Lukjanskis Egils

Nakts tiesnesis

Egils Lukjanskis

Nakts tiesnesis

,

1. NODAĻA

Tumsa iestājās ātri un negaidīti.

Smagie negaisa mākoņi pēkšņi gāzās no debesim, un vējš tos trieca pāri pilsētai, gandrīz vai likdams aizķerties aiz augstāko skursteņu galiem.

Iedegās ielu spuldzes, un Rīga pielija ar dzeltenu gaismu.

Edmunds pacēla lietusmēteļa apkakli, noskurinājās un no bulvāra iegriezās šķērsielā. Tur bija mazāk ļaužu, arī mašīnas tik bieži nebrauca, gaiss spēcīgi smaržoja pēc lietus, un piecstāvu nami ar pelēkajām parādes durvīm blāvajā krēslā izskatījās kā veci un mīļi draugi.

Edmunds apstājās. Kādas mājas otrajā stāvā bija atvērts logs, un caur to uz ielas krita pazīstamas mūzikas skaņas.

«Dzīvi nevar pagriezt atpakaļ,» dziedāja kāda popu> lara estrādes dziedātāja. «Laiku ne uz mirkli nevar apstādināt. Nakts ir tumša, un mana māja vientuļa un tukša.» Gluži tāpat kā manējā. Nemaz tur negribas atgriezties. Tāpat es vairs nevaru atgriezties tur, kur nupat biju. Jo tur notika kādas taisnīgas tiesas sēdes turpinājums. Kādas pirms piecdesmit gadiem notikušas traģēdijas fināls. Es izlēmu kāda cilvēka likteni. Es pats sevi iecēlu visaugstākā tiesneša kārtā. Tai pašā laikā biju ari prokurors un mazliet vēlāk kļuvu bende …

Tagad pretimnācējiem svešs nn nepazīstams klīstu pa milzīgās pilsētas ielām un nepārtraukti domāju — ko esmu izdarījis? Vai esmu bijis taisnīgs tiesnesis? Un, ja esmu, vai es reiz agrāk vai vēlāk par šo savu taisnīgumu netikšu bargi sodīts? Jo ir taču iespējams, ka pastāv vēl kāda cita, daudz lielāka un taisnīgāka taisnība par manējo …

Mūzika apklusa. Dziesma bija beigusies, klausītāju sirdīs izraisot skumju optimismu. Arī manī pašlaik ir tāds savādi skumjš optimisms. Iespējams, ka viss tomēr būs labi. Viss pāries. Varbūt es vēl kādreiz būšu pat laimīgs, cik nu laimīgs vispār var būt nelaimīgs cilvēks…

Pēkšņi no atvērtā loga atskanēja trīs dobji gonga sitieni. Edmunds satrūkās, paskatījās augšup un tūlīt atcerējās, ka tādi dobji sitieni vienmēr atskan tajās reizēs, kad televizora ekrānā parādās melns uzraksts:

Policijas paziņojums.

Tā ari bija. Diktors svinīgi satraukta balsī sāka lasīt.

«Izmeklēšanas orgāni par sevišķi bīstama un smaga nozieguma izdarīšanu steidzami meklē pilsoni Edmundu Kačevski. Viņa pazīmes: piecdesmit četrus gadus vecs, mati tumši, īsi apgriezti, deniņos sirmo. Augums simt astoņdesmit centimetri, iegarena seja, pleci plati. Raksturīgas pazīmes: sejas labajā pusē netālu no deguna tumša kārpa, uz pieres vāji saskatāma rēta. Iet, mazliet klibodams. Ja kādam ir zināma minētās personas "Edmunda Kačevska atrašanās vai iespējamā uzturēšanās vieta, lūdzu nekavējoties piezvanīt pa telefonu nulle divi vai paziņot tuvākajā policijas nodaļā.»

Edmunds spēji nodrebēja un juta, ka nobāl. Sirds apvidū negaidīti asi iedzēla sāpe, noreiba galva un sSka tirpt labās rokas pirksti.

«Nolādētā bipertensija,» Edmunds nošķendējās, pagrieza seju pret melnajām debesīm un ļāva uz tās krist siltajām maija lietus lāsēm. Tās atveldzēja un dīvainā kārtā nedaudz nomierināja.

Tā viņš tur stāvēja, galvu pacēlis augšup, un gluži vai satriekts domāja par to, ka parasti tik liktenīgas sagadīšanās nemēdz notikt.

«Edmunds Kačevskis, piecdesmit četrus gadus vecs, kārpa uz vaiga …»

Edmunds pacēla roku un pieskārās nelielai, tumšai dzimumzīmei virs augšējās lūpas, par kuru viņu kādreiz pamatskolas laikā,tik bieži apcēla un ķircināja klases biedri.

«Tevi neviens skuķis nemīlēs! Baidīsies bučot! Tu patiešām esi piedzimis, nevis atrasts kāpostos! Bet man tāda zīme ir uz pakajas! Ha-hā!»

«Varbūt vajadzētu kaut ko iedzert,» Edmunds nodo- inaja, pagriezās un sāka iet. Viņš vēl dzirdēja, kā televīzijas diktors nupat lasīto tekstu atkārto krievu valodā, tad balss kļuva vājāka, līdz izgaisa pavisam.

Nedaudz vēlāk Edmunds iegāja pazīstamajā kafejnīcā «Mimoza», kas bija veidota izteikti orientālā interjera ar austrumu virtuvi un mūziku. Viņš apstājās pie bāra letes, pasūtīja glāzi degvīna, augļu sulu, sviestmaizi ar ikriem un kādu brīdi pavēroja zāli.

Netālu no viņa pie diviem galdiņiem sēdēja vairāki liela auguma gruzīni kopā ar slaidām latviešu blondīnēm, uzkrītoši žeslikulēja, skaļi sarunājās un vispār izturējās tik brīvi un vaļīgi, it kā atrastos kāda kalna virsotnē vai vientuļā aizā.

Tālāk sēdēja divi moderni ģērbušies jaunieši, puisis bijj' uzlicis plaukstu uz meitenes rokas, viņi klusēdami skatījās viens otram acis, un tā vien šķita, ka abi ir bezgala samīlējušies.

Vēl tālāk pie vienkārši klāta galda pavecāks pāris dzēra šampanieti un par kaut ko priecīgi māja ar galvām. Viņiem blakus vientuļa un it kā pamesta sēd j-'

baltā svīteri tērpusies vidēja vecuma sieviete īsi ap- gu ieztiem matiem un lielām, skaistām acīm. Uz krūtīm melnā ķēdītē karājās neliela zelta rota, kas atgādināja lēni pilošu ūdenslāsi. Sievietes spilgti izkrāsota seja tomēr izskatījās bāla un nogurusi.

Edmunds vēlreiz paraudzījās uz vientuļo bāra apmeklētāju, līdz beidzot aptvēra, ka viņš taču šo sievieti kaut kur ir redzējis, viņš šo sievieti pazīst, tikai nekādi nespēja atcerēties, kur un kad ar viņu ir ticies.

«Visticamāk, ka šī simpātiskā dāma kādreiz ir bijusi mana paciente,» Emunds nodomāja un ātri iztukšoja glāzi. Pēc tam vēl brītiņu paklausījās vientuļo austrumnieku melodiju, kas plūda no kaut kur paslēpta magnetofona, samaksāja rēķinu un gribēja jau iet prom, kad pēkšņi pamanīja, ka sieviete baltajā svīterī nostājusies viņam blakus un ar savām lielajām acīm uzmanīgi skatās taisni virsū.

—        Sveiks, Edmund, — viņa patīkamā balsī sacīja un viegli pieskārās viņa plecam.

—        Sveika, — Edmunds atbildēja un saspringts paraudzījās sievietes tumšajās acīs. — Tu mani pazīsti?

Sieviete skumji pasmaidīja.

—   Un tu mani ne?

—   Diemžēl.

Sieviete apsēdās blakus, nolieca galvu un ilgi klusēja. Edmunds jutās neērti.

—   Varbūt vēlies kaut ko iedzert? — viņš pajautāja.

—        Labprāt, — sieviete lēni pacēla galvu. — Glāzi šampanieša.

Edmunds paaicināja bārmeni un pieteica pasūtījumu.

—   Ja iespējams, tad ļoti aukstu, — sieviete piebilda.

—   Labi, — bārmenis sacīja. — Speciāli jums.

Mūzika apklusa.

Edmunds atkal vērīgi paskatījās uz blakussēdētāju. Viņa bija atspiedusi galvu uz saliektām rokām un ar savādi vienaldzīgu skatienu raudzījās bufetes krāsainajā pudeļu rindā.

«Viņai kaut kas ir sagajis deli,» Edmunds gausi no- domaja. «Gadījies kaut kas slikts un neglabjams. Neizskatās, ka viņa šeit būtu atnākusi izklaidēties.»

—        Ņem, — Edmunds pastūma tuvāk norasojošo glāzi, kurā jautri sprēgaja gaiši dzeltens šķidrums. — Ja domā, ka tas var līdzēt.

Sieviete atkal tikko manāmi pasmaidīja.

—   Tev nelīdz?

—   Nē, nekas. Es nesūdzos.

Sieviete lēni iedzēra malku un domīga nolaida acis.

—   Es patiešam esmu tik ļoti pārvērtusies?

Edmundu vēlreiz pārņēma smaga neveiklības sajūta, un arī viņš nolieca galvu.

—       Piedod, bet es tevi patiešam nepazīstu. Zinu, ka noteikti esam kaut kur tikušies, bet tieši kur…

—        IJģuciemā, — sieviete pateica priekšā. — Mūsu tālajā bērnībā. Mēs kopā mācījāmies pamatskolā, pat vienā klasē… Pie Ruseckas. Atceries?

—       Viņu es atceros, — Emunds klusi atbildēja. — Tu zini, ka viņa ir mirusi?

—   Jā, — sieviete piekrītoši pamāja.

—        Es biju viņas bērēs un raudāju. Rusecka bija īsta skolotāja.

—        Viņa mums visiem bija gluži kā māte, — sieviete nopietni sacīja. — Mūsu izsalkušajai, noplīsušajai pēckara paaudzei.

Un tad Edmunds šo sievieti beidzot atcerējās. Tā bija Marina Stepanova, maza, bālā meitene no klases pēdēja sola, kura vienmēr bija ļoti nopietna, sevī noslēgusies, nez kādēļ no visiem baidījās, ne ar vienu īpaši nedraudzējās, it sevišķi pēc tam, kad četrdesmit devītajā gadā uz Sibīriju tika aizsūtīti viņas vecāki…

—   Es tevi atcerējos, — Edmunds pateica. — Ma- ririā, vai ne?

—        Tā pati, — viņa pamāja ar galvu. — Tikai tagad Marina Svarinska. Neticami, ka pagājuši trīsdesmit deviņi gadi. Pa šo laiku daudzi jau paspējuši nomirt.

— Jā, — Edmunds domīgs piekrita. — Man šķiet, pirmā bija mūsu klases teicamniece Spodra Brahmane.

—   Pēc tam laikam Vilnis Sedlinieks.

—        Tad sekoja Henrihs Mežals, Vilnis Pūce, Emīls Jerruolājevs, Viktors Ginters un …

- Nevajag, - Marina palūdza. — Man šķiet, ka viņi joprojām ir kopā ar mums. Ar mums kopā ir viss tas laiks. Mūsu bērnība.

—        Bet vecā skolas direktore Bobrova vēl ir dzīva,— Edmunds sacīja. — Es viņu redzēju dokumentālajā filmā par Raimondu Paulu. Cik varēja saprast, tad viņa vēl joprojām dzīvo mūsu bijušās skolas bēniņos. Pauls par to bija ļoti izbrīnījies.

Marina atkal viegli pieskārās Edmunda plecam un draudzīgi uzsmaidīja.

—        Tu atceries, ka es tevī biju iemīlējusies? — viņa negaidīti pavaicāja.

—        Protams, — Edmunds sameloja. — Vai tad to var aizmirst?

Marina piekrītoši pamāja, īsu laiciņu klusēja, tad atkal painteresējas.

—   Ko tu vispār dari? Kā tev ir gājis pa šo laiku?

Edmunds ilgi neko neatbildēja. Viņš vēlreiz paskatījās uz jautrajiem viesiem no saulainās kalnu republikas, redzēja, ka kafejnīcā ienāk kāds sirms policijas apakšpulkvedis, un neviļus nodrebēja.

«Nervi,» Edmunds rūgti nodomāja. «Mani nervi ir galīgi čupā. No rīta līdz vakaram nepārtraukti atrodos stresa stāvoklī. Un tad vēl šīs dažādās iedomas … Gruzīni alkst pēc mūsu blondīnēm, bet es labprāt paņemtu kādu viņu sievieti. Uzkāptu augstu kalnos, divatā dzi- votu mazā ceļinieku būdiņā, raudzītos nedabiski spožajā saulē un sniegā, un tuvajos kalnos, un mākoņos dzidri zilajās debesīs, un tumšajās sievietes acis un mēģinātu aizmirst lo, ko es šovakar izdarīju, kas vispār ar mani ir noticis, kas notika ar Daci un Aivaru un ne mirkli vairs nedomātu ne par atriebību, ne nāvi, ne cietsirdību, ne ļaunumu, ne par sodu, ne piedošanu. Es tur kalnos varbūt beidzot varētu domāt vienīgi par mīlestību.»

Gājis ir visādi, — Edmunds negribīgi atbildēja,

— bet, kā redzi, es vēl turos.

—   Ko tu dari? — Marina uzprasīja. — Tu esi ārsts?

Edmunds piekrītoši pamāja.

—   Jā.

—   Labs?

—   Runā, ka labs.

—        Bet lielais vairums mūsējo tomēr ir palikuši apakšā, — Marina negaidīti pateica. — Tā arī nespēdami vai vienkārši negribēdami dzīvē izsisties uz augšu. Sasniegt kaut ko vairāk.

Edmunds sarauca pieri un mazliet nīgri paskatījās uz bijušo klases biedri.

—        Kas tavā izpratnē ir «daudz» vai «maz»? Un ko vispār nozīmē «augša» un «apakša»? Man liekas, tie nav īstie atskaites punkti.

—       Tev ir citi kritēriji, pēc kuriem tu vērtē cilvēkus? — Marina pajautāja un ar interesi gaidīja atbildi.

—       Jā, — Edmunds atbildēja. — Katrā ziņā ne ieņemamais amats, ne sabiedriskais stāvoklis vēl neko īpašu par cilvēku neliecina.

—   Kas tad liecina?

Edmunds mirkli padomāja, bet nopietni atbildēja:

—   Dvēsele.

Marina klusēja. Viņa pagrieza nedaudz sāņus galvu un ar nelielu skaudību skatījās uz paveco cilvēku pāriti, kas viens pret otru izturējās tik uzmanīgi un mīļi, it kā uz satikšanos būtu atnākuši pirmo reizi mūžā.

«Acīmredzot šī Marina Svarinska tagad ir kāda liela priekšniece,» Edmunds kļūdaini nodomāja. «Pēc tādas ari izskatās. Pašlaik gan darbā ir kaut kādas nepatikšanas, varbūt viņu pat taisās atlaist no ieņemamā amata un tāpēc kundze nervu nomierināšanai uz brīdi iegriezusies šai jaukajā krodziņā. Bez tam viņai droši vien ir pajukusi arī ģimene. To tāpat var redzēt.»

—   Kādi tev ir iebildumi pret strādniekiem vai vispār pret tiem, kuri, kā tu saki, atrodas «apakšā»? — Edmunds pajautāja.

—   Man iebildumu nav nekādu, — Marina noraidoši papurinaja galvu. — Kur tu to ņēmi?

—   Tavās acīs un balsī.

—   Nē, — Marina turpināja kratīt galvu. — Man pretenzijas ir vienīgi pret ļaunajiem, pret vienaldzīgajiem, pret savtīgajiem, pret nodevējiem.

Edmunds piekrītoši pamāja.

—   Arī man ar viņiem ir savi rēķini, — viņš dobjā balsī pateica.

Marina strauji pagriezās un satvēra Edmundu aiz rokas.

—   Paklausies. Cik es atceros… Vai tad tu nestudēji juristos?

—   Studēju gan, — Edmunds atzinās. — Nomācījos divus gadus.

—   Kādēļ tālāk ne?

—   Tādēļ, ka… — Edmunds nedaudz samulsa. — Bija mums viens tāds pazīstams cilvēks Viktors Jurago. Mūsu ģimenes ienaidnieks … Viņš toreiz panāca, ka mani kā tautas ienaidnieka dēlu no juristiem izmeta 1 aukā. Bet, atklāti sakot, daudz an nebēdāju Es jau biju sapratis, ka visa šī jurisprudence nav priekš manis. Vai pareizāk sakot… Es sapratu, ka

Jaunums nav uzvarams. Gan vispār, gan konkrēti. Cilvēku cietsirdība, nežēlība vai vienaldzība nav iznīdējama. Tā ir tikpat neiedragājama kā mūžība vai muļķība.

—   Tas tiesa, — Marina domīga piekrita, — taču tomēr ir labi, ja pret to vismaz kāds cīnās.

«Protams, ka labi,» Edmunds nodomāja. «Pat ļoti labi. Arī es gribēju, taču tas nav tik vienkārši. Šovakar es par to pārliecinājos vēlreiz. Ļaunums nav uzvarams ar bargiem sodiem. Jo bargs sods jau pats par sevi ir liels ļaunums. Acīmredzot cilvēku glābt var tikai ar cilvēcību. Interesanti, ko visi šie nejaušie kafejnīcas apmeklētāji darītu, ja es pēkšņi paziņotu, ka pirms dažām stundām esmu nogalinājis cilvēku? Vieni droši vien nobīļos, citi kliegtu, vēl kāds skrietu pie telefona zvanīt uz nulle divi, bet katrā ziņā būtu arī tādi, kuriem tas neizraisītu nekādas sevišķas emocijas. Nonāvēji cilvēku? Nu un tad? Kas tur īpašs? Mēs visi kādreiz zināmos apstākļos to varam izdarīt. Daudz svarīgāk ir zināt, kādi šai galējai rīcībai bijuši cēloņi, kādi motivi. Man tiktu jautāts: tu to izdarīji nejaušības dēļ? Vai mantkārības? Aizskarta goda dēļ? Mīlestības? Greizsirdības? Varbūt atriebības, varbūt taisnīgas atmaksas dēļ? Un es viņiem atbildētu: jāl Es viņu nogalināju taisnīgas atmaksas dēļ! Jo viņš bija pēdējais nelietis, melns nodevējs, sadistisks mana tēva mocītājs, manas mātes izvarotājs, viņš bija liels un baismīgs noziedznieks … Visus šos gadus prokuratūra man atteica pret viņu ierosināt krimināllietu, bet šodien tā nejauši sagadījās… Viņu beidzot notiesāju es pats…»

—   Edmund … — Marina jau trešo reizi pieskārās viņa plecam un uzmanīgi skatījās acīs. — Kur tu biji aizgājis?

Edmunds satrūkās, paraudzījās uz blakus sēdošo paziņu un tikko manāmi pasmaidīja.

—        Piedod, Marina. Mazliet aizdomājos. Prātā nāk visādas domas…

—   Tu bieži dzer? — Marina pavaicāja.

—        Nē, tikpat kā nemaz. Bet tieši šovakar patiešām sagribējās.

—   Kādē(?

Edmunds dažus brīžus domīgs klusēja.

—        Varbūt tādēļ, ka tieši šovakar notika tas… —Edmunds atmeta ar roku. — Lai paliek, Marina! Kādēļ tas tev būtu jāzina?

Marina viņu rūpīgi nopētīja un izskatījās, it kā viņa kaut ko zinātu par šī vakara notikumu.

—        Kā tev ar ģimeni? — Marina painteresējās. — Tu esi laimīgs?

Edmunds atkal ilgi klusēja. Viņš negribēja neko stāstīt par savas ģimenes traģēdiju, viņš negribēja vēlreiz pieskarties vēl joprojām sāpošajām atmiņām, tādēļ lēni pagrieza sāņus galvu un skatījās uz divām gaišām latvietēm, kuras turpat netālu skaļi un vaļīgi sarunājās ar diviem melnīgsnējiem gruzīniem. Izskatījās, ka jau neko vairāk runāt nevajag. Viņas jau bija gatavas.

—   Edmund, tu esi laimīgs?

Edmunds noraidoši pakratīja galvu.

—        Nē, Marina. Man visu laiku ir gājis diezgan smagi.

—   Kādēļ? Sieva tevi krāpj?

—   Nē.

—   Aizmuka prom?

—        Jā, — Edmunds savādā balsī atbildēja. — Viņa no manis aizgāja.

—   Gribi, lai atgriežas?

—        Jā, Marina. Es ļoti gribētu. Bet tas nav iespējams.

—   Bija laba?

—   Labāku neatrast.

—   Ko tad lai dara?

—   Neko, — Edmunds rūgti pasmaidīja. — Viņa ir mirusi.

Marinai plati iepletās acis, viņa gribēja kaut ko teikt, tad strauji noliecās un ātri iztukšoja glāzi. Arī Edmunds izdzēra savējo.

—   Dace pirms pieciem gadiem kopā ar mūsu dēlu Aivaru aizgāja bojā autokatastrofā, — Edmunds paskaidroja. — Tas bija visnežēlīgākais trieciens manā jau tā ne visai gaišajā dzīvē.

Edmunds paskatījās rokas pulkstenī un piecēlās. Viņš gribēja iet prom, lai gan vēl īsti nezināja, uz kurieni tagad varētu doties. «Kur man šai naktī šai pilsētā ir tāda vieta, kur es varētu paglābties no vientulības un bailēm? Aiziet pie māsas Māras? Jā, protams, tur varētu. Bet ne ilgāk par desmit minūtēm. Mani ļoti kaitina viņas lepnais un slavenais vīrs Valters, šis lielais priekšnieks. Demagogs un karjerists. Man viņu kādu dienu vajadzētu paņemt līdzi uz slimnīcas morgu. Lai paskatās uz vecīšiem, uz jauniešiem, lai paskatās uz tikko mirušiem bērniem, kad viņiem tiek izdarīta pataloģiski anatomiskā izmeklēšana. Lai paraugās, kāds tad izskatās cilvēks! Gan latvietis un krievs, gan ebrejs un čigāns. Bez sapņiem, ilgām, cerībām, mīlestības un dvēseles. Un, galvenais, visi pilnīgi vienādi — miruši… Pēc tam vēl noteikti vajadzētu piezvanīt mātei. Varbūt pie viņas ir pat jāaizbrauc, lai velti neuztraucas.»

—  Paklau, — Marina viņu klusi uzrunāja. — Tu savu sievu kādreiz krāpi?

Edmunds sadrūmis nolieca galvu. Viņam ļoti nepatika šis Marinas stulbais, bet tomēr tik dabiski cilvēciskais jautājums. «Man viņai, protams, vajadzētu atbildēt, ka tie, kuri patiesi mīl, nekad viens otru ne- krāpj, bel lai jau paliek! Kāda tam nozīme? Daces vairs nav, viņa jau piecus gadus gu| Meža kapos netālu no Mākslinieku kalniņa, kur es sākumā pie viņas gāju gandrīz vai katru svētdienu. Tagad gan stipri retāk. Es viņai pastāstu, kā man iet pa klīniku, kādas smagas un sarežģītas operācijas esmu veicis, kas man izdevies, kas ne. Pastāstu arī par pēdējiem politiskajiem notikumiem Latvijā un pasaulē, par pagājušās ziemas barikāžu dienām Rīgā, par to, kā es pēc tām vēl pēdējo reizi mēģināju tiesai nodot Viktoru Jurago, bet nekas no tā nesanāca…»

—   Piedod, Marina, — Edmunds nervozi pateica, pagriezās un gāja uz durvīm. — Man jāiet prom.

—   Pagaidi! — Marina negaidīti palūdza. — Tu ļoti steidzies?

Edmunds neko neatbildēja, klusēdams atvēra durvis un izgāja uz ielas.

Visapkārt dega spoža gaisma un reklāmu ugunis. Tikko nolijušais lietus bija nomazgājis asfalta putekļus, un vecā Rīgas iela izskatījās jauna un tīra. Gaiss smaržoja pēc medus un ziedošiem ceriņiem.

—   Ja tev vēl būtu mazliet laika … — Marinas balss skanēja klusi un lūdzoši. — Es dzīvoju tepat blakus- mājā. Jā, es jau to nemaz tev vēl neesmu pateikusi! AAan tur ir liela darbnīca. Tu varētu uznākt pie manis un … * f

Fdmunds apstājās un mazliet pārsteigts savilka uzacis.

—   Kādēļ?

Marina nepaspēja atbildēt, jo tieši tai brīdī viņiem tuvojās divu policistu patruļa. Viņi bija bruņojušies ar pistolēm un gariem gumijas stekiem. Kad viņi pienāca klāt, Marina negaidīti apkrita Edmundam apkakļu, tā aizsedzot viņa seju un stāvu. Policisti uz viņiem paskatījās, bet, neko nesacīdami, lēnām pagāja garām un devās tālāk.

Edmunds vēlreiz nedaudz izbrīnījies paskatījās uz Marinu un atkārtoja jau pirmīt uzdoto jautājumu.

—   Kādēļ?

—       Man ir bail par tevi, — Marina satraukta atzinās.

Edmunds skumji pasmaidīja.

—   Paldies, Marina, bet tev par mani… Nez vai.

—        Es nezinu, ko tu esi izdarījis, taču … — Marina satraucās vēl vairāk. — Pirms stundas skatījos televizoru, dzirdēju tavu vārdu… Es tevi paglābšu.

Edmunds lēni pakratīja galvu.

—   Neviens mani vairs nevar glābt.

Edmunds pagriezās un lēni pa noraudājušos ielu gāja centra virzienā. Marina viņu ātri panāca un saķēra aiz rokas.

—   Pagaidi.

Edmunds apstājās un dziļi sevī ieelpoja smaržojošo pavasara gaisu.

—   Kur tu tagad domā iet? — Marina prasīja.

Edmunds domīgs paraustīja plecus.

—   Nezinu.

—       Nāc! — Marina enerģiski sacīja, un viņas balsī vīdēja cerība. — Es tepat dzīvoju. Es tevi paslēpšu!

Edmunds vāji pasmaidīja.

—   Tev 110 manis bail nav? — viņš pavaicāja.

—       Nē, — Marina noteikti atbildēja. — Bail nav re- maz. Turklāt es nedomāju, ka tu patiešam esi spējīgs izdarīt kaut ko ļoti sliktu.

Edmunds dažus brīžus klusēja, tad uzlika roku iz sievietes pleca, kura tobrīd viņam šķita esam ļoti laba, vēl joprojām jauna un skaista, un dobjā balsi atzirv s.

—       Bet es izdarīju, Marina. Es šodien nogalināju c 1- vēku …

2. NODAĻA

Marina pagāja apmēram desmit metrus uz priekšu, tad apstājās, atvēra kāda nama smagās parādes durvis, un viņi tūlīt nokļuva plaša kāpņu telpā, kas bija izklāta ar mazliet noputējušām, krāsainām flīzēm. Logā mirdzēja sena vitrāža. Tautumeita, saule un rudzu kūlis. Lifts nedarbojās, un viņi uz ceturto stāvu kāpa kājām. Kāpnes bija tīras un plašas.

«Šādās mājās kādreiz dzīvoja labi algoti valsts ierēdņi,» Edmunds nodomāja. «Četristabu, sešistabu dzīvokļi. Mājapkalpotājas. Lejā durvju sargs. Viss kā pieklājas turīgiem pilsoņiem.»

Bet tad pēkšņi pienaca kāda Dieva aizmirsta diena, kad viņus visus par to sodīja. Par to, ka strādāji valsts darbu, ka biji izglītots, inteliģents, ka dzīvoji šādā mājā un lielā dzīvoklī. Nekas slikts nebija izdarīts. Viņi vienkārši dzīvoja savu cilvēka dzīvi…

Un mani vecāki tāpat dzīvoja savu dzīvi.Turklāt viņi nebija ne buržuji, ne inteliģenti, ne arī ieņēma kādus amatus. Mani vecāki Smiltenes apriņķa Skariņu pagastā bija trūcīgi jaunsaimnieki — tēvs polis no Latgales, bet māte — latviete.

Es visu notikušo vēl varētu daudzmaz saprast, ja visas represijas būtu vērstas tikai pret tiem, kuri patiešām cīnījās vai pretojās šīs varas izveidošanai Latvijā, bet nekādi nevaru piedot tiem, kuri ar citiem vienkārši nokārtoja savus tīri personiskos rēķinus.

Tā diemžēl bija noticis arī ar mūsu ģimeni. Viktors Jurago, vienīgi un tikai personisku motīvu vadīts, nežēlīgi atriebās gan mātei, gan pie reizes arī tēvam un man. Es tiku sodīts jau četru gadu vecumā un tagad varu kliegt un jautāt, kā visai pasaulei, tā arī vēl tiem daudzajiem dzīvi palikušajiem drošības ministrijas ordeņotajiem vīriem: «Par ko?! Par ko man jau tik agra bērnībā vajadzēja izciest šādu sodu? Septiņus gadus smagi strādāt, salt un ciest badu Sibīrijā?»

Es par to esmu daudz domājis, šim procesam mekle- jis visādus izskaidrojumus un dzirdējis ari visdažādākās atbildes, bet ne ar vienu no tam neesmu pilnība apmierināts. Es pieņemu, ka šadas atbildes nemaz neeksistē, bet, ja ari eksistē, tad ta acīmredzot rodama paša cilvēka būtība — viņa drausmīgajā egoismā, mantkārībā, varaskārē, nespējā citiem piedot un pieņemt dzīvi lādu, kāda tā ir.

Apmēram par šiem pašiem jautājumiem es nesen runāju arī kādā intervijā. Pie mums klīnikā negaidīti ieradās pajauns veselības žurnāla līdzstrādnieks, es viņam rūpīgi izrādīju visas telpas, moderni iekārtotās operācijas zāles un intensīvas terapijas noda|as, pastāstīju jaunākos sasniegumus aterosklerozes un mio- karda infarkta ārstēšana, atvadījos un gāju prom. Bet žurnālists bija neatlaidīgs, varbūt pat mazliet nekaunīgs un par katru cenu gribēja no manis izspiest vēl kaut ko. Es kā muļķis arī saku stāstīt to, ko citā gadījumā droši vien nekad nevienam nebūtu teicis.

«Dakter, jūs uzskatāt, ka dzīvība ir svēta?

Ja, manas matēs vai bērna dzīvība ir svētas, bet manu ienaidnieka ne sevišķi… Viss relatīvi, viss nosacīti. Kas vieniem slikts, tas citiem labs. Ko citi nemitīgi visu dzīvi cenšas iegūt vai sasniegt, no tā savukārt daudzi labprat atsakās. Kas daudziem dzīvē šķiet absolūti nepieciešams, tikpat daudziem tas rādās pilnīgi lieks un nevajadzīgs. Mēs diemžēl nekur un nekad nevaram novilkt pilnīgi taisnu līniju. Nekur un nekad nevaram droši apgalvot — lūk, tikai tā ir pareizi! Lūk, te ir tas vienīgais svētums, bet te ir tas, ko var zaimot un iznicināt! Dzīve, cilvēku savstarpējās attiecības un pats cilvēks šai pasaulē ir pārāk sarežģīts, lai visur un vienmēr dotu viennozīmīgu atbildi. Bet vispār… Dzīvība ir brīnums. Tāda skaista, bet pagaidām vēl līdz galam neizprasta dabas rotaļa.

—   Vai jūs atbalstāt nāves soda pielietošanu sevišķi bīstamiem noziedzniekiem, tatad šī brīnuma iznīcināšanu?

—   Diemžēl. Ja atsevišķs indivīds vai indivīdu grupa cilvēkiem un sabiedrībai kļūst izšķiroši bīstama, tad šis indivīds vai indivīdu grupa apkārtējo drošības labad tiek izolēta vai soda veidā iznicināta. Tā sabiedrība pašaizsardzības nolūkā rīkojas attiecībā pret sevišķi bīstamiem noziedzniekiem vai uzbrūkošiem svešzemju ienaidniekiem. Sāda veida dzīvības iznīcināšana ir absolūti attaisnojama ne tikai no morālā un tiesiskā viedokļa: jebkurai dzīvības formai uz šīs zemes pašaizsardzības instinkts ir jau bioloģiski nosacīts, tas ir ieprogrammēts. Bez tā vispār nekādos dzīvības formas nespētu eksistēt. Tāpēc dažu pilsoņu vaimanas un šausminašanās par atsevišķu noziedznieku bargu sodīšanu šķiet pat smieklīgas. Ja cilvēce savas pastāvēšanas laikā būtu vadījusies tikai no morālajiem apsvērumiem, tad šodien, iespējams, cilvēce vispār nemaz nepastāvētu.

—   Pēc kādiem tad, jūsuprāt, apsvērumiem cilvēce ir vadījusies, ja tā tomēr šodien vēl pastāv?

- Godīgi sakot, pilnībā uz šo jautājumu es nevaru atbildēt, ja vispār kāds var. Bez tam es neesmu ne filo- ofs. ne politiķis, ne teologs. Bet viens no iemesliem, kādēļ cilvēce līdz šim tomēr vēl pastāv, varētu būt tāds, ka gan atsevišķi cilvēki, gan dažādu formāciju sabiedrības bez morālajiem, reliģiskajiem, politiskajiem un citiem motīviem vienmēr savā dziļākajā būtībā ir vadījušās pēc kaut kāda sociāla, juridiska vai cita veida taisnīguma principa, pēc paaudžu paaudzēs jau izveidota un tālāk nodota priekšstata par labo un ļauno. Lai ikviena dzīvība, tātad arī cilvēka, vispār varētu pastāvēt, tai ir jāmēģina no tā, kas to apdraud, izvairīties vai to uzvarēt. Daudzos gadījumos, lai varētu uzvarēt, ir nepieciešams iznicināt. Tas ir — jāiznicina jaunums.

Piedodiet, dakter, par mazliet netaktisku jautājumu un, ja velaties, varat uz to neatbildet, taču es lomēr gribētu zinai… Jus pats varētu kādu iznicināt?

Nezinu, bet visai iespējams. Zināmos apstākļos…

Barikāžu dienas Rīga jus ari iur bijāt, dežurējāt Doma baznīcā ierīkota ja medpunkta. Gadījumā, ja tur tiktu ievests ievainots omonietis vai tieši tas, kurš pirms tam būtu nošāvis kādu nejauši apšaudes zonā gadījušos bērnu… Jūs šim cilvēkam tāpat sniegtu palīdzību, jus viņu glābtu?

