Lukjanskis Egils

Ne jau katru dienu - Trešā iespēja. Tev blakus. Atsacīšanās.

Egils Lukjanskis

NE JAU katru dienu

.

TREŠĀ IESPEJA

garstāsts

1. nodaļa

Bīsties mīlestības!

Bīsties naida!

Bīsties nodevības!

Viss velti. Tava balss nav uzklausīta.

Tas viss ar mani tomēr ir bijis. Es to visu esmu piedzīvojis Kā senēģiptiešu mūmija, sveķu un zā|u vietā tagad esmu piesūcināts ar naidu un trīskāršu nodevību.

Man nekas vairs nesāp.

Maniem kauliem blakus guļ suņa kauli. Nez kādēļ tas brašais Zigmunds arī suni nošāva.

Es nejūtos vientuļš. Un es sevišķi nevaimanāju, jo galu galā savu nāvi esmu izvēlējies pats, gandrīz vai labprātīgi, lai gan man uz glābiņu tomēr bija nelielas cerības.

Man nepaveicās.

Mīlestībai dažreiz varbūt pietrūkst tikai viena noklusēta vārda. Bet dzīvei savukārt par smagu kļūst kāds lieki pateikts vārds.

Savādi. Ka lai mēs izvairāmies no kļūdām? Kā mēs ar aizvērtām acīm lai trāpām desmitniekā?

Esmu viens no tiem daudzajiem, kas aizgājis bojā savas nepiekāpības dēļ. Viens no tiem, kas negribēja padoties.

Es bieži sev esmu jautājis — kāda tam visam bija jēga? Kāds no tā labums? Ko esmu ieguvis?

Ta jau es guļu četrdesmit vienu gadu. Cauri manai mutei un krūtīm izvijusies resna ābeles sakne, un esmu it kā vēlreiz satverts un sagūstīts, esmu piesiets pie šis zemes līdz mūžības beigām, saplūdis kopā ar vissīkāko smilšu graudiņu, pārvērties zaļajā zālē un izšķidis ūdens pilienā. Karstajās vasaras dienās, kad uznāk lielais sausums, kad tas izslāpis no zemes sūc pēdējo valgmi, es paceļos debesīs. Bet ar lietu atgriežos atpakaļ. Tā visu laiku esmu nemitīgā apritē. Lielajā laika lokā.

Akmens neatsauksies. Atsauksies mūsu balsis. Es redzu laivu krastā. Redzu kādu meiteni domīgu ejam gar jūras malu. Mājas logos iesitas vējš. Un rit uzziedēs ābeles.

Bet pēkšņi iedrebas zeme. Drausmīgā skaļumā rēc reaktīvie dzinēji. No tālā Monreālas lidlauka, kas atrodas tieši zemeslodes pretējā pusē, ar spēju paātrinājumu gaisā paceļas milzīgais, sar- kanzilais aviokompānijas «Finn Air» boings.

Es to jūtu un redzu. Es negribu, lai tā notiktu, bet neko nespēju izmainīt.

Ir silts, saulains svētdienas rīts, un lidmašīnas pasažierus no viņu tālā ceļamērķa šķir apmēram deviņas lidojuma stundas.

Starp divsimt četrdesmit astoņiem lidmašīnas pasažieriem — starp angļiem, francūžiem, amerikāņiem, zviedriem un somiem ir arī viena latviete.

Viņai jau septiņdesmit seši gadi. Mati kļuvuši plāni, pelēcīgi sirmi, un tagad nekādi vairs nevar pat uzminēt, ka tie senāk ir bijuši mirdzoši, biezi un turpat vai ogļu melnumā. Tu man kādreiz stāstīji, ka šī latvietēm tik neparastā matu krāsa nākot no taviem poļu senčiem. No tēva un vectēva. Bet kā bija ar tavu prātu? Ar tavu dzelzs raksturu? Ar nevaldāmo temperamentu? Tas viss arī no poļiem? Jeb varbūt gūts no nēģeriem, mongoļiem, huņņietn? No leišu un latviešu krustojumiem?

Tu dievbijīgi pārmet krustu, jo uznākušas nelielas bailes. To var saprast. Tu lido pirmo reizi mūžā. Toreiz tu uz tālo Kanādas krastu devies ar kuģi. Tu biji zaudējusi. Visu, kās gandrīz ikvienam cilvēkam ir absolūti nepieciešams, — dzimteni,, mājas, bērnus, vīru, nākotni un mīlestību. Tā vietā tev bija palicis vairs vienīgi izmisums, naids un pavisam maz cerību.

Es redzēju, kā tu toreiz stāvēji uz kuģa klāja, ar izraudātām acīm nobijusies un ļoti nogurusi vēries Atlantijas okeāna viļņos, kā tu sauci Latvijas vārdu, kā tu raudāji pēc saviem tēvu zemē palikušajiem bērniem, kā vējš un nespēks tevi nogāza garšļaukus, kā tu ripoji pa klāju, alkaini vēlēdamās pārkrist pāri bortam un pazust tumšajā dzelmē.

Bet tu ātri atguvies. Tu sevi piespiedi tikt galā ar kārtējo vājuma mirkli un neraudāji. Tu atkal tapi stipra un paļāvīga. Un patiešām — tu izkūlies. Tu svešajā krastā nepazudi.

Tagad tu esi veca, toties bagāta un visai cienījama izskata kundze. Tavas lielās acis un vienmēr labi koptā seja vēl joprojām atblāzmo kādreizējā skaistuma starus. Tu sēdi otrās klases salonā pie loga, galva tev atspiedusies pret mīksto atzveltnes krēslu, un tu satraukta lūkojies, kā balto mākoņu sega strauji paliek aiz muguras, bet taisni priekšā sākas Visuma mala. Tad tu paveries lejup un atkal ieraugi Atlantijas okeānu. Kā par brīnumu, tas šoreiz savus garos viļņus veļ pavisam slinki un ir tik zils — kā uzzīmēts.

Pēc deviņām stundām lidmašīna nosēdīsies Helsinkos. No turienes tu kopā ar pārējiem ārzemju tūristiem uzkāpsi uz kuģa «Georgs Otss» un ieradīsies Tailinā. Pārsēdīsies «Intūrista» autobusā un brauksi uz Rīgu. Pēc tam tu dosies šurp. Tu mani modināsi.

Kādēļ, Anna?

Es vairs negribu tevi redzēt. Es vairs negribu visu to pārdzīvot no jauna. Es vairs negribu stāvēt drausmīgas izvēlēs priekšā un apzinīgi izvēlēties sev nāvi.

Bet tu tomēr tuvojies. Tu nāc, kā ziemā neatvairāmi nāk sals. Kā vasaras tveicē uznāk pērkons. Kā dienas beigas nomaina nakts.

Varbūt tas ir liktenis!

Jo es zinu, kas tevi uz šejieni dzen. Es redzu, kādas sāpes, ilgas un neiedomājamas mokas plosa tavu dvēseli. Es pazīstu tavas negulētās naktis. Tavu smago nožēlu.

Tagad tu lūdzies, lai dievs tevi sargā, lai ceļā tevi neķertu insults vai infarkts, lai bagāžas nodalījumā nebūtu ielikta bumba, lai lidmašīnu nenolaupītu teroristi, lai tā neciestu avāriju, bet laimīgi nosēstos Helsinku lidlaukā un tu dzīva un vesela atkal varētu pieskarties Latvijas zemei.

Tu biji briesmīga sieviete, Anna. Juridiski tu vēl joprojām esi mana sieva. Neviena tiesa nuis nekad nav izšķīrusi. Un, lai kāda tu ari būtu bijusi, lai kā es tevi nicinu un nolādu, es tomēr saprotu, ka tu esi māte. Un tagad, savas dzīves norietā, varbūt vislielākā un neatvairāmākā dabas spēka dzīta, tu esi gatava lidot no vienas pasaules malas uz otru, tu esi gatava nākt kājām vai pat rāpot uz ceļiem, lai tikai ieraudzītu savus bērnus. Kaut vienu reizi! Kaut mirkli!

Par mani tu nedomā. Mani tu jau sen esi aizmirsusi.

Tu nāc pie mūsu bērniem. Tu nāc pēc viņiem.

Nenāc, Anna!

Es esmu gatavs mirt vēlreiz.

Mēs šai pasaulē dzīvojam un no tās arī aizejam vienīgi tā, kā uz to esam spējīgi. Katrs atsevišķi un savādāk.

2. nodaļa

Tā diena manās smadzenēs ir iedzīta kā nagla. Līņāja lietus, pūta auksts ziemeļu vējš, un bija tūkstoš deviņi simti četrdesmit ceturtā gada devitā oktobra rīts.

Mēs ar Annu sēdējām mājas lielajā istabā un ik pēc briža ieklausījāmies, ka tālu austrumos dun lielgabali.

Dažbrīd ar savādi smilkstošu skaņu iedžinkstējās logu stikli, un suns visu laiku gaudoja un smilkstēja kā nopērts.

Tad uz brīdi viss it kā apklusa — un no pagalma puses pavisam skaidri varēja saklausīt seno dziesmu: «Es karāji aiziedams, atstaj māsu šūpuli…»

Tur, garām iedami, skumji dziedāja daži latviešu leģionāri,

Anna paskatījās uz durvīm, tad vēlreiz uz mani un ar ne- sleptu naidu pateica:

—   Es tevi nolādu, Jāni! Nolādu un neieredzu!

Es jau to biju dzirdējis. Lēni pagriezu galvu uz viņas pusi, sāji pasmaidīju un atpogāju rūtainā krekla augšējo pogu. Elpot kļuva vieglāk.

—   Nevajag, Anna, — es rāmi palūdzu. — Labāk sēdi un klusē.

—    Es tevi nolādu, Jāni! — Anna sparīgi atkārtoja. — Es nolādu to dienu, kad iepazināmies, nolādu to nakti, kad pirmo reizi kopā gulējām, nolādu, ka esmu dzemdējusi Edgaru un Māru. Nolādu visus šos sešpadsmit gadus, nodzīvotos kopā ar tevi! Tu dzirdi… Nolādu!!!

Varēja redzēt, ka Anna patiešām ir naida pārņemta un to visu saka no sirds. Bet ārēji viņa izskatījās jauka. To nu viņai nevarēja atņemt. Melnie mati lielās cirtās krita līdz pleciem, un tie viņas ovālo seju ieskāva gluži tāpat, kā dārgs, apzeltīts rāmis satur vecmeistara gleznu. Un patiešām. Anna man vienmēr vairāk atgādināja kādu sen aizgājušo laiku poļu kņazieni, nevis vienkāršu un visai trūcīgu latviešu darba sievieti. Bet varbūt visa vaina tieši tur arī slēpās? Tieši šai mūsu dzīves nemainīgajā trūkumā. Anna nekad ar to nebija samierinājusies tin jau no mūsu laulības pirmajiem gadiem visādi mēģināja no tās izrauties. Diemžēl nekas no tā neiznāca, turīgāki mēs ne par mata tiesu nekļuvām, un viņa sāka atklāti ienīst gan mani, gan mūsu dzīvi.

Pat toreiz, jau vairākus gadus dzīvojot uz laukiem, Anna tomēr centās ģērbties kā pilsētniece un savam izskatam veltīja vairāk uzmanības nekā saimniecībai un bērniem.

Tas arī saprotams. Viņa vismaz šādā veidā centās sevi pacel! nedaudz augstāk par to sabiedrības slāni, kurā dzīvojām un atradāmies. Bet šis slānis, izņemot četrdesmito gadu, vienmēr bija atradies pašā apakšā. Bez tam Annas dzīvē lielu vietu aizņēma vīrieši, un to viņa nemaz necentās slēpt.

Tagad es domāju, ka tas dzinulis varbūt viņai dažreiz bijis nesalīdzināmi stiprāks par gribu un prātu.

Lai to izbeigtu, man laikam Annu būtu vajadzējis nosist.

Bet toreiz, pirms desmit mēnešiem, negaidīti atbrīvots no Salaspils darba un audzināšanas nometnes un atgriezies mājās… Mēs atkal bijām kopā, vismaz kopā gulējām, un pirms mēneša piedzima Māra. Bet mūsu puikam jau bija piecpadsmitais gads. Tas viss likās savādi un neparasti.

—   Ko cs tev sliktu esmu nodarījis?

—    Bet ko tu man esi izdarījis labu? — Anna griezīgi atcirta. — Ko? Tu esi izjaucis manu dzīvi, visus manus sapņus un cerības. Tagad vēl tīšu prātu dzen nāvē!

—   Tieši otrādi, — es viņai mierīgi atgādināju. — Es tevi gribu izglābt.

Netālu aiz mājas skanēja atsevišķi šāvieni. Iezvanījās loga rūts, un suns apklusa, iebēga priekšnamā. Mēs ar Annu satraukti, viens otru apsteigdami, piekļāvāmies logā malām un paskatījāmies laukā.

Pagalms stāvēja tukšs.

—   Bet viss iznāks tieši tā, kā es teicu. — Anna pārmetoši raudzījās uz mani. — Mēs šeit aiziesim bojā.

Anna ilgi stāvēja ar zemu noliektu galvu un vairākas reizes nodrebēja, it kā vēlēdamās kaut ko no sevis nokratīt. Tad pacēla galvu, ilgstoši skatījās uz mani, un viņas acīs atkal pavīdēja tas pats vecais, iepriekšējais aukstums.

—    Tu neesi cilvēks, — Anna ar rūgtumu pateica, aizgāja līdz galdam un apsēdās. — Nē, Jāni! Ja gribi zināt patiesību, tad tu neesi ne ists vīrs, ne īsts tēvs. Jo tu mūžīgi domā par to, par ko tev nemaz nenāktos domāt. Priekš tā ir daudz gudrāki cilvēki par tevi. Tev taču vajadzētu domāt par mūsu ģimenes labklājību, tev vajadzētu nemitīgi rūpēties par mani un bērnu nākotni, bet ko tu visus šos sešpadsmit gadus esi darījis? Ko? Dzīvojis pa cietumiem! To tu esi darījis! Jā! Jā! Tev nepatika Ulmanis, mūžīgi viņu lamāji un pie reizes visus namīpašniekus un saimniekus, gāji uz slepenām sanāksmēm… Izplatīji aizliegtu literatūru. Ko tu ar to panāci? Vai kādam no tā kļuva vieglāk, vai kāds sāka dzīvot labāk un brīvāk? Jāsmejas! Pats dabūji astoņus gadus Kalnciema katorgas, bet mani ar Edgariņu iegrūdi nabadzībā! Jau tad es tevi sāku ienīst. Jau tad! Kur vien es parādījos, mani saukāja par ka- tordznieka sievu. Un nekur nedeva darbu! Nē, Jāni! Tu esi…

—   Anna … Es tevi lūdzu!

—   Nevajag man vairs neko lūgt.

Arī es aizgāju līdz galdam, apsēdos iepretim Annai un smagi uzliku rokas uz galda.

Es negribēju runāt. Tas bija smagi un nepatīkami, un vislabprātāk es būtu gājis uz kūti vai mežu vai būtu paslēpies siena šķūni ierīkotajā paslēptuvē pie Edgara, vai aizgājis pie Austras, bet pirtiņā atradās zīdainis, un es to nevarēju paņemt līdzi. Neko es šai dzīvē nebiju ieguvis, nekas man nepiederēja, biju izcietis vislielākās ciešanas un pazemojumus, kādus vien cilvēka neprāts bija spējīgs izdomāt, un arī tagad brīvībā viņi manu dzīvību varēja paņemt jebkurā brīdī. Saglabāt bērnus — tas gandrīz vai bija vienīgais, ko es vēl varēju. Vismaz mēģināt.

—    Es tevi saprotu, Anna. Tu nekad mani neesi tā pa īstam mīlējusi. Tu visu mūžu esi tikai nīduši, jo laikam es patiešām tev neko daudz arī neesmu spējis dot. Varbūt tieši tādēļ vai arī citu iemeslu dēļ tu mani esi nepārtraukti krāpusi. Gan tad, kad es vel Kalnciema raktuvēs lauzu akmeņus, gan tad, kad divus gadus mocījos Salaspilī. Es zinu, ka nav tāda spēka, kas to varētu kādam aizliegt darīt. Varbūt vienīgi paša gods. Bet es tomēr tev gribu un arī varu aizliegt… Redzi, Anna, tu vari nedzīvot kopā ar mani, galu galā — dari, kā zini, taču tavam liktenim tagad būtu jāsaistās kopā ar mūsu mazo. Mēs ar Edgaru droši vien jau izkulsimies paši, bet Mārītei māte ir nepieciešama. Tava krūts.

Anna strauji uzlēca kājās un uztraukusies sāka skraidīt pa istabu.

—   Bet es taču netaisos viņu pamest! — Anna iesaucās. — Ko tu te muldi? Es ņemu Mārīti līdzi un tūdaļ braucu prom! Tālāk no šīm pastāvīgajām nāves briesmām! Prom no šejienes, kur es neko citu neesmu izjutusi kā vienīgi nabadzību un pazemojumus!

Es ātri piegāju pie Annas un cieši viņu satvēru aiz pleciem.

—   Tu apjēdz, ko tu runā?

—   Pilnīgi.

—    Kur tu brauksi? ,

—   Gan jau es zināšu.

—   Ar baltu jahtu uz Argentīnu? Varbūt uz Singapūru vai

Havaju salām?

—   Neņirgājies! Es braukšu ar kuģi uz Vāciju.

—   Uz mūsu ienaidnieka zemi…

—    Vari neuztraukties. Tur man nav neviena ienaidnieka. Es vienkārši bēgu 110 kara.

—   Tur, Vācijā, nav kara?

—   Tur būs droši. Un bērni tur būs drošībā.

—    Liec bērnus mierā! — es nikni uzkliedzu. — Tev viņus neredzēt ka savu godu!

—    Man goda ir vairāk nekā tev! — Anna iesmējās skaļi. — Cietumnieks!

—    Bērnus es tev nedošu, — stingri noteicu un nostājos blakus durvīm.

Anna nobijusies paskatījās apkārt un laikam tikai nupat pamanīja, ka bērna šeii nav.

—   Kur Mārite?

Es klusēju.

—   Es tev prasu — kur ir Mārīte?!

—   Kad vajadzēs barot, es tev viņu atnesīšu.

Anna uzbudināta pieskrēja pie manis, niknumā lauzīja rokas, un šķita — tūlīt man metīsies virsū.

—    Kur tu liki Mārīti? Varbūt aiznesi pie Austras? Jā? Pie Austras? Nu, saki!

—    Kad vajadzēs barot, es bērnu atnesīšu, — noteiktā balsī atkārtoju.

—   Tā jau es domāju! — Anna bezpalīdzīgi nopūtās. — Kā tad! Protams, pie Austras! Pie šitās …

—   Bērns nav pie Austras.

—   Nu, ko tu melo! Ko tu melo! — Anna pārmetoši sacīja. — It kā es nezinātu! Tu taču par viņu vien domā, par viņu vien runā! Austra! Atradis nu gan esi sievieti!

Anna nicīgi nospļāvās, pagrieza man muguru un piegāja pie loga. Pagalms joprojām stāvēja tukšs. Pēc brīža to ātri pārskrēja melns kaķis un nozuda pagrabā. Un atkal viss sastinga.

—   Viņu tu neaiztiec! — es brīdinoši pateicu. — Austra ir vienīgais cilvēks, kam es kaut ko vēl nozīmēju. Kurai ari manu bērnu liktenis nav vienaldzīgs.

Anna strauji atrāvās no loga un draudīgi pajautāja:

—   Bet man ir, jā?

—   Jā, Anna, — es atbildēju. — Tāpat, kā tev ir bijis vienaldzīgs viss, ko esmu darījis vai gribējis darīt! Viss! Vienaldzīgs!

