kad uzziedēja ceriņi.

-   Viņa ir ilgi dzīvojusi, - es sacīju. - Septiņdesmit septiņus gadus.

-   Tas ir taisni brīnums, - Georgs piekrita. - Neviens nezināja, kas ir bijis viņas tēvs. To nezināja arī Martas māte Anna Laiviņa. Taču visai iespējams, ka šā vīrieša senči bijuši ilgdzīvotāji. Martai, tas ir, manai mātei, bija spilgti izteikts dienvidnieces raksturs. Manuprāt, viņā maz bija latviskā. Tāpat kā man. Bet tas nu tā. Ko vispār nozīmē latviskums? To, ka mēs runājam latviski? Taču, ja kaut kas notiktu ar mūsu galvām, mēs pēkšņi aizmirstu valodu, bet pēc atmiņas atgūšanas negaidīti sāktu runāt… nu, piemēram, spāniski? Mēs vairs nebūtu latvieši?

-  Nezinu, - domīgs paraustīju plecus, jo es patiešām to nezināju.

-   Es arī par māti brīnījos, - Georgs turpināja. - Ko viņai savā laikā nācies pārciest! Kādu dienu lēnā gaitā noej garām bijušajai Prefektūras, tagad Rīgas Galvenās policijas pārvaldes ēkai Aspazijas bulvārī un pamēģini atcerēties, kas šai mājā ir noticis, sākot jau no pagājušā gadsimta sākuma! Tad aizej uz Krišjāņa Valdemāra ielu un krietnu laiciņu pastāvi pie greznās bijušā baņķiera Smuljāna trīsstāvu savrupmājas, kas ir atzīmēta ar deviņpadsmito kārtas numuru. Pastāvi, un zemu noliec galvu! Tās telpās un pagrabā kopā ar simtiem citu cilvēku ir nežēlīgi spīdzināta arī mana māte! Un to darīja nevis kaut kādi tur vācu gestapovieši, bet gan tas reti pretīgais

Jānis Veinbergs! Latvietis! Patriots! Tu apjēdz? Nevis kaut kāds tur garīgs tumsonis, kriminālists, bezpajumtnieks vai vienkārši vājprātīgais! Nē! Viņš bija gudrs, Ceslav Rakovski! Kur, kāpēc un kad normāls cilvēks pēkšņi spēj pārvērsties trakojošā zvērā? Pilnīgi nenormālā tipā? Tādā, kas spēj spīdzināt un izvarot pat savu miesīgu māsu?!

-   Viņš jau tad vēl to nezināja, - es domīgs sacīju. - Un vai vispār kādreiz uzzināja?

-   Es jau pirmīt teicu, - Georgs apstiprināja. - Anna Laiviņa ar viņiem kādreiz tikās. Par Jāni tomēr īsti nezinu, taču ar Martu un Maratu droši.

-   Un tad? - painteresējos.

-   Ko viņi runāja un kā izturējās, es nezinu, - Georgs atbildēja. - Tikai īsi pirms nāves Marta mani lūdza… - Georgs stipri samulsa. - Māte mani ļoti lūdza Jāni Veinbergu nogalināt. Un nogalināt arī Maratu Zubri. Tā bija mirstoša cilvēka pēdējā vēlēšanās. Taču godājamais advokāta kungs, ne jau tikai tāpēc! To jau tu laikam saproti! Tas bija mans cilvēka pienākums! Tā bija mana personiskā atriebība ne tikai par šo izdzimteņu sagādātajām ciešanām mātei, bet arī tāpēc, ka tas mūdzis Marats man deva dzīvību… Kāda velna pēc man tā bija vajadzīga? Ko es labu šai dzīvē esmu redzējis? Ko labu cilvēkiem devis, ko viņi labu ir devuši man?! Neko! Tikai cietuma mūrus! Tikai vilšanos un pazemojumus! Vienīgi naidu un dusmas uz man nesaprotamo un principā arī nepieejamo pasauli!

-   Nomierinies! - klusā balsī pateicu. - To tu visu varēsi stāstīt tiesai. Paziņojumu par tiesas datumu jau esi saņēmis?

-   Vai tad tas jau ir zināms?

-   Tiesa sāksies pēc dažiem mēnešiem.

-   Dzīve ir brīnišķīga, vai ne? - Georga balsī atkal ieskanējās sāļš rūgtums. - Tādiem kā Jānim Veinbergam vācu laikos, tādiem kā Maratam Zubrim krievu laikos, un tādiem kā tu tagad latviešu laikos.

-   Tā ir, - es piekritu. - Daudziem cilvēkiem jebkuros laikos iet labi. Bet daudziem cilvēkiem jebkuros laikos iet slikti.

-   Kāpēc? - Georgs, nedaudz izbrīnījies, prasīja. - No kā tas ir atkarīgs?

-  No mums pašiem, - es atbildēju. - No tā, ko mēs vēlamies - šai pasaulē darīt labu vai ļaunu. Būt godīgiem vai ne visai.

-   Tas ir pārāk abstrakti, - Georgs mazliet nikns iebilda. - Viss droši vien ir daudz vienkāršāk vai arī mūsu prātiem neaptverami sarežģīti.

-   Labi! - es teicu. - Neatņemsim filosofiem viņu maizi! Pirms tiesas es tev atvedīšu jaunas drēbes. Tiesnese, piesēdētāji un arī prokurore būs sievietes. Nebūs slikti, ja tu viņu priekšā nestāvēsi kā pēdējais bomzisl Turklāt es tev iesaku teikt tikai patiesību - droši un bez mazākās minstināšanās! Tā, kā to parasti dara cilvēks, kas ir absolūti pārliecināts par savu taisnību! Saprati?

Georgs piekrītoši pamāja.

Pēc stundas, vēl atrazdamies advokātu kantorī, piezvanīju Frančeskai.

-   Mīļā, - es teicu. - Vai tu vari tā izkārtot, ka pēc pusstundas mēs varētu satikties?

Viņa brīdi domāja.

-   Tu to ļoti vēlies?

-   Ja es tevi šodien nesatikšu… Tu zini, ko izdarīšu?

-   Piedzersies?

-  Automašīnā joņošu ar simts četrdesmit kilometru lielu ātrumu stundā un pēc tam ietriekšos… Brīvības piemineklī! Ceru, ka ne no manis, ne mašīnas nekas daudz pāri nepaliks!

-   Ja nu tik tiešām vairs nevēlies dzīvot… - Frančeska nedaudz savādā balsī teica. - Kāpēc tev būtu jānositas tieši pie Brīvības pieminekļa?

-   Tāpēc, ka tā neviens tur vēl nav darījis, - es atbildēju. - Būtu liels troksnis. Bez tam… Brīvības piemineklis nenoliedzami ir dižs tēlniecības mākslas darbs, bet kā simbols… Kad mums, Frančeska, Latvijā ir bijusi patiesa brīvība?

-     Vai tad tagad nav? - viņa, nedaudz pārsteigta, jautāja.

-   Tagad ir, - es nopietns pateicu. - Tāpēc tevi arī gribu - brīvu sievieti…

-   Labi, - Frančeska piekrita. - Ja tu, šodien mani nedabūjis, taisies bojāt savu veselību un mūsu valsts dižāko pieminekli… Kur satiekamies?

-   Uz Brīvības un Dzirnavu ielas stūra, - es sacīju. - Pie avīžu kioska.

Kad pēc pusstundas tur aizgāju, pēkšņi atcerējos, ka tieši šai vietā pirms sešdesmit gadiem Marats Zubris pirmo reizi uz satikšanos bija uzaicinājis Martu Kaktiņu, nemaz nenojaušot, ka meitene ir viņa māsa… Tā dažreiz jauši vai nejauši dzīve ar cilvēkiem izspēlē ne vienmēr saprotamus jokus. Tādus savādus liktenīgus trikus, kas patiesībā ir lielas mūsu mūža traģēdijas.

To, ka mans jau trīs mēnešus ilgais sakars ar pavasarī iepazīto skaisto Frančesku Krauzi arī var izrādīties diezgan ļauna likteņa spēle, es jau pamazām sāku nojaust…

Pirms dažām dienām kādā sarunā ar vienu no kolēģiem par mums abiem tobrīd interesējošu juridisku problēmu, kolēģis negaidīti pateica, ka Frančeska viņam ir jau labi sen pazīstama. Pat parādīja fotogrāfiju, kur kādu viesību laikā bija redzams viņš, vēl viens kungs un divas dāmas, no kurām viena nepārprotami bija mana Frančeska. Izrādījās, ka viņa nebūt nav vieglas uzvedības sieviete, nemaz nerunājot, ka varētu būt lēta vai dārga prostitūta. Izrādās, ka Frančeska ar izcilību beigusi universitātes juridisko fakultāti un pašlaik strādājot kādā pazīstamā nekustamo īpašumu firmā par prezidenta vietnieci juridiskajos jautājumos. Jā, viņa patiešām izskatoties ļoti jauna, bet patiesībā viņai jau esot trīsdesmit gadi. Par Frančeskas vecākiem viņš gan neko sīki nezinot, taču tas, ka viņi te Rīgā būtu varējuši aiziet bojā, nosmokot tvana gāzē, esot pilnīgs absurds.

"Viņas vecāki dzīvoja laukos un pati arī nāk no turienes. Tiesa gan, kaut kas slikts ar viņas vecākiem tomēr ir noticis, vismaz ar viņas tēvu, bet Rīgā viņi nekad nav dzīvojuši. Frančeska jau studiju laikā apprecējās ar savu kursabiedru Vidvudu Krauzi. Foršs zēns bija, strādāja prokuratūrā par izmeklētāju, bet pirms diviem gadiem, krietni iedzēris, nositās ar automašīnu. Pēc tam Frančeska krasi izmainījās, kas ari ir saprotams, taču viņa ir godīga un jauka sieviete, lai gan… Kaut kas smags un melns viņas dvēseli tomēr nospiež. Kas, es nezinu."

Un es nezinu. Tas, ka viņa man ir sacerējusi aizkustinošu pasaciņu par Rīgā bojā aizgājušiem vecākiem, studiju pārtraukšanu un nodarbošanos ar prostitūciju, var nozīmēt daudz un var nenozīmēt neko. Un tomēr. Kāpēc viņa man meloja? Kāpēc viņai to visu vajadzēja izdomāt? Bet, ja tā, tad ir jābūt kādam iemeslam, kāpēc viņa tā ir darījusi, kāpēc melojusi un izlikusies. Visticamāk, viņa cenšas kaut ko noslēpt, lai gan man pirmo reizi mūžā nācās sastapties ar sievieti, kura vēlējās izlikties daudz sliktāka, nekā patiesībā ir.

Frančeska man nāca pretim pa Brīvības ielu un izskatījās satriecoši eleganta un skaista. Vaļēji, vējā plīvojoši mati, spilgti sarkans kostīms, ap kaklu melna zīda šallīte, bet kājās sarkanas augstpapēžu kurpes un melnas zeķes.

-   Piedod, - viņa teica un man uz vaiga uzspieda vieglu skūpstu. - Esmu nokavējusi tikai piecas minūtes.

-   Nekas, - pasmaidīju. - Es būtu ar mieru tevi gaidīt arī piecas stundas.

Frančeska dzidri iesmējās.

-   Tad jau vajadzēs sākt domāt, vai tikai neesi manī iemīlējies. Esmu dzirdējusi, ka tā dažreiz gadoties arī ar vīriešiem.

-   Tu par vīriešiem slikti domā.

-   Tu par sievietēm domā labāk?

-   Par tevi es domāju kā par labāko sievieti pasaulē.

-   Tikai tāpēc, ka es ar tevi guļu? Vai tev no manis nevajadzētu gaidīt kaut ko vairāk? Vai arī tu no sievietēm vispār neko citu nevēlies?

-  Vēlos, - es atbildēju. - Ja kādam vīrietim un sievietei uznāk nepārvarama vēlēšanās kopā gulēt, tas dažreiz nozīmē daudz vairāk par visu pārējo.

-   Iespējams, - Frančeska domīgi pateica un ieskatījās man tieši acīs. - Tu man vienmēr saki patiesību?

-  Jā, - klusi atbildēju. - Vismaz pagaidām tev neko vēl melojis neesmu. Bet tu?

Frančeska neatbildēja. Viņa ieķērās manā elkonī, brīdi stāvēja, tad jautāja:

-        Ko darīsim? Gribi mani aizvest vakariņās, vai tūlīt uz mājām?

-   Vai to apvienot nevar? Vakariņosim mājās.

-   Nē, - Frančeska sacīja. - Šovakar esmu aizņemta.

-        Vai tevi ir aizrunājis kāds cits vīrietis? - nedaudz sarūgtināts prasīju.

Frančeska to palaida gar ausīm un ieteica turpat iepretim esošo bāru Dailā impērija.

-        Ja tev pašlaik ir kādas finansiālas problēmas… - Frančeska sacīja. - Šoreiz rēķinu varu apmaksāt es.

-        Vai pēdējā laikā tev ir labi veicies? - prasīju. - Es domāju tavu darbu.

-        Jā, Ceslav, - Frančeska pasmaidīja. - Pēdējā laikā man darbā ir gājis lieliski!

Šķērsojām ielu, iegājām plašajā zālē, kas tobrīd bija gandrīz vai tukša un apsēdāmies pie galdiņa, kas atradās pie loga un no kurienes varēja labi pārredzēt daļu no Brīvības un Dzirnavu ielām.

-       Jauks skats, - es teicu. - Šeit vēl nekad neesmu bijis. Bet tu?

-        Vairākas reizes, - viņa sacīja. - Šeit patiešām viss ir ļoti dārgs, toties arī labs. Tā, kā tam ir jābūt.

-         Daudzas labas un pat ļoti labas lietas nebūt nav dārgas, - es teicu. - Vēl vairāk! Daudzām labāk lietām vispār nav nekādas cenas! Tās vienkārši ir labas.

-          Tu domā labas cilvēku attiecības? - Frančeska jautāja. - Uzticību? Draudzību? Mīlestību?

-   Jā, - apstiprinoši pamāju. - Tieši to es arī domāju.

-        Un domā nepareizi, - Frančeska iebilda. - Arī uzticība, draudzība un mīlestība mums vienmēr kaut ko maksā. Dažreiz tieši visdārgāk. Dārgāk pat par dzīvību…

Kamēr viesmīlis klāja galdu, es uzmanīgi vēroju Fran- česku. Viņa savukārt paņēma cigareti, aizsmēķēja un caur logu domīga raudzījās uz ielu.

Kas viņa īsti ir par cilvēku? - es domāju. Kā sieviete viņa nenoliedzami ir vairāk nekā brīnišķīga. Tieši tāda, kādas man patīk. Skaista, seksīga, eleganta, brīva

uzskatos un uzvedībā, maiga un kaislīga. Vai to visu var notēlot? Nē. Šai ziņā viņa ir īsta. Bet kas viņa tomēr ir par cilvēku?!

Šai brīdī iekšēji nodrebēju un mani uz mirkli pārņēma pat vieglas šausmas. Pēdējā laikā, uzzinājis Annas Laiviņas, viņas vecāku un bērnu - Marata, Jāņa un Martas - ārkārtīgi sarežģītos dzīves stāstus, man pēkšņi prātā iešāvās baismīga doma - vai nevar iznākt tā, ka šī Frančeska Krauze arī var izrādīties… mana māsa?!

Ātri izdzēru konjaka glāzi un pamazām nomierinājos. Tas tomēr šķita absurds. Lai gan… Kāpēc gan tēvam nevarētu būt bijis kāds ārlaulības bērns? Un nemaz ne ārlaulības. Viņš taču bija atraitnis! Kad aktīvais mūsu ciema komjaunietis un iznīcinātāju vada komandieris Juris Rūsiņš 1950. gadā nošāva manu māti un ievainoto partizānu Valdi, mātei bija tikai divdesmit četri, bet tēvam, kas vēl kādu laiku palika mežā, divdesmit pieci gadi. Vai sešdesmitajos, septiņdesmitajos gados, kad tēvs jau bija atgriezies no ieslodzījuma, viņam nevarēja būt kāda sieviete? Varēja! Un vai viņam nevarēja būt arī kāds bērns? Piemēram, meita? Varēja! Es toreiz dzīvoju Rīgā pie mātesmāsas Emīlijas, biju beidzis 41. vidusskolu un jau studēju universitātes juridiskajā fakultātē. Ko es zināju par tēva dzīvi? Daudz ko un tomēr ne sevišķi. Pat tad, kad viņš mani septiņdesmitajā gadā aicināja kopīgi Jurim Rūsiņam atriebties, arī tad es neko daudz par viņa personīgo dzīvi nejautāju. Tā ka tīri teorētiski šī man pretim sēdošā Frančeska… Sieviete, kurā es laikam patiešām jau biju iemīlējies, neskatoties uz to, ka viņu bija uzskatījis par dārgu prostitūtu… Man tas šķita maznozīmīgs fakts. Būdams ar viņu kopā, vienmēr jutos labi. Tūlīt aizmirsās mans darbs, visi apsūdzētie, cietumnieki un cietumi, visas nepatikšanas, izjukusi laulība, vientulība un jau diezgan stabili izveidojusies nepatika pret visas pasaules sievietēm. Frančeska ar savu sievišķību un patīkamo vieglprātību, ar viņai vien piemītošo šarmu to laiku, ko pavadījām kopā, spēja pārvērst kaut nelielos, taču tomēr gaišos dzīves svētkos.

Taču kāda viņa tomēr ir īstenībā? - turpināju saspringti domāt. Viņas maskēšanās, izlikšanās un meli - tas viss nav darīts velti. Aiz tā visa kaut kas noteikti slēpjas. Bet kas?!

Labi, ka es patiesību neuzzināju jau tovakar. Pēc vakariņām Daiļajā impērijā viņa tomēr atbrauca pie manis, un mēs pavadījām vienu no savām visjaukākajām un trakākajām mīlas naktīm.

Vēlāk uzzinātā patiesība izrādījās daudz pārsteidzošāka un man nesalīdzināmi baismīgāka par iedomāto varbūtību, ka Frančeska varētu būt mana māsa…

24. nodaļa

1944. gada 18. oktobrī, piecas dienas pēc Rīgas atbrīvošanas no vācu okupantiem, Marats Zubris, tagad jau kā valsts drošības orgānu majors, ieradās Rīgā, iekārtojās viņam sagatavotajā kabinetā Stabu ielas nama ceturtajā stāvā, bet jau nākamajā dienā aizgāja uz pazīstamo Dzirnavu ielas māju, kur bija dzīvojis pirms kara. Bijušais Veinbergu dzīvoklis stāvēja aizslēgts. Nokāpis lejā uz pirmo stāvu, viņš skaļi pieklauvēja pie sētnieces durvīm. Pēc brīža durvis atvērās, un viņa priekšā kā nesenās pagātnes rēgs parādījās tā pati pusmūža sieviete Elza, kura šeit par sētnieci bija strādājusi jau pirms kara.

-    Labdien! - Marats diezgan draudzīgi sveicināja. - Priecājos tevi atkal redzēt dzīvu un veselu!

Elza mulsi pasmaidīja. Marats bija ģērbies virsnieka formā.

-   Labdien…

-  Tu mani vēl atceries? - Marats strauji izmainīja balss toni.

-   Šķiet, ka jā… - Elza samulsa vēl vairāk.

-   Ja esi piemirsusi… Mani sauc Marats Zubris, un es strādāju Latvijas Padomju Sociālistiskās Republikas Iekšlietu tautas komisariātā, jeb, kā to sauc saīsināti - NKVD. Pirms kara šeit dzīvoju sestajā dzīvoklī. Vai tagad atceries?!

-  Jā, jā, - Elza satrūkusies, izsaucās. - Protams, kungs, kā tad citādi! Atceros! Jūs taču bijāt…

-   Tas ir labi, ka mans tēls tavā atmiņā vēl nav izdzisis, - viņš gandrīz vai dzejiski pateica. - Tikai tagad to kungu gan sāc aizmirst! Latvijā atkal ir atgriezusies darbaļaužu vara! Saprati? Esmu biedrs Marats Vitaļjevičs Zubris. Iegaumēji?

-   Kā tad, Zubra kungs, kā tad citādi?

Marats piedodoši pasmaidīja un iegāja sētnieces nelielajā vienistabas dzīvoklī. Ne saukts, ne aicināts tūlīt apsēdās virtuvē pie galda un lika uzvārīt tēju. Kad tā bija gatava, Marats pavēlēja Elzai apsēsties iepretim un sāka sīki izprašņāt, kas Rīgā un mājā ir noticis vācu laikā. Elza nobijusies sāka arī stāstīt un, protams, nepārtraukti lamāja sliktos vāciešus.

-  Kas okupācijas laikā dzīvoja manā dzīvoklī? - beidzot Marats ķērās pie lietas, kas viņu interesēja visvairāk un kā dēļ viņš patiesībā uz šejieni vispār bija nācis.

-   Jūsu dzīvoklī tūlīt pēc vāciešu ienākšanas atgriezās tā iepriekšējais iemītnieks Jānis Veinbergs, - sētniece ātri pavēstīja.

-   Ko Veinbergs darīja vācu laikā?

-  Dienēja drošības policijā, bet pēc tam iestājās leģionā.

-   Pašlaik vēl Kurzemē?

-  To nu gan es nezinu, - Elza atbildēja un joprojām apmulsusi un nobijusies skatījās uz negaidīti uzradušos ciemiņu.

-   Ko tad tu zini? - Marats pacēla balsi un nikni paskatījās uz sētnieci. - Vai mēģini no manis kaut ko noslēpt?

-   Es zinu, jā… - Elza apstiprinoši pamāja ar galvu un satraukta sāka stāstīt, ka Jānis viņa dzīvoklī ar mazu bērnu uz rokām pārsteidzis Martu, kā viņa turpat tikusi nežēlīgi sasista un izvarota, pēc tam ieslodzīta cietumā un Salaspils nometnē, bet pēc tam nez kāpēc atbrīvota. Kur atrodas pašlaik, viņa nezinot.

-   Kas notika ar bērnu? - Marats painteresējās. - Arī nezini?

-   Viņu pie sevis esot paņēmis kāds Martas radinieks.

-   Tēvs?

-   Martas tēvs Biķernieku mežā ticis nošauts.

-   Māte?

-   Ari viņa nošauta. Tikai nedaudz vēlāk.

-   Par ko?

-   Par sadarbību ar padomju varu.

-   Vai tas ir Jāņa nopelns?

-        Jā, - Elza apstiprināja. - Tā ir. Viņš šad tad, krietni iedzēris, nespēdams uzkāpt savā dzīvoklī, ienāca pie manis un lielījās, kā ar dzīviem ebrejiem iekšā nodedzinājis viņu lielo sinagogu netālu no stacijas, kā bija viņus šāvis Rumbulas un Biķernieku mežos, kā uzzinājis, ka Marta ir jūsu tāda kā civilsieva, viņu speciāli mocījis gan Rīgas prefektūrā, gan pērkonkrustiešu štāba mītnē Valdemāra ielā 19, bet vēlāk cietumā un Salaspilī.

-        Kāpēc Veinbergs nenošāva arī Martu? - Marats, nedaudz satriekts par jaunās sievietes likteni, uzprasīja.

-       To nu gan es nezinu, - Elza, tāda kā nobēdājusies, atbildēja. - Vienreiz no Jāņa gan dzirdēju, ka par Martu esot ieinteresējies, iespējams, ar tā paša Jāņa palīdzību, kāds vācu drošības virsnieks un tāpēc arī izlaista no ieslodzījuma.

Marats ilgi drūmi klusēja, lēnām izdzēra tēju, tad atkal pievērsās sētniecei.

-        Vai nezini, kāda dzimuma bērns Martai bija? - viņš negaidīti vaicāja. - Puika vai meitene?

-        Puika! - Elza ātri atbildēja. - Esot nosaukusi par Georgu.

Marats piecēlās un ledaini paskatījās uz vienkārši ģērbto sievieti.

-        Vai mans dzīvoklis ir brīvs? - viņš prasīja. - Vēl nevienu citu tur ielaidusi neesi?

-   Ko jūs, biedri Zubri, ko jūs! - Elza atmeta ar roku.

-   Kā Jānis aizgāja karot… Viņš man atslēgas neatstāja, taču zinu droši, ka neviens cits tur pašlaik nedzīvo!

-   Gan jau es iekšā tikšu, - Marats sacīja un gāja prom.

-   Bet tu, Elza, turpmāk man regulāri ziņosi, kas mājā notiek, ko katrs iedzīvotājs ir darījis vācu laikā, ko dara

pašlaik, ko viņi runā un pat domā! Skaidrs? Ja ne, tu jau zini - uz Sibīriju prom, un basta!

Tās pašas dienas vakarā Marata atsūtītais atslēdznieks tīri un eleganti atmūķēja Veinberga dzīvokļa biezās ozolkoka durvis, un Marats pēc trīsarpus gadu prombūtnes atkal atgriezās savā iepriekšējā dzīves vietā un jutās ļoti apmierināts.