—    Protams. Es esmu ārsts. Es Domā atrados ne tadeļ, lai sniegtu palīdzību kādiem konkrētiem zināmiem cilvēkiem — tikai latviešiem vai tiem, kuri apsargāja attiecīgos valsts objektus. Es tur atrados tādēļ, lai varbūtības gadījuma sniegtu palīdzību jebkuram ievainotam vai mirstošam cilvēkam.

—   Ko jus vispār domājat par nāvi?

—   Kā nu kuro reizi. Nāves daudzveidība ir tikpat neierobežota kā dzīvības. No bioloģiska viedokļa nāve nav nekas sevišķs, tā ir tipiska un ļoti vienkārša dabas parādību. Domus par nāvi daudziem cilvēkiem sarežģī nepilnīgas zināšanas, emociju vai reliģijas radītie priekšstati.

—   Vai tas nav pārāk vienkārši?

—   Ja jau la, tad viss šai pasaulē ir vienkāršs. Taču patiesība tas cilvēka pratam tā īsti nemaz nav aptverams. Visums, mūsu zeme, dzīvība un nāve… Atoma kodols, Kosmosa melnie caurumi, dzīvā šūna, apziņa un cilvēka dzīve.

Piedodiet, bet es tomēr vēl gribētu mazliet atgriezties pie iepriekšējā. Jūs apstiprinājāt, ka ir tais- nlgi, piemēram, slepkavu sodīt ar nāvi. Bet vai tad rati šāda savstarpēja iznicināšana nav pats lielākais ļaunums, ko mēs cits citam varam sagādāt? Kaut ari tiesas un taisnības vārdā?

—    Ta es nedomāju, un bez tam man šķiet, ka pirmīt uz šo jautājumu jau atbildēju. Taču varu atkārtot vēlreiz — cilvēki un sabiedrība dzīvo un vadās ne tikai pec morāliem, reliģiskiem, sociāliem vai bioloģiskiem likumiem un priekšstatiem, bet arī pēc elementāras taisnīguma sajūtas. Un sodit ļaunumu vienmēr ir taisnīgi.

—   Bet kas tad vispār ir taisnīgums? Vai to bieži vien nenosaka tas pats kļūdu pilnais un ne vienmēr ideālais cilvēks? Un. ja tā, vai tad taisnīgums vienmēr ir taisnīgs?

—   Protams, rar to var strīdēties. Katram cilvēkam ir sava taisnīguma izpratne, taču absolūto taisnīgumu tomēr nenosaka atsevišķi cilvēki, bet gan sabiedrības vairums. Un ne tikai. To patiesībā nosaka cilvēces tūkstošgadu pieredze. Bet, ja šī pieredze ir palīdzējusi un nelīdz cilvēcei un atsevišķiem cilvēkiem izdzīvot, palīdz saglabāt tautu vai nāciju, tās kultūru un tradīcijas, tad tā savā dziļākajā būtībā ir nenoliedzami taisnīga. Mēs varam strīdēties vai apšaubīt vienīgi šā jēdziena un procesa nianses.

Vai jūs kādreiz esat piedalījies tiesas sēdē, kurā noziedzniekam tiek pasludināts nāves spriedums?

—   Nē, nav gadījies. Ar ko jums šāda desas sēde šķiet interesanta?

—   Ar to… Es gribētu redzēt tā cilvēka acis, kuram tiek paziņots, ka viņam, vistuvākajā laikā ir jāmirst.

—   Ticiet, tur nav nekā interesanta. Es šādu cilvēku acis redzu bieži. Turklāt jebkura noziedznieka sodīšana, ari. slepkavas, vienmēr ir dziļi cilvēciska un sociāla traģēdija. Es pat gribētu apgalvot, ka gandrīz vai līdzvērtīga kā soda saņēmējam, tā šī soda devējiem.

—   Paldies par sarunu!

—   Lūdzu!»

Tāda bija šī intervija, un es ar to jutos neapmierināts. Tajā skanēja pārāk daudz vispārīgu frāžu, pārāk daudz kā lieka un nevajadzīga. Man vajadzēja būt konkrētākam.

Ja tas žurnālists pie manis atnāktu šovakar, es ar viņu parunātu pavisam par ko citu. Un noteikti pateiktu savādāk arī par tām nolemto cilvēku acīm. Jo es redzēju šīs noziedznieka acis — dažas minūtes pirms tam, kad tās aizvērās uz mūžu. Es šovakar skatījos viņa bālajā sejā, kas pa aizgājušajiem gadiem bija kļuvusi kalsna un grumbu izvagota, ieskatījos viņa baiļu pārņemtajās acīs un vairākas reizes domas noteicu: «Zvērs, tu nolādētais zvērs!»

Taču tā gluži nebija. Es tomēr skatījos cilvēka acīs, un fas bija visdrausmīgākais.

3. NODAĻA

Pilsētas policijas pārvaldes dežūrdaļā atskanēja kārtējais telefona zvans. Dežurants pacēla klausuli.

—   Policija.

Vada viņējā galā bija dzirdama satraukta sievietes balss.

—   Vai policija?

—   Jā.

—        Es viņu redzēju, — sievietes balss uzreiz kļuva manāmi klusāka.

—   Nesaprotu. Ko jūs redzējāt?

—   Edmundu Kačevski.

Dežurants strauji sarosījās un ātri paskatījās uz steidzīgi izveidotās operatīvās aizturēšanas grupas komandieri kapteini Vīksnu.

—   Kur jus viņu redzējāt?

—   Mūsu veikala.

—   Atri! Veikala adrese, rajons?

—       Lielais gastronoms uz Matīsa un Brīvības ielas stūra. Ziniet, tas pats veikals, kas atrodas tieši pretī tirgum un aptiekai. Bet, piedodiet, man gan uzreiz ir jāpasaka, ka es viņu tur redzēju 110 rīta, kad gāju pēc piena. Šovakar, kad jūs viņa bildi parādījāt pa televizoru, es viņu uzreiz atcerējos un pazinu.

—   Ka jūs viņu pazināt?

—        Es stāvēju rindā, šis gāja garātn un stipri aizķēra ar elkoni. Es tūlit viņam par to aizrādīju un pateicu, ka tagad mūsu vīrieši gan kļuvuši nekulturāli. Iet, grūstīdami vecākas dāmas… Edmunds Kačevskis apstājās, pirmajā brīdī nikni uz mani paskatījās, tad viegli palocīja galvu un, kā man likās, ironiski pateica: Es ļoti atvainojos, kundze!

—       Jus esat pārliecināta, ka tas bija tieši Edmunds Kačevskis?

—        Pai vairāk! — sieviete iesaucās. — Viņam bija tieši tāds pats ģīmis, kādu jūs rādījāt pa televizoru! Es to atceros noteikti, jo uz viņu cieši skatījos.

—   Kādēļ?

—       Man šķita, ka atvainodamies viņš tomēr par mani ņirgājas.

—   Kā viņš bija ģērbies?

—       Vi ņš bija apģerbies gaiša lietusmētelī ar paceltu apkakli, melniem ādas cimdiem rokās un kailu galvu. Mati bija iesirmi, lādi pavisam īsi apgriezti. Es vēl nodomāju …

—       Vai bija vēl kādas citas pazīmes, kuras jūs ievērojāt?

—       Kā tad! Viņam bija melna pumpa pie augšējās lūpas un uz pieres rēta.

—   Varbūt vēl kas?

—      Jā, gandrīz vai aizmirsu! Lietusmētelim bija iztrūkusi poga! Otrā no augšas!

—   Ko viņš nopirka?

—       Tēju. Divas paciņas gruzīnu tējas. Tā bakalejas nodaļa atrodas tieši blakus piena nodaļai, un es visu redzēju. Viņš pārdevējai paprasīja divas paciņas tējas un tāfelīti šokolādes.

—   Tas viss?

—   Vai tad vēl nepietiek? — sieviete neapmierināta

iesaucās.

—   Pietiek. Mēs jums pateicamies par informāciju.

—   Lūdzu.

Sieviete nolika klausuli, bet dežurants atkal pagriezās pret kapteini Vīksnu.

—   Dzirdēji?

—        Iespējams, ka tas patiešām ir bijis viņš. Un, ja tā, tad nav izslēgta varbūtība, ka lai rajonā dzīvo kāda viņam pazīstama sieviete. Drošs paliek drošs, es tūlīt izsūtīšu cilvēkus, lai tie pastiprināti novēro minēto rajonu. Bez tam par Edmunda Kačevska uzturēšanās iespējamību tai pilsētas daļā nekavējoties jāinformē arī visi Vidzemes priekšpilsētas kārtības sargi. Tas pagaidām būtu viss. Gaidīsim vēl kādu zvanu. Nekur ilgi viņš nepazudīs. Agrāk vai vēlāk uzpeldēs kā nirējs pēc elpas.

4. NODAĻA

—        Tu taču neiebildīsi pret tasīti kafijas, vai ne? — Marina norūpējusies pajautāja.

—   Nē, — Edmunds atbildēja. — Vienu tasīti var. Marina mīļi uzsmaidīja un ātri izgāja no istabas. Edmundam kļuva silti un labi. Pēc ilgāka laika viņš uz brīdi atkal jutās kā kādreiz savās mājās. Moderni iekārtotas telpas, mājīgums, miers un skaista sieviete, kas par tevi rūpējas un mēģina pat glābt.

Marinai tapai vajadzēja būt jau pāri piecdesmit gadiem, taču viņa izskatījās nesalīdzināmi jaunāka un patiešām vēl skaista. Katrā ziņā viņš nenožēloja, ka bija šeit atnācis, viņam bija patīkami sajust šo Marinu un viņas māju.

Istaba bija liela un iekārtota ar atturīgu eleganci. Tumšas importa mēbeles. Sarkani aizkari. Krāsu televizors, mazs galdiņš, divi dziļi atpūtas krēsli. Pie griestiem īpatnēja un acīmredzot arī ļoti dārga lustra. Bet pie sienām piestiprinātas daudzas dažāda izmēra gleznas.

Edmunds saspringts pienāca tuvāk un uzmanīgi uz tām skatījās. Un, jo ilgāk viņš tās vēroja, jo vairāk viņu pārņēma kaut kāda baisa un mokoši smaga sajūta.

Uz gleznām ļoti spilgtās krāsās naturāli atkailināti bija parādīti daudzi sakropļoti, nonāvēti cilvēki, skarbā Sibīrijas daba un ieslodzīto ļaužu ikdiena.

Taiga ziemā. Dzeloņstieples. Barakas ar divstāvu nārām. Balti sniega lauki. Izbadējušies bērni. Mātes ar izmisumā un šausmās pārvērstām sejām. Pelēka saule. Un kapi. Lieli, melni krusti.

Edmunds nodrebēja. Viņš atkal jutās kā aizsviests savā tālajā bērnībā. Un izjuta patiesu izbrīnu un dziļu pateicību pret Marinu, kura to spējusi tik ārkārtīgi dziļi un emocionāli attēlot.

Viņš nemaz nedzirdēja, kā māksliniece atgriezās istabā,^ uz galdiņa nolika paplāti ar kafijas tasītēm un nostājās viņam līdzās.

—   Ko tu par fo domā? — viņa klusi pavaicāja.

Edmunds pagriezās prel sievieti un mazliet izbrīnījies uz viņu paskatījās.

—   To visu tu…

Marina piekrītoši pamāja.

—   Liekas neticami?

—       Jā, Marina. Kaut kā pārāk nežēlīgi… sievietes rokām un dvēselei.

Tas ir veltījums maniem vecākiem, — māksliniece nopietna paskaidroja. — Un vēl manai māsai un brālim.

—   Viņi nomira Sibīrijā? — Edmunds pajautāja.

—      Jā. Neviens no viņiem neatgriezās. Tobrīd, kad viņus izveda, es atrados slimnīcā ar smagu plaušu karsoni un tā paglābos.

—   Cik es atceros, jūs taču bijāt…

.la, mēs bijām Latvijas krievi jau daudzās paaudzēs. Iļģuciemā mums piederēja sava personīgā māja, un mēs jau sen bijām pilnīgi iekļāvušies latviskajā vidē un apstākļos. Es taču kopā ar tevi mācījos latviešu skolā, un arī vecāki skaidri runāja latviešu valodā. Bet varbūt viņus tieši tādēļ?… Nezinu. Neviens viņiem vairs neatgriezās. Es paliku viena kopā ar vecomammu.

—   Bet mēs atgriezāmies, — Edmunds pateica.

—   Gandrīz visi…

Viņi vēl kādu laiciņu skatīja gleznas, tad Marina piegāja pie- bāra un izņēma krāšņu, jau nedaudz aiz- sāktu konjaka pudeli.

—   Iedzersim? — viņa nopietna pavaicāja.

—       Jā, Marina, mazliet vēl varētu, — Edmunds piekrita. — Par tiem nevainīgajiem … Par to, ko cilvēks spēj izturēt •

—   Par mums ari, — Marina sacīja un pasmaidīja.

—   Bet mazliet pagaidi! Es aiziešu uz virtuvi sameklēt kaut l ^das uzkodas.

—        Labi, —- Edmunds lēni noteica. — Es tepat vien būšu.

Marina aizgāja.

Edmunds smagnēji iekrita dziļajā atpūtas krēslā, vēlreiz pārlaida vērīgu skatienu gleznām un iegrima drūmās atmiņās. Pareizāk sakot, tās vēl nebija gluži viņa paša personiskās atmiņas. Edmunds šā vakara notikuma un redzēto gleznu iespaidā spilgti atcerējās galvenokārt to, ko viņam kādreiz bija stāstījuši māte un tēvs.

5. NODAĻA

Tā bija diena, kad es sākos.

Un, lai cik tas ari nebūtu savādi, tieši (ai dienā sākās ari mūsu ģimenes traģēdija …

Es šai pasaulē negribēju ierasties. Es nevienam ne- uzprasījos. Varbūt savas matērijas pirmsākumos es jau miglaini nojautu, kas mani šeit sagaida?

Bet acīmredzot nebija tāda spēka, kas manu rašanos varētu aizkavēt.

Jo es taču rados no mīlestības. Un vēl no karstas vasaras dienas, no liega vēja pūsmas, no skaidri zilām debesim, no putna lidojuma, no rūgtās zemes un siena smaržas, no divu cilvēku kaislīgajiem čukstiem, no viņu glāstiem, sviedriem, skūpstiem, alkām un savstarpēji nepārvaramās vēlēšanās viens otram piederēt…

Šodien, pēc piecdesmit četriem gadiem, es skaidri redzu to dienu. Tik spilgti un tuvu, ka būs jāpalūdz Marinai, lai arī to viņa vēlāk uzglezno.

Tātad karsta, saulaina vasaras pēcpusdiena.

Brīnišķīga Latvijas lauku ainava. Ar mežu un birztalu apauguši pakalni, ezers un upe, balts lielceļš un /.iedoša pļava. Pa to cēlā gaitā iet stārķis un cītīgi meklē sev barību.

Turpat netālu atrodas lauku mājas «Čagas». Pagalmā aizmidzis guļ suns un rāmi stāv zirgs.

Visapkārt ir gandrīz vai svētsvinīgs klusums un miers.

Tēvs, tai pusē ilgus gadus kalpodams pie dažādiem saimniekiem par puisi, bija nedaudz iekrājis naudu un tai pavasarī, vēl iekrizdams parados, nopircis lauku jaunsaimniecību «Čagas».

Skaidrīte Kļaviņa jau bija saderināta ar turpat mežniecībā strādājošo koku izcirtēju Viktoru Jurago, taču pavasari, iepazinusies ar Česlavu Kačevski, neprātīgi iemīlējās, aizmirsa Viktoram doto solījumu un visu brīvo laiku centās pavadīt kopā ar jauno poli.

Česlavs ar Skaidrīti maigi viens otru apskāva un ilgu laiku klusēdami atpūtās.

- Mīļais … — Skaidrīte beidzot laimīga nočukstēja. — Es dzīvoju, strādāju, maldījos, vispār biju nelaimīga, bet negaidīti atnāci tu un … Man tas joprojām vēl liekas kā sapnis.

—        Es tevi nolaupīju, — Česlavs teica. — Tagad tu esi manas dzīves lielākais dārgums.

Skaidrīte pasmaidīja.

—   Ko tu, Cesik! Es, nabaga meitene…

—        Bet es vēl nabagāks, — Česlavs atgādināja un mazliet nedroši ieskatījās skaistās latviešu meitenes zilajās acīs. — Man tev jāsaka godīgi … Es tev neko daudz nespēšu dot, taču dzīvot varēsim. Man tagad pašam ir sava māja, ir divpadsmit hektāru zemes, trīs govis, divas cūkas, dažas aitas, putni un zirgs.

Skaidrīte līdzjūtīgi nopūtās.

—   Grūti vienam saimniekot?

—       Jā, tā ir, — Česlavs piekrita. — Bet kaut kā jau kūļos. Šad (ad atbrauc palīgā brālis Boļeslavs.

—        Noteikti derētu vēl arī kalpone, vai ne? —Skaidrīte to vairāk pateica viegli ķircinādamās, nekā domādama nopietni.

' — Ja. Skaidrīt, nebūtu jau slikti, taču … — Česlavs

domīgs pateica, tad spēji apvainojās. — Ka tu varēji par mani til< slikti nodomāt?

Skaidrīte, saprazdama, ka patiešām pateikusi ne to, ko vajadzēja, uzlika galvu uz Ceslava platajām krūtīm, maigi tās noglastīja un lūdzoši pasmaidīja.

—   Piedod, mīļais …

—   Es jau neko nesaku, — Ceslavs nopietns turpi- naja. — Ja gribēsi, mēs jau šo saimniecību varam pārdot un braukt dzīvot uz Rēzekni vai Rīgu. Bet ja paliksim… Tu taču zini, Skaitli it… Kalpone vai saimniece, viss vienalga. Seit uz laukiem jāstrādā visiem.

Skaidrīte atkal dzidri iesmējās. Viņa nopriecājas, ka Ceslavs nav sadusmojies, ka viņš ir tepat blakus, tāds liels un spēcīgs, labs un godīgs. Viņa bija laimīga.

—   Strādāsim, Ceslav, strādāsim! — Skaidrīte draiski iesaucās. — Un mīlēsim viens otru, mīlēsim …

Iegrimdami vēl dziļāk svaigajā sienā, viņi vēlreiz sāka kaislīgi viens otru skūpstīt un glāstīt …

Viss aizmirsās. Pasaule pazuda. Vairs nebija ne ba- gāto, ne nabago. Ne saimnieku, ne kalpu. Bija tikai brīnišķīgi skaista vasaras diena, putna kliedziens debesīs, suņa rējiens mājas pagalma, zirga zviedziens pie j akas, visapkārt smaržojošs siens un divu cilvēku saplūšana vienā …

Viņi bija ta aizrāvušies, ka neko ne dzirdēja, ne , redzēja.

Bet pa to laiku Viktors Ju'rago, rokā turēdams šaušanai sagatavotu divstobru bisi, ātri šķērsoja mājas pagalmu un, jau iepriekš zinādams, ka abi mīlnieki atrodas tieši tur, caur puspievērtajām durvīm klusi ieslīdēja šķūnī, mirkli pastāvēja, tad, pa kāpnēm uzkāpis uz siena panta, naidā zvērojošām acīm skatījās, kā Cesl avs ar Skaidrīti mīlējās…

Pagāja labs laiks, iekams Skaidrīte viņu ieraudzīja. Sieviete bailēs iekliedzās, spēji pierāvās pie Ceslava un ātri sev virsū uzrāva kaut kādu apģērba gabalu. Ari Ceslavs nobijies mēģināja ar kaut ko sevi apsegt.

Bet Viktors, joprojām pavērsis bises stobru pret abiem grēciniekiem, nicīgi smineja.

—   Nu ko, balodīši? Pamīlējāties?

Ceslavs ar Skaidrīti, vēl turpinādami atrasties pārsteiguma un baiļu varā, neko nespēja atbildēt. Viņi tikai ar šausmām skatījās uz bises stobriem un gandrīz vai nešaubījās, ka Viktors Jurago viņus tūlīt noga- linas.

Bet nē. Jurago šaujamo nolaida zemāk, vēl dažus mirkļus pastāvēja, tad turpat netālu neveikli apsēdās.

—   Es vēl padomāšu, ko ar jums iesāki, bet pirms tam … — Viktora balss bija pilna draudu. Viņš nedaudz nolieca galvu, ilgi sadrūmis klusēja, tad atkal paskatījās uz savu iecerēto. Nenoliedzami — viņam bija ļoti sāpīgi un varbūt pat baigi skatīties uz šo iemīlējušos pārīti. Jo šī enerģiska un skaistā meitene taču bija apsolīta viņam …

—    Tas nemaz nebija tik sen, Skaidrīl, kad mēs kopā mācījāmies, kopā gājām uz ballēm, braucām uz kulšanas talkam … Tu bieži pie manis nāci arī uz mežu. Vispār, mēs bijām labi draugi. Tad te parādījās šitas polis, un es redzēju un jutu, ka tu kā apdauzīta skaties tikai uz viņu. Taču tu, Skaidrīt, vispirms apsolījies man! Un es tev noticēju. Pēc mēneša mums jau vajadzēja būt kāzām. Tad tagad, lūdzu, pastāsti, kādēļ tu atrodies šeit, kādēļ tu te kaila kā pēdējā ielenc mīlējies ar viņu, bet nesēdi mājās un negaidi mani?

Skaidrīte atradās gandrīz vai šoka stāvoklī. Viņa apzinājās savu vainu un, palīdzību meklēdama, vairākkārt paskatījās uz Ceslavu, bet viņš, vēl nespēdams attapties no negaidītās Jurago parādīšanās, arī sevī sajuta kaut kādu vainas apziņu pret Viktoru, tādēļ sēdēja, galvu nodūris, un neteica ne vārda.

Beidzot Skaidrīte saņēmās. Viņa saprata — ja nespēs jēdzīgi Viktoram izskaidrot esošo situāciju, viņa tiks nogalināta.

—  Tādē], Viktor… — Skaidrīte neveikli sāka taisnoties. — Jā! Tu biji mans draugs, un es tev apsolījos. Bet tad, kad es iemīlējos Ceslavā … Kad vajadzēja galīgi izšķirties… Tu man, lūdzu, piedod, bet es… Es gribu dzīvot mierīgi! Es gribu vīru, kas vienmēr būtu pie manis, es gribu māju, bērnus, es gribu kaut ko ļoti stabilu un pastāvīgu, bet ar tevi… Izrādās, tu esi sasaistījies ar komunistiem, tev ir kaut kādas slepenas tikšanās, noslēpumaini darījumi… Tevi ktiru katru dienu var arestēt, bet kas tad būtu ar mani?

Viktors neilgu laiku klusēja, nervozi rokās grozīdams melno bisi, tad negaidīti uzkliedza: — Es nezinu, kas būtu ar tevi! Es nezinu, kas būtu ar mani, taču zinu… Tu mani nodevi, Skaidrīti Zemiski, riebīgi nodevi!

Beidzot arī Ceslavs saņēmās, no sevis izdzina bailes un nikni uzsauca Viktoram:

—   Beidz muldēt! Es Skaidrīti mīlu vairāk nekā tu! Viņai ar mani būs droši. Atceries, es tev arī teicu — nesasienies ar tiem pagrīdniekiem! Viņi visi ir Krievijas aģenti!.

Viktors smagi un neveikli piecēlās un vēlreiz abus gulošos noskatīja ar atklāti nicinošu skatienu.

^ — Ar ko man sasieties… to es zināšu pats! Bet tev, Kačevski, un tev, Skaidrīt, es pateikšu… īsta mīlestība maksā ļoti dārgi. Parasti vai nu cilvēka dzīvi, vai dzīvību …

Viktors atkal draudīgi pavērsa bisi pret abu iemīlējušos krūtīm, tad, apmierināts pr.r viņu bailēm, bisi strauji novērsa un to uzmeta uz pleca.

—   Bet … velns lai ar jums! Dzīvojiet! Mīlējieties! Radiet bērnus, saimniekojiet, kļūstiet bagāti un lepni!

Tikai atcerieties vienu! Jūs nakad nebūsiet laimīgi!

Nekad!

Viktors nolēca no siena panta un nesteidzīgi izgāja no šķūņa.

Skaidrīte sāka raudāt, bet Ceslavs drūmās nojausmās cieši sakoda zobus.

Bet es… Vēl tikai pirmās šūnas iedīglī, vēl īstenībā neradīts, vēl nedzemdēts, es jau biju apkrauts ar lāstu, naidu un atriebības alkām …

6. NODAĻA

1941. gada jūnija sākumā Ceslavs Kačevskis rīta agrutnā stāvēja rasas pielijušā pļavā un satraukts vēroja, kā pa lielceļu pilsētas virzienā dodas kāda liela Sarkanās Armijas tanku daļa.

Visu lielceļu un tuvāko apkārtni blīvi noklāja balts putekļu mākonis un vienmērīgs, dobjš moioru troksn ..

Putni aizlidoja. Cilvēki un dzīvnieki, drūmu nojausmu pilni, bailīgiem skatieniem pavadīja dārdošo dzelzs armādu.

Kad skatienam pazuda pēdējais tanks, Ceslavs beidzot satvēra izkapti, sapļāva zāli, to uzlika uz nēsdeķa, sasēja galus, nešļavu uzmeta uz muguras un aiznesa līdz kūtij. Pēc tam aizgāja pie akas, piesmēla spaini ar ūdeni, padzērās un nomazgāja sasvīdušo seju.

Blakus nostājās Skaidrīte ar četrgadīgo Edmundu. Acīmredzot arī viņus bija satraucis garām braucošo tanku troksnis.

—       Skaties, ka nesaaukstējies! — Skaidrīte norūpējusies brīdināja, ieraudzīdama, ka vīrs auksto ūdeni lej uz sasvīdušajiem pleciem un krūtīm.

—       Nez vai, — Ceslavs norūca un ātri noslaucījās Skaidrītes pasniegtajā dvielī. — Lai gan jūtos patiešām draņķīgi.

—   Kas vainas? — Skaidrīte tūlīt painteresējās.

—   Tāda ellīgi smaga priekšnojauta.

—        Tu domā — būs karš? — Skaidrīte bažīgi pavaicāja, vēlreiz paskatīdamās uz putekļaino lielceļu.

—       Viss kas var būt, — Ceslavs negribīgi noteica un paņēma mazo Edmundu uz rokam.

—        Runā, ka Sarkana Armija esot tik stipra, ka tā spējot sakaut jebkuru ienaidnieku.

—        Lai nu ta būtu, — Ceslavs rāmi noteica un sāka iet uz mājas pusi.

Skaidrīte maigi ar rokas plaukstu pieskārās vīra plecam 1111 gāja līdzi.

—   Es ticu, ka viss būs labi.

Ceslavs pie majas sliekšņa apstājās, nedaudz pagrieza galvu sāņus 1111 atkal uzmeta garu skatienu baltajam lielceļam.

—       Zini, Skaidrīt, — viņš domīgs atzinās. — Pirmīt man uznāca tādas savādas bailes. Pēkšņi šķita, ka nebūs vairs ne šo māju, ne zemes, ne tautas… Un ari mēs paši vairs nebūsim … pavisam drīz.

Viņi iegāja istabā, mazais Edmunds tūlīt sāka spēlēties ar kādu rotaļlietu, bet Skaidrīte apsēdās iepretim vīram un nobažījusies skatījās acīs.

—       Tu patiešām domā, ka var būt tik slikti? — viņa klusi pajautāja.

—       Nezinu, Skaidrīt, nezinu, — Ceslavs paraustīja plecus. — Bet tāda nojausma mani pārņem.

Četrdesmitā gada varas maiņu Latvijā viņš uzņēma bez sevišķām emocijām, jo šis pārmaiņas viņu vēl praktiski neskāra. Viņš gan visapkārt dzirdēja daudzas neapmierinātas balsis, bet dzirdēja arī tādas, kas par jauno varu bija vai stāvā sajūsmā. Taču Ceslavs ieņēma neitrālu pozīciju. Pietika, ka ar politiku nodarbojās viņa vecākais brālis Boļeslavs, kurš pagājušajā ziemā bija iecelts pat par viņu apriņķa partijas komitejas pirmo sekretāru. Līdz ar to daudzi Ceslavu neieredzēja, uzskatīdami ari viņu par negantu boļševiku, taču netrūka ari tādu, kuri tīši meklēja ar viņu draudzību un neslēpdamies lišķēja.

Jau pirms četrdesmitā gada vasaras notikumiem Latvijā viņu kopīgais «draugs» Viktors Jurago neparasta pazuda, un vēlāk Ceslavs ar Skaidrīti uzzināja, ka jau kopš padomju varas nodibināšanas pirmajām dienam viņš esot liels virs iekšlietu ministrijā vai čekā …

Tā ari bija Kačevsku nelaime, kas sāpīgi parādījās jau tās pašas dienas pēcpusdienā.

Ls domāju, ka viņi tomēr Latvijā kolhozus nedi- bk.ās, —- Skaidrīte sacīja, ta varbūt mēģinādama iedrošināt gan savu viru, gan sevi. Toreiz Latvijā visus zemniekus īpaši uztrauca tieši šis jautājums — būs kolhozi vai ne? Jo vienīgi zeme bija tā, kas viņus turēja uz šīs pasaules, kas viņiem dāvāja maizi, zināmu pārticību un pamatu nākotnei.

Varas varēja arī mainīties, vienu diktatoru varēja nomainīt otrs, taču zemei bija jāpieder tiem, kas to apstrādāja, darīja auglīgu un novāca ražu.

Zeme bija svēta, tāpat kā māte, tēvs, sieva, vīrs, bērns un māja. Tos neviens nedrīkstēja ne aiztikt, ne atņemt. Un, ja šur tur tas jau notika, tad tas tikai lie- cināja, ka jaunā vara būs ļoti tālu no Dieva un civilizētās pasaules tradīcijām. Ta būs barbariska, primitīva un ļoti asiņaina.

— Zini, Ceslav, — Skaidrīte turpināja stāstīt, — es tev pavisam aizmirsu pateikt… Pirms dažām dienām biju ieskrējusi pie Briežiem, mūsu kaimiņiem. Pie viņiem tagad apmetusies viena iebraucēju ģimene. Izskatījās tadi labi un vienkārši ļaudis, lai gan vīrs esot kāds augstākas kārtas virsnieks. Mazliet parunājām par še un to, un viņi apgalvoja, ka pie viņiem Krievijā kolhozos nemaz tik slikti tomēr nedzīvojot. Visi esot pārtikuši un laimīgi.

Ceslavs satraukts paskatījās uz sievu. Viņš neko labu negaidīja no atklātām sarunām ne tikai ar svešiniekiem, bet pat ar vistuvākajiem kaimiņiem.

—   Tu viņiem kaut ko stāstīji arī par mūsu dzīvi? — Ceslavs nobažījies uzprasīja.

—    Jā, — Skaidrīte apstiprināja. — To pašu, ko viņi par savējo. Stāstīju, ka arī mēs esam dzīvojuši pārtikuši un laimīgi.

—    Nez vai tev to vajadzēja teikt, — Ceslavs domīgs atgādināja.

—   Kādēļ ne? — Skaidrīte nesapratnē pavaicāja.

—    Tādēļ, ka visas avīzes raksta … Visās sapulcēs tagad to vien kliedz, ka mēs taču esam bijuši pēdējie nabagi, apspiesti un ļoti nelaimīgi!

Skaidrītes seja negaidīti kļuva gaiša un starojoša. Viņa aplika rokas ap vīra kaklu un dzidri iesmējās.

—   Tās ir muļķības! Mēs taču bijām laimīgi, vai ne?

—    Jā, Skaidrīt, — Ceslavs piekrita. — Mēs bijām pat ļoti laimīgi. Un tad, kad es tevi toreiz satiku sējas talkā pie Kronenbergiem … Kad tevi iemīlēju un atvedu uz šo savu māju … Tu jau zini, ne maniem vecākiem tur Latgalē, ne man pašam nekad nekāda bagātība nav piederējusi. Tik vien kā tie divpadsmit hektāru labi iekoptās zemes un pļavas. Bet kad tu atnāci pie manis… Kad biji ar mieru šeit dzīvot un saimniekot… Man likās, nav neviena laimīgāka un bagātāka cilvēka par mani

—    Paldies — Skaidrīte saviļņota pateica un viegli noskūpstīja Ceslavu. — Tie bija skaisti vārdi.

—    Ko tu! — Ceslavs iesmējās. — Vai tad ar vārdiem var daudz ko pateikt?

—       Var! — Skaidrīte iesaucās. — Var visu! Es tev ari tūlīt kaut ko pateikšu…

Skaidrīte atrāvās no Ceslava, ātri sakārtoja savus ^aros matus un balto vasaras kleitu, kas viņu darīja ļoti trauslu un meitenīgu.

—       Zini, Ceslav … — Skaidrīte nez kādēļ sāka noslēpumaini čukstēt. — Mēs drīz kļūsim daudz bagātāki…

Ceslavs izbrīnā sarauca pieri.

—   Vai tad jaunā valdība dos klat vēl zemi? Naudu?

Lopus?

Skaidrīte sāka skaļi smieties.

—   Nē! Mēs paši!

Pēc tam viņa apklusa, atkal pienāca cieši pie vīra un klusi iečukstēja ausī: — Mums būs bērniņš…

Ceslavs jutās pārsteigts, lai gan negaidītā vēsts viņu iepriecināja.

—   Tu to nopietni?

—   Jā! Mums būs bērns.

—   Kādēļ to neteici agrāk?

—   Agrāk es nezināju, — Skaidrīte priecīga atbildēja.

Bet tagad … Man pēkšņi visa pasaule ir kļuvusi

skaista!

Ceslavs pacēla Skaidrīti uz rokām un vairākas reizes apgriezās riņķī. Tad uzmanīgi nolaida atkal uz grīdas un maigi apmīļoja.

—       Tādā gadījuma šī būs mūsu dzīves visskaistākā vasara, — viņš saviļņots pateica.

—       Noteikti! — Skaidrīte laimīga piekrita. — Vissiltākā. Visilgākā. Vissaulainākā!

Pēc tam viņa paņēma klēpī mazo Edmundu un tam pieglauda savu silto vaigu.