—   Interesanti gan, — Anna stipri apvainojusies noteica. — Bet kas tad tevi visus šos gadus gaidīja? Svētā Marija, vai? Kas uzaudzināja tavu dēlu? Kas tev uz Kalnciemu un Salaspili sūtīja paciņas? Čaklie rūķīši, jā? Nē, es, Jāni, es! To darīja lava sieva Anna Ozola! Tevi nīzdama, tevi neieredzēdama, taču tomēr gaidīdama un tev palīdzēdama! Bet tagad tev Austra ir tā labā?

Annai bija sava taisnība. Neskatoties uz dziļo atsvešināšanos un pat atklāto naidu, kāds jau ilgus gadus valdīja mūsu starpā, viņa nekad mani tomēr nebija galīgi pametusi. Un visādi arī palīdzējusi, par ko es viņai vēl šodien saku paldies. Taču Austru es pazinu jau no četrdesmitā gada. Viņa dzīvoja tuvākajās mājās, bija vēl gados jauna, neprecējusies, ļoti klusa un bikla, strādāja par kalponi, un es pret viņu jutu visdziļākās simpātijas. Varbūt pat mīlestību. Nezinu. Austra bija Annas pretstats. Austras seja, acis un skatiens vienmēr izstaroja kaut ko tik neizsakāmi tīru un gaišu, ka es nevarēju par viņu nedomāt un viņai netuvoties. Tad jāti aklais varētu neilgoties pēc gaismas. Un cietumnieks pēc brīvības. Es ilgi biju atradies tumsā. Pārāk bieži biju redzējis riebīgo. Man pārāk daudz kas atņemts, lai es nemēģinātu iegūt vismaz to.

—  Ne jau tikai tagad, — es gurdi atteicu. — Austra vienmēr ir bijusi laba.

Anna dusmās vēlreiz nodrebēja.

—   Zvērs tāds! — viņa negaidīti uzkliedza. Es atkal sāji pasmaidīju un lēni papurināju galvu.

—   Nē, Anna. Es tomēr esmu cilvēks. Vai tas tev patīk vai ne.

Annas sejā uz brīdi naids pazuda, un tā manāmi atmaiga.

Viņa ar labo roku pieskārās manam plecam.

—   Piedod, Jāni, — viņa klusi palūdza. — Es mazliet iekarsu, bet saproti arī mani. Vai tas ir tik grūti?

—   Tas ir neiespējami.

—   Kādē|?

—   Tadē|, ka tas nav cilvēciski, — es atbildēju.

—   Kas nav cilvēciski?! — Anna bezgala pārsteigta iesaucās.

—   Bēgt no briesmām? Varbūt bēgt no nāves nav cilvēciski?

—  Mums nekur nav jābēg, — es atteicu. — Mēs esam savās mājās.

—   Jāni… — Anna bezpalīdzīgi nopūtās un nolaida roku.

—   Tu vari mani beidzot mierīgi uzklausīt?

—   Es pamēģināšu.

—   Nu tad klausies! — Anna runāja ātri un dedzīgi. — Tūlīt šeit nāks pāri fronte. Tūlīt pat! Ja mēs paliksim… No mūsu mājām un mums pašiem nekas pāri nepaliks. Vai tad tu to nesaproti? Ja mēs gribam dzīvot, ja mēs gribam, lai dzīvi paliek ari mūsu bērni… Mums jābēg, Jāni, steidzami jābēg! Uz mežu skriet nevaram. Kur mēs tur dzīvosim, ko ēdīsim? Bez tam tur mūs vācieši jau pirmajā dienā nošaus kā partizānus vai vienkārši kā bēgļus. Es neredzu, nudien es neredzu citas izejas, lai dievs man ir liecinieks, kā vienīgi tūlīt pat saģērbties, paņemt bērnus, rīt no rīta nokļūt ostā un ar kuģi doties uz Vāciju. Tas ir mūsu vienīgais glābiņš. Vic-nī-gais!

—   Vai tad rit kāds kuģis iet? — es painteresējos.

—   Jā. Es to zinu pavisam noteikti.

—   Kā tu to vari zināt?

Anna diezgan ilgi klusēja, tad negribīgi izgrūda:

—   Man Kārlis pateica.

Es jau sāku visu saprast.

—   Kārlis arī taisās braukt?

Anna pagrieza galvu sāņus.

—   Es tev prasu — vai Kārlis arī taisās braukt?

—   Jā, — Anna tikko dzirdami atzinās.

Man krūtīs iesitās spējš karstums.

_— Kadej jus abi ar Kārli?… — Man no dusmām gandrīz vai trūka vārdu. — Kādēļ jūs abi esat iedomājušies, ka tālais ceļojums ar kuģi uz Vāciju… Ka dzīve tur bus daudz drošāka nekā šeil? Jūs abi esat galīgi jukuši? Vai tad jūs nesaprotat vai ari tīšu prātu negribat saprast, ka vācieši karu zaudē?

Anna sāka nemierīgi staigāt pa istabu, ik pēc brīža uzgrūz- damās te krēslam, te galdam.

—    Labi! — beidzot viņa apstājās un asi nocirta. — Iespējams, ka tas tā arī būs, lai gan es personiski tam neticu. Bet tas neko nemaina. Mums tik un tā no šejienes jātiek prom. Ātrāk prom!

Anna asi ieskatījās man acīs.

—    Kārlis vistuvākajā laikā var nokārtot braucienu uz Zviedriju. Patiesībā viss jau ir sagatavots. Mums šis variants bija rezervē, vienīgi brauciens uz Zviedriju var saistīties ar lielāku risku, taču tur patiešām kara nav. Tieši tas, ko tu gribi!

Bet es jau visu biju stingri izlēmis, un pasaulē nebija tāda spēka, kas būtu varējis manu pārliecību iedragāt.

—   Es gribu palikt šeit, — stingrā balsī pateicu. — Man ar bērniem nav jāklīst pa pasauli, nav svešās zemēs jāubago patvērums, ja man pašam un bērniem jau ir savas mājas.

Annas seja atkal kļuva auksta, un viņa draudīgi pajautāja:

—   Tātad tu tomēr gribi palikt?

—   Kā gan citādi?

—   Bet mēs taču šeit aiziesim bojā! — Anna izmisumā iekliedzās. — Visi! Līdz pēdējam! Vai tu patiešām vēl neapjēdz?

—    Ja jau tam tā arī būs lemts notikt… Tad mēs vismaz aiziesim bojā Latvijā, saproti, nomirsim Lat-vi-jā! — Arī es pacēlu balsi. — Un mēs tiksim apglabāti tepat mūsu dārzā vai vecajā lauku kapsētā blakus mūsu vectēviem un omītēm, nevis kaut kur Zviedrijas klintis vai Vācijas svešajās pilsētās.

Anna satriekta saķēra galvu, apsēdās uz gultas malas un sāka histēriski raudāt.

—   Ja tu tikai zinātu, kā es tevi neieredzu, Jāni, neieredzu! Tu man esi kļuvis galīgi svešs, nevajadzīgs… Pre-tīgs!

Anna uzlēca kājās un kā satrakota metās pie durvīm. Es nostājos pretī.

—   Nekur tu neiesi!

—   Laid! — Anna kliedza. — Es tev saku — laid!

—    Nekur es tevi nelaidīšu! — noteiktā balsī atkārtoju. — Ja es būtu viens un tu būtu viena … Tad tu varētu laisties pie visiem velniem! Bet Mārītei ir vajadzīga māte, tu saproti, padauza pēdējā?! Mārītei ir vajadzīgs tavs piens, bez tā viņa patiešām aizies bojā, un tādēj tu paliksi šeit, šeit, Annai

Es dusmās viņu satvēru aiz pleciem, apgriezu apkārt un ar asu kustību iegrūdu gultā. Pirmajā mirklī viņa jutās pārsteigta, tad seju kārtējo reizi apēnoja spējas bailes un dusmas.

—   Trakais! — viņa iesaucās. — Es tūlīt saukšu palīgā Kārli!

Anna izlēca no gultas, pieskrēja pie loga, atrāva to vaļā un

sāka kliegt:

—   Kārli! Kārli!

Negaidīti iezvanījās lielais sienas pulkstenis. Tas nosita desmit reizes. Anna atliecās atpakaļ un pārsteigta klausījās.

Pulkstenis pirms kāda laika bija sabojājies, bet te nez kādēļ atdzīvojās. Tas bija ļoti savādi. Pagāja vēl daži mirkļi, un es sapratu, ka negaidīti sākušies tādi notikumi, kurus nespēju apturēt, tie ir neatkarīgi no manas gribas un vēlēšanās, un es neko nevaru izmainīt. Kaut kāds varens, neredzams spēks mani ierāva savā tumšajā vēstures un cilvēku zemiskāko tieksmju un no- maldu atvarā, no kura es tā arī nespēju izrauties. Ne tādēļ, ka biju vājš. Domāju, ka mani pazudināja tieši mans spēks.

Pie durvīm kāds it kā pieklauvēja, it kā neveikli grabinājās. Istabai, kurā mēs atradāmies, bija vēl viena izeja, kas veda uz nākamo istabu, un no tās savukārt pa otro izeju varēja izkļūt mājas otrajā pusē, kur atradās dārzs. Bet tās, pie kurām toreiz kāds nedroši piedauzīja, veda uz priekšnamu, kur savukārt atradās mājas galvenā ieeja.

Es satraukts paskatījos un uzreiz iedomājos, ka varbūt patiešām šurp jau paspējis atskriet Kārlis — mūsu kaimiņš un Annas mīļākais.

Bet nē. Durvis lēni atvērās, un istabā iestreipuļoja nepazīstams, gara auguma vīrietis. Viņš bija ģērbies tumšā, diezgan labā uzvalkā un garā, šinelim līdzīgā, pelēkā mēteli. Krūts labajā pusē bija izplūdis liels asins traips. Vīrietis gribēja kaut ko teikt, tad spēji sagrīļojās un kā nopļauts sabruka uz grīdas.

Es piegāju klāt un vērīgi paskatījos. Biondi mati un uzkrītoši bāla seja. Ne vecāks par četrdesmit gadiem. Nekad agrāk viņu nebiju redzējis. Katrā ziņā viņš nebija no mūsu pagasta ļaudīm. Tātad kāds bēguļojošais. Droši vien dezertieris, Sarkanās Armijas izlūks vai partizāns.

Vispirms vajadzētu ievilkt gala istabā, es nodomāju, pārsiet un pēc tam aizdabūt uz šķūni. Tad varbūt varētu atsaukt veco Kristapu, kas kādreiz strādājis par feldšeri. Vai arī pacietīgi jāgaida, līdz no šejienes vāciešus padzīs.

—   Palīdzi! — es Annai palūdzu.

Viņa dažus mirkļus šaubījās, tad tomēr paņēma ievainoto pie kājām, un mēs pa abiem viņu apguldījām blakusistabā. Es viņu līdz pusei izģērbu un ieraudzīju, ka lode acīmredzot iestrēgusi

krūtīs, priekšpusē varēja skaidri redzēt nelielu, mazliet robainu rētu, bet mugura bija vesela.

Anna viņu apmazgāja un pārsēja, bet es ātri aizruetos aprunāties ar veco Kristapu.

3. nodaļa

Pa to laiku Anna steidzīgi kravāja savas mantas. Viņai viegli trīcēja rokas, kad lielajā čemodānā ielika labāko kleitu, kurpes, veļu un vēl dažādus sīkumus. Turpat viņa ielika arī nelielu lādīti ar sudraba pieclatniekiein. Pēc tam no sienas noņēma mūsu kāzu bildi un diezgan ilgi to šūpoja rokās, kā nespēdama izlemt — ņemt to līdzi vai ne.

Tieši tai brīdī pie durvīm atkal kāds pieklauvēja.

Anna satraukta paskatījās.

—   Jā …

Durvis atveras, un istabā ienāca Kārlis. Viņš bija vidēja auguma, vēl jauns vīrietis, ģērbies garos ādas zābakos, gaiša lietusmētelī un žokejcepurē. Kārļa vecākiem netālu no mūsu mājām piederēja vidēji liela saimniecība, un viņš bija viens no vecā Briežkalna četriem dēliem.

Pirms diviem gadiem Kārlis bija to pirmo brīvprātīgo skaitā, kuri, jautri dziedādami, devās «sist krievus» Volhovas frontē. Pēc diviem mēnešiem Kārli ievainoja krūtīs — un viņš tika demobilizēts. Bezbēdīgais cīņas spars arī bija saplacis, it sevišķi pēc tam, kad uzzināja, ka no viņu pirmā «melnā tūkstoša» Volhovas purvos nekas daudz nebija palicis pāri.

Tad Kārlis ari sāka nopietni domāt par bēgšanu uz ārzemēm. Si vēlēšanās pastiprinājās vēl pēc tam, kad, apārstējis ievainojumu, viņš atgriezās mājās un sāka slepus satikties ar Annu.

Anna viņu mīlēja bezprātīgi un bija gatava Kārlim sekot gan uz Vāciju, gan Zviedriju, gan uz paradīzi un elli.

Sai ziņā es Annu nemaz tā nenosodu. Nē. Es zinu mīlestības drausmīgo spēku. Es zinu, ko mīlestība ar cilvēku var izdarīt. Cik augstu celt un cik zemu mest.

Anna Kārli mīlēja tikpat stipri un nevaldāmi, cik stipri un nevaldāmi ienīda mani.

Kārlis jautājoši paskatījās uz Annu.

—   Nu?

Anna skumji nolaida rokas.

—   Nekā …

—   Kur pašlaik Jānis ir?

—   Aizgāja pie Kristapa.

—   Viņš tev bērnu atdos?

—    Nezinu. Jānis ir nepiekāpīgs. Viņš stingri pastāv uz to, lai es palieku šeit. Kopā ar Mārīti.

—   Tev neizdevās viņu.pierunāt braukt līdzi?

—   Viņš par to i dzirdēt negrib.

—   Varbūt pamēģināt man?

Anna domīga paskatījās uz Kārli.

—   Vēl mazliet pagaidīsim. Vēl mazliet…

Tad Annai pēkšņi tīši vai netīši no rokām izslīdēja mūsu necilā kāzu bilde, tā ar skalu troksni nokrita uz grīdas un saplīsa. Anna apkrita Kārlim ap kaklu un gandrīz vai izmisīgi sāka viņu skūpstīt.

—    Izdomā kaut ko! Kārli! Lūdzu, lūdzu, izdomā! Man vairs nav spēka!

—   Apsēdīsimies, — Kārlis uzaicināja.

Viņi abi ievēlās gultā un tur turpināja viens otru glāstīt un skūpstīt.

Anna pievēra acis un kļuva sapņaina.

—    Cik būtu labi, ja karš jau būtu beidzies, mēs būtu palikuši dzīvi, atrastos Vācijā vai Zviedrijā, mums tur būtu pašiem sava māja, dārzs, neliels veikals vai kafejnīca, automašīna . . . Mēs tad neko citu nedarītu kā tikai viens otru mīlētu. Mīlētu nepārtraukti …

Kārlis brīdi atrāvās no Annas un vērīgi paskatījās uz durvīm.

—   Tas tā ari būs, — viņš ātri teica, — noteikti būs, ja tikāt mēs… Mums ir palicis pavisam maz laika, pavisam maz. Ja patiesi gribam būt laimīgi un kaut vēl mazliet padzīvot uz šis pasaulītes, mums tūlīt jābēg!

Anna apmulsusi piecēlās sēdus.

—   Bet…

—   Nekādu «bet»! — Kārlis iesaucās. — Ja tev Jānis bērnu nedos, tad tev jābrauc man līdzi tāpat!

Anna pārsteigta saķēra Kārļa roku un neticēdama skatījās viņa acīs.

—   Bez Mārītes?!

Kārlis uzspēlēti iesmējās.

—   Nebēdā! Tur, pāri dīķim, mēs uztaisīsim divas tādas Mārītes! Cik tik vajag!

Anna cieši sakoda lūpas.

—    Nevajag vairs necik, — viņa asi pateica. — Man jau viena ir, Kārli, dzirdi? Ir! Tādēļ es bez bērna no šejienes nekur nekustēšos! Nekur!

Kārlis kādu laiku klusēdams vēl turpina sēdēt, tad, pēkšņi kaut ko izlēmis, Annu atgrūda un piecēlās stāvus. Viņš izskatījās dusmīgs un apņēmīgs.

—   Nu nekusties arī! — viņš skaļi pateica. — Paliec pie sava Jāņa un bērna!

Kārlis pagriezās un gāja prom.

Anna nobālēja, tad strauji pietrūkās kājās un izbijusies metās viņam pakaļ.

—   Pagaidi! — Anna uzsauca. — Lūdzu, pagaidi!

Kārlis apstājās un abas rokas sabaza lietusmēteļa kabatās.

—   Ko tu vel gribi?

Anna sajuta dziļas sāpes un apvainojumu.

—    Un tu tā vari aiziet? — viņa pārmetoši pajautāja. — Tu patiešām tā vari aiziet bez manis, aiziet pēc visa tā, kas mums ir bijis?

Kārlis, kura seja vienā brīdī bija pārvērtusies, kādas iekšējas nievas pilna, rūgti iesmējās.

—   Bet kas tad mums tāds ir bijis? Kas? Dažas nozagtas naktis? Abpusēji laulības pārkāpumi, kad mums slepus vajadzēja līst šķūnī, kūtsaugšā vai kādā siena kaudzē? To tu sauc par mūsu lielo mīlas laimi?

—   Bet vai tad tā nebija? Kārli! Tu nebiji laimīgs ar mani?

—   Biju, — Kārlis atbildēja. — Un paldies tev par to. Taču šos īsos laimes mirkļus mēs bijām spiesti nozagt citiem.

Annas seja lēni savilkās ironiskā smīnā.

—   Sāc jau nožēlot grēkus? — viņa pavaicāja.

—   Es vienkārši atceros, kā mums bija.

—   Bija skaisti, — Anna teica. — To es atceros. Viss bija ļoti skaisti.

—    Tagad, Anna, paklausies, tagad, kad mums beidzot ir tāda izdevība sākt dzīvi no jauna, vienmēr būt kopā, dzīvot bez slapstīšanās, bez bailēm… Dzīvot tikai viens otram… Tu vēl šaubies, kavējies, tev vēl vajag to un šito …

—    Man neko nevajag! — Anna nepacietīgi uzsauca. — Neko! Tikai tevi un Mārīti! Bez viņas es nevaru! Nevaru, Kārli!

Annas seju izķēmoja izmisums, kur mātes jutas cīnījās ar sievieti, un Kārlis saprata, ka Anna bez bērna nevarēs. Un tomēr Kārlis piegāja pie Annas un to spēcīgi sapurināja aiz pleciem.

—   Attopies! Tev jāvar!

—   Veltīgi!

—   Ja tu gribi būt kopā ar mani, — Kārlis dedzīgi turpināja, — ja gribi tikt prom no šīs elles, ja gribi tikt vaļā no cilvēka, kuru tu sen jau vairs nemīli… Anna! Tev ir jāvar no kaut kā atteik- tieši

Anna uzlika galvu uz Kār|a pleca un sāka raudāt.

—   Bet es jau atsakos! Es taču atsakos no mājām, no pierastās iedzīves, galu galā arī no savas dzimtenes. Vai tas ir maz? Tur droši vien vēl vajadzēs atteikties arī no mūsu valodas, tradīcijām ,.. Vai patiešām tas ir par maz? Un tu prasi vēl atteikties no bērna?!

Kārlis vairākas reizes maigi noglāstīja Annas biezos matus un viegli drebošos plecus.

—   Nē, Anna, ne es to prasu, — viņš smagā balsī pateica. — Ne es! To prasa apstākļi. Ņem bērnu, un ejam! Bet, ja tu bērnu nevari dabūt, tad jāiet tāpat! Mums pašreiz ir svarīga katra minūte. Katrs mirklis!