Jau pēc dažām dienām gan viņš, gan viņa padotie starp citiem darbiem sāka meklēt arī Martu Kaktiņu. Marats skaidri nezināja, kāpēc viņam šī sieviete vēl būtu vajadzīga, taču viņu, kaut nedaudz, tomēr bija ieinteresējis Martas bērna liktenis, jo nevarēja izslēgt, ka tas ir arī viņa bērns. Taču, ja tā tas patiešām arī būtu, viņš to par savu nedrīkstētu atzīt, jo tagad bija precējies, drīz uz Rīgu pārcelsies sieva un abas meitas… Taču kaut kāda interese par Georgu bija radusies, un tā Maratu neatstāja vēl vairākus gadus. Lielāka interese par Martu, tiesa gan, tīri profesionāla, Maratu pārņēma pēc tam, kad, nopratinot kādu arestēto bijušo Arāja komandas dalībnieku, kas 1944. gada vasarā līdz tās likvidēšanai bija apsargājis Salaspils nometni, uzzināja, ka Martai Kaktiņai Salaspilī par kādu pārkāpumu it kā esot bijis piespriests nāvessods un, lai no tā izbēgtu, viņa ļāvusies savervēties un atstāta izlūkošanas un diversiju darbam uzbrūkošā ienaidnieka aizmugurē…

Maratam tas tomēr šķita maz ticams, jo ko gan nevar sarunāt cilvēks, kuram kara tribunāls jau gatavo nāves spriedumu! Taču no otras puses… Vai arī Marta, gaidot savu sodu, ja tas atbilst patiesībai, tāpat nevarēja izmantot pēkšņi parādījušos cerību tomēr palikt dzīvai? Varēja, lai gan Marats savā darbā vēl ne reizi nebija sastapies ar faktu, ka vācu izlūkdienests būtu sev vervējis aģentus no koncentrācijas nometnēs ieslodzīto civilpersonu vidus.

1945. gada 7. jūlijā Marata kabinetā ienāca viens no viņa nodaļas priekšniekiem un paziņoja, ka izdevies Martu arestēt kādā Rīgas priekšpilsētas dzīvoklī, kur viņa mitinājusies pie cilvēkiem, kas tiek turēti aizdomās par aktīvu sadarbību ar vācu okupācijas iestādēm.

Jau nākamajā dienā Marta atradās Iekšlietu tautas komisariāta operatīvās izmeklēšanas nodaļas priekšnieka vietnieka Marata Zubra kabinetā.

Marta izskatījās slikti. Viņai bija tikai divdesmit četri gadi, taču jaunajai sievietei bija dziļi iekritušas acis, caur plāno sejas ādu nedaudz izspiedušies vaigu kauli, ķermenis izkaltis un uz tā uzvilktā raiba, lēta auduma kleita tikai vēl vairāk pasvītroja viņas visai nožēlojamo izskatu.

-   Sveika, Marta! - Marats klusi sacīja un ar roku parādīja uz krēslu. - Apsēdies!

Marta apsēdās un tramīgi paskatījās uz augsto čekas virsnieku, kas viņai vienlaikus šķita gan labi pazīstams, gan pilnīgi svešs.

-   Tu mani vēl atceries? - Marats jautāja.

-   Protams, - Marta atbildēja. - Tu taču pirms kara biji tikpat kā mans vīrs! Bez tam es tieši tevis dēļ esmu tik nežēlīgi cietusi… ka būtu laimīga, ja tevi vispār nebūtu iepazinusi!

-    Laimīga tu nebūtu bijusi nekad, - Marats aukstā balsī pateica. - Kara laikā droši vien būtu sapinusies ar kādu vācu virsnieku vai latviešu tautas nodevēju un tagad tāpat sēdētu manā priekšā.

Marta strauji papurināja galvu.

-   Es vāciešus neieredzēju! - viņa iesaucās. - Un neieredzēju tos latviešus, kas ar viņiem bija uz vienu roku! Taču visvairāk ienīdu Jāni Veinbergu! Viņš bija gatavais zvērs! Lops! Un zini, kāpēc viņš tieši pret mani izjuta tik briesmīgu naidu? Tāpēc, ka es biju tava draudzene! Tāpēc, ka tu viņam biji atņēmis vecākus un dzīvokli, kur mani vedis mīlēties! To apliecināja daudzi mājas iedzīvotāji! Taču galvenais… Tu, Marat, aizbēgot, dzīvoklī biji atstājis savu aģentu sarakstu! Viņi to atrada un tur izlasīja arī mana tēva vārdu! Par to viņš tika nošauts. Par to tika nošauta arī mana māte! Par to arī es tiku mocīta, pazemota un ieslodzīta Salaspils nometnē! Tad tagad pasaki, Marat, kuru savā sāpju pilnajā liktenī man vajadzētu vainot vairāk - to izdzimteni Jāni Veinbergu vai tevi?!

Marats sadrūmis ilgi klusēja. Pēc tam aizsmēķēja papirosu un vairākas reizes caururbjoši paskatījās uz pretim sēdošo Martu. Viņš tikai ar grūtībām spēja atcerēties, kā viņš ar šo sievieti pirms četriem gadiem bieži bija mīlējies, ka viņam šī sieviete bija patikusi, varbūt bija viņā pat iemīlējies, taču aizgājušie kara gadi un simtiem valsts nodevībā, kaitniecībā un spiegošanā apsūdzēto cilvēku, kas pa šo laiku bija izgājuši caur viņa kabinetu un nopratināšanas kamerām, pirmskara dzīvi ar Martu bija gandrīz vai pilnībā pārklājuši ar saviem lāstiem, lūgšanām un pirmsnāves kliedzieniem.

-   Vai tā ir patiesība, ka tev ir dēls? - Marats vaicāja.

-   Jā, - Marta apstiprināja. - Viņš piedzima tai dienā, kad sākās karš. Bija nelieli sarežģījumi, bet pēc nedēļas mūs no slimnīcas izlaida. Nākamajā dienā skrēju pie tevis viņu parādīt, bet tu jau biji pazudis. Tā steidzies, ka nebiji pat aizslēdzis durvis! Tieši tad mani arī sastapa Jānis Veinbergs.

-   Tu esi pārliecināta, ka tas patiešām ir mans bērns? - Marats dobjā balsī jautāja.

-   Protams! - Marta atbildēja. - Kā cita viņš vēl varētu būt? Mēs taču par to jau runājām toreiz! Esi aizmirsis?

Marats atkal ilgi klusēja, tad bargi prasīja:

-   Kāpēc tevi atbrīvoja no Salaspils koncentrācijas nometnes? Par kādiem nopelniem?

-   Nezinu, - Marta paraustīja kalsnos plecus. - Dažas dienas pirms nometnes likvidēšanas un ieslodzīto lielākās daļas aizdzīšanas uz Vāciju, apmēram piecdesmit sievietes un daži vīrieši tika atbrīvoti un palaisti mājās.

-   Kāpēc? - Marats uzkliedza. - Tikai tāpat vien - par skaistām acīm?!

-   To es nezinu, - Marta sacīja. - Visticamāk tāpēc, ka vismaz man nekāda vaina netika atzīta. Man piesēja vienīgi to, ka esmu bijusi tava mīļākā. Taču kara beigās, kad šoreiz jau bēga vācieši, tas acīmredzot nekāds lielais noziegums pret Trešo reihu vairs neskaitījās.

-   Man ir ienākušas ziņas… - Marats lēni teica, - ka tevi vācieši ir savervējuši diversantes un spiedzes darbam.

-   Ko? - Marta pārsteigta iekliedzās. - Ko es spiegošu? Ko spridzināšu?

-   Atbildi uz jautājumu! - Marats uzbrēca. - Tu esi savervēta, vai ne?

- Protams, ka nē! - Marta drebošā balsi atbildēja. - Lielākas muļķības vairs nevar būt!

Marats to jau bija sapratis pats. Vēl vairāk! Viņš jau labu laiku skaidri zināja, ka Martu, protams, neviens vervējis nebija, tas bija tīrs izdomājums, taču Marats no šīs versijas atkāpties negribēja. Viņš bija stingri nolēmis Martu vairs brīvībā neatlaist, jo agrāk vai vēlāk viņa kādam varēja izpļāpāties vai apzināti Valsts drošības komitejas vadībai darīt zināmu, ka viņš, toreiz kara sākumā bēgdams no Rīgas, savā dzīvoklī bija aizmirsis dažus svarīgus dokumentus un savu aģentu sarakstu… Tagad šie informētāji bija vāciešu nošauti un par to visa vaina, protams, gulsies tikai un vienīgi uz viņa pleciem. Viņu varētu pat tiesāt. Nē, pilnīgi droši! Kara tribunāls viņu par dzimtenes nodevību notiesātu kā jebkuru šai namā ievesto cilvēku…

Marats nodrebēja, steidzīgi aizsmēķēja kārtējo papirosu un sāka nervozi staigāt pa plašo kabinetu. Beidzot apstājās Martai aiz muguras un pēkšņā naida uzliesmojumā ar atvērtu plaukstu no visa spēka sita pa viņas galvas labo pusi. Marta kā pļauta nokrita uz grīdas un pagāja krietns laiciņš, līdz viņa pamazām spēja atjēgties. Galva bija kļuvusi kā pielieta ar karstu svinu, bet gar acīm joprojām ik pa brīdim iemirdzējās kāda sāpīga dzirkstelīte.

-   Par ko? - Marta čukstus jautāja un mēģināja piecelties.

Marats pienāca klāt un ar kāju spēcīgi iespēra viņai pa krūtīm. Marta atkal atmuguriski atkrita uz grīdas, pēc tam, ciešot sāpes, rokas piespieda pie krūtīm un sāka klusi vaidēt.

-   Guli, sterva! - Marats iekliedzās. - Un nekusties!

Pēc tam viņš apgāja apkārt lielajam rakstāmgaldam,

apsēdās un līdz galam izsmēķēja papirosu. Nedaudz nomierinājies, Marats paskatījās uz sievieti un pavēlošā balsī sacīja:

-   Tagad, Marta, klausies uzmanīgi! Un, jo uzmanīgāk klausīsies un izpildīsi visu, ko es tev tūlīt teikšu, tavas izredzes palikt dzīvai palielināsies. Bet ja ne… Tu tiksi vienkārši iznīcināta! Tātad tā! Pirmkārt, tu mani iepriekš nekad neesi pazinusi! Otrais izriet no pirmā - tev nekāds bērns no manis nav! Un trešais. Es šodien aizpildīšu nopratināšanas protokolu, kur tu man labprātīgi būsi atzinusies, ka esi vācu izlūkdienesta aģente ar segvārdu Mīlulīte, taču nekādu kaitniecisku darbību pret Padomju Savienību neveici. Tāpēc tevi nenošaus. Rīt tu man to protokolu parakstīsi un uz pieciem gadiem aizbrauksi uz kādu no Tālo Ziemeļu kūrortiem mazliet atpūsties. Saprati?

Marta piecēlās sēdus un ar naidā zvērojošām acīm skatījās uz čekas virsnieku, nožēlodama, ka nespēj piecelties, pieiet klāt un vismaz viņam iespļaut ģīmī.

-   Nekad! - Marta čukstus sacīja. - Es jau četrdesmit pirmajā gadā izgāju labu spīdzināšanas skolu gan pie latviešiem, gan vāciešiem, tāpēc tagad pie taviem krieviem… Es tev mīžu virsū, pretekli! Nekādu atzīšanos tu no manis nedabūsi! Es neiešu pati sevi apmelot!

Marats klusēdams nospieda zvana pogu, un pēc dažiem mirkļiem kabinetā ienāca viens no viņa nodaļas darbiniekiem.

- Noved šo dāmiņu lejā uz speciālo trīspadsmito kameru. Ja viņa pēc tām procedūrām joprojām neatzīsies, ka ir vācu spiedze, lai zēni ar viņu vēl pastrādā buduārā! Viss! Es gaidīšu rezultātu.

Pēc trīs dienām Marta tomēr salūza un pilnībā atzinās visā, ko viņai lika priekšā izmeklētājs. Pēc tam protokolu parakstīja arī Marats Zubris un lietu nodeva tiesai.

1945. gada 22. novembrī Baltijas Kara apgabala tribunāls Martu Kaktiņu atzina par vainīgu spiegošanā hitleriskās Vācijas labā un sodīja ar brīvības atņemšanu uz desmit gadiem. Pēc mēneša viņa jau atradās vienā no No- riļskas sieviešu soda nometnēm.

Marta ieslodzījumā pavadīja visus desmit gadus un Rīgā atgriezās tikai 1955. gada rudenī, kad atkal satika savu dēlu Georgu, kurš jau ilgi pirms tam bija iesaistījies kādā nepilngadīgu jauniešu ielas bandā un drīz pirmoreiz nonāca cietumā.

Marta dažus gadus dzīvoja viena, līdz sāka kopdzīvi civillaulībā ar kādu Iļģuciema stikla fabrikas strādnieku Aloizu Smiltānu.

25. nodaļa

Jānis Veinbergs ar četriem savas mežabrāļu grupas dalībniekiem 1946. gada 11. oktobra rītā nosalis sēdēja Rīgas-Cēsu šosejmalas krūmos un ar nepacietību gaidīja parādāmies kravas automašīnu. Tā, pēc viņu novērojumiem, katru rītu starp pulksten septiņiem un astoņiem uz Cēsīm veda pārtikas produktus. Ja uzbrukums izdotos, tas būtu vērtīgs laupījums. Viņa partizānu grupai jau pirms nedēļas bija izbeigušies galvenie pārtikas produkti, un vīri kļuvuši nikni un neapmierināti.

Jānis ar pašreizējo dzīvi bija vairāk nekā neapmierināts. Visa viņa dzīve un nākotnes nodomi līdz ar krievu ienākšanu 1940. gada jūnijā bija sašķīduši kā ar šāviņu saspridzināti mūra gabali. Līdz tam, turīgo vecāku paspārnē, dzīve patiešām šķita stipra kā dzelzsbetona siena. Taču tas viss pēkšņi vienā dienā, vienā mirklī pazuda. Manta tika atņemta, tēvs nošauts, māte izsūtīta. Vardarbība un bailes bija kļuvusi par padomju varas nostiprināšanas galvenajiem līdzekļiem.

Kas cits man atlika ko darīt? - Jānis, aizsmēķējot cigareti, rūgtuma pilns domāja. Ar skaidru prātu es it kā sapratu, ka ne sinagogā sadedzinātie, ne Rumbulas vai Biķernieku mežā nošautie žīdi, ne daudzi jo daudzi citi iznīcībai pakļautie cilvēki nekādi lielie vaininieki padomju varas noziegumos nebija, taču neapslāpējams naids tomēr ņēma virsroku. Pašlaik man dažreiz uznāk tāds kā kauns, tādi kā nelieli sirdsapziņas pārmetumi par kara gados pastrādāto, taču visu nožēlot es nu gan netaisos! It sevišķi to, kā sākumā izturējos pret Martu. Toreiz viņu atradis savā dzīvoklī un uzzinājis, ka viņa ir čekista Marata Zubra mīļākā, mani pārņēma tik mežonīgs naids un pretīgums, ka nekādi nespēju atturēties, Martu nesodot. Latviešu meitene, studente, skaista un gudra, bet kā pēdējā ielene sasējusies ar prastu krievu čekistu! Vai man par tādu latvieti vajadzēja priecāties? Nē, man vajadzēja atriebties! Žēl, ka toreiz rokā nedabūju pašu Maratu, bet tagad diemžēl nav izslēgts, ka viņš dabūs rokā mani!

Tā dažreiz dzīve apgriežas ar kājām gaisā! Kas tagad es esmu? Nekas! Bandīts un laupītājs? Partizāns? Varbūt. Taču mēs vēl nevienu militāru operāciju neesam veikuši. Sēžam bunkurā, sirojam un dažreiz nokniebjam kādu komunistu vai viņu līdzskrējēju. Es neredzu šai nodarbei nekādu lielo jēgu, taču ko man citu darīt? Esmu iedzīts mežā. Padošos, un mani nošaus. Ja arestēs un tiesās, tāpat nošaus. Vēl atliek iespēja pašam ietriekt sev lodi galvā. Bet to jau varēs paspēt vienmēr. Tāpēc, kamēr vēl elpoju un kustos, kamēr vēl paliek kaut vismazākā cerība uz amerikāņiem vai angļiem, es krievus un komunistus, visus boļševiku līdzskrējējus latviešus nīdēšu, cik vien man to laiks atļaus! Un nekad vairs nejautāšu, kāda tam visam ir jēga? Viss! Es savu spēli esmu zaudējis. Vācu laikā iedomājos un patiesi arī jutos kā Uzvarētājs. Tagad esmu īsts Zaudētājs. Un viss tikai tāpēc, ka Latvijā ienāca krievi, Ulmanis mūs nodeva un latviešu lielākā daļa kā nobijies jēru bars gāja pie vēlēšanu urnām…

Pēkšņi uz šosejas parādījās Sarkanās armijas villtis, kur bez šofera vēl atradās divi civilā ģērbušies cilvēki. Jānis pamāja ar roku un visi vienā mirklī, rokās turot vācu mašīnpistoles, izlēca uz ceļa un vicināja rokas, lai mašīna apstātos.

-   Kas par ļaudīm? - Jānis, pienācis klāt, lietišķi prasīja. - Kurp braukdami?

Visi klusēja.

-   Komunisti?

Joprojām neviens neko neatbildēja.

-   Čekisti?

-   Nē, - vecākais no pasažieriem atbildēja. - Braucam uz Rīgu.

-   Kādās darīšanās?

-   Valsts darīšanās, - vecais pateica. - Bet kas jūs tādi esat?

-   Mēs esam tie, kas tādus kā tu, kas valsts darīšanās brauc pie Rīgas kungiem, žmiedzam nost! - Jānis dusmīgi sacīja. - Mēs šo valsti neatzīstam, bet tie, kuri to atzīst, ir mūsu ienaidnieki! Tāpēc, šoferīt, pārsēdies blakus saviem priekšniekiem, bet mašīnu vadīšu es!

Pēc apmēram piecpadsmit minūtēm viņi pa šauru ceļu jau bija iebraukuši tik dziļi mežā, ka varēja justies samērā droši.

Pārbaudot dokumentus, partizāni uzzināja, ka gados vecākais vīrs ir apriņķa komunistiskās partijas komitejas sekretārs Vitauts Kociņš, bet otrs - valsts pilnvarotais labības sagādes jautājumos Roberts Vīksna. Partijas sekretāra kabatā atrada TT pistoli un dažādas atskaites. Ātri tās pārlasot, Jānis Veinbergs izlasīja arī īsu ziņojumu par pēdējā laikā apriņķī noskaidrotajām personām, kuras pēc Kociņa uzskata ļaunprātīgi nebija izpildījušas valsts uzliktās pārtikas sagādes normas un līdz ar to uzreiz skaitījās arī politiski neuzticamas. Kāds liktenis šos cilvēkus tuvākajā nākotnē varētu sagaidīt, ilgi minēt nevajadzēja.

-   Nelietis! - Jānis uzkliedza un trieca dūri partijas sekretāra sejā. Viņš sagrīļojās, bet nenokrita. Jānis sita otrreiz, taču sekretārs šoreiz veikli izvairījās un tāpat naida pilnām acīm skatījās uz savu sagūstītāju.

-   Proti kauties? - Jānis, nedaudz pārsteigts, prasīja. - Esi bijušais sportists? Bokseris?

-    Ej ellē! - sekretārs iesaucās. - Kas tev par daļu, kas es esmu bijis? Bet tādus kā tu… Visus fašistus un nacionālistus, visus cilvēkšāvējus un pārējos neliešus esmu dziļi nīdis un neieredzējis! Jūs esat nožēlojami gļēvuļi! Kā vācu laikā, tā tagad! Nu, ko? Pašlaik arī jūties kā karalaikā, kad jums aiz muguras stāvēja neuzvaramā vācu armija un gestapo, bet priekšā pie bedres piedzīti nevainīgi ļaudis? Bet, cilvēk, cik ilgi tas tā turpināsies? Cik ilgi tu tā vēl izvilksi? Tāpēc man jums ir sakarīgs priekšlikums. Visi kāpjam mašīnā un braucam atpakaļ uz centru. Jūs būsiet labprātīgi iznākuši no meža, jūs būsiet legalizējušies un jūs neviens nesodīs! Bet citādi… Patiešām, cik ilgi jūs vēl spēsiet kā izsalkuši vilki klīst pa mežiem? Taču, ja jūs cerat uz amerikāņiem vai angļiem, tas ir absolūti velti! Un vispār… Kas jūs tādi par Latvijas patriotiem, kā jūs sevi dēvējat, ja atkal, tāpat kā agrāk vāciešus, tagad garidāt jaunus Latvijas okupantus - jeņķus vai stīvos angļus! Vai paši tik vien spējat, kā nošaut neapbruņotus cilvēkus?

-  Aizveries! - Jānis nikni uzkliedza. - Turi žaunas! Tu biji apbruņots!

Pēc tam vīri sanāca kopā, īsu brīdi apspriedās un nolēma tomēr labprātīgi nepieteikties padomju varas iestādēs. Izsludinātā amnestija attiecās tikai uz tiem, kas mežos bija sabēguši kara pēdējā gadā un nebija piedalījušies nekādos noziegumos pret cilvēci. Bet starp Veinber- ga grupas locekļiem tādu nebija. Viņiem visiem rokas līdz elkoņiem mirka cilvēku asinīs… Viņi atradās pilnīgā bezizejas stāvoklī un tāpēc ar drošai nāvei nolemtu cilvēku raksturīgajām bailēm, izmisumu un naidu vēl pirms savas drīz paredzamās bojāejas, atriebjoties, mēģināja pēc iespējas vairāk iznīcināt tos, kurus uzskatīja gan par saviem, gan Latvijas ienaidniekiem.

Partizāni, beiguši apspriesties, sagūstītos padomju partijas darbiniekus atkal cieši aplenca, un Jānis viņiem pavēlēja izģērbties kailiem.

Kociņš un Vīksna atteicās.

Pa to laiku kāds jau bija sameklējis divas pamatīgas koka rungas un tās iedeva gūstekņiem.

-   Davaj! - Jānis iesaucās. - Sāciet viens otru sist! Uztaisiet tādu kā gladiatoru cīņu! Kurš no jums būs stiprāks, veiklāks un paliks dzīvs, tas arī dzīvs paliks! Mēs viņu neaiztiksim! Atlaidīsim mājās! Bet brīvība, kā senajā Romā, būs jānopelna ar sava pretinieka pieveikša- nu un tā nāvi! Tā ka, lūdzu, kungi! Sāciet! Komunists pret komunistu… ar mietiem rokās! Ha-hā!

Arī Kociņš ar Vīksnu, drūmām sejām uzklausījuši Jāņa garo tirādi, krietnu laiciņu apspriedās, tad, par kaut ko izšķīrušies, pasauca pie sevis partizānu vadoni. Tikko Jānis pienāca klāt, tā Vitauts Kociņš zibenīgi atvēzējās un no visa spēka smago koka nūju trieca pret viņa galvu. Sitiens bija tik spēcīgs, ka Jānis atkrita augšpēdus un vairākas minūtes nevarēja atžilbt. Kociņš vairāk nesita. Viņš aizsvieda mietu un, vērsdamies pie Veinberga, rūgti iesmējās.

-    Plānprātiņ, netēlo Neronu! Lupata esi bijis, lupata paliksi! Ja nekas cits jums prātā neienāk, tad šaujiet nost, kā jūs to esat pieraduši darīt, bet kāpēc ņirgāties? Esiet taču beidzot īsti vīri! Ja jūs noraidāt manu priekšlikumu brīvprātīgi padoties varas iestādēm, cerot pašiem palikt dzīviem, mēs noraidām arī jūsu piedāvāto spēlīti! Kaujieties paši savā starpā, jo uzbrukt kādai armijas daļai vai pat iznīcinātāju vadam jums pietrūkst elementāras drosmes! Tikai atcerieties… Ja jūsu galvās vēl ir palikusi kaut viena smadzeņu rieva… Mūs nošaujot, jūs padomju varas iestāžu un iedzīvotāju vidū izsauksiet tik negatīvu reakciju, tāda naida un neiecietības uzliesmojumu, ka jūs jau pēc dažām dienām tiksiet izsvilināti no meža un sēdēsiet čekas pagrabos! Tā ka ir vēl laiks…

Jānis piecēlās, ņirdzīgā smaidā saviebis seju, rokās ciešāk satvēra automātu un, stobru pagriezis pret abiem gūstekņiem, sāka šaut. Pēc tam līķus turpat arī apraka, automašīnu iedzina purvā, šoferi palaida uz mājām, bet paši klusēdami devās uz bunkuru.

Tā arī izrādījās Veinberga grupas pēdējā kaujas operācija. Piepildījās tas, ko jau bija paredzējis Vitauts Kociņš. Partijas sekretāra noslepkavošana kājās sacēla visu apriņķa miliciju un iekšlietu karaspēka daļas, un jau pēc nedēļas Jānis Veinbergs un vēl divi dzīvi palikušie atradās Rīgā, Stabu ielas mājas pagrabā, bet vēl pēc trim nedēļām Veinbergs tika ievests speciālā nopratināšanas kamerā, kur pēc dažām stundām ieradās arī Marats Zubris.

Viņš vispirms uzmeta bargu, bet vērīgu skatienu uz neliela, pie grīdas piestiprināta krēsla sēdošo arestantu, tad pie galda apsēdās pats, klusēdams nedaudz sakārtoja dažas baltas papīra lapas, rokā paņēma spalvaskātu, to iemērca tintnīcā un vēlreiz cieši uzlūkoja pretim sēdošo cilvēku. Pa to laiku kamerā tikpat kā nemanīts klusi ienāca liela auguma privātās drēbēs ģērbies vīrietis un nostājās pie durvīm.