—       Atceries… — viņa Ceslavam satraukta atgādināja. — Kad es nācu šurp pie tevis, mana māte teica: «Jums varēs nobeigties lopi, jums sausumā varēs izdegt zeme, jums varēs izputēt visa manta, bet, ja jums

būs daudz bērnu, nekādas nelaimes jūs nekad nevarēs padarīt nabagus!»

Viņi tajā brīdī bija laimīgi. Šķita, ka šo mierīgo, mīlestībā un pilnīgā sapratnē ritošo dzīvi nekas un neviens nespēs ne satraukt, ne izjaukt.

Bet tomēr izjauca un sadragāja. Bez mazākās žēlsirdības un līdzjūtības.

Vai vainīgs bija laikmets? Jaunā vara? Apstākļu sakritība?

Protams, arī tie, taču galvenais ļaunuma nesējs uz šīs pasaules tomēr ir un paliek pats cilvēks. Laikmets un varas maiņa viņam tikai piespēlē lielisku izdevību sevi nostādīt tur, kur viņu velk paša baltā vai melnā dvēsele — labā vai ļaunā pusē…

Kačevski vēl smējās. Viņi vēl bija laimīgi. Vēl spīdēja saule. Vēl viņiem bija nākotne un jaukas cerības… Taču jau pēc dažam minūtēm viņi sadzirdēja majas pagalmā iebraukušas automašīnas troksni un spēcīgus klauvējienus pie durvīm …

Ceslavs tas atvēra un bezgala pārsteigts ieraudzīja savā priekšā stāvam Viktoru Jurago un kādu austrumnieciska tipa kareivi ar šauteni rokā. Viktors bija ģērbies pazīstamā čekista formas tērpā ar planšeti pie sāniem. Turpat pie jostas karājās arī pistole.

Viktors nevērīgi Česlavu pagrūda sāņus un noteiktiem soļiem ienāca lielajā istabā Skaidrīte no pārsteiguma un bailēm iekliedzās. Ceslavs ar rokam apņēma sievas plecus un mēģināja nomierināt. Kareivis nostājās pie durvīm, bet Viktors, vispirms cieši un uzvaroši noskatījis majas saimniekus, enerģiski paskatījās zem gultas, galda un skapī.

—   Es ļoti atvainojos, ka esmu jūs iztraucējis, — viņš diezgan pieklājīgi pateica, — taču dienesta pienākumi … Saprotiet paši.

—        Mēs neko nesaprotam … — Ceslavs klusi nomur- minēja, lai gan galveno viņš, prolams, saprata — mājās ir atnākusi nelaime. Atriebība! Viktors Jurago savas revolucionārās pagrīdes un aktīvas padomju varas atjaunošanas darbības rezultātā tagad bija kjuvis par apriņķa NKVD pilnvaroto un acīmredzot darīs visu, lai Skaidrītei atmaksātu viņas toreizējo nevēlēšanos kļūt par tā sievu…

—        Ko tu tur meklē? — Skaidrīte uzsauca, laikam vēl nemaz nenojauzdama Viktora īsto nodomu.

Jurago pārstāja apskatīt telpu un nopietns nostājās abu nobālušo Kačevsku priekšā. Viņš mēģināja būt sausi oficiāls, taču tikai ar redzamām g'rūtībām spēja sevī apvaldīt uzvaras prieku, varbūt pat triumfa sajūtu. Un bija jau arī par ko! Pirms dažiem gadiem Viktors Jurago bija vēl tikai nožēlojams, mazizglītots melnstrādnieks, bet šodien savās spēcīgajās rokās turēja ikviena apriņķa iedzīvotāja turpmāko likteni un pat dzīvību … Un ne tikai sava apriņķa vien. Ikviena cilvēka likteni un dzīvību …

—       Mums ir ienākušas ziņas… — Viktors mēģināja paskaidrot, tad pārdomāja un asi uzkliedza: — Kur jūs glabājat ieročus?

Ceslavu tas pārsteidza.

—   Kādus ieročus?

—       Visādus! — Jurago turpināja kliegt. — Aizsargu organizācijā sastāvējāt?

—   Nē.

—   Šautene jums ir?

—   Protams, ka nav.

—   Revolveris, medību bise?

—   Es nekad neesmu medījis.

Jurago nicīgi pasmīnēja.

—   Ko tad tu esi darījis?

—   Es esmu strādājis, — Ceslavs atbildēja.

t Nemuldi! — Viktors asi noteica. — Zadzis tu esi, ne strādājis!

—       Es tevi palūgšu… — Česlavs brīdinoši sacīja, bet Viktors pagrieza viņam muguru un vēlreiz istabai par- laida rūpīgu skatienu.

—        Ieročus mēs, protams, atradīsim, — viņš pārliecināts teica. — Par to aizsargu organizāciju arī noskaidrosim. Bet jau tagad viens ir pilnīgi skaidrs — jus sistemātiski esat nodarbojušies ar pretpadomju propagandu!

Tas Kačevski parsteidza daudz vairāk nekā mistisko ieroču meklēšana.

—   Mēs?!

—       Ja, cienītais kungs, un jūsu daiļā kundzene! Tieši jus! — Viktors Jurago pilnīgi staroja. — Slavējot buržuāzisko valsts iekārtu, jūs apzinīgi vai neapzinīgi nopeļat padomju iekārtu. Bet padomju iekārtu nopelt nedrīkst.

—   Kādēļ? — Česlavs naivi pajautāja.

—       Tādēļ, ka padomju iekārta ir vispareizākā un taisnīgākā iekārta pasaulē! — Viktors ar neslēptu baudu paskaidroja. — Un tas, kas to kritizē, starp citu, ari slēptā veidā, tas neapšaubāmi ir atklāts vai slēpts padomju valsts ienaidnieks!

—       Tu maldies! — Česlavs, laikam patiešām sajutis nopietnas briesmas, asi iebilda. — Mēs nekad neko neesam kritizējuši!

Viktors strauji pagriezās, pieskrēja pie Ceslava un viņu apveltīja ar naida pilnu skatienu.

—        Es tevi brīdinu! — viņš skaļi uzsauca un turpināja, uzsvērdams katra izrunātā vārda zilbi. — Mēs nekad nemaldāmies! Tas ir pirmkārt. Un otrkārt… Mums ir ziņas.

česlavs joprojām bija apmulsis.

- Kiidas ziņas?

Svarīgas valsts ziņas, — Viktors paskaidroja.

—        Es neko nesaprotu, — Ceslavs atzinās un izteiksmīgi noplātīja rokas. — Nudien!

Bet Skaidrīte gan saprata. Viņa uzreiz atcerējās neseno sarunu ar kaimiņmājas jaunajiem iemītniekiem un strauji nobāla. Viņai sāka trīcēt pat rokas.

—        Es sāku kaut ko nojaust… — Viņa nobijusies pagriezās pret vīru. — Un tas ir šausmīgi!

—   Tu domā?… — Ceslavs arī sāka saprast notikušo.

—   Tie tur pie kaimiņiem apmetušies krievi?… Viktors Jurago atkal nicīgi iesmējās. Viņam bija ļoti

patīkami un tai paša reizē tomēr arī diezgan pretīgi savā priekšā redzēt šos nobijušos un faktiski jau nāvei nolemtos cilvēkus.

—   Lieciet tos krievus mierā! — viņš bargi pavēlēja.

—   Viņi mums ir atnesuši brīvību, bet… Ziņojumu par sistemātisku buržuāziskās dzīves slavināšanu mūsu orgāniem ir uzrakstījis jūsu kaimiņš. Latvietis. Vistīrākā latviešu valodā …

Ceslavs jutās pilnīgi satriekts.

—   Tas nevar būt… Mūsu kaimiņš?!

Skaidrīte galīgi nobijusies tomēr mēģināja sevi ne tikai aizstāvēt, bet arī pateikt patiesību.

—        Tie ir meli, Viktor! — viņa iesaucās. — Meli! Es nekādu buržuāzisko propagandu neesmu veikusi! Tu dzirdi? Es slavēju pati savu dzīvi! Tu to spēj saprast? Pati savu … dzīvi.

—       Apklusti! — Viktors pavēlēja. — Taisnošanās ir pilnīgi lieka!

—   Ko tu no mums gribi? — Ceslavs painteresējās.

—   Saki skaidri! Tu gribi, lai mēs atzītos? Viktors pasmīnēja.

—   Par vēlu! Tas jau vairs nav vajadzīgs.

Pēc tam viņš pagriezās un ar roku parādīja uz kareivi. — Jūs esat arestēti! Ceslavs ar Skaidrīti nobāla, un viņus abus pārņēma

mežonīgas bailes, dziļa pazemojuma un netaisnības sajūta.

—       Ko?! — viņi gandrīz vai reizē iesaucās. — Mēs… arestēti? Par ko?!

Viktors Jurago patīkamā labsajūtā turpināja smaidīt.

—       Es jau jums paskaidroju, — viņš pieklājīgi pateica. — Dodu jums trīsdesmit minūtes laika. Sagatavojieties! Jūs varat ņemt līdzi dažas mantas un pārtiku. Sargs paliks šeit. Pēc trīsdesmit minūtēm es atgriezīšos.

Viktors Jurago aizgāja.

Skaidrīte dažus brīžus nekustīga stāvēja, tad pēkšņi, ka zaudējusi pratu, metās pie skapja, atrāva to vaļā un sāka uz grīdas sviest visas drēbes un mantas. Pēc tam turpat sakņupa un sāka nevaldāmi raudāt.

Česlavs saņēma sievas plecus un sāka tos glāstīt.

—        Lūdzu, neraudi! — viņš klusi sacīja. — Nomierinies! Tu nedrīksti uztraukties. Es tevi lūdzu.

—       Par ko viņš ta? — Skaidrīte aizgūtnēm elsoja. — Mūsu kaimiņš Briedis … Un Viktors. Par ko?!

—       Es nezinu, — Česlavs raustīja plecus. — Es neko nesaprotu. Mūs vedīs uz pagastmāju? Uz Rīgu? Turēs cietumā? Tiesās?

Skaidrīte pārstāja raudāt un pēkšņi viņas apziņā uzplaiksnīja kāda gaiša doma.

—        Paklau… — viņa trīcošā balsī ierunājās. —Varbūt vajadzētu kaut kā ātri nosūtīt ziņu tavam brālim? Viņš taču kā nekā ir mūsu apriņķa partijas sekretārs!

Česlavs brīdi padomāja.

—   Patiešām. Tā nav slikta doma.

Bet, kamēr viņš, nemierīgi staigādams pa istabu, meklēja iespēju kaut kādā veidā sazināties ar brāli, ! •'" ilmā jau atskanēja kādas citas automašīnas trok- •'Mi , un pēc dažiem mirkļiem istabā pārskaities iedrā-

i Boļ. slavs Viņš bija liela auguma vīrs, ģērbies sttiliiiju zābakos, galife biksēs, pelēkā žaketē, bet tumšos matus sedza brūna žokejcepure.

Ceslavs ar Skaidrīti par viņa negaidīto ierašanos ārkārtīgi nopriecājās un vairs nešaubījās, ka viņiem jau vairs nekādas briesmas nedraud.

—       Paldies Dievam! — Ceslavs priecīgs iesaucās. — Tieši nupat mēs par tevi runājām!

Boļeslavs nevērīgi nosvieda žokejcepuri uz galda un nikni paskatījās uz saviem radiniekiem.

—       Būtu mazāk muldējis, būtu labāk! Kādus mēslus esi savārījis? Ātri!

-   Es nezinu, — Ceslavs godīgi atzinās.

—        Bet es zinu! — Boļeslavs uzkliedza. — Ko jūs visiem kladzināt, ka tic Ulmaņa laiki bijuši labi? Nevarat turēt mēli aiz zobiem?

—   Piedod, bet es nezināju, ka tagad nedrīkst runāt.

—   Vajag zināt, ko runāt!

Skaidrīte nostājās iepretim vīra brālim un bažīga skatījās viņa drūmajā sejā.

-   Kas tagad ar mums noliks?

Boļeslavs ilgi neko neatbildēja. Viņš vērīgi noskatīja istabu. Česlavu, Skaidrīti un Edmundu, piegāja nie loga. pavēroja dārzu un turpat netālu stāvošās automašīnas, tad negaidīti pavaicāja:

—   Kāda tev šogad solās būt raža?

—       Raža būs laba, — Ceslavs atbildēja. — Rudzi līdz sralvai.

—       Neaizmirsti! — Boļeslavs atgādināja. — Tev par to jāpateicas padomju varai!

Ceslavs nepiekrītot strauji papurināja galvu.

—        Man katru gadu ir bijusi laba raža. Un par to Inpateicas vienīgi manai mugurai un rokām!

Boļeslava acis joprojām meta dusmu zibšņus.

—       Es nesaprotu, kas tu esi par cilvēku! — viņš sašutis noplātīja rokas. — Tu pat tagad nodarbojies ar

pretpadomju aģitāciju!

—    Bet es nesaprotu, kas tu esi par cilvēku! — Ces- lavs nebaidīdamies deva pretī. — Es nesaprotu, kas tā vispār ir par varu, pie tam vēl tautas vara, kas tautai neļauj runāt!

Boļeslavs no šiem vārdiem gandrīz nobijās.

—    Paklausies, brāl! — viņš draudīgā balsī sacīja. — Tā nedrīkst!

Bet Ceslavs jau vairs nebija apstādināms. Viņu kai- tinaja un baidīja tā smagā politiskā atmosfēra, kas valdīja visā Latvijā, kad jebkurš par otru varēja ziņot un nodot; kad jebkurš sīks ierēdnis, partijas funkcionārs vai iekšlietu darbinieks varēja lemt likteni gan atsevišķiem cilvēkiem, gan veselām ģimenēm un dzimtām.

—    Atkal nedrīkst? — viņš sašutis iesaucās. — Bet ko tad drīkst? Vai patiešām tikai klanīties un slavēt to ūsaini?

—    Apklusti! — Boļeslavs turpat vai šausmu pārņemts pavēlēja. — Tu arī mani vēl ierausi nelaimē!

—    Bet mēs jau esam ierauti! — Ceslavs dedzīgi atgādināja. — Boļeslav! Ja vari, palīdzi!

Boļeslavs domīgs sāka staigāt pa istabu. Pēc tam apstājās.

—    Es nudien nezinu, — viņš atzinās. — Man šorīt piezvanīja 110 orgāniem un pateica … Es stipri šaubos, vai kaut kā varēšu līdzēt.

Ceslavs strauji piemetās Boļeslavam klāt un to cieši ii/lūkoja.

Ja tu esi mans brālis… — viņš trīcošā balsī ru- ,la tu esi cilvēks. Ja tu esi godīgs partijas sek- iHiip ,,, lev ir jāpalīdz! Jūs nedrīkstat sodīt cilvēkus 1 11 iii put to vien …

A11 Sluildiilc pieskrēja pie Boļeslava un ātri mēģi- lltlj#i V11,1 m 111 !<">knldrol abu nevainību un šīs situācijas

absurdūmu.

—    Es taču neko sliktu tur neteicu! — viņa runāja aizgūtnēm. — Tici! Es likai teicu, ka mēs ar lavu brāli esatn bijuši laimīgi! Tu to vari apjēgt? Laimīgi! Tādēļ, ka viens otru mīlam.

Bel Boļeslavs tikai neiecietīgi atmeta ar roku.

—   Tam nav nozīmes! — viņš paskaidroja. — Mīlam, nemīlam … Mēs ceļam jaunu dzīvi! Jaunu, sociālistisku sabiedrību, bet visu laiku bijušie buržuji mums traucē! Un budži traucē! Un visādu baumu, tenku un apmelojumu izplatītāji! Ari traucē!

Ceslavs bija paliesi izbrīnījies.

—   Bet ne es, ne mana sieva taču jums netraucējam ccl' lo sociālismu! Celiet veseli!

Boļeslavs niknumā padraudēja pat ar dūri.

—   Par šiem vārdiem vien tevi vajadzētu sodīt!

—   Ja jūs to izdarīsiet… — Ceslavs izmisumā sāka skraidīt no viena istabas stūra uz otru. — Es nezinu … Vai tā ir armijas, orgānu, partijas vai atsevišķu cilvēku vara … Bet tautas vara nu gan tā nav! Tā nedrīkst! Tas viss ir pret cilvēku, pret pašu tautu!

—    Lūk, lūk, pie kādiem uzskatiem noved tavs individuālisms! — Boļeslavs turpināja pārmest. — Tavs budziskais dzīvesveids! Tava laimīgā personīgā dzīve! Bet man. vecīt, ka tu zini, lā nemaz nav bijusi laimīga! Tieši otrādi! Kamēr lu te centies saraut pēc iespējas vairāk mantas un naudas, es cīnījos pagrīdē! Es par sociālisma idejām četrus gadus esmu novergojis katorgā! Kamēr jūs te Ulmanim pie kājām kaisījāt rožu ziedus, es Kalnciema raktuvēs lauzu akmeņus! Tādēļ tu, bračiņ, man te lūdzu daudz nedziedi par kaut kādu vienotu latviešu tautu! Ir saimnieks un kalps. Ir fabrikants un strādnieks. Ir bagātie nn nabagie.

Ceslavs vēl neko nepaspēja iebilst, kad bez klauvēšanas istabā atgriezās Viktors Jurago. Acīmredzot viņš jau zināja, ka Bo|eslavs ir šeit, viņi savstarpēji bija pazīstami un viens pret otru izturējās kā pret vecu paziņu.

—   Tu redzi, cik nelāga lietas, — viņš gandrīz vai līdzjūtīgi Boļeslavam pavēstīja.

—  Jā, neko sliktāku vairs neizdomāsi, — viņš nepatikā noņurdēja.

Skaidrīte, neizturējusi lielo nervu sasprindzinājumu, atkal raudādama vērsās pie abiem varas vīriem, no kuriem viens bija tuvs radinieks, bet otrs kādreiz varēja kļūt viņas vīrs… Vai tas tagad tiek aizmirsts, vai varbūt tieši otrādi — tikai tādēļ ši pretīgā izrāde arī notiek?! Acīmredzot cilvēks nekad nespēj samierināties ar zaudējumu. Viņam visu vajag atgūt un par kādreiz izjustu apvainojumu noteikti atriebt…

—   Es jūs lūdzu, apžēlojieties! — Skaidrīte iesaucās. Savā baltajā vasaras kleitiņā izskatījās pēc nolauzta ievas ::ieda. — Lūdzu, lūdzu …

Sie izmisušie šņuksti Viktoru Jurago ne mazākā mērā neaizkustināja. Droši vien jaunās varas apstākļos, diendienā apzinīgi pildīdams savus baigos dienesta pienākumus, viņš bija redzējis un dzirdējis ne tikai šādas rāmas vaimanas vien … Viktors mierīgs paskatījās pulkstenī un oficiālā balsī pavēstīja: — Jums palikušas vēl tikai desmit minūtes…

Apzinādamies, ka laikam patiesām viņi neko vairs sevis glābšanai nespēs izdarīt, Ceslavs izmēģināja pēdējo, kas viņam bija vēl atlicis.

—   Tā nevar! — viņš no uztraukuma drebošā balsī griezās pie abiem kungiem. — Nē, patiešām! Mēs neesam nekādi noziedznieki, ka ar mums tā var apieties! Bez tam … Skaidrīte gaida bērnu …

Viktors pretīgi pasmīnēja, glūnoši noskatīdams jau- ās sievietes augumu, tad, dažus mirkļus padomājis, pieliecās Boļeslavam pie auss un kaut ko ilgi čukstēja.

Pēc tam izgāja no istabas.

Boļeslavs atri pienāca pie brāļa un ar labo roku viegli pieskārās viņa plecam.

—       Paklausies, Ceslav! — viņš lūdzošā balsi sacīja. — Tagad viss ir jūsu pašu rokās! Orgānu pārstāvis ir ar mieru jūs glābt, tikai ar vienu noteikumu… Atri paņem papīru, zīmuli un raksti augšā ziņojumu par abiem jūsu kaimiņiem!

Pirmajā mirklī Ceslavs pateikto pilnībā neapjēdza.

—   Ko, ko? Es lagā nesapratu.

—       Es tev saku — fiksi raksti augšā ziņojumu, ka tavi tuvākie kaimiņi, tādi un tādi… Brieži, ja? Nu, lūk, Brieži sistemātiski aicina gāzt padomju varu, vāc ieročus un mūsu apkārtnē organizē teroristisku organizāciju!

Ceslavs jutās tik pārsteigts, ka uzreiz neko nespēja atbildēt. Viņš līdz tam nezināja un pat nespēja iedomāties, ka var rīkoties arī tā … Ka šai sociālisma celtniecības laikā ar tik primitīvi vienkāršiem līdzekļiem ir panākama jebkura cilvēka vai ģimenes pazudināšana… Nav vairs nekādas morāles, tikumiskie principi, grēka sajūtas, bailes no laicīga vai Dieva soda un pazudušas jebkuras atļautā un neatļautā robežas … Varbūt tā arī beidzot ir tik ļoti ilgotā brīvība, kad viena neliela saujiņa neliešu ar pārējiem var darīt, ko grib?

—   Tu to nopietni? — Ceslavs vēl pārjautāja.

Boļeslavs izbrīnījies skatījās.

—   Tu gribi būt brīvs vai negribi?

—   Kas pēc tam notiks ar mūsu kaimiņiem?

—       Viņus arestēs jūsu vietā, — Boļeslavs vienaldzīgs paskaidroja.

—        Citādāk jūs mūs nevarat likt mierā? — Ceslavs, drošs paliek drošs, painteresējās.

—       Nē. — Boļeslavs noteikti pakratīja galvu. — Bez tam… Kad viņi orgāniem rakstīja savu ziņojumu, tad nez vai viņus mocīja sirdsapziņa par jūsu turpmāko likteni.

—   Droši vien, — Česlavs ar sausu muti nočukstēja.

—    Bet mani mocīs. Mocīs …

Izdzirdusi par iespēju tomēr paglābties no tiesas vai Sibīrijas, Skaidrīte piemetās pie vīra un atkal raudoši lūdzās: — Raksti… Mīļais! Es tevi lūdzu, raksti!

Ceslavs to nespēja. Viņš to saprata uzreiz. Un ne tādēļ, ka būtu līdz stulbumam godīgs, bet to vienkārši neļāva darīt viņa godaprāts, dzīves laikā iegūta pieredze, nesatricināms priekšstats par labo un ļauno, kā arī ticīga cilvēka nespēja kaut ko pilnīgi apzināti darīt pret Dieva baušļiem …

—   Apklusti! — Ceslavs neiecietīgi vērsās pie sievas. Bet viņa nerimās. Skaidrīte saprata, ka šī ir pēdējā un varbūt arī vienīgā iespēja glābties. Jā, riebīga un pretīga iespēja, taču tai brīdī viņai bija pilnīgi vienalga, kas ar tiem Briežiem pēc tam noliks… Viņi bija nelieši. Viņi tāpat, rakstīdami savu ziņojumu, nedomāja, kas notiks ar cilvēkiem, kurus tie apsūdzēja neizdarītā noziegumā … Skaidrītei nesalīdzināmi svarīgāka šķita pašas brīvība un topošā bērna dzīvība… Tas bija drausmīgi, ka visas viņas ģimenes eksistence, pašas, Ceslava un Edmunda dzīves un dzīvības pēkšņi bija pārvērtušās mazos, tikko saredzamos knišļos, ko pretim stāvošais cilvēks nevērīgi ar knipja sitienu var notriekt no dzīves galda…

—   Padomā par mums! — Skaidrīte izmisusi kliedza.

—   Padomā par mani, Edmundu un sevi! Padomā par mūsu nākamo bērnu!!!

Arī Ceslavs kārtējo reizi bija tuvu izmisumam, taču viņš nespēja kļūt cits. Viņš bija pārliecināts — līdz kaut ko izdarīs pretēji savai pārliecībai, sirdsapziņai un ticībai, ja viņa rīcības rezultātā kāds cilvēks (kaut lielakais nelietis) tiks nogalināts, viņš arī sevī noga-

Iinās visu to, kā vārdā vispār ir vērts dzīv*t un būt brīvam cilvēkam …

Česlavs lēni piegāja pie brāļa un, viss bailēs, naidā un izmisumā trīcēdams, dobjā balsī pajautāja: — Saki, sekretār… Kādēļ mūsu jaunā vara ir tik necilvēciska?

Boļeslava iegarenā seja saviebās nepatīkamā grimasē. Viņš sevi uzskatīja par godīgu un ļoti taisnīgu cilvēku, tādēļ norija šo apvainojumu visai padomju sistēmai, bet joprojām centās brāli, svainieni un viņu bērnu glābt.

—   Tagad nav vaļas spriedelēt par politisko situāciju! — viņš iesaucās. — Ja gribi būt brīvs, raksti, ja ne…

Ceslavs nodūra galvu un klusi murmināja:

—   Es to nespēju izdarīt… Nē, nē! Ja man brīvība jāpērk par tik zemisku cenu … Es tomēr gribu būt cilvēks.

Boļeslavs noplātīja rokas. Skaidrīte vēl kaut ko kliedza, pagalmā jau ierūcās automašīnas motors, istabā noteiktiem soļiem atgriezās Viktors Jurago, taču Ceslavs, kaut saliekts un garīgi sasists, joprojām stāvēja, stingri pārliecināts par savas izvēles pareizumu.

«Protams» viņš ātri un drudžaini domāja. «Daudzi cilvēki zināmos apstākļos par zemiskas nodevības un citu cilvēku ciešanu cenu savu brīvību un dzīvību dažreiz patiešām var arī nopirkt un izglābt. Bet ko tu pēc tam darīsi ar šo brīvību un dzīvi? Kā varēsi dzīvot, ik dienas jūtot apkārtējo cilvēku lāstus un nicinājumu? Tādēļ dažreiz man gribas spriest, ka bieži cilvēkam godīga nāve ir daudz vērtīgāka un nozīmīgāka par draņķa dzīvi…»

Ceslavs pagāja dažus soļus sānis, uz rokām paņēma Edmundu un, pagriezies pret Skaidrīti, klusi, bet' noteikti pateica: — Ejam, sieva! Lai viņi aizrijas ar mūsu bēdām! Ar saviem meliem, trulumu un cietsirdību! Es

ticu, ka kādreiz pienāks tāds laiks, kad viņi visi saņems savu sodu. Un arī tu, brāli Boļeslav, un tu — Viktor Jurago! It sevišķi jau tu, Viktor! Tā viņi toreiz aizgāja — trīs nevainīgie Kačevski. Trīsdesmitgadīgais česlavs. Divdesmittrīsgadīgā Skaidrīte. Un viņu četrgadīgais dēls Edmunds.

7. NODAĻA

Istabā klusi un nemanot atgriezās Marina. Viņas rokas cēli un graciozi turēja paplāti ar dažādām uzkodām un nelielu kafijas trauku. Marina to visu uzlika uz mazā galdiņa, piestūma tuvāk krēslus un laipni pamāja Edmundam.

Nāc! Nekādas lielās bagātības gan te nav, bet ieēst varēsim!

Edmunds apsēdās un dažus brīžus rūpīgi noskatīja uzklāto galdu. Piecus gadus viņš dzīvoja viens, bieži ēda slimnīcas kafejnīcā vai netālu no mājas esošajā ēdnīcā un gandrīz jau bija atradis no mājas maltītēm. Tādēļ jo sevšķi bija patīkami redzēt un sajust, ka atkal pēc ilgāka laika kāda sieviete ir pacentusies tieši tevis dēļ.

— Ļoti jauki, Marina, — viņš klusi pateica. — Kāda gan var būt vēl lielāka bagātība?

Marina pasmaidīja. Viņa jutās pacilāta, redzēdama, ka spējusi Edmundam sagādāt prieku. Varbūt šai mirkli no viņas jaunības atnāca tikko saredzama toreiz i piepildītās mīlestības atblāzma? Kaut kas no toreiz iinslcļilajam jūtām, no toreizējās sajūsmas un bailīga- i mii il";am pēc mazliet rupjā, bet ļoti centīgā klases ļaiin. kolnieka Edmunda Kačevska? Toreiz viņš Mainīti ucina/, neievēroja. Tikai pirms dažiem gadiem atgriezies no Sibīrijas, pirms tam dzīvojis uz laukiem, Edmunds toreiz bija sevī diezgan stingri noslēdzies zens un ne ar vienu atklati nedraudzējās. Tāda pati noslēgta meitene bija ari viņa, un, iespējams, tieši tādēļ Marina tik ļoti alka Edmunda uzmanības un draudzības.

—       Atceries, — Marina sacīja, — mūsu toreizējais Iļģuciems taču ari mazliet atgādināja laukus, vai ne?

—        Patiešām, — Edmunds piekrita. — Vienstāva mājas, smilšainas ielas, lieli dārzi, Spilves aerodroms, pļavas un mežs. Gar mūsu mājām tolaik uz ganībām vel dzina govis.

—   Kur tu dzīvo tagad?

—       Juglā. Tur arī ir tāda lauku jušana. Visapkārt meži, pļavas un ezers.

—   Tev pieder pašam sava māja?

—   Tu zini, kādas mums visu laiku bija algas?

—       Vai tad jūs dzīvojāt no algām vien? No slimniekiem neko neņēmāt?

—   Es neņēmu.

—        Tu samaksu par savu darbu uzskatīji kā kaut ko negodīgu? — Marina painteresējās.

Varbūt es savā ziņā biju ideālists, bet toreiz jā.

—   Tagad tev alga ir lielāka?

—       Jā, bet izdevumi mazāki. Man nav ne automašīnas, ne vasarnīcas, ne suņa. Es dzīvoju viens.

—   Tas ir labi vai slikti?

—       Protams, ka slikti. Bet kur lai es dabūju labu sievu?

Marina šķelmīgi iesmējās un graciozi pacēla konjaka glāzi.

—   Bet kur lai es dabūju labu vīru?

—       Acīmredzot nekas cits neatliks, kā ņemt tevi, bet tev mani, — Edmunds smejoties nenopietni ierosināja.

Viņi iztukšoja glāzes, uzkoda un dažus brīžus klusēdami viens otru vērīgi noskatīja.

Marinai pretim sēdošais vīrietis noteikti patiktu pat tad, ja nebūtu viņu kopējās bērnības un agrās jaunības atmiņu. Edmunds bija gara auguma, spēcīgs, ar kalsnu seju, vēl ne pārāk sirmiem matiem, mierīgs, elegants un tādām pašām skumju pilnām acīm kā toreiz bērnībā. Kā viņš pašlaik jūtas? Ko domā?

—       Tas tomēr ir savādi, ka tu dzīvo viens, — Marina domīga teica. — Tev pret sievietēm ir tik nesamērīgi augstas prasības, ka neviena tā īsti neapmierina?

Edmunds pakratīja galvu.

—       Tieši otrādi. Man pret sievietēm ir ļoti pieticīgas prasības. Es tikai gribu, lai kāda sieviete manī spētu izraisīt vismaz kaut ko līdzīgu mīlestībai…

—       Varbūt viss slēpjas tevī? Varbūt tu pats esi auksts un nejūtīgs un sievietes te ir bez vainas?

Edmunds brīdi padomāja.

—   Nez vai… Tad es nevarētu strādāt par . ārstu.

—   Tu esi ķirurgs?

—   Jā, kardioķirurgs.

—   Taisi sirds operācijas?

—   Ne tikai.

—   Kāda vispār izskatās cilvēka sirds?

—        Nekā skaista tur nav. Ar taukiem apaudzis, pār- kaļķotiem asinsvadiem pārklāts muskuļu šķiedru gabaliņš …

—   Tu esi kļuvis ciniķis?

—        Nemaz ne. Es tikai katru dienu redzu, cik mēs visi esam slimi.

—   Tu to domā ne tikai medicīniskajā izpratnē?

—   Protams.

—       Ar ko, piemēram, varētu būt slima es? — Marina nopietna pajautāja. — Un tu pats?

—        Es par tevi neko nezinu, — Edmunds domīgs atbildēja. — Varbūt tu esi svēta. Varbūt patiešām esi

fiziski un garīgi pilnīgi vesela. Viss ir iespējams. Varbūt tevi ne pārāk dziļi ir skārusi tava pagātne un īpaši neskar arī šodiena. Nezinu. Lai gan domāju, ka arī tava sirdī kaut kur tomēr ir noslēpies gan naids, gan ļaunums.

—   Tev tā ir?

—   Tā ir katram.

—    Pret ko tu šodien izjūti naidu? — Marina negaidīti prasīja un cieši skatījās Edmundam tieši acīs. — Pret komunistiem? Pret krieviem?

Edmunds klusēdams paliecās uz priekšu, nesteidzīgi glazē ielēja konjaku un to tāpat klusēdams izdzēra. Pēc tam pagrieza galvu sāņus un ilgi skatījās uz gleznu, kur bija attēlota viscaur melna ģērbusies māte ar baltu, laikam nesen nomirušu bērnu uz rokām.

—   Ne, Marina, — Edmunds noraidoši pašūpoja galvu. — Mans krusttēvs Boļeslavs, tēvabrālis, bija pārliecināts komunists, un es pat nedaudz saprotu tā laika «sociālisma cēlājus». Tāpat es neturu naidu ne pret krieviem, ebrejiem, vāciešiem vai latviešiem. Mēs visi esam cilvēki ar absolūti vienādām tiesībām uz dzīvi, cieņu un mīlestību. Ja manī arī mājo naids un ļaunums, tad tikai pret neliešiem. Pret necilvēkiem. Pret tiem, Marina, kuri cēlu mērķu un apgarotu ideju aizsegā rīkojās tikai un vienīgi savu personīgo interešu labā. Pret tiem, kuriem bija vienaldzīgas mātes asaras acīs, mazu bērnu kliedzieni, vecīšu vaimanas, iemīlējušos šķiršanās izmisums un visas mūsu latviešu tautas liktenis.

Marina paliecās uz priekšu un ar roku mēģināja pieskarties Edmunda plecam. Tas neizdevās, viņa strauji atliecās atpakaļ un bija ļoti uztraukusies, jo tagad jau vairs nešaubījās, ka Edmunds patiešām būs izdarījis kaut ko krimināli nosodāmu.

Bet Edmunds laikam nojauta, par ko Marina tobrīd

domāja. Vai ari viņš, sēdot blakus ļoti valdzinošai sievietei un modernā interjerā malkojot augstvērtīgu konjaku, vienkārši vairs negribēja runāt par tik nopietnām lietām. Edmunds novērsa skatienu no drūmās gleznas, paskatījās uz Marinas slaidajām kājām, pikanti apaļīgajām krūtīm, un negaidīti pavaicāja:

—   Tu nekad neesi bijusi precējusies?