Anna atrāvās no Kārļa un, joprojām vēl līdz pēdējam satraukta un izmisusi, sāka ātri staigāt no viena istabas gala līdz otram. Tad apstājās, no grīdas pacēla nokritušo kāzu portretu, to vēlreiz domīga apskatīja un nolika uz galda. Pēc tam atkal pievērsās Kārlim.

—   Jānis bērnu tūlīt atnesīs. Tūlīt. Ir pienākusi barošanas reize. Tu ar Jāni parunā, labi? Parunā, Kārli! Varbūt viņš mani tomēr atlaidīs kopā ar bērnu. Bet ja ne… — Annas balsī ieskanējās draudīgi toņi. — Tad tev, Kārli, viņam Mārīte jāatņem ar varu! Dzirdi? Ar varu! Vienalga, kā, bet Mārīte tev man ir jādabū!

Kārlis apmulsis painīņājās uz vietas.

—   Es nezinu …

Tieši tai mirklī, rokās nesdams bērnu, es no dārza puses iekļuvu savā istabā, Mārīti noliku gultā, durvis aizslēdzu un nepieklauvējis piegāju pie Annas. Viņa satrūkās un izbijusies paskatījās uz mani.

Es tūlīt ieraudzīju Kārli, vēl neaizvērto čemodānu un visu sapratu.

—  Sveiks, kaimiņ! — Kārlis diezgan bravūrīgi uzsauca, mēģinādams slēpt savu apmulsumu.

Es sveicienu neatņēmu, tikai nicigi viņu noskatīju, piegāju pie galda, paņēmu rokā kāzu bildi, kur mēs ar Annu bijām nofotografēti uz baznīcas kāpnēm, viens otram mīļi uzsmaidot.

Zem kājām nepatīkami nočirkstēja saplīsušie stikli, un es fotogrāfiju atliku atpakaļ vecajā vietā pie sienas.

Anna manu rīcību pavadīja ar savādi sastingušu skatienu.

—   Kādēļ? — viņa dobji pajautāja.

—   Tāpat vien, — es atbildēju. — Lai dažreiz klusos vakaros būtu uz ko palūkoties.

Kārlis iesmējās.

—   Tu runā tā, it kā tev būtu atlicis ilgi ko dzīvoti

Es paskatījos uz viņu un nez kādēļ pasmaidīju.

—    Kas to lai zina, Kārli? Varbūt man paveicas un es nodzīvoju ilgāk par jums abiem.

—   Ceri, ceri… — Kārlis pašūpoja galvu.

—   Kas cits man atliek?

—   Es tev tūlīt pateikšu, kas tev atliek! — Kārlis sacīja, izņēma rokas no kabatām un panāca soli man tuvāk. — Atdod Annai bērnu! Viņa ir māte, un tev nav nekādu tiesību …

Es viņam gribēju iespļaut ģīmī. Lai nu kāda katram ir sieva un lai kādi mēs dažreiz esam paši, taču nevienam nav patīkami ne tikai sarunāties, bet pat redzēt to cilvēku, kas ir tavs laulības dzīves pārinieks.

—   Nelieši tādi! — es izgrūdu un rupji nolamājos. — Jums kādreiz būs kauns, ka vispār esat dzīvojuši uz šīs pasaules!

Anna atkal taisījās raudāt.

—   Kādēļ tu mūs … — viņa runāja drebošā balsī. — Kādēļ tu mani tik ļoti neieredzi?

Es ar roku parādīju uz fotogrāfiju.

—   Tur .. . Tad … — arī man aizķērās balss. — Es tevi mīļoju, Anna. Ļoti mīlēju. Man visā šai zemē nebija tuvāka cilvēka par tevi.

Anna nostājās blakus, un es atkal sajutu viņas tuvuma smaržu.

—   Jāni… — Anna jutās saviļņota, un es vēlreiz varēju tikai nobrīnīties, cik ātri un viegli sievietē var mīties pacilātība ar nomāktību, naids ar mīlestību. — Jāni…

—    Klusos ziemas vakaros es te sēdēšu pie galda, skatīšos uz bildi, skatīšos uz tevi, varbūt dažreiz raudāšu, bet visbiežāk gan laikam tevi nicināšu. Tik dziļi un stipri, Anna, cik dziļi un stipri vispār kādu cilvēku var nicināt.

—    Paklausies, kaimiņ! — Kārlis pamāja ar roku. — Tagad mums nevajadzētu lasīt morāli. Kas noticis, noticis! Dievs ar viņu! Ja mēs ari vēlētos, tad neko jau vairs nevaram izmainīt.

—   Ja grib, tad izmanīt var daudz ko.

Anna pienāca klāt, satvēra mani aiz rokas un lūdzoši ieskatījās acīs.

—   Jāni… Mēs gribam bēgt. Es tevi lūdzu — palīdzi!

Annas balss skanēja tik satraucoši skumji, ka man atkal uz brīdi viņas kļuva pat žēl. Un tā es līdz šim laikam īsti nernaz vēl neesmu ticis skaidrībā — es to sievieti toreiz tikai nīdu vai arī vēl joprojām mīlēju?

—    Kā tu, Anna, vispār vari domāt… Gribēt… Būt kaut kur tālu prom no bērniem, no savām mājām?

Anna ar abām rokām satvēra galvu un smagi izdvesa:

—   Ak dievs!

—    Ko tu tur svešumā darīsi?

—   Dzīvošu, ko tad citu?

—   Seit tu nevari dzīvot?

—    Kārlis nevar.

—   Kādēļ tad nevar? Par daudz grēku sakrājies?

Kārlis no kabatas izņēma papirosu kārbiņu un nervozi aizsmēķēja.

—    Varbūt tu tā domā, — viņš ātri sacīja, — bet es vāciešiem nekad tomēr neesmu kalpojis. Es cīnījos par Latviju!

Anna mani atkal apņēmīgi satvēra aiz rokas.

—   Lūdzu, atnes man Mārīti! — viņa noteiktā balsī pateica.

—    Es tevi lūdzu! Es negribu griezties pēc palīdzības pie varas iestādēm, negribu, lai šeit atnāktu Ādolfs fon Rotenburgs. Es gribu, lai tu man labprātīgi, pats savām rokām atdotu manu bērnu, un es pazūdu!

Man tas viss jau sāka apnikt. Varbūt šis cīniņš patiešām ir veltīgs? Varbūt vispār nevajadzīgs? Bezjēdzīgs? Anna tomēr ir māte. Vai līdz ar to es nekļūstu nežēlīgs? Bet kas tad ir žēlastība? Kur to var atrast? Kur sastapt līdzjūtību un cilvēcību? Varbūt vēl vienīgi nevainīgā bērnā?

Kopš tās dienas, kad mani negaidīti atbrīvoja no Salaspils, mana brīvība un pat dzīvība tomēr tāpat turpināja karāties mata galā. Viņi mani atkal varēja arestēt jebkurā brīdī. Varēja aizdzīt uz Vāciju. Varēja nošaut uz vietas. Bet pagaidām nez kādēļ lika mierā. Tas man šķita nesaprotami. Un mani arvien pamatotāk sāka mākt aizdomas, vai tikai tas nav šturmbanfīrera Ādolfa fon Rotenburga nopelns? Apkārtnē daudzi cilvēki runāja, ka Anna esot bijusi arī viņa mīļākā. Bet man tas likās neticami. Ne Annas, bet šī Ādolfa dēļ. Parasti tik augsta ranga vācu drošības dienesta virsnieki ar vietējām neielaidās.

—   Anna … Ja tu aizbrauksi… — es klusi atgādināju, nemaz lāgā nesaprazdams, kādēļ es viņu vēl joprojām mēģinu atrunāt.

—   Tu tur pazudīsi.

—   Tev to nesaprast, — Anna iešņukstējās. — Tu nezini, kas ir mīlestība. Mans liktenis ir kopā ar Kārli.

Mani vēlreiz apdedzināja svelošs naids un apvainojums.

—    Nožēlojamā palaistuve! — es nicīgi izmetu. — Tavs liktenis ir būt kopā ar bērniem! Un es nepieļaušu, es to vienkārši nedrīkstu pieļaut, ka viņi pret savu gribu tiktu vazāti pa svešām zemēm un dzīvotu kādā citā valstī, nevis tur, kur viņi ir piedzimuši! Seit!

Anna, skaļi ievaidēdamās, atkrita gultā un kārtējo reizi sāka raudāt. Viņu māca izmisums. Un neprātīgas dusmas. Lielajās acīs zibeņoja uguņi, it kā tur visu laiku kāds spīdinātu bateriju.

Kārlim tas laikam arī sāka apnikt. Viņš steidzīgi piedrāzās pie Annas, satvēra aiz rokas un asi viņu uzrāva kājās.

—   Tad nāc tāpat! — viņš pavēloši teica. — Lai bērns paliek pie viņa! Lai viņš to audzina. Nāc! Krievi jau esot tikai kādus divdesmit kilometrus no šejienes.

Anna dažus brīžus domīga stāvēja, tad apņēmīgi sakārtoja kostīmu, matus un paķēra čemodānu.

—   Labi, Jāni! — viņa ar dziju rūgtumu teica. — Ja jau tu tā reiz vēlies. Ja tev nav žēl ne manis, ne mana bērna. Labi. Es braukšu Kārlim līdzi tāpat! Lai Mārīte paliek pie tevis, lai paliek!

Anna pagriezās un gāja prom.

Un es sapratu, ka viņa patiešām arī aizies. Ai'ies uz visiem laikiem. Prom no manis, no saviem bērniem un inājas.

Kaut kur jau tas, protams, iedzēla, mazliet pat noreiba galva, it kā būtu saņēmis spēcīgu sitienu, bet žēl nebija. Parasti jau mums žēl ir tikai tā, kas dārgs. Tikai tā, kas tuvs. Tā, ko mīli.

Tādēļ rnan sāpēja bērns. Un sāpēja viņa izsalkums. Un mana bezpalīdzība šādā situācijā. Un Annas atklātā nodevība. Un viņas gatavība kaut kāda nejauši sastapta vīrieša dēļ atsacīties no tā, kas viņai piederētu līdz mūža galam.

Nesen dzemdēts bērns. Zilacaina, nevarīga un absolūti nevainīga meitenīte, kurai mēs iedevām Māras vārdu.

Vai tiešām naids, bailes vai mīlestība var būt spēcīgāka par visdabiskāko cilvēka tieksmi pēc paša radīta bērna? Bet, ja patiešām tā arī bija, tad tāda mīlestība ir nolādāma. Tad mīlestība pārstāj būt radītāja, bet pārvēršas postošā spēkā, kas tikai iznīcina. Mīlestība pārstāj būt saprotama un cilvēciska — un sieviete nokrīt zemāk par dzīvnieku.

Eš Annu tik strauji parāvu atpakaļ, ka viņa tikko noturējās kājās.

—   Tu! — es viņai uzsaucu. — Tu apjēdz, ko tu dari?

Anna paskatījās uz mani, un šai skatā bija viss — gan nožēla un izbrīns, varbūt pat dažas pagātnes atmiņas, sāpes un izmisums, gan zvērisks naids.

—   Jā! Jā! Jā! — viņa satrakota kliedza.

—   Viņa taču bez tevis … — Man aizlūza balss. — Viņa taču neizdzīvosi Mūsu Mārīte nomirs.

—   Lai! — Anna kā neprātīga turpināja kliegt. — Un pie tā vainīgs būsi tu, nevis es! Tikai tu!

—   Nekā nebij! — es atkliedzu pretī, piedrāzos pie Kārļa un viņu izgrūdu laukā pa durvīm. — Vācies!

Pēc tam durvis aizslēdzu, atslēgu iebāzu bikšu kabatā, bet pats nostājos iepretim Annai.

—   Tā! — es viņai noteiktā balsi paziņoju. — Tu paliksi šeit. Paliksi…

Annas acis joprojām zvēroja.

—   Nekad tu mani nepiespiedīsi…

—   Piespiedīšu! Tūlīt tu redzēsi, ka piespiedīšu!

—   Tas ir velti, — Anna, visa drebēdama, teica. — Es bērnu tik un tā nebarošu. Ne-ba-ro-šu! Dzirdi? Ja jau mirt, tad mirsim visi…

Es jutos pārsteigts. Man tas vispār nemaz nebija ienācis prātā. Es apņēmīgi pagriezos, aizgāju uz savu istabu, paņēmu Māru un atgriezdamies uz bridi pastāvēju pie ievainota. Tas smagi un saraustīti elpoja, un viņam no kreisā lūpu kaktiņa uz spilvena bija notecējusi sīka asins straumīte. Pēc tām ar Māru uz rokām piegāju pie Annas un viņai pasniedzu bērnu.

—   Ņem! — es sacīju. — Tas ir tavs bērns, un tev viņš ir jāpabaro!

Anna noraidoši pakratīja galvu.

—   Nē.

—   Ņem! Tu — māte! Bērns taču ir izsalcis!

Anna atkal pakratīja galvu un ciešā apņēmībā saknieba ne tikai lūpas, bet savilka ari pirkstus dūrēs.

—   Nē! Nē, Jāni! Vai nu mēs abas ar Mārīti tūlīt braucam prom, vai arī… Vai arī šeit abas… nomirstam… Es viņu nebarošu!

Nezinu, kas ar mani tobrīd isti notika. Droši vien pārņēma nevaldāms naids. Vai kaut kads ārprāts.

Es bērnu, kas bija sācis kunkstēt un šņukstēt, noliku uz galda, pagriezos un ar atvērtu plaukstu Annai iecirtu spēcīgu pliķi. Sitiena spēks Annu atsvieda atpakaļ, un viņa iekrita gultā. Tur, ierāvusies kaktā un sev priekšā paķērusi spilvenu, turpināja baigā apņēmībā kratīt galvu.

—   Tik un ta tu neko nepanāksi! Neko! Kaut nosit!

—   Panākšu!

Es strauji noliecos un ar asu kustību satvēru Annas miklo kaklu, it kā gribēdams žņaugt, tad roku zibenīgi rāvu uz leju. Baltā blūze, kas atradās zem pelēkā kostīma žaketes, pārplīsa līdz jostas vietai. Redzēju, ka biju aizķēris arī biezās dzintara krelles, un daudzie dzeltenie dzintara gabaliņi kā sastingušas asaras sabira Annas klēpī.

Pēc tam es atkal paņēmu zīdaini un to pasniedzu Annai.

—   Baro!

Viņa pat nepakustējās.

—   Baro!

Bērns jau raudāja pilnā balsī. Es saspringts skatījos uz Annu un drudžaini domāju, vai patiešām viņa ir kļuvusi tik neprātīga, ka spēs atteikties no bērna? Vai patiešām naids un spīts viņā būs nosmacējis tās jūtas,.kuras parasti tiek uzskatītas par visstiprākajām pasaulē.

Bērns turpināja skaļi raudāt, it kā neapzinīgi saucot palīgā māti, un Annas nervi tomēr neizturēja. Viņa atbrīvoja krūti un to pielika Mārītei pie lūpām.

Bērns pārstāja raudāt, un arī es atviegloti nopūtos.

Kad Anna Mārīti pabaroja, es viņu vēlreiz ar varu paņēmu pie sevis un gāju prom.

—   Kur tu viņu atkal nesīsi? — Anna bailēs iekliedzās.

—   Mums visiem ir jāpaliek kopā, — es viņai atgādināju.

—   Kopā, Anna!

Tad Anna ātri izlēca no gultas, steidzīgi sakārtoja apģērbu un, mezdama melnus zibeņus, paskatījās uz mani. Tik briesmīgu es viņu vēl nekad nebiju redzējis.

—   Kopā… — Anna ar bezgalīgu nicinājumu izspļāva.

—   Idiots! Tas taču nemaz nav tavs bērns!

Es jutu, ka pamirst sirds. Sajutu tik lielu vājumu, ka gribējās apsēsties. Jo tas, ko nupat tiku sadzirdējis, bija vairāk nekā riebīgi.

—  Ko tu teici? — es, lēni pagriezdamies pret Annu, pārvaicāju.

—   To, ko tu dzirdēji! — Anna mēdoties atcirta. — Tas ir Kārļa bērns! Un es visu laiku tā vien cenšos izkārtot, lai mēs visi būtu kopā! Visi! Es, Kārlis un mūsu bērns! Kāda tev šeit daļa?

Mutē sajutu asu rūgtumu, un nez kādēļ neciešami sāka sāpēt galva.

—   Un tas vēl arī… — es joprojām apstulbis nočukstēju.

—   Vēl to man vajadzēja … Vēl to.

Anna satvēra manu roku.

—   Dod bērnu!

Es Annu vēlreiz spēcīgi atgrūdu sāņus un iegāju otrā istabā. Uz brīdi atkal apstājos pie ievainotā. Viņš joprojām gārdza, un es nezināju, kā viņam varētu palīdzēt.

Pēc tam paskatījos uz Mārīti. Viņa jau bija aizmigusi. Viņa mierīga gulēja, un viņai nebija ne mazākās jausmas, kas tajā brīdī notika šai mājā un visā pasaulē. Un arī man kļuva pilnīgi vienalga, vai šīs meitenītes tēvs esmu es, Kārlis vai kāds cits. Galu galā tas nemaz nebija tik ārkārtīgi svarīgi.

Bērns bija piedzimis elles priekšnamā. Naida un vardarbības jūrā. Nāves tuksnesī. Viņš piedzimis tieši tai laikā, kad dzīvībai nebija ne mazākās vērtības. Varbūt tieši tādēļ es viņu tik izmisīgi centos saglabāt? Vai arī darīju tikai tādēļ, lai atriebtos Annai?

Ar bērnu uz rokām izgāju laukā un devos uz Sīpolu mājām.

Pa to laiku Anna čemodānā sameklēja atslēgu, atslēdza istabas durvis un tūlīt priekštelpā ieraudzīja Kārli. Viņš nekur vēl nebija aizgājis.

—   Kārli! — Anna atviegloti iesaucās, paķēra viņu pie rokas un ierāva istabā. — Kārli! Es citas izejas neredzu… Nudien neredzu!

Kārlis nepatikā sarauca pieri.

—   Kādu izeju? Runā skaidrāk!

—   Jānis… — Anna sāka čukstēt un pilnīgi instinktīvi paskatījās apkārt. Tad ar roku parādīja uz blakusistabas durvīm. — Jānis tai istabā… Viņš tur ir noslēpis kādu ievainotu dezertieri vai partizāni…

Kārlis satrūkās un vērīgi paskatījās uz to pusi.

—   Tu saki — partizāni? — viņš nobijies uzprasīja.

—   Jā! — Anna ātri atbildēja un pārmeta sev krustu. — Lai dievs man piedod! Lai piedod svētā Marija un Jēzus Kristus! Aizej pie Adoifa fon Rotenburga … Aizej un pasaki… Mūsu mājās Jānis slēpj partizāni…

—   Bet tad jau … — Kārlis apmulsa, jo tūdaļ visu saprata.

—   Tad jau tavam Jānim vakars.

—  Lai! — Anna ar nežēligu spitu pateica. — Lai viss iet pie velna!

—   Jānis būs pagalam, — Kārlis, gandrīz vai mani žēlodams, turpināja. — Pagalam kā likts.

—   Bet bērnu es tomēr dabūšu! — Anna sparīgi atsaucās.

—   Dabūšu! Un tas ir galvenais. Ej, Kārli! Ej!

Kārlis negribīgi aizgāja, bet Anna apsēdās uz gultas malas un saka nevaldāmi raudāt.

4. nodaļa

Viss tālākais norisa ātri un negaidīti.

Mūsmājās ieradās Rotenburgs ar kādiem pieciem sešiem zaldātiem, paņēma ievainoto un viņu kaut kur aizveda. Bet pats Rotenburgs ar diviem kareivjiem palika pie manis.

Pēteris, kas vēl bija pavisam jauns zēniņš, ar šauteni rokā nostājās pie istabas loga, bet Zigmunds, krietni vecāks un ar kaklā pakārtu mašīnpistoli, atradās pie durvīm.