-   Esmu Iekšlietu ministrijas Valsts drošības komitejas izmeklēšanas daļas priekšnieka vietnieks, Iekšlietu dienesta majors, un es personīgi uzraudzīšu mūsu lietvedībā nonākušo pret tevi ierosināto krimināllietu. Mani sauc Marats Zubris. Ceru, ka tu labprātīgi, neviena nepiespiests, mums pats izstāstīsi visu, ko esi darījis, sākot no tā brīža, kad 1941. gada 1. jūlija dienā ieradies manā dzīvoklī un tur sastapi Martu Kaktiņu… Lūdzu! Taču vispirms oficiāli noskaidrosim tavu personību! Tas ir vispārpieņemts standarts, taču, ja esi nolēmis tēlot varoni un mums to slēpt, tad tas ir pilnīgi velti. Mēs taču esam pazīstami. Turklāt trīs nedēļas bija pilnīgi pietiekošs laiks, lai uzzinātu visus, vai gandrīz visus tavus vācu okupācijas laikā veiktos varoņdarbus. Un visas tās padomju cilvēku slepkavības, ko tu un tavas bandas locekļi izdarīja šai pēckara gadā. Tātad - vārds, uzvārds?

-  Jānis Veinbergs.

-   Dzimšanas gads un vieta?

Jānis mazliet apmulsa un tikai pēc ilgāka klusuma brīža pateica:

-     Esmu dzimis Krievijā, 1920. gada 10. augustā. Zigfrīda un Klāras Veinbergu adoptēts 1923. gada 4. janvārī.

Marats nolika spalvaskātu sāņus un nedaudz pārsteigts atkal cieši paskatījās uz arestēto cilvēku.

-   Vai Veinbergi nav tavi īstie vecāki?

-   Es jau teicu. Nē.

-   Kas tad ir tavi vecāki?

-   Par tēvu neko nezinu. Par māti tāpat, vienīgi, kad 1938. gadā stājos Latvijas Universitātes juridiskajā fakultātē, Klāra Veinberga man atklāja, ka esmu pieņemts bērns, ka īstā māte ieradusies no Krievijas, acīmredzot tur bijusi bēgļu gaitās, un mani tūlīt atdevusi bāreņu patversmē.

-   Vai viņa to izdarīja oficiāli? Tas kaut kur ir iegrāmatots?

-   Droši vien. Kā citādi mani audžuvecāki būtu varējuši visu to zināt?

-    Labi! Ko tu savukārt zini par saviem audžuvecākiem?

-   Zinu, ka Zigfrīdu Veinbergu jūsu brašie čekisti ar Šustina pavēli ir nošāvuši Baltezerā, bet Klāra Veinberga atrodas izsūtījumā Sibīrijā. Vai viņa ir vēl dzīva, nezinu.

-   Kāpēc tu 1941. gada 1. jūlijā ielauzies manā dzīvoklī? - Marats bargi prasīja. - Ko tu tur meklēji?

Jānis nicīgi iesmējās.

-   Atjēdzies, izmeklētāji Tas bija mans vai, pareizāk sakot, mūsu - Veinbergu - dzīvoklis! Vai esi jau aizmirsis, kā tu atnāci un mums to ar varu atņēmi?

-   Es neko neesmu ņēmis, - Marats atbildēja. - Man to dzīvokli piešķīra valsts! Bet jums, nolādētajiem buržujiem… Jums vajadzēja dzīvot klinšu alās! Un daudz neraudi par savu audžutēvu, kas, būdams Ulmaņlaika Politpārvaldes darbinieks, tik daudzus progresīvi domājošus cilvēkus ieslodzīja cietumā! Un nevaino čekistus, ja viņi cīnās, jā, dažreiz ļoti bargi, bet cīnās pret saviem ideoloģiskajiem pretiniekiem, ja tu pats un tev līdzīgie fašisti un buržuāziskie nacionālisti pret citādi domājošajiem ir rīkojušies vēl nesaudzīgāk, vēl nežēlīgāk! Jūs, nožēlojamie hitleriešu pakalpiņi, esat nošāvuši simt tūkstoš cilvēkus gan Biķernieku priedēs, gan Rumbulas mežā, gan visās Latvijas gravās un cietumu pagalmos! Atsauc atmiņā kaut vai tikai Valmieras Ķelderleju, kur bez četriem tūkstošiem pieaugušo jūs esat nošāvuši ari trīssimt piecdesmit mazus bērnus! Zīdaiņus! Atceries! Tur neviens vācietis pat tuvumā nebija! To visu izdarījāt jūs, zvēra naida pārņemtie nacionālisti un zem latviešu patriota vārda nomaskējušies visprastākie kriminālisti!

Marats apklusa, aizsmēķēja papirosu un labās rokas pirkstus nervozi sita pret galda virsmu. Pēc tam no karafes glāzē ielēja ūdeni un lēniem malkiem to izdzēra.

-    Pasaki atklāti, Veinberg, kāda tev bija jušana, kad dzīvus cilvēkus dedzināji sinagogā, kad viņus šāvi un siti? Tu izjuti baudu? Apmierinājumu? Kaut kādu gandarījumu?

-   To tu labāk pajautā pats sev! - Jānis atcirta. - Stipri šaubos, vai tu, ilgus gadus strādādams čekā, nevienam nebūsi atņēmis dzīvību. Tā ka mēs viens no otra diez vai daudz atšķiramies.

Marats lēnām pelnu traukā nospieda izsmēķēto papirosu, nedaudz pievēra acis un pēkšņi acu priekšā nostājās tēvs un tās dienas lietainais vakars, kad viņš tika izvests Lubjankas pagalmā, nostādīts pie sienas un par dzimtenes nodevību nošauts. Maratam vēl joprojām šķita, ka tas nav bijis viņš - Vitālija Zubra vienīgais dēls, kad, glābjot savu dzīvību un turpmākās karjeras iespējas, nācās nošaut savu tēvu… Tas bija pats sliktākais, ko viņaprāt bija izdarījis, un vienīgais, par ko šad tad tomēr iedzēla sirdsapziņa. Viss pārējais, ko viņš bija darījis un dara joprojām, apzinīgi bija veltīts ne savu personīgo, bet gan valsts interešu aizstāvībai un sabiedrības drošībai. Taču ko ir darījis šis gnīda Veinbergs? Savas dusmas un naidu pret komunistiem, kā arī personisko apvainojumu visnežēlīgākā veidā izgāzis pret pilnīgi nevainīgiem cilvēkiem! Jā, es piekrītu, es arī neesmu nekāds eņģelis, taču tāds ir mans darbs un to nevar strādāt cilvēki ar vājiem nerviem un gļēvu raksturu. Taču tā pārliecība, kas vada manu rīcību - visas pasaules darbaļaužu labklājība, vienotība

un laime - no morālā viedokļa ir nesalīdzināmi augstāka par to, kā vārdā rīkojās tie latvieši, kas ar sirdi un dvēseli un viņiem iedotajiem ieročiem kalpoja necilvēciskajai hitleriešu ideoloģijai un varai, kas savos svešu valstu iekarošanas un pazemošanas plānos latviešu tautu bija paredzējusi ja ne gluži simtprocentīgai iznīcināšanai un pārvācošanai, tad noteikti vismaz ļoti nožēlojamai eksistencei, kā jau bauru tautai pienāktos…

To visu jau kuro reizi pārdomājot, Marats atkal sajutās stiprs un daudz pārāks ne tikai par šo Jāni Veinbergu, bet ikvienu, kas pārkāpa šīs nopratināšanas kameras slieksni. Marats it kā lieku reizi pārliecinājās, ka viss, ko viņš dara, vienmēr ir pareizi un ļoti taisnīgi. Galu galā arī attiecībā uz Martu. Kaut kur sirds dziļumos viņam šo jauno, jau tā daudz pārcietušo sievieti bija žēl, taču citādi viņš rīkoties nespēja, jo… uz spēles bija likta viņa paša brīvība un varbūt pat dzīvība. Vai kāds mani var nosodīt

par to, ka esmu mēģinājis glābties? Jā, pareizi, ne ar cildenas rīcības paraugu, bet gan… Taču tā bija mana brīvība un dzīvība, ko vajadzēja glābt, tāpēc te nekāda morāle vai apgarotie kristietības cilvēkmīlestības postulāti nav piemērojami. Vistuvākais cilvēks vienmēr tu esi pats sev, nevis kādam citam.

-   Ko tu zini par Martu Kaktiņu? - Marats turpināja pratināt.

-   Neko, - Jānis strupi atbildēja.

-   Kad tu Martu arestēji, kur liki viņas bērnu?

-   Nezinu. Ar viņu nodarbojās citi. Droši vien ievietoja bērnu namā, vai viņu pievāca kāds radinieks.

-   Vai tad palika vēl kāds viņas radinieks, kuru tu nebūtu aiztriecis nāvē? - Marats vaicāja.

Veinbergs, zemu noliecis galvu, klusēja.

-   Vai tev kā latvietim nebija kauns uzvilkt vācu SD un SS formas tērpu? - Marats turpināja jautāt. - Juties ļoti pagodināts? Lepns?

-   Bet kāds formas tērps tev pašam ir mugurā? - Veinbergs strauji pacēla galvu un uzmeta naida pilnu skatienu Maratam. - Ar ko tas atšķiras no vācu drošības dienesta apģērba? Tik vien kā ar ārējo izskatu! Taču abi dienesti veica vienādus pienākumus - cīnījās pret saviem ideoloģiskajiem pretiniekiem un iznīcināja tos! Ja es toreiz būtu paspējis laikā, es tevi jau sen būtu izkūpinājis caur skursteni! Tagad tu izkūpināsi mani. Kas notiks tālāk? Kas no tā šai pasaulē mainīsies?

-   Mainīsies daudz kas, - Marats atbildēja. - Mazāk uz zemes būs mēslu.

Pratināšana un šādi draudzīgi strīdi turpinājās līdz vēlam vakaram. Jānis no savas pagātnes neko neslēpa, stāstīja visu, ko zināja un varbūt tieši tāpēc, bet varbūt ne gluži tāpēc, ne Marats, ne kāds cits viņu ne sita, ne citādi mocīja.

Pēc četriem mēnešiem Baltijas kara apgabala tribunāls Jāni Veinbergu un vēl sešus apsūdzētos atzina par vainīgiem noziegumos pret cilvēcību un dzimtenes nodevībā un piesprieda nāvessodu nošaujot. Taču tieši tai laikā, 1947. gada februārī, PSRS Augstākās Padomes

Prezidijs izsludināja likumu par nāvessoda atcelšanu, un Jānis Veinbergs nošaušanas vietā dabūja divdesmit piecus gadus katorgas darbos Vorkutas ogļu šahtās.

Rīgā viņš atgriezās jau 1958. gada rudenī, sāka strādāt Zasulauka depo par mehāniķi, dzīvoja kopmītnē, bet pēc diviem gadiem apprecējās. Sievas vecākiem Babītē piederēja nesen uzcelta privātmāja, kur Jānis Veinbergs arī nodzīvoja līdz sava raibā mūža traģiskajam galam.

26. nodala

1968. gada 6. jūlija naktī Sarkanā Krusta slimnīcas ilggadējā sanitāre, sešdesmit astoņus gadus vecā Anna Lai- viņa-Sūna sēdēja ķirurģiskās nodaļas veļas istabā pie neliela galdiņa un domīga uzmeta īsu skatienu pie sienas piestiprinātajiem plauktiem ar todien no mazgātuves atvesto veļas kaudzi. Tā vēl nedaudz smaržoja pēc ziepēm un hlora, un Anna, no nelielas plastmasas pudeles sev bleķa krūzītē ielējusi atšķaidītu spirtu, nodomāja - cik gan daudz slimnieku šajās jau diezgan krietni apdriskātajās pidžamās nav te gulējuši, klieguši sāpēs, mocījušies un miruši! Bet nekas! Pidžama kārtējo reizi tiek izmazgāta un pēc divām trim dienām to atkal uzvelk cits vārdzinieks, pat neaizdomādamies, ka tā pirms pavisam īsa laika bijusi mugurā kādam mironim…

Bet tā jau tas dzīvē notiek katru baltu dieniņu. Vai mēs daudz zinām, kas risinās pasaulē, tepat Latvijā, kaimiņu dzīvoklī vai ikviena cilvēka dvēselē? Neko!

Anna slimnīcā bija nemainīgi nostrādājusi četrdesmit septiņus gadus un skaitījās visilggadējākā šīs ārstniecības iestādes darbiniece. Slimnīcas vadība visos valsts svētkos viņai nekad neaizmirsa pasniegt kādu puķu pušķīti un goda rakstu. Visi Annu gan pazina arī kā krietnu iemetēju, taču viņa vēl ne reizi nebija kavējusi darbu un, lai gan dažreiz bija pat stipri iereibuši, savus darba pienākumus veica apmierinoši un nekad nekādas sūdzības par viņu ne nodaļas, ne slimnīcas administrācijai neienāca.

Kā cilvēks Anna parasti bija klusa, nerunīga, ļoti bieži pat nomākta un sevī dziļi ieslēgusies. Vienīgi iedzērusi nedaudz atdzīvojās, parunājās ar slimniekiem, jutās atraisīta, dažreiz izmeta pat pa jokam, taču pati nekad tomēr nebija jautra un neviens viņu neredzēja smejamies. Vispār Annu uzskatīja, viegli sakot, par stipri jocīgu, taču tā kā viņa bija no klusajām, neviens tam īpašu vērību nepievērsa.

Anna iedzēra kārtējo atšķaidītā spirta malku, paskatījās pie sienas piestiprinātajā kalendārā, un viņu negaidīti caurstrāvoja gaiša, tai pašā laikā arī sāpīga apgaismība - tieši pirms piecdesmit gadiem - 1918. gada 6. jūlija vakarā viņa bija dzemdējusi dēlu! To viņa gan nekad pilnībā nebija aizmirsusi. Šis notikums blāvajā pagātnes miglā šad tad pazibēja kā gaišs mūža mirklis, tomēr nekādus lielākus pārdzīvojumus neizraisīdams. Taču tovakar, varbūt tāpēc, ka tieši tobrīd pagāja piecdesmit gadi, varbūt kāda cita iemesla dēļ, Anna visu pēkšņi atcerējās tik spilgti un krāsaini, it kā kāds nupat viņas acu priekšā demonstrētu toreiz uzņemtu kinofilmu.

Anna skaidri redzēja nelielu Piemaskavas sādžu, pusmūža saimnieci, kura, būdama naida pilna pret komunistiem, viņu - atvesto svešinieci - tomēr kopa un baroja. Nokvēpušu petrolejas lampu uz galda, istabas stūrī pie sienas apzeltītā rāmī piestiprinātu Svētās Marijas portretu un zem tās uz neliela plauktiņa degošu sveci. Kaut kādas nepazīstamas sievietes un saimnieci, kura viņai parādīja tikko piedzimušu bērnu un, rūpju nomākta, klusi "pateica: "Puika! Cerēsim, ka neizaugs par boļševiku, bet gan normālu, kārtīgu cilvēku!"

Anna jutās laimīga. Šķita, ka nu visas Pasaules kara, revolūcijas un Pilsoņu kara briesmas ir garām, tagad viņai ir vīrs Vitālijs Zubris, ir bērns, būs normāla dzīvošana Maskavā vai Rīgā un viss sliktais, ļaunais un tas, ko viņa un Vitālijs toreiz vēl Latvijā izdarīja ar Johanu Šmitu, drīz aizmirsīsies un sāksies skaista un laimīga dzīve.

Taču tad kaut kas notika. Saimniece vēlāk teica, ka viņa bijusi ļoti slima, gandrīz jau nomirusi, ilgi gulējusi bezsamaņā, bet beigu beigās visiem par lielu pārsteigumu tomēr izdzīvojusi, vienīgi palikusi tāda kā nenormāla un tikai ar lielām grūtībām spējusi atcerēties, kā nokļuvusi sādžā.

"Kur ir mans bērns?" Anna prasīja.

"Bērna vairs nav," saimniece atbildēja.

"Kā nav? Nomira?"

"Viņu aizveda prom tas cilvēks, kas tevi šeit atveda."

"Kāpēc viņš paņēma bērnu?"

"Vīrietis teica, ka esot šā bērna tēvs. Puiku nosauca tādā savādā vārdā par Maratu un teicās viņu audzināt."

"Kāpēc viņš bērnu neatstāja man?"

"Mīļā! Tāpēc, ka tu jau biji tikpat kā zārkā! Neviens neticēja, ka izdzīvosi."

Kas notika tālāk, Anna atcerējās ar lielām grūtībām un tikai fragmentāri. Dzīve šķita sagraizīta šķēlītēs. Taču to, ka viņa, būdama Krievijā, bija dzemdējusi vēl divus bērnus, Anna atcerējās diezgan skaidri. Un vēl atcerējās daudzus parastus vīriešus un armijas cilvēkus, kas viņu īslaicīgi bija uzturējuši un izmantojuši, un atcerējās sevi vēlāk strādājam dažādus darbus gan kādā lazaretē, gan vienā no Maskavas slimnīcām un beigu beigās - atgriešanos Latvijā kopā ar latviešu bēgļiem.

Kāpēc viņa, toreiz būdama vēl Krievijā, nebija uzmeklējusi Vitāliju Zubri un savu pirmo dēlu Maratu, Anna nekādi nespēja izskaidrot. Bet visai iespējams, ka tomēr bija uzmeklējusi, vienīgi Vitālijs no viņas atsacījās un padzina? Tas bija pat ļoti iespējams, jo Anna šādu satikšanos šad tad atcerējās, vienīgi nekad nespēja saprast, vai tā ir bijusi īstenība vai tikai kādreiz redzēts slikts sapnis.

Pēc neilga laika Anna izgāja no veļas istabas, kas bija gandrīz vai viņas darba galvenā rezidence, un nesteidzoties aiztipināja uz ceturto palātu, kur pēc smagas operācijas gulēja kāda pusmūža sieviete Karlīna Auza, ar kuru Anna jau bija paspējusi sadraudzēties un viņu rūpīgi kopa.

-  Tu esi tik laba, Anna, - Karlīna teica. - Dievs tev par to noteikti atmaksās.

-   Diez vai, - Anna, apsēdusies blakus uz gultas malas, domīgi pašūpoja galvu. - Savā dzīvē esmu darījusi arī daudz ko sliktu.

-   Tas nevar būt, - slimniece neticīgi vērās rūpīgās sa- nitāres jau stipri novecojušajā sejā. - Tev ir laba sirds.

Anna skumji pasmaidīja.

-   Tagad - varbūt, - viņa klusi teica. - Nezinu. Bet agrāk… Man dažreiz šķita, ka tā ir melna un cieta.

-   Kāpēc?

-   Tas no naida, - Anna paskaidroja. - Cilvēkus jau krasi pārmaina tikai divas lietas - naids vai mīlestība.

-   Tas šķiet gluži neticami, - Karlīna šaubījās. - Tu nīdi cilvēkus vai pasauli?

-   Es nīdu vienu cilvēku un pati savu dzīvi, - Anna atbildēja.

Tad ilgi domāja un ar dīvaini sastingušu skatienu vērās kādā nenoteiktā sienas punktā.

-   Es nezināju, vai gulēt ar daudziem vīriešiem ir liels grēks, - beidzot viņa klusi ierunājās. - Bet ja arī ir, Dievs man to, protams, piedos. Nekas slikts jau tas nav. Nevienam nenodara sāpes. Taču nosist cilvēku…

Palātā atkal iestājās smags klusums, un Karlīnas acīs uz brīdi pazibēja dziļa neizpratne.

-   Tu esi nositusi cilvēku? - viņa čukstus jautāja.

Anna piekrītoši pamāja.

-   Tas bija ļoti sen! Nebaidies! Pirms piecdesmit viena gada. Tas bija mans saimnieks vācietis Johans Šmits. Viņš nebija labs cilvēks. Viņš bija prasts lops, ļauns, un tādu nāvi bija pārpārēm pelnījis. Varbūt tas viss, kas man nāca'pēc tam, kaut kādā veidā ir izpaudies kā sods par tā Johana nosišanu?

-   Kas sekoja pēc tam? - Karlīna nedaudz pagriezās uz sāniem un ar lielu interesi gaidīja turpmākos gādīgās sa- nitāres dzīves notikumus. Taču viņa atkal ilgi klusēja, tad zemu nolieca galvu un krietnu laiciņu kaut ko nesaprotamu pie sevis bubināja, līdz pamazām Karlīna izdzirdēja jau arvien saprotamākus vārdus.

-   Esmu bārene. Tēvu soda ekspedīcija nomocīja. Nežēlīgi. Sadragāja rokas. Nošāva. Māte sadega. Es gandrīz nosalu sniega laukā. Johans un Šarlote Šmiti. Es neko nesaku, kundze bija laba. Viņa pati bija nelaimīga ar to savu Johanu. Viņš mani jau trīspadsmit, ne, varbūt pat divpadsmit gadu vecumā… Kā zvērs lopu kūtī… Vai man viņu vajadzēja mīlēt? Cienīt? Es gaidīju dienu, kad viņam beidzot varēšu atriebties. Un tāda diena pienāca!

Jā, es biju zaldātu brūte! Devu visiem, kas vien to gribēja. Taču tādā veidā es glābos no Johana un tās dzīves, kādu man Smitu mājās nācās dzīvot. Viens strēlnieks man tomēr patika vairāk par citiem. Viņš bija latgalietis - Vitālijs Zubris. Liels, spēcīgs un mežonīgs. Viņam bija daudzi apbalvojumi. Vitālijs nebaidījās ari nāves. Es savukārt baidījos no viņa. Neviena cita man tolaik nebija. Marats ir viņa dēls. Droši! Taču kāpēc viņš man to atņēma? Nezinu. Es gandrīz nomiru. Kāpēc Dievs pataupīja, tāpat nezinu.

Pati būdama bārene, es ari savus bērnus padarīju par bāreņiem. To nu gan man neviens nepiedos. Es zinu. Bet kas gan cits man atlika? Iebraukusi Rīgā, dzīvoju uz ielas. Es taču nevarēju braukt atpakaļ uz Šmitu māju, ja vispār māja kara laikā būtu arī saglabājusies. Es vispār nemaz tai pusē nevarēju rādīties! Būtu nošauta, pakārta, nosista vai sadedzināta sārtā! Mīļā Karlīn, ko es citu varēju darīt?! Pasaki! Tobrīd, kad izsalkusi, noplīsusi, bez jumta virs galvas un darba stāvēju Rīgas vidū un biju jau nolēmusi dzīvi beigt Daugavā… Es varēju savus bērnus vai nu nolikt pie kādas lepnas mājas ārdurvīm, cerībā, ka viņus paņems kāda pārtikusi kundze, vai arī nodot bērnu patversmē. Tā bija it kā drošāk.

-   Tu viņus nodevi patversmē? - Karlīna ieinteresēta pāijautāja.

-Jā.

-   Kādā?

-   Nezinu, - Anna klusi sacīja. - Tā atradās kaut kur Pārdaugavā.

-   Kas notika tālāk? - Karlīna vaicāja. - Tu vēlāk bērnus izņēmi?

-   Nē, - Anna pakratīja galvu. - Viņi palika tur.

-   Tur neviens nepaliek! - Karlīna ātri teica. - Ja kāds bērnu nepaņem audžuģimenē, tad, sasniedzot pilngadību, viņi katrs aiziet savā dzīvē. Tu pēc tam tur ne reizi neaizgāji? Par saviem bērniem vairs neinteresējies? Cik tev viņu vispār bija?

-   Divi. Dēls Jānis un meita Marta.

-   Vai tu viņus ar šādiem vārdiem tur ari piereģistrēji?

-  Jā, - Anna apliecināja. - Jānis Laiviņš un Marta Laiviņa. Abiem ari dzimšanas gadus un vietas. Vismaz man tā šķiet.

-   Bet tagad, Anna, nopietni! - Karlīna apņēmīgi sacīja un nedaudz parausās augstāk pussēdus. - Kas ar tevi notiek? Kāpēc tu tagad pēc piecdesmit gadiem atcerējies savus it kā kādreiz pazaudētos bērnus?

-   Nezinu, - Anna jau kuro reizi raustīja plecus. - Tā nav, ka es viņus visu šo laiku būtu pavisam aizmirsusi. Nē! Pēc kara vienreiz pat biju uz turieni aizgājusi painteresēties. Dzīvi vai jau miruši? Viņi man tur pateica, ka nekādas ziņas par bērnu turpmāko likteni nedrīkstot izpaust.

-   Tātad viņi ir bijuši adoptēti?

-   Acīmredzot.

-   Ko, Anna, tagad? - Karlīna jautāja. - Vai tu tomēr gribi zināt, kas ar viņiem ir noticis?

-   Jā! - Anna spēji apstiprināja. - Tāpat ļoti gribētu kaut ko uzzināt par savu pirmo dēlu Maratu Zubri. Kas zin, varbūt viņš tagad dzīvo Latvijā?

-   Kāpēc tu viņus gribētu satikt?