Marina iesmējās,

—        Kā nu ne! Turklāt vēl divas reizes! Taču … Pirmais vīrs aizgāja no manis, no otrā es aizgāju pati. Tā kā …

—        Kādēļ? — Edmunds gribēja zināt. — Kas jums tr^ueēja?

Marina ilgi klusēja, tad beidzot domīga sacīja:

—   Visbiežāk cilvēkiem dzīvot traucē tieši mīlestība …

Arī Edmunds pasmaidīja.

—   Mani tā netraucēja.

—   Bet tagad? — Marina ātri pavaicāja.

—   Tagad viss ir savādāk.

—       Kas ar tevi šodien ir noticis? — Marina neatlaidās. Viņa to gribēja zināt ne tika sievišķīgas intereses (iēļ, bet galvenokārt tādēļ, ka vēlējās Edmundam palīdzēt. Bet Edmunds savukārt neko tuvāku tomēr negribēja stāstīt.

—       Nevajag! — viņš viegli atmeta ar roku. — Tas nav izstāstāms.

—   Varbūt es tev varu palīdzēt?

—       Tu jau man palīdzēji, — Edmunds atbildēja. — Ielaidi savā skaistajā dzīvoklī, uzcienāji ar stipru kafiju un dārgu konjaku… Paldies tev, Marina!

—       Ja gribi, tu, protams, man vari neko neteikt, un tomēr… — Marinas balss mazliet drebēja. — Tas patiešām esi tu, kuru pirms divās stundām pa televīziju meklēja policija?

Edmunds ilgi neko neatbildēja, tad diezgan izaicinoši paskatījās uz pretim sēdošo sievieti.

—        Un ja tā arī būtu? — viņš nopietns sacīja un nenovērsa skatienu no Marinas sejas. Bet tur, kā par brīnumu, nenorauštījāS' ne grumbiņa.

—       Tu šeit vari uzturēties, cik ilgi vien gribi, — viņa mierīgā balsī pavēstīja.

—       Paldies, Marina, — Edmunds nedaudz pārvērstā balsī pateica. — Tev acīmredzot ir lāga sirds, ja tu bez ilgas domāšanas vari piedāvāt naktsmājas … slepkavam.

Marinas tumši ietonētās skropstas spēji notrīcēja, un jau tā lielās acis izpletās vēl lielākas. Uz apaļajiem vaigiem notrīcēja daži nervu mezgli, un bija skaidri redzams, ka Marina tagad ir nobijusies pa īstam.

—        Tu patiešām esi slepkava? — viņa klusi pajautāja, vēl joprojām tam īsti nespēdama noticēt.

Edmunds nolieca galvu, ilgi klusēja, tad atklāti un ļoti skumji paskatījās uz daiļo un tik norūpējušos mājas saimnieci.

—        Jā, Marina, — Edmunds neslēpjoties atzinās. — Es patiešām esmu nogalinājis cilvēku …

Marina lēnām atslīga atpūtas krēslā un pievēra acis. Bet Edmunds smagnēji piecēlās, apgāja apkārt galdam un noliecās virs Marinas galvas.

—   Palika bail? — viņš uzprasīja.

—   Jā, — Marina atbildēja.

Edmunds atkal apsēdās iepriekšējā vietā un piepildīja glāzes.

—   Man arī ir bail, — viņš negaidīti sacīja.

Marina atvēra acis. un joprojām izskatījās satraukta

un nobijusies. "

—       Kādēļ tu ..? — viņa nesapratnē jautāja. — Kāds tam bija cēlonis?

—        Nemaz tā īsti nezinu, — Edmunds izvairījās no tiešas atbildes. —- Bet laikam jau visa mūsu nolādētā dzīve,

—   Nesaprotu, — Marina nomurmināja, jo to viņa saprata, ka tas nebūt nav īstais cēlonis.

Edmunds atkal labu laiku klusēja, tad ātri izdzēra glāzi un domīgs turpināja kaut kā neveikli un netieši Marinai izskaidrot savu šāvakara baismo rīcību.

—  Acīmredzot tas bija naids, kas mani vadīja, — viņš diezgan mierīgā balsī stāstīja. — Bet tikpat labi tā varēja būt arī mīlestība. Taču visticamāk, ka tā vienkārši bija vēlēšanās, lai uzvar taisnība. Lai beidzot tiktu sodīts Jaunums.

Marina klusēdama vairākas reizes pamāja ar galvu.

Edmunds piecēlās, aizgāja līdz lielajam istabas logam un paskatījās lejā uz ielu.

Viss bija tā, kā lielpilsētā vajadzēja būt. Visapkārt ciega neona reklāmas, brauca limuzīni, pa slapjo asfaltu kaut kur steidzās daudzi cilvēki un, spalgi signalizēdama, uz kāda notikuma vietu aizdrāzās policijas dzeltenā patruļmašīna.

«Bet es taču nāku no laukiem,» Edmunds nez kādēļ pēkšņi atcerējās, un atmiņā jau kuro reizi atkal atausa viss, ko viņš zināja par savu vecāku dzīvi un viņu attiecībām ar Viktoru Jurago.

8. NODAĻA

Kačevskiem laimējās, it kā pats Dievs virs viņu galvām reizē ar cirvi būtu turējis arī lukturi ar gaismu. Bet varbūt tomēr kaut kādā veidā viņu likteni vismaz tik daudz ietekmēja Ceslava brālis Boļeslavs, ka viņi nefika šķirti un četrdesmit pirmā gada augustā visa ģimene kopā ar daudziem citiem izsūtītajiem nokļuva Krasnojarskas apgabala Kanskas pilsētā, bet vēlāk apmetās uz pastāvīgu dzīves vietu Harlovas sādžā.

Edmunds no šī lielā ceļojuma neko daudz neatceras.

Šodien viņa atmiņa saglabājusi vairs tikai dažas sīkas la laika epizodes, dažus ātri aizskrējušus dzīves mirkļus, kuri toreiz nemaz tik šausmīgi nelikās. Un pat vienmēr smeldzošā bada sajūta pa aizgājušajiem gadiem ir izplēnējusi kā migla virs upes pļavām, atmiņā atstādama vienīgi rūgtumu un netaisnības sajūtu.

Edmunds no tā laika visspilgtāk atceras to dienu, kad viņi taigā apglabāja pirms nedēļas piedzimušo māsiņu Māru. Todien bija briesmīgi auksts — ap piecdesmit grādiem zem nulles. Kad māte raudāja, viņai asaras sasala turpat uz bālajiem vaigiem. Zārka nebija. Mārīte tika ielikta nelielā papes kastē, ko viņiem visžēlīgi iedeva mājas vecais saimnieks Ivans Kuzmičs.

Tevs ar Edmundu paseklu bedri akmeņainajā zemē bija izcirtusi jau dažas dienas agrāk, un, kad māšeli apguldīja aukstajā ledus gultā, Skaidrīte elsoja un visu laiku skaļi vaimanāja: «Viņa nekad nesajutīs siltumu. Tagad viņa, tāpat kā šī zeme, būs mūžīgi sasalusi…»

Bet tēvs, nespēcīgās dusmās vīstīdams dūres, vairākas reizes drūmi atkārtoja: «Arī šis grēka darbs tagad iet uz Viktora rēķina …»

Vēlāk Edmunds neskaitāmas reizes no vecāku mutes dzirdēja šo skanīgo, mūžam nolādēto Viktora Jurago vārdu, un tas viņa apziņā jau tolaik stabili saistījās ar kaut ko ļoti nekrietnu, netīru un riebīgu.

Četrdesmit sestajā gadā Česlavs ar Skaidrīti, acīmredzot visu laiku sāpīgi atceroties savu tik agri nomirušo bērnu, paņēma audzināšanā un vēlāk jau te Latvijā adoptēja sešgadīgu meitenīti, kura tāpat saucās par Māru un kurai vienā un tai pašā dienā, saindējoties ar nepazīstamām sēnēm, bija nomirusi gan māte, gan vecmāmiņa.

Četrdesmit devītā gada agrā pavasarī, iespējams, atkal ne bez Boļeslava palīdzības, kurš tolaik jau strādāja partijas centrālkomitejā, viņi visi beidzot atgriezās Latvijā un apmetās uz dzīvi savā dzimtajā pagastā. Kačevskiem piederošajās «Čagās» jau bija ievākušies citi iemītnieki, un-Sibīrijas pārbraucējiem lika ierādītas divas istabas ar atsevišķu ieeju netālu esošajos «Sīpolos».

Skaidrītes vecāku mājas vairs nebija. Un pašu vecāku arī vairs nebija. Tēvs brīvprātīgi bija pieteicies leģionā un, atkāpjoties no Volhovas purviem, pazudis bez vēsts. Brālis Rolands lāpai karojis leģionā un arī pazudis, lai gan pagastā daudzi runāja, ka viņš lomēi esot red/.ēls dzīvs un slēpjoties lepat tuvējos mežos. Bel māte, kad šai vietai tuvojusies fronte, dzīva sadegusi pali savā mājā, ko tiešā tēmējumā trāpījis kads smagas artilērijas šāviņš,.. Toties māsa Ausma pēc mātes bojāejas bija aizbraukusi uz Rīgu, tur apprecējusies un dzīvoja pilsētas nomalē Iļģuciemā vīra personīgajā mājā.

Tā Skaidrītes dzimta gandrīz visa izrādījās pagalam, un arī pašreizējās ģimenes eksistence visu laiku karājās mata galā. Varas iestādes pret viņiem izturējās atklāti naidīgi un nekādu pretimnākšanu jaunās dzīves iekārtošanā neizrādīja.

Bet viņi dzīvoja. Ceslavs sāka strādāt vietējā mežsaimniecībā, Skaidrīte ar lauku darbiem piepalīdzēja tuvējiem saimniekiem, bet Edmunds ar Māru mācījās skolā. Tā viņi varbūt arī būtu dzīvojuši samērā mierīgi, savas sāpes par izpostīto mūžu pasaulei neizkliegdami, ja jau vistuvākajā laikā viņu dzīvē vēlreiz ar savu naidu, seno apvainojumu, varas kāri un atriebības alkām nebūtu ielauzies Viklprs Jurago …

Ceslavs Kačevskis, atgriezies no rajona centra, pārbrida piemirkušo p|avu, apstājās nelielas birzītes malā un asarām acīs skaiījās uz savām bijušām mājām «Čagani». Visapkārt mētājās netīrumu kaudzes, kaut kādi sarūsējuši dzelži, koki un nekārtīgi sakrauta malka, nekopts dārzs, pagalmā uz striķiem karājās raiba vēja, rēja svešs suns, caur atvērto logu bija dzirdamas skaļas sarunas, neskaidra dziesma un dzērāju lamas.

Ceslavam sažņaudzās sirds. Tās bija viņa mājas un tā bija viņa zeme, kas tagad tik vienaldzīgi tika bojāta un nemākulīgi apsaimniekota. Viņš savā laikā bija strādājis kā zvērs, kā pēdējais kalps un vergs, lai tikai varētu iekrāt naudu un nopirkt šīs mājas un zemi.Viņš te ar sievu un bērniem būtu varējis dzīvot kaut simt gadus, taču nenodzīvoja ne piecus…

Ceslavs vēl brīdi pastāvēja, tad saguris devās atpakaļ. Viņa kādreiz staltais un spēcīgais stāvs tagad bija novājējis, saliecies un kļuvis vecāks. Viņš uz savu brāli Boļeslavu lielu naidu neturēja, taču Viktoru Jurago ienīda līdz sirds dziļumiem. Viņš bija personiski vainīgs un atbildīgs tīšā Kačevsku dzīves izpostīšanā, un «sociālistiskā revolūcija Latvija» bija tikai ļoti parocīgs aizsegs šā nekrietnā mērķa īstenošanā.

Ko Viktors Jurago darīja pašlaik, viņš nezināja, tikai ļaudis čukstus runāja, ka Jurago acīmredzot savas neizglītotības un iedzimtā stulbuma dēļ kara laikā nekādu lielo karjeru nebija spējis taisīt, no drošības orgāniem nesen atvaļināts uņ aizsūtīts uz kādiem tur partijas kursiem… Vai viņš pēc tam šeit vēl atgriezīsies, neviens neprata pateikt, taču izslēgts tas, protams, nebija. Partorgi te mainījās bieži, ik pēc pusgada. Vienu otru nošāva mežabrāļi, vairāki apzagās vai nodzērās, bet daži vienkārši kaut kur pazuda.

Kad Ceslavs ienāca istabā, Skaidrīte sēdēja pie galda un no vairākkrāsu dzijām adīja džemperi. Viņa tūlīt atrāva skatienu no adatām un ziņkāri pavērsās pret vīru.

—  Nu, kā? — viņa steidzīgi pavaicāja.

—   Nekā, — Ceslavs izteiksmīgi noplātīja rokas.

—   Ko viņi saka?

—   Ko viņi jaunu var pateikt! — Ceslavs sašutis iesaucās, noģērba mēteli un apsēdās pie galda. Skaidrīte tūlīt viņa priekšā nolika bļodu ar sausi novārītiem kartupeļiem, saceptu gaļu un piena krūzi. — Apriņķa izpildkomitejā maļ to pašu, ko šeit! Jūs esat bijuši represēti, jūs esat bijuši tautas ienaidnieki! Un visas tiesības zaudētas. Pilnīgi riebjas.

Skaidrīte līdzjūtīgi paskatījās uz sašļukušo Ceslavu.

—   Varbūt tagad viii nemaz nevajadzētu par to mūsu māju tā karot? Varbūt vēlāk? — viņa nedroši ieminējās.

Ceslavu pārņēma niknums.

—   Kad vēlāk? — viņš uzkliedza. — Kad tie ienācēji to būs galīgi, nopostījuši, vai? Tā ir mūsu māja, mēs lo esam pirkuši un uzturējuši kārtībā …

Skaidrīte apsēdas Ceslavam iepretim un nemaz nejutās tik ļoti apbēdināta. Arī Skaidrīte pa šiem gadiem bija stipri mainījusies, kļuvusi vecāka, skarbāka, taču joprojām izskatījās pievilcīga. Viņai bija tikai trīsdesmit viens gads, un Sibīrijā pavadītais laiks, bads, pazemojumi un meitas nāve viņu tomēr nebija spējuši ne fiziski salauzt, ne garīgi saliekt. Latviešu zemnieces iedzimtais sīkstums palīdzēja visu to pārciest un izdzīvot. Un šobrīd viņa bija gandrīz vai laimīga, ka atkal dzīvoja uz dzimtās zemes, virs galvas bija jumts, uz galda maize, bērni veseli, un ikdienā varēja sajust kaut nosacītu brīvību.

—   Tā jau tas ir, — Skaidrīte domīga noteica,

—   bet … Atklāti sakot, es vēl tagad nekādi nespēju saprast, kā mēs no 1as Sibīrijas esam tomēr atgriezušies dzīvi … Tas liekas pilnīgi neticami.

—   Es jau arī tam vēl lāgā neticu, — Ceslavs atzinās.

—   Bet tas laikam ir iznācis tādēļ, ka starp neliešiem, trulajiem un vienkārši stulbeņiem reizēm tomēr trāpījās arī kāds prātīgais un labais.

—       Jā … — Skaidrīte piekrītoši pamāja. — Atceries, kā bija ar mūsu šujmašīnu un manu ziemas mēteli. Ja tas zaldāts, kad Viktors mūs arestēja, nebūtu tik uzstājīgi lūdzis ņemt tos līdzi … Mētelis, bet galvenais šujmašīna laikam bija tas, kas mums visiem izglāba dzīvības. Tai sādžā taču nevienam tādas nebija, un es ar savu veco Zingeru vismaz spēju nopelnīt tik daudz, lai mums tomēr uz galda šad tad būtu kāds kartupelis vai maizes šķēle.

—   Tā ir, — Ceslavs piekrita. — Tas krievu zaldāts laikam bija sibīrietis, viņš zināja, kas tur mums būs vajadzīgs. Bet Ozola kundzei nebija teikuši neko. Atceries, viņu tā arī aizveda augstpapēžu kurpēs un plānā vasaras kleitiņā …

Skaidrīte līdzjūtīgi nopūtās.

—   Ozola kundze mums vēlāk stāstīja, ka mājās, Ri- gas dzīvoklī, viņai palikuši divi visdārgākie kažoki … Un nomira viņa ļoti grūti.

Ceslavs kļuva pavisam drūms. Viņš pārstāja ēst un nikns skatījās uz istabas pelēko sienu, bet droši vien redzēja tālo Sibīrijas taigu, noplukušu sādžu, izbadējušos trimdiniekus un neapkoptus kapus…

Tā ari klusēdami viņi turpināja sēdēt. Edmunds ar Māru vēl nebija pārnākuši no skolas, un nospiedošajā istabas mierā skaidri varēja sadzirdēt vienīgi vienmuļus pulksteņa tikšķus. Un Kačevskiem tobrīd ne prātā neienāca, ka nežēlīgais laiks viņiem atkal sagatavo bargus likteņa pagriezienus …

Pie istabas durvīm kāds negaidīti vairākas reizes klusi pieklauvēja.

Skaidrīte spēji satrūkās un satraukta paskatījās te uz durvīm, te uz apmulsušo viru. Viņa kaut kādā nedabiska, vai tieši pretēji, pavisam dabiskā veida nojauta, ka mājās atkal ienāk nelaime …

—   Vai tiešām atkal?… — viņa bailēs novaimanājās.

Ceslavs šaubīdamies pakratīja galvu un lēnām gāja

uz durvju pusi.

—• Nevar būt…

Bet Skaidrīti joprojām stindzināja bailes.

—   Neatver! — viņa uzsauca.

Ceslavs bezcerīgi atmeta ar roku.

—        Ja nāk tie ar zilajām cepurēm … Tas neko nelīdzēs. Viņi ienāks tāpat.

Ceslavs ar drebošu roku atvēra durvis un stipri pārsteigts ieraudzīja, ka viņa priekšā stāv Skaidrītes pazudušais brālis Rolands. Viņš bija ģērbies noplukušā vācu armijas frencī un cepurē. Kājas sedza melnas vadmalas bikses un dubļaini stulmju zābaki. Seja bija bāla, ar bārdas rugājiem apaugusi, acis iekritušas un vaigu kauli izspiedušies kā ilggadīgam cietumniekam.

—       Tu?! — Ceslavs izbrīnā apslāpēja kliedzienu, jo tūlīt saprata, ka Rolanda atnākšanai bez tīri cilvēciska prieka var būt ari ārkārtīgi smagas sekas. Un tomēr pēc dažiem apmulsuma brīžiem viņš negaidīto ciemiņu aicināja iekšā.

Rolands noņēma cepuri, to uzlika turpat uz pakaramā un ienāca dziļāk.

—       Sveika, māsa! — ieraudzījis Skaidrīti, viņš priecīgs pamāja.

Skaidrīte raudādama metās viņam pretī.

—   Roland! Patiešām tu?

—       Jā, māsiņ, — Rolands bezgala noguris klusi pateica. — Tas esmu es.

—        Tas nu gan ir pārsteigums! Vieni man teica, ka tu slēpjoties mežā, citi atkal apgalvoja, ka esi kritis jau četrdesmit ceturtajā gada.

—        Daudz jau arī netrūka, — Rolands gurdi noteica un smagnēji apsēdās pie galda. Skaidrīte uzreiz saprata, ka brālis ir ļoti izsalcis, un žigli viņa priekšā sakārtoja ēdamo un šķīvjus.

Kad Rolands daudzmaz bija apmierinājis pirmo izsalkumu, viņš pārtrauca ēst un skumji paskatījās uz māsu.

—        Tu jau laikam zini… Mūsu māju vairs nav, tāpat kā ne mātes, ne tēva.

—       Jā, Roland, — Skaidrīte ar sausu muti nočukstēja. — Es to zinu.

—   Sis baigais laiks mūsu visus ir izputinājis. Skaidrīte nenovērsa acis no brāļa drūmās sejas, un

viņai Rolanda kļuva ļoti žēl.

—   Brāļuk… Bet ko tu pašlaik dari? Kur dzīvo? Rolands klusēja, atsāka ēst un ierunājās tikai pēe

laba laika, tā arī neatbildējis uz māsas jautājumu.

—   Jūs sen atgriezāties?

—   Nu jau būs divi mēneši, — Ceslavs pateica.

—   Es priecājos, ka esat izkūlušies sveikā. Ceslavs vārgi pasmaidīja.

—       Tas ir kā sapnis, švāģer. Atkal atgriezties Latvijā, būt brīvam …

Rolands dobji ieklepojās.

—        Es visu laiku atrodos Latvijā, taču no brīves ne vēsts. Kurā vietā jūs bijāt?

—        Turpat vai aiz polārā loka. Tālāk jau vairs nebija kur. Tad viņiem mūs vajadzētu vest uz Ziemeļpolu.

—       Tā būtu laba vietiņa priekš manis, — Rolands drūmi pasmīnēja.

Abi Kačevski nesapratnē paskatījās uz atnācēju.

—        Neviens man tur netiklu klāt, — viņš tūlīt paskaidroja.

Kačevski tagad jau pilnīgi skaidri saprata, ka Rolands bēguļo.

—   Vai tad tu…

—        Jā, mīļie radiņi, — Rolands smagi nopūtās. — Mani pa mežu trenkā kā pēdējo zvēru.

Tev seko? — Ceslavs žigli painteresējās.

—   Es nezinu, — Rolands mazliet neveikli atbildēja.

— Tieši šobrid varbūt ne, bet vipār… Zilcepurainie kungi mani medī jau ceturto gadu.

Skaidrīte nosēdās iepretim brālim un, bailes neslēpjot, norūpējusies pajautāja: — Ko tu esi izdarījis?

—        Neko! — Rolands tūlīt nervozi iesaucās. — Ko bija izdarījusi mūsu māte, ko tēvs? Ko izdarījuši tūkstošiem citi latviešu čaļi? Bijām iesaukti leģionā! Un viss! Vairāk neko!

—   Tevi arī iesauca? — Skaidrīte vēl pārprasīja.

—       Protams! Tēvs gan aizgāja labprātīgi, bet mani mobilizēja. Kur es varēju likties?

—       Tu karoji? — Česlavs painteresējās, labi zinādams, kā čeka izturas pret tiem, kas ar ieročiem rokās bija cīnījušies pret viņiem. — Šāvi?

Rolands piekrītoši vairākas reizes pamāja ar galvu.

—        Nedaudz pie Džūkstes. Pēc tam laidos lapās. Jūs bijāt Sibīrijā, tēvs pazudis, bet māte slima un mājās atradās viena. Domāju — padošos gūstā un tūlīt pēc kara beigām palaidīs mājās. Bet iesvilpa pakaļā. Vagonos iekšā un uz Sibīriju prom!

Ceslavs visu saprata.

—   Tu izbēgi?

—        Tepat vēl Latvijā, — Rolands pastāstīja. — Tā es jau četrus gadus klimstu pa mežiem. Bet par ko?

Ceslavs dažus brīžus padomāja. Viņam tas viss ļoti nepatika.

—   Tu esi grupā? Izpildi kādus uzdevumus?

—       Mazliet, — Rolands izvairīgi atbildēja. — Es vairāk darbojos viens.

Skaidrītē bailes nomainīja žēlums.

—   - Brālīt… Varbūt tev tomēr vajadzētu iet pašam pieteikties?

Rolands klusēja, nervozi kodīdams uztūkušās lūpas, un varēja just, ka viņš šo variantu ir jau apsvēris ne vienu reizi vien,

—        Vajadzētu… Bet tu saproti, māšcl, viņi mani tūlīt nošaus! Vai labākajā gadījumā iedos divdesmit piecus gadus! Un es vēlreiz prasu — par ko? Tādēļ, ka ar varu tiku iesaukts armijā? Tādēļ, ka vairs negribēju karot, bet vēlējos iet paiīgā savai mātei, lai viņa neno- mirtu bada nāvē? Tādēļ, ka negribēju būt par vergu Sibīrijā?

Skaidrīte raudāja

—       Es nezinu, Roland. Man tevis ir tik ļoti žēl! Un mātes un tēva, un mirušās meitas … Viss ir iznīcināts, sadragāts. Gan mājas, manta, mūsu dzīves un piederīgo dzīvības… Arī man gandrīz vai katru dienu gribas kliegt — par ko?!

Česlavs vērīgi paskatījās uz logiem un istabas durvīm. Kuru katru brīdi vajadzēja mājās pārnākt Edmundam un Mārai.

—       Visu laiku ir tāda sajūta, it kā kāds stāvētu aiz loga vai durvīm un visu noklausītos, — Ceslavs neapmierināts sacija.

—       Man arī ir tāda jušana, — Rolands teica. — Tādēļ varbūt arī ir nepārtraukta baiļu sajūta.

—        Mani šīs bailes neatstāj kopš pirmās izsūtīšanas dienas, — Skaidrīte pavēstīja, tad atkal sāka raudāt vēl skaļāk. — Zini, brāļuk … Man tur Sibīrijā nomira bērns. Tikko piedzima un pēc dažām dienām nomira.

Rolands līdzjūtīgi paskatījās uz māsu.

—   Kādēļ?

—        Ne man pašai, ne visā sādžā nebija ne pilītes piena. Vispār, tur nebija nekā …

—       Gan jau, — Rolands mēģināja māsu nomierināt. — Tu vēl esi jauna, viss vēl priekšā…

—       Es tirr paņēmu vienu bārenīti, — Skaidrīte pastāstīja. — Tagad man tomēr ir meita …

Rolands tāpat nedaudz tramīgs paskatījās uz logiem.

—   Jūs nebaidieties, — viņš mēģināja radus ieroši-

/

nat. — Es pie jums netaisos palikt. P'aēdīšu un tūlīt iešu prom.

Bet nekur tālu viņš nepaspēja aiziet. Vai nu Rolands Lika izsekots, vai ari tā bija vienkārši sagadīšanās, bet Ullīt pie durvīm atskanēja vairāki dobji un pavēloši klauvējieni. Ceslavs uzreiz saprata, ka tie ir vai nu čekas mežu «ķemmētāji», vai kāds no vietējiem varas . iein nāk pie viņiem kaut ko atteikt vai par kaut ko b idināt. Viņš ātri pielēca kājās, paķēra Rolandu aiz rokas un zibenīgi rāva pāri istabai uz virtuvi.

—   Ziglil Tur ir otrā izeja! Uz šķūni!

Ceslavs ar Rolandu aizskrēja, taču lielajā steigā un uztraukumā aizmirsa priekšnamā uz pakaramā atstāto vācu armijas cepuri… Tas ari abus pazudināja.

Kad abi vīrieši bija aizgājuši, Skaidrīte trīcošām rokām atvēra durvis un ieraudzīja, ka viņas priekšā atkal stāv Viktors Jurago … Tikai šoreiz viņš bija ģērbies priv;.iās drēbēs un izskatījās, ka pa aizgājušajiem gadiem kļuvis nedaudz apaļīgāks un varbūt pat labsirdīgāks.

—   Sveika, Skaidrīti — Viktors bravurīgi pasveicināja. — Patīk vai nepatīk, taču beidzot jānāk jūs apraudzīt!

Skaidrīte stāvēja kā sastingusi. Viņa saprata, ka šis Viktora nāciens neko labu viņai nesola. Un Ceslavam tr.pat." Un viņas bērniem ari. Jo, neskatoties uz to, ka viņa šo cilvēku kādreiz bija mīlējusi, visus aizvadītos gadus Skaidrīte Viktoru bija nolādējusi un ienīduši, kā mēs parasti nīstam atklātus neliešus, ļaundarus un zemiskus cilvēkus.

—   Atkal tu?! — viņa patiesās šausmās .nočukstēja.

Viktors Jurago, kā atvainodamies, neveikli pasmaidīja un paskatījās apkārt.

—   Apsēsties nepiedāvāsi?

Skaidrīte klusēja. Viktors mazliet pamīņājās uz vietas, tad apsēdas pats. Viņš redzēja, ka nupat piegaida bija ēduši vairāki cilvēki. Viktors cieši noskatīja nobijušos sievieti.

—    Tu esi stipri izmainījusies, viņš vēsi konstatēja.

—    Jā, — Skaidrīte saņēmusies atbildēja. — Ta tas ir. Jo ir izmainījusies visa dzīve.

Viktors brīdi klusēja, tad, turpinādams cieši skatīties uz Skaidrīti, negaidīti un mazliet skumji pavaicāja:

—   Varbūt tu man beidzot pateiksi, kādēļ tu toreiz no manis aizgāji pie tā Ceslava?

—    Es jau tev reiz paskaidroju, — Skaidrīte atbildēja. — Es gribēju dzīvot mierīgu, normālu dzīvi.

Viktora acis pazibēja neizpratne.

—    Tieši kopā ar mani tu taču būtu dzīvojusi mierīgu, normālu dzīvi.

Skaidrītei uznāca dusmas un līdz ar tām pēkšņi pazuda bailes. Skaidrīte šo cilvēku ar jaunu spēku neieredzēja, un šis nenoslēpjamais naids viņai piedeva drosmi.

—    Tu patiešām domā, ka tas, ko tu darīji … Ko jūs visi dariet pašlaik … -ir normāli?!

—    Jā! — Viktors nevilcinādamies atbildēja. — Cīnīties pret dzimtenes ienaidniekiem ir visnotaļ normāli.

—     Es biju ienaidniece? — Skaidrīte sašutumā iesaucās. — Un Ceslavs? Un mans četrgadīgais puika Edmunds? Un mans vēl nepiedzimušais bērns arī?!

Viktors nepatikā saviebās. Viņš visus šos gadus tomēr bija sevī nēsājis nelielu vainas apziņu, taču tā bieži lika ātri noslāpēla ar pārliecību, ka viņš galu galā tomēr ir rīkojies pareizi. Jo Ceslavs daudzreiz bija i/leicies, ka jauno varu nevarot pieņemt un atzīt par labu un gudru. Bet, galvenais, Ceslavs pats bez mazākiem ,-irdsapziņas pārmetumiem viņam no degungala bija nocēlis šo vēl joprojām skaisto un jauno sievieti… Tā kā labāk par sirdsapziņām klusēsim. Un it sevišķi jau nu tu, Skaidrīt…

—   Nepārspīlē! — Viktors klusi noņurdēja. — Par jums toreiz bija ienācis ziņojums, un man uz to vajadzēja oficiāli reaģēt.

Skaidrīte tikko valdījās.

—   Mani… Sievieti stāvoklī… Un Ccslavu, savu bijušo draugu…

—  Tur jau ir tā lieta, ka bijušo! — Viktors nicīgi iesmējās, tad caururbjoši noskatīja Skaidrīti no galvas līdz kājām. — Es tevi mīlēju, — viņš negaidīti turpināja, — un, ja gribi zināt, mīlu vēl tagad …

Skaidrītei šie vārdi šķila apvainojoši, un viņa sarāvās, kā snēcīga sitiena ķerta.

—   Tā, lūdzu, nerunā! — viņa skarbi pavēlēja.

Bet, neskatoties uz visu savu netīro pagātni, pieradis pie izlikšanās, meliem un liekuļošanas, Viktors Jurago šoreiz tomēr bija patiess. Viņš patiešām pret Skaidrīti bija vēl saglabājis siltas jūtas. Un acīmredzot tieši tādēļ viņš Skaidrīti tomēr neaizsūtīja otrreiz uz Sibīriju un daudz netraucēja arī tad, kad viņa pēc Ces- lava aresta ar bērniem pārcēlās uz dzīvi Pīgā pie māsas.

—   Es nupat sāku domāt… — Viktors uz mirkli it kā apmulsa un skatījās sāņus. - Es esmu ar mieru tevi aicināt pie sevis. Ar visiem bērniem. Es visu aizmirstu, piedotu.

> Skaidrīti šie vārdi ne mazākā mērā neaizkustināja. Un tomēr viņa uzreiz kļuva mierīgāka un pat ar zināmu ziņkāri spēja paskatīties uz jaunizcepto kavalieri.

—   Dzīvo viens? — viņa klusā balsī painteresējās.

Viktors apstiprinoši pamāja.

—   Es biju frontē… — viņš kaut kā neveikli sāka stāstīt. — Tās eran bija tādas speciālas daļas … Saucās «Smerš» … Biju saistīts ar armijas pretizlūkošanu.

It kā jau tālu no pirmajām līnijām, tomēr mani tepat Kurzeme ievainoja. Tagad esmu nozīmēts mūsu pagastā par partorgu …

Skaidrīte saprata, ka Viktorā Jurago no pirmskara laikiem nekas nav mainījies. Viņas priekšā sēž tas pats cilvēku izsekotājs un varbūt pai šāvējs… Viņai atkal kļuva baigi un neomulīgi. Vēlējās, lai ātrāk atgrieztos Ceslavs un šis tagad pagasta varenākais vīrs pēc iespējas ātrāk lasītos prom! Un tomēr viņa nenocietās, lai Viktoram neuzdotu kādu vienkāršu jautājumu.

—  Viktor… — Skaidrītes balsī jaudas gan zināma līdzjūtība, gan tīri cilvēciska ziņkāre. — Kādēļ tu negribi atkal strādāt meža darbos? Vai mašīnu — traktoru stacija? Vai par zirgu puisi? Vai pastnieku? Kādēļ tu negribi, la visi cilvēki tev varētu atklāti skatīties acis?

Viktors uzreiz neatbildēja. Viņš smagi nolieca galvu, mazliet nervozi sāka pa galdu bīdīt kādu šķīvi ar ēdiena atliekām un, iespējams, kaut vienā īsā laika sprīdī iotnēr sajuta se\i kā izstumtu no cilvēku sabiedrības… Varbūt. Taču Viktors saņēmās, pacēla galvu un auksti paskaidroja:

—   'Iu nezini, ko nozīmē vara…

Skaidrīte apstiprinoši palocīja galvu.

—   Tas nu gan … Toties es zinu, ko nozīmē mīlestība …

Viktors klusēdams piecēlās, mazliet pamīņājās uz \ ietas, tad pienāca Skaidrītei cieši klāt, atkal ilgi to nopētīja, droši vien atcerēdamies, ka tieši šīs sievietes dēļ viņš joprojām no dzīves nav saņēmis to, ko pārpārēm bija guvusi viņa. To pašu mīlestību …

Es tev gribu pateikt … — Viktora balsi skanēja tikko jūtama labvēlība, gan arī auksti draudi. —■ Tas vēl daudziem ir noslēpums, bet tev es tomēr pateikšu Tiek jau gatavoti jauni saraksti … Tūlīt gaidāma vēl viena cilvēku izsūtīšana uz Sibīriju. Un jūs, Kačevski, visi tai saraksti esat jau iekšā… Vienīgi es vēl varu… Vienīgi es!