Es stāvēju blakus gultai pie sienas.

Rotenburgs, indīgi smīnēdams, staigāja no viena istabas stūra uz otru un ik pēc brīža apmierināts paplakšķināja ar mēli.

Viņš bija ģērbies melnā adas mētelī, bet galvu sedza pelēka platmale. Izskatījās labi, neko neteiksi. Varēja uzreiz redzēt, ka liels priekšnieks. Brašs Lielvācijas karotājs, lai gan runāja tīri ciešamā latviešu valoda.

Viņa tēvs līdz divdesmitajam gadam bijis visas šīs tuvākās tin tālākās apkārtnes barons, bet viņa dēls Ādolfs šeit aizvadījis savu bērnību. Tātad baltvācietis. Atgriezies savā dzimtmuižā. Bet nu atkal mudīgi jābēg prom. Jau otro reizi. Varbūt tieši tādēļ jaunais Rotenburgs bija tik neapmierināts un nežēlīgs? Lai gan viņam patika strādāt smalki un viltīgi. Patika filozofēt un visādi pasvītrot savu pārākumu pār citiem. Patika nogalināt ar vēsu smīnu uz šaurajām lūpām.

Bet abi mani apsargātāji bija latvieši. Par Pēteri es neko sliktu negribu teikt. Viņš bija tik jauns, ka neko sevišķi sliktu dzīvē vēl nebija paspējis ne īsti redzēt, ne arī izdarīt. Zigmunds gan bija visīstākais nelietis. Cilvēks ar zvēra sirdi.

Svešzemnieks komandēja, un latvietis kāva latvieti.

—  Tātad tu saki, ka to darīji tikai aiz žēlsirdības? — Rotenburgs pavaicāja. — Aiz vistīrākās cilvēkmīlestības, tā es sapratu, jā?

—   Jā, baron fon Rotenburg, — es atbildēju. — Tieši tā.

—   No tā var spriest, ka tu esi liels cilvēku mīlētājs, — Rotenburgs, joprojām indīgi smīnēdams, teica. — Tu paņem pie sevis svešu cilvēku, paslēp, ārstē, skaidri zinādams, ka par to draud nāves sods. Es tevi apbrīnoju, Jani Ozol. Tava mīlestība patiešām ir neaptverama.

—   Tas cilvēks vairs nespēja iet, — es Rotenburgam paskaidroju. — Viņš neteica nevienu vārdu. Bez tam ne es viņu šurp atvilku, bet viņš atnāca pats.

—   Tas neko nemaina, — Rotenburgs vēsi noteica, tad apstājās priekšā un negaidīti uzprasīja. — Mani tu mīli?

Es klusēju.

Rotenburgs ar roku parādīja uz abiem apsardzes karavīriem.

—   Viņus tu ari mīli?

Es cieši, ar kvēlošām acim paskatījos uz viņiem un jutu, ka man kļūst mazliet nelabi. Es skaidri zināju, kas mani tagad sagaida. No rīta pasaule vēl šķita daudzmaz saprotama un tuva, bet tagad ta neprātīgā ātruma joņoja.prom. Cerību palikt dzīvam vairs nebija nekādu.

—   Nē, baron fon Rotenburg, — neslēpjot naidu, cs viņam pateicu. — Jūs es nemīlu. Un viņus ne tik.

Rotenburgs saprotoši pamāja.

—   Tev no nāves nav bail? — viņš painteresējās.

—   Ir gan.

Rotenburgs, nedaudz izbrīnījies, savilka lūpu kaktiņus.

—   Patiešām?

—   Jā, — es pamāju. — Man ir bailes no nāves, un es labprāt vēl gribētu dzīvot. Vismaz līdz tam laikam, kamēr izaug mani bērni.

—   Kādus tu viņus iedomājies lielus? — Rotenburgs gluži cilvēciski apvaicājās. — Gribi, lai viņi būtu zemnieki, amatnieki, varbūt karavīri?

—  Tik tālu es vēl neesmu aizdomājies, — atbildēju. — Gribu, lai viņi būtu labi cilvēki.

Rotenburga smalkajā sejā ievilkās nicīga grimase, un seja uzreiz k|uva raupja un neglīta.

—   Labi cilvēki! — viņš iesaucās. — Bet vai tu maz zini, ka viss pasaules ļaunums tieši ceļas tikai no labiem cilvēkiem? No žēlsirdīgajiem, no humānistiem, no puķīšu un kanārijputniņu mīļotājiem, no gļēvajiem, no iznīcināt nespējīgajiem un pārāk dedzīgajiem patiesības mīļotājiem?

Man nebija ne mazākās vēlēšanās ar viņu strīdēties, un es klusēju.

Rotenburgs ilgi neko nejautāja, ar interesi aplūkodams mūsu trūcigo iedzīvi un kāzu fotogrāfiju.

—   Kā tu, Rīgas strādnieks būdams, nokļuvi šeit uz laukiem?— viņš apprasījās. — Tiki nosūtīts partijas darbā?

—   Cs uz šejieni atbraucu pats.

—   Kādēļ?

—   Tādēļ, ka uz šejieni bija parcelusies dzīvot mana sieva Anna ar dēlu Edgaru.

—   Ko tu šeit darīji četrdesmitajā gadā?

—   Strādāju.

—   Konkrētāk!

—  Četrdesmitajā gadā pēc padomju varas atjaunošanas Latvijā es šeit Vītraužu pagastā . .. Mani ievēlēja par pagasta izpildkomitejas sekretāru.

—   Zinām, kādas toreiz bija tās vēlēšanas… — Rotenburgs iesmējās, tad atkal kļuva skarbs. — Ņēmāt saimniekiem nost zemi?

—   Jā, arī to darījām, — es apstiprināju.

—   Un pēc tam viņus aizsūtījāt uz Sibīriju, vai ne?

—  Tikai tos, kuri pretojās vai kuri pret jauno varu bija noskaņoti atklāti naidīgi, — cs paskaidroju.

Rotenburgs mani cieši noskatīja.

—    Paklausies, Jāni Ozol! Lis taisni brīnos, — viņš paraustīja plecus, — kā tevi četrdesmit pirmā gada vasarā — pēc mūsu karaspēka ienākšanas — nenošāva tavas pašas tautas brāļi? Tu taču viņiem biji pamatīgi sariebis.

—   Es biju sariebis tikai dažiem! — skaļi atcirtu. — Tikai tiem, kuri savas netaisnīgi saraustās bagātības un varas dēļ bija gatavi citiem pārgriezt rīkles!

Rotenburgs domīgs pašūpoja galvu, noņēma platmali, to nosvieda uz galda un atkal cieši ieskatījās man acīs.

—   Tātad — kā tu tomēr paliki dzīvs?

—   Es mēģināju kopā ar citiem padomju iestāžu darbiniekiem atkāpties, taču jūlija sākumā viena aizsargu grupa mani aizturēja. Es droši vien būtu izlocījies, taču tur bija viens cilvēks, kas mani pazina. Pēc tam viņi nolēma mani nenošaut, bet nosist ar šauteņu laidēm. Kā redzat, es tomēr izdzīvoju.

—   Kas notika tālāk?

—   Ziemas sākumā mani arestēja un vēlāk aizsūtīja uz Salaspili.

—   Jauka vietiņa, vai ne? — Rotenburgs iesmējās.

—  Jā, — es viņam piekritu. — Taisni paradīze zemes virsū.

Pēc tam Rotenburgs asi pagriezās pret abiem apsardzes karavīriem un viņiem pamāja ar roku.

—   Izejiet un palieciet aiz durvīm!

Kad Zigmunds ar Pēteri paklausīgi izgāja un aiz sevis aizvēra durvis, Rotenburgs atkal nostājās man priekšā un savādi, nepatīkami skatījās tieši acīs.

—   Vai tev nekad nav ienācis prātā, kādēļ tevi no Salaspils atbrīvoja? — viņš pavaicāja.

—   To es nezinu. — Paraustīju plecus, jo patiešām to arī nezināju.

—   Vai tev tas nelikās savādi?

—   Likās gan, — es apstiprināju.

Rotenburgs labu brītiņu klusēja, tad negaidīti pateica:

—   To izkārtoju es.

Tas man bija pārsteigums.

—   Jūs?!

—   Jā, es! Barons Ādolfs fon Rotenburgs! Un zini, kādēļ?

—   Nezinu. — Nesapratnē paraustīju plecus. — Bet droši vien ne jau nu aiz žēlastības.

—   Bet ja nu tomēr? — Rotenburgs dedzīgi iesaucās. — Ja nu es nemaz tāds briesmonis neesmu?

Neko viņam neatbildēju, jo ko gan cs viņam varēju atbildēt? To, ka viņš dažreiz var būt arī labs? Es par to nemaz nešaubījos. Biju saticis un pazinu daudzus vāciešus, kuri bija pieklājīgi un gudri, izpalīdzīgi un miermīlīgi. Bet tas jau kopainu nemainīja.

Viņi visi tomēr bija šeit atnākuši, lai iekarotu viņiem nepiederošu zemi un cilvēkus pakļautu savai gribai un pašu izdomātajai kārtībai.

—    Es tev pateikšu, kādēļ tu šo pēdējo gadu varēji gulēt blakus savai sieviņai, nevis vārtījies Salaspils smirdošajās barakās, — Rotenburgs mazliet izsmejoši teica. — Tādēļ ka pirtus tam tava mīļā sieviņa gulēja blakus man! Viņa visu to laiku bija mana mīļākā — un pie tam vēl kāda! Katrā ziņā tu tādu sievieti neesi pelnījis.

Atkal kļuva mazliet nelabi, iesāpējās galva, un jutu, ka pa rīkli kāpj augšā ass un pretīgs rūgtums.

—   Ak tad tomēr gan … — es ar sausu muti pateicu. — Man jau aizdomas bija, cilvēki arī visādi runāja, Anna jūs bieži pieminēja, taču es nekādi tam nespēju noticēt. Nespēju ticēt, ka latviete, precēta sieva, labprātīgi ies gulēt ar cilvēku, kas atnācis pazemot gan viņu pašu, gan viņas tautu.

—   Tu nu gan esi nepateicīgs! — Rotenburgs iesaucās un apmierināts smaidīja. — Bez tam neaizmirsti, ka kaili mēs taču visi esam vienādi. Esam tikai vīrieši un sievietes.

—   Dzīvnieki jūs esat, — es ar atklātu nicinājumu pateicu un trekni nospļāvos turpat uz grīdas. — Dzīvnieki…

—   Ja Annai kaut kāda iemesla dēļ tevis nebūtu kļuvis žēl, ja man savukārt nebūtu bijis žēl šīs sievietes, par dzīvnieku būtu palicis tu! — Rotenburgs skarbi pateica. — Tur, Salaspilī.

—   Jūs abi varējāt nepūlēties, baron.

—    Tā vis nesaki, — Rotenburgs atkal paklakšķināja mēli. — Vai tad dzīvot nav jauki? Bet nu tā dzīvīte gan tev būs beigusies. Tu esi pārkāpis visstingrāko vācu augstākās virspavēlniecības, drošības dienesta un kara apgabala komandanta pavēli, kas azliedz sniegt jebkādu palīdzību mūsu ienaidniekiem. Tādā sakarībā man tevi ir jānošauj. Diemžēl. Tūlīt es pasaukšu tos abus brašos karotājus, izvedīsim tevi laukā un … Varbūt tev ir pēdējā vēlēšanās? Varbūt tev ir īpaši mīļa vietiņa, kur tu gribētu nomirt? Klētiņas, pirtiņas, varbūt pagraba priekšā? Jeb tu varbūt vēlies, lai mēs tevi nošaujam ābeļu dārzā? Doīrnju, tur būtu tā visīstākā vieta.

Es savā dzīvē daudzas reizes biju skatījies nāvei acīs un atzīšos — nekad tādas īstas, paniskas bailes tomēr nebiju sajutis. Varbūt tādēļ, ka vienmēr virsroku ņēma mana spīts un apņemšanās, vēlme nepadoties, dažreiz arī tīra pārgalvība un nemitīga dzīvotgriba?

Tā bija ari toreiz. Lai cik man bija grūti, lai kā cs jutos apspļaudīts un pazemots, atraidīts un visu zaudējis, bet mirt tā gluži par velti man negribējās. Tieši otrādi. Nekad vēl tā nebiju

alcis dzīvot. Varbūt tā notiek vienmēr, kad mums blakus nostājas nāve?

Tobrīd es domāju par bērniem. Ko viņi šai pasaulē bez manis darīs? Kas viņiem palīdzēs? Anna viņus ņems un vēl aizraus svešatnē… Kas ar viņiem tur notiks?

Es vienmēr esmu bijis pārliecināts, ka dzīvot dzimtajā zemē tomēr ir nesalīdzināmi labāk nekā būt turīgam tālā svešumā.

Es vismaz varu aiziet līdz Gaujai un paskatīties, kā tur pavasarī uzzied ievas.

Es varu apsēsties jūras krastā un raudzīties uz lidojošām kaijām.

Es ziedošas pļavas vidū varu pieskarties balta bērza stumbram.

Un es varu pretimnākošai meitenei labu ritu novēlēt skaidrā latviešu valodā.

Nesakiet, ka tas ir maz. Daudziem tas varbūt ir viss.

—   Baron fon Rotenburg… — es mazliet drebošā balsī palūdzu. — Es gribu dzīvot.

Rotenburgs apmierināts pasmaidīja un atkal galvā uzmauca platmali.

—   Tas ir labi, ka tu vēlies dzīvot. Pat ļoti labi!

—   Man ir jādzīvo, — es ātri un ļoti uztraucies teicu. — Ja es uz šīs pasaules būtu viens… Anna droši vien ar to Kārli aizbrauks prom, viņa aizbēgs, bet man ir jārūpējas par bērniem. Es nevaru … Viņi nespēs vieni izdzīvot.

—   Es tevi saprotu, Jāni Ozol, — Rotenburgs nopietnā balsi sacīja un ar melnos cimdos ietērptu roku uzsita man uz pleca. — Arī man Hamburgā tagad palikuši divi mazi bērni. Nupat dabūju zināt, ka sieva ar vecākiem aizgājusi bojā amerikāņu bombardēšanas laikā. Bet bērni brīnumainā kārtā palikuši dzīvi.

Rotenburgs pagrieza galvu sāņus, piegāja pie loga un diezgan ilgi vēroja tukšo pagalmu. Tad atkal pievērsās man.

—   Arī tu varēsi dzīvot, — viņš dobjā balsī turpināja. — Es tev šādu iespēju došu. Taču… — Rotenburgs brīdinoši pacēla pirkstu. — Tev vajadzētu zināt, ka dzīvība tāpat vien tomēr netiek dāvināta. Tiesības dzīvot ir jānopelna.

Ar grūtībām noriju siekalas un saspringts pagāju soli uz priekšu.

—   Ko jūs par to prasāt?

—   Tev būs man jāizpalīdz,

— Kādā veidā?

—   Pavisam vienkāršā.

—   Es klausos.

— Egils Lukjanskls

—   Jau tad, kad es Osvaldam Langem ieminējos par tavu atbrīvošanu, inan neskaidri ienāca prātā… Nu šis brīdis ir klāt.

—   Kāds brīdis?

—  Ari šai apvidū jāizpilda fīrera pavēle «Izdedzinātā zeme». Esi par to kaut ko dzirdējis?

—   Nē.

—   Krieviem visur ir jāienāk tukšā vietā. Izdedzinātā zemē, kur nebūtu vairs ne rūpniecības, ne māju, ne ari iedzīvotāju.

Es apmulsu.

—   Jūs gribat, lai es jums palīdzu … dedzināt?

Rotenburgs augstsirdīgi iesmējās.

—    Ko tu, Jāni Ozoli Ko tu! Mēs ar to tiksim galā paši, taču… Iedzīvotāji nepakļaujas pavēlei par evakuāciju. Viena daļa slapstās, iet mežā, bēgujo. Mēs visus nevaram izķert, tādēļ tu mums palīdzēsi.

—   Kā? — Es izbrīnā iepletu acis.

—   Es jau pirmīt teicu — pavisam vienkārši. Tā, kā tu to esi pieradis darīt.

—   Es jūs nesaprotu. Ko esmu pieradis darīt?

—   Tu taču esi liels meistars tautas musināšanā! Vai ne? — Rotenburgs atkal to pateica, nejauki smīnēdams, tad seja viņam sastinga un balss skanēja kā dzelzī. — Tu šodien pat apstaigāsi ļaudis un viņiem pateiksi, ka tiem rīt pulksten divpadsmitos jāsapulcējas pie pagasta nama, līdzi ņemot visas nepieciešamās mantas.

—   Ko jūs ar viņiem darīsiet? — es ar grūtībām pavaicāju.

—   Mums visi iedzīvotāji jāevakuē uz Vāciju! Nekavējoties!

—   Kādēļ tad tagadējais pagasta vecākais?…

—   Neizliecies par muļķi! — Rotenburgs atmeta roku. — Tevi viņi klausīs.

Es domīgs pagāju vēl dažus soļus uz priekšu, neveikli apsēdos pie galda un smagi noliecu galvu.

Tā. Rādās, ka pēdējās cerības ir izkūpējušas gaisā. Mirkli tās spoži uzzibsnīja, bet nu atkal ir tumsa.

Es saprotu, ka cilvēks vienmēr var iet uz kaut kādiem saprātīgiem kompromisiem, dažreiz var arī atkāpties, viltīgi izlikties, kaut kam uz kādu laiku piekrist vai nepiekrist, it sevišķi, ja uz spēles ir likia tava dzīvība vai kāda cita tev tuva cilvēka dzīvība, taču vienmēr šadai taktikai ir sava galēji pieļaujamā robeža. Līdz tai vēl var iet, bet tālāk ne soli. Katrs cilvēks šo robežu nosaka pats. To nosaka viņa godīgums, cildenums, saprāts, viņa iedzimtā labestība, sirdsapziņa, morālā tīrība un apzinātā nespēja nevai- nīgam cilvēkam nodarīt kaut ko sliktu vai ļaunu, nemaz jau neru

nājot par to, ka varētu kaut vai uz brīdi atjauties tādu ricibu, kas tieši vai netieši sekmētu šāda cilvēka nāvi.

Vai es tāds biju? Droši vien. Jo Rotenburga priekšlikums man bija absolūti nepieņemams. Es pat netaisījos ar viņu par to vairs runāt. Un, lai gan es par šo vēlēšanos, par šo savu atklāto nepakļaušanos esmu samaksājis visaugstāko cenu, kādu vien cilvēks var maksāt, cs tomēr to nekad tā īpaši neesmu nožēlojis. Un ne tādēļ, ka tagad man dikti gribētos no sevis tēlot diez kādu varoni. Nē! Es izjutu visu, ko cilvēks var izjust, — gan dedzinošu kaunu un sāpes, gan stindzinošas bailes un neprātīgu drosmi, gan pretīgu pazemojumu un visaugstāko uzvaras triumfu.

Jā. maz iznācis dzīvot. Bet kas galu galā par to? Tagad es taču tāpat būtu jau miris, bet daudzi mani nolādētu. Varbūt es pat kapā sajustu to cilvēku drausmīgo nicinājumu, jo ko gan citu nodevējs var just?

Bet tagad es guļu mierīgs. Guļu tīrs un apraudāts. Un nesakiet, ka ari tas ir maz!

—   Es jūsu priekšlikumu nevaru pieņemt, — diezgan asi pateicu.

—   Kādēļ ne? — Rotenburgs mīlīgi pavaicāja.

—   Es cilvēkus nevaru ne lūgt, ne piespiest rīkoties citādāk, nekā viņi paši to vēlas.

—  Vari! — Rotenburgs pārvērstā balsī iekliedzās. — Četrdesmitajā gadā tu varēji?!

—   Tagad es to nedarīšu.