Anna jau kuro reizi krietnu laiku domīgi klusēja, tad tikko sadzirdami pateica:

-   Es'viņiem palūgtu piedošanu. Viņu priekšā nokristu uz ceļiem un lūgtu, lai viņi man piedod! Varbūt ne tikai tāpēc, ka es viņus toreiz izmisumā pametu. Varbūt ne tāpēc, ka viņi, iespējams, šodien visi ir nelaimīgi. Bet tāpēc, Karlīn, tikai tāpēc, ka es viņiem esmu ļāvusi piedzimt… Tāpēc, ka es viņiem esmu devusi dzīvību…

Pēc tam Anna sāka raudāt. Viņai kļuva žēl gan pašai sevi, gan visu savu nožēlojamo dzīvi. Viņa saprata - viss bija sācies tikai tāpēc, ka viņas tēvs Jēkabs Laiviņš toreiz - 1905. gadā - bija gribējis šo pasauli darīt kaut nedaudz taisnīgāku. Bet… ja būtu tikai gribējis! Taču pasauli vai tikai mazu šīs pasaules daļiņu nevienam vēl nav izdevies darīt ne labāku, ne brīvāku, vispirms neizlejot daudzu cilvēku asinis. Pēc lielo cīnītāju apziņas līmeņa un taisnīguma sapratnes, vienalga vai iznīcībai pakļautie ļaudis ir vainīgi netaisnīgās pasaules esamībā vai ne, brīvību, sociālo taisnīgumu un labāku dzīvi nav iespējams izcīnīt bez upuriem. Un pilnīgi nav svarīgs katra cilvēka vainīgums vai nevainīgums - gluži tāpat, kā seno inku priesterus, kad viņi saviem dieviem upurēja mazus bērnus, jaunavas vai visstiprākos jaunekļus, ne mazākā mērā neinteresēja šo nāvei nolemto cilvēku izjūtas, pārliecība vai dzīvotgriba.

Anna piecēlās, atkal aizgāja uz veļas istabu, apsēdās un ilgi raudzījās sienas kalendārā - 1968. gada 6. jūlijs. Pagājuši piecdesmit gadi. Pusgadsimts. Bet šķita, tas viss noticis tikai vakar. Laiks kā zem milzīgas preses bija saspiedis visus aizgājušos gadus un dienas un tagad kā sakaltušas maizes drupačas uz galda uzmetis tikai atsevišķus mirkļus un viņas dzīves galvenos notikumus.

Anna vēlreiz krūzē ielēja dažus malkus atšķaidītā spirta, aizsmēķēja un pēc brīža atkal sāka raudāt.

Marat… Jāni… Marta… Kur jūs visi šodien esat? Visticamāk, ka sen nekur vairs neesat. Kur apglabāti? Kur atrodas jūsu kapu vietas? Lai cik ilgi katrs no jums ir dzīvojis, neviens no jums nav zinājis, vismaz ne Jānis un Marta, kas ir bijis jūsu tēvs un māte. Diezgan baigi. Bet, galu galā, vai tas ir svarīgi? Es pati, Jāni un Marta, nezinu, kas ir bijis jūsu tēvs. Nu un tad? Ko tas izšķir? Vai par visu svarīgāka nav dzīvība pati par sevi? Bet, Dievs žēlīgais! Kāpēc es domāju tikai par viņu iespējamo nāvi?! Tikpat iespējams, ka viņi visi ir dzīvi! Jā! Kāpēc gan ne? Viņi taču visi ir vēl jauni! Maratam piecdesmit gadi, Jānim četrdesmit astoņi, bet Martai tikai četrdesmit septiņi!

Anna noslaucīja asaras un jau izstiepa roku, lai krūzītē ielietu kārtējo alkohola devu, kad pavērās durvis un tur parādījās viena no nodaļas māsiņām.

-   Anna! - viņa skaļi uzsauca. - Tā kundzīte Karlīna Auza no ceturtās palātas lūdz tevi pie viņas steidzīgi atnākt.

-   Kas ta noticis?

Māsiņa paraustīja plecus un, neko vairāk nepateikuši, aizgāja.

Anna piecēlās un mazliet nedrošā gaitā vēlreiz devās uz ceturto palātu, kas neoficiāli skaitījās augsti stāvošo biedru novietne. Kad viņa tur iegāja, Karlīna viņu sagaidīja ar mīļu smaidu.

-        Labi, ka atnāci, - viņa sacīja. - Domāju, būsi jau aizgājusi mājās.

-       Nē, - Anna tikko jaušami pasmaidīja. - Man maiņa ir līdz rītam.

-        Apsēdies! - Karlīna uzaicināja. - Es visu laiku domāju par tevi un taviem bērniem. Mani tas ieinteresēja. Bet vēl pirms tam… Tu dzīvo viena?

-        Jā, - Anna atbildēja. - Man ir vienistabas dzīvoklis valsts mājā un galus es kopā savelku. Paēdu šeit slimnīcā, tā ka… Iztieku.

-   Vīra tev nav?

-        Bija. Pat divi gabali, ja neskaita Zubri. Valdis, kad vācietis viņu paņēma savā armijā, pazuda Kurzemē. Neko nezinu.

-   Bet otrs vīrs? Izšķīrāties?

-        Nē. Mēs dzīvojām saticīgi. Viņš tepat mūsu slimnīcā strādāja par kurinātāju. Nevienu sliktu vārdu nevaru teikt. Taču negaidīti nomira. Ārsti teica - ar sirdi. Nezinu, pirms pieciem, sešiem vai septiņiem gadiem. Kaut kad, bet viņa vairs nav.

Karlīna izstiepa roku un viegli pieskārās Annas elkonim.

-        Tagad, Anna, paklausies uzmanīgi! - viņa klusi sacīja. - Ja gribi, es tev varu palīdzēt uzzināt tavu bērnu adreses un likteņus. Gribi?

Anna plati iepleta acis un ilgi raudzījās uz slimnieci. Tad ar sausu muti jautāja:

-   Tu to vari?

-        Es varu daudz ko, - Karlīna pateica. - Vēl vairāk var mans vīrs.

-   Viņš ir liels priekšnieks?

-        Tas tev nav jāzina, - Karlīna atbildēja. -.Ja es palūgšu, viņš priekš manis izdarīs visu. Bet savukārt es

viņam to lūgšu tāpēc, ka tu visu šo laiku, kopš esmu slimnīcā, pret mani esi izturējusies ļoti labi, uzmanīgi un rūpīgi. Es pat nezinu, ko bez tevis te iesāktu. Visi tie šīberi un piles… Otra tava pāriniece ne par vienu neliekas ne zinis. Kaut kā pašas viena otrai izlīdzam. Taču tu, Anna… Izrakstoties, es tev vēl samaksāšu naudā, bet tagad… Šovakar pat piezvanīšu vīram vai, ticamāk, viņš atnāks pats un ceru, ka jau pēc dažām dienām tu kaut ko noteikti uzzināsi.

Tā arī notika. Pirms Karlīna Auza izrakstījās no slimnīcas, viņa Annai iedeva salocītu papīra lapu, kur ar rakstāmmašīnu bija uzdrukāts šāds teksts:

"1. Marats Zubris, dzimis 1918. gada 6. jūlijā Maskavā. Dzīvo Rīgā, Dzirnavu ielā 33, dzīvoklis 6. Strādā LPSR Valsts drošības komitejā. Pulkvedis.

2. Jānis Veinbergs, dzimis 1920. gada 10. augustā Krievijā. Dzīvo Rīgas rajonā, Babītes ciema "Rožukrūmu" mājās. Strādā Zasulauka depo par mehāniķi. Par kara noziegumiem un bandītismu 1947. gadā ar Baltijas kara apgabala tribunāla spriedumu sodīts ar augstāko soda mēru, kas vēlāk nomainīts ar 25 gadiem ieslodzījumā.

3.  Marta Kaktiņa (Laiviņa), dzimusi 1921. gada 4. oktobrī Krievijā. Dzīvo Rīgā, Baltajā ielā 14, dzīvoklis 3. Neprecējusies. Ir viens bērns - Georgs Zubris. Dzimis Rīgā, 1941. gada 25. jūnijā.

Marta Kaktiņa 1945. gada 22. novembrī ar Baltijas kara apgabala tribunāla spriedumu par spiegošanu un Dzimtenes nodevību sodīta ar brīvības atņemšanu uz 10 gadiem. Sods izciests. Strādā Iļģuciema stikla fabrikā par slīpētāju."

Anna, to visu rūpīgi izlasot, no pārsteiguma iekliedzās. Pēc tam tekstu pārlasīja vēlreiz un, iedomājoties, ko gan visu Jānim un Martai ir nācies pārdzīvot un izciest, atkal sāka raudāt. Viņa tonakt ne uz mirkli neaizvēra acis. Anna mazliet haotiski, it kā nonākusi vieglā transā, skraidīja no palātas uz palātu, skatījās, vai kāds nemokās ar bezmiegu, vai nav vajadzīga viņas palīdzība, bet no rīta, beigusi maiņu, apstājās uz Tallinas un Asara ielas stūra un pēdējo desmit stundu laikā jau simto reizi pati sev jautāja:

- Ko man tagad darīt? Un kā tas var būt, ka Martai ir dēls uzvārdā Zubris?!

Pēc tam viņa pa Asara ielu aizgāja līdz Grīziņkalnam, apsēdās uz sola blakus piemineklim 1905. gada revolūcijas cīnītājiem, ilgi, nedaudz piemiegusi acis, raudzījās spilgtajā rīta saulē un drīz vien izlēma, ko viņa tuvākajā laikā darīs.

Ņems un savāks visus bērnus atkal kopā! Kaut uz vienu dienu, kaut uz stundu, kaut minūti, bet vismaz vienu mirkli viņiem beidzot ir jābūt kopā! Mums visiem ir jābūt kopā! Visai iespējams, ka viņi mani neatzīs. Bet ja atzīs - neieredzēs. Nīdīs. Nicinās un dzīs pie velna. Vienalga! Es viņus gribu redzēt! Atkal gribu satikt savus pirms pusgadsimta pazaudētos un it kā jau sen mirušos bērnus. Un tad arī pati varēšu nomirt… grēkus nožēlojoša un cerot, ka, ja ne mani bērni, tad vismaz Dievs man ir piedevis…

27. nodala

»

Apmēram pēc mēneša Marats, Jānis un Marta saņēma šādas vēstules.

"Marat!

Tu esi mans dēls! Pie pirmās izdevības atnāc! Es tevi gribu redzēt! Tava māte Anna. Rīgā, Pērnavas ielā 28, dz. 72."

"Jāni!

Tu esi mans dēls. Es tevi gribu redzēt! Atnāc ciemos! Tava māte Anna. Rīgā, Pērnavas ielā 28, dz. 72."

"Marta!

Mīļais bērns! Priecājos, ka esi dzīva! Esmu tava māte. Mani sauc Anna Laiviņa-Sūna. Dzīvoju Rīgā, Pērnavas ielā 28, dz. 72. Esmu ļoti vientuļa. Atbrauc pie manis! Gaidu!"

Vēstuļu saturs bija gandrīz vai vienāds. Gluži līdzīga bija arī adresātu reakcija.

Jānis Veinbergs, lai gan skaidri zināja, ka Klāra nav viņa īstā māte, nekādi nespēja viņas vietā iedomāties citu, tāpēc tikai nicīgi pasmējās un vēstuli, neparādījis sievai, iemeta kamīna liesmās. Kaut kāda vājprātīgā, viņš nodomāja. Kāda viņa man māte!? Santāžiste! Man bija māte - Klāra Veinberga, kuru 1941. gada 14. jūnijā krievi aizsūtīja uz Sibīriju! Un tur arī palika! Kāda vēl Anna?!

Marta izlasīja vēstuli, paraustīja plecus, tad vēstuli saņurcīja un iesvieda atkritumu spainī. Marta zināja, ka viņas vecāki - Silvija un Gunārs Kaktiņi - kā padomju laika aktīvisti 1941. gada vasarā ir nošauti Biķernieku mežā. Nevajadzēja šaubīties, ka viņi tika iznīcināti ar Jāņa Veinberga visdižāko līdzdalību.

Par saņemto vēstuli visilgāk domāja Marats. Viņš skaidri atcerējās, ka tēvs Vitālijs pirms savas nāves bija stāstījis par kādu nelaimīgu, taču tolaik traka naida pārņemtu latviešu meiteni, kura 1917. gadā pēc patēva nogalināšanas viņam bija sekojusi līdzi uz Krieviju un vēlāk 1918. gada 6. jūlijā Piemaskavas sādžā Domode- dovā viņu arī dzemdējusi. Taču, saslimusi ar tā saucamo spāņu gripu, nomirusi. Kur apglabāta, neesot interesējies. Taču acīmredzot turpat Domodedovas kapsētā. Kur vēl citur?

Kas šī Annā varētu būt? - Marats saspringts domāja. Vai nu mana māte toreiz Domodedovā tomēr nav nomirusi un patiešām ir šī Anna, vai arī noticis, jātic, ne ļaunprātīgs pārpratums. Parasti jau mirušie augšā neceļas. Tad jau kādu dienu pie manis varētu atnākt arī 1938. gadā paša nošautais tēvs… Interesanti, vai par šo bezizejas stāvoklī izdarīto slepkavību, kā arī pārējo, ko esmu valsts un savas pārliecības dēļ darījis… kādreiz varētu nākt arī sods… ja kaut kad tiktu atzīts, ka viss, ko padomju vara valsts vārdā ūn tās interesēs darījusi ar cilvēkiem, ir noziegums? Bet tas nekad nevar notikt! Nevar principā, jo tad būtu jātiesā pati valsts, nevis tās kalpi!

Anna gaidīja. Pagāja nedēļa, divas, trīs. Pēc tam gāja mēneši, bet pie viņas tā arī neviens neatbrauca. Anna dzēra un raudāja. Raudāja, dzēra un turpināja strādāt. Pienāca rudens. Un tad notika kaut kas pavisam negaidīts…

Atnākusi vakarā uz nakts maiņu, pāriniece Gaļina viņu uzreiz brīdināja, ka astotajā palātā guļot kāds augsts Valsts drošības komitejas darbinieks, kuram pēc dažām dienām tikšot veikta kuņģa čūlas operācija. Tāpēc, ja Anna šovakar nenoturēsies un iedzers kaut pilīti alkohola, lai tur nemaz nerādoties! Tas kegebešņiks ir ļoti kaprīzs kungs un, ja ar kaut ko būs neapmierināts, nav izslēgts, ka ņems un visus vēl atlaidīs no darba!

Anna nesteidzoties pārģērbās, mirkli stāvēja, tad domīga sarauca pieri.

-   Ja viņš ir tik liels priekšnieks, kāpēc tad guļ pie mums? Tādiem šiškām jau esot savas, speciālas slimnīcas!

-   Tā nu tas ir, - Gaļina lēnīgi piekrita, - taču tie, kas ir gudri un rūpējas par savu veselību, nopietnās reizēs tomēr meklē ārsta palīdzību citur. Bet kas vēl labāk par mūsu dakteriem Veidi un Langi Latvijā taisa vēdera operācijas? Neviens! Tā, lūk, mīļā Annuška! Strādā uzmanīgi un esi klusa kā pelīte! Padomju varu nelamā, bet viņam visādi pakalpo! Gan jau samaksās!

Tādi gan parasti ir skopi, Anna nodomāja un kājās uzvilka mīkstas čības. Kad miesās dūšīgā Gaļina jau gāja prom, Anna viņu viegli parāva aiz rokas un apturēja.

-   Nezini, kā to kungu sauc? Man viņu vajadzētu dēvēt par biedru, vai kā parasti, par slimnieku?

-   Sauc kā gribi! - Gaļina atteica. - Trešajā palātā ļoti smagā stāvoklī guļ kāda jauna meitene. Viņu apraudzīt ieej biežāk! Meitenei neviena tuvinieka neesot, bet pie pulkveža droši vien nepārtraukti nāks dakteri, māsiņas un radi! Slimnieku sauc Marats Zubris. Kur viņa vecāki izrāvuši tādu vārdu, nudien nesaprotu! Marata vārds bieži sastopams tatāriem, bet šis esot latvietis! - Gaļina aizgāja. Anna lēnām noslīga uz sola un ar abām rokām satvēra galvu. Viņai uz brīdi kļuva pat slikti. Sirds krūtīs pulsēja tik ātri un dobji, it kā būtu uzlēkusi uz bungām un atskaņotu kādu sen un ļoti sāpīgu melodiju…

Marats Zubris! Dievs augstais debesīs! Vai tiešām tas būtu viņš?! Mans dēls?! Tas pats, kuru pirms piecdesmit gadiem redzēju un sajutu tikai dažas nedēļas? Un pēc tam… Kas bija pēc tam? Murgi un sāpes. Vēlāk saimniece teica, ka daži sādžas vīri jau gājuši uz kapsētu man rakt bedri! Taču Dieviņš pažēloja. Arī saimniece pažēloja. Vienīgi Vitālijs… Kāpēc viņš mani beigās atraidīja? Atņēma bērnu un patrieca ratā. Bet es viņu mīlēju. Vienīgo no visiem streikiem. Kāpēc viņš bija tik nežēlīgs? Bet kas par cilvēku tagad ir Marats? Labs, ļauns? Taču viņš ir mans. Droši vien, ka mans. Dēls, bet svešs. Man šad tad iesāpas dvēsele, taču viņam pašlaik sāp miesa.

Anna smagnēji piecēlās un lēnām aizgāja līdz astotajai palātai. Tā bija divvietīga. Viena gulta stāvēja tukša, otrā gulēja kāds pusmūža vīrietis iesirmiem matiem, bālu un kā akmenī izcirstu kalsnu seju. Anna jau sen bija aizmirsusi, kāds izskatījās Vitālijs, taču, tikko ieraudzījusi palātā gulošo slimnieku, pēkšņi atmiņa no tālās pagātnes krēslas ātri un asi izrāva kādreizējo latviešu strēlnieka seju, augumu un balsi.

Anna nodrebēja, taču palātā neiegāja. Pie slimnieka gultas stāvēja dakteris Velde, blakus uz krēsla sēdēja kāda korpulenta dāma, un dakteris viņai kaut ko klusi stāstīja. Anna aizvēra durvis un gāja apraudzīt pārējās palātas.

Astotajā viņa atgriezās tikai īsi pirms pusnakts. Gaiteņos lielās gaismas bija nodzēstas, un nodaļa pamazām iegrima mierā.

Anna klusi ienāca palātā un apstājās netālu no durvīm. Slimnieks vēl negulēja. Virs viņa galvas dega neliela spuldzīte, un viņš lasīja grāmatu. Ieraudzījis Annu, Marats nolika grāmatu uz krūtīm un paskatījās uz baltā halātā tērpto veco sievieti. Pēc dakteres viņa neizskatījās, un Marats nākamajā mirklī jau nemaldīgi secināja, ka viņa ir no apkalpojošā personāla.

-   Labvakar, - Anna klusi sveicināja.

-   Labs vakars, - Marats atņēma sveicienu. - Jūs esat slimnieku kopēja?

-        Var teikt arī tā, - Anna atbildēja, nedroši pagāja dažus soļus tuvāk slimnieka gultai un ļoti nožēloja, ka bija paklausījusi Gaļinas padomam un neiedzēra nevienu malku… Tas tieši tagad būtu ļoti noderējis. - Mani parasti sauc par sanitārīti.

-        Tas pats jau vien ir, - Marats sacīja un pasmaidīja. - Vai jūs rūpēsieties arī par mani?

-        Man te jārūpējas par visiem un visu ko, - Anna teica un pienāca cieši klāt pie slimnieka. - Bet… ja tā izrādīsies taisnība… Es par tevi rūpēšos vislabāk.

Marats vieglā nesapratnē sarāva uzacis un ar neslēptu interesi paskatījās uz Annu. Neprasot atļauju, viņa lēnām apsēdās uz gultas malas blakus slimniekam.

-   Kas tev kaiš? - Anna, rūpju nomākta, vaicāja.

-   Esmu iedzīvojies pamatīgā kuņģa čūlā.

-   Nervozs darbs?

-   Diezgan.

-   Ko tagad? Griezīs?

-        Šodien izdarīja pēdējās analīzes, tad jau redzēs. Bet visai iespējams.

-   Baidies?

-        Tā ir, kā ir. Taču man teica, ka dakteris Velde esot labākais šīs nozares ķirurgs.

-        Tas tiesa, - Anna apstiprināja. - Viņš ir labs diezgan, taču… nav partijas biedrs.

Slimnieks atkal pasmaidīja.

-   Bet tu esi, vai ne?

Anna neko neatbildēja, tikai noraidoši pakratīja galvu un ilgi ar savādu sastingušu skatienu lūkojās uz rokas attālumā esošo cilvēku. Viņas atmiņā kā trakā karuseļa griezienā gandrīz vai vienā mirklī novirpuļoja tūkstoš dažādi dzīves notikumi - komiski, traģiski un ļoti sāpīgi.

-   Tu dusmojies, ka es ar tevi tā runāju? - viņa prasīja.

-   Nē, nekas. Miegs vēl nenāk.

-          Tu pirmīt prasīji, vai es neesmu?… Nē. Taču jaunībā… Jā, es biju par boļševikiem. Bet tas nu tā. Viss jau sen pagājis. Tu gribi zināt, kas es īstenībā esmu?

-       Es jau zinu. Ja mazgā tikai grīdas, slauki putekļus un maini veļu, tad esi sanitāre. Ja vēl visādi palīdzi slimniekiem, esi arī kopēja.

-      Tu esi gudrs, - Anna sacīja. - Patiešām čekas pulkvedis?

-      Neviena iestāde ar tādu nosaukumu jau sen vairs nepastāv.

-   Kā - nepastāv? Nav vairs čekas?!

-   Ir Valsts drošības komiteja.

-   Tas nav viens un tas pats?

-   Ne gluži.

-   Tur tu esi pulkvedis?

-   Vai to tagad jau zina visa nodaļa?

-       Tevi sauc Marats Zubris? - Anna nedaudz trīcošā balsī pajautāja.

-   Tieši tā.

Anna lēnām izstiepa roku un viegli pieskārās Maratam.

-      Tas, ko es tev tūlīt pateikšu… Tu tikai nenobīsties, nelec laukā no gultas un neliec mani arestēt! Tas ir pilnīgi neticami, taču laikam tomēr… Taču es te no slimniekiem esmu dzirdējusi ne tādus stāstus vien… Taisni jābrīnās, kā dažreiz dzīve un cilvēki cits ar citu spēlējas…

-        Kā - spēlējas? - Marats vaicāja un auksti paskatījās uz veco sanitāri. Viņš instinktīvi nojauta, ka tūlīt, iespējams, sekos kaut kas negaidīts, taču tas, ko viņš pēc mirkļa uzzināja, viņu patiesi pārsteidza.

Anna atkal ilgi klusēja, tad tikko sadzirdami pateica:

-   Marat! Es esmu tava māte…

-        Ko?! - Marats pārsteigumā iesaucās, strauji pielēca sēdus, bet, sāpju dzelts, tūlīt atkrita uz muguras. - Tu teici, ka esi?…

-        Jā, Marat, esmu tava māte, - Anna smagi pašūpoja galvu. - Ja negribi vai nepatīk, vari mani tā nesaukt. Taču tā nu ir sanācis, ka tieši es tev esmu devusi dzīvību.

-         Kā tas ir bijis iespējams? - Marats skarbā balsī jautāja.

-   Vai tad tu nezini, kā rodas bērni?

-        To es zinu, bet… - Marats jutās nedaudz apmulsis. - Kā tevi sauc?

-   Anna. Anna Laiviņa-Sūna. Tas ir otrā vīra uzvārds.

-   Kur dzīvo?

-   Tepat Rīgā, Pērnavas ielā 28, dzīvoklis 72.

-   Tā biji tu, kas man atsūtīja vēstuli?

-Jā.

-   Kur tu dabūji manu adresi?

-   To man iedeva kāds cilvēks.

-   Vārds, uzvārds? Kur šis cilvēks dzīvo?

-   Es viņu nepazīstu. Tas bija kādas slimnieces vīrs.

-   Kas viņš tāds ir?

-        Nezinu, - Anna klusi atkārtoja un žēli skatījās uz Maratu. - Ko tu mani pratini? Kāpēc interesējies par svešiem cilvēkiem, bet nepriecājies, ka tev beidzot pēc piecdesmit gadiem atkal blakus sēž māte? Kāpēc tu neko neprasi par mani?

Marats ilgi klusēja. Viņš jutās neērti. Mazliet nervozi nolika uz naktsgaldiņa grāmatu un ātri norija kādu tableti.

-   Piedod, Anna, - viņš beidzot sacīja un jau kuro reizi ar aukstu skatienu pārbrauca pāri Annas sejai un augumam. - Kādēļ gan tev lai ticu? Kur tu biji agrāk? Kāpēc pēkšņi tikai tagad?…

-   Es neko nezināju, - Anna paskaidroja. - Pareizāk sakot, zināju, bet… Par to nedomāju. Ne tā, ka nemaz. Šad tad… Taču šovasar 6. jūlijā… Piecdesmit gadi. Tu taču esi dzimis 1918. gada 6. jūlijā?

-   Tik tiešām, - Marats apstiprināja, - bet to tu varēji izlasīt manā slimības kartiņā!