Skaidrīte nobāla, un viņas daiļo seju ātri izķēmoja šausmas. Skaidrīte ar abām rokām satvēra galvu un skaļi iekliedzās: Nē! Es vairs tur negribu! Negribu!!!

Viktors spēcīgi satvēra Skaidrītes plecus un tos strauji sapurināja.

—   Nekauc! viņš pavēloši uzsauca. — Ja būsi prātīga un pieliekami gudra … Tevi es pažēlošu! Tikai kādu. vakaru atnāc pie manis … Tu jau zini, kur es dzīvoju.

Viktors atlaida rokas, vēl mirkli pastāvēja, kā gaidīdams Skaidrītes tūlītēju atbildi, tad lēni pagriezās un gāja uz tīnim. Kad viņš jau grasījās tās atvērt, Viktors pēkšņi gandrīz vai turpat savu pārsteigto acu priekšā ieraudzīja uz vadža karājamies apbružātu, vēl mazliet mitru vācu armijas cepuri…

Viktors to strauji pakampa, nedaudz paņurcīja rokās, ■ ad cepuri lēni iebāza kabatā. Pēc tam pagriezās pret bailēs sastingušo Skaidrīti un dobjā balsī uzprasīja:

—   Tātad pie jums nāk ciemiņi no meža? Jūs ar viņiem uzturat sakarus?

Skaidrīte klusēja. Viņa ar katru savas apziņas daļiņu skumji un ļoti sāpīgi saprata, ka tagad viņi ir neglābjami pazuduši. Tagad neviens viņus tāpat trimdā vien nesūtīs. Šoreiz viņiem būs jāstājas kara tribunāla priekšā un sods jāizcieš kādā no tā laika baismīgajiem lēģeriem …

—   Vai tikai gadījumā tas nav tavs brālis Rolands, kas jūs te ir apciemojis? — Viktors turpināja interesēties. — Orgāni viņu jau medī veselus četrus gadus.

Skaidrīte joprojām klusēja.

9. NODAĻA

Marina nodzēsa lielo gaismu, atstājot degam vienīgi nelielu stāvlampu. Lampas abažūrs bija izgatavots no ķiršu krāsas materiāla, un tagad antīkā stila degķer- menis uz visām istabas sienām un drūmajām gleznām meta mazliet spocīgus, tumši sarkanus gaismas starus.

Istaba un varbūt arī visa pasaule pēkšņi šķita pielīs- tam ar asiņainu lietu. Visas pie sienām izkārtās gleznas tagad izskatījās daudz savādāk. Tur attēlotā dzīve negaidīti atklājās visā savā skarbumā un neparastajā nežēlastībā.

Un māte ar nomirušo bērnu uz rokām.

Un tukšā nāvinieku kamera, no kuras uz nošaušanu tikko aizvests kārtējais tās iemītnieks…

Un melnais krusts balta sniega lauka vidū.

Un mazs, sacietējis maizes gabals uz gara barakas galda.

Un ļoti apmierināts NKVD virsnieks, laikam kādas nometnes komandants.

Un nosalis putns mazas meitenītes rokās. Un pēc tam arī pati meitenīte… nosalusi.

Un balta roze, ielikta apdauzītā bleķa krūzītē uz aizrestota loga fona.

Un visa pasaule — tāda liela un smirdoša…

Tā bija apliela ar asinīm. Nebija vairs siltuma. Visapkārt lika sals, nāve, iznīcība. Un klusums. Baismīgs, prātu plosošs klusums.

Cilvēks bija pazudis. Bet visdrausmīgāk šķita tas, ka bija pazudis arī Dievs. Nev īcns nezināja, kur Visvarenais p/aslēpies. Kāda iemesla dēļ viņš nenāk cilvēkiem palīga? «Un kur tad visu cilvēci mīlošais Jēzus Kristus? Ko tu, Pestītāj, nevienu nepestī no nepelnītām ciešanām, kādēļ nevienu nepasargā no ļaundaru zemiskuma, kādēļ tu atļauj nosalt, arī mazam bērnam? Jeb tava mīlestība ir tik neizmērojama, vispārcilvēciska, ka tu vienādi mīli visus? Ari slepkavas, ļaundarus, sadistus, bērnu un sieviešu mocītājus, cilvēku šāvējus, visu marku nodevējus, apmelotājus, uzrādītājus, visus slepenos ziņotājus, spīdzinātājus un to garīgos iedvesmotājus? Un, ja tas ir tā, tad tu man piedod, Jēzu Kristu! Es tevi nevaru ņemt palīgā, ejot sodīt kaut vienu no šiem neliešiem.

Krusts stāv tukšs. Varbūt tur rīt piesitīs arī mani? Varbūt… Tādēļ laikam vajadzēs iet. Marina ir laba. Izrādās, viņa ir kolosāla gleznotāja un jutekliska sieviete. Tā vien gribas viņu apskaut, velnišķīgi skūpstīt un pēc tam varbūt arī ielikties gultā … Tas būtu brīnišķīgi, tas būtu skaisti un neaizmirstami, taču laiks rit un man noteikti šovakar vēl vajadzētu aizbraukt pie mātes. Man viņai ir jāpasaka, ko es šodien esmu izdarījis.»

—  Tu, Marina, esi jauka sieviete, — Edmunds klusi pateica. — Un viss tavs skaistais dzīvoklis un šī noslēpumaina atmosfēra… Būtu labi te palikt, bet…

Marina skumji pasmaidīja un skatījās viņam tieši

acis.

—   Paliec! — viņa klusi palūdza. — Es patiešām esmu laba sieviete …

Edmunds piecēlās. Viņš par to ne mirkli nešaubījās.

—   Varbūt citreiz …

Marina uztrūkās kājās, negaidīti aplika rokas ap Edmunda kaklu un sāka viņu kvēli skūpstīt.

—  Nesatracini, — Edmunds čukstēja. — Tā es vēl patiešām nekur neaiziešu…

—   Neaizej! — Marina turpināja. — Tu to nekad nenožēlosi …

Arī par to Edmunds ne mirkli nešaubījās. Viņš spēcīgi glāstīja Marinas cietās krūtis, viss viņa organisms neatvairāmi liecās pēc šīs sievietes, taču viņš sevi tomēr pārvarēja, viegli atgrūda Marinu sāņus un ātri gāja uz durvīm.

—   Pagaidi! — viņa spēji uzsauca.

Edmunds apstājās. Marina piesteidzās klāt un lūdzoši raudzījās acis.

—   Ņem mani līdzi! — viņa negaidīti ierosināja.

—   Paņem, lūdzu!

Edmunds grūtsirdīgi pasmaidīja.

—   Uz kurieni, Marina?

—       Vienalga! — viņa kaut kā draiski un bezbēdīgi iesaucās. — Kādēļ mēs atkal nevarētu būt vieglprātīgi kā jaunībā?

«Kādēļ gan ne,» Edmunds domās piekrita. «Patiešam Tikai tu neesi vieglprātīga. Mani ir grūti apmānīt. Kā nekā es jau divdesmit piecus gadus strādāju par ārstu un mazliet cilvēkus pazīstu. Tu vienkārši mani nekur vairs vienu negribi laist. Tu gribi man palīdzēt. Tu vēlies mani pasargāt no briesmām un iespējamā soda. Paldies, Marina. Tas ir ļoti aizkustinoši.»

Paklausies, draudziņ, — Edmunds domīgs teica.

—   Bet man ir tāda sajūta … Ļoti iespējams, ka šī var izrādīties manas dzīves pēdējā nakts…

—       Ta nerunā! — Marina maigi piekļāvās viņa krūtīm. — Tieši otrādi! Ja mēs abi grļbēsim… 5ī var būt mūsu dzīves pirmā nakts …

Edmunds pasmaidīja. Marina viņu bija pierunājusi.

—   Tev mašīna ir? — Edmunds pavaicāja.

—       Jā! — Marina priecīga pamāja. — Tepat pagalmā stāv «žigulis».

—       Tad ejam! — Edmunds aicināja. — Aizved mani pie mātes.

10. NODAĻA

Marina rādījās laba braucēja. Noskaloties uz to, ka bija mazliet iedzērusi, viņa veiksmīgi šķērsoja vairākus Rīgas centra krustojumus, bet, kad brauca garām Laimas pulkstenim, Edmunds tomēr palūdza apstāties.

—   Ieskriesim uz mirkli «Lunā», — viņš uzaicināja.

Marinu tas izbrīnīja. Viņa saprata, ka tas Edmundam var būt bīstami.

—   Gribi vel iedzert? — viņa pavaicāja.

Edmunds apstiprinoši pamāja.

—        Bet ne tikai tas, — viņš paskaidroja. — Man vienkārši šobrīd tur gribas ieiet.

Viņi izkāpa no mašīnas, Marina aizslēdza durvis, un pēc dažiem mirkļiem abi jau stāvēja restorāna aizvērto durvju priekšā. Tur bez viņiem nepacietīgi mīņājās vēl diezgan liels cilvēku pūlis. Varēja redzēt vairākas skaistas, eleganti ģērbušās sievietes un manāmi iereibušus vīriešus. Nedaudz sāņus stāvēja kāda jauniņa, uzkrītoši izkrāsojusies meitene, ģērbusies neaizpogātā lietusmētelī, zem kura varēja redzēt neticami īsus bruncīšus un melnu adītu jaciņu. Meitene nervozi smēķēja un, kad Edmunds apstājās, nez kādēļ tūlīt pienāca viņam klāt.

—       Jūs iesiet iekšā? — viņa dobjā krūšu balsī uzprasīja.

—       Jā … — Edmunds negribīgi norūca, skatīdamies uz glīti noformētu paziņojumu «Vietu nav»„

—       Paņemiet mani līdzi! — meitene valšķīgi ierosināja.

—       Sie neņem? — Edmunds pamāja uz pārējiem -vīriešiem, kuri ar redzamu nepacietību gaidīja atveramies durvis.

—   Nē, — meitene bēdīga atbildēja.

—   Rīga ir pilna ar krodziņiem, kur tu vari mierīgi pasēdēt viena. Naudas nav?

—       Nauda būs, — meitene pārliecināti paziņoja. — Man jātiek tieši šeit.

Edmunds saprotoši pakratīja galvu, taču bezpalīdzīgi noplātīja rokas un parādīja uz Marinu.

—   Redzi, man jau ir ar ko iet.

Meitene nicīgi nosmīnēja un atkāpās sānis.

—       Es apskatīšos, kas šovakar dežurē, — Edmunds Marinai pateica un izlauzās līdz ieejai. Viņš zināja, ka vēl nesen šeit par šveicaru strādāja kāds viņa bijušais pacients, kas viņu jau reiz bija ielaidis un izgādājis brīvas vietas tieši šādā sastrēgumstundā.

Edmunds pieklauvēja.

—       Tas ir velti, — kāds viņam aiz muguras neapmierināts sacīja. — Durvju ķeizars parādīsies labi ja pēc pusstundas, un bez lain, cienītais, nevajag līst bez rindas. Mēs bijām pirms jums!

Edmunds to palaida gar ausīm un pieklauvēja skaļāk. Pēc īsa laiciņa plato durvju priekšā pēkšņi iznira atlētiska auguma vīrietis, ietērpts tumši zilā tresolā žaketē.

Edmunds pasmaidīja. Tas bija Žanis. Viņš, īgni paskatījies vērīgāk, Edmundu pazina, priecīgs pamāja ar galvu un steigšus atslēdza durvis.

—   Sveiks, dakter!

—       Sveiks, Zani! — Edmunds sacīja un paspieda tre- sotajam vīram roku. — Es uz mirklīti gribētu …

—   Jūs esat ar dāmu? — Žanis lietišķi painteresējas.

—   Tā ii.

—       Nāciet! — Šveicars abus gandrīz rautin ierāva iekšā. Tūlīt aiz viņiem centās likt iekšā ari viss laukā palikušais pūlis.

Vietu vairāk nav! — Žanis skaļi paziņoja un steidzīgi vēra durvis ciet. — Pēc desmit minūtēm atbrīvosies viens galdiņš un četras vietas būs. Pagaidiet!

Edmunds ar Marinu iegāja restorāna priekštelpā un apstājās pie garderobes.

—        Priecājos jūs redzēt. — Žanis pienāca klāt un pret abiem viegli paklanījās. — Atcerieties, es jau jums toreiz slimnīcā teicu — ja palikšu dzīvs, jums, dakter, ieeja «Lunā» būs garantēta jebkurā laikā!

—       Paldies, — Edmunds sacīja. — Galdiņu mums nevajag. Mazliet pasēdēsim bārā.

Edmunds ar Marinu uzkāpa otrajā stāvā, iekārtojās pie bāra letes un pasūtīja šampanieti. Kamēr bārmene vēl kārtojās ar viesmīlēm, Edmunds pagriezās pret Marinu.

—       Tu mazliet uzgaidi, — viņš klusi sacīja. — Es noiešu lejā piezvanīt mātei. Mūsu vizīte tomēr ir jāpiesaka.

Marina neko neteica. Viņai gan uz mirkli ienāca prātā, ka Edmunds var pazust, viņu šeit pametot vienu, taču rokassomiņā nauda bija līdzi, bet par automašīnu viņa daudz neuztraucās. Sadauzīs, sadauzīs. Arī dzive ir vienās buktēs …

Edmunds nokāpa lejā pie Zaņa un sameklēja naudu.

—       Tev tas aparāts strādā? — Edmunds pamāja uz telefona automāta pusi.

- Strādā, strādā! — Žanis drošināja. —• Dažreiz jau čupā saiet, bet nupat ir kārtībā.

Kā pašlaik ar veselību? — Edmunds painteresējās.

—       Tā nekas, — Žanis priecīgs pamāja. — Dzert es vairs nedzeru, taču tādā sakarībā tūlīt uzradās jauna problēma — nav kur naudu likt!

—   Bet tu to neņem, — Edmunds deva padomu.

—        Kā tu neņemsi, ja tev ar varu grūž ģīmī? —Žanis paskatījās uz durvīm, kur aiz biezajiem stikliem, kafejnīcas spožās reklāmas apspīdēti, joprojām nepacietīgi mīņājās daudz cilvēku. — Jūs neņemat?

—   Nē, Zani, es neņemu.

—        Kā jūs pats domājat, — Žanis, acis piemiedzis, sacīja, — [as ir gudri vai dumji darīts?

—       Tas, draudziņ, ir darīts godīgi, — Edmunds nopietns atbildēja.

—   Tādu kā jūs šodien nav daudz.

—   Noteikti vairāk nekā sabiedrībā pieņemts domāt.

—        Nez vai, — Žanis domīgs raustīja plecus. — Kādēļ neņemt, ja dod? Pats jau es nevienam neprasu.

—       Man te pirmīt laukā piesējās viens skuķis, — Edmunds sacīja. — Gribēja tikt iekšā un droši vien tiks. Stipri šaubos, vai arī viņa pati prasa, bet noteikti ņem. Un tu zini, kā to sauc?

—       Zinu, zinu! — Žanis apliecināja. — Ar tām drais- kulītēm te ir tīrais negals. Rosās kā tādas bitītes…

—   Viņas -patiešām šeit vienas nedrīkst nākt?

—   Jā. Ir tāds rīkojums.

—   Kādēļ?

—       Pie mums vakaros apgrozas daudz ārzemnieku, un bez tam … Kaut kadai morālei taču arī laikam ir jābūt.

Edmunds iesmējās, jo krogā runāt par morāli viņam šķita smieklīgi.

—       Morālei ir jābūt, — Edmunds ātri un kaut kā pat nikni sacīja. — Protams! Tur vārdam nav vietas. Kaut vai tādēļ, lai daudziem uzlabotos viņu gremošanas orgānu darbība. Jo augstprātīgā un liekulīgā apziņa, ka tu dzīvo bez citiem redzama grēka, ka esi it kā labāks un «pareizāks» par pārējiem, gandrīz vienmēr labvēlīgi ietekmē zarnu peristaltiku un ātri likvidē vēdera aiz- cietēiumus.

—   Dakter, jūs esat kļuvis ciniķis.

—        Vēl ne, Zani. vēl ne, — Edmunds nervozi turpināja, - taču šodien diemžēl daudziem jo daudziem morāle der vienīgi kā ļoti parocīgs plāksteris, ko viņi var uzlikt uz savām tukšajām, nelietīgajām dvēselēm …

—   Es gan nevienu nenosodu, — Žanis teica. — Ne bijušos boļševikus, ne tagadējos nacionālistus. Un nakts drostaliņas ne tik. Tad jau man vajadzētu stāties baznīcas dienestā, nevis kalpot restorānu trestā. Katrs taču pelnās un dzīvo, kā viņam iznāk labāk un parocīgāk. Bet kas tā tada dvēsele un sirdsapziņa? Acīmredzot ne pārāk vajadzīga prece, ja tik daudzi cilvēki mierīgi iztiek bez tās.

«Diemžēl,» Edmunds nodomāja un lēnām piegāja pie telefona aparāta.

Viņa māte Skaidrīte Kačevska, neskatoties uz kādreiz pārdzīvotajām ciešanām, Sibīrijas izsūtījumu un saviem septiņdesmit pieciem gadiem, vēl joprojām jutās visai žirgta un katru ceturto diennakti gāja uz darbu. Viņa strādāja par kadas nelielas noliktavas sardzi, par to mēnesi saņemdama sešsimt rubļus un iespēju justies daudzmaz neatkarīgai un šai pasaulē vēl kaut kam derīgai.

Numurs savienojās, un pēc dažiem brīžiem Edmunds jau dzirdēja pazīstamo matēs balsi.

—   Klausos.

—   Labvakar, muterīt.

—   AI… Kur tu esi?

—   Krogā.

—   Dzer?

—   Nē.

—   Ko tad tu lai vietā dari?

—   Zvanu tev.

—   Citu vietu nevarēji atrast?

—   Principā jau varēju, bet…

—   Kādēļ tu neesi mājās?

—   Ko es tur viens darīšu?

—        Edmund … — Māte pēkšņi sāka runāt ļoti klusi, un varēja dzirdēt, kā viņai no uztraukuma trīc balss. — Dēls… Es baidos pat runāt…

—   Bet tu nebaidies. Man nekas slikts nav noticis.

—        Pirms neilga laika pie manis bija ienākusi kaimiņiene. Nu, tu viņu zini — Mildas tante. Viņa man teica, ka pa televizoru liekot meklēts kāds Edmunds Ka- čevskis. Viņš esot izdarījis smagu noziegumu, un es ar šausmām tūlīt iedomājos …

—   Nē, māt. Neko nedomā. Viss ir kārtībā.

—   Kas ir kārtībā? '

—       Viss ar mani. Tas neesmu es, ko viņi meklē. Tā ir tikai tada dīvaina sagadīšanās.

—   Tu to nopietni?

—   Goda vārds.

—   Kādēļ tu neej uz mājām?

—   Negribas. Šodien ir tik neparasts vakars …

—   Kaut ko tu tomēr būsi izdarījis.

—       Jā, māt. Es izdarīju. Bet pašlaik neko nenožēloju. Varbūt vēlāk, citreiz …

—   Neko nesaprotu, dēls.

—   Tu šovakar nestrādā?

—   Nē. Man arī rītdiena ir vēl brīva.

—   Es varu pie tevis aizbraukt?

—   Protams! Kā tu vispār tā vari prasīt?

—   Es būšu ar sievieti.

—    Tad tev beidzot kāda ir uzradusies?

—   Nezinu… Pēc pusstundas būsim klāt.

—  Tik ātri?

—        ■ Mums ir mašīna.

—   Brauciet! Es jūs gaidu. Kafiju uzvārīt?

—   Jā, to var. Tējas tev nav?

—   Kaut kur jau vajadzēja būt.

—   Tad uzvāri arī tēju.

Edmunds nolika klausuli un paskatījās sāņus. Pa to laiku, kamēr viņš runāja pa telefonu, kafejnīcas priekštelpā bija ienākusi policijas patruļa un pašreiz kaut ko nopietni stāstīja Žanim. Pēc tam policijas virsnieks šveicaram parādīja kādu fotogrāfiju, Žanis to rūpīgi apskatīja, tad fotogrāfiju atdeva atpakaļ.

—       Es viņu pazīšu, — Žanis apņēmīgi teica. — Esiet droši.

Policisti aizgāja. Edmunds piegāja pie Zaņa un viegli tam uzsita pa plecu.

Paldies, veco zēn, — Edmunds neslēpa apmierinātību. — Tu man atkal izlīdzēji.

Žanis, ļoti uztraucies, tā savādi paskatījās uz savu kādreizējo glābēju.

Esmu jūsu parādnieks līdz mūža galam, dakter.

—       Nevajag, Zani! Nemaz nav grūti otram palīdzēt. It sevišķi, ja par to vēl maksā algu.

—       Dakter … — Žanis dobjā balsī pajautāja. — Kādēļ cilvēks ir tā iekārtots, ka viņš spēj darīt gan visskaistāko, gan visriebīgāko? Viscēlāko un viszemiskāko.

—       Nezinu, — Edmunds paraustīja plecus. — Varbūt arī visam sliktajam un ļaunajam šai pasaulē ir kāda svarīga nozīme un jēga?

—        Vai gribat zināt, — Žanis pēkšņi sāka runāt čukstus, — kādēļ tie «dūži» šeit bija atnākuši?

—   Nē, Zani, es to negribu zināt.

—   Bet es jums tomēr pateikšu, labi?

—   Paldies par uzticību.

—       Nevajag smieties, dakter. Lieta ir daudz nopietnākā, nekā jūs domājat.

—       Es klausos, — Edmunds sacīja un manāmi saspringa.

—        Man liekas, viņi meklē jūs, — Žanis ātri izšāva un nodūra skatienu. — Vai jūsu brāli.

—   Man nav brāļa.

—   Tādā gadījumā viņi meklē jūs.

—       Tas nevar būt, — Edmunds šaubīdamies vairākas reizes pakratīja galvu un pēkšņi sajuta asas, nomācošas bailes.

—   Man jūs varat pilnīgi uzticēties, — Žanis mēģi*

nāja iedrošināt.

—   Nē, patiešām, — Edmunds kļuva arvien drūmāks.

—  Policisti man teica, ka pašlaik visur tiekot meklēts kāds Edmunds Kačevskis. Lai es pievēršot uzmanību … Uz fotogrāfijas redzamais cilvēks man nez kādēļ šķila līdzīgs jums.

—   Es tev tūlīt pateikšu, kādēļ. Policisti vispirms nosauca vārdu un uzvārdu — Edmunds Kačevskis — tu momentā iedomājies par mani. Nevienu citu cilvēku ar šādu vārdu un uzvārdu tu nezini un, pilnīgi dabiski, dzirdētais tev tūlīt asociējās ar mani. Pēctamtika parādīta fotogrāfija un uz tās redzamais cilvēks tev tāpat tūlīt saistījās ar mani. Zemapziņa jau bija cieši fiksējusi negrozāmu priekšstatu — Edmunds Kačevskis — tas esmu es. Bet uz fotogrāfijas noteikti bija pavisam cits cilvēks. Tā dažreiz gadās. Tā ir gadījies arī man. Ja iznāk, palasi slaveno psihiatru Vladimiru Levi.Viņš šādus gadījumus apraksta, cik uziel.

Žanis domīgs klusēja, un izskatījās, ka Edmunda vārdi viņu tomēr nav pārliecinājuši.

—   Es tik un tā jūs nenodotu, — pēc kāda laika viņš spītīgi teica.

Edmunds sajuta siltu saviļņojumu. Ikvienam taču laikam ir ļoti patīkami dzirdēt — «es tevi nekad neno- došu», kad agrāk un arī tagad nodevību var sastapt ik uz soļa.

Edmunds lēni uzkāpa otrajā stāvā, piegāja pie bāra letes un apsēdās blakus Marinai. Viņa jautājoši paskatījās.

—   Kaut kas notika?

—   Nē, Marina. Viss kārtībā. Māte mūs gaida.

Viņi klusējot izdzēra savas šampanieša glāzes un,

domās vai atmiņās iegrimuši, noklausījās kādu skumju tango melodijā komponētu dziesmu, ko izjusti nodziedāja mīlīga izskata orķestra soliste.

Marina līdzjūtīgi paskatījās uz Edmunda sadrūmušo seju.

—   Uznāca skumjas? Edmunds papurināja galvu.

—     Nē, Marina. Uznāca atmiņas. Es šeit bieži kādreiz nācu kopā ar sievu …

11. NODAĻA

Garām ātri paslīdēja Daugavas tumšie ūdeņi un jaunais Valdemāra tilts, kura melnās tērauda vantis Edmundam nez kādēļ atgādināja milzīga zvēra krēpes.

«Mans maigais, piemīlīgais zvērs.

Kur es to esmu dzirdējis? Nekur neesmu dzirdējis. Esmu kādreiz redzējis. Bija tāda filma. Jā. Mans maigais, piemīlīgais zvērs. Ar skaistu sievieti galvenajā lomā. Pat ļoti skaistu. Turklāt viņa patiešām bija tik maiga un trausla, cik trausla un maiga ir pirmā mīlestība. Tik, cik netverama ir rīta gaisma.

Marina arī ir skaista. Man viņa patīk. Es viņu vairs īpaši neatceros mūsu bērnībā, es vispār daudzus no mūsu klases vairs nepazītu, taču pašlaik man šķiet, ka es šo sievieti pazīstu visu mūžu.

Tik, tik. Tik, tik. Tik, tik.

Automašīnas panelī iemontētais pulkstenis kā vecs bleķa grāmatvedis vienmērīgi skaita laiku. Viņš skaita arī manus gadus un varbūt pat dienas. Cik to pagājis, cik atlicis? Es tev pulka naudiņas samaksātu, ja tu man varētu izrēķināt…

Cik atlicis?

Katrā ziņā ne sevišķi daudz. Pirmais puslaiks jau sen ir nospēlēts. Skaists un riebīgs, ar daudzām kļūdām, nepatiesiem apvainojumiem, nepelnītiem sodiem un neprecīzām, piespēlēm, taču, lai arī bieži ciests, skriets un darīts velti, es tomēr esmu guvis dažus izšķirošus vārtus un kaut ko paveicis, kaut ko sasniedzis. Man neviena priekšā nav jākaunas. Es šo dzives spēlīti esmu spēlējis godīgi. Nevienam nekad neesmu priekšā aizlicis kāju. Nevienu neesmu notriecis zemē. Esmu spēlējis atklāti un tieši, daudzās luvcīņās un sadursmēs dabūdams ievainojumus, bet nekad par tiem neesmu sūkstījies. Vienkārši pretinieks tobrīd bija stiprāks par mani. Un acīmredzot arī nežēlīgāks.

Mani mūžīgie pretinieki — cilvēku ļaunums un nāve.

Interesanti, kādēļ visi viņu dēvē par veceni?

Man gan viņas vārds 1111 būtība ne reizes nav saistījies nedz ar izkapti, nedz krunkainu vaigu. Varbūt viņa ir jauna un skaista, jo ir taču arī skaistas nāves. Un nemaz ne tik bezjēdzīgas, kā ir pieņemts uzskatīt.

Man žēl nav nekā. Un visa ir žēl.

Pat Viktora Jurago ir žēl — mūsu ģimenes ļaunā gara 1111 bendētāja. Mūsu dzīves izpostītāja. Mana tēva un masas faktiskā slepkavas.

Bet tāds ļaundaris un nelietis viņš ir tikai manās acīs. Un manas mātes atmiņās. Taču daudzu jo daudzu cilvēku priekšstatos viņš ir bijis 1111 arī paliks kā «kris- tāltīrs ļeņinietis», vecās gvardes boļševiks, nesaudzīgs cīnītājs par tautas laimi 1111 cilvēces gaišāku nākotni. Tas skan ļoti skaisti un, galu galā, arī es šim apgalvojumam varbūt varētu gandrīz vai piekrist, ja vien kāds man spētu daudzmaz jēdzīgi izskaidrot, kādēļ par šo it ka ļoti cildeno mērķi vajadzēja cīnīties ar tik šaušalīgi noziedzīgām metodēm? Kādēļ par to ar savām dzīvībām vajadzēja samaksāt miljoniem pilnīgi nevainīgu cilvēku? To skaitā arī inanam tēvam un tikai trīs dienas dzīvojušajai māsai.»

Edmunds mazliet paliecās uz priekšu, uzlika delnu uz Marinas siltajām kājām un ieraudzīja, ka ielas pretējā pusē no tumsas liels un majestātisks iznirst Dze- gužkalns.

«Tātad esam jau Iļģuciemā,» viņš priecīgs konstatēja. «Manas bērnības pelēkajā sētā. Vietā, kur mēs ar māti paglābāmies no jauna ceļojuma uz tālajiem Ziemeļiem.

Būtu skaisti šeit nomirt. Nekur citur es negribētu, es vispār nekur un nekad to negribētu, bet šeit varētu. Šeit -— jā.

Dzegužkalna virsotnē.

Rīgas Džomolungmā.

Šeit es ar jauniepazītajiem Iļģuciema zēniem kādreiz spēlēju «karu» un viņiem rādīju, kā no zemes, dēļu atlūzām un koku zariem mēs pirmajā Sibīrijas ziēmā rakām un būvējām zemnīcu … Dažreiz es šeit bastoju no stundām. Šeit es pirmo reizi atnācu uz satikšanos ar meiteni un neveikli viņai atzinos mīlestībā. Vēlāk es šeit iepazinos ar savu nākamo sievu Daci. šeit, no augšas skatoties uz Zundu, Balasta dambi un Rīgu, man pirmo reizi radās pārdrošs sapnis un cieša apņemšanās — ja jau es reiz esmu padzīts no savu vecāku mājām «Čagām», ja mēs ar māti tagad esam spiesti dzīvot šais akmens džungļos, tad kaut kad vēlāk man šī lielā pilsēta ir jāiekaro! Es sasniegšu visu, ko esmu iecerējis un ļoti vēlos! Un tieši šeit es vēlāk devu arī zvērestu neatlaisties, neatkāpties, nerimties, iekams Viktors Jurago beidzot būs saņēmis savu pelnīto sodu.

Nu tas ir izdarīts. Es savu vārdu esmu turējis, lai gan godīgi jāatzīstas, ka man šoreiz palīdzēja vienkārši Gadījums. Nejaušība. Bet varbūt pats Liktenis …

Dievu apmānīt ir grūti, bet dažreiz tas tomēr izdodas. Taču es nezinu nevienu gadījumu, kad šai dzīvē kāds ļaundaris būtu izbēdzis taisnīgai atmaksai. Vēl neviens cilvēks, kas visu savu dzīvi ir darījis tikai sliktu, nav savu mūžu beidzis ne skaisti, ne laimīgi." Neviens! Tas vispār nav iespējams. Visiem beigu beigās ir jānoliecas pret zemi, pašiem jāsameklē naglas un āmurs un, grēkus nožēlojot, jāiet uz Krusta vietu … Ja tas tā nenotiktu, pasaule no ļaunuma, cilvēku cietsirdības un garīgā truluma jau sen būtu sašķīdusi gabalu gabalos …

Bei nesašķīst. Jo cilvēkā Labais caur mūžīgo Taisnību, Patiesību un Gudrību vienmēr ir stiprāks par Nežēlastību, Asinskāri, Meliem un Varu.

Varbūt rīt es raudāšu un visu nožēlošu. Varbūt rīt ari man pašam būs jāmeklē sarūsējušas naglas, āmurs un savs Krusts … Jo galu galā arī es taču esmu izdarījis kaut ko ļaunu un riebīgu. Nosodāmu. Iespējams, ka mani jau grūti nosaukt par cilvēku. Un vēl grūtāk par ārstu… Es varēju apsūdzēt, es varēju tiesāt, es Viktoram Jurago varēju pasludināt visbargāko spriedumu un visaugstako soda mēru, taču es to laikam nekad pats nedrīkstēju izpildīt…

Bet līdz rītam vēl tālu. Lai šī nakts pieder tikai man un Marinai. Un vēl zvaigznēm un mēnesim. Un vecajam Iļģuciemam, kas gluži kā uzticams suns maigi glaužas pie kājām.

Tā vien gribas saukt — sveiki, Iļģuciema zēni un meitenes! Kur jūs šodien esat — mana skrandās tērpusies, izsalkusi pēckara paaudze? Kur trakais Jobans ar savu mūžam dziedošo saksafonu, kur brāļi Ginteri ar nerimtīgo kaušanās kāri, kuri skaistulis Kārlis Bušs ar savu ciešo apņemšanos pēc katra jauna deju vakara pie sevis uz mājām aizvest citu meiteni, kur vienmēr elegantais Oļģerts Strazdiņš, kur jau cietumā pabijušie Konstantīns Zuks un «Melnais Zoržiks», kur fiziski neticami spēcīgais Henrihs Mežals un bezbēdīgais Ziedonis Rutks? Kur Inta, Vanda, Marta un Jadviga? Kur Ijģuciema leišu stūris ar Kauņas, Viļņas, Palangasun Sauļu ieliņām?

Varbūt skaļi nodziedāt kādreiz tik populāro «Džam- bulaja» un «īstambulu»?

Jeb varbūt visprātīgāk būtu palūgt Marinai, lai viņa ar visu mašīnu un mums abiem ietriecas fabrikas «Rīgas tekstils» mūros?

Es jūtos sasodīti noguris.

Man ir bail no pagātnes, un loti sāp nākotne.»

—       Tu vēl atceries to māju, kur es dzīvoju? — Edmunds lēni pagriezās pret Marinu un skumji ieskatījās viņas acīs.

—        Nebaidies! — viņa uzmundrinoši pasmaidīja. — Es atceros visu.

Pēc dažām minūtēm viņi piebrauca pie kādas nelielas vienstāva koka mājas, kas bija noslēpttsies aiz bieza ceriņu un akāciju krūmu iežogojuma.

«Gluži kā bērnībā,» Edmunds neviļus nodomāja. «Kad bija grūti, gāju pie mātes.»

12. NODAĻA

Policijas pārvaldes dežūrdaļā atskanēja kārtējais telefona zvans.

Dežurants pacēla klausuli. .

—   Policija.

Vada viņā gala vispirms kāds ieklepojās, nošņaukā- jās, tad ierunājās vāji sadzirdamā balsī.