—   Tev tas tomēr būs jādara! — Rotenburgs turpināja kliegt. — Būs!

—   Nē! — es kliedzu preti un pielēcu kājās.

Rotenburgs, par sevi jau vairs nevaldīdams, pieskrēja pie durvīm un tās atrāva vaļā.

—   Feldfēbel Zigmund Krastiņ! Un ari tu, Pētcr! Nāciet iekšā!

Abi kareivji, rokās turot šaujamos, ātri iemetās istabā, bet

Rotenburgs pienāca pie manis un cieši sagrāba aiz krekla.

—   Tu ļoti maldies, Jāni Ozol, iedomādamies, ka mēs tevi nošausim. Nē! Tas priekš tevis būtu pārāk viegli un humāni. Kara laikā nevienu pavēli nevar izpildīt ar baltiem cimdiem rokās. Diemžēl šis rokas krietni vien ir jāpamērcē asinīs… Ja tu šo manu lūgumu, manu pavēli neizpildīsi… Tad zini. Tuvāko stundu laikā dabūsi pārdzīvot kaut ko tādu, kas tev nekad nav rādījies pat vismelnākajos sapņos!

Rotenburgs gāja prom, bet pie durvīm vēl mirkli apstājās.

—   Dodu tev divdesmit minūtes pārdomām!

Es lēni aizgāju līdz gultai, smagi tur iegāzos iekšā, galvu

dziļi iespiedu spilvenos un ar šausmām gaidīju, kas tagad notiks tālāk.

Kādēļ es nevarēju būt putns gaisā? Kade] ne zivs ezerā? Kādēļ pat ne zirneklis istabas kakta?

Kādēļ man vajadzēja piedzimt par cilvēku?

5. nodaļa

Tātad atlikušas vairs tikai nieka divdesmit minūtes.

Bet varēja būt vismaz vēl divdesmit gadi. Vismaz… Es būtu varējis redzēt, kā Edgars izaug liels. Es būtu varējis redzēt, kā Māra apprecas. Es būtu varējis piedzīvot to laiku, kad ieraudzītu piedzimstam ari savu mazbērnu. Es būtu varējis skatīties, kā turpinās šī nepārtrauktā, ne ar ko neiznīcināmā dzīvības stafete. Jo neviens jau nepazūd. Es savu vectēvu nepazinu, bet tomēr dzīvoju šai pasaulē ar viņa izskatu un rakstura īpašībām. Un ta šai pasaulē dzīvos arī Edgars un Māra. Un varbūt pat viņu bērnubērnos būs vēl samanāms kaut kas no manis. Tāda ir ta ķēde. Tāda ir ta nemirstība.

Kādu laiku pēc mūsu iepazīšanās Anna man atzinās: «Es nekad vēl neesmu redzējusi jūru.»

Un nākamajā dienā es viņu aizvedu pie jūras. Es viņai neko daudz nespēju dot, jo man nekas nebija. Bet pie iūras es viņu aizvest varēju. Mēs sēdējām Mcllužu piekrastē, vērojām, kā pie mūsu kājām rotaļādamies plīst baltu viļņu gali, un bijām laimīgi.

«Un tā vienmēr?»

«Vienmēr, Anna.»

Mēs dzīvojam kopā ar manu māti mazā divistabu jumta dzīvoklīti netālu no Griziņkalna, un vakaros, kad nodzēsām gaismu, mūsu istabas logā tieši no debesīm bira spožas zvaigznes. Tās klusi atsitās pret stikla rūtīm un iekrita tavās lielajās acis. Tu atspiedi galvu pret manu plecu un atkal juties laimīga.

«Un tā vienmēr, Jāni?»

«Tā vienmēr, Anna.»

Bet jau mazliet vēlāk tavās acīs daudz biežāk sāka krist asaras. Tad, kad mani pirmo reizi uz ielas sasita. Tad, kad mani pirmo reizi arestēja. Tad, kad mani pirmo reizi notiesāja. Tad, kad tu pirmo reizi saprati, ka ta tas acīmredzot turpināsies visu mūžu.

Ko man bija darīt, Anna?

Padoties?

Tas būtu vieglāk vismaz tai bridi, un viens otrs jau tā ari darīja. Bet es to nevarēju. Es nevarēju nestāties pretī ļaunumam. Bet ļaunums manā izpratnē bija tas ārkārtīgi lielais netaisnīgums, ko es jutu ik uz soļa.

Es neieredzēju kungus. Ienīdu viņu dižmanību, augstprātību, viņu pasvītroti nicīgo attieksmi pret strādniekiem un kalpiem, viņu nepelnīto turību un greznību, viņu atbaidošo mantkārību, viņu uzkrītošo nevērību pret «mazo cilvēku» vajadzībām un viņu diezgan drausmīgo varas aparātu, kas bez mazākās žēlastības apspieda jebkuru brīvāku domas un ricibas izpausmi.

Esmu izgājis cauri visam sliktajam, ļaunajam, visam tam riebīgajam, ko vien cilvēks ir bijis spejigs izdomāt.

Varbūt man neko nevajadzēja darīt? Varbūt vajadzēja tikai klusi stāvēt maliņā un bijīgi apmierināties ar visu, kas notiek apkārt? Var jau būt. Varbūt man personiski tā arī būtu bijis daudz labāk. Nemaz nestrīdos. Daudz izdevīgāk. Un Annai tāpat daudz labāk un izdevīgāk. Un arī Edgaram un Mārai. Tagad viss būtu bijis pavisam citādi. Nezinu, labāk vai sliktāk, bet katrā ziņā ne tā kā pašlaik!

Bet tur jau ir tā nelaime, ka es citādi nevarēju. Neko nevarēju. Tagad es to varbūt nožēloju, taču es nevarēju ne darīt, ne runāt, ne rīkoties savādāk ka vienīgi tā, kā to esmu darījis līdz šim.

Es varu dzīvot vienīgi tāds, kāds es esmu.

Paskatījos sāņus.

Pie galda, uz ceļgaliem nolikuši savus šaujamos, sēdēja mani apsargātāji un, skaļi bļaustīdamies, spēlēja kārtis.

Uz brīdi ienāca prātā, ka varētu mēģināt viņus pievārēt un bēgt. Bet nez vai tas izdotos, tā kā varbūt tomēr labāk mēģināt ar labu un viltu. Ar nogaidīšanu, lai gan jau diezgan skaidri sapratu, ka es esmu zaudējis.

Es nevarēju nodot. Es nevarēju vāciešiem palīdzēt, jo tad man būtu jānostājas viņu pusē. Tas bija galīgi izslēgts. Tātad atliek vienīgi godīgi un ar cieņu nomirt.

Vai tas ir daudz vai maz?

Parasti šādus jautājumus neuzdod.

Tas ir viss.

Kad šie abi beidza spēlēt, Zigmunds savāca kārtis, tās iebāza frenča kabatā un pievērsās man.

—   Nu, vecīt, kā ir ap dūšu? — viņš izsmējīgi apjautājās.

—   Diezgan draņķīgi, — cs atbildēju.

—   Es domāju gan!

—   Paklausieties, zēni! — es teicu un piecēlos sēdus. — Ko tas Rotenburgs ir sadomājis darīt? Spīdzinās?

Pēteris neziņā paraustīja plecus un lidzjūtigi uz mani paskatījās. — Neko viņš tādu neteica.

Bet Zigmunda acīs nekādas līdzjūtības. Viņš vispirms uz mani raudzījās ar dziļu naidu un nepatiku, un platajā ģīmī pavīdēja īgns nesapratnes pilns smīns.

—  Es vienmēr par tādiem kā tu esmu bezgala brīnījies, — viņš atklāti atzinās. — Godā vārds! Kā cilvēki var būt tādi muļķi! Stulbeņi! Es saprotu, ka katram cilvēkam var būt sava pārliecība, savi mērķi, taču tad, kad draud nāve… Tevi taču pēc stundas nošausim, nositīsim, noslīcināsim akā vai kā citādi nomocīsim, un kam tad būs vajadzīgi tavi ideāli?

Es jutos bezgala nomākts un saguris. Šķita, ka uz pleciem un sirds ir uzvēlušies visi pasaules kalni.

—   Nezinu, — es klusi noņurdēju.

—   Nevienam! — Zigmunds atmeta ar roku un piecēlās kājās. Viņš bija liela un spēcīga auguma, bet seja izskatijās maza un apaļa, ar sasārtušām acīm vidū,, gaļīgu degunu, lielām ausīm un mazliet atkārušos apakšlūpu. — Nevienam! — Zigmunds turpināja. — Un vismazāk jau tev pašam. Tā kā tu mierīgi varēji Ro- tenburgam izlīdzēt, palīdzēt tos dažus pārdesmit saimniekus aiz- firet uz Vāciju, un sveika, Gauja! Dzīvo vesels!

Es noraidoši pakratīju galvu.

—   Tas nav tik vienkārši.

—   Kas nav vienkārši? — Zigmunds izsmējīgi pavaicāja. — Pateikt tiem večiem un vecenēm, lai laižas prom uz Vāciju?

—   Bet ja viņi negrib braukt? — es atvaicāju pretim. — Ja viņi grib palikt šeit, savā Latvijā?

Zigmunds nospļāvās, piegāja pie loga, brīdi pavēroja pagalmu, tad atkal paskatījās uz mani.

—   Latvija . .. Kas tā tāda ir? Es tev tūlīt pateikšu. Mazs bērns, kas mūžīgi maisījies pa kājām pieaugušajiem, lūk, kas ir tā mūsu dižā Latvija!

Es noliecu galvu un ilgi klusēju. No istabas sienām plūda silta, maizes smarža. Grīda atstaroja daudzu paaudžu kāju pieskārienus. Gulta runāja bērnu balsīs, kuri šeit bija dzimuši.

—   Tu, piemēram, negribi palikt savās mājās? — es klusi painteresējos.

—  Nē! — Zigmunds dusmīgi izkliedza. — Es negribu dzīvot zem krievu tupeles!

—   Bet zem vāciešu zābaka … tu gribi dzīvot?

—   Arī negribu! — Zigmunds atteica un rokās satvēra mašīnpistoli.

—   Ko tad tu viņiem tik centīgi kalpo?.

Zigmunds dažus brīžus padomāja, tad mazliet pārvērstā balsī atbildēja:

—   Tādē|, ka es jau no puikas gadiem esmu bijis kalpsl Un tagad arī — kas stiprāks, tam kalpoju!

—   Pretīgi nav?

—   Pretigi nav. — Zigmunds pakratīja galvu, un viņa seja kļuva vēl pelēkāka un drūmāka. — Jo es kalpoju stiprākajam ne tikai tādēļ, ka tas ir gudri darīts, bet galvenokārt tādēļ, lai arī pats varētu izbaudīt varu! Varu, saproti, tu, knisli?!

Es gandrīz vai iesmējos. Atkal atcerējos savu cūku aizgaldā un to, ka varbūt ari tā, kad ir paēdusi, iedomājas sevi par pasaules valdnieci, lai gan nekur tālāk par kūti viņai nekad netikt.

•— Bet rit, parit? — es pavaicāju.

—   Ko — ko? — Zigmunds, uzreiz nesapratis, lēni pārvaicāja.

—   Es tev prasu, ko tu darīsi rit? Kas tu rit vispār būsi?

Zigmunds ilgi klusēja un uzkrītoši nervozi rokās žņaudzīja

ieroci.

—   Neuztraucies, — viņš beidzot drūmi noteica. — Līdz rītam vēl tālu …

Pēteris līdzjūtīgi turpināja uz mani skatīties, un viņa vēl zēniskā seja atspoguļoja pilnīgu bezpalīdzību un lielu lūgumu.

—   Es arī domāju, ka jums tomēr vajadzētu Rotenburgain paklausīt. Kas gan ir daži vārdi, ja ar tiem var gūt iespēju dzīvot?

Man pēkšņi ienāca prātā, ka viņi varbūt nemaz tik ļauni nav, un cs strauji lēcu kājās.

—    Puiši, varbūt jūs man tomēr palīdzēsiet tikt no šejienes prom? — es ar cerībām pavaicāju. — I..aujiet aizbēgt! Es jūs lūdzu. Man vienā vietā ir atstāts bērns… Vēl pavisam maziņš, zīdainītis … Man viņam jāaiznes piens, jāpabaro. Citādi viņš nomirs. Nomirs kā likts.

Zigmunds atmeta ar roku un dzelžaini pavēlēja:

—   Sēdi nost un nekusties!

Pēteris nikni paskatījās uz brašo feldfēbeli un paņēma rokā ieroci.

—   Tu te beidz visu laiku bļaustīties! — viņš Zigmundu aprāja. — Varenais atradies!

Es atkal lēni atslīgu uz gultas malas un paskatījos uz durvīm, it kā zemapziņā jau iepriekš nojauzdams, ka tūlīt saņemšu kārtējo likteņa belzienu. Saņemšu vēl vienu līdz galam pretīgu nodevības triecienu, kas mani satrieks līdz pašiem dvēseles dziļumiem un liks ar šausmām domāt par tiem veselam prātam pilnīgi nesaprotamajiem, atbaidoši melnajiem spēkiem, kas dažreiz slēpjas cilvēkā. Sievietē. Kas dažreiz slēpjas pat mātē.

Durvis ar skaļu troksni atvērās, un istabā noteiktiem soļiem ienāca Ādolfs fon Rotenburgs, pie rokas vezdams manu dēlu Edgaru. Mazais likās stipri nobijies un caur saviem biezajiem briļļu stikliem satraukts raudzījās uz mani.

Edgars bija slimīgs bērns. Viņš bija vājš un tuvredzīgs. Ārsti teica, ka tas no nepilnvērtīga uztura, no vitamīnu trūkuma. Bet kur es tos vitamīnus un pilnvērtīgo uzturu būtu ņēmis, ja pats visu mūžu esmu dzīvojis pusbadā?

Pirms dažiem mēnešiem, baidīdamies, ka dullie vācieši puiku tomēr var paņemt armijā, es siena šķūņa kreisajā kaktā izraku lielu, apmēram divus metrus dziļu bedri, kur varēja novietot salmu matraci un pat nelielu galdiņu. Ieeju bedrē slēpa viegls dēļu vāks, kas maskēšanās nolūkā bija vēl noklāts ar cieši piestiprinātiem siena kušķiem. Tā bija gandrīz vai simtprocentīgi droša paslēptuve, jo to aizsedza arī turpat vai līdz griestiem piekrauts āboliņu pants. $o paslēptuvi es biju gribējis izmantot ari pats.

Edgars stāvēja, galvu dziļi ierāvis plecos, it kā visu laiku gaidīdams sitienu. Viņa pelēkā, no pašaustas vadmalas šūtā žakete bija galīgi saburzījusies un aplipuši ar gružiem un sienu.

—  Ņ'ern ciet savu pazudušo dēlu! — Rotenburgs pateica un Edgaru stipri pagrūda uz priekšu. — Un no sirds izrunājieties! Varbūt puika tevi vedīs pie prāta.

Tad viņš pamāja abiem sargiem.

—   Ejam! Lai viņi uz dažām minūtēm paliek vieni.

Līdzko Rotenburgs ar abiem karavīriem izgāja laukā, es ar asarām acīm metos pie dēla un to cieši pieglaudu sev klāt.

—   Ldgar! Kā viņi . .. Kā viņi tevi atrada?

—   Es nezinu. — Puika paraustīja vājos plecus. — Es mūsu slēptuvē gulēju klusi un mierīgi, lasīju grāmatu, kad pēkšņi izdzirdu skaļas balsis un soļus… Es nekur nevarēju aizbēgt, tēt.

Tad man viss kļuva skaidrs. Bez mums trim — bez manis, Edgara un Annas — šo paslēptuvi neviens cits nezināja. Tātad tā ir bijusi Anna. Māte! Nodevusi pati savu dēlu… ,

Man noreiba galva, un sirds apvidū sajutu lēnas, žņaudzošas sāpes.

Man bija gadījies redzēt, kā dažreiz salūst pat ļoti stipri cilvēki. Bet viņus piespieda to darīt. Taču Anna to izdarīja labprātīgi. Pati aizgāja un nodeva savu vienīgo dēlu. Anna, Anna… Es to vēl kaut kā varēju saprast, ka tu tik nelietīgi rīkojies attiecībā pret mani. Bet ko tad Edgars tev bija tādu sariebis?

—   Tēt! Kas tagad notiks? — Edgars klusi pajautāja.

—   Rotenburgs tev kaut ko teica?

—  Jā. — Edgars pamāja ar galvu. — Viņš teica, lai es mēģinot tevi pierunāt viņu paklausīt.

—    Ko viņš darīs, ja es tomēr nepaklausīšu? Neko neminēja?

—   Minēja gan. Viņš teica, ka jau šodien pat mani paņemšot leģionā.

—   Ko?! — cs pārsteigts iesaucos. — Leģionā?

—   Tā viņš teica, — Edgars tikko dzirdamā balsī atkārtoja.

—    Bet tavu gadu nemaz vēl neiesauc! — Es biju galīgi uztraucies. — Tev ir tikai piecpadsmit, tu esi vēl bērns, turklāt gan- . drīz vai akls …

Edgars ilgi klusēja, izraisījās no manām rokām un apsēdās pie galda.

—    Es jau teicu to pašu, — Edgars noskumis skatījās sev priekšā, — bet viņš man atbildēja, ka tam neesot nekādas nozīmes. Viņš varot iesaukt armijā, ko vien gribot. Gan visus kroplus, gan visus bērnus.

—    Suns tāds! — es spēji izgrūdu un apsēdos blakus Edgaram. Man viņa kļuva žēl, bet es tai mirklī nekādi nespēju izdomāt, kā viņam tagad varētu palīdzēt.

Ilgi klusēju, līdz sajutu pie sava pleca pieskārāmies silto bērna roku.

—   Tēt! Ko tu izlemsi?

Es turpināju klusēt, jo neko nespēju atbildēt.

—   Vai tas ir tik grūti? — Edgars nopietni pajautāja. — Izpildīt to, ko tev prasa tas vācietis?

Ko es viņam lai atbildu? Bet jāatbild ir. Noteikti. Viņam mani ir jāsaprot. Viņš ir mans dēls. Viņš nedrīkst par mani domāt sliktu.

—    Edgar! — Es viņu atkal pieglaudu sev klāt. — Baidos, ka nespēšu tev visu tā pienācīgi izskaidrot. Tad man ilgi un gari vajadzētu runāt par cilvēka sirdsapziņu, par personisko un nacionālo lepnumu, par pārliecību, par ideāliem un mērķiem, kuriem es visu mūžu esmu godīgi kalpojis un tik daudz to vārdā jau izcietis. No tā visa vienā mirklī nemaz nav iespējams atteikties. Tad jau patiešām daudz vieglāk ir atteikties no iespējas turpināt dzīvi…

Uz dažiem mirkļiem apklusu. Sāpes sirds apvidū bija pārgājušas. Bet galva joprojām bija smaga un nejauki sāpēja. Redzēju, ka viegli trīc abu roku pirksti. Gribējās dzert. Un ļoti gribējās, lai Edgars mani saprastu un kaut kad vēlāk pārāk nenosodītu.

—    Es tev varu atbildēt tā, un tev ir jāmēģina mani saprast, man piedot… — Jutu, ka dreb arī balss. — Tas, kas kaut vienu dienu četrdesmit pirmā gada ziemā kā ieslodzītais ir pabijis Rīgas Centrālcietumā un pēc tam Salaspilī un uz savas ādas izbaudījis visu, kas tur notika… Tas jau vairs nevar, Edgar, — tas nekad' šo cilvēku priekšā uz ceļiem nekritīs, nekad nepakļausies nekādām viņu pavēlēm vai lūgumiem. Jo tas, ko viņi grib un dara… Tas vienkārši nav cilvēciski, tas nav normāli, tis nevaru … Es varu vienīgi pretoties.