-   Bet vēstule? - Anna atgādināja. - Tad tu biji vēl vesels. Turklāt… Es tev tūlīt pastāstīšu to, ko neviens bez tevis un manis nevar zināt. Vispirms… Tavs tēvs vēl ir dzīvs?

-   Nē.

-   Žēl. Mira jauns?

-Jā.

-   Normāli, vai kā citādi?

-   Nenormāli. Viņš 1938. gadā tika nošauts.

-   Ļoti žēl, - Anna atkārtoja. - Brašs vīrietis bija. Vārdā Vitālijs, Aloiza dēls, vai ne? Latgalietis. Kaut kur no Balvu puses. Pēc eseru apspiešanas viņu paņēma darbā čeka. Es jau tad biju stāvoklī. Vitālijs mani aizveda uz kādu sādžu netālu no Maskavas. Tur tu arī piedzimi. Atceros, tev uz vēderiņa labajā pusē bijā diezgan paliels tumši sarkans plankums. Cilvēki to sauc par ugunszīmi. Parādi, tev šī zīme tur ir?

Marats jūtami satriekts pavilka segu uz leju un atsedza vēderu. Uz tā patiešām bija redzams paliels, tagad jau zilganpelēks plankums.

Pēc tam abi atkal ilgi klusēja. Anna vairākas reizes no acīm izslaucīja tur sariesušās asaras un ar žēlabainu skatienu raudzījās uz jau sirmo vīrieti, kuru tomēr vēl nekādi nespēja ne ar prātu, nejūtām uztvert kā savu bērnu. Likās, šai laikā norisinājušies visdažādākie notikumi un galu galā pati dzīve visas jūtas jau sen bija krietni apsaldējusi, izmainījusi uztveres spējas un notrulinājusi prātu. Un tomēr. Anna apzinājās - blakus gulošais cilvēks ir tieši tas, ko viņa pirms piecdesmit gadiem bija radījusi.

Arī Marats, savādu jūtu pārņemts, plati ieplestām acīm raudzījās uz Annu un tāpat nekādi ne ar sirdi, ne dvēseli nespēja veco sievieti uztvert kā māti - savas dzīvības devēju. Taču tagad vairs nešaubījās, ka Anna patiešām ir viņa māte. No šīs atziņas nekāds siltums dvēselē gan neieplūda, taču kaut kādas pārmaiņas tur tomēr notika. Vitālija sieva Tamāra, kamēr bija vēl dzīva, pret Maratu izturējās labi, taču jau jaunībā zinādams, ka viņa ir tikai tēva sieva, viņu tā arī nekad nebija sajutis kā māti. Marats piecdesmit gadu laikā bija pieradis, ka mātes viņam nav, ar to samierinājies un, atklāti sakot, pēc viņas ne mazākā mērā ne ilgojās, ne arī izjuta tās trūkumu.

-   Tev ir vēl kādi bērni? - Marats painteresējās. - Mani pusbrāļi, pusmāsas?

-  Jā, - Anna apstiprināja. - Divi, bet es viņus tāpat kā tevi pazaudēju divdesmito gadu sākumā un nupat tikai atradu.

-   Pazaudēji Krievijā?

-   Tepat Latvijā. Pēc atgriešanās no Krievijas.

-   Par viņiem arī neko daudz nezini?

-   Līdz ar tavu adresi uzzināju arī viņu dzīves vietas. Aizrakstīju vēstules. Neviens neatbildēja.

-   Kāpēc tu mūs meklēji?

-   Ilgi jau vairs nedzīvošu, varbūt tāpēc.

-   Tu esi bijusi laimīga? Nelaimīga?

-   Nezinu. Es vienkārši dzīvoju.

-   Ko tu gribi no manis? Tev vajadzīga materiālā palīdzība? Esi slima un vēlies, lai kāds no mums tevi paņem pie sevis?

-  Nē, nē! - Anna atmeta ar roku. - Nevienu apgrūtināt negribu. Arī nauda nav vajadzīga. Nekas nav vajadzīgs, izņemot… Tu pirmīt prasīji, vai esmu bijusi laimīga. Jā, divus mirkļus atceros. Pirmais bija, kad kopā ar tavu tēvu Vitāliju Zubri nogalinājām vietējo pastmeistaru vācieti Johanu Smitu. Bieži par to esmu domājusi. Kāpēc nespēju būt laimīga ar mīlestību? Kāpēc ne vienkārši tāpēc, ka esmu dzīva? Kādēļ biju laimīga vienīgi tad, kad, atriebjoties savam patēvam Johanam, es viņu beidzot nogalināju? Kāpēc šī atriebība, šā cilvēka drausmīgā nāve mani darīja laimīgu? Es zinu. Tāpēc, ka tas, kā Johans izrīkojās ar mani, bija kaut kas pilnīgi nenormāls, pretdabisks. Viņš - liels un jau pavecs vīrietis, bet es - jauna meitene, pusaudze, patiesībā vēl bērns. Otrreiz biju laimīga, kad piedzimi tu. Tāds jauks, silts puikiņš biji. Tātad laimīga - vienam cilvēkam dzīvību atņemot, savukārt citam to iedodot. Savādi, vai ne?

Marats, noliecis galvu, klusēja, tad atkal pavērsās pret Annu. Viņa izskatījās ļoti bēdīga.

-   Anna, ko tu galu galā vēlies no manis?

-   Pirmīt jau teicu. Ilgi vairs nedzīvošu. Gribu… Dzīve man ir bijusi gara un pagalam slikta. Cilvēki tā nedrīkst dzīvot, bet kā drīkst, es nezinu. Ļoti gribētos, lai mēs kādu dienu… Kaut tikai uz dažām stundām spētu visi sapulcēties kopā. Es nezinu - pie manis, pie tevis vai Jāņa… Vienalga! Nebūtu slikti beidzot visiem satikties, iepazīties… Iedzertu šņabīti, parunātos. Katrs pastāstītu par savu dzīvi. Mēs taču visi esam pārdzīvojuši briesmīgu laiku. Varbūt visbriesmīgāko, kāds pasaulē bijis.

Pēc brīža palātā ienāca dežurējošā māsiņa, apvaicājās, kā slimnieks jūtas, vai ko nevajag un palūdza Annu aiziet.

-   Slimniekam ir jāguļ.

Anna piecēlās un paskatījās pulkstenī. Tas rādīja desmit minūtes pāri pusnaktij.

-   Patiešām, - Anna piekrita. - Guli, dēls! Lai tev ciets miegs un viegli sapņi!

Desmit dienas pēc operācijas, kad Maratam no slimnīcas vajadzēja izrakstīties, Anna ar viņu norunāja, ka pēc nedēļas, tas ir, 1968. gada 22. septembri Marats ar savu automašīnu atbrauks pie viņas, pēc tam abi dosies uz Iļģuciemu pie Martas, bet vēlāk aizbrauks uz Babīti pie Jāņa.

Izdzirdot vārdus Marta un Jānis, Marats uz to nekādi nereaģēja un nekādas asociācijas ar viņam kādreiz tik labi pazīstamo Martu Kaktiņu un Jāni Veinbergu, protams, neradās. Un arī nevarēja rasties. No tā brīža, kad Marats pirmo reizi ar viņiem tikās, bija pagājuši divdesmit astoņi gadi. Pa šo laiku Marats savā izmeklētāja kabinetā, un ne tikai tur, bija ticies ar simtiem Jāņu un desmitiem Martu.

Jau nākamajā dienā Anna Martai uzrakstīja vēl vienu vēstuli, kurā palūdza, lai viņa 22. septembra rītā noteikti esot mājās, jo kopā ar dēlu, tas ir, Martas pusbrāli, atbraukšot pie viņas ciemos.

Marats, vairāk gan profesionāla izmeklētāja intereses vadīts, vārdu turēja un pie Annas norunātajā laikā atbrauca. Pēc tam abi devās uz Iļģuciemu.

-   Kur viņa dzīvo? - Marats prasīja.

-   Baltajā ielā, - Anna atbildēja. - Kur tāda atrodas, es nezinu.

-   Labi, gan jau atradīsim, - Marats noņurdēja. - Neuztraucies.

Pēc nepilnas pusstundas viņi piebrauca pie vienas no lielpaneļu ēkām, kas atradās Baltās ielas galā. Uzkāpa ceturtajā stāvā un piezvanīja pie dzīvokļa durvīm. Marats rokā turēja nelielu baltu rožu pušķi, bet Anna tortes kārbu.

Durvis atvērās. Uz sliekšņa stāvēja četrdesmit septiņus gadus vecā Marta, uzvilkusi tumšzilu kleitu, ap kaklu aplikusi biezas dzintara krelles, bet melnos, jau nedaudz iesirmos matus brīvi izlaidusi līdz pleciem. Viņa izskatījās nedaudz vecāka par saviem gadiem, taču atstāja glīti apģērbtas un labi sakoptas sievietes iespaidu. Marta ātri noskatīja svešos ciemiņus, taču tā kā vīrietis stāvēja mazliet sāņus aiz Annas, viņa pirmajā mirklī Maratu nepazina.

-   Labdien, - Anna sveicināja. - Tu esi Marta?

-   Jā, - viņa apliecināja. - Marta Kaktiņa.

Abas sievietes nemanīja, kā Marats, izdzirdot šo vārdu, spēji satrūkās un patiesā pārsteigumā vēlreiz paskatījās uz dzīvokļa saimnieci.

Tas nevar būt, viņš ātri nodomāja. Kaut ko tādu var izdomāt vienīgi stulbās filmās, taču dzīvē… Marta Kaktiņa - mana māsa?! Šī sieviete, ar kuru es četrdesmitajā gadā esmu gulējis, uztaisījis viņai bērnu un četrdesmit piektajā gadā spīdzinājis un gluži nevainīgu uz desmit gadiem aiztriecis katorgā… ir mana māsa?!

Neskatoties uz to, ka Marats bija, kā saka, cilvēks bez nerviem, šoreiz nervi viņam tomēr uzdeva. Maratam pēkšņi kļuva ne tikai slikti, bet pirmo reizi dzīvē viņš izjuta arī kaut ko līdzīgu kaunam…

-   Lūdzu, nāciet iekšā! - Marta aicināja. - Ja jau esat atnākuši…

Tas bija standarttipa divistabu dzīvoklis un, kad ciemiņi novilka virsdrēbes, Marta viesus sauca tālāk istabā.

Maratu plosīja neliela dvēseles vētra, un viņš ļoti nožēloja, ka bija ļāvies sevi pierunāt Annu atvest uz šejieni… Tā tas notiek vienmēr, viņš rūgti domāja, kad neievēro dzīves pamatprincipus. Bet viens no manas dzīves pamatprincipiem ir bijis - nekad cilvēkus nežēlo! Nevienu! Nekad pret viņiem neizrādi līdzjūtību! Līdz ko kļūsti maigāks, sentimentālāks vai cilvēciskāks, tā viss! Tu pats uzreiz atrodies mēslos līdz ausīm un gaidi, lai tagad citi palīdz tev!

Marats nezināja, ko lai iesāk ar atnestajām rozēm. Tās tagad pasniegt Martai.šķita traģikomiski. Gribējās tās iesviest istabas kaktā, taču pēdējā brīdī viņš apdomājās un rozes vienkārši nolika uz istabas vidū esošā galda. Tas, protams, Martu nedaudz pārsteidza un viņa ieinteresēta ļoti vērīgi ieskatījās atnākušā vīrieša sejā. Un jo ilgāk skatījās, jo sliktāk kļuva. Viņa beidzot Maratu atpazina un pirmajā brīdī tas Martu ne tikai gluži vai apstulbināja, bet radīja arī spēcīgas bailes, pretīguma sajūtu un naidu.

Marta strauji pavērsās pret Annu.

-  Kas te īsti notiek? - viņa asā balsī vaicāja. - Kāpēc jūs te esat ieradušies? Ko meklējat? Vai biedrs Zubris mani atkal ir atnācis arestēt?

Anna samulsa un nesapratnes pilnām acīm skatījās te uz Maratu, te Martu.

-   Meitiņ… - Anna drebošā balsī sacīja. - Ļauj tevi apskatīt… Es esmu tava māte. Anna Laiviņa-Sūna. Tu man, lūdzu, piedod…

-   Apklusti! - Marta nikna iešņācās. - Kādu teātri jūs abi te spēlējat? Kāda tu man esi māte, ja manu māti

Silviju friči noklapēja jau četrdesmit pirmā gada vasarā? No kurienes tu esi uzradusies?

-    Meitiņ, nedusmojies! - Anna teica un apsēdās uz tuvāk stāvošā krēsla. - Tūlīt paskaidrošu. Es no tevis neko nevēlos. Nē, nē! Es tikai gribēju tevi redzēt.

-   Kāpēc? - Marta uzkliedza, ātri piegāja pie sekcijas, tur sameklēja cigareti un aizsmēķēja.

-   Tas tev var likties neticami, bet tā nu tas ir. Tu esi nevis tās Silvijas, bet mana meita! Jā! Tu piedzimi Krievijā, Pilsoņu kara laikā. Kas bija tavs tēvs, es nezinu. Tolaik strādāju kara hospitālī un… Pati saproti. Kad atgriezos Latvijā… Ne man bija kur dzīvot, ne ko ēst. Tevi ar brāli atstāju bērnu patversmē, bet pati… Beidzot dabūju darbu slimnīcā. Kad pēc dažiem gadiem aizgāju uz patversmi, jūs jau bijāt adoptēti. Tikai nesen nejauši uzzināju… Visi esat dzīvi un veseli. Iepazīstieties! Šis cilvēks Marats Zubris ir tavs brālis! Nu, varbūt ne gluži brālis… Jums katram ir cits tēvs, taču tas jau neko daudz nemaina. Jūs esat mani bērni!

Marta pagrieza galvu sāņus, nedaudz grīļodamās aizgāja līdz dīvānam, smagi apsēdās un sāka raudāt.

Ak Dievs, viņa, turpat vai šausmu pārņemta, sāka drudžaini domāt. Kā tas varēja notikt? Kas to lēma, kas vadīja? Tēvs bija pazīstams ar Maratu. Ar tēva starpniecību viņš iepazinās ar mani. Kas tālāk? Turpinājums bija sakarīgs un loģisks. Dabisks. Restorāns, romantisks noskaņojums, jaunība, alkohols, glāsti, vārdi un gulta. Viss it kā pareizi un pat skaisti. Vienīgi…

Marta pacēla galvu un nikna paskatījās te uz Maratu, kas pa to laiku arī bija apsēdies, te uz Annu, kura izskatījās ļoti nobijusies.

-   Cienītā, - Marta saltā balsī sacīja. - Tas, ko jūs pirmīt pateicāt, varbūt arī atbilst patiesībai, taču… Man ir ļoti grūti noticēt… Tas viss atgādina totālu absurdu, ko varēja izdomāt vienīgi Sātans!

-   Mārtiņ… - Anna nervozi pagrozījās krēslā un, rūpju nomākta, skatījās uz meitu. - Kāpēc tu piemini Sātanu, bet nemaz nepriecājies, ka mēs beidzot viens otru esam atraduši, satikušās. Vai tad tas nav labi? Nav prieka vērts?

Marta nepacietīgi nospieda pelnu traukā līdz galam neizsmēķēto cigareti un vēlreiz noskatīja savus negaidītos viesus.

-   Anna, - viņa caur sakostiem zobiem teica. - Lūdzu apstiprini vēlreiz! Šis cilvēks - Marats Zubris - patiešām ir tavs dēls un mans… brālis?! Un ja tā, kā tas varēja notikt?

Anna neparasti uztraukusies izstāstīja visu savu dzīvi.

-  Un te nu mēs esam, - Anna smagi nopūtās. - Pēc pusgadsimta satikušies, taču neviens nepriecājas. Kāpēc? Es nojaušu. Mēs sveši bijām, sveši paliksim. Tā nu tas ir. Taču mūs visus vieno vienas asinis. Manas asinis! Varbūt tas neko nenozīmē, bet… Kam tad uz šīs pasaules ir kāda nozīme?

Martai niknums pamazām pārgāja. Viņai Annas kļuva žēl, it sevišķi, ja viss nupat dzirdētais izrādītos patiess. Marta atmeta arī nolūku, kas tikai pirms dažām minūtēm tik ļoti bija dedzinājis viņas prātu - lekt kājās un kā vājprātīgai kliegt: "Anna, ja viss ir pareizi, tad šis Marats Zubris, mans brālis… Mēs turpat vai veselu gadu esam bijuši mīļākie! Tu apjēdz? Brālis ar māsu - kā vīrs ar sievu! Vēl vairāk! Anna - mana svešā māte! Šis Marats Zubris ir arī mana vienīgā bērna tēvs! Taču viņš ir ļoti slikts tēvs! Viņš ir pēdējais draņķis! Nelietis! Kad es, pēc kara un Salaspils koncentrācijas nometnes izvārguši un brīnumainā kārtā palikusi dzīva, Maratu atkal satiku, viņš ne par mani, ne savu dēlu Georgu neparūpējās, nepažēloja, nejuta pat līdzi! Tieši otrādi! Glābdams sevi no lielām nepatikšanām, viņš pret mani ātri safabricēja lietu par spiegošanu, dzimtenes nodevību un uz desmit gadiem aizdzina katorgā!"

Marta sevi tomēr apvaldīja. Nekliedza. Tas viss vēl joprojām bija pārāk šokējoši un neticami. Turklāt Marta neizslēdza iespēju, ka Marats, iespējams, vēl joprojām strādā stūra mājā un viņas bēdīgā dzīves pieredze brīdinoši meta ar roku - apstājies! Labāk kaut ko noklusēt, nekā pateikt ko lieku.

-   Tu joprojām kalpo valstij? - Marta, pagriezusies pret Maratu, vaicāja.

-   Tu nekalpo? - viņš atjautāja.

-   Es strādāju, - Marta atbildēja. - Strādāju Iļģuciema stikla fabrikā par slīpētāju. Katru dienu riju stikla putekļus, bet ko tu? Joprojām tvarsti tautas ienaidniekus?

-   Lai nu tas paliek, - Marats stingrā balsi sacīja. - Ko dara tavs dēls? Ja pareizi atceros, Georgs, ja?

Mūsu dēls, Martai gandrīz vai paspruka, taču atkal spēja laikus aprauties.

-   Georgs sēd cietumā, - Marta atbildēja. - Kārtējo reizi.

-   Ko izdarīja?

-   Ko var izdarīt puisis, kurš divdesmit gadus dzīvojis bez tēva, bez nevainīgi notiesātas mātes… Vai viņu gaidīja gaiša nākotne? Nē, Marat! Viņu, ņemot vērā vēl pretdabisko asins sajaukumu, varēja gaidīt vienīgi bērnu nams, iela, slikti draugi un cietums! Tas man no tevis vēl ir nācis klāt kā nepelnīts papildsods! Tāpēc, Marat… Es tevi ienīstu! Saku atklāti, kaut tu būtu pats Valsts drošības komitejas priekšsēdētājs! Ienīstu dziļi un uz visu mūžu!

Marats tikko jaušami pasmīnēja.

-   Tādu cilvēku kā es, - viņš mierīgā balsī teica, - ienīst ir ļoti bīstami. Bet lai jau šoreiz paliek! Nestrīdēsimies! Nenaidosimies! Šodien patiešām ir tāda savāda diena. Ļoti neparasta. Es vēl visu noteikti pats personīgi pārbaudīšu, taču ļoti ticams, ka šīs cienījamās dāmas Annas Laiviņas stāsts ir patiess un viņa tik tiešām ir mūsu māte. Kas pie tā vainīgs? Ne tu, ne es. Vienkārši tā liktenīgi sagadījies. Kāpēc to tagad atcerēties ar naidu? Tāpēc šis ir vispiemērotākais brīdis… Es tev atvainojos. Tu toreiz varbūt patiešām ne pie kā nebiji vainīga, bet… Dažreiz dzīve tik ļoti samezglojas… Rodas grūti atrisināmas problēmas…

-   Nevajag, Marat! - Marta iesaucās. - Man tas nav vajadzīgs! Tas viss tā arī ir, taču kāpēc cilvēki vienmēr šīs smagās personiskās problēmas atrisina kādam par sliktu? Tu, Marat, esi pieradis sodīt cilvēkus, daudz neizsve- rot - vainīgs vai nevainīgs! "Varbūt vainīgi ir likumi? Varbūt visa mūsu valsts iekārta? Vai tev kādreiz nav ienācis prātā, ka tik centīgi sodot daudzus jo daudzus nevainīgus cilvēkus, tevi pašu arī kādreiz var ķert bargs sods? Ja mēs uz brīdi aizmirstam skaistos komunisma cēlāju baušļus, bet atceramies Dievu, tad tas tev ir gandrīz vai neizbēgami…

Marats neko neatbildēja. Viņš piecēlās, piegāja pie sienas, kur stāvēja kāda jauna, diezgan glīta vīrieša foto- portrets.

-   Tas ir Georgs?

-  Jā, - Marta apstiprināja.

-   Tev citu bērnu nav?

-Nē.

-   Neapprecējies?

-        Mani varēsi pratināt, kad atkal izsauksi pie sevis stūra mājā!

Marats to mierīgi palaida gar ausīm.

-   Un Georgam? Viņam ir bērni? -Nē.

-  Visu laiku esi dzīvojusi viena?

-   Kā kuro reizi.

-   Padomju varu ienīsti?

-   Es ienīstu tevi.

-   Tas ir viens un tas pats.

-       Nē! - Marta spēji iesaucās. - Tas esi tikai tu! Jo tieši tu, Marat Zubri, galīgi izjauci manu jau tā izjukušo dzīvi! Bet pirmais bija… Atceries, es toreiz jau pirmajā nopratināšanas reizē pastāstīju, kā mani tavā dzīvoklī noķēra tā iepriekšējais īrnieks Jānis Veinbergs! Kā viņš mani ar saviem draugiem tur sita, izvaroja, aizveda uz pērkon- krustiešu mītni Valdemāra ielā un to visu atkārtoja vēl vairākas reizes! Pēc tam nāca drausmīgais Tcrmiņcie- tums un vēl baismīgākā Salaspils. Bet kāpēc, Marat? Es to prasu tev, es to esmu prasījusi sev un turpināšu prasīt visiem - Kāpēc?!! Kāpēc jūs - komunisti - un arī tā sauktie latviešu patrioti esat bijuši tik ļauni pret mani? Bet būdami ļauni pret mani, savā būtībā jūs bijāt ļauni pret visu pasauli! Tāpēc es jūs neieredzu! Bet tagad lūdzu - abi lasieties prom! Pazūdiet! Ne es jums kāda meita, ne māsa!

-   Paga, paga, Mārtiņ! - Anna ļoti satraukusies piecēlās un nesapratnes pilna skatījās uz Martu. - Par kādu Jāni Veinbergu tu pirmīt runāji?

Marta atkal apsēdās iepriekšējā vietā, aizsmēķēja kārtējo cigareti un paraustīja plecus.

-   Nezinu, - viņa sacīja. - Taču to Jāni Veinbergu tāpat atcerēšos visu mūžu! Marats, lai kāds nelietis būdams, mani vismaz kādu laiku mīlēja, bet Veinbergs… Viņš nebija cilvēks. Zvērs! Viņš man toreiz sagādāja tādus pazemojumus un fiziskas ciešanas, ka, viņu satikdama, es vēl šodien to izdzimteni varētu nogalināt!

-   Mēs tieši šodien pie viena Jāņa Veinberga gribējām aizbraukt, - Anna teica. - Visi trīs.

-   Kāpēc?

-   Viņš tāpat kā Marats arī ir mans dēls, - Anna paskaidroja. - Līdz ar to arī tavs un Marata brālis…

Marta atkal jutās kā apdullusi. Viņa krietnu laiku pat neko īsti nespēja aptvert. Viss notiekošais un uzzinātais šķita kā murgs vai ļauns sapnis. Marta tam nespēja noticēt, jo dzīvē tā nemēdz notikt. Vismaz normālā dzīvē. Taču vai līdz šim te Latvijā divdesmitajā gadsimtā kādam ir bijusi normāla dzīve?!

Arī Marats, izdzirdis Annas sacīto, ka Jānis Veinbergs, izrādās, ir viņa brālis, palika ar vaļā muti. Marats par jauno ziņu nejutās tik nepatīkami pārsteigts kā gadījumā ar Martu, taču tomēr tā viņu uz dažiem mirkļiem krietni vien apstulbināja.

Tātad iznāk, viņš sāka ātri domāt. Kas tad iznāk? Es viņa audžutēvu esmu nošāvis. Audžumāti aizsūtījis uz Sibīriju. Pašu Jāni pēc kara… Jā, mazliet piežmiedzām, un vēlāk kara tribunāls viņam piespriesto nāvessodu apmainīja pret divdesmit pieciem gadiem Vorkutā, lai gan tomēr bija pelnījis nāvi! Vai esmu rīkojies nepareizi? Nē! Lai viņš man būtu kaut trīskāršs brālis, esmu rīkojies pareizi! Un taisnīgi! Varbūt vienīgi ar dzīvokli iznāca tā… ne sevišķi. Bet toreiz bija tāds laiks. Buržujus vajadzēja

represēt, un ne es to izdomāju, ne es to pavēlēju! Es tikai apzinīgi pildīju valsts uzliktos pienākumus.