—   Es gribētu jums ziņot… Jūs klausāties?

—   Jā, jā! Es klausos! Lūdzu, runājiet skaļāk!

—   Es šodien redzēju to cilvēku, kuru jūs meklējat!

Dežurants pamāja kapteinim Vīksnām, un tas uz sakaru sistēmas pults ātri nospieda sarkanu pogu, lai arī pats varētu dzirdēt sarunu.

—       Lūdzu, konkrētāk! — dežurants aicināja. — Tieši kuru cilvēku jūs domājat?

—   Es iomāju Edmundu Kačevski. Jūs taču viņu meklējat, vai ne?

—   Kur jūs viņu redzējāt?

—   Uz Brīvības un Matīsa ielas stūra.

—   Kad?

—   Ap pulksten astoņpadsmitiem.

—   Ko viņš tur darīja?

—   Stāvēja pie tramvaja pieturas.

—        Kādē] Jūs domājat, ka tas bija tieši Edmunds Kačevskis? Jūs viņu pazīstat personiski?

—   Nē.

—        Kādēļ Jūs viņu ievērojāt? Tur taču parasti stāv ļoti daudz ļaužu.

—        Es to nevaru izskaidrot. Varbūt tādēļ, ka viņš vairākas reizes uz mani paskatījās. Ziniet, paskatījās ar tik aukstu un nežēlīgu skatienu, ka man pilnīgi karsts noskrēja pa kauliem! Es uzreiz nodomāju, ka tas noteikti ir ļauns cilvēks.

—   Kā viņš bija apģērbies?

—       Galvassegas nebija. Mugurā gaišs, mazliet saņurcīts lietusmētelis. Rokās ādas cimdi. Vairāk neko tādu neievēroju. Jā, vēl rētu starp acīm. Tas viss.

—   Nemanījāt, vai tas cilvēks bija iereibis?

—        Nedomāju. Uz kājām stāvēja stingri un visus noskatīja ar naidpilnu, nicinošu skatienu. Tādēļ viņš man arī iespiedās atmiņā.

—   Tas viss?

—   Liekas, jā.

—        Mēs jums pateicamies par sniegto informāciju. Ja jums gadās viņu sastapt vēlreiz… Pats saprotat.

Dežurants nolika klausuli un paskatījās uz Vīksnu.

—   Ko tu saki?

—       šaubos, vai tā ir nejauša sagadīšanās. Tā vien rādās, ka viņš patiešām uzturas tai rajonā.

—       Viņš stāvējis pie tramvaja pieturas. Tātad kaut kur taisījies braukt. Un noteikti no tā rajona pašlaik

ari aizbraucis.

— Tas nekādā gadījumā neizslēdz viņa atgriešanās iespējamību. Uzraudzība jāpastiprina. Līdzko saņemsim ziņu par konkrētu adresi vai vietu, mana grupa tūlīt sāks aizturēšanas operāciju. Bet par to, ka šādu ziņu mēs saņemsim jau šovakar pat, es nešaubos ne mirkli.

13. NODAĻA

Uz Viktora Jurago ziņojuma pamata drošības viri Ceslavu Kacevski arestēja jau nākamās dienas rītā. Viņš tūlīt tika aizvests uz rajona centru un ieslodzīts lielās NK.VD ēkas pagrabā.

Kamera bija šaura, bez gaismas un ļoti mitra. Viņš tur atradās viens.

Česlavs ierāvās kameras stūrī, juta, kā gar kāju stilbiem skrien žurkas, bet pa kaklu, seju un matiem rāpo kaut kādi kukaiņi.

Ceslavu stindzināja riebums un bailes. Viņš daudz bija dzirdējis par drausmīgajiem Rīgas un Maskavas čekas pagrabiem, par baismīgajiem Leforlovas un Bu- tirkas cietumiem, par pašmāju vietējām pagastu un rajonu aresta telpām, taču kā par brīnumu tieši šobrīd šai drūmajā vietā viss bija klusi un mierīgi. Tikai kaut kur joti tālu pa retam bija saklausāmas kaut kādas dobjas, neritmiskas skaņas, vienu brīdi it kā pat ieskanējās marša mūzika, tad atkal viss apklusa, un Česlavs dzirdēja vien savus sirdspukstus un satraukto elpu.

Tās pašas dienas vakarā viņu uzveda stāvu augstāk un no gara, pustumša gaiteņa iegrūda plašā izmeklētāja kabinetā.

Sīs telpas logi bija cieši aizklāti ar bieziem tumšbrūniem aizkariem, pie griestiem un divos istabas stūros dega neparasti spilgti gaismķermeņi — līdzīgi nelieliem prožektoriem.

NKVD izmeklētājs bija maza auguma vīrs, kas runāja rupjā, taču pilnīgi skaidrā latviešu valodā.

Pēc tam kad Ceslavs bija atbildējis uz parastajiem iepazīšanās jautājumiem un jau paspējis nodomāt, ka pratinātājs ir tīri pieklājīgs cilvēks un, iespējams, ar viņu te nekas īpaši ļauns nenotiks, izmeklētājs pēkšņi uzlēca kājās un sprauslodams spalgi iebļāvās:

—   Tu neesi nekāds latvietis! Dzirdi? Tu esi pretīgs poļu cūka! Vot, kas tu esi! Bet vispareizāk… Tu esi fašists, mūsu tautas nodevējsl

Ceslavs drūms nolieca galvu un nesapratnē nomurmināja:

—   Ja esmu polis, kā es lai pašā laikā varu būt latviešu tautas…

Izmeklētājs neļāva pabeigt. Viņš 110 visa spēka trieca dūri nabaga arestanta sejā, un Ceslavs nogāzās uz grīdas.

Nebija nekādas intelektuālas divkaujas, divu uzskatu vai pārliecību sadursme. Nebija nekādi smalkumi, zemteksti, viltīgas loģiskas vai psiholoģiskas lamatas. Viss norisinājās gauži primitīvi un ļoti brutāli.

Kabinetā ienāca divi liela auguma vīrieši un, rupji lamājoties, Ceslavu sāka spārdīt kājām. Pēc tam uzstutēja stāvus, viens no viņiem ap Česlava kaklu apmeta slapju šallei līdzīgu lupatu un sāka lēnām žņaugt. Ceslavam asi iesāpējās acis un galva, viņš gārdzoši, ar pēdējiem spēkiem un nāves bailēm mēģināja ieraut kaut vēl dažas kripatiņas gaisa … Kad Ceslavs jau bezsamaņā gāzās zemē, žņaugs tika palaists vaļā, bet viņš pats atkal ielidināts krēslā.

Dažas minūtes viņi ļāva Ceslavam mieru.

Laikam arī sitēji jutās piekusuši, jo, mazliet parunājušies ar izmeklētāju, abi izgāja laukā.

Izmeklētājs pienāca pie Ceslava un viņa asiņainajā, uztūkušajā sejā iecirta spēcīgu pliķi.

—  Mosties! — viņš uzkliedza. — Tev te nav nekāds atpūtas nams!

Ceslavs pamazām atguvās. Viņš noslaucīja no lūpām asinis, ar grūtībām norija siekalas un visā ķermenī un galvā sajuta drausmīgi smeldzošas sāpes. Bija tāda sajūta, it kā viņam nupat būtu pārbraucis pāri asfalta rullis un visas ribas un locekļi ir lauzti…

—   Labi, Kačevski! — izmeklētājs bargi sacīja un apsēdās aiz sava papīriem apkrautā rakstāmgalda. — Turpināsim! Jācer, ka tagad tavas smadzenes būs ieriktētas īstajā vietā! Tātad — kur atrodas bandītu bunkurs?

Ceslavs ar grūtībām valdīja niknumu.

—   Es jau to teicu aresta laikā un atkārtoju vēlreiz — es nezinu! Man nav bijis ne mazākā sakara …

—   Nemelo! — izmeklētājs viņu pārtrauca. — No kurienes tad tavā mājā uzradās tā bandīta cepure?

Ceslavs klusēja. Viņš pilnīgi skaidri saprata, ka viņam neizdosies izlocīties, ka viņš nekādi nespēs attaisnoties. Un tās būs beigas ne tikai viņam pašam, bet arī sievai Skaidrītei, viņu dēlam Edmundam un pieņemtajai meitai Mārai. Tās vispār būs beigas dzīvei… Ceslavs skumji apzinājās, ka vēl vienu tik mežonīgu sišanu viņš varbūt kaut kā varētu pārdzīvot, taču nekādu īstu spīdzināšanu, protams, vairs neizturēs… Tātad atliek vienīgi labprātīga vai izprovocēta nāve, vai ari godīga atzīšanās, ka Rolands patiešām bija atnācis, tā bija pirmā un vienīgā reize, nekādi citi sakari vai kontakti nav bijuši, un jācer uz šo drošībnieku sapratu un žēlastību …

Bet vai šai drausmīgi izkropļotajā, nabadzīgajā un garīgās tumsības laikā kaut vienam cilvēkam vēl ir saglabājies tāds gaišs greznuma priekšmets kā saprāts? Vai to jau sen abu pušu cilvēkiem nav iznīcinājis savstarpējais naids un atriebības alkas? Un uzvarētāju kliedzieni un pazemoto vaidi? Jauno varas viru niknums pret jebkuru neapmierinātības izpausmi un mežos iedzīto cilvēku izmisīgā bezspēcība? Jaunas okupācijas dzelžainais cietuma un padevības režīms un lielas latviešu daļas nelokāmā nevēlēšanās padoties?

' Bet man ir jāpadodas,» Ceslavs 'caur nebeidzamām fiziskām sāpēm nodomāja, un pali šī doma arī sāpēja. «Taču tas varbūt ir vienīgais ccļš un vienīgā iespēja izglābt maniem mīļajiem tuviniekiem dzīvības…

Es nekaunos, ka esmu vājš.

Man šķiet, griba un vēlēšanās cilvēkus glābt, nevis tos pazudināt, ir augstākā mērā cildenāka un vajadzīgāka nekā apzināta spītība un nāves nicināšana.»

Negaidīti pie durvīm pieklauvēja, un pēc dažiem brīžiem kabinetā noteiktiem soļiem ienāca Viktors Jurago. Acīmredzot te viņš vēl joprojām bija savs cilvēks.

Izmeklētājs uz viņu paskatījās un priecīgs pamāja.

— A, Viktor! Labi, ka atnāci! — viņš iesaucās un ar roku parādīja uz Česlavu. — Nāc un paskaties uz šito drebekli! Klusē, maita! Tādēļ domāju — šaut viņu uzreiz nost vai arī vēl uzdot kārtīgus piparus?

Viktors lēni un kaut kā ļoti pašapzinīgi pienāca pie Česlava, nostājās viņa priekšā, sakrustoja rokas uz krūtīm un apmierināts smaidīja. Viktors vēlreiz jutās gandarīts. Šis nelietis Kačevskis viņam kādreiz bija atņēmis mīļoto meiteni, un, lai gan no tā laika bija pa- gajuši jau divpadsmit gadi, toreizējais sarūgtinājums, vilšanās un personiskais apvainojums sūrstēja tāpat kā agrak un nekad netika aizmirsts. Viktors Jurago, protams, Ceslavu un Skaidrīti bez ilgas domāšanas būtu varējis nošaut jau toreiz siena šķūnī, taču pēdējā brīdī nevaldāmo atriebības kāri nobremzēja nelegālās komunistiskās partijas biedra šķiriskais apzinīgums… Toreizējais partijas stāvoklis un intereses lika apvaldīt personiskās emocijas un vairāk domāt par savas slepenās organizācijas mērķiem un ideāliem, nevis ļauties klajām greizsirdības izpausmēm. Un arī tagad viņš necentās par to īpaši domāt, taču laiku pa laikam visu viņa apziņu un būtību tomēr piepildīja salds at- riebības prieks.

«Te nu tu sēdi, vecīt, sasists un sadauzīts kā vecs kartupeļu maiss,» Viktors vēsi konstatēja. «Un nekādas cerības nākotnei. Toties pagātnē ir jau astoņi Sibīrijas gadi. Un ari tālāk nekas spožs nerādās, ja nu vienīgi, salīdzinot ar nošaušanu, diezgan skaistas izredzes divdesmit piecus gadus pavadīt Vorkutas šahtās… Atceries, Ceslav, es jau jums toreiz šķūnī teicu: «Jūs nekad nebūsiet laimīgi!» Un nebūsiet! Jo es neredzu nekādu lielo starpību starp, piemēram, tā saucamo «dzimtenes nodevību» un personīgo nodevību. Bet Skaidrīte mani nodeva. Un ari tu, Ceslav! Tu šai spēlītē nedrīkstēji iesaistīties! Tu taču zināji, ka Skaidrīte jau pieder man! Tu viņu nedrīkstēji aiztikt! Bet, ja jau reiz to uzdrošinājies un tomēr paņēmi, tad tev jau tad vajadzēja paredzēt arī savas nelietīgās rīcības iespējamās sekas … Četrdesmitā gada varas maiņa Latvijā, karš un šis saspringtais pēckara laiks Latvijas laukos varēja ari nebūt. Tik uri tā jūs nebūtu laimīgi. Tik un tā es jums būtu atriebies. Jo neko šai dzīvē nevar iegūt, kaut ko ļoti tuvu 1111 dārgu atņemot citiem. Tā kā neņem nu ļaunā, draugs, ka es jau tad, četrdesmit pir- majā gadā, sāku postīt arī tavējo. Tas ir pasaules visvecākais likums — dots pret dotu — un nekas vairāk. Es turpināšu postīt, kamēr tu savu dzīvi beigsi cietuma pagalmā pie inūra vai aukstajās pazemes ejās…»

— Tas bija Skaidrītes brālis Rolands, kas pie jums bija atnācis no meža? — Viktors ledainā balsī painteresējās.

česlavs mirkli padomāja, tad nenoteikti pakratīja sadauzīto galvu.

—   Neviens pie mums nebija …

—   Neliedzies! — Viktors uzkliedza, tad mazliet izbrīnījies pajautāja — Vai tiešām tev Sibīrija neko neiemācīja?

Ceslavs lēni pacēla galvu un caur uzpampušajiem acu plakstiņiem mēģināja ciešāk ieskatīties Viktora apaļajā sejā.

—   Jā, man Sibīrija kaut ko iemācīja gan, — viņš tikko sadzirdami nomurmināja. — Iemācīja paciest salu un sāpes. Un bez sevišķām šausmām sastapties ar nāvi. Un nicināt tādus kā tu.

Česlavs apklusa un smagi elsoja.

Izmeklētājs uz viņu neapmierināts paskatījās.

—   Ko tu tur vervelē? — viņš pārskaities uzkliedza. — Runā skaidri un konkrēti!

Česlavs bezpalīdzīgi skatījās uz visām telpas pusēm, it kā gaidīdams kādu brīnumainu palīdzību.

—    Kādēļ jūs gribat, lai es meloju, aprunāju nevainīgus cilvēkus un kļūstu nodevējs? — viņš abiem drūmajiem čekas vīriem galīgi sašļucis pavaicāja.

—    Beidz klepot! — Viktors brīdinoši iesaucās. — Tie ir tikai skaisti vārdi! Bet reālā dzīve ir daudz skarbāka un asiņaināka! Pirms divām nedēļām bandīti uz ceļa nošāva manu priekšteci — pagasta partorgu Miezīti! Pagājušajā nedēļā nežēlīgi nomocīja krievu valodas skolotāju, bet vakar nošāva divus «iztrebiķeļu» vada puišus! Tā ka, Ceslav Kačevski! Ja tu kaut ko zini, kur bandīti atrodami… Davai!

—   Es nezinu, — Česlavs atkal pakratīja galvu, jo viņš to patiešām nezināja.

—   Bet kāds taču 110 meža pie jums tomēr bija atnācis! — Viktors dusmīgs atgādināja. — Kādēļ noliegt tik acīmredzamu faktu?

Česlavs klusēja.

Izmeklētājs nervozi paskatījās pulkstenī.

—   Vai nu būs jāsauc atkal mūsu brašie komjaunieši, vai arī tūlīt jāved šurp tā viņa gaspaža Skaidrīte un bērnil Lai tiek ari viņiem! Viņu draugi bandīti mūs te šaudīs, bet mēs ar viņiem auklēsimies, ja? Nekā nebiji Ja jau jūs esat šai kariņā tomēr iesaistījušies, tad jākaro līdz galam! Vai nu runā un saki visu taisnību, vai arī neviens no Kačevskiem rītu vairs nesagaidīs…

Ceslavam kjuva slikti ar sirdi. Viņš ātri nodomāja, ka tagad nemaz nebūtu slikti nomirt … Viss beigtos. Neviens viņu nesistu, neviens uz viņu nekliegtu un neviens vairs neaiztiktu tuviniekus. «Par ko mums lādas ciešanas? Par to, ka es vakar atvēru durvis izsalkušam cilvēkam? Par to, ka Skaidrīte dažus vārdus parunāja ar savu miesīgu brāli? Galu galā mes taču visi esam cilvēki, vai ne? Un vai par to Rolanda cepuri Viktoram uzreiz vajadzēja skriet ziņot uz čeku? Kādēļ? Cilvēcības vārdā? Dzimtenes mīlestības vārdā? Rūpējoties par padomju valsts drošību? Bet varbūt tas viss tomēr pilnīgi atklāti un apzināt; darīts … necilvēcības vārdā? Jo viņi taču paši nekaunoties visiem saka, ka viņi neesot «cilvēki vispār»… Viņi esot «padomju cilvēki». Tātad jauna suga, lai gan tas, protams, atkal ir tikai viņu kārtējais blefs. Tie paši «cilvēki vispār» vien esam, tikai daži no mums ir jau iedzimti ļauni un nežēlīgi, garā sīki un truli, bet daudzi ir godīgi, lepni un gudri. Tā arī ir visa mūsu atšķirība … Vieni nogalināt alkstoši, bet citi dzīvot griboši …

Es arī gribu dzīvot. Un gribu, lai dzīvotu mana sieva, dēls un meita. Tādēļ, izmeklētāja kungs, es tūlīt pateikšu taisnību, k'ā jūs to vēlaties. Tūlīt pateikšu…»

—  Jā, Viktor, — Ceslavs, rīdams asiņainas siekalas, diezgan skaidri sacīja. — Tas bija Rolands. Vari ticēt vai ne, bet viņš pie mums tik tiešām atnāca pirmo reizi, pabija likai dažas minūtes, neko daudz nestāstīja, vairāk interesējās par mums, par mūsu dzīvi Sibīrijā… Tā ka es nezinu un arī nekādi nevaru zināt, kur un kādā meža nostūri atrodas viņu bunkurs.

Izmeklētājs un Viktors vēl uzdeva dažus nenozīmīgus jautājumus, tad Ceslavu atlaida, un sargs viņu atkal noveda pagrabā un ieslodzīja iepriekšējā kamerā.

Viss.

Dzīve bija beigusies.

Viņš nekad vairs neredzēs, kā zied dārzi, kā ceļa putekļos kūp lielceļš, kā, no upes nākdama, pāri pļavai lēni nogulst balta migla, kā pie mājas sliekšņa, viņu sagaidot, priecīgs rej suns, kā lielajā krāsnī svētā ugunī cepas maize un ka sestdienas vakarā visa saime iet uz pirti …

Pēc diviem mēnešiem Kara tribunāls par sakaru uzturēšanu un aktīvu atbalstu pretpadomju bandītiem Ceslavam Kačevskim piesprieda desmit gadus ieslodzījuma darba un pāraudzināšanas nometnē. Šis lēģeris patiešām atradās Vorkutas šahtu rajonā un ietilpa milzīgajā «Severlag» nometņu sistēmā.

14. NODAĻA

Viss bija mierīgi.

Aiz mājas logiem lietains rudens vējš kaut kā slinki un negribot laiku pa laikam no kokiem norāva pēdējās lapas, un tagad tie pagalmā stāvēja kaili un vasaras pamesti.

Arī Skaidrītei Kačevskai šķila, ka tagad viņa visas pasaules priekšā stāv izģērbta un bezgalīgi vientuļa.

Viņas nelaime ārēji nebija redzama, tāpat kā asaras uz bālajiem vaigiem. Tās sen jau bija izraudātas, visas sāpes it kā izciestas un pārdzīvotas, taču ārkārtīga smeldze, neremdināms rūgtums un kaut kāds melns, pretīgs smagums viņu mocīja no dienas dienā.

Visgrūtāk Skaidrītei klājās naktīs. Viņa ilgi nespēja aizmigt, vismazākais troksnītis izraisīja gandrīz vai paniskas bailes, un viņa, nogurdinošā bezmiegā grozīdamās 110 vieniem sāniem uz otriem, nepārtraukti domāja par Česlavu, par brāli Rolandu, kurš arī beigu beigās tika notverts un notiesāts uz divdesmit pieciem gadiem, un saviem bērniem.

«Kādas zvaigznes tagad mirdz pār jūsu galvām, Čes- lav un Roland?

Un vai jūs maz tās vairs redzat?

Varbūt jūsu kauli jau trūd kaut kur sasalušā Lamas ezera krastos vai uz mūžīgiem laikiem ir apbērti dziļā pazemē zem miljongadigiem ogļu slāņiem?

Par ko?! Kādēļ?»

Neviens uz to nespēja atbildēt, vienīgi vējš un lielus te skaļāk, te klusāk rotaļājās ar loga rūti.

Tai dienā, kad Skaidrītei un Edmundam negaidot uzbruka jauna nelaime un nācās pārdzīvot vēl vienu pretīgu pazemojumu, Māra bija aizkavējusies skolā un nebija mājās. Edmunds lielajā istabā sēdēja pie loga un pēc tikko paēstām pusdienām šķirstīja literatūras mācību grāmatu.

Skaidrīte, pabarojusi puiku, no galda novākusi un nomazgājusi traukus, uz mirkli apsēdās uz mūrīša nedaudz atvilkt elpu.

Lietus joprojām lija.

Vējš saudzīgi raustīja kokiem zarus, un pāri izmir- kušajiem laukiem, pļavām un mežiem lēni tuvojās vakara krēsla.

Bija mazliet baismīgi un nedroši.

Skaidrīte, it kā jau paredzēdama tuvojošos nelaimi, strauji piecēlās un gāja aizslēgt durvis. Bet bija jau par vēlu. Skaidrīte vēl nebija tikusi līdz pusistabai,

kad durvis pēkšņi atvērās un istabā, mazliet grīļodamies, ienāca Viktors Jurago. No viņa dubļainajiem za- bakiem uz tīrās istabas grīdas tūlīt palika lieli, netīri plankumi, bet mute izgaroja pretīgu alkohola dvingu…

Skaidrīte pirmajā brīdī burtiski sastinga no_ negaidītā pārsteiguma un bailēm. Taču ātri saņēmās. Ka jau iepriekšējā reizē, bailes aizdzina naids.

—        Viktor Jurago! — Skaidrīte nedaudz drebošā balsī iesaucās. — Kur tu esi licis manu vīru?

Viktors apmierināts pasmīnēja, glūnoši noskatīja pretimstāvošo sievieti, vēl uzmeta šķību skatienu Edmundam, tad neveikli iegāzās krēslā.

—       Tu visu gribi dabūt un zināt par velti.. . — viņš pārmetoši sacīja.

Skaidrīte vēl pilnībā neapjēdza šo vārdu īsto nozīmi, tādēļ diezgan naivi pajautāja:

—   Tu vēlies naudu?

Viktors jutās nedaudz pārsteigts.

—   Vai tad tev nauda ir?

Skaidrīte apmulsa un skatījās kaut kur sāņus.

—        Māsa man iedeva mātes zelta laulības gredzenu. ..

—        Kur tad tavs pašas gredzens? — Viktors uzprasīja.

—   Es to jau pārdevu Sibīrijā.

—        Cik tad par tādu tur dod? — Viktors tūlīt painteresējās.

—        Divus klaipiņus maizes, — Skaidrīte ar mokām atbildēja.

—        Maz gan. . . — Viktors pašūpoja galvu. — Varbūt sliktas proves bija?

—         Prove bija visaugstākā, — Skaidrīte sacīja. —- Lēti tika vērtēta cilvēka dzīve.

Viktors brīdi klusēja, tad, neslēpjot apmierinājumu, skaļi pavēstīja:

—  Teikšu tev atklati, Skaidrlt. Ar tavu viru ir draņķīgi. ..

Skaidrīti no jauna sagraba bailes. Viņa ātri pieskrēja pie galda, apsēdās iepretim Viktoram un nelaimīga cilvēka balsī klusi prasīja:

—   Kādēļ viņam ir draņķīgi, bet tev, kā redzams, ļoti

labi?

Viktors sāka gardi smieties. Viņš gan juta Skaidrītes bailes un naidu, taču tas viņu darīja vēl iedomīgāku un stiprāku. Viņš tomēr bija uzvarējis! Viņš bija sakāvis lupatu lēveros visus tos lepnos Kačevskus un tagad, lai saldais atriebības mērs būtu galīgi pilns, ir atlicis vēl tikai pēdējais darbiņš…

—    Es, taču jūs abus brīdināju! — Viktors nežēlīgi atgādināja. — Jau trīsdesmit sestajā gadā, kad tu ar savu mīļoto Ceslavu mīcījies pa sienu! Es toreiz teicu: «Ja kāds cilvēks savu dvēseli nespēj piepildīt ar mīlestību, tad tā gandrīz vai automātiski piepildās ar naidu…»

«Jā, ļoti iespējams,» Skaidrīte rūgti nodomāja. «Bet ne vienmēr, Viktor, ne vienmēr! Naids pastāv atsevišķi un arī mīlestība pastāv atsevišķi. Tā, kā tās ir man. Es tevi dziļi neieredzu, man ir pretīgi uz tevi skatīties, bet es tomēr skatos un nedzenu ārā, jo tu varbūt man pateiksi kaut ko par Ceslavu, varbūt pastāstīsi, uz kuru debess pusi viņš ir aizsūtīts, varbūt iepriecināsi, paziņodams, ka Ceslavs nav aiztriekts uz šahtām, bet atstāts tepat kaut kur Latvijā.. . Kādēļ visi tiek sūtīti uz Ziemeļiem, uz Sibīriju, uz Tālajiem Austrumiem? Vai tepat Latvijā desmit vai divdesmit piecus gadus ilgs ieslodzījums būtu pārāk viegls? Kādēļ jūs visi tik īsā laikā esat pārvērtušies tādos mežoņos? Vai patiešām tikai tādēļ, ka ikviens no jums saskāries ar kādreiz mīlētas sievietes atraidījumu? Absurds! Tātad jūsu ļaunumam ir citi iemesli — vai nu daudz dziļāki un nopietnāki, vai ari nesalīdzināmi vienkāršāki un primitīvāki.»

—        Tu Dieva nebīsties? — Skaidrīte negaidīti pavai- cāja.

Viktors atkal iesmējās un vaļīgi grozījās krēslā. Viņš taja brīdi atgādināja noplukušu, bet vel joprojām lepnu un iedomīgu lauku saimnieku, kurš nupat izmests no kroga, un tagad savas dusmas var izgāzt uz nabaga kalponi. .. x

—        Nē, Skaidri(, nebīstos! — Viktors turpināja smieties. — Kas šodien ir Dievs salīdzinot ar mūsu dzīles varenajiem?

—   Nu… bet ļaužu naida? Arī nebīsties?

Viktors saviebies atmeta ar roku.

Ne jau ļaudis mani nīst! Mani neieredz padomju varas ienaidnieki.

Tevī nolād ikviens godīgs cilvēks! — Skaidrīte atklāti pateica. —• Ikviens!

Viktors piemiedza šaurās acis un durstoši paskatī- jās uz Skaidrītes seju. Tā bija bāla, taču joprojām jauna un skaista.

—   Tu arī? — viņš dobjā balsi pavaicāja.

Skaidrīte apstiprinoši palocīja galvu.

—• Jā, Viktor.. Es arī.

Viktors Juraģo indīgi pasmīnēja.

—   Bail nav tā runāt?

—       Nē, — Skaidrīte skumja atbildēja. — Nekāda padomju vara( nepastāv. Tā ir baiļu vara, kas šeit valda.

Viktors brīdi domīgs pasēdēja, vērīgi nopētīja klusi sēdošo Edmundu, un viņu pēkšņi sagrāba traks niknums arī pret šo klusējošo puiku.

—        Sasodīti līdzīgs savam tēvam… — viņš dusmīgs nošņāca.

Skaidrīte asi pagriezās pret Viktoru.

Kādēļ tu atnāci? — viņa bargi pajautāja, pēkšņi sajuzdama bailes ari par dēlu.

—       Es jūs gribu glābt, — Viktors pēc neilga laika atbildēja, bet Skaidrīte uzreiz saprata, ka tie atkal ir ineli. Viktors nebija spējīgs kādu glābt. Viņš bija spējīgs tikai kādu pazudināt.

—        No kā tu mūs taisies glābt? — Skaidrīte pajautāja.

Viktors atkal nikni paskatījās uz Edmundu, tad strupi pavēlēja:

—   Puika! Izej laukā! Žigli!

Edmunds paskatījās uz māti, viņa viegli pamāja ar galvu, tin Edmunds izgāja no istabas. Bet nekur tālu viņš negāja. Edmunds apstājās turpat aiz durvīm un viss trīcēja no bailēm. Par ko pieaugušie savā starpā runāja, Edmunds īsti nesaprata, taču to gan viņš apjēdza, ka šis Viktors Jurago mātei var nodarīt kaut ko ļoti sliktu. . .

Pa to laiku Viktors vēl ērtāk iekārtojās krēslā, no galvas noņēma cepuri, novilka brezenta armijas tipa lietusmēteli un apmierināts paberzēja gaļīgās roka^.

—       Tu jau laikam zini, ka tavu Ceslavu nesen Rīgā notiesāja Kara tribunāls?

—        Jā, — Skaidrīte trīcošā balsī atzinās. — Es to zinu.

—       Un, ka viņš dabūja desmit gadus katorgas darbus. to tu arī laikam zini?

Skaidrīte grūtsirdīgi pamāja.

—       Jā, Viktor, arī tas man ir zināms. Tikai nezinu, par ko jūs viņu tik briesmīgi sodījāt?

Viktors atkal sāka smieties, tad spēji apklusa, un viņa tumšās acis meta dusmu zibeņus.

—        Netēlo muļķi! — viņš bargi brīdināja. — Ceslavu notiesāja par palīdzības sniegšanu bandītiem, un arī tev var draudēt tāds pats sods! Tā ka to atceries, mīļā, un esi rāma un laba!

Skaidrīte kļuva vēl bālāka, sirds krūtīs dauzījās ar sāpīgiem pārsitieniem, un viņa skaidri apzinājās, ka šis Viktors Jurago, protams, arī viņu var nodot tiesai, var pazudināt bērnus un visu viņu dzīves…

Tagad krist ceļos un lūgties?

Vai varbūt piecelties un iespļaut sejā?

Taču, šķiet, ka viena, tā otrā gadījumā rezultāts būtu viens un tas pats. Tad jau labāk godīgi un ar neslēptu naidu viņam atklāti pateikt, ka viņš vienkārši ir truls nelietis. Ka agrāk vai vēlāk ari viņu kaut kur un kaut kad neglābjami pārsteigs sods. Jo tas būtu nesaprotami un pārāk netaisnīgi, ja viņš dzīvotu ilgi un labāk par citiem.

Ja Dievs nav aizņemts ar citiem darbiem, viņš parasti ļaunumu soda. Bet to dažreiz izdara arī cilvēks, novests lidz galējam izmisumam, vai arī mierīgi un aukstasinīgi, skaidri apzinoties savas morālās tiesības šo soda darbu veikt.

— Es tevi ienīstu, Viktor! — Skaidrīte tikko sadzirdami nočukstēja. — Ienīstu tādēļ, ka tu labi zini, ka tā nav taisnība! Ka Ceslavs ir absolūti nevainīgs! Nezinu, nesaprotu, kā tu vari dzīvot, kā tevi nemoka sirdsapziņa?!

Viktors strauji paliecās uz priekšu, un arī viņa acīs un balsi kvēloja nedzēšams naids.

Ceslavs ir noziedznieku noziedznieks! Viņš savā laikā pārmainīja visu manu dzīvi. . .

Viktors dažus brīžus klusēja, it kā vēlreiz un vēlreiz domas atkārtojot un pārdzīvojot šo neiepriecinošo realitāti, tad smagnēji piecēlās, aizgāja līdz durvīm, tam negaidīti aizcirta priekšā dzelzs bultu un lēni, drūmi klusēdams, kā liels, smirdošs gaļas kalns draudoši tuvojās Skaidrītei.

Viņa uzreiz saprata Viktora neķītro nodomu un, šausmu pārņemta, sāka lēnām atkāpties uz istabas galu. Bet pasaule pēkšņi bija kļuvusi neticami maza.

To stingri ierobežoja četras sienas un aizslēgtas durvis. Skaidrīte gurdā bezspēcībā saprata, ka Viktora sirds un dvēsele tāpat šobrīd ir aizslēgta jebkurai cilvēcībai vai līdzjūtībai. Tāpēc viņa nekliedza, nesauca pēc palīdzības un nelūdza žēlastību. Skaidrīte sastinga, bailes, kauns un pretīgums viņu paralizēja. Skaidrīte padevās liktenim un situācijai, cerēdama, ka jau no pirmajiem Viktora roku un ķermeņa pieskārieniem tūlīt nomirs un viņai nekad vairs nevajadzēs sagaidīt ritu.. .

Edmunds stāvēja aiz durvīm, dzirdēja visus vārdus, trokšņus, vaimanas un elsas un saprata, kas pašlaik notiek viņu istabā.. . Viņš mēģināja durvis atvērt, sāka tās dauzīt un spārdīt ar kājām, tad paskrēja nost, nostājās pagalma vidū un raudulīgā balsī sāka saukt pēc palīdzības. Taču neviena cilvēka tuvumā nebija. Arī lielce|š, visu braucēju nez kādēļ aizmirsts, tieši tobrīd stāvēja kluss un pamesls.

Pēc tam Edmunds, gandrīz vai vājprātīgās bailēs par mātes dzīvību, turpat sameklēja vairākus akmeņus un no visa spēka sāka tos mest istabas lielajos logos. . .

Varbūt šis negaidītais troksnis, skaļa stiklu šķindoņa un Edmunda kliedzieni Skaidrītei arī izglāba dzīvību. . . Pēc dažām minūtēm Viktors Jurago, rupji lamājoties, parādījās uz lieveņa un Edmundam kratīja dūri.