Es atkal apklusu, un klusēja ari Edgars.

Es nezinu, vai viņš mani saprata.

Varbūt.

Viņš man vairs neko nejautāja, nez kādēļ noņēma brilles, nolika tās uz galda un skumji pasmaidīja.

Nevaru iedomāties, ko viņš tobrīd domāja. I<o juta? Varbūt viņam ši pieaugušo cilvēku pasaule tā arī palika tumsā tīts noslēpums? Vai varbūt viņam tā sāka šķist kā mazliet baigs un nesaprotams teātris, kur arī viņam, par dziļu sarūgtinājumu, ir iedalīta neliela loma?

Pulkstenis nosita trīs reizes.

Ierasti nodomāju, ka vajadzētu iet uz kūti pabarot lopus, tad atcerējos, ka arī pats esmu ļoti izsalcis un droši vien ari Edgars, un Spīdolu mājās droši vien pamodusies Māra un arī izsalkumā raud, un savā bērna valodā sauc māti, varbūt sauc arī mani, bet tas ir darīts velti, neviens tevi nedzird, tavā dzīvē nekad mātes nebūs un nebūs arī tēva; tu nekad neuzzināsi, kas šai dienā mūsmājās notika, tu nekad neuzzināsi, kas notika mūsu dvēselēs, kad izšķīrās gan tavs, gan mans, gan tava brāļa Edgara un tavas mātes Annas liktenis. Un Adoifa fon Rotenburga liktenis.

Tā bija tikai viena īsa diena bezgalīgajā laika ritējumā.

Viens mirklis mūžības ceļā.

Mēs katrs uz tā paspērām tikai dažus soļus. Un katrs savai rīcībai atradām attaisnojumu. Pat cilvēka nogalināšanai.

Karš?

Jā. Tas pārvērta cilvēkus un radīja tādus apstākļus, kas krasi izmainīja mūsu ierastos priekšstatus gari par morāli, gan taisnīgumu. Un tomēr nevienam īstam, patiešām īstam cilvēkam nekādi ārkārtēji apstākļi nespēj izmainīt ne viņa pārliecību, ne viņa tikumiskos principus, ne vina patieso, isto «es». Vina cilvēcisko būtību.

Pat visbaigākajā nāves tuksnesī vienmer var sastapt kādu dzīvības izpausmi. Un tevī dzimst cerība. Tu dzīvo ar mīlestību un nomirsti, lai dzīvotu.

Durvis atkal strauji atvērās, un istabā atgriezās Rotenburgs ar abiem kareivjiem.

—   Nu, Jāni Ozol! — Rotenburgs gandrīz vai priecīgs iesaucās. — Es ceru, ka tu tagad iesi aprunāties ar ļaudīm?

Es lēni piecēlos no galda un cieši ieskatījos baltvācieša sejā.

—   Nekur es neiešu, — klusi pateicu.

Rotenburgs paliesā izbrīnā sarauca uzacis.

—   Nē? Tu patiešām teici nē? Es pareizi sadzirdēju?

—   Pilnīgi pareizi.

Rotenburgs nikni nosvieda uz galda savus melnos ādas cimdus un vīlies vairākas reizes smagi pašūpoja galvu.

—   Tev dēla nemaz nav žēl?

—   Ir! — es tūda| atsaucos un piegāju viņam klāt. — Bet jūs to nedarīsiet! Jūs taču nevarat ņemt dienestā bērnu, gandrīz vai aklu pusaudzi?!

—    Kādēļ gan ne? — Rotenburgs vēsi atteica. — Viņš ies par izpalīgu pie zenītniekiem.

Man dusmas aizžņaudza kaklu, un es dažus mirkļus pat nespēju parunāt.

—   Jūs to nedarīsiet, — es beidzot izdabūju pār lūpām.

Rotenburgs iesmējās, paņēma cimdus un tos lēni vilka uz pirkstiem.

—   Jā! — viņš teica. — Jā, Jāni Ozol! Labprāt! Lai viņš paliek mājās un gana govis! Lai lien atpakaļ savā paslēptuvē! Bet tad jānāk tev. Nāc! Aprunājies*ar cilvēkiem, tu noteikti zini visas tās vietas, kur viņi pašlaik slēpjas. Viņi tevi paklausīs.

—   Neklausīs! — Es noraidoši pakratīju galvu. — Ne jums, ne man. Tie, kuri gribēja, ir jau aizlaidušies, bet tie, kuri to nevēlas … Veltas cerības.

Rotenburgs mazliet pastaigājās pa istabu, visu laiku par kaut ko saspringti domājot.

—   Man šis apgabals ir jāiztīra. Pavēle jāizpilda!

Viņš ciešā apņēmībā piegāja pie Edgara, sakampa aiz rokas un rāva uz durvīm.

—   Nāc!

Es neizturēju un metos Edgaram palīgā. Tai mirklī biju gatavs Rotenburgu nogalināt. Bet man momentā uzklupa abi kareivji, Zigmunds ar mašīnpistoles laidi spēcīgi iebelza pakrūtē, man uzreiz aizcirtās elpa, un viņi mani piespieda pie sienas.

Rotenburgs ļauni ņirdza.

—   Tavs puika rīt jau būs frontē. Un es varu derēt, ka tavi sarkanie Latvijas atbrīvotāji viņu noblicēs jau pirmajā dienā!

Rotenburgs smejoties rāva Edgaru līdzi. Puika bailēs aizķērās aiz durvju stenderes, lūdzoši skatījās uz mani un kliedza pilnīgi pārvērstā balsī:

—   Tēti! Tēti! Glāb mani!

liet es nevarēju pat pakustēties. Šautenes stobrs man bija palikts zem zoda, pakausis un mugura piespiesta pie sienas, bet priekšā divi spēcīgi tēvaiņi.

Dusmās un naidā šņākdams, es varēju tikai klusi nogārgt: — Esi nolādēts, baron fon Rotenburg! Esi nolādēts.. . Edgara pēdējais izmisuma pilnais palīgā sauciens vēl tagad skan manās ausis.

(j. nodaļa

Zigmunds lēni pastaigājās no viena istabas stūra līdz otram, tad piegāja pie skapja, atvēra to vaļā un sāka rakņāties pa plauktiem.

—   Nekādā mantā tu neesi iedzīvojies, tas tiesa, taču… — Viņš alkatīgām acīm ieurbās man sejā. — Varbūt kaut kas ir noslēpts? Piemēram, Nikolaja zelta piecrubļnieki, ko? Varbūt gredzeni, rotaslietas?

Es nepatikā novērsos.

—   Bet tu pamēģini tomēr atcerēties, var būt, ka ir? — Zigmunda balsī skanēja gan draudi, gan cerība.

Jauniņais Pēteris iesmējās un nolika šauteni pie sienas.

—   Liecies nu mierā! — Viņš pagriezās pret resno feldfēbeli.

—   Kur šim var būt zelts vai gredzeni?

—   Tā vis nesaki. — Zigmunds turpināja rakņāties pa plauktiem. — Atceros, četrdesmit pirmā gada ziemā Rīgas geto… Pēc izskata tādi noplukuši žīdiņi vien bija, bet skaties — pilnas paunas ar briljantiem.

Pēteris klausījās muti ieplētis.

—   Ei, ei?

—   Kā tad! Kam nebija žēl, tas maksāja un nopirka sev brīvību, bet kas žņaudzās… — Viņš uzmeta man bargu skatu.

—   Viss, absolūti viss nāves priekšā zaudē savu vērtību! Gan idejas un pārliecība, gan zelts un nauda, gan visstiprākā mīlestība. Tā kā domā, saimniek, domā! Tūlīt nāks Rotenburgs — un tavs laiks būs iztecējis.

Zigmunds nevērīgi aiztaisīja skapja durvis, nožāvājās un ar baudu izstaipījās.

—   Ah! Tagad vēl tikai vajadzētu vienu foršu latviešu zelte- niti! Vai rie, Pēter?

Pēteris izskatījās pavisam samulsis. Viņš bija noņēmis cepuri, to uzlicis uz šautenes stobra, un jaunā puiša bālā seja it kā sa- plūda ar baltiem sariem līdzīgiem matiem.

—   Tev nu gan nāk prātā… — viņš pārmetoši nomurmināja.

—Tepat cilvēks sēd nāves priekšā… Varbūt mums pašiem viņu nāksies nošaut, bet tu domā par skuķiem…

Zigmunds, irdzigi smiedamies, pakasīja kājstarpi, un man viņš tobrīd atgādināja briesmīgu meža dzīvnieku, dubļos novārtījušos kuili.

—    Puika! — Zigmunds patikā rēca. — Par skuķiem jādomā vienmēr! Atceros pagāšgad Baltkrievijā… Svilst mājas, uguns jūra, cilvēki kliedz, sauc palīgā, lūdzas, mežmalā šauj, bet turpat netālu pļaviņā mūsu zēni mierīgi gāž zemē krievu daiļaviņas… Un zini, nekas. Tieši šī apkārtējā elle tam visam piedeva īpašu asumu. Es to atcerēšos visu mūžu.

Es jau kuro reizi nodomāju, ka vācu fašisti visriebīgākajiem varas darbiem vienmēr atrada ļoti centīgus palīgus no vietējo iedzīvotāju vidus.

Zigmunds noņirdzās, laida skaļus bezdeļus un gāja uz durvīm.

—   Tu viņu te pavaktē! Viņš steidzīgi uzsauca Pēterim. — Es aiziešu uz mājiņu ar sirsniņu. — Un izgāja irgodamics.

Es ātri piecēlos, iesteidzos blakusistabā un atvēru durvis, kas veda uz dārzu. Tuvumā bija dzirdamas balsis.

—   Par velti, saimniek. — Man aiz muguras nostājās Pēteris.

—    Visapkārt mājai un uz ceļa ir nolikti posteņi. Aizbēgt nav iespējams.

—   Tas viss manis dēļ?

—   Nez vai… — Pēteris paraustīja savus kaulainos plecus.

—   Mums te šovakar tīrīšanas akcija. Jātriec visi uz Vāciju.

—   Kādēļ tu, Pēter… Ko tu tiem fričiem palīdzi?

—   A kur es sprukšu? — Pēteris atjautāja un veda mani atpakaļ uz istabu. — Tomēr labāk nekā frontē.

—   Sarkanā Armija jau tepat, kaut kur tuvu, pavisam tuvu. Bail nav?

Pēteris neveikli pamāja ar galvu.

—   Tā ir, kā ir. Bet es jebkurā laikā ar tīru sirdsapziņu varu padoties gūstā. Dienestā esmu tikai-pirmo mēnesi, šāvis neesmu… Tā kā…

—   Pēter… — es mazliet drebošā balsī teicu un saņēmu jaunā puiša roku. — Tu nevēlies man palīdzēt?

—   Kā? — viņš apmulsis pajautāja. — Atļaut aizbēgt?

—   Jā.

—   To es nevaru, — Pēteris nobijies atbildēja. — Man var sanākt baigākie mēsli. Var pat nošaut.

—    Tad zini ko… — es ātri un cerīgi sacīju, jo man patiešām bija pazibējušas kaut kādas cerības. Varbūt ne tik daudz uz savu personisko glābiņu, cik attiecībā uz mazo Māru. — Kad atnāks tas Zigmunds… Tu ari aizej uz ateju, bet tad, ja vari, aizskrej līdz Sīpolu mājām, tas ir tepat netālu, tādas vecas mājas mežmalā. Pajautā pēc Mārtiņa. Kad viņu satiksi, pasaki, lai viņš mēģina atnākt pie manis. Labi?

Pēteris domīgs uzlika cepuri un paņēma šauteni.

—   Es pamēģināšu.

—   Man tas ir ļoti svarīgi.

—   Tas ir sakarā ar to… zīdaini?

—   Jā, — es negribīgi atbildēju. — Arī ar to.

Pēc kāda laika durvis atvērās — un istabā iegruva Zigmunds, nez kādēļ mani aizdomīgi nopētīja, tad no frenča kabatas izņēma nosmulētu kāršu paciņu.

—   Uzrausim?

—   Vēlāk… — Pēteris atteica un gāja uz durvju pusi. — Man arī jāizskrien.

—   Nu ej ari! — Zigmunds atmeta ar roku. — Bet fiksi!

Zigmunds lēnā garā turpināja staigāt pa istabu, tad pēkšņi

cieši satvēra mašīnpistoli un to pavērsa pret manām krūtīm. Uzreiz nosvīdu saltiem sviedriem.

—   Vāc prom to stroķi! — es viņam uzsaucu.

—   Bail tomēr ir? — Zigmunds jutās varen apmierināts.

—   Gāz prom!

—   Tu zini, ka es tevi varu arī nokniebt! — Zigmunds brīdināja, un viņa balss skanēja tik atbaidoši, ka es ne mirkli nešaubījos, ka viņš tā ari izdarīs. — Es pateikšu, ka tu man uzbruki vai gribēji aizšmaukt. Trr-trr-trr! Un tevis vairs nav.

Mani smacēja naids un bailes. Tā tomēr ir riebīga jušana, varbūt visriebīgākā, kādu cilvēks var just, — atrasties šāda tipa absolūtajā vara …

Centos nomierināties. Mēģināju sev iegalvot, ka nez vai šis primitīvais feldfēbelis bez sava smalkā kunga atļaujas uzdrošināsies šaut. Lai mazinātu bailes un novērstu viņa uzmanību, sāku lēni runāt:

—    Tu pirmīt brīnījies, kādēļ es nāves priekšā nemainos, kādēļ neraudu, nelūdzu žēlastību un nedaru to, ko no manis prasa? Es tev pateikšu, kādēļ tas tā. Es astoņus gadus esmu pavadījis katorgā. Es tam visam izgāju cauri. No pirmās lidz pēdējai dienai. Tāpat vēl Rīgas Centrālcietumam, Salaspilij… Un par ko? Vai esmu ieguvis kādu mantu, bagātību? Vai man pieder vara? Ne! Es vienkārši esmu gribējis, lai tiem cilvēkiem, kuriem nekā nebija, ari kaut kas būtu. Vai tad tas nav taisnīgi? Lai arī viņiem būtu savs gabals zemes, darbs, lai būtu cieņa un mierīgas vecumdienas. Tagad jūs ar Rotenburgu gribat cilvēkiem atņemt pat viņu dzimteni… Par ko, kādēļ?

Zigmunds saviebās un mašīnpistoles stobru pagrieza sāņus.

—   Es esmu karavīrs un daru to, ko man liek!

Negaidīti atvērās durvis, un istabā ienāca Rotenburgs kopā ar Annu. Viņa izskatījās satraukta, bet pilna enerģijas turpināt cīņu par savu bērnu.

Bet es jutos bezgala noguris un sakauts. Nē, es nebiju padevies, tikai manīju, ka esmu tomēr uzvarēts. Viss ir velti. Un nav vairs nekādu cerību. Kādēļ man vēl jāskatās šis drausmīgais teātris? Ko es varu iegūt? Pilnigi neko. Un tomēr… Ko mēs varam izdarīt mirkli pirms savas nāves? It sevišķi tad, ja mēs vēl esam spējīgi uz kaut kadu rīcību? Lūgt dievu? Prasīt apžēlošanu? Dzīvību pirkt par nodevības cenu? Mēģināt atriebties? Sev līdzi paķert arī savas bendes dzīvību? Kādu censties vēl izglābt? Cīnīties?

Redzat, cik viens mirklis sevi slēpj dažādas iespējas! Viss at karīgs tikai no tavas gribas, uzņēmības, drosmes vai bailēm.

Rotenburgs asi pamāja Zigmundam, kurš viņa priekšā stāvēja sastindzis kā koks.

—   Izej laukā! Pastāvi pie ārējām durvīm.

Zigmunds brašā soli izgāja. Anna pagāja nedaudz sāņus un it kā paslēpās aiz vācieša muguras. Rotenburgs pagriezās pret mani un bargi nozibsnīja melnus zibeņus.

—   Ko esi izdomājis? Nāksi mums talkā?

Man bija riebīgi viņus abus redzēt kopā, un cs noliecu galvu

—   Nē.

—   Kādēļ tu tomēr nevēlies dzīvot? — viņš, pilns neizpratne- un nožēlas, pavaicāja. — Vai tiešām ir tik slikti?

—   Es jau visu paskaidroju, — negribīgi atbildēju.

Rotenburgs pienāca klāt, ar melnā ādas cimdā ietērpto roku

pieskārās manam zodam un strauji parāva augšup galvu.

—   Tu visu laiku uzsver, ka nepārtraukti domājot par citiem, nevis par sevi. Tad esi tik labs un beidzot patiešām ari padoma par citiem! Padomā par savu sievu, saviem kaimiņiem, padomā par saviem bērniem!

Pēc tam viņš roku atlaida un pagriezās pret Annu.

—   Tu ar viņu vēl parunā! Varbūt pārdomās, bet es pa to laiku aiziešu līdz pagastmājai apskatīties, vai tur viss sagatavots cilvēku uzņemšanai.

Rotenburgs aizgāja.

Anna dažus mirkļus domīga stāvēja, tad lēni nostājās manā priekšā un ar plaukstu pieskārās matiem. Laikam gribēja noglāstīt, nezinu, vismaz tā izskatījās, bet man tas bija ļoti nepatīkami, un es viņas roku atgrūdu sāņus.

—   Nepieskaries! — es viņai draudīgi teicu. — Netīrā node- vēj a!

Annas skaistajā sejā nepakustējās ne vaibsts.

—    Ko es esmu nodevusi?

—    It kā tu nezinātu!

—   Es patiešām nezinu. Pasaki!

—    Tu vispirms nodevi mani, savu vīru, un, kad tev likās, ka tas ir vēl par maz, tu nodevi savu bērnu! Dzirdi, tu briesmone sievietes izskatā! Tu nodevi pati savu dēlu!

Mani smacēja tik lielas dusmas, tik spēcīgs naids, ka tā vien valdījos, lai viņai nebruktu virsū un nenosistu.

Bet Annas seja pakāpeniski izmainījās. Vaigu muskuļi sastinga, it kā tie pēkšņi būtu aplieti ar pelēku līmi, un balss skanēja auksti kā ledus.

—    Bet ko tu esi izdarījis? — Viņa cirta kā ar zobenu. — Tu viņu izglābi? Es tev prasu — izglābi?! Nē! Arī tu viņu nodevi!

—   Apklusti! — es kliedzu pretī. — Apklusti, Anna!

—    I nedomāju! — viņa diezgan mierīgā balsī atteica un nekautrēdamās skatījās man tieši acīs. — Mēs esam vienādi, Jāni! Vienādi nežēlīgi gan paši pret sevi, gan apkārtējiem cilvēkiem. Taču mani ikviens vismaz var saprast un sapratis attaisnos. Jo mani vienmēr ir vadījis nevis naids, bet gan mīlestība. Jā, Jāni, mīlestība! Mīlestība uz vīrieti un mīlestība uz saviem bērniem. Es gribu būt kopā ar viņiem un būšu, lai ko man tas arī maksātu!

Man patika viņas uzņēmība un griba, viņas dzelžainā apņēmība vienmēr panākt savu, un es kārtējo reizi nožēloju, ka mēs abi neturamies kopā, ka mēs neairējam vienā laivā, ka neatrodamies vienā ierakumā. Mēs būtu stiprs pāris, un mēs šai dzīvē spētu noturēties. Bet visu mūžu, gulēdami pat vienā gultā, esam bijuši bezgala tālu viens no otra. Kādēļ tas tā noticis, es vēl nesaprotu šodien.