Pēc ilga klusuma brīža Marta piecēlās, piegāja pie sekcijas, no tās izņēma nedaudz aizsāktu Kristāla pudeli, uz galda uzlika glāzes un turpat sameklēja tāpat jau aizsāktu cepumu paciņu. Pēc tam klusēdama piepildīja glāzes un jau kuro reizi atkal dzēlīgi noskatīja abus svešos ciemiņus.

- Varbūt, Anna, tu patiešām esi mana māte, - Marta dobjā balsī sacīja, pacēlusi glāzi. - Varbūt arī tu, Marat, esi mans brālis, varbūt. Es nestrīdos. Taču teikšu atklāti - es nekad, Anna, nebūšu tava meita, un vēl mazāk būšu Marata māsa! Tas ir pilnīgi izslēgts! Pārāk daudz savā dzīvē esmu cietusi, lai ne tikai pret jums, bet vispār pret visiem cilvēkiem nekādu mīlestību vairs neizjustu. Manā dvēselē ir tikai vai nu tukšums vai naids. Es uz jums vairs nedusmojos. Varbūt pat labi, ka atbraucāt. Jūs man lieku reizi atgādinājāt, ka cilvēki tādi mēsli vien ir… Protams, ne visi. Protams. Tas biežāk notiek tad, kad normālā tautu dzīvē pēkšņi varmācīgi ielaužas svešs spēks, cita nācija… Tad daudzu ļaužu asiņainās mežonības nav nekas vairāk kā viņu dabiskā vēlēšanās pašiem palikt dzīviem. Un tomēr ir lietas, notikumi un cilvēku izdarības, ko piedot nedrīkst. Tas būtu pat noziedzīgi. Gan jau nāks cits laiks un citi cilvēki… Pagaidīsim! Es ticu - beigu beigās lietas atkal nostāsies savās vietās. Iespējams, tad jau mēs vairs nebūsim. Protams, žēl. Mūsu dzīve nav bijusi skaista. Arī tava, Marat. Šaubos, vai tu ar to vari lepoties. Bet Dievs ar tevi! Iedzersim par to, ka pagaidām vēl esam dzīvi! Pēc tam aizbrauksim pie Jāņa Veinberga. Aizbrauksim, un es viņam vismaz tagad varēšu atklāti iespļaut purnā!

28. nodala

*

13. oktobra rīts atnāca skaists un saulains. Pēc piecām dienām Rīgas apgabaltiesā vajadzēja sākties tiesas prāvai, ko, pieņemot citviet pasaulē pastāvošu standartu, varētu nosaukt - nācija pret Georgu Zubri. Vai arī Latvijas Republika pret Georgu Zubri, apsūdzībā par divu Latvijas pilsoņu nogalināšanu. Pirmās pakāpes slepkavības. Rūpīgi gatavotas, izplānotas un izdarītas. Georgu izglābt no smaga soda man nebija ne mazāko izredžu, lai gan viņam tādas cerības devu. Un tomēr. Ja tiesa ņemtu vērā visus lietas apstākļus, Georga personību un tos motīvus, kas viņu pamudināja šos noziegumus izdarīt… tad varbūt. Taču mūsu tiesas parasti neiedziļinās cilvēku psihē, nemēģina izprast ne tikai apsūdzētā domāšanu nozieguma izdarīšanas vai noziedzīga lēmuma pieņemšanas brīdī, bet, manuprāt, vispār nespēj patiesi saprast un noteikt šāda veida nozieguma - taisnīga atriebība - būtību, jēgu, morālo aspektu un pareizu juridisko kvalifikāciju. Joprojām pastāv it kā neapstrīdama aksioma - vienmēr un visos laikos cilvēkam taisnīgi atriebties caur tiesu varu var vienīgi valsts!

Taču tā vis gluži nav. It sevišķi šodien Latvijā. Piemēri nav tālu jāmeklē. Ja kāds pēckara gados mežā, uz lielceļa vai latviešu zemnieka sētā padomju varai labvēlīgi noskaņotus cilvēkus ir slepkavojis taisnīgas atriebības dēļ un, protams, arī dārgās un vienīgās mūsu dzimtenes Latvijas vārdā, viņš šodien tomēr tiek reabilitēts un gan morāli, gan juridiski attaisnots!

Kāpēc arī Georgs Zubris nevarētu būt tāds pats - turklāt vēl daudz labāks! - Latvijas patriots nekā tie, kuri mūsu neatkarības gados par viņu kādreiz izdarītajām civiliedzīvotāju slepkavībām ir attaisnoti, prokuratūrai tās atzīstot par pareizām un Latvijai ļoti vajadzīgām?

Vai arī Georgs Zubris mūsu valstij tāpat nav izdarījis lielu pakalpojumu, iznīcinādams divus ļaunus un nelietīgus cilvēkus?

Bet nu pietiek! To visu varēšu pateikt tiesā. Jāatslēdzas. Jānomierinās. Jāizbauda varbūt pēdējā šāgada siltā un saulainā diena!

Paņēmu telefonu un piezvanīju Frančeskai, tai brīdī pilnīgi aizmirsdams, ka viņa, vismaz attiecībā pret mani, glabā kādu noslēpumu. Man vēl nezināmu iemeslu dēļ viņa patiesībā no manis slēpj pati sevi. Kāpēc? Kādēļ? Jau desmitkārt uzdoti jautājumi. Es viņai joprojām ļauju spēlēt šo dīvaino lomu, vēl ne reizi nepainteresējoties, kāpēc viņa tā dara? Kāpēc joprojām tēlo bāreni, neizglītotu, bet dārgu prostitūtu, ja īstenībā ir sieviete ar augstāko juridisko izglītību un ieņem firmas prezidentes krēslu? Vai tiešām tikai tās naudas dēļ, ko es viņai iedodu, it kā samaksādams par mūsu tuvību? Tas šķiet maz ticams, lai gan… Vai miljonāram kādreiz ir pieticis ar pirmo miljonu? Taču tas būtu vairāk nekā nožēlojami. Turklāt nešaubījos, ka Frančeska manī ir iemīlējusies. Pie tam pamatīgi. Principā, par to sevišķi brīnīties nevajadzētu. Es vairāk biju pārsteigts par sevi. Pēc ilgiem gadiem arī es sajutu mīlestību. Ļoti spēcīgu mīlestību. Frančeska manā dvēselē jau pēc otrās satikšanās reizes bija ienākusi ne tikai ar savu jaunību un īpatnējo skaistumu, bet arī ar savu seksualitāti, maigumu, eleganci un gudrību. Tas viss, neskatoties uz to, ka viņa it kā bija prostitūta! Bet varbūt īstenībā arī bija?! Taču tas man nešķita svarīgi. Man bija pilnīgi vienalga, kas viņa īstenībā ir. Viens gan bija nepārprotami skaidrs - Frančeska ir jauna un skaista sieviete. Bet vai tad mums, vīriešiem, ir vajadzīgas advokātes, tiesneses, prokurores, šuvējas, bārmenes, firmu prezidentes un medmāsiņas? Mums tomēr vispirms ir vajadzīgas sievietes!

Kāds prātnieks ir labi pateicis: "Pastāv sekss par naudu, un pastāv sekss par velti. Ja jums kādreiz ir jāizvēlas, izdevīgāk izvēlēties seksu par naudu, jo tas vienmēr izmaksā daudz lētāk…"

-   Frančeska?

-   Jā, mīļais. Es tavu balsi pazinu uzreiz.

-   Bet es tavējo ne.

-   Man šķiet, ka tu dažreiz ne tikai manu balsi, bet vēl arī mani pašu…

-    Jā, Frančeska, tas ir pareizi. Šad tad tu man patiešām šķieti vēl gluži sveša. Cik ilgam laikam ir jāpaiet, lai cilvēki viens otru iepazītu?

-    Ceslav… Vai tas vispār ir vajadzīgs? Un, ja ir vajadzīgs, dažreiz tam pilnīgi pietiek ar mirkli.

-   Es tomēr tevi gribētu dabūt daudz tuvāk.

-   Kāpēc? Mani tu taču pārzini ļoti labi! Pazīsti katru vietiņu, katru punktiņu, kur piespiest, paglāstīt un pamīlēt. Ko tu vēl no vienkāršas prostitūtas vēlies?

-   Beidz muldēt! - es pēkšņi nikni iekliedzos. - Kāda tu prostitūta?! Kāda ielene?! Kāpēc tev man jāmelo? Kāpēc nepieciešams tēlot? Vai iedomājies, ka citādi tevi nebūtu gribējis? Bet vai nevarēja iznākt tieši otrādi? Vai es tevi ar tādu reputāciju un profesiju tūlīt nevarēju aiztriekt pie visiem velniem?

-   Es cerēju uz tavu labo sirdi. Ja atceries, es pie tevis atnācu pirmā. Tumsā apsēdos uz kāpnēm un gaidīju tevi pārnākam mājās.

-   Man būtu pilnīgi pieticis ar tavu bārenību, vecāku traģisko bojā eju tvana gāzē un grūto bērnību, - es pateicu.

-   Tavs draugs Arnolds man toreiz teica, ka tu pēc šķiršanās esot pret sievietēm noskaņots visai naidīgi. Tāpēc arī pateicu, ka man savu dienišķo maizīti nākas pelnīt uz ielas. Vīriešu acīs prostitūta taču nav sieviete, vai ne? Tikai silts gaļas gabals, nekas vairāk.

-   Stop, stop! - atkal skaļi iesaucos. - Tātad toreiz, atnākot uz manu māju, nosalušai sēdot kāpņu telpā, tev jau bija nelokāms lēmums ar mani pārgulēt?

-   Jā, - Frančeska turpināja.

-   Kāpēc? Tu taču mani vēl nepazini. Pirms tam bijām uz ielas pārmijuši tikai dažus vārdus! Vai tas vispār ir tavs dabīgais stils? Ko ieraugi un kurš kaut mazliet iepatīkas, ar to tūlīt gultā iekšā? Bet ja tā, vai tad tu tomēr neesi prostitūta?

-   Nē, Česlav, - Frančeska nopietni atbildēja. - Es tāda neesmu. Pavisam nopietni. Ne uz to pusi! Man bija svarīgi… Man svarīgs biji tieši tu! Man bija nepieciešams tevi piesaistīt. Kaut uz neilgu laiku, bet tomēr…

-   Mīlestība pret mani tev varbūt ir pašlaik, - es domīgi sacīju, - taču tā vēl nekādi nevarēja būt jau mūsu pirmajā tikšanās reizē. Kāpēc tu uzreiz gribēji būt tuva ar mani? Vai gāji vieglāko ceļu, labi zinādama, ka ar seksu, kaut īslaicīgi, var piesaistīt gandrīz vai jebkuru vīrieti? Taču kādēļ tas tev bija vajadzīgs?

Frančeska iesmējās.

-   Lai tu nekur neaizbēgtu!

-   Kāpēc man vajadzētu bēgt? Turklāt vēl no sievietes…

Telefona klausulē atkal atskanēja dzidri Frančeskas smiekli, lai gan man tie šķita nedaudz samāksloti.

-   Bet no kā tad jūs vispār dzīvē bēgat, ja ne no sievietēm?

-    Mēs bēgam no sievām, - drūmā balsī pateicu un sapratu, ka tā, galveno nepasakot, mēs varētu muldēt stundām ilgi. Bet to, ka Frančeskai beidzot būtu pienācis pēdējais laiks atklāt, ko viņa gandrīz pusgadu no manis ir slēpusi, man bija skaidrs. Iespējams, tas nekas svarīgs nav. Vismaz ne tik nozīmīgs, lai spētu izjaukt mūsu attiecības, taču zināmu satraukumu tas manī tomēr radīja.

Pēc stundas satikāmies pilsētas centrā netālu no Brīvības pieminekļa, tad nogriezāmies pa kreisi un gar kanāla malu gājām uz Bastejkalnu. Koku lapas bija kļuvušas dzeltenas vai dzeltensarkanas. Šķita, esam iegājuši neatkārtojami savdabīgā dabas radītā Zelta templi un mums atliek vienīgi nokrist ceļos un palūgt Radītāju, lai tas mums neliedz šo vienreizējo dabas skaistumu baudīt vēl ilgi ilgi.

-   Skaisti, vai ne? - es prasīju, cieši piekļaudams Fran- česku.

-   Un skumji, - viņa piebilda. - Daba ir tikpat nežēlīga kā cilvēki. Kāpēc tā tieši ziemas salam kokus atstāj kailus?

-   Nezinu, - paraustīju plecus. - Kaut kāda jēga varbūt tur ir. Kāpēc mēs viens otru izģērbjam?

-    Tas nemaz tik bieži nenotiek, - Frančeska teica. - Pat mīlējoties, uz ķermeņa kaut kas tomēr paliek.

-   Zelta krustiņš starp krūtīm, - es sacīju. - Ļoti jauki. Dievs redz, ka pat grēkojot, sieviete tomēr paliek it kā svēta un nevainīga.

-    Paklausies, Ceslav, - Frančeska mani vēl ciešāk satvēra aiz elkoņa. - Tu saproti, ko īsti nozīmē jēdzieni - cilvēka vainigums vai nevainīgums?

-   Kā uz to skatās, - es atbildēju. - Juridiskajā nozīmē es to saprotu ļoti labi, bet no morālā viedokļa… Es zinu, ko nozīmē cilvēka vaina vai nevainīgums.

Pārgājām pāri Bastejkalna Mīlestības tiltiņam un cauri Esplanādei pēc neilga laika nonācām uz Valdemāra un Elizabetes ielas stūra. Kreisajā pusē pacēlās majestātiskā Mākslas muzeja ēka, bet tieši iepretim kāda skaista, dzeltenas krāsas trīsstāvu savrupmāja. Apstājos un uz to ilgi skatījos.

-   Kas notiek? - Frančeska prasīja. - Ko tu ieraudzīji?

-   Daudzu cilvēku pagātni, - atbildēju. - Un dzirdu viņu šaušalīgos sāpju kliedzienus, sitienus, lūgšanu pēc žēlastības, izvaroto sieviešu raudas, rupjas lamas, kāju spērienus un pistoļu šāvienus.

-   Neko nesaprotu, - Frančeska sacīja un nopietni paskatījās uz mani. - Tu dzirdi balsis?

-  Jā, - es apliecināju. - Pirms neilga laika man kāds cilvēks Centrālcietumā teica… Ja kādreiz gadoties iet

garām Valdemāra ielas deviņpadsmitajam namam, lai uz brīdi apstājoties, zemu noliecot galvu, un klusējot atceroties tos cilvēkus, kuri 1941. gada vasarā tur tika pakļauti mežonīga naida pārņemtu ļaužu neierobežotai varai.

Brīdi pastāvējuši, gājām atpakaļ uz Vecrīgas pusi, kur no Kaļķu ielas mums pretim nāca cilvēki bijušās Padomju armijas formas tērpos; visi apkrāvušies ar visdažādākajiem ordeņiem, medaļām un goda zīmēm.

-   Ko tad viņi šeit dara? - Frančeska brīnījās.

-        Atgriežas no mītiņa pie Uzvaras pieminekļa, - es paskaidroju. - Šodien taču ir 13. oktobris. Diena, kad 1944. gadā Rīgā otrreiz ienāca krievi.

-        Ko tu par to domā? - viņa negaidīti jautāja. - Tu viņus neuzskati par Latvijas atbrīvotājiem?

-        Uzskatu, - es pateicu. - Taču vienīgi tikdaudz, ka Padomju armija Latviju patiešām atbrīvoja no hitleriskās Vācijas okupācijas. Tālāko tu jau zini.

Pēc tam mēs aizgājām līdz manam advokātu kantorim un pagalmā apstājāmies pie automašīnas.

-        Tu gribi, lai es tev braucu līdzi uz māju? - Frančeska jautāja.

-   Jā, - es atbildēju. - Pat ļoti gribu.

-   Kāpēc?

-        Es ar tevi gribu mīlēties, - smiedamies pateicu, tad nopietnā balsī piebildu. - Mums beidzot jāizrunājas! No sākuma līdz galam. Tu no manis kaut ko slēp.

-        Neko, - Frančeska apgalvoja. - Es tavā priekšā esmu kā dzidrs kristāla gabaliņš.

-        Nevajag! - es teicu, atslēdzu durvis un Frančesku maigi, taču reizē stingri iestūmu automašīnas salonā. - Es par tevi zinu daudz vairāk, nekā tu to spēj iedomāties!

Frančeska skumji pasmaidīja.

-        Tad mēs esam kviti, - viņa sacīja. - Arī es par tevi zinu daudz vairāk, nekā tu man par sevi esi stāstījis.

Nedaudz piemiedzis acis, es viņu cieši uzlūkoju, tad apsēdos pie stūres un sāku braukt.

Gandrīz visu ceļu klusējām, līdz Frančeska negaidīti sacīja:

-   Česlav! Tikai godīgi! Es līdz šim vēl tā īsti neesmu sapratusi. Kāda ir tava pārliecība? Tu esi par krieviem, vāciešiem vai latviešiem?

Rūgti iesmējos un galvu nedaudz pagriezu pret Fran- česku.

-   Mīļā, - es klusi teicu. - Es neesmu ne par tiem, ne tiem, ne šiem. Es esmu tikai un vienīgi par cilvēkiem…

Mājās tūlīt iekūru krāsni, bet Frančeska uzklāja galdu, uz tā uzlikdama dažādas uzkodas un no bāra izņēma lielu Camus konjaka pudeli.

-  Tu lieto tikai vislabāko alkoholu? - viņa jautāja, grezno pudeli novietodama galda vidū, un vēl sameklēdama divas glāzītes un sveci.

-   Tagad jā, - atbildēju, - taču agrāk padomju laikā… Nekas labs jau toreiz nebija. Nācās dzert arī visādus draņķus.

-   Kāpēc nācās? To jau katrs dara labprātīgi.

-   Protams.

-   Tu vispār esi krietns iemetējs? Varbūt pat alkoholiķis? - Frančeska jautāja, un es viņas balsī saklausīju tādu kā nožēlu.

-  Apdomā, ko runā! - es iesaucos. - Ja es būtu alkoholiķis, vai varētu strādāt par advokātu? Dzērāji kašājas pa miskastēm, bet es…

Nedaudz apmulsu. Turpinājumam vajadzēja skanēt - bet es rakņājos pa sabiedrības atkritumiem, taču laikus aprāvos, jo tas ne vienmēr atbilda patiesībai. Turklāt neredzēju nekādu būtisku iemeslu, lai šīs jaunās sievietes priekšā pēkšņi nez kāpēc tēlotu nevainīgu jēriņu.

-  Ko - tu? - Frančeska prasīja, apsēdās blakus krāsnij, sakrustoja kājas, aizsmēķēja cigareti un cieši lūkojās manī.

-   Bet es strādāju, - sacīju. - Ar skaidru galvu sekoju, lai izmeklēšanas un tiesas procesa laikā tiktu ievērotas visas juridiskās formalitātes, procesuālās normas un, ja tiesājamā personā vai viņa izdarītajā noziegumā atrodu kādus vainu mīkstinošus apstākļus, cenšos apsūdzēto paglābt no iespējami smagāka soda, vai vispār panākt viņa attaisnošanu.

-   Un kā? Izdodas?

-   Jā, un nemaz ne tik reti.

-  Jūties apmierināts?

-   Gandarīts. Tā būtu pareizāk.

-   Par to, ka noziedznieks saņēmis mazāku sodu vai atbrīvots no apcietinājuma? Vai tas nav amorāli?

-   Pirmkārt, lai apsūdzētais tiktu atbrīvots no apcietinājuma, tiesai vispirms viņš ir jāattaisno. Bet, ja cilvēks ar tiesas spriedumu ir attaisnots, viņš juridiski skaitās nevainīgs. Otrkārt… Tiesu praksē tāds jēdziens kā morāle neeksistē. To cilvēki ir izdomājuši, lai varētu cits citu nosodīt bez tiesas palīdzības.

Frančeska, atkal mazliet pārsteigta, uzmeta man vērīgu skatu.

-   Katram cilvēkam sava morāle?

-   Vai tad tā nav?

Mēs iztukšojām glāzes, uzkodām un ilgi klusēdami skatījāmies uguns liesmu apņemtajā krāsns mutē. Man uguns patika ne tikai tās radītā siltuma dēļ. Es tajā vienmēr saskatīju arī kaut ko mistisku un vilinošu. Katrā ziņā tur bija kāds noslēpums, kas, iespējams, saistījās ar šīs pasaules dzīvības pirmsākumiem un droši vien arī ar tās beigām.

-   Česlav… - Frančeska beidzot klusi ierunājās. - Es, protams, tevi vēl pilnībā neesmu iepazinusi un šaubos, vai tas vispār ir iespējams un vajadzīgs, taču man šķiet - tu esi pretrunu pilns cilvēks, kurš bieži nonāk asos strīdos pats ar sevi. Tu taču daudzas slepkavības, vienalga, izdarītas pirmajos padomju varas gados, kara laikā, pēc kara vai šodien kategoriski nosodi, bet citas attaisno! Kur un kā mums atrast vienīgo un pareizo slepkavību definējumu un to juridisko un morālo novērtējumu? Vai tas, Česlav, vispār ir iespējams? Vai par attaisnojumu vai nosodījumu var kļūt cilvēka dzīvības iznīcinātāja politiskā pārliecība un viņa ideoloģiskie uzskati? Droši vien, ja mēs šādu cilvēku uzskatām par slepkavu. Ja neuzskatām, tad daudz prāta nevajag, lai arī turpmāk viņus cildinātu kā brīvības un taisnības cīnītājus! Savādi. Vienmēr esmu uzskatījusi, ka visi, absolūti visi, pat visdižākie mūsu agrākie vai tagadējie Latvijas urrāpatrioti, viskaismīgākie mūsu dzimtenes mīlētāji, vispārliecinātākie brīvības aizstāvji, ja viņi izdzēsuši kaut viena cilvēka dzīvību, tad juridiskā, morālā, gan vispārcilvēciskajā vērtējumā viņi ir un mūžīgi tomēr paliks visparastākie slepkavas. Tu piekriti?

-   Nē, - strauji pakratīju galvu. - Principā tas ir pareizi, taču vienīgi tiktāl, cik tas neskar mūs personiski. Taču tiklīdz skar… Viss pajūk. Neviens nespēj loģiski spriest. Vēloties atriebties, diez vai kāds domā, lūk, iznīcinot paša, sava tēva, māsas, brāļa vai mātes pāridarītāju, es kļūšu slepkava! Nē! Viņš domā, viņš ir pat pārliecināts, ka dara svētu un pareizu darbu! Un nekad izdarīto nenožēlo.

Frančeska domīga pagrozīja galvu, pati ielēja glāzē konjaku, to ātri izdzēra un atkal pievērsās man.

-   Tu nupat to pateici tik pārliecināti… Tūlīt iedomājos… Vai tikai tu pats, Ceslav, kādreiz neesi izdarījis ko tamlīdzīgu? Vai neesi kādam atriebies, tāpēc arī tik aizrautīgi aizstāvi, piemēram, to pašu Georgu Zubri?

Ilgi klusēju. Ielēju arī savā glāzē brīnišķīgo franču konjaku, lēnām izdzēru, pēc tam noliecos un krāsns mutē iemetu vairākas malkas pagales. Uguns uzliesmoja ar jaunu sparu, un manā apziņā kā spilgts un ļoti karsts ugunskurs iedegās atmiņu liesmas…

Nedaudz paliecos uz priekšu un vērīgi ieskatījos Fran- českas lielajās acīs. Tai mirklī aizmirsu, ka viņa pirms pusgada man stādījās priekšā par citas, ne visai glaimojošas profesijas pārstāvi, un līdz šim brīdim nez kāpēc vēl nebija atklājusi, ka ir juriste un lielas firmas viceprezidente. Es gribēju, lai viņa tai brīdī man ir tuva. Vēlējos, lai kļūtu mana līdzgaitniece, kā nereti sieva ar vīru, ja viņus vieno mīlestība.

-   Frančeska… Pirms es atbildu… Tu esi mans draugs?

Viņa dažus brīžus domāja.

-   Es ļoti gribētu tāda būt, - viņa klusi atbildēja. - Pat vairāk! Taču… Ir kaut kas tāds, kas man tevī nepatīk.

-   Kas? - ātri prasīju.

-   Tu ne vienmēr esi atklāts. Tā - līdz galam.

-   Vai tas ir nosodāms?

-   Ja mēs gribam būt patiesi draugi…

-   Labi! - es teicu. - Ko no tevis slēpju?

-   Savu pagātni.

-   Bet tu? - es jautāju. - Vai pret mani esi bijusi atklāta? Nekad neesi melojusi? Neesi izlikusies?

-   Ja atklāti… - Frančeska nedaudz samulsa.

-   Jā, Frančeska, lūdzu, atklāti!

Viņa atkal krietnu laiciņu klusēja, iedzēra, viegli pasmaidīja un atgādināja.

-     Česlav… Tu joprojām neesi atbildējis uz manu jautājumu.

-    Uz to ir grūti atbildēt, - klusi sacīju, ar muguru atgāžos pret krēsla atzveltni un skatu pavērsu pret augstajiem istabas griestiem. - Jā, neslēpšu, arī es esmu kādam atriebies, taču tas bija ļoti sen. Nu, varbūt ne pārāk sen - pirms trīsdesmit gadiem. Šim noziegumam jau iestājies noilgums, un juridiski esmu nesodāms.