— Tev nevajadzēja būt šai pasaulē! Dzirdi, kucēn? Tavā vietā vajadzēja būt manam dēlam! Manam…

Tad Viktors apklusa un aiztenterēja pāri laukam uz pretējo pusi.

Nākamās dienas rītā Skaidrīte, vēl ioprojām atrazdamās diezgan dziļā šoka stāvoklī, tomēr tiktāl saņēmās, ka drudžaini sapakoja pirmās nepieciešamības mantas, paņēma nedaudz pārtikas un kopā ar abiem bērniem devās uz dzelzceļa staciju, lai tās pašas dienas vakarā apmestos uz dzīvi Rīgā pie māsas.

15. NODAĻA

Marina izslēdza motoru un jautājoši paskatījās uz Edmundu.

—   Ejam?

Edmunds pakratīja galvu.

—   Vēl mazliet pagaidīsim.

Edmunds centās saņemties. Viņam bija mazliet bail un kaut kā neērti tūlīt nostāties mātes priekšā un atzīties. .. Varbūt tomēr neko neteikt? Kādēļ tas galu galā viņai būtu jāzina? Bet vai tādā gadījumā vispār bija liela jēga Viktoru Jurago sodīt? Es taču to darīju mātes dēļ. Un tēva piemiņas dēļ. Izpostītās bērnības dēļ. Mūžīgās taisnības dēļ. Un lai kaut vai par mata tiesu uz šīs pasaules mazinātos ļaunums.

—        Labi, Marina, — Edmunds smagi nopūtās. — Ejam! Ar tevi man būs drošāk.

Viņi izkāpa no automašīnas, atvēra vārtiņus un pa labi sakoptu dārza celiņu aizgāja līdz nelielai koka mājai.

Māte bija kļuvusi veca. Aizgājušie gadi, kādreizējas ciešanas un pārdzīvojumi,1 smagais darbs un tuvu cilvēku zaudējumi kādreiz stalto, fiziski stipro un ļoti skaisto sievieti beidzot bija saliekuši un padarījuši vāju un slimu. Tomēr viņa vēl dzīvoja un ļoti nožēloja, ka Ceslavs nepiedzīvo šo atmodas laiku, kad viņi likumīgi beidzot var atgūt savu bijušo zemi un dzimtās mājas «Čagas».

Skaidrīte panāca pretim un viegli noskūpstīja Edmunda valgu.

—   Tad beidzot! — viņa atviegloti uzelpoja un vērīgi

paskatījās uz dēla līdzpaņemto sievieti.

—   Iepazīstiesl — Edmunds pamāja. — Tā ir Marina. Meitene no manas bērnības.

Skaidrīte ar neslēptu interesi vēlreiz rūpīgi noskatīja priekšā stāvošo sievieti.

—   Marina?…

—   Maniem vecākiem toreiz uz Riekstu un Nordeķu ielas stūra piederēja liela, balta māja, — Marina atgādināja. — Uzvārda Stepanovi. Viņi bija Latvijas krievi.

—   A! — Skaidrīte pasmaidīja un mīļi apskāva Marinas plecus. — Nu, ka tad! Es atceros tavu veco- mammu. Dikti labs cilvēks bija. Izpalīdzīga. Tā jau tur ari Sibīrijā… Ja mums toreiz nebūtu palīdzējuši tik daudzi labi cilvēki…

Viņi iegāja istabā, un Skaidrīte tūlīt viesus aicināja sēsties pie galda. Uz tā jau bija uzliktas mazas porcelāna kafijas tasītes, pīts groziņš ar pīrādziņiem, neliels trauks ar cepumiem un nez kādēļ ari Bībele melnā ādas iesējuma.

Vai māte to nupat bija kā lasījusi? Vai arī speciāli uzlikusi, lai Edmunds neuzdrošinātos viņai melot vai citādi slēpt patiesību?

Skaidrīte Edmundam tikpat kā noticēja, kad viņš pirmīt telefona sarunā pateica, ka pa televīziju meklētais noziedznieks Edmunds Kačevskis neesot viņš. Un tomēr kaut kādas nelielas šaubas palika, jo likās neticami, ka ir iespējama tāda vārda, uzvārda un pat dažu personīgo pazīmju pilnīga sakritība. Taču vēl neticamāka šķita iespēja, ka viņas rūpīgais un pēc rakstura labsirdīgais dēls, kurš turklāt vēl ir ar augstu amata prasmi un pašaizliedzību izslavēts ārsts, varētu kaut ko sliktu nodarīt kādam citam cilvēkam. Nerunājot jau nemaz par tīšu slepkavību… Tas šķita absolūti neiespējami, un, redzot Edmundu kopā ar šo simpātisko savas bērnības draudzeni, viņa gandrīz pilnībā nomierinājās.

Turklāt Skaidrīte Viktoru Jurago jau bija tikpat kā aizmirsusi. Viņa vienkārši par to jau sen vairs nedomāja, gluži tāpat kā mēģināja ne pārāk bieži atcerēties savu toreizējo izsūtīšanu uz Sibīriju, bērna nāvi, Ceslava otrreizējo arestu, viņa atgriešanos un atkal drīzo aiziešanu, Viktora Jurago mežonīgo vardarbību un savu panisko bēgšanu uz Rīgu. Tas viss jau bija aizgājis talā pagātnē, un kādēļ savas atmiņas un prātu apgrūtināt ar to, kas ir iik neciešami sāpīgs?

Viņi ar baudu dzēra kafiju, Marina stāstīja par savu vecomammu un vecākiem, Skaidrīte atcerējās, cik viņai no sākuma bijis grūti iejusties lielpilsētas apstākļos, bet Edmunds visu laiku kaut kā drūmi klusēja. Vai viņa garastāvokli ietekmēja šai mājā pavadītā laika atmiņas?

Droši vien. Bet ne tikai.

Viņš pēkšņi skaudri un dziļi atcerējās šodien nodzīvoto dienu, katru tajā notikušo sīkumu, katru paša pateikto un citu sacītos vārdus, ar neparasta smaguma sajūtu un ellīgu satraukumu izjuta ikvienu šodien nodzīvoto stundu un minūti… Uri Viktora Jurago naidā sašķobīto seju un sava tēva dziļi iekritušās acis, kad piecdesmit sestajā gadā, atbrīvojies no septiņus gadus ilga ieslodzījuma, viņš, slims un galēji novājējis, stāvēja akmeņaina ceļa vidū un skatījās uzogļu putekļiem pārklāto Vorkutas pilsētu, uz milzīgajiem šahtu izstrādes parpalikumu kalniem, uz lielo dzeloņstiepļu apžogoto lēģeri, kur vēl palika tūkstošiem nevainīgi notiesāto, uz augstajiem sargu torņiem un tumšu mākoņu aizklāto apvārsni, aiz kura kaut kur bezgalīgā tālumā atradās Latvija, viņa mājas, sieva un bērni. Edmunds sava iztēlē pilnīgi skaidri redzēja, kā tēvs toreiz nolika zemē savu nelielo finiera čemodānu un aizsmakušā balsī skaļi kliedza:

—   Paliec nolādēta, Vorkuta! Uz mūžu mūžiem nolādēta!

Pēc tam viņš noņēma cepuri, paskatījās uz debesīm un pilns neizpratnes pajautāja:

—   Kur tu biji, Dievs? Kur tu biji, Pestītāj? Kur jūs bijāt, cilvēki?!

Ceslavs tepat arī bija nomiris — šai pašā istabā, kur viņi pašlaik visi sēd un malko melno dzērienu. Ceslavs nomira četras dienas pēc pārrašanās mājās… Viņš bija tik ļoti slims, viss organisms tā sagandēts, ka viņam laikam vajadzēja nomirt jau sen, vienīgi neapdzēšama vēlēšanās kaut vēl tikai uz mirkli atkal redzēt Skaidrīti un bērnus viņu uzturēja pie dzīvības.

Kad Ceslavs mira, viņš vēl ar pēdējiem apziņas uzplaiksnījumiem, pavērsies pret Edmundu, tikko sadzirdami čukstēja, un viņa balsī bija tik daudz sāpju, rūgtuma, skumju un cerību, kā tas mēdz būt cilvēkiem, kuri vienā mirklī zaudē visu, taču rītdiena vēl tomēr neliekas pasaules gals…

—   Tā, lūk, dēls, mana dzīve beidzas. Tā ir bijusi nepelnīti īsa, un žēl, ka to man nācās nodzīvot tik sliktā laikā. Arī tev, mātei, Mārai… Es tev gribu lūgt. Neviens cilvēks nevar dzīvot mūžīgās bailēs. Nevar nebrīvē. Tu esi jauns. Tev ir jāpanāk, lai visi tie nelieši kādreiz saņemtu sodu. Un, kad tas būs noticis, tad visi godīgie, apmelotie, nonāvētie beidzot varēs gulēt mierīgi. Tikai tad!

Vai nu no šīm smagajām atmiņām vai tīras neuzmanības dēļ Edmundam pēkšņi no rokām izslīdēja jau izdzertā kafijas tasīte, un tā, nokrizdama uz grīdas, ar troksni saplīsa.

Edmunds atvainojās, ātri uzlasīja lauskas, tās iemeta atkritumu^ spainī, tad, skumji skatīdamies mātei tieši a<rīs, pilnīgi negaidīti pateica:

—   Tā, lūk, es šodien saplēsu arī savu dzīvi…

Māte klusi iekliedzās. Tātad laikam tomēr…

—   Kādē|? — viņa ar sausu muti pajautaja.

—       Nezinu, — Edmunds paraustīja plecus. — Galu- galā mums visiem kādreiz šī dzīve sabruks …

Skaidrīte jutās satriekta. Viņa piecēlās no galda, pienāca pie Edmunda, ar abām rokām pieskārās viņa krūtīm un klusi prasīja:

—   Dēls… Ko tu esi izdarījis?

Edmunds nervozi kodīja lūpas, nesakarīgi raudzījās apkārt, tad tomēr saņēmās un godīgi atzinās:

—   Es šodien nogalināju cilvēku …

Skaidrītes acīs pazibēja spējas šausmas, un viņa instinktīvi atrāvās no Edmunda.

-— Tu?! — viņa joprojām tam vēl nespēja noticēt.

—   Edmund … Mans dēls…

—        Jā, — Edmunds apstiprināja. — Es — tavs dēls. Bet ko tu tā šausminies? Vai tad tas ir kaut kas sevišķs? Izej uz ielas, un tev gandrīz vai uz katra soļa pret! nāks slepkavas…

Skaidrīte sabruka uz krēsla un ar abām rokām satvēra sirmo galvu.

—        Edmund … Es tevi vairs nepazīstu. Tevi taču sodīs!

Edmunds pakratīja galvu.

—   Nez vai… Ja nu vienīgi es pats…

—       Es vēl joprojām neko neesmu sapratusi, —Skaidrīte atklāti pateica. — I<ādē} tu to darīji?

Edmunds ilgi klusēja. Viņš nezināja, kā lai to visu mātei izskaidro.

—   Mans tēvs … — viņš neveikli mēģināja stāstīt.

—   Un tavs vīrs Ceslavs Kačevskis …

Edmunds apklusa, aizgāja līdz istabas stūrim, kur uz neliela speciāli izgatavota plauktiņa zem paliela sudraba krucifiksa stāvēja glīti ierāmēta Ccslava Ka- čevska fotogrāfija.

Skaidrīte piecēlās un nostājās blakus dēlam.

—        Es katru vakaru par viņu lūdzu Dievu, — viņa klusi pavēstīja.

—       Tu atceries, ko tēvs mirstot man toreiz lūdza? — Edmunds pajautāja.

—   Nē… — Skaidrīte lēni atbildēja.

—       Viņš man lika zvērēt… — Edmunds smagi elpoja. — Un es viņam toreiz apsolīju…

Skaidrīte pēkšņi visu saprata un viņu atkal kā kādreiz jaunībā pilnībā paralizēja aukstas bailes. Varbūt pat šausmas.

—        Edmund! — viņa iekliedzās. — Tu esi nogalinājis Viktoru Jurago?!

Edmunds klusējot piekrītoši pamāja, tad viegli ar pirkstu galiem pieskārās sudrabā atlietai Jēzus Kristus figūrai.

—       Arī mēs visi esam tādi paši mocekļi kā viņš, — Edmunds domīgs pateica. — Visi…

Skaidrīte atgriezās pie galda, apsēdās un pilna dziļas neizpratnes raudzījās uz Edmundu. Marina tāpat no viņa nenolaida savas lielās acis.

—        Es nesaprotu, dēls, — Skaidrīte joprojām nespēja attapties. Kādēļ tieši tev bija jāuzņemas šī visaugstākā tiesneša loma?

—       Protams. Es ne mazākā mērā negribēju būt tiesnesis, ,— Edmunds vismaz ārēji runāja diezgan mierīgi. — Vēl mazāk es gribēju būt bende. Es esmu ārsts, man jāglābj. Bet kas tad viņu būtu sodījis?

Skaidrīte strauji papurināja galvu. Viņa to visu nekādi nespēja uti arī negribēja saprast. Viņas priekšstatos par šo pasauli un mūsu eksistenci tajā cilvēka dzīvība bija svēta un neaizskarama.

—       Jā, — viņa trīcošā balsī pateica. — Viktors Jurago bija zvērs. Necilvēks. Viņš mums tik daudz sāpju un nelaimju sagādāja. Un tomēr… Es tevi neattaisnoju! Dzirdi, Edmund? Tu tā nedrīkstēji darīt! Nedrīkstēji!!!

16. NODAĻA

Edmunds ar Marinu, ilgi klusēdami, sēdēja automašīnas salonā un nervozi smēķēja. Beidzot viņš pagriezās pret Marinu un grūtsirdīgi raudzījās sievietes mazliet nobālu šajā sejā.

—        Māte mani nosodīja … — Edmunds stipri vīlies konstatēja.

—   Gaidīji, lai uzslavē? — Marina pajautāja.

—       Es gribēju, lai viņa mani vismaz saprot, — Edmunds atbildēja.

—        Kā lai normāli saprot cilvēka dzīvības iznīcināšanu? — Marina klusi uzprasīja.

—   Pat slepkavas?

—        Diemžēl, — Marina domīga apliecināja. — Arī slepkava ir tikai cilvēks…

Edmunds turpināja klusēt. Viņš principā piekrita šim Marinas atzinumam, taču tā bija tikai vispārīga tēze, vispārcilvēciska morāle. Katrā konkrētajā gadījumā mēs tomēr domājam un rīkojamies tā, kā to liek darīt reāli esošā situācija un mūsu raksturs.

- Ļoti dīvaina ir šī pasaule, — Edmunds domīgs ierunājās. - Jau tālā senatnē cilvēki dažreiz sāka izmantot reliģiju nevis tādēļ, lai pasauli vienmēr vērstu uz labo, bet cau iiin bieži tāpēc, ka tās vārdā bija parocīgāk izrēķināties ar saviem pretiniekiem. Pēc tam nāca romiešu tiesības, kriminālkodeksi, rasisma teorijas un revolucionāras idejas…

— Patiešām, — Marina tūlīt piekrita. — Pārāk bieži cilvēks tiek sodīts nevainīgs.

—   Es šodien sodīju vainīgo, — Edmunds skarbā

balsī atgādināja.

—   Bet kas tie ir par kritērijiem, kas nosaka katra cilvēka vainas pakāpi pret citiem, pret saviem tuviniekiem, pret dzīvi, pret valsti, pret likumiem? — Marina pavaicāja. — Un vai šie kritēriji var būt īsti pareizi, ja tos nosakām mēs paši — cilvēki?

Edmunds atkal kādu laiku domīgs klusēja.

—  Nezinu … Bet viens nu gan man ir pilnīgi skaidrs — sodīt ļaunumu ir taisnīgi. Un vienmēr pareizi.

Edmunds pievēra acis, un viņam jau kuro reizi atmiņa spilgti atausa tā rēnā rudens diena, kad Lācara kapos tika apglabāts tēvs. Un ausīs kā klusa lūgsna vai pērkona dārdi tūlīt saka skanēt mācītāja toreiz sacītie vārdi.

—    Ceslav Kačevski! Tu tagad no mums aizej uz daudz labāku un taisnīgāku pasauli! Bet ceļu līdz Dievam tu būvēji jau šeit, uz mūsu grēcīgās zemes. Tu to būvēji mīlēdams, nevienu nenicinot, neskaužot, nenododot un nenokaujot! Tavs liktenis bija smags, bet tu tomēr garīgi nesalūzi, tu 110 saviem ienaidniekiem nekad nolūdzies žēlastību un maizes gabalu nepirki par Jūdasa grašiem! Tu savu dzīvi nodzīvoji godīgs un tīrs, un tādēļ tagad tevi vairs nogaida nekādas raizes. Tikai Dieva apskaidrotais vaigs. Bet cilvēku nicinātājus, pašlabuma meklētājus, pielīdējus, zemiskos slepkavas 1111 nodevējus gaida bargs 1111 taisnīgs sods …

Bet tā 11u gluži vis nebija. Padomju valsts stingri un nepiekāpīgi Aizsargāja savus esošos un bijušos partijas varas pārstāvjus. Tikai astoņdesmit astotajā gadā pēc pirmā Tautas frontes kongresa republikas prokuratūra no Edmunda Kačevska izskatīšanai pieņēma viņa oficiāli iesniegto ziņojumu par kādreizējām Viktora Ju- rago nelikumīgajām izdarībām pret viņa ģimeni.

Kad pēc diviem mēnešiem atnāca pavēste ierasties republikas prokurora pirmā vietnieka kabinetā, Edmunds ar stipri lielu satraukumu gāja pa milzīgās ēkas garajiem gaiteņiem, līdz atrada īstās durvis, aiz kurām uzreiz sastapās ar omulīga izskata briļļainu

sekretāri.

Ko jūs vēlaties? — viņa tūlīt painteresējās.

Edmunds pasniedza izsaukumu.

—     Seit ir rakstīts, ka mani šai laikā gaida republikas prokurors…

Sekretāre paskatījās sarakstā.

—   Jūs esat Kačevskis?

—   Jā.

Sekretāre nevērīgi ar roku paradīja uz blakus esošajām durvīm.

—   Lūdzu, ejiet!

Edmunds iegāja norādītajā telpā. Tā bija liela un nemājīga. Aiz masīva rakstāmgalda sēdēja maza auguma kalsns vīrietis.

Edmunds stādījās priekšā. Prokurors viņu tūlīt uzaicināja apsēsties un ļoti pieklājīgā, laipnā balsī paskaidroja esošās lietas apstākļus.

—    Mēs jūsu iesniegumu ļoti rūpīgi izskatījām, visu pārbaudījām, taču diemžēl… — prokurors, kā atvainodamies, izteiksmīgi izpleta savas dzīslainās rokas. — Viktors Jurago ir godīgs padomju cilvēks, kas visu savu dzīvi ir apzinīgi pildījis viņam uzticētos valsts pienākumus. Gan strādājot drošības orgānos, gan vēlāk, atrodoties partijas darbā. Mēs Viktora Jurago rīcībā pat ar vislielāko centību nespējām saskatīt neko nosodāmu, par kaut kādu noziegumu, pats par sevi saprotams, nemaz nerunājot! Viktors Jurago, vai jums tas patīk vai ne, no juridiskā viedokļa ir pilnīgi tīrs.

Edmunds ilgi klusēja. Viņš jau kaut ko tamlīdzīgu bija gaidījis, taču tomēr klusībā Cerēja, ka cienījamā likumu ievērošanas iestāde Viktoru Jurago asi nosodīs kaut vai 110 cilvēcības un morāles viedokļa. Bet nekā!

Edmunds skarbi ieskatījās prokurora acīs.

—   Jūs sakāt — Viktors Jurago ir tīrs? Bet cik tad nevainīgu cilvēku ir jānogalina, cik jānodod, cik jāizvaro, cik jāaizved uz Sibīriju, lai viņš tomēr tiktu saukts pie atbildības?

Prokurors nepatikā saviebās un ar asu roku kustību it kā atgaiņājās no šiem Edmunda dziļā sarūgtinājumā pateiktajiem vārdiem.

—   Kačevski, nevajag! — viņš diezgan spalgā balsī iesaucās. — Es jūs labi saprotu. Jūsos pašlaik runā emocijas un personisks aizvainojums. Bet tie ir slikti padomdevēji, ticiet man! Viktors Jurago nevienu nav nogalinājis, nevienu personiski nav nošāvis! Ja viņš to būtu darījis, tad mēs viņu, protams, varētu saukt pie kriminālatbildības, taču tagad … Saprotiet, Kačevski. Katras valsts vēsturē ir tādi attīstības periodi… Amerikas Savienotajās Valstīs, Francijā, Anglijā… Kad uz spēles ir likta pašas valsts pastāvēšanas iespēja … Ziniet, tad valsts savās interesēs pret pilsoņiem dažkārt mēdz rīkoties arī ļoti nežēlīgi! Pat ļoti! Un tas vienmēr būs attaisnojami! Te ir svarīgi apzināties mērķa lielumu, es pat gribētu teikt — mērķa diženumu! Tā nav jauna problēma — valsts vai atsevišķs pilsonis? Diemžēl dažreiz vēsturiski izšķirošos brīžos…

Edmunds viņu asi pārtrauca.

—   Prokurora kungs! Ja šis atsevišķais pilsonis nebūtu es pats, kuram sava agrā bērnība bija jāpavada badā Krasnojarskas taigā, ja tas nebūtu bijis mans tēvs, kuru Viktors Jurago absolūti nevainīgu aizsūtīja uz Sibīriju, mocīja un vēlreiz panāca viņa notiesāšanu … Ja šī atsevišķā pilsone nebūtu mana māte, kurai toreiz Sibīrijā nomira tikko piedzimis bērniņš un kuru šis pats Viktors Jurago tik brutāli piesmēja… Prokurora kungs!

Ja šie atsevišķie pilsoņi nebūtu bijuši tūkstošiem un

tūkstošiem pilnīgi nevainīgi latvieši un krievi, un ebreji, un vācieši, un po|i, un…

Edmundam kļuva slikti. Viņš strauji piecēlās, piegāja pie blakusgaldiņa, uz kura stāvēja karafe ar ūdeni un ātri padzērās. Tad atkal, cieši paskatījies uz augst» amatvīru, skarbi turpināja:

— Ja tie pārējie arī nebūtu bijuši šīs valsts pilsoņi, tad mēs, protams, te arī varētu mierīgi pafilozofēt par dažādu valstiski svarīgu mērķu lielumiem un to diženumu! Bet viņi bija — šie miljonu miljoni… Kur jūs no tā aizbēgsiet?

Marina satraukta ar roku pieskārās Edmunda plecam.

—   Draudziņ! Kas ar tevi notiek?

Edmunds satrūkās un pamazām atgriezās tagadnē.

—   Nekas, Marina, — viņš neveikli pasmaidīja.

—   Mani joprojām tā nolādētā pagātne rauj pie sevis.

—   Tev vajag sievieti, — Marina nopietna ieteica.

—   Ļoti iespējams, — Edmunds domīgs piekrita.

—   Vientuļnieka dzīvei neapšaubāmi ir savas priekšrocības, taču…

—        AAans pirmais vīrs arī bija ārsts, — Marina nez kādēļ pateica.

—        Jā? — Edmunds pārjautāja. — Kādas specialitātes?

—   Ārstēja bērnus.

—   Kādēļ nesatikāt?

—       Salikām, — Marina atbildēja, — bet viņš man par lielu pārsteigumu iemīlējās kādā jaunā māmiņā, kurai gandrīz vai bezcerīgā situācijā bija izglābis meitu.

—   Stipri pārdzīvoji? — Edmunds painteresējās.

—   Jā, pat ļoti stipri. Gandrīz vai sajuku prātā.

—       Tā tas notiek tikai jaunībā, — Edmunds skumjā balsī atgādināja. — Vēlāk cilvēkiem mīlestība vajadzīga vienīgi kā neliela pašapziņas deva pie trūcīgajām dzīves vakariņām…

—   Tā nedrīkst runāt, — Marina ļoti nopietna sacīja.

—        Es jau arī nerunāju, taču… Ja man kādreiz arī bija kaut kādi svēti un augsti ideāli, tad tos patiešām dzīve jau sen ir sadragājusi.

Marina uzmanīgi noskatīja blakus sēdošo šovakar ik liktenīgi uzradušos jaunības draugu, un viņas dvēselē jau kuro reizi šai vakarā atplauka neslēpts maigums.

—       Tu taču esi mīlējis, vai ne? — Marina cerīgi pajautāja.

—       Jā, Marina, — Edmunds apstiprināja. — Es esmu mīlējis. Bet ko man tas ir (Ievīs?

Marina iedrošinoši pasmaidīja.

—   Varbūt nemaz neko nevajag?

Edmunds skatījās sāņus. Tad pēc dažiem brīžiem turpināja, it kā Marinu nemaz nebūtu dzirdējis.

—       Vienīgi sāpes. Vienīgi drausmīgu tukšuma sajūtu …

Marina līdzjūtīgi pieglauda savu vaigu Edmunda plecam, dažus mirkļus tā pasēdēja, tad ieslēdza motoru un sāka braukt.

—   Kur tagad? — viņa pavaicāja.

—        Tepat dažus kvartālus uz priekšu, — Edmunds palūdza. — Daugavgrīvas ielā četrdesmitpieci. Tur dzīvo mana māsa Māra. Uz dažām minūtēm ieskriešu arī pie viņas.

Kad viņi pēc neilga laika piebrauca pie skaista piecstāvu nama, Marina maigi paskatījās uz Edmundu.

—       Ej, lūdzu, viens, — viņa klusi sacīja. — Es tevi tepat pagaidīšu.

—       Labi, — Edmunds piekrita. — Es tikai pateikšu dažus vārdus. Pēc desmit minūtēm būšu atpakaļ.

17. NODAĻA

Vēberu dzīvokļa plašajā viesistabā mīkstos atpūtas krēslos sēdēja pats Valters Vēbers, viņa sieva Māra, abu meita Dagnija un viņas līgavainis Ojārs. Abi jaunieši nupat bija beiguši Medicīnas akadēmiju, saņēmuši ārsta diplomus un pie reizes atzīmēja arī savu saderināšanos.

Viņu priekšā uz neliela galdiņa stāvēja vairāki senatnīgi šķīvji ar augļiem, šokolādes konfektēm, riekstiem un sieru. Turpat lepojās ari atdzesēta šampanieša pudele.

Valters bija liela auguma, pilnīgs, ar sārtu, it kā vienmēr saules apdedzinātu seju un nedaudz atkārušam ausīm. Liela galva jau krietni sen bija paspējusi atbrīvoties no kādreiz kuplajiem matiem, bet šaurās acis kā parasti uzmanīgi vēroja apkārtni.

Lai gan Valters valsts pārvaldes aparātā ieņēma visai augstu posteni, viņš ar sevišķi gaišu prātu tomēr neizcēlās. Bija paklausīgs izpildītājs, modrs visdažādāko pavēļu un instrukciju uzraudzītājs un diezgan labs orators. «Kroņa» runātājs visās kolēģijas sēdē§, partijas un arodbiedrības sapulcēs. Bez tam Valters visur un vienmēr ļoti patmilīgi rūpējās gan par paša, gan'visas ģimenes nevainojamo reputāciju.

«Jo labāka reputācija, jo lielākas izredzes izvirzīties. Par mani runā tikai labu! Tāpat arī par sievu un meitu. Bet mans nākamais znots … Gan jau es to pui- kiņu ar laiku uzbīdīšu augšā … Ja tikai visu neizjauks šī trokšņainā varas maiņa.»

Taču visā visumā žēlabām nebija īsta pamata. «Gan jau kaut ka pārdzīvosim arī šo laiku,» viņš bieži sevi mierināja. «Cilvēki patrokšņos, patrakos, izsacīs visu, kas sakrājies uz sirds, apklusīs. Nekas normāls nevar iznākt, ja tautu netur stingros grožos!»

Valters piepildīja glāzes, saskandināja ar abiem jauniešiem un, būdams labā garastāvoklī, jautri uzsauca tostu.

—       Par jūsu laimi, bērni! Lai biežāk piepildās tas, par ko mēs tik bieži sapņojam! Esiet laimīgi!

Arī Māra jutās lieliski. Viņa atšķirībā no Valtera bija kalsna un ļoti smalka dāma. Pat mājās vienmēr ģērbās uzkrītoši eleganti, ar gaumi, ko bija ieaudzinājusi arī savai meitai.

—        Es nupat sāku domāt, vai tikai vienam vakaram tā kā nebūtu par daudz! — Māra laimīga smaidīja. — Meitai saderināšanās, tev, Valter, negaidīts paaugstinājums darbā…

Valters apmierināts iesmējās.

—       Gaidītais, mīļā, gaidītais! Es uz to vietu cerēju piecus gadus!

Viņi patiešām visi jutās labi un apmierināti. Nekas nedraudēja aptumšot ne viņu pašreizējo stabilo dzīves pamatu, ne arī turpmākās spožās nākotnes izredzes.

Pēkšņi istabā atskanēja spalgs un nepacietīgs durvju zvans.

Māra neapmierināta piecēlās, aizgāja līdz dzīvokļa ārējām durvīm, tās atvēra un pārsteigta ieraudzīja, ka uz sliekšņa ļoti uztraukusies, diezgan nevīžīgi apģērbusies, stāv viņas māte Skaidrīte. Tūlīt varēja redzēt, ka vina ir ļoti steigusies.

—   Mamma, tu?!

Skaidrīte ienāca gaitenī.

—        Meitiņ… — viņa žēlabainā balsī tūlīt sāka sūdzēties. — Ir notikusi drausmīga nelaime…

Māra izbailēs satrūkās un ar roku jau ķēra pie sirds.

—   Kada nelaime?…

Skaidrītei bija grūti runāt. Viņa atšļuka pret lielā spoguļa galdiņu un taisījās raudāt.

—   Jā, Mārīt. Mūsu Edmunds… Tu zini… Edmunds esot nogalinājis Viktoru Jurago…

Māra atviegloti uzelpoja, pirmīt uzreiz nodomadama, ka ar pašu Edmundu atgadījies kas traģisks…

—       Vai tas var būt? — viņa šaubīdamās kratīja galvu. — Kad tas ir noticis?

—   Šodien.

Māra palīdzēja Skaidrītei atģērbties un pēc tam tūlīt atgriezās viesistabā.

Dagnija ar Ojāru dejoja.

—   Lūdzu, izslēdz atskaņotāju! — viņa ātri uzsauca.

Ojārs nekavējoties paklausīja, un istabā iestājās

draudošs klusums.

—       Mammu, kas ir noticis? — Dagnija satraukta uzprasīja.

Māra jutās satriekta un spēja atbildēt tikai ar lielām grūtībām.

—        Edmunds… Šodien esot nogalinājis… Ak, mans Dievs!

Valters ari uzreiz kļuva stipri satraukts, tūlīt nojauzdams, ka šis fakts kaut kādā veidā var negatīvi ietekmēt viņu turpmāko karjeru.

—       Ko Edmunds ir izdarījis? — viņš steigšus pajautāja. — Kādu sabraucis?

Skaidrīte nelaimīga kratīja galvu.

—        Cik reizes Edmunds to visu centās panākt tiesas ceļā, Skaidrīte atcerējās, — bet viss bija velti.

Valters pēkšņi saprata, par ko iet runa.

—   Viņš nobendējis Viktoru Jurago?!

—   To pašu, — Māra apliecināja

Valteru sagrāba ne tikai patiess sašutums, bet arī spējš satraukums un naids. Viņš strauji pielēca kājās un nervozi sāka skraidīt no viena istabas kakta uz otru.

Ārprāts! Stulbenis! Idiots! — viņš kliedza.

Valters sāka vicināt dūres, tad pēkšņi apklusa un no spējām bailēm un pārsteigumā palika stāvam kā ie- miets. Viesistabas durvīs, ar plecu atspiedies pret stenderi, stāvēja Edmunds un mierīgs skatījās uz visiem klātesošajiem.

—       Es tev, Valter, tagad iespēju dodu, — viņš klusi pateica. — Mēs varam parunāties.

Edmunds ienāca istabā un pret visiem nedaudz paklanījās.

—       Labvakar, māsiņ! Labvakar, Dagnij un Ojār! Un labsvakars arī tev, Valter.

Pēc tam Edmunds piegāja pie mātes.

—       Tu velti šurp atdrāzies, — viņš pārmetoši teica. — Varēji mierīgi palikt mājās.

—        Vai tad es to varēju? — Arī Skaidrītes balsī bija jaušams pārmetums.

Edmunds vēlreiz visus rūpīgi noskatīja, tad nostājās pie galda, paņēma rokā šampanieša pudeli un, diezgan stipri vīlies, konstatēja, ka tā jau ir tukša.

Visi uz viņu skatījās gandrīz vai ar šausmām.

—       švāģer! — Edmunds uzsauca. — Vai tev vairāk nekas nav ko iedzert?

Valters, vēl lāga neattapies no lielā pārsteiguma, ātri piegāja pie bāra, izņēma aizsāktu konjaka pudeli un to nolika uz galda.

Edmunds nesteidzoties piepildīja glāzi un vienā malkā to izdzēra.

Māra galīgi nomākta pienāca viņam klāt un šņukstēdama pavaicāja: — Edmund… Vai tu patiešām to spēji izdarīt? Tu spēji… nogalināt cilvēku?!

Arī Dagnija viņam pienāca cieši blakus un bezgala satraukta gribēja dzirdēt viņa noliegumu.

—       Krusttēv… Pasaki, lūdzu, pasaki mums visiem, ka tas nav tiesa! Tas taču tā nevar būt!

—       Kādēj gan ne? — Edmunds nedaudz izbrīnījies pagriezās pret Dagniju. — Katru dienu malu malās notiek visādas nelaimes, cilvēki varmācīgi iet bojā…

—   Jā, pasaulē cilvēki patiešām katru mīju dieniņu kaut kur karo un tiek citādi varmācīgi nogalināti, bet kas mums tur par daļu? — Valters beidzot bija attapies un atkal strauji pārgaja uzbrukumā. — Kāds tam galu galā sakars ar to, ko tu mums visiem tagad esi nodarījis? Tu — slepkavniek!

Valters patiešām no visas sirds bija sašutis, jo vēl vairāk tādēļ, ka nekad Edmundu nebija spējis mierīgi paciest. Par viņa brīvdomību un tieksmi pasmieties par tādiem priekšniekiem kā viņš. Edmunds tāpat Valtera klātbūtni vienmēr panesa ar lielām grūtībām, taču kā par brīnumu šie viņa asie vārdi Edmundu šoreiz atstāja diezgan vienaldzīgu.