Bet vispār, Anna, tev bija liela taisnība. Manu rīcību bieži, pat pārāk bieži vadīja atklāts naids. Tas tiesa. Bet šis naids taču vienmēr bija vērsts tikai pret ļaunumu, pret netaisnību, tikai pret to, kas nekādi neiederējās normālu cilvēku dzīvē un uzvedībā. Arī nodevība bija viens no tiem ļaunumiem, ko es neieredzēju visvairāk, bet vai tādēļ es nepazinu mīlestību? Vai tadeļ es pārstāju būt labs, iejūtīgs, cilvēcisks? Domāju, ka ne. Tai dienā, tevi nīstot, tai mirkli, būdams pārliecināts, ka tu neesi normāla sieviete, es ne brīdi neaizmiršu, ka tu tomēr esi māte maniem bērniem, tu viņus esi radījusi, tu viņiem vēl vari noderēt, un tikai tādēļ es tevi toreiz neaizskāru. Tevi nesodīju.

—   Tas tev maksās tik daudz… — es ar grūtibām patefcu.

—  Tu nekad to nespēsi samaksāt. Nekad!

Anna domīga nokāra galvu un noraisīja rūtaino lakatiņu. Melnie mati viļņaini krita uz pleciem, un izskatījās, it kā uz Annas galvas būtu uzkritusi bezzvaigžņu nakts.

—   Gan jau cs samaksāšu, Jani, gan jau… — viņa klusi, bet apņēmīgi noteica.

—   Jā, samaksāsi! — es patiešām ar visdziļāko riebumu teicu.

—   Ar savu cilvēcisko godu un sievietes lepnumu… Es nesaprotu, man par to ir pat pretīgi domāt, bet es nekādi nespēju saprast… Nespēju. Kā tu varēji ar to Rotenburgu?… Anna! Kā tu varēji? Arī mīlestības vārdā?

Anna tikko manāmi pasmaidīja, tad atkal saspringa nopietnībā, aizgāja līdz galdam, apsēdās, uz tā smagi uzlika rokas un vēlreiz ieskatījās manās acīs. Viņas sejā uz mirkli pazibēja kaut kāds sen jau aizmirsts siltums un tikko saredzamas skumjas.

—   Es tev tūlīt pateikšu, tūlīt, — Anna steidzīgi ierunājās un nervozi rokās burzīja rūtaino lakatu. — Es tevi mīlēju, Jāni. Patiešām. Tu man šķiti skaists, gudrs, enerģisks. Tu toreiz strādāji «Vairogā», tīri labi nopelnīji, bet cs pie Ķuzcs vārīju šokolādi un karameles. Biju pārliecināta, ka salda kļūs arī visa mana dzīve. Būs ģimene, pašiem būs savs dzīvoklis, bērni, pastāvīgs darbs. Kas vēl cilvēkam ir vajadzīgs? Bet tev ar to tomēr nepietika. Tu gribēji vēl kaut ko citu. Tev nepietika tikai ar mani, ar to darbu, ko strādāji, ar bērnu, ar manu mīlestību. Tu izvēlējies citu ceļu… Tādēļ nepārmet, ka arī es vēlāk izvēlējos citu ceļu. Biju spiesta to darīt! Dzirdi? Spiesta! Ja tu būtu bijis man visu laiku blakus, man pat sapņos nenāktu domāt par kādu citu virieti! Ja tu būtu bijis man blakus, būtu godīgi strādājis, mums ar Edgaru nekad nebūtu bijis jācieš bads! Man nebūtu no Rīgas jābēg uz laukiem par kalponi! Arī Edgars būtu vesels. Riebjas visu to atcerēties. Un tas viss tikai tevis dēļ, tevis! Četrdesmitajā gadā, kad atgriezies mājās, es nodomāju — nu beidzot būs miers! Beidzot! Bet nekā. Pēc gada atkal bēguļošana, tvarstīšana, arestēšana, cietums un Salaspils… Pasaki, Jāni, — tu patiešām par mani nekad nepadomāji? Tev nekad neienāca prātā, ka es esmu sieviete, ka man vajadzīgs vīrietis, vajadzīgs vīrs, kas mani sargātu, kas rūpētos par mani un bērnu?

Anna apklusa, un arī es drūmi klusēju. Alan bija sāpīgi un nepatīkami to visu dzirdēt. It sevišķi tādēļ, ka Annai, protams, bija taisnība. Sava taisnība.

—   Protams, tu Rotenburgu vari neieredzēt tāpat kā mani, — Anna mazliet skumji turpināja, — taču tieši Rotenburgs par mani rūpējās, tu saproti, rūpējās! Tie budži toreiz būtu mani nošāvuši, visi tie aizsargi, izsūtito piederīgie… Kā zvēri! Kas mani ar Edgaru būtu izglābis? Tu? Padomju vara? Latvieši? Nē, inūs izglāba un par mani rūpējās barons fon Rotenburgs, vācietis… Viņš izglāba ari tevi. Es viņam to lūdzu, un viņš to izdarīja. Man tevis bija žēl. Patiešām, Jāni. Es nezinu, kādēļ. Bieži atcerējos mūsu pirmo un vienīgo laimīgās laulības gadu… Atcerējos, kā ,.mēs toreiz viens otram zvērējām mūžīgu uzticību, mīlestību, rūpes vienam par otru. Es savu vārdu esmu turējusi. Tevi jau vairs nemīlēdama, tevi nīzdama un nolādēdama, es tevi tomēr izglābu no Salaspils un nāves. Es negribu, lai tu man par to pateiktos. Jau toreiz negribēju, kad pārnāci mājās. Es atkal biju tava sieva, tu varēji ar mani gulēt un… Varbūt viss būtu bijis labi. Varbūt. Bet tieši tai laikā ari Kārlis atgriežas mājās. Mēs viens otru bijām iemīlējuši jau krietni agrāk pirms viņa došanās uz austrumu fronti. Es Kārli mīlu, mīlu neprātīgi, tik ļoti, ka dažreiz pat melns sagriežas gar acīm un zaudēju vai prātu! Tu tagad saproti?

Anna nopietna skatījās uz mani, un viņas acis spoži mirdzēja gan auksts lepnums, gan skumja padevība un cerība. Tobrīd viņa nez kādēļ ļoti gribēja, lai es viņu atbalstītu vai vismaz rupji nenosodītu.

—   Jā, Anna, to es saprotu, — ar grūtībām pateicu. — To es vēl varu kaut kā saprast… taču…

—   Nevajag vairs neko teikt. Nevajag neko vairs pārmest. Mūsu kopdzīve beigusies.

Protams. Ari to es jau biju sapratis.

—    Beidzies ir viss, — es joprojām runāju ar lielām grūtībām. Man vispār vairs neko negribējās ne runāt, ne darīt. — Beigusies ir visa dzīve, Anna.

Man bija sāpīgi to apzināties. Nekad agrāk nebiju domājis, vismaz jaunībā ne, ka mana dzīve, mans iecerētais garais un laimīgais mūžs beigsies tieši tā. Bez jebkādas turības, bez iekrātas mantas, bez zemes, bez mājām, bez sievas un bērniem. Kad tev blakus nebūs neviena, kas tevi vismaz pažēlotu, mēģinātu, nomierināt vai raudatu. Jo esmu taču vēl jauns. Man ir tikai trīsdesmit astoņi gadi. Pat mīlestību, kā nākas, neesmu dabūjis izbaudīt. Vienīgi nežēlīgi smagu darbu, sitienus, cietuma kameras, sāpes un nodevību. Vai esmu kādu apzadzis? Aplaupījis? Nonāvējis? Es tikai esmu gribējis dzīvot tā, kā to atzinis par pareizu un labu esam. Un, ja tādēļ mani sloga cietumos, mani atstāj sieva, ja man cenšas atņemt bērnus un pat nogalināt, tad ar šo pasauli un cilvēkiem kaut kas noteikti nav kārtībā. Tad vispār nav vērts šādā pasaulē dzīvot. Tad atliek tikai divas iespējas — vai nu pret šā- riiem cilvēkiem un pasauli cīnīties, vai ari ar visu samierināties. Esmu iekārtots tā, ka samierināties nespēju. Nespēju klanīties. Nespēju padoties. Nespēju lūgt žēlastību. Nespēju piedot. Nespēju neko aizmirst.

—   Nē, vēl nekas nav beidzies! — Anna dedzīgi iesaucās.

—   Tu vēl vari dzīvot, vēl varu dzīvot es, un Kārlis un mūsu bērni! Mums tikai jābūt mazliet prātīgākiem!

Es nicīgi pasmīnēju.

—   Vai tad tev kas draud? Tev taču ir tik vareni draugi — pats Rotenburgs un Kārlis!

—   Bet kur ir tavi draugi! — Anna izsmējīgi uzprasīja. — Kur? Visi tie skaļie aģitatori, jaunās dzīves cēlāji?

—   Es savu dzīvi neesmu dzīvojis draugu dēļ, — es viņai paskaidroju. — Un piedod, Anna, ka nespēju dzīvot ari tikai tevis dēļ. Man gribējās, lai vismaz mūsu bērni sev atvēlēto laiku varētu nodzīvot brīvi un gaiši. Bez klanīšanās kungiem.

Anna vēl dažus mirkļus pasēdēja, tad strauji piecēlās un satvēra mani aiz rokas.

—   Kur ir Mārīte?

—   Tu tomēr gribi braukt prom?

—   Es jau braucu! Kur ir bērns?

—   Viņš paliks šeit, — es jau kuro reizi tai dienā stingri noteicu. — Šeit.

Annas seja atkal pārmainījās. Tā kļuva tumši -pelēka, acis drudžaini mirdzēja, un lūpas pavērās naidpilnam kliedzienam.

—   Tu, lūdzu, nespēlē te idiotu! Vai tu pirmīt nesaklausīji, kad es tev teicu — Mārīte nav tavs bērns! Nav! Tas ir no Kārļa! Tas ir mans bērns! Mans!

—   Es no Salaspils atgriezos tieši pirms desmit mēnešiem. Tagad Mārītei ir divdesmit astoņas dienas. Kopā desmit mēneši.

—   Tu te nerēķini dienas! — Anna tā kā sabijusies turpināja kliegt, bet pēc tam pieklusa. Sāka runāt gandrīz vai lūdzoši.

—   Jāni… Tu negribi atdot man bērnu. Tu gribi man atriebties. Labi! Bet ja tu nepaklausīsi Rotenburgam… Viņš taču tevi nošaus. Nošaus jau šovakar pat. Kas tad notiks ar Mārīti? Kas viņu kops un baros? Tā sačākstējusī vecmeita Austra? Bet cik labi un viegli to visu var atrisināt. Tu man atdod bērnu, un es ar Kārli braucu prom. Mēs esam laimīgi, un bērns ir dzīvs. Viņš ir kopā ar māti. Tad tu izpalīdzi Rotenburgam un arī pats paliec dzīvs. Pēc tam tu vari dzīvot kopā ar Austru, būt laimīgs… Nu?

Anna satraukata gaidīja atbildi. Es kārtējo reizi skumji pasmaidīju un ari piecēlos.

—   Tā ir skaista pasaka.

—   Kādēļ pasaka? Viss tā arī būs… būs… Ja tikai tu…

Man atkal priekšā sagāzās melna siena. Ko viņi no manis grib?

Ko viņi šodien mani neliek mierā? Ko visu laiku tikai prasa, prasa?… Ko lūdzas, ko pavēl un draud? Kas es jums tāds esmu? Vergs?!

—   Bet nebūs, Anna! — es dusmās atcirtu. — Tur jau ir tā lieta, ka nebūs! Tādēļ, ka es negribu un nekad arī neesmu gribējis dzīvot kā dresēts vai pieradināts dzīvnieks! Ja labi uzvcdīsies, dabūsi cukura graudiņu! Ja paklausīsi, tevi nesitīs. Ja būsi mierīgs un lēns, mēs tevi dažreiz izlaidīsim laukā no sprosta! Ja izpildīsi šo pavēli, mēs tevi atstāsim dzivu! Bet es negribu, dzirdi, Anna, negribu pakalpīgi ēst no svešām rokām, negribu izlūgties bendes žēlastību un ubagot sev dzīvību! Negribu! Tādēļ, ka cs tomēr esmu cilvēks un, ja jau mirt, tad arī gribu nomirt kā cilvēks!

Anna kā pārakmeņojusies kādu laiku stāvēja, tad pagriezās un strauji izskrēja laukā. Es tai pašā mirklī piegāju pie skapja, atvēru labās puses durvis un apakšējā atvilktnē sameklēju savu garo mednieka dunci. Brīdi to pasvārstījis rokās, ātri paslēpu aii krekla piedurknes un atgriezos istabas vidū. Uzreiz kļuvu mierīgāks un pašpaļāvīgāks. Tagad es savu dzīvību varēju vismaz mēģināt atdot pēc iespējas dārgāk …

Bet pa to laiku Anna atkal bija izdarījusi riebīgu, taču pilnīgi veltu gājienu.

Viņa pēc dažām minūtēm atgriezās kopā ar Rotenburgu, tikko ienākusi istabā, parādīja uz mani ar roku.

—   Jānis ir ar mieru tev palīdzēt.

Rotenburgs mazliet tēlotā priekā sasita plaukstas.

—   Brīnišķīgi! Es jau domāju, vai tu patiešām būsi tāds neaptēsts fanātiķis?

Es pārsteigts skatījos uz Annu un neko nesapratu.

Rotenburgs no mēteļa kabatas izņēma kādu papīra lapu un jautājoši pavērsās pret mani.

—   Kur slēpjas Kalniņi? Kur Kronenbergi? Kur Vaguļi? Kur Ansoni? Kur Ķezberi? Viņi aizgājuši mežā vai, tāpat kā tu, ierīkojuši slēptuves pagrabos, šķūņos, kūtis, klētis un dzīvojamās mājās?

Es noraidoši pakratīju galvu.

—   Piedodiet, taču kundze maldās. Es nekad neesmu taisījies

jums palīdzēt.

—   Patiešām? — Rotenburgs bija izbrīnījies un dziļi vilies.

—   Jā.

Rotenburgs kādu laiku pilns nesapratnes staigaja pa istabu, tad atkal nostājās man priekšā.

—   Vai šie Kalniņi, Kronenbergi, Vaguļi, Ausoni un Ķezberi ir tavi radinieki?

—   Nē.

—   Varbūt draugi?

—   Nē.

—   Kas tad viņi tev ir?

—   Man viņi nav nekas, — es dusmīgs atbildēju. — Bet tie visi acīmredzot ir cilvēki, kuri grib dzīvot uz savas zemes.

Rotenburgs atkal noņēma savu pelēko platmali, apsēdās, ar seju pagriezās pret mani, izstiepa kājas, uz krūtīm sakrustoja rokas un šadā uzvarētāja pozā aizdomīgi plati smaidīja.

Un es vēlreiz tīri instinktīvi jutu, ka man draud kaut kādas jaunas briesmas vai lamatas. Taču tas, ko viņš pateica, mani tomēr satrieca pilnīgi nesagatavotu. Priekšā atkal tika nolikts tik liels un pamatīgs šķērslis, tik velnišķīgi smags garīgs pārbaudījums, ka tas man atņēma pēdējos spēkus.

—    Redzi, Jāni Ozol… — Rotenburgs runāja lēni un uzsvērti laipni. — Es pilnīgi ticu, ka tu to visu dari savas idejiskās pārliecības dēļ. Tādēļ tu arī pirmīt glābi un paslēpi ievainotu partizāni. Bet ja tā padomā… Kas gan ir cilvēka pārliecība un viņa ticība? Nekas! Tukša skaņa! Mēs, protams, iedomājamies, ka darām kaut ko labu un pareizu, taču kas tad gaiu galā ir pareizi, kas ir labi, kas ir taisnīgi? Šie priekšstati taču mainās, tie mainās ar jebkuru jaunu situāciju! Lai tevi pārliecinātu, es tev tūlīt pateikšu kaut ko tādu… Tu tūlīt sapratīsi, kā var mainīties tavas it kā pareizās rīcības novērtējums.

Rotenburgs ieturēja izteiksmīgu pauzi, no manis nenovērsdams acis, tad negaidīti izšāva:

—    Tas ievainotais nav partizāns. Nav, Jāni Ozol! Tu esi smagi kļūdījies. Ievainotais cilvēks, kuram tu sniedzi palīdzību un paslēpi, ir vācu drošības dienesta virsnieks SS oberšārfīrers Oto Vīzcntrops! Viņam un vēl diviem kareivjiem šodien tepat netālu no šīm mājām uzbruka daži dezertieri. Kareivji krita, bet oberšārfīrers ievainots ienāca pie tevis. Tagad vācu virspavēlniecība un drošības dienests tev, godigais latviešu zemniek Jāni Ozol, izsaka vissirsnīgāko pateicību par mūsu virsnieka izglābšanu! Šī pateicība tev tiks izteikta publiski. Izziņosim visam pagastam! Un tad, Jāni Ozol, visi šie Kalniņi, Kronenbergi, Vaguļi, Ansoni un Ķe-zberi, kurus tu tā gribi glābt, tev pirmie metīs ar akmeņiem! Viņi būs pirmie, kuri boļševikiem tevi uzrādīs kā vāciešu lidzskre- jēju, kā cilvēku, kas ir palīdzējis nevis partizānam, bet gan SS virsniekam!

Rotenburgs ar lielu patiku smējās.

—   Redz, kā dažreiz tai dzfvītē iet!

Es neveikli pagāju dažus soļus tuvāk un nedaudz paliecos uz viņa pusi.

—   Tas nevar būt, tas vienkārši nevar būt! — es kā apdullis klusi nomurmināju. — Jūs melojat, baron!

—   Nē, tā ir balta patiesība, — Rotenburgs atbildēja. — Un vēl baltāka patiesība ir tā, ka nekad labprātīgi nedrīkst palīdzēt nevienam cilvēkam. Jo cilvēki vienkārši nav tā vērti. Šodien viņi tev ir draugi, rīt jau ienaidnieki.

Es smagi apsēdos un nodūru galvu. Bija tāda sajūta, ka es nu beidzot esmu ietriekts sprostā.

—   Kas man tagad atliek? — es jautājoši paskatījos te uz Rotenburgu, te uz Annu.

Rotenburgs piecēlās, galvā uzlika būti un nostājās turpat vai miera stājā.

—   Tev atliek vienīgi pakļauties pavēlei! — viņš bargā balsī paziņoja. — Tā ir vienīgā jebkura cilvēka izdzīvošanas formula un garantija. Nedomā! Vienmēr izpildi to cilvēku gribu, kuri tai brīdī ir stiprāki par tevi, un tu nekad nebūsi zaudētājos!

Es cieši sakodu zobus un klusēju. Šobrīd nemaz tā uzreiz nespēju pateikt, kas mani toreiz īsti vadīja — kails naids un nevaldāma spīts vai patiešām nelokāma pārliecība? Visticamāk, ka tas viss sanāca vienkopus un vēl kaut kas tāds, ko es nemaz neprotu ne pateikt, ne saprast.

—   Pasaki Annai, kur tu esi noslēpis viņas bērnu, — Rotenburgs turpināja, — pēc tam saģērbies un nāc man līdzi!

Anna ātri pienāca klāt un sāka raustīt aiz pleca. Viņa jutās droša, un viņa ļoti steidzās.

—   Kur tu esi licis Mārīti? Man viņa jābaro!

Tas, protams, bija liels trumpis, bet es tomēr neatkāpos. Pagriezu galvu sāņus un nepatikā noteicu:

—   Nē, Anna, nē!

Anna tikko savaldījās, lai kārtējo reizi nekristu histērijā vai nekļūtu atklāti rupja.

—   Pirms divām stundām tu mani gandrīz vai nositi, saplēsi blūzi, likdams Mārīti barot, tagad atkal… Nē, Jāni, es nudien tevi nesaprotu! Ko tu gribi panākt? Ko? Tikai ļauni atriebties?

Mani atkal sažņaudza dedzinošs naids. Viss izlauzās uz āru, un par sekām es vairs nedomāju. Anna man pēkšņi šķita pretīgāka par vispretīgāko ielas meitu, bet Rotenburgs — vistrulākais slepkava.