-    Kādu noziegumu tu izdarīji? - Frančeska mazliet pārvērstā balsī jautāja.

-   Tas notika 1970. gada vasarā. Ne mēnesi, ne datumu vairs neatceros. Visticamāk - jūlijā. Bija karsta diena. Bet pirms tam… Pirms tam bija 1950. gada auksta ziema. Mātes vecākiem laukos piederēja liela māja. Tagad tā pieder man. Es tev to parādīšu. Tēvs Rīgā strādāja par advokātu. Arī vācu laikā. Kara beigās leģions. Gūstā nepadevās. Slēpās mūsu lauku mājās, kur arī iepazinās ar manu māti. Piedzimu es. Pēc tam tēvs aizgāja mežā. Viņu partizānu grupa bija galvenokārt bijušie leģionāri un Sarkanās armijas dezertieri. īsti nezinu, ko viņi darīja, taču acīmredzot to pašu, ko lielākā daļa toreizējo mežabrāļu - militāriem objektiem neuzbruka, dzelzceļa sliedes nespridzināja, ar Iekšlietu karaspēku paši nekādās cīņās neiesaistījās, bet šad tad izlaupīja ciemu veikalus, izdemolēja pagastu izpildkomitejas un nošāva kādu partorgu, komjauniešu sekretāri vai zemniekus, kuri centās izpildīt valsts uzliktās sagādes normas vai citādi atbalstīja padomju varu. Tēva grupa noturējās līdz pat piecdesmitā gada beigām.

-   Kā tavu tēvu sauca? - Frančeska jautāja.

-   Stefans, - es pateicu. - Savukārt viņa vectēva, tas ir, mana vecvectēva Aleksandra Rakovska jauno sievu - manu vecvecmāmiņu Ingaborgu fon Rozenburgu mežonīgā kārtā 1905. gadā revolūcijas laikā nogalināja Georga Zubra vecvectēvs Jēkabs Laiviņš. Tā no tālas pagātnes negaidīti šodien ir savijušies mūsu abu ceļi… Bet tas nu tā.

Piecdesmitā gada rudenī kādā kaujā smagi ievainoja tēva labāko draugu Valdi Stūri. Viņš tika paslēpts mūsu mājā, un māte viņu kopa. Taču tad kāds laikam bija ko manījis un nostučījis. Mājās negaidīti ieradās divi karavīri un viens aktīvs vietējais komjaunietis - iznīcinātājs Juris Rūsiņš. Valdis bija bruņots. Viņš tā vienkārši negribēja padoties. Māte metās viņu aizstāvēt, izcēlās apšaude, kurā Valdis krita, arī māte tika nošauta un viens no čekas karavīriem. Bet es, trīs gadus vecs puika, ierāvies istabas kaktā, to visu redzēju.

-   Un visu tik smalki atceries? - Frančeska, nedaudz pārsteigta, jautāja.

-   Nē, ne smalki, - atbildēju. - Es to atceros diezgan miglaini, taču 1970. gadā man par notikušo sīki izstāstīja gan tēvs, gan nedaudz vēlāk arī pats Juris Rūsiņš.

-   Kas notika tālāk?

-   Tēva grupu likvidēja. Ne tai nozīmē, ka visus nošāva. Nē. Daži patiešām pēdējā kaujā krita, pārējos arestēja un notiesāja. Tēvs dabūja divdesmit piecus gadus Vorkutā. Piecdesmit septītajā gadā braucis mājās, taču vilcienā iznācis ass konflikts ar kādu virsnieku. Tēvam acīmredzot izlauzies viss naids, kas pret krievu armijniekiem krājies visu ieslodzījuma laiku, un viņš kautiņā virsnieku nogalinājis. Atkal sekoja ilgs ieslodzījums. Mājās atgriezās tikai 1970. gada sākumā - stipri savārdzis un slims. Es tolaik dzīvoju Rīgā pie mātesmāsas Emīlijas un studēju. Tēvs mani sameklēja un visu izstāstīja. Viņš zināja, ka drīz mirs. Tāpēc pirms aiziešanas bija nolēmis noteikti atriebties Jurim Rūsiņam, kas tolaik jau bija izkalpojies par mūsu rajona partijas komitejas sekretāru. Tēvs viņu izsekoja un uzzināja, ka Rūsiņš ir kaislīgs makšķernieks un gandrīz vai katru svētdienu sēd kāda ezera krastā. Tur mēs viņu arī notvērām.

Frančeska cieši uz mani paskatījās.

-   Kāpēc šai noziegumā piedalījies tu? Tavu tēvu es vēl varētu saprast, bet tu?! Tevī arī zvēroja nedzēšams naids?

-   Nē. Man nekāda naida nebija. Taču nešaubījos, ka Rūsiņam sods pienācās. Un tieši tāds.

-   Par ko? - Frančeska diezgan asi vaicāja.

-   Vai tad tu nesaprati?

-   Nē.

-   Žēl. To pašu prasīja arī Rūsiņš, kad mēs viņu piespiedām ieiet mežā. Par ko ?! Tēvs viņam atgādināja piecdesmitā gada ziemas traģiskos notikumus mūsmājās. Rūsiņš nobijās. Viņš acīmredzot tos nebija aizmirsis. Taču neko arī nenožēloja.

"Toreiz bija tāds laiks," viņš teica. "Cīņa pret bandītiem bija valstisks uzdevums. Atceries, četrdesmit pirmā gada vasarā, kad padomju vara un Sarkanā armija jau bija atkāpusies no Latvijas, visur laukos un it sevišķi Rīgā nacionālisti pēkšņi sparīgi izveidoja tā sauktos pašaizsardzības spēkus. Bruņotas vienības. Pret ko? Būtu loģiski, ja tās katru ciemu un pilsētu aizsargātu no uzbrūkošā vācu okupācijas karaspēka. Bet nē! Pret ko jūs toreiz gribējāt aizsargāties? Šīs vienības bija paredzētas vienīgi civiliedzīvotāju arestiem un viņu nošaušanai.

Taču citi pašaizsardzības spēki, tā sauktie izstrebiķeļi jeb iznīcinātāji patiešām pēckara gados tika izveidoti viena vienīga mērķa dēļ - lai katra pagasta un ciema iedzīvotāji paši saviem spēkiem spētu sevi aizsargāt no bruņotu bandītu uzbrukumiem, laupīšanām un dažāda veida atriebības aktiem. Ko jūs man tagad pārmetat? To, ka es kopā ar citiem jauniešiem aizsargāju savu ciemu?! Savas mājas? Vai tas ir noziegums? Tas bija mūsu pienākums pret pārējiem iedzīvotājiem! Vai, jūsuprāt, mums bandītu priekšā vajadzēja trīcēt bailēs un mierīgi gaidīt, lai jūs visiem pārgriežat rīkles?!"

"Nē, Rūsiņ," tēvs atbildēja. "Ne par to es tevi tagad gribu sodīt. Tu nošāvi manu labāko draugu, kurš turklāt bija vēl smagi ievainots! Tu nošāvi jaunu sievieti - šā jaunekļa māti. Par to tev sods. Un vēl. Ne ievainotais partizāns, ne mana sieva tev neuzbruka, tavu māju neaiztika un nevienu neapdraudēja. Tu kopā ar citiem bruņotiem vīriem ienāci mūsu mājā! Ceru, tu apjēdz šo starpību. Tāpēc… Katrs noziegums jāatklāj un katram noziedzniekam jāsaņem sods!

Pirmoreiz padomju vara mani sodīja nevainīgu. Es neko nebiju noziedzies. Es nevienu nebiju nogalinājis! Bet ko tu? Uz tavas sirdsapziņas, ja tev tāda vispār ir, liktas vismaz divu nevainīgu cilvēku dzīvības! Bet sodu tu neesi saņēmis. Tieši otrādi! Tu par šīm slepkavībām esi cildināts, visādi godāts, minēts par piemēru citiem jauniešiem, turklāt vēl taisījis vairāk nekā spožu karjeru! Kā tu pats domā - vai tas ir taisnīgi? Pareizi? Godīgi? Attaisnojami? Morāli tīri?"

Es apklusu. Ātri izdzēru kārtējo konjaka glāzi, pagriezos pret uguni un ilgi klusēju. Man par to bija diezgan grūti runāt.

-   Jūs viņu nogalinājāt? - Frančeska nedaudz trīcošā balsī jautāja.

-   Viņu nogalināja tēvs. Es tikai palīdzēju līķi noslēpt.

-   Rūsiņš pretojās?

-   Nē. Viņš savu vainu saprata. Taču ļoti lūdzās, lai viņu tomēr atstājot dzīvu. Galu galā bija jau pagājuši divdesmit gadi.

-   Žēl nebija?

-   Man bija. Taču tēvs divdesmit gadus bija nosēdējis cietumā! Vorkutas katorgā. Viņš bija naida pārņemts - komunistu dēļ zaudējis darbu, mīļotu sievieti, bijis spiests slēpties mežā, divdesmit gadus šķirties no dēla un pēc atbrīvošanas strādāt par palīgstrādnieku.

-   Tu viņu attaisno?

-   Bez šaubām.

-   Un pats sevi?

-   Tāpat. Juris Rūsiņš saņēma taisnīgu sodu.

-   Kā jūs viņu nogalinājāt?

-   Tas nav svarīgi.

-   Bet varbūt svarīgi tas ir man? - Frančeska negaidīti teica.

Es nedaudz izbrīnījies paskatījos uz viņu un mani pēkšņi pārņēma ārkārtīgi smaga un ļoti nepatīkama sajūta. Atcerējos, kā Juris Rūsiņš, lūdzoties, lai viņu atstāj dzīvu, pateica, ka viņam nesen piedzimusi meita… Bet tēvs, viss naidā trīcēdams, kliedza pretī, ka viņam savukārt pirms aresta un nežēlīga soda piešķiršanas nesen bija piedzimis dēls… Asi pagriezos, paņēmu konjaka pudeli un tieši no kakliņa sev rīklē ielēju vairākus lielus malkus. Pēc tam pudeli noliku atpakaļ un atkal cieši uzlūkoju sev iepretim sēdošo sievieti.

- Kas tu tāda esi? - dobjā balsī prasīju.

Frančeska ar visu krēslu atvirzījās nedaudz tālāk no manis, paņēma rokassomiņu un tajā parakņājās. Pēc mirkļa viņas rokā negaidīti ieraudzīju nelielu pistoli. Noklakšķēja drošinātājs, un pistoles stobrs tika pavērsts pret manām krūtīm. No tik tuva attāluma bija neiespējami aizšaut garām.

-       Mani sauc Frančeska Krauze, - viņa atbildēja. - Dzimusi Frančeska Rūsiņa…

Rūgti pasmaidīju. Pēdējā mirklī radušās aizdomas izrādījās pareizas. Šaubījos, vai viņa mani patiešām nošaus, taču sajūta bija draņķīga, un es nodomāju, ka dzīvē bieži notiek tieši tā, kā tam arī jānotiek. Šis nežēlīgais, taču laikam tomēr ļoti taisnīgais nepārtrauktais nozieguma un soda aplis…

-   Tu esi Jura Rūsiņa meita? - es prasīju.

-   Jā, - Frančeska apstiprināja.

-       Ja es tagad pareizi saprotu, tad mūsu iepazīšanās nebūt nebija nejauša?

-   Tā ir, - Frančeska sacīja. - Es tevi meklēju apzināti.

-        Ar vienu vienīgu mērķi - lai kādu vakaru tā ar šaušanai sagatavotu pistoli varētu sēdēt man pretī?

-   Diemžēl.

-       Tad kāpēc tu to neizdarīji agrāk? Kāpēc tev vajadzēja tēlot nelaimīgu meiteni, mīlestību un ar mani tik bieži likties gultā? Bez tā nevarēji?

-        Varēju, - Frančeska atbildēja. - Bet es gribēju būt simtprocentīgi pārliecināta. Gaidīju, kad tu pats man par to izstāstīsi. Bez tam…

-   Kas - bez tam?

-        Par to vēlāk, - Frančeska ātri sacīja. - Bet pašlaik… Kā jūties, Ceslav?

-   Sūdīgi, - es pateicu. - Kā savādāk varu justies?

-         Tas ir labi, - Frančeska izskatījās apmierināta. - Mans tēvs toreiz droši vien jutās daudz sliktāk.

-       Kā tev vispār ienāca prātā?… Kā tu uzzināji, ka tava tēva nāvē esmu iejaukts arī es?

-       Pēc mātes nāves sāku pārcilāt vecus dokumentus, albumus, grāmatas, papīrus un atradu dažas tēva tolaik rakstītas piezīmju grāmatiņas. Mūsu dzīvoklī taču nekāda kratīšana netika veikta! Nu, lūk! Vienā no piezīmju grāmatiņām, tā gan pašlaik man nav līdz, bija apmēram šāds teksts:

"2.07.70. Šodien mani pie dzīvokļa sagaidīja Stefans Rakovskis. Draudēja. Solīja atriebties.

4.07.70. S. Rakovskis piezvanīja uz mājām un atkal izteica draudus.

7.07.70. Tas pats.

10.07.70. Ja ar mani notiks kaut kas slikts, tad visticamāk pie tā vainīgs būs Stefans Rakovskis un viņa dēls Česlavs."

Piekrītoši pamāju ar galvu.

-        Un tūlīt nolēmi mani uzmeklēt un atriebt sava tēva nāvi? Tu - sieviete?

-       Jā, - Frančeska apstiprināja. - Tavs vārds juristu aprindās ir labi pazīstams. Tavai zināšanai - es arī esmu juriste.

-   Es to zinu.

-   Kā? - Frančeska neslēpa pārsteigumu.

-        Kāda tam nozīme? Tu mani apmānīji tikai pirmajā reizē. Pēc tam es jau zināju, kas tu esi īstenībā.

-   Vai arī to, ka esmu Rūsiņa meita?!

-        Nē, to nu gan ne! To es uzzināju tikai pirms piecām minūtēm.

-   Kā, Česlav, milicija jūs toreiz nenoķēra?

-        Noķēra. Mēs bijām pirmie, uz kuriem krita aizdomas. Mūs pamatīgi dauzīja un pratināja, taču nekādi pierādījumi netika gūti. Līķi neatrada, bet manas mātes māsa Emīlija, viņas vīrs un kāds kaimiņu dzīvoklī dzīvojošais bijušais leģionārs apliecināja, ka mēs visu to dienu esam atradušies mājās.

Frančeska, joprojām rokā turēdama pistoli, kādu laiku nopietna klusēja, tad domīgi ierunājās.

-        Kā tev šķiet, Česlav? Tu ne tikai uzskati, bet esi pārliecināts, ko nupat vēlreiz arī apliecināji, ka jūs manu tēvu esat nogalinājuši taisna soda vārdā. Ja tu neliekuļo, tad tev tagad vajadzētu piekrist, ka man, atmaksājot sava tēva nāvi, pašlaik tāpat ir pilnas tiesības, ar mierīgu sirdsapziņu tevi nošaut!

Bailes nez kāpēc nejutu. Varbūt tāpēc, ka joprojām šaubījos, vai Frančeska šo nodomu spētu realizēt. Lai gan… No ilggadējās advokāta pieredzes labi zināju, ka tieši sievietes, atriebības vēlmju pārņemtas, mēdz izdarīt ļoti nežēlīgas slepkavības. Bet Frančeska visu mūsu pazīšanās laiku bija mīļa, maiga un kaislīga… Neticēju, ka to var notēlot. Viss bija īsts. Gan mūsu abpusējas jūtas, gan tas, ko pirms trīsdesmit gadiem izdarīju ar Frančeskas tēvu, gan arī šis savādais un ļoti negaidītais mirklis - man iepretim sēdošā sieviete, kuru es mīlu, rokā tur pistoli un draud mani nošaut…

- Es nezinu, - grūtsirdīgi nopūtos. - Tu pati zini - ir tiesības, ko mums dod likumi, un ir tiesības, ko katrs cilvēks sev piešķir pats. Par to gan vienmēr var strīdēties - vai tas ir pareizi, attaisnojami un galu galā arī godīgi? Taču tā kā visi šie jēdzieni, godīgumu ieskaitot, ir stipri nosacīti, un arī tos galvenokārt nosaka katrs cilvēks pats, vienota uzskata par individuāla atriebības akta veikšanas tiesībām gan no jurisprudences, morāles, gan fīloso- fIjas viedokļa joprojām nav. Šajā jautājumā ir tikai valsts oficiālais viedoklis, kas ir ierakstīts daudzās likumu grāmatās. Tieši tāpēc jau mūsu cietumi ir tik pārpildīti. Taču, ja mēs no tā nebaidāmies, katram cilvēkam tomēr ir tiesības izvēlēties - ļaundari sodīt pašam, vai atļaut to darīt valstij. Bet, ja valsts to nedara, kā padomju laikā attiecībā pret Maratu Zubri un Juri Rūsiņu, bet vācu laikā pret Jāni Veinbergu? Ko tad? Protams, var mēģināt visu aizmirst un piedot. Bet, ja cilvēks to nespēj? Ja viņa psihe ir tiktāl iedragāta, ka viņš ne par ko citu vairs nespēj domāt? Ja naids par izpostīto dzīvi ir tik spēcīgs un nevaldāms, ka viņš vienkārši neredz citu iespēju, kā vienīgi ļaundari sodīt? Varbūt tādā gadījumā atriebēju tomēr var attaisnot? Un, ja ne attaisnot, tad vismaz mēģināt saprast un piedot?

Apklusu. Atkal tieši no pudeles iedzēru dažus malkus konjaka un, nedaudz noguris, paskatījos uz Frančesku. Viņas acis bija pārpilnas skumjām. Tā vairs nebija tāda sieviete, kas ir apņēmības pilna kādu nogalināt.

Lēnām piecēlos, pagāju dažus soļus un Frančeskas priekšā noslīdēju uz ceļiem. Pēc tam uzmanīgi no viņas plaukstas izņēmu pistoli, drošinātāju atlaidu atpakaļ un atliku ieroci sāņus. Tad pacēlu galvu augšup, ieskatījos viņas tagad jau asaru pilnajās acīs, un klusi sacīju:

- Mīļā, labā Frančeska! Mana meitene ar neparasto vārdu! Personiski tev es neko sliktu neesmu izdarījis. Un nekad arī nespēšu izdarīt! Kaut vai tikai viena iemesla dēļ - es tevi mīlu! Tu manā dzīvē jau sen esi ienākusi kā tās neatņemama sastāvdaļa. Tu esi skaistākais un vērtīgākais, ko es vispār savā dzīvē varēju atrast. Es to labprāt negribētu pazaudēt, taču… Vismaz līdz šim biju iedomājies, ka tu mīli arī mani! Taču izrādās, ka tā laikam tomēr nav. Man ļoti žēl. Neskatoties uz to, es tev, Frančeska, lūdzu piedošanu. Galu galā mums dzīvē tomēr ir paveicies - tev bez tēva, man bez mātes. Ko mēs vairs varam labot, ko izmainīt? No mīļākajiem kļūt par ienaidniekiem? Nu un tad? Vai tāpēc pasaulē kļūs labāk? Nē. Mūsu abu dzīve kļūs sliktāka. Būs pazudis tas, uz ko šī pasaule vispār turas - mīlestība. Bet to, ko ar cilvēkiem spēj izdarīt naids, mēs jau zinām. Tad kāpēc, mīļā?

Noliecos, galvu ieliku Frančeskas klēpī, un es - spēcīgs, skarbs un vienmēr ļoti apņēmīgs vīrietis - sāku raudāt. Es sapratu - diez vai sieviete spēs mīlēt cilvēku, kurš lielā mērā ir vainīgs viņas tēva nāvē, un tomēr… No Frančeskas plūda tik mierinošs un patīkams siltums, ka visa pasaule ar tās nežēlīgo cietsirdību, naida un vardarbības izpausmēm it kā pazuda, bet palika vienīgi sieviete un tas labais un brīnišķīgais, ko viņa var dot otram cilvēkam.

Frančeska mani neatgrūda. Tieši otrādi. Pēc neilga laika es sajutu, kā viņas pirksti un plaukstas ieslīdēja manos matos un sāka tos maigi glāstīt…

29. nodaļa

Pēc trīs dienām sākās tiesas process Latvijas Republika pret Georgu Zubri, bet es, godīgi sakot, par to vairs neko negribu stāstīt. Negribu pat atcerēties!

Viss, kas saistījās ar pagātni, man pēkšņi sāka riebties. No brīža, kad savā dvēselē atkal sajutu ilgas pēc mīlestības un harmoniskas dzīves… Kad beidzot sirdsapziņu biju atbrīvojis no kādreiz izdarītā nozieguma sloga… Kad Frančeska man piedeva un apsolīja arī turpmāk būt kopā ar mani…

Viss!

Es it kā ienācu citā pasaulē - vairs ne tik netīrā un stulbā. Kāda velna pēc man atkal vajadzētu atgriezties pēc asinīm smirdošajā pagātnē un klausīties, kā cilvēki kādreizējo ciešanu, pārdzīvoto šausmu, sāpju un atriebības alku nomākti, joprojām dzīvo naidā gan pret bijušajiem komunistiem un čekistiem, gan pret Viktora Arāja komandas vīriem un citiem cilvēkšāvējiem; gan pret sarkanajiem partizāniem, gan pēckara mežabrāļiem; pret tiem, kas cilvēkus uzrādīja un nodeva čekai, gan tiem, kas savukārt līdzcilvēkus uzrādīja un nodeva gestapo; pret tiem, kuri aktīvi stiprināja padomju varu, gan tiem, kuri vēl aktīvāk sadarbojās ar vācu okupācijas iestādēm un vēlāk bēga uz rietumiem.

Tas viss ir diezgan pretīgi un man dažreiz latviešus pat sametas žēl. Nekad mēs nevaram dzīvot mierā. Nekad mūsu attiecībās pārsvaru negūst sapratne un mīlestība, bet gan dziļš naids. Sākot jau ar 1905. gadu līdz šodienai. Mēs neko daudz neesam darījuši, kā vien cits citu nodevuši, slepkavojuši, sirsnīgi kalpojuši abām mūsu tautai tik naidīgajām okupācijas varām un ar apskaužamu centību visapkārt meklējuši ienaidniekus, nekad pat neiedomājoties, ka pats lielākais ienaidnieks mēs katrs esam pats sev - ar savu vēlmi nosodīt, atriebties, nodot, nekad nepiedot un būt vismaz ar kaut ko pārākam par citiem.

Nožēlojami, taču mūsu godīgumu, dzimtenes mīlestību, taisnīgumu un cilvēciskumu - vismaz ārēji - vienmēr vai gandrīz vienmēr nosaka vienīgi attiecīgā laikā pastāvošās varas ideoloģija.

Nekas šai pasaulē nav nemainīgs. Priekšstats par labo un ļauno mainās, līdzko mainās valsts sabiedriski politiskā iekārta. Man neizraisa ne mazākās šaubas, ka, piemēram, tas latvietis, kas 1941. gada jūnijā Baltezera vasarnīcā kopā ar krievu čekistiem nošāva daudzus ievērojamus savas tautas pārstāvjus, bija pilnīgi pārliecināts, ka rīkojas pareizi un taisnīgi. Tāpat domāja arī tas latvietis, kas kopā ar vāciešiem Biķernieku mežā šāva žīdus un

citas pārliecības cilvēkus. Sarkanās armijas gvardam bija tāda pati mīlestība, ja ne daudz lielāka, uz savu dzimteni Latviju, kā Vācijas armijas pusē karojošajam leģionāram.

Un tā tālāk un tā joprojām.

Vakardiena un šodiena.

Baznīcu zvani un mācītāju runas 1905. gadā un baznīcu zvani un dievkalpojumi šodien.

Mīlestības un naida izpausmes ir katra cilvēka esības neatņemama sastāvdaļa.

Visam ir savs sākums un gals. Sākot ar Visuma rašanos un beidzot ar cilvēka mirstīgo atlieku sadedzināšanu krematorijas krāsnī.

Ir cēloņi un sekas.

Bet ir tikai viena patiesība, varbūt pat absolūta taisnības izpratne - paša morālais likums katrā no mums. Un kāds nu tas ir, tāda ir arī pasaule.

Jēkabs Laiviņš.

Kate Laiviņa.

Anna Laiviņa-Sūna.

Barons Herberts fon Rozenburgs.

Ingaborga fon Rozenburga-Rakovska.

Johans Šmits.

Šarlote Šmita.

Vitālijs Zubris.

Marats Zubris.

Marta Kaktiņa.

Jānis Veinbergs.

Juris Rūsiņš.

Stefans Rakovskis.

Georgs Zubris.

Šodien viņu lielā dzīves spēle ir beigusies. Pulksteņi apstājušies. Kaislības rimušas. Naids izdzisis.

Vai tas viss bija to vērts?

Šodien no tajos notikumos iesaistītajām personām vēl dzīvi esam tikai mēs - es, Česlavs Rakovskis, un Frančeska Krauze.

Tiesa Georgam Zubrim par Marata Zubra un Jāņa Veinberga nogalināšanu piesprieda brīvības atņemšanu uz 12 gadiem.