—   Paklausies, Valter! — viņš tomēr nedaudz pacēla balsi. — Tu, protams, vari te bļaustīties un mani apvainot, taču es tomēr gribētu sniegt nelielu paskaidrojumu. Jums un man arī pašam par nelielu mierinājumu …

Edmunds, tā arī nenoģērbis gaišo lietusmēteli, apsēdās atpūtas krēslā un dažus brīžus domīgs klusēja. Pēc tam sāka runāt klusā, diezgan mierīgā balsī:

—   Kad cilvēks mirst no vecuma vai kādas slimības, tas ir kaut kas pierasts un dabiski. Vismaz tas ir daudzmaz saprotams. Bet kad absolūti nevainīgi cilvēki tiek ierauti no viņiem pilnīgi neatkarīgos notikumos, kad daudziem vēl nesena pagātnē bija jāmirst tikai tādēļ, ka kāds nelietis gribēja izcelties, kad varēja jebkuru cilvēku iznīcināt tikai par to, ka viņš domāja ne tik primitīvi kā dažs labs skaļi klaigājošs «revolucionārs»… Tas ir netaisnīgi un necilvēciski. Tas ir ļaunums, pret ko ir jācīnās.

Dagnija viegli pieskārās Edmunda plecam. Viņa krusttēvu ļoti cienīja gan kā cilvēku, gan kā labu draugu, bet īpaši kā izcilu ārstu.

—       Es neko tamlīdzīgu neesmu piedzīvojusi, — Dagnija sacīja, — bet tīri labi saprotu tos cilvēkus, kuri pārdzīvojuši gan fašismu, gan staļinismu. Saprotu arī vecomammu un tevi, taču… nogalināt cilvēku… Vienalga, kādas jūtas un motīvi tevi arī vadītu. Vai tad tas nav pats lielākais ļaunums, kādu vien cilvēks otram var sagādāt?

—    Tev taisnība, Dagnij, — Edmunds drūmi- piekrita. — Lielāka ļaunuma patiešām nav.

—   Kas tevi vispār pilnvaroja uzņemties soģa lomu? — Valters bargi uzkliedza. — Kādas tev ir tiesības spriest citiem tiesu?

Edmunds ilgi neko neatbildēja. Viņš vairs negribēja neko paskaidrot, ne strīdēties. Viņš jutās ārkārtīgi noguris un tikai vēlējās pēc iespējas ātrāk nokļūt mājās. Bet uz šo Valtera uzbrēcienu viņš tomēr gribēja atbildēt. Kaut vai tādēļ, lai pie reizes atbildētu un kaut mazliet mēģinātu nomierināt pats savu jau pārmetumos un nožēlā gruzdošo sirdsapziņu…

—   Es vēl neko dzīvē nebiju paspējis izdarīt, — viņš klusi sacīja. — Ne labu, ne sliktu, bet jau četru gadu vecumā tiku nežēlīgi sodīts. Kādēļ kāds cits toreiz varēja būt tiesnesis man? Un soģis manam tēvam, mātei, tev, Māra? Kādēļ? Ar kādām tiesībām?!

Neviens neko neteica. Visi klusēja. Edmunds pēc dažiem brīžiem turpināja:

—   Piedodiet, bet es to nespēju panākt taisnīgā ceļā. Un tad … Mana sirdsapziņa, mana cilvēciskā pašapziņa, galu galā arī mans gods un taisnīguma izpratne beidzot nespēja samierināties, ka uz šīs zemes katrā ziņā jādzīvo arī nelietim un varmākam!

Skaidrīte piecēlās, neveikli aiztipināja līdz Edmundam un pilnīgi negaidīti noslīga viņa priekšā uz ceļgaliem. Viņa raudāja un bija ļoti nelaimīga.

—   Dēls… — Skaidrīte šņukstēdama teica. — Kādus šausmīgus vārdus tu runā! Vai tad tu pats tagad…

tāpat apzinīgi, ar iepriekšēju nodomu neesi kļuvis tāds pats nelietis un varmāka?!

Edmunds skumji pasmaidīja, noskūpstīja mātes balto galvu, piecēla stāvus un aizveda uz iepriekšējo vietu.

—       Jā, māt, — viņš klusi piekrita. — Tā tas diemžēl patiešām ir nolicis.

Pēc tam Edmunds sev ieleja vēl vienu glāzi, to izdzēra un lēnām gāja uz durvīm.

—        Dēls! — Skaidrīte joprojām raudādama viņu uz mirkli apstādināja. — Kur tu tagad iesi?

Edmunds paraustīja savus platos plecus.

—   Es to nezinu, māt. Bet kaut kur jau iešu. Naktī

Edmuuds izgāja uz ielas, atvēra automašīnas durvis

un apsēdās blakus Marinai. Viņa atviegloti uzelpoja un mīļi pasmaidīja.

—   Es jau iedomājos… Tu nekad vairs neatnāksi.

Edmunds drūmi klusēja.

—   Kur brauksim tagad? — Marina painteresējās.

—   Man vienalga, — Edmunds negribīgi atbildēja.

—         - Varbūt uz policiju? — viņa ironiski pavaicāja.

—       Var arī uz turieni, — Edmunds vienaldzīgs norūca.

—       Nu nē! — Marina iesmējās. — Es tevi aizvedīšu uz labāku vietu.

Edmunds jautājoši paskatījās.

—   Aizbrauksim pie manis, — Marina paskaidroja.

Tur būs labi un droši. Bez tam ir jau pāri pusnaktij.

Edmunds neiebilda.

Marina saka braukt. Joprojām lija sīks, apnicīgs rudens lietus.

18. NODAĻA

Policijas pārvaldes dežūrdaļā atskanēja kārtējais telefona zvans.

Dežurants ātri paķēra klausuli.

—   Policija.

Vada viņējā galā kāds brīdi klusēja, varēja dzirdēt tikai satrauktu elpu, pēc tam klusi, mazliet čerkstošā balsī pajautāja: — Jūs vēl meklējat to Edmundu Ka« čevski?

—       Jā, jā! — dežurants dedzīgi atkal uz sakaru pults nospieda sarkano pogu un pamāja kapteinim Vīksnām. Arī viņš tūlīt pieslēdzās sarunai. — Runājiet, mēs klausāmies!

—        Edmunds Kačevskis pašlaik ir pie savas mīļākās, — balss ziņoja. — Es to zinu pavisam noteikti.

—   Lūdzu, adresi! — dežurants gandrīz vai pavēlēja.

Balss atkal apklusa, tad norūpējusies painteresējās:

— Vai neviens neuzzinās, ka par Kačevski jums ziņojis esmu tieši es?

—       Nekādā gadījumā! — dežurants atbildēja. — Es taču neprasu jūsu adresi! Mūs interesē vienīgi Edmunds Kačevskis! Kur, jūs sakāt, viņš pašlaik atrodas?

—       Pie savas mīļākās. Es pats savām acīm redzēju, kā viņš tur iegāja.

—   Kur iegāja? Lūdzu, adresi!

—   Miera ielā četri, dzīvoklis piecdesmit septiņi.

Kapteinis Vīksna apmierināts pamāja ar galvu un

tai pašā mirklī uz sakaru pults nospieda kādu slēdzi, kas bija signāls operatīvajai aizturēšanas grupai būt kaujas gatavībā un doties uz mašīnu.

Vai jūs esat pārliecināts, ka tas bija tieši mūsu meklētais cilvēks? — dežurants vēl turpināja ievākt pēc iespējas drošāku un plašāku informāciju.

—        Noteikti, — ziņotājs apstiprināja. — Es viņu pazinu uzreiz. Gan pēc izskata, gan apģērba.

—   Kā viņš bija apģērbies?

—   Gaišā lietusmētelī, galva neapsegta. Rokās melni ādas cimdi. Viņš man pagāja garām burtiski viena soja attālumā.

—   Kur pagāja garām?

—       Miera ielas ceturtā nama gaitenī. Esmu minētās dāmas kaimiņš, un tieši tobrīd, kad pie viņas devās meklējamais noziedznieks, es izgāju gaitenī, lai uz atkritumu tvertni aiznestu šmuespaini.

—   Ko jūs vēl pie viņa ievērojāt?

—       Liekas, neko. Viņam uz sejas netālu no virslūpas bija melna kārpa, bet uz pieres rēta. Gāja, nedaudz pieklibodams. Uz mani nez kādēļ paskatījās aizdomīgi un. nikni.

—       Vai sieviete piecdesmit septītajā dzīvoklī dzīvo viena?

—       Jā. Dāma ir šķīrusies. Pašlaik viņa ar Edmundu Kačevski dzīvokli atrodas divatā. Es to varu apzvērēt!

—        Paldies jums, — dežurants sacīja, nolika klausuli un pagriezās pret kapteini.

Vīksna jau gāja uz durvīm.

—       Neaizmirsti, ka viņš ir apbruņots! — dežurants vēl atgādināja.

—        Esi mierīgs, — kapteinis atbildēja. — Ne tādus vien esam ņēmuši ciet kā cālīšus. Pavisam siltus.

19. NODAĻA

Marina patiešām bija laba sieviete. Turklāt viņi abi jau bija tādā vecumā, ka jau sen vairs nevajadzēja kautrēties, kad ilgi sevī glabāto varēja izpaust brīvi un pilnīgi atklāti, nebaidoties viens otru kaut kādā veidā apvainot vai aizskart.

Pec tam viņi laimīgi aizmiga, pagājušā diena un nakts sajaucās kopā ar sapņiem un jaunām cerībām. No rīta pamostoties, abi jutās spirgti un veseli.

Lietus bija norimis, un tagad pa lielo logu uz istabas grīdas, sienām un dīvāna spēlējās spoži saules stari.

Edmunds, nedaudz pacēlies pussēdus, atkal saspringts skatīja gleznas. Atkal redzēja vagonus ar aizrestotiem logiem. Mātes ar ģindeņveidigiem bērniem. Ieslodzīto nometņu barakas. Sargtorņus. Darbu ogļu šahtās. Un daudzu cilvēku portretus ar izmisumu 1111 sāpju pilnām sejām.

—   Par ko tu domā? — Marina painteresējās,

—   Par cilvēku stulbumu.

Marina mazliet apmulsa.

—   Tu domā, ka arī es…

Edmunds pasmaidīja.

—   Tu ne, Marina, — viņš mierinoši sāka glāstīt sievietes kailos plecus. — Tu esi ļoti gudra un talantīga. Tu esi radījusi vienreizēji spēcīgas gleznas. Tur ir attēlotas cilvēku ciešanas. Un vēl es tur redzu dzīvi — tādu, kāda tā ir — pilna ciešanām, sāpēm un nāvi. Cilvēki nav pelnījuši šādu dzīvi, un labi, ka bez Dieva mūs dažreiz var iedrošināt un nomierināt arī īsta māksla. Tas, ko tu, Marina, esi radījusi, paliks vēl ilgi pēc tevis. Bet ko būs devuši citi?

Abi dažus brīžus klusēja. Marina jutās gandarīta un patīkami glaimota. Bez tam Marina juta, ka viņa Edmundā ir neglābjami iemīlējusies. Viņai patika gan Edmunda spēcīgais augums, gan diezgan brīvā izturēšanas, gan viss viņa runāšanas un dzīvošanas stils.

—   Daudzi uzskata, ka pasauli izglābšot skaistums, — Marina sacīja, un viņas acis mirdzēja. — Citi saka — to izglābšot māksla vai taisnīga sociālā politika. Bet es domāju — pasaule var kļūt labāka vienīgi caur mīlestību. Vienīgi caur mani un tevi.

—   Nez vai, — Edmunds neticīgi grozīja galvu.— Mēs patiesībā esam zudusī paaudze. Mūs bezcerīgi ir samaitājusi sabiedrības liekulība, piemērošanās apstākļiem, nihilisms, meli un izlikšanās, nespēja katram sevi pilnībā realizēt, nepārtrauktie pazemojumi, vilšanās un tas pats nolādētais naids…

Marina uzgūlās uz Edmunda krūtīm un saka viņu kaislīgi skūpstīt.

—   Kādē] tu pie manis nealnāci agrak? — Marina pārmetoši uzprasīja.

—   Man vispār pie tevis nevajadzēja nākt, — Edmunds nopietns atbildēja.

Marina jutās nepatīkami pārsteigta.

—   Es esmu slikta?

Tu esi lieliska! Vienīgi savā aizrautībā esi piemirsusi …

Marina atjēdzās. Viņa saprata un atcerējas, ka Edmundam taču laikam tomēr draud kaut kādas briesmas. ka viņš ir meklēts noziedznieks… Marina cieši apskāva Edmunda kaklu, piekļāva lūpas viņa sejai un nobijusies čukstēja. — Mīļais … Kur lai es tevi paslēpju?

Edmunds atkal grūtsirdīgi pasmaidīja.

—   Velti, Marina! Sai pasaulē cilvēks nekur nevar justies pilnīgi drošs. Vienmēr kāds atradīsies, kas par tevi būs gatavs ziņot, kas tevi uzmanīs, sekos un kontrolēs. Bet kad beidzot neradīsies tāds, kas būs ar mieru nevis nodot, bet gan sargāt? Sargāt tevi, mani, sargāt visu šo pasauli?

Varbūt jūtot tuvojošās briesmas, varbūt atkal vienkārši nevaldāmas kaislības pārņemti, viņi vēlreiz viens otram atdevās ar tādu prieku un aizrautību, it kā patiešām šī būtu viņu pēdējā iespēja vēlreiz kaut ko tamlīdzīgu dzīvē pārdzīvot…

Pēc tam Marina piecēlās, uz kailā ķermeņa uzmeta vieglu caurspīdīgu mājas tērpu un aizgāja uz virtuvi uzvārīt kafiju un pagatavot brokastis.

Turnai virtuves stūrī uz kāda no zemajiem plauktiem stāvēja mazs pārnēsājams televizors, kuru Marina, gatavojot pusdienas vai vakariņas, šad tad skatījās tieši

šeit.

Arī tagad viņa lo ieraduma dēļ tūlīt ieslēdza. Tā bija rīta pārraide bērniem, bet nepagāja ilgs laiks, kad tā beidzās, un pēkšņi uz ekrāna atkal nostājās vienmēr nervus tik satraucošais brīdinājuma uzraksts —

Policijas paziņojums.

Pēc dažiem mirkļiem uzraksts pazuda, bet televīzijas ekrāna no jauna parādījās diktors, kas visai priecīgā balsī republikas iedzīvotājiem pavēstīja:

—        Cienījamie skatītāji! Pagājušajā naktī kriminālmeklēšanas darbinieki ar jūsu aktīvu atbalstu arestējuši no ieslodzījuma vietas izbēgušo sevišķi bīstamo recidīvistu Edmundu Kačevski. Izmeklēšanas orgāni visiem, kas sekmēja šī bīstamā noziedznieka aizturēšanu, izsaka vislielāko pateicību!

Diktors pazuda, un saka skanēt mūzika.

Pirmajā mirklī Marina jutās pilnīgi apstulbusi. Viņa neko nesaprata. Viņa visu laiku taču bija pilnīgi pārliecināta, ka…

Marina spēji pagriezās un ātri iedrāzās guļamistabā.

Edmunds vēl joprojām atradās zem segas un stipri izbrīnījies skatījās uz pagalam apmulsušo Marinu.

—   Kas noticis? — viņš mazliet satraukts pajautāja.

Marinai kļuva vieglāk. Viņa uzreiz saprata, ka te ir

bijusi kaut kāda kļūda vai pārpratums. Edmunds ir šeit, pie viņas. Viņš nevienu nav nogalinājis! Neviens viņu vispār nav meklējis! Tātad viņi arī turpmāk varēs palikt kopā! Viņam nav jāslēpjas, bet viņai savukārt nav jābaiļojas, ka Edmunds, ko tikko atradusi, atkal varētu pazust.

Marina gaiši iesmējās, apsēdās blakus Edmundam un visa no laimes staroja.

Arī Edmunds pasmaidīja un sāka maigi glāstīt Marinas krūtis un kājas.

—   Tu esi skaista, — viņš neliekuļoti pateica.

—   Arī tu, Edmund.

—       Es ne, — viņš nepiekrita. — Es jau patiesībā esmu vecs.

Marina vēlreiz apmulsa.

—   Tu vispār esi… Edmunds Kačevskis?

Edmunds izbrīnā sarāva uzacis.

—   Tev ir pamats šaubīties?

—   Atklāti sakot, tagad tas man ir pilnīgi vienalga!

—        Bet man ne, — Edmunds pēkšņi stipri pārvērsta balsi pateica, strauji izlēca no gultas, kājās uzrāva bikses un nostājās pie loga. No turienes pavērās skaists skals uz pilsētas parku un vienu no Rīgas centrālajām ielām.

Marina pienāca klāt un lūdzoši ieskatījās Edmunda mazliet skumjajās acīs.

—   Es tevi apvainoju?

Viņš noraidoši pakratīja galvu.

—       Nē, Marina. Bez tam es jau to teicu vakar. Tas, ko viņi meklē, neesmu es. Ir notikusi kaut kāda gluži vai fantastiska vārda un uzvārda sakritība. Tas arī viss.

Marina priecīga apkrita Edmundam ap kaklu un atkal viņu sāka neprātīgi skūpstīt. Tagad jau viņa varēja droši cerēt, ka viņus abus nekas vairs nespēs šķirt un agrāk vai vēlāk abi tomēr dzīvos kopā …

Bet Edmunds uzreiz šo skaisto sapni nez kādēļ sagrāva.

Viņš Marinu cieši apskāva, apmīļoja, tad viegli atstūma no sevis.

—       Tu velti priecājies, Marina, — viņš kaut kā neparasti skumji sacīja. — Es jau tev pirmīt to teicu. Es esmu beigts cilvēks. Man vairs nav nākotnes…

Marina iesmējās. Lai nu kas, bet tieši nākotne varbūt bija vienīgais, kas viņiem tagad tā pa īstam piederēja.

—   Es tomēr vakar nogalināju, — Edmunds pārvērstā balsī paziņoja. — Tomēr, Marina. Un no tā es nekur vairs nevarēšu aizbēgt. Nekur un nekad…

Edmunds atkal smagi iekrita dīvānā, pievēra acis un kā palēninātā kinofilmā ārkārtīgi asi un tieši atcerējās, kas tad vakar īstenībā bija noticis…

Vakar ritēja parasta slimnīcas ikdiena, pie tam vēl tāda klusa un mierīga. Nodajā neviens nebija nomiris, daži slimnieki izrakstījās uz mājām, nevienam nebija kļuvis krasi sliktāk, un Edmunds jau nopriecājās, ka viņa dežūra, kurai vajadzēja ilgt līdz pulksten astoņiem vakarā, beigsies bez jebkādiem ārkārtējiem gadījumiem.

Bija jau dziļa pēcpusdiena, kad viņš savā ārsta kabinetā nesteidzīgi pārskatīja dažu pacientu slimības vēstures un no rīta izdarītās elektrokardiogrammu analīzes. Pēc neilga laika atvērās durvis, un kabinetā vijīgiem jauna cilvēka soļiem ienāca simpātiska medmā- siņa. Viņa ārsta priekšā nolika garu sirdselektrokar- diogrammas lenti un tā paša jaunpienākušā pacienta pirmsslimnīcas izmeklēšanas datus.

—   Nupat ātrā palīdzība atveda vēl vienu slimnieku,— viņa paziņoja. — Mēs viņu novietojām sestajā — «dižciltīgo» palātā.

Edmunds ironiski pasmīnēja.

—   Kas tad kungam vainas?

—   Pirmsinfarkta stāvoklis.

—   Labi, Irēn. Es tūlīt iešu.

Māsa aizgāja.

Edmunds rūpīgi apskatīja atnesto kardiogrammu, pēc tam visus līdzi iedotos medicīniskos dokumentus, tad pēkšņi ārkārtīgi pārsteigts ieraudzīja slimnieka vārdu un uzvārdu — Viktors Jurago. Viņš, ļoti uztraucies, vēlreiz ātri apskatīja iepriekšējās izmeklēšanas datus, tad piecēlās, piegāja pie loga un paskatījās do besīs. Tās jau bija satutnsušas, tin starp melnajiem lielus mākoņiem šur tur parādījās pirmās zvaigznes.

Kā tad ir īslenībā — zvaigznes ir neaptverami lielas vai tik mazas, kādas mēs tās redzam?

Edmunds pagriezās un steidzīgiem so]iem devās pie tikko atvestā slimnieka. Viņa seja bija skarba un apņēmības pilna. Izskatījās, ka viņš savas dzīves varbūt visizšķirošāko lēmumu ir jau pieņēmis…

Edmunds iegāja vienvietīgajā sestajā palātā, aiz sevis aizvēra durvis un dažus brīžus cieši vēroja pacienta seju. Tā bija kļuvusi gauži veca, zem acīm karājās biezi, uztūkuši maisiņi, bet lūpu zilganā krāsa atgādināja savītušas mellenes. Taču seja galvenajās līnijās savus kādreizējos vaibstus tomēr nebija zaudējusi. Tas patiešām bija tas pats vecais, kādreiz tik varenais un stiprais Viktors Jurago… Bet viņš Edmundu nepazina. Viktors tikai redzēja, ka palātā ir ienācis ārsts un tūlīt pat pret viņu lūdzoši izstiepa rokas.

—   Dakter… Lūdzu, palīdziet!

Edmunds apsēdās blakus uz gultas malas un nopietns turpināja raudzīties Viktora blāvajās acīs.

—   Tu mani atceries? — Edmunds negaidīti asi pajautāja.

Viktors sasprindzināja atmiņu, bet nekas tajā tāds neuzausa, lai viņš šo jau padzīvojušo ārstu kaut kādā veidā spētu atpazīt

—   Kačevskus atceries? — Edmunds turpināja atgādināt. — Skaidrīti, Ceslavu? \tceries?!

Viktors vēlreiz mēģināja piepūlēt savu smagnējo atmiņu, līdz beidzot seju savilka tādā izteiksmē, kas aptuveni atgādināja kaut ko līdzīgu smaidam.

—  A! Edmunds?

—  Jā, — viņš aukstā balsī apliecināja. — Edmunds Kačevskis. Skaidrītes un Ceslava dēls.

—   Tāds liels.. — Viktors bija izbrīnījies, it kā viņa atmiņa patiešām nesniegtos tālāk un uz visiem laikiem būtu apstājusies vēl tai brīnišķīgajā laikā, kad viņš bija neierobežots valdnieks pār sava pagasta cilvēkiem, pār viņu brīvību un dzīvību … Bet tagad viņa paša liktenis un dzīvība atradās kāda cita cilvēka rokās…

—  Jā, tāds liels gan, — Edmunds piekrita, tad tē- raudeietā balsī turpināja. — Bet tu arī liels… nelietis…

Viktors šos vārdus tīši palaida gar ausīm. Viņu kā parasti interesēja vienīgi paša labsajūta.

—   Palīdzi! — viņš diezgan pavēloši sacīja. — Drausmīgi sāp. Te, aiz krūšu kaula…

—   Paklausies, Viktor Jurago! — Edmunds skarbi iesaucās. — Laikam pats Dievs tevi šodien būs atsūtījis pie manis! Es tieši šodien no rīta saņēmu kārtējo prokuratūras atteikumu attiecībā pret tevi, un tad es nodomāju —vai' tu patiešām izspruksi taisnīgam sodam?

Viktora acīs beidzot pazibēja spējš satraukums.

—   Par ko tu runā, Edmund?

—   Ordeņus tu esi saņēmis pietiekami, — Edmunds turpināja, — tagad tev būtu jāsaņem pats galvenais, ko esi nopelnījis ar savu draņķa dzīvi…

—   To visu vēlāk, vēlāk… Bet tagad… — Viktors steidzināja. — Dakter! Lūdzu palīdzi! Ātrāk!

B;^t Edmunds pat netaisījās palīdzēt. Viņš strauji paliecās uz priekšu nn salti ieskatījās Viktora bailēs ieplestajās acīs.

Vai tu, Viktor Jurago, esi kādam dzīvē palīdzējis? Atbildi! Esi kādu izglābis? Esi kādam badā novārgušajam pasniedzis gabalu maizes, izslāpušam ūdens malku, trūcīgajam aizlienējis naudu vai galugalā kādam bāra bērnam vismaz noglāstījis galvu? Esi? Nē, Viktor Jurago! Tu neko tādu neesi darījis. Tu esi tikai iznīcinājis. Postījis. Pazemojis. Un nodevis!

Viktoru pēkšņi sagrāba asas, neiedomājami spēcīgas sāpes un bailes. Viņš pilnīgi skaidri apzinājās, ka tagad patiešām beidzot ir pienākusi viņa tiesasdiena, no kuras viņš tomēr visu mūžu bija kaut nedaudz baidījies. Viktors jau sen nojauta, ka viņam kādreiz kaut kādas tiesas priekšā būs jāatbild, taču nebija iedomājies, ka tiesnesis un bende viena persona ia, lūk, mierīgi sēdes viņa priekšā baltā arsta virsvalka un atga- dinās visu, ko viņš ir izdarījis un neizdarījis…

Tomēr alkas dzīvot bija daudz stiprākas par bailēm vai nožēlu. Viktoram izteikti trūka elpas, un viņš sāka krampjaini mētāt rokas un elsoja kā maratonists pēc tikko pabeigtas distances.

— Dakter! Edmund… Tu taču varēji būt mans dēls… Hs tevi lūdzu! Trūkst gaisa… Skābekli!

Pirmajā brīdi Edmunds tīri instinktīvi, ārsta pienākuma vadīts, strauji uzlēca kājās, paķēra turpat uz galdiņa stāvošo skābekļa masku, to uzlika uz savītušās slimnieka sejas un atgrieza gāzes balona krānu. Pēc tam Edmunds tomēr atcerējās, kāds slimnieks guļ viņa priekšā, balona krānu aizgrieza un skābekļa masku atkal nolika uz galda… Tad vēlreiz zemu noliecās virs mirstošā pacienta galvas.

Ieklausies, Viktor Jurago, ieklausies! Edmunds gandrīz vai lūdzoši teica. — Tu dzirdi, kā vaid tavi nomocītie cilvēki? Ka kliedz mana māte? Kā klusē mans tēvs? Kā raud mana māsa? Tu dzirdi?

Viktors mocījās pēc elpas. Viņš vēl kādu laiku ar rokām tvēra kaklu un krūtis, skaļi gārdza un nemierīgi svaidījās, līdz pēkšņi sastinga…

Edmunda skarbais skatiens atslāba. Viņš cilvēka nāves priekšā zemu nolieca galvu un vairākus mirkļus nopietns stāvēja blakus aizgājējam. Tad mirušo nedaudz sakārtoja, pārklāja ar palagu, izgāja no palātas un nesteidzīgiem soļiem atgriezās ārsta kabinetā.

Kad Edmunds Marinai visu bija izstāstījis, viņš sa- ņema sievietes roku un viņu maigi uzlūkoja.

—       Tu man vēl vari mazliet izpalīdzēt? — viņš norūpējies uzprasīja.

—        Nekad tā vairs neprasi, labi? — Marina jutās gandrīz vai apvainota. — Tu tagad 110 manis vari ņemt un prasīt visu…

Edmunds mirkli padomaja. Marinai radās iespaids, ka šis viņas cēlais paziņojums Edmundu gan iepriecina, gan tai pašā laikā savādā kārtā arī apbēdina.

—        Būtu labi, ja tu mani vēl šodien varētu aizvest uz manu vecāku bijušajām lauku mājām. Tas ir diezgan tālu — ap simt trīsdesmit kilometriem no Rīgas.

—        Es tavā labā darīšu visu… — Marina pateica un vairākas reizes viņu noskūpstīja. Bet Edmunds uz šiem skūpstiem kaut kā ne sevišķi atsaucās. Viņš izskatījās nomākts un ar kaut ko ļoti neapmierināts.

Arī visu ceļu Edmunds drūmi klusēja.

Marina vairākkārt uz viņu līdzjūtīgi paskatījās un gribēja viņu kaut kādā veidā vismaz nomierināt vai iedrošināt.

—       Tu, Edmund, velti sevi liesā! — Marina sacīja. — Tas Viktors Jurago taču nomira pats.

Edmunds strauji papurināja galvu.

—        Tas nav tik vienkārši, — viņš nepiekrita. — Es esmu ārsts, un mans pienākums bija viņam palīdzēt.

—       Vispār jau jā, — Marina domīga sacīja, — taču viņš to nebija pelnījis.

Edmunds nepatikā sarāva uzacis 1111 varēja skaidri just, ka viņš jau kopš vakardienas ir sācis mocīties sirdsapziņas pārmetumos… Un laikam jau iemesls bija. Viņš skaidri apzinājās, ka loks ir noslēdzies, ka patiesībā cilvēku attiecībās, cilvēkā pašā un mūsu savstarpējo rēķinu kārtošanas lielās nekas būtiski nav mainījies. Lielais šķirošanas laiks joprojām turpinās. Tas ir bijis «pret», tas «par». Tas ir «sarkans», bet tas «balts».

Tas ir pelnījis dzīvot, taču šis nekādā gadījumā…

—   Interesanti, kādu sodu tagad vajadzētu saņemt man? — viņš, pavērsies pret Marinu, lēni pajautāja.

—   Tev? — Marina izbrīnījusies atjautāja.

—   Jā, Marina. Kas tiesās mani?

—   Nerunā muļķības! — Marina atsvieda roku.

—   Tās nav nekādas muļķības, — Edmunds paskaidroja. — Māte man vakar pareizi teica. Es tagad esmu kļuvis tāds pats nelietis kā Viktors Jurago un viņam līdzīgie. Tu saproti, Marina, arī es, pašam to grihot vai negribot, taču pilnīgi objektīvi esmu nostājies vienā rindiņā kopā ar visiem šiem slepkavnie- kieni…

Marina pagrozīja galvu, bet neko neteica. Drīz jau ari bija klat ilgi gaidītais ceļamērķis. Grantēts lauku ceļš viņus no lielās šosejas aizveda līdz neliela koku pudura stāvošai mājai. Tā tur nīka stipri nolaista, ar dēļiem aizsistiem logiem, šķībām durvīm un ārkārtīgi netīru pagalmu. Te jau laikam krietni sen neviens vairs nedzīvoja, vienīgi netālu no dzīvojamās mājas pie kāda koka piesista zaigojās metāla plāksnīte ar vēl diezgan skaidri salasāmu uzrakstu — «Čagas».

Edmunds ilgi ļoti sērīgs vēroja šo nomācošo pamestības ainu.

— šeit kādreiz sākās mana dzīve… — viņš beidzot domīgs klusi atzinās.

Marina tāpat diezgan satriekta skatījās uz sabrukušajam saimniecības ēkām, noplukušo dārzu un pamesto māju. Un tikai tagad ar īstām šausmām apjēdza, kādēļ Edmunds uz šejieni īstenībā ir braucis. Droši vien ne jau tikai tāpēc, lai pēc ilgiem gadiem atkal skatītu dzimtās majas, bet acīmredzot lai tieši šeit arī atvadītos no savas dzīves…

Edmunds klusēdams izkāpa no automašīnas un piegāja pie mājas durvīm. Izrādījās, tās nebija aizslēgtas, un viņš iegāja iekšā. Lēnām izstaigāja visas istabas. Te bija gulējuši vecāki, te atradās ēdamistaba, bet šai telpā viņus toreiz arestēja Viktors Jurago… Šur tur vēl kaut kas bija saglabājies no vecajām mēbelēm, bet vienā no istabām nez kādēļ divas sienas bija aplīmētas ar avīžu izgriezumiem, uz kuriem varēja redzēt visdažādāko valstu kādreizējo vadītāju portretus — Ulmani, Staļinu, Hitleru, Cērčilu, Hruščovu, Mao, Brežņevu, Kenediju, Kim ir Senu. Kādēļ?

Edmunds vēlreiz skumji paskatījās uz visu šo apkārtējo postažu un smeldzīgi asi saprata, ka arī viņa dzīve tagad ir kapitāli sabrukusi… Viņš nožēlā pašūpoja galvu, no kabatas izvilka nelielu zāļu paciņu un labās rokas saujā izbēra visu tās saturu — divdesmit tabletes lumināla… Mirkli pagaidīja, tad lēni roku cēla pie mutes… Tieši tai brīdī istabā kā vēja mesta iedrāzās Marina un pēdējā sekundē vēl paspēja Edmunda roku pasist uz leju… Baltās zāļu ripiņas, mirdzošas kā pērles, ātri aizripoja pa visu istabas netīro grīdu…

—   Edmund! ,— Marina bailēs iesaucās un raudādama apkrita viņam ap kakļu. — Lūdzu, nekad tā vairs nedari! Es tevi lūdzu!!!

Edmunds pamazām nāca skaidrībā. Siltās sievietes rokas un Marinas lūdzošie vārdi viņu atkal atgrieza dzīvē. Pēc neilga laika viņš jau jutās gandrīz vai apmierināts, ka viss bija beidzies tieši tā.

—   Viss kārtībā, Marina, - viņš klusi sacīja un vēl ciešāk sev piekļāva karsto sievietes augumu. — Viss ir kārtībā …

Parakstīta iespiešanai 18 12 K^ JPĻZ A'vcts».^V mats 70Х108/32. Pasut Nr. 'f3 ;e 'TsTa Valmlera3 tipogrS- R ^sma»P f1 '"An» U^ra 4000. Jūras lelд «.

Lukjanskis E.

Luk 407

Nakts tiesnesis. — R.: Avots, 1993. — 134 lpp.

Romāna «Nakts tiesnesis» pamatdoma ir cilvēka atbildība par vēsturiskajiem notikumiem. Darba centrā kāda padzīvojuša ārsta dzīves stāsts, vii,ia attieksme pret cilvēku, kas 1941. gadā bijis vainīgs visas viņa ģimenes izsūtišanā uz Sibīriju, bet pēckara periodā - tēva vēlreizējā apcietināšanā.

Darbs zināmā mērā uzrakstīts kā kriminālromāns ar diezgan asu piedzīvojumu elementiem sižetā.

84 L2

Content

Lukjanskis Egils Nakts tiesnesis

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

11. NODAĻA

12. NODAĻA

13. NODAĻA

14. NODAĻA

15. NODAĻA

16. NODAĻA

17. NODAĻA

18. NODAĻA

19. NODAĻA