Protams, vēl varētu uzrakstīt to, kā Georgs vispirms aizgāja pie Marata, par ko viņi vairākas stundas runāja un kā viņš Maratu nogalināja. Un par to, kā Georgs pēc tam ar taksometru aizbrauca uz Babīti pie Jāņa Veinberga, ko viņi teica viens otram, un kā desmit minūtes pirms jaunā gadsimta iestāšanās, Georgs Jāni Veinbergu - kādreizējo savas mātes mocītāju - noslepkavoja. Un par sešas dienas ilgušo tiesas procesu ar apsūdzētā bez nožēlas izteiktajiem paskaidrojumiem, ar prokurores skarbo apsūdzības runu un manu neatlaidīgo cenšanos uz apsūdzēto sola sēdošo cilvēku izglābt no soda.

Daudziem par lielu prieku man tas neizdevās, ko es patiesi nožēloju. Taču varbūt viss tomēr ir pareizi?

Cilvēce no laika gala ir dalījusies labos un ļaunos cilvēkos. Un mēs kā agrāk, tā tagad ik dienas redzam un jūtam šo ļauno un labo darbu iedarbību un to sekas.

Šai pasaulē nemirstīga un nemainīga, tātad arī pareiza un patiesa ir tikai viena ideja - vienmēr un visur būt cilvēcīgam cilvēkam. Visas pārējās pasaules uzlabošanas idejas, lai cik tās taisnīgas un vajadzīgas pirmajā brīdī arī šķistu, katru reizi ir novedušas un agrāk vai vēlāk ari turpmāk neglābjami novedīs pie cilvēciskuma iznīcināšanas.

Es vispār stipri šaubos, vai jelkāds sods uz šīs pasaules var būt īsti taisnīgs un pareizs. Vai apzinīgi, vardarbīgi vairojot daudzu ļaužu fiziskās un morālās ciešanas, cilvēks individuāli vai sabiedrībā kopumā var gūt morāla apmierinājuma un taisnīguma sajūtu?

Cilvēka būtība nav mainījusies kopš cilvēces sākuma. Ja cilvēks savā dziļākajā būtība ir nelietis un vērsts uz ļaunumu, tad tāds viņš ir pie jebkuras varas. Ja cilvēks bija spējīgs uz zemisku vai cildenu rīcību, tad viņš tā arī darīja, vienalga, latviešu, vācu vai krievu laikā.

Cilvēku var nogalināt, cilvēku var sodīt, apmānīt, ienīst, pazemot un nopirkt, taču visgrūtāk šai pasaulē laikam ir otram cilvēkam palīdzēt, viņu pažēlot un just līdzi. Tas ir ļoti skumji, ka mums joprojām pietrūkst tieši tas, kas cilvēkam patiesībā šai dzīvē ir visvairāk nepieciešams, un proti - cilvēkmīlestības…

30. nodaļa

Jutos nedaudz pārsteigts, kad svētdienas rītā manas mājas pagalmā iebrauca jauna tumšzaļa Opel Vectra un tai pie stūres sēdēja Frančeska.

-         Sveiks! - viņa, mani ieraugot atvērtajās garāžas durvīs, skaļi uzsauca. - Vai taisies kaut kur braukt?

-   Nē, - es atbildēju. - Tagad jau vairs ne.

-   Bet pirmīt?

-   Es gribēju aizbraukt pie tevis.

-   Vispirms piezvanīt nevarēji?

-   Vai tu man piezvanīji?

Frančeska iesmējās.

-        Labi vien esmu darījusi, tevi pārsteigdama. Tu gatavojies braukt pie citas!

-   Man nevienas citas nav.

-        Nemelo! Kā tu varēji gatavoties braukt pie manis, ja nemaz nezini, kur es dzīvoju?

-   Nebēdājies! Gan jau es tevi būtu atradis!

-   Kāpēc?

Lēnām piegāju pie Frančeskas un viņu viegli noskūpstīju.

-   Tāpēc, ka es tevi mīlu.

Frančeska jautri pasmaidīja un izkāpa no automašīnas. Viņai mugurā zem melna rudens mēteļa bija īsa, cieši pieguļoša sarkanas krāsas trikotāžas kleita, bet ap kaklu melna šalle.

-        Bez jokiem, Ceslav, - viņa sacīja. - Ko tu šodien esi nodomājis darīt?

-        Neko īpašu. Gribēju mazliet paremontēt mašīnu, pēc tam iet atpakaļ uz dzīvokli, iedzert un domāt par tevi.

-   Tagad vari nedomāt. Redzi, es esmu tavā rīcībā!

-   Tu speciāli atbrauci, lai… Tu gribi pamīlēties?

-   Kad mēs to neesam gribējuši?

-        Vienmēr, - es sacīju. - Tu esi brīnišķīga sieviete, taču mūsu pēdējā tikšanās reizē… Toreiz tavs nodoms bija pavisam cits. Tu gribēji mani nogalināt.

-        Česlav! - Frančeska pārmetoši iesaucās un lūdzoši uz mani paskatījās. - Mēs taču norunājām, ka tu man to nekad vairs nepārmetīsi!

-   Es tev to nepārmetu. Es tikai atgādināju.

-        Tas ir viens un tas pats. Bet, ja jau esam tam atkal pieskārusies… Vai mēs šodien nevarētu aizbraukt?…

Frančeska spēji aprāvās un galvu pagrieza sāņus.

-   Uz kurieni?

-        Es ļoti gribētu… - Frančeska izskatījās apmulsusi. - Tu nedusmojies?

-   Tad jau redzēsim.

-       Aizbrauksim… Es gribu, lai tu man parādītu to vietu, kur guļ mans tēvs…

Jutos nepatīkami pārsteigts. Visu ko, taču to es nebiju gaidījis.

-   Kāpēc? - diezgan skarbi jautāju.

-       Vai tad tas ir tik nesaprotami? - Frančeska pagrieza galvu un nopietna skatījās man acīs. - Nolikšu ziedus un mazliet paraudāšu.

-        Tu raudāsi par sev pilnīgi nepazīstamu cilvēku, - es atgādināju.

-        Jā, - Frančeska piekrita. - Un tomēr viņš ir mans tēvs. Ceru, ka arī tu, Česlav, aizejot pie savas mātes kapa, kuru tāpat ne lāga atceries, ne pazīsti, dažreiz tomēr pa- raudi. Vai vismaz tev viņas ir žēl.

Ilgi klusēju, tad pieglaudu Frančesku sev pie pleca.

-        Varbūt nevajag? Iespējams, es to vietu nemaz vairs neatradīšu. Turklāt… Tevī atkal var rasties dusmas, nepatika vai pat naids.

-        Nē, Česlav! - Frančeska strauji purināja galvu. - Ja manī kaut kas tāds arī radīsies, tad ne jau pret tevi! Nē! Naids manī var rasties tikai pret laiku, ko cilvēkiem toreiz nācās dzīvot un… nenodzīvot.

Pēc divarpus stundām mēs jau atradāmies netālu no manām lauku mājām, kur pirms nepilna gada nejauši nosalis bija ieklīdis Georgs Zubris, vēlāk man dodot iespēju daudz sīkāk uzzināt ne tikai savas vecvecmāmiņas Inga- borgas, bet arī daudzu citu cilvēku ārkārtīgi sarežģītos un traģiskos dzīves stāstus.

Frančesku mājās neievedu. Negribēju lieku reizi uzkurināt nevēlamas kaislības. Es droši vien nebūtu nocieties, neievedis viņu lielajā istabā un parādījis - lūk, tieši šai

vietā tavs tēvs Juris Rūsiņš pirms piecdesmit gadiem nokāva manu māti! Bet pēc tam brauktu uz vietu, kur viņš par to saņēma sodu. Pelnītu vai nepelnītu, par to vēl varēs strīdēties gadiem ilgi, bet šodien… Es klusēšu. Es vairs nevēlos uzvandīt ne savu, ne savu vecāku, ne Frančeskas, ne visu pārējo latviešu pagātni, turklāt to kārtējo reizi krietni aplejot ar sajūsmas vai naida mērci…

Pietiek!

Automašīna, nogriezušies no šosejas un pa zemes ceļu vēl nobraukusi deviņus kilometrus, apstājās liela meža malā. Pa kreisi palika ezers - apaļš kā bļoda. Pa šauru meža taciņu aizvedu Frančesku līdz nelielai, augstu egļu ieskautai pļaviņai, un pamāju ar galvu.

- Šeit.

Frančeska diezgan ilgi stāvēja gandrīz vai sastingusi, tad pagāja dažus soļus uz priekšu, notupās uz ceļiem un uz spēcīgi pēc meža smaržojošās zemes nolika jau Rīgā nopirktas desmit sarkanas rozes. Pēc brīža, man par nelielu pārsteigumu, viņa patiešām sāka raudāt.

Es viņu netraucēju. Es biju redzējis un zināju, ka gan agrāk, gan tieši šai brīdī, gan arī vēl nākamajos gadsimtos ik mirkli visās pasaules malās tūkstošiem cilvēku ir stāvējuši, stāv un stāvēs pie savu taisnīgi vai netaisnīgi sodīto tuvinieku apbedījuma vietām…

Diemžēl tas nekad nebeigsies, kamēr cilvēkos nebeigsies visdažādāko iemeslu dēļ verdošais naids.

Es noslīdēju uz ceļiem blakus Frančeskai un viņu maigi piekļāvu sev.

-  Piedosim visiem, - es klusi teicu. - Ienīsti un sodīti ir tik daudzi, taču mīlēti tik maz…

Frančeska izslaucīja acis, pagriezās pret mani un gaiši pasmaidīja.

-   Piedosim, - viņa klusi piekrita. - Kas gan cits cilvēku prātos un dvēselēs var atdzesēt naidu? Nekas, izņemot vienīgi mīlestību…

Rīga, 1999. gada vasarā

AUTORS PAR ROMĀNU

Bez naida. Ar mīlestību.

Tā sākās ļoti sen. Tik sen, ka to atceros neparasti skaidri, it kā viss būtu noticis vakar. Nezinu, vai tieši šī nejaušā saruna ar kādu cilvēku toreiz galīgi izšķīra manu jau iecerēto nodomu kādreiz nopietni pievērsties literatūrai un rakstīt par to, ko man stāstījuši citi, vai ko zinu un piedzīvojis esmu pats.

Toreiz viņš stāvēja, atspiedies pret sētu, skatījās, kā Spilves pļavās lēni ieripo saule, un viņa rētām izraibinātā seja nodrebēja. Cilvēks kaut ko atcerējās. Droši vien kaut ko baigu, kaut ko ļoti nepatīkamu. Negribas, bet acīmredzot jāatceras.

Es svilpodams nācu mājās. Rātsupītē biju krietni izpeldējies, pēdējo reizi tajā gadā, septembris klāt, naktīs jau parādījās pirmās salnas, un es jutos možs, spirgts un stiprs. Tūlīt pēc pārģērbšanās skriešu satikt savu meiteni, tas būs ļoti jauki un patīkami, mēs bieži tajā vasarā norunājām satikšanos tieši pusnaktī - divdesmit četros nulle nulle vai arī piecos no rīta, lai redzētu uzlecam sauli.

-    Paklau, puis! - cilvēks pie sētas mani apstādināja. - Par ko tu tā priecājies?

-   Man ir labi, Arnold, - es viņam atbildēju. - Nekādas vainas, tādēļ varu arī uzsvilpot.

Arnolds, cilvēks no mūsu ielas, joprojām ar sastingušu seju un it kā nedzīvām acīm raudzījās uz zemo, ugunīgo bumbu.

-   Cik tev tagad īsti ir gadu? - viņš painteresējās.

-   Divdesmit viens.

Viņš lēni pagrieza savu sakropļoto seju pret mani un es jau kuro reizi iedomājos, kā gan viņa skaistā, ļoti skaistā un jaunā sieva spēj šo seju skūpstīt. Toreiz tā man šķita gandrīz vai pasaules lielākā mīkla. Bet varbūt vēl lielāks noslēpums man bija - kā gan viņš vispār tik skaistu sievieti varēja dabūt?

-   Un ko tu esi izdarījis šo divdesmit viena gadu laikā? - viņš prasīja. - Ko piedzīvojis?

-   Tu taču to zini, Arnold, - es viņam atteicu. - Mācījos, bet tagad strādāju. Brīvdienās eju uz ballēm, tad iedzeru vīnu un, ja ir luste, pamīlēju skuķus. Viss.

-   Tev ir jauka dzīve, - Arnolds teica.

-   Jā, tā nekas, - es viņam piekritu. - Žēloties nevaru.

Arnolds pagrieza galvu sāņus un atkal raudzījās uz saules gaismā degošajām Spilves pļavām.

-    Divdesmit viens… - viņš klusi, domīgi teica. - Tik smieklīgi maz, ka gribas vai raudāt! Bet es tavos divdesmit gados jau biju krietni izkarojies, biju ievainots, saņemts gūstā, no gūsta bēdzis un atkal karojis un vēlreiz sašauts, un pēc tam gan gestapo, gan čeka… Ja es izstāstītu savu dzīvi, tu neticētu nevienam vārdam. Un neviens cits arī netic - tik fantastiska tā ir bijusi. Un ārprātīgi nežēlīga. Es vienā frontes pusē, brālis - otrā. Tu nevari pat iedomāties, kā tas ir, kad tēvam čekā jāspīdzina paša dēls. Un kā dēlam, pašam to nezinot, jāguļ ar savu māsu. Un kā mātei ir bijis jānogalina mans vectēvs. Un kā man pašam ir nācies nošaut tās meitenes tēvu, kuru toreiz mīlēju. Un kā esmu vests uz nāvessoda izpildi, un pēdējā mirklī tomēr apžēlots. Un kā mani, neskatoties uz diezgan briesmīgo izskatu, iemīlēja vienreizēji skaista sieviete. Tas viss dažiem var šķist kā pasaka, kā tīrs izdomājums, bet tā, puis, ir mana dzīve. Drausmīga, ļoti mokoša un tomēr skaista! Varbūt visvērtīgākais cilvēka mūžā notiek tad, kad mīlestība spēj nomākt mūsu naidu. Kad dzīvotgriba uzvar mūsu izmisumu un vēlēšanos no šīs pasaules aiziet labprātīgi. Un kad tu beidzot sastopi sievieti… Tieši to sievieti…

Arnolds apklusa un, domās iegrimis, ilgi raudzījās uz rietošās saules pusi.

-    Es tavos gados diemžēl nevarēju jautri pasvilpot, - viņš beidzot grūtsirdīgi turpināja. - Es no sāpēm nespēju pat parunāt! Jums, jaunajiem, tagad ir viegli. Varat dzīvot pie mammām un mīlēt skuķus. Nekāda vaina, tik tiešām!

Es jau to biju dzirdējis, dzirdējis neskaitāmas reizes. Bet vai man vajadzēja justies vainīgam, ka tā izveidojusies mana dzīve? Ka visas kara un pēckara šausmas, cilvēku nodevība, atriebība, aresti, izsūtīšana un tuvinieku bojāeja ne mani, ne mūsu ģimeni toreiz neskāra?

Es ne mirkli nešaubījos, ja sāktos karš, arī es ietu karot un, Dievs nedod, nokļuvis gūstā, būtu mēģinājis bēgt un izbēdzis atkal karojis, bet tagad, par laimi, kara nav un man nekas cits neatliek kā dzīvot pie mammas, strādāt un, ja uznāk patikšana, mīlēt skuķus.

-    Dienestā biji? - Arnolds, atkal pagriezies pret mani, vaicāja.

Arī to viņš jau zināja.

-   Nebiju. Veselība nav kārtībā.

-   Kas tad tev kait? - Arnolds ironiski pasmaidīja, un šis smaids viņa seju darīja vēl atbaidošāku.

-   Hi-per-to-ni-ja, - uzsverot katru zilbi, viņam paskaidroju. - Ceru, ka tu zini, kas tā par slimību.

-    Zinu, zinu! - Arnolds turpināja smīnēt, un tad es pēkšņi sapratu, es pilnīgi fiziski sajutu, ka viņš mani dziļi nicina. - būtu bijusi daudzmaz vīrieša cienīga slimība, bet nē - hipertonija! Divdesmit viens gads, bet sirds jau čupā! Švaks pulveris tu esi, pavisam švaks!

Strīdēties nesāku. Pār plecu pārmetis dvieli un nebēdīgi uzsvilpojis tolaik tik populāro "Džambulaija", aiz sevis aizvēru mājas durvis. Miers. Nu beidzot būs miers!

* Bet nebūs, veco zēn, tev miera vairs nebūs nekad! Tu jau zini, ko nozīmē mīlestība, esi to izjutis un pārdzīvojis, un tagad pirmo reizi vēl sajuti, ka tevi kāds arī nicina. Nekas sliktāks uz pasaules laikam nevar būt. Skumji tik skumji, ka gribējās kārties. Taču vīriešiem jau neklājas to darīt. Vīriešiem vajag… Jā, ko gan īsti vīriešiem vajag?

Nesteidzoties piegāju pie grāmatplaukta un tam kā vecam, labam draugam uzsitu pa plecu. Te nu jūs esat - mani bērnības varoņi un jaunības sapņi! Briesmīgais Fanto- mass un Edgara Vollesa baigie gangsteri, Maina Rīda pārdrošie indiāņu virsaiši, traki seksuālā sieviete Bella- donna un Krāsoto lūpu ielas prostitūtas, un Šopenhauers, Bernards Šovs, Dostojevskis un Džozefs Morgans, Kip- lings un Džeks Londons un viņa vīrišķīgie cilvēki. Un beidzot - Viļa Lāča Zvejnieka dēls.

Kāds apbrīnojams visdažādāko notikumu un domu kokteilis! To es biju izdzēris. Un pamatīgi noreibis. Es gribēju būt Oskars Kļava un Mārtiņš īdens, gribēju karot ar indiāņiem un būt Skotlendjarda kriminālizmeklēšanas komisārs. Es gribēju būs kovbojs, jūrnieks un lokomotīves vadītājs. Un beidzot es vēlējos būt filosofs un rakstnieks. Bet tolaik strādāju rūpnīcā VEF par elektriķi. Mana nākotne peldēja biezā, necaurredzamā miglā. Cik ilgi var sapņot? Un tomēr.

Vai es kādreiz šajā grāmatplauktā varēšu ielikt arī kādu paša sarakstītu grāmatu? Un galu galā - par ko lai es rakstu?

Taču vajadzēja paiet tikai dažiem neticamu piedzīvojumu, pārgalvīgu ceļojumu un nāves briesmu pārpilniem gadiem, kad es jau zināju, par ko gribu un par ko vajag rakstīt.

Varbūt to varētu definēt kā vēlēšanos rakstīt par dzīvi. Bet tas ir diezgan vienkāršoti teikts. Cita lieta jau ir rakstīt par cilvēkiem. Taču pavisam sarežģīti un grūti ir rakstīt par to, kā cilvēki uzvar savu likteni vai zaudē tam. Kā viņi jebkuros dzīves piespēlētos izvēles brīžos tomēr spēj palikt cilvēki, un par to, kā naida vai savas mazdūšības dēļ viņi pārvēršas zvēros…

Bet lai visu to daudzmaz jēdzīgi un saprotami varētu uzrakstīt, kaut kas ir jāzina. Taču visu zināt neviens nespēj. Tāpēc vienmēr labi izlīdz paša piedzīvotais un izlasītās literatūras blāķis. Taču noteikti ir vajadzīgs vēl kāds cilvēks, kas tev kaut ko pastāsta. Kas humora vai traģiskā toņkārtā izstāsta savu dzīvi. Un tad tu satiec vēl kādu cilvēku, uzmanīgi klausies un to visu mēģini paturēt prātā. Un pēc tam vēl vienu, vēl vienu un tā visu mūžu. Un pārsteidzoši - tu pēkšņi uzzini tik daudz interesanta - gan laba, gan ļauna; uzzini tik daudzus ārkārtīgi sarežģītus cilvēku likteņus un pārdzīvojumus, pilnīgi neticamas nejaušības un sagadīšanās, brīnumainas izglābšanās un nejaušas bojāejas, ka droši vari uzskatīt - neviena pasaules banka tev kā rakstniekam nevar iedot tādu bagātību, kā daudzu cilvēku dzīvesstāstus.

Negribu apgalvot, ka visi šai romānā attēlotie notikumi patiešām tieši tā arī risinājušies, kaut ko vajag arī izdomāt un iztēloties, bet galvenie sižeta pavērsieni un notikumi tomēr tādi bijuši arī īstenībā.

Līdzās pārdomām par cilvēku rīcību un tās sekām ir arī galvenā romāna atziņa. Un tā ir tik vienkārša, kādas parasti ir visas lielās dzīves patiesības - naids nogurdina. Naids mūs dara nežēlīgus. Atriebības kārus. Ļaunus un garīgi nepatīkamus.

Iespējams, dzīvot tikai ar mīlestību pret cilvēkiem un visu pasauli ir daudz grūtāk, taču, nešaubos, tomēr patīkamāk, skaistāk, garīgi bagātāk un mums visiem vajadzīgāk.

Rīga, 2001. gada 12. decembris Egils Lukjanskis

ŠAJĀ SĒRIJĀ

1.  Izvēle. Stāsti un noveles. Liesma, 1966.

2.  Nekad nebeigsies. Stāsti un noveles. Liesma, 1968.

3.  Pieskāriens. Stāsti un noveles. Liesma, 1971.

4.  Bez žēlastības. Garstāsti. Liesma, 1973.

5.  Bronzas sieviete. Stāsti un noveles. Liesma, 1975.

6.  Neuzvarētais. Romāns. Liesma, 1977.

7.  Memento mori. Romāns. Liesma, 1977.

8.  Lāse karogā. Mākslinieciskie apraksti. Liesma, 1980.

9.  Skrējiens bezgalībā. Stāsti un noveles. Liesma, 1981.

10…. un mana dzīvība arī. Dokumentāls apraksts. Liesma, 1984.

11. Atliktais laiks. Romāns. Liesma, 1985.

12.  Ne jau katru dienu. Romāns. Liesma, 1987.

13. Atnāc un paņem. Romāns. Liesma, 1987.

14.  Rēta akmenī. Romāns. Liesma, 1993.

15.  Nakts tiesnesis. Romāns. Avots, 1993.

16. Sāpes un triumfs. Romāns. Sol Vita, 1994.

17. Kliedziens no debesīm. Romāns. Liesma, 1994.

18. Sieviete visam mūžam. Romāns. Preses nams, 1996.

19. Asaras debesīs. Romāns. Liesma, 1997.

20.  Palīgā sauciens. Romāns. Daugava, 1999.

21.  Privāttiesnesis. Romāns. Preses nams, 1999.

22.  Notiesātais. Romāns. Lauku Avīze, 2000.

23.  Cilvēks naktī. Romāns. Lauku Avīze, 2000.

24.  Tas, ko tu negaidi. Romāns. Lauku Avīze, 2001.

_______________________________________________ 1999. gadā

V  Kaijaks Enijas bize

A. Skailis Septiņas bīstamas jaunavas M. Zīle Lilija M. Geidāne Puisiķciems

V  Kaijaks Zem Marsa debesīm A. Pūriņš Mīla un naids Livonijā

___________________________________ 2000. gadā

L. Brīdaka Aizvējš pie jūras E. Lukjanskis Notiesātais E. Lukjanskis Cilvēks naktī R. Plucis Mazā ciema ledainais pavasaris

A.  Sedlenieks Gladiators

V  Kaitina Mīlestības ārprāts jeb lielie kāposti M. Zīle Lilija-2

M. Geidāne Bāka pār mežiem I. Bērziņa Dālderkalnā

D. Avotiņa Kapteiņa Jēka mīlestība

V  Kaijaks Nārbuļu dēli

V  Gune Atpakaļceļš • Nāruguns

_______________________________________________ 2001. gadā

Eglīte "Ābeļu" ragana M. Geidāne Vēju dziesma

O. Mauriņš Hameleonu rotaļas latviešu gaumē

A. Pūriņš Lāčplēša klejojumi

M. Zīle Smukas meitas maksā smuku naudu

A.  Pūriņš Lielā bērza noslēpums

S. Gailīte Taureņa lidojums akmenī

B.  Eglīte Meža noburtie

E.  Lukjanskis Tas, ko tu negaidi

M. Svīre Slazdu krogs un divi nami Rīgā Z. Bekmanis Trīs dienas pēc pastardienas •

E. Šņore Uzticības tests L. Brīdaka Melnās ogas

SAGATAVOŠANĀ

K. Klāna Klūrgu sūnākļa rēgs A. Pūriņš Mana dzīve tavās rokās

E. Lukjanskis NAIDA NOGURDINĀTIE

Redaktors Valdis Veilands Aleksandra Stankeviča zīmējumi Silvijas Kokinas vāks un makets

Mudītes Arājas korektūra Parakstīta iespiešanai 14.12.2001. Izdevniecība "Lauku Avīze" Dzirnavu ielā 21, Rīga LV-1010. Iespiesta SIA "Latgales druka" tipogrāfijā Baznīcas ielā 28, Rēzekne LV-4600.

Content

Lukjanskis Egils Naida nogurdinātie

1. nodaļa Divdesmitais gadsimts beidzās skaisti.

2. nodaļa

3. nodala

4. nodaļa

5. nodala

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodala

9. nodaļa

10. nodala

11. nodala

12. nodala

13. nodala

14. nodala f

15. nodaļa

16. nodala

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

21. nodala

22. nodala

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

26. nodala

27. nodala

28. nodala

29. nodaļa

30. nodaļa

AUTORS PAR ROMĀNU

ŠAJĀ SĒRIJĀ