—   Jā, Anna! — es aizsmakušā balsī pateicu. — Es gribu jums ari atriebties! Tā kā nelolojiet nekādas cerības, baron! Ne ar ko es jums nepalīdzēšu. Es palīdzēšu tiem, kuri ar asarām un zobiem ir iekodušies savas Latvijas zemē un negrib, dzirdiet, negrib braukt no tās prom! Viņi grib dzīvot paši savās mājās.

Rotenburgs nepatikā saviebās, tad viņa seja kārtējo reizi k|uva nordiski auksta un skarba.

—   Labi, Jāni Ozol! — viņš dzelžaini noskaldīja un draudīgi pacēla melnā cimdā ietērpto roku. — Labi! Bet es tev apsolu, stingri apsolu, ka tu mani vēl lūgsies, tu man rāposi uz ceļgaliem, brēcot pēc žēlastības un piedošanas! Tu aizmirsīsi tādus vārdus kā biedri un dzimtenes mīlestība! Apsolu!

Rotenburgs pagriezās un pārskaities aizgāja.

Mēs ar Annu atkal palikām vieni. Es lēni noslīgu uz gultas malas un paskatījos uz istabas malā stāvošo sievieti.

Atkal melnie mati bija paslēpti zem glīti sasieta lakatiņa, bet slaido augumu sedza pelēks ang|u stila kostīms, balts svīteris un melnas kurpes uz pusaugstiem papēžiem. Viņa arī tad bija skaista, vismaz ļoti pievilcīga sieviete, bet manī labpatikā neietrisē- jās neviena nervu šūna. Viss bija apdzisis. Viss bija iznīdēts. Un tas pats jau bija arī viņā. Tikai salts, visu saplosošs naids.

Mēs katrs stāvējām savās pozīcijās. Katrs savā pasaulē, savā dzelzsbetona bunkurā.

Katrs — kā nu pratām 1111 mācējām — aizstāvējām savu pārliecību, patiesības un taisnības, labā un ļaunā izpratni, un neviens no mums nevēlējās ne atkāpties, ne arī padoties.

Vai mēs varējām rikoties ari citādi? Vai mēs varējām beidzot samierināties, saprasties, salīgi? Droši vien, ka ne. Jo laikam jau tomēr pastāv kaut kas tāds, ko nevar piedot. Un ko nekad nedrīkst nodot.

Bet tad, kad Anna nostājās man blakus, kaut kā savādi neveikli tomēr noglāstīja manus matus un pateica vārdus, kuri, ka vēlāk izrādījās, bija pēdējie, ko es dzirdēju no viņas mutes, mani uz mirkli tomēr pārņēma šaubas par savas rīcibas pareizību. Bet tikai uz mirkli.

—   Man tevis ir žēl, Jāni, — Anna klusā un neparasti siltā balsī pateica. — Es nezinu, vai tā patiešām ir tikai kaila atriebība vai arī tava idejiskā pārliecība, bet tu ar šo rīcību noteikti sevi kaut ko zaudē, zaudē kaut ko ļoti cilvēcisku. Tu cietsirdībā jau sāc līdzināties savam ienaidniekam — šim baronam fon Rotenburgam. Viņš ir nežēlīgs pret tevi un mūsu pagasta ļaudīm, bet lu savukārt esi ārkārtīgi nežēlīgs pret mani, pret manu bērnu, pret mūsu Edgaru, Kārli un galu galā arī pats pret sevi. Es nezinu, es stipri šaubos, vai ir tādi svari, uz kuriem var nosvērt, kura naids un cietsirdība ir attaisnojošāka, taisnīgāka un vajadzīgāka.

Anna pagriezās un lēni izgāja no istabas.

Bet es jau vairs neko nevarēju mainīt. Es varēju vienīgi nomirt. Taču tavas šaubas, Anna, bija ļoti pamatotas. Nav tādu svaru. Neviens uz šīs pasaules nevar nosvērt ne maldus, ne patiesību, ne sāpes, ne mīlestību, ne nāvi.

7. nodaļa

Pagāja vēl dažas garas, mokpilnas minūtes.

Istaba lēnām ietinas vakara krēslā, es gribēju piecelties, lai iedegtu uguni, tad pārdomāju un turpināju sēdēt tumsā.

Pēc neilga laika dzirdēju, kā no dārza puses kāds nāk. Vispirms klusi iečīkstējās durvis, tad soļi atskanēja blakusistabā, līdz es ieraudzīju Sīpolu mājas saimnieka Ķezbera četrpadsmitgadigo dēlu Mārtiņu. Tas bija vājš un izstīdzējis puisis, taču pārpārēm enerģisks, drosmīgs un glums kā zutis. Vismaz dažādu palaidnību darīšanā viņam mūsu tuvākajā apkārtnē lidzīgu nebija.

Es ļoti nopriecājos par viņa ierašanos.

—  Mārtiņ! — es nočukstēju. — Tu velna zēni Tomēr prati atnākt.

—   Grūti jau bija, — Mārtiņš lepni paskaidroja. — Pie mājas un dārzā atrodas vairāki posteņi.

—   Nu malacis, Mārtiņ, malacis! — es viņu uzslavēju. — Ja tu tikai zinātu, kā es tevi gaidīju!

—   Vai kas noticis?

—   Ir noticis, ir. Bet vissliktākais vēl var notikt.

—   Nākot šurp, es pie Jaungrūbām manīju daudz karavīru.

—   Nu, lūk, lūk! — cs ātri teicu. — Paklausies, Mārtiņ! Tie karavīri ir domāti… Varbūt pēc stundas, varbūt jau pēc pusstundas Rotenburgs ar šiem karavīriem sāks pagasta «ķemmēšanu». Viņi grib visus iedzīvotājus ar varu aizsūtīt uz Vāciju. Mārtiņ! Tu, lūdzu, skrej, skrej, cik jaudas, apskrej vismaz tuvākās mājas, ieskrej Lācīšos, Bisēs, Paipalās. Izziņo trauksmi! Pasaki, lai visi mūk mežā, lai cik vien ātri noslēpjas. Sarkanā Armija ir jau pavisam tuvu. Iespējams, tā jau rīt bus klāt. Tā kā fričiem ir palicis vairs tikai šis vakars un nakts. Skrej, Mārtiņ! Cilvēki ir jābrīdina, jāglābj.

—   Labi, Jāņonkul. Es eju. — Puika bija apņēmības pilns.

—   Pagaidi! — es viņu vēl aizturēju. — Ka ir ar Mārīti?

—   Viss kārtībā! — Mārtiņš pasmaidīja. — Mamma ar viņu atrodas drošā vietā. Mums kūtī ir ierīkota tāda paslēptuve, ka nezinātājs to nu nekādi nespētu atrast. Pat iedomāties nevar!

—   Mārtiņ! — Es nopriecājos un viņu cieši apkampu. — Es nezinu, kas ar mani šovakar notiks. Bet, lai kas arī notiktu, jūs parūpējieties par Mārīti, labi? Bērns nav vainigs, ka viņš piedzimis tādā laikā, bērns ne mazākā mērā nav vainīgs, ka viņa vecāki … Bērnam jādzīvo.

—   Jāņonkul, cs sapratu. — Mārtiņš pakratīja galvu.

—    Mamma jau nu pratīs par Mārīti parūpēties. Kā nekā mēs taču viņai esam seši gabali…

—   Tā nu ir sanacis, ka nav manos spēkos savu sievu… Mārītes mammu… aizkavēt… piedabūt palikt… Viņa brauc prom. Bet ja nu tā gadās… Un kas gan viss nevar gadīties! Ja viņa neaizbrauc… Jūs Mārīti viņai nekavējoties atdodiet. Labi?

—   Variet nebaidīties. Es visu pateikšu un izdarīšu tieši tā, kā jūs man likāt, — puika apsolīja.

—   Paldies, Mārtiņ! — Es viņu sapurināju un palaidu vaļā

—    Bet tagad gan skrej! Ne, pagaidi! Pie šim durvīm ir kad.> sargs?

—   Jā. Tas pats, kas man lika atnākt pie jums.

Man uzreiz ienāca prātā, ka būtu vērts pamēģināt arī pašam tikt prom. Es satvēru Mārtiņu aiz rokas, un abi piegājām pie durvīm. Turpat ar šauteni rokās stāvēja Pēteris.

—   Tas zaldāts teica… — Mārtiņš satraukts čukstēja. — Viņ: nevarot ļaut jums aizbēgt, jo viņam par jums esot jāatbild.

Es sapratu, ka ta ari būs. Pēteris man neļaus aiziet. Priecīgs un reizē skumjš noskatījos, kā Mārtiņš veikli pazūd tumsā.

8. nodaļa

Durvis ar skaļu troksni atvērās, un es pārsteigts ieraudzīju, ka istabā smaidīgā un pašpārliecinātā Ro- tenburga pavadībā ienāk Austra.

Pirmajā brīdī nespēju ne pakustēties, ne parunāt. Es tikai sapratu, ka Rotenburgs atkal ir izdomājis kaut ko ļoti nelietīgu.

Austrai bija divdesmit seši gadi, viņa bija vēl neprecējusies un Sprūdžu mājās pelnījās par kalponi. Pēc rakstura bija klusa un noslēgta.

Ko viņa gaidīja? Ko cerēja?

Droši vien mīlestību. Droši vien cilvēku, kas viņai šai pasaulē palīdzētu justies kaut nedaudz drošākai, kaut nedaudz mierīgākai, kaut nedaudz laimīgākai.

Iespējams, ka šis cilvēks biju es.

Vismaz tai mirklī, kad Rotenburgs viņu ieveda pie manis, es pēkšņi sapratu, ka man nav vairs tuvāka un dārgākā cilvēka par šo kluso sievieti.

Tas bija pēdējais un arī vienīgais, kam es šai pasaulē vel varēju pieskarties.

Piecēlos, piegāju klāt un ar abām rokām viegli aptvēru Austras galvu. Man viņas kļuva tik žēl, ka gandrīz vai uznāca raudiens.

—  Austra… — es tikko dzirdami nočukstēju. — Viņi arī tevi… Ari tevi…

—   Jā, ari viņu! — Rotenburgs ieņirdzās. — Ņem ciet! Es tev dodu tieši desmit minūtes laika. Ja pēc tam tu vēl nebūsi ar mieru mums palīdzēt, tad nu vaino tikai sevi!

Rotenburgs aizgāja, aiz sevjs nevērīgi aizcirzdams durvis.

Mēs ar Austru palikām divatā. Es viņu apskāvu, maigi noskūpstīju un aizvedu līdz gultai. Satraukti apsēdāmies, saņēmām viens otra plaukstas un ilgi klusēdami skatījāmies acīs. Pēdējo reizi bijām tik tuvu un tai pašā laikā arī neiespējami tālu viens no otra. Jo mums jau nekas vairs nepiederēja. Ne laiks, ne cerības un pat ne pašu dzīvības.

Vēl vienīgi siltā elpa. Vēl pagaidām dzīvās sirds ritmiskie sitieni. Vēl manā rokā tava plauksta. Vēl tavs skaidrais acu skatiens. Un mūsu abu nepiepildījušās ilgas. Un kaut kāda skaudra, skaudra sāpe par to, ka pat tas man nebija lemts.

Sieviete. Uzticams draugs. Mīlestība.

—   Austra… — cs turpināju čukstēt. — Mīļā. labā Austra! Tu man, lūdzu, piedod… Piedod, ja vari. Es tev būšu atnesis tikai nelaimi.

Austra pasmaidīja un viegli papurināja savus garos, saulainos matus.

—   Ko tu, Jāni, ko tu! Es jau jutos laimīga ar to vien, ka tevi redzu. Patiesi!

—   Maz mums ir iznācis tikties. Ļoti maz.

—  Tev jau ir Anna, sieva, — viņa mazliet izbrīnījusies pateica. — Kā tad mēs varējām tikties biežāk?

—   Man kādreiz bija sieva, — es ar nepatiku sacīju. — Tagad man esi vienīgi tu un vēl liela, liela nelaime.

Austra spēji satrūkās.

—   Kāda nelaime? — Viņa izskatījās stipri nobijusies.

—   Anna mani nodeva, — es viņai paskaidroju. — Viņa tāpat nodeva Edgaru. Un arī tas… — es nedaudz samulsu. — Ari tas, ka tu esi šeit… Tā varbūt ir vislielākā nelaime.

Austra atkal smaidot papurināja galvu.

—   Kādēļ? Mēs taču tagad esam kopā. Es varu tev palīdzēt.

Es skumji pasmaidīju un nodomāju, ka varbūt tas ari ir labi,

ka tieši šobrid Austra ir tik brīnišķīgi naiva.

—   Ko tev Rotenburgs teica? — es painteresējos.

—   Neko tādu īpašu. Viņš tikai lika atnākt pie tevis.

—   Un viss? — Es jutu kaut kādas lamatas.

—   Vēl viņš man lika… — Austra neveikli nodūra galvu.

—   Viņš teica, lai es mēģinot tevi pierunāt paklausīt.

—   Bet ja es nepaklausīšu? Ko tad viņš darīs? Neko neteica?

—   Nē.

—   Kādēļ tu nenoslēpies?

Austra ilgi klusēja, tad atkal acis kautrīgi pacēla augšup un, savāda gaišuma apņemta, atklāti skatījās man sejā.

—   Es biju noslēpusies, — Austra sāka stāstit, 1111 arī viņas baiss skanēja gaiši un tīri. — Bet zini, Jāni… Es pēkšņi sajutu kaut ko tādu… To nemaz vārdos nevar izstāstīt. Es jutu, ka ar tevi kaut kas ir noticis. Noticis kaut kas slikts. Es pilnīgi fiziski sajutu, ka tu sauc mani palīgā. Es pat dzirdēju tavu balsi. Nudien! Tūlīt iznācu no paslēptuves un aizskrēju uz māju. Es biju pārliecināta, ka tu esi atnācis pie manis, ka tu mani meklē, ka cs tev esmu ļoti vajadzīga… — Austrai aizķērās balss, un viņa labu laiciņu klusēja. — Bet mani mājās gaidīja barons fon Rotenburgs ar diviem kareivjiem.

Es saviļņots paliecos uz priekšu un vēlreiz Austru noskūpstīju.

—   Austra… Patiešām. Es visu šo pēcpusdienu par tevi vien domāju un domāju, kaut nu tu būtu kārtīgi noslēpusies, lai tevi neviens neatrastu, lai tu varētu sagaidīt atbrīvošanu…

—   Mēs esam kopā, — Austra gandrīz vai svinīgi pateica.

—   Kopā, Jāni. Varbūt tieši tā vajag.

—   Mīļā Austra… — Es to pateicu klusi, lai gan tai brīdi gribējās kliegt. — Man šķiet, ka tu vēl nemaz tā īsti neesi aptvērusi, kas šeit notiek.

—   Esmu gan, — Austra nepiekrita. — Mēs brīnumainā kārtā esam atkal kopā. Es varu uzlikt galvu uz tava pleca. Es varu klausīties tavos vārdos. Sajust tavu augumu…

Mani vir,ias teiktais dziļi saviļņoja, un es ar prieku, bet tai pašā laikā ar diezgan lielām bailēm sapratu, ka Austra mani mii. Es viņu cieši pieglaudu pie pleca un ilgi klusēju.

Sāpēja dvēsele. Mums nebija kopējas nākotnes. Mēs no šis situācijas varējām izrauties vienīgi katrs atsevišķi. Bet tai pašā laikā mani turpināja satraukt Austras klātbūtne un es biju gatavs pateikties savam bargajam un tik ļoti netaisnajam liktenim, ka tas kaut vai pēdējā bridi man tomēr atļāvis izbaudīt to, kas visu mūžu liegts.

Mīlošas sievietes galva uz pleca.

—   Man dzīvē ir gājis visādi, — es klusi pateicu. — Esmu bijis visdrausmīgākajās vietās, kur pat vārdi «skaistums», «cilvēcība» vai «mīlestība» skanēja kā vislielākie zaimi. Atgriezos mājās, atgriezos pie sava dēla un sievas, bet drīz vien atklājās, ka ari šeit, aiz žoga, mīlestība vēl neko daudz nenozīmē. Ar to tirgojas gluži tāpat, kā daudzi tirgojas ar savu godu, pārliecību, dzimteni vai pārtikas kartiņām.

—   Jāni… — Austra bijīgi pajautāja. — Tu Annu vēl mīli?

—   Nē. Es mīlu tevi. Varu tev atklāti pateikt — es uz Annu tomēr cerēju, cerēju līdz tam laikam, kamēr viņa man pateica, ka guļot arī ar Kārli…

—   Kādēļ viņa tevi nodeva?

—   Kādēļ vispār cilvēki viens otru nodod? Laikam jau aiz atriebības.

—   Tad jau drīzāk tev vajadzētu viņu…

—   Es to neprotu, — skaidri atbildēju. — Es protu atklāti nīst, bet neprotu slepus nodot.

—   Ko tas Rotenburgs grib 110 tevis? — Austra painteresējās.

—   Viņš grib, lai es kļūstu nodevējs.

—   Kas tev ir jānodod?

—   Pašam sevi, — es rūgti atbildēju. — Vispirms sevi un tad vēl dažus cilvēkus.

—   Kas šiem cilvēkiem draud, ja tu viņus… — Austrai aizrāvās balss.

—   Nāve svešumā. Viņiem draud mokpilna nāve kaut kur Vācijas akmeņlauztuvēs, pazemes rūpnīcās vai kāda lielsaimnicka muižā.

Austra dažus brīžus domīgi klusēja, tad pieglaudas vel ciešāk klāt, un balss viņai 110 satraukuma trīcēja:

—   Bet kas tad… Kas tad… notiks ar tevi? Jani! Kas notiks ar tevi?!

—    Pateicoties Annas nodevībai, esmu nokļuvis visneapskauža mākajā situācijā,, kādu vien var iedomāties. Man ir jāizšķiras par citu cilvēku nāvi vai arī pašam par savu…

—   Nē! — Austra negaidīti skaļi iesaucās un apkrita man ap kaklu. — Nē! Es negribu! Es negribu tevi zaudēt, negribu! Domā, dari kaut ko, tikai paliec dzīvs, Jāni, dzīvs!

—   Ja es palikšu dzīvs, tad būs jāmirst citiem.

—   Nē! — Austra turpināja runāt skaļi. — Tā nekad nevar būt! Tā vienkārši nedrīkst būt! Tev ir jādzīvo, Jāni, jādzīvo!

Es piecēlos un sāku nervozi staigat pa istabu. Es skaidri apzinājos, cik sarežģītā situācijā esmu nokļuvis, es vēl nezināju, kā tā beigu beigas atrisināsies, taču vēlējos, lai tā pēc iespējas ātrāk beigtos.

—    Paklausies, Austra, — es ātri sacīju. — Pamēģini mani saprast. Un piedod, lūdzu, piedod! Es nevaru nodot cilvēkus, kuri man neko sliktu nav darījuši, kuru vienīgā vaina ir tā, ka viņi grib palikt savā zemē, grib dzīvot un strādāt Latvijā. Vai tad cs pēc tam būšu cilvēks? Vai tad es pēc tam varēšu normāli dzīvot, strādāt, skatīties citiem acis, mīlēt, audzināt bērnus? Nē, Austra, es to nevarēšu. Tādēļ izvēlos_________________

—   Nē! — Austra mani spalgi pārtrauca. — Nē! Dzirdi? Nē!

—   Es izvēlos trešo iespēju, — apbrīnojami mierīgi pateicu. — Godīgi nomirt. Nomirt kā cilvēkam.

Austra ar plaukstām aizklāja seju un sāka raudāt.

Es piegāju viņai klāt un uzliku plaukstu uz viņas drebošās galvas.

—   Nevajag, Austra. Es ticu, ka tāda nāve ir nesalīdzināmi vieglāka nekā gara jo gara nodevēja dzīve.

Pēc tam es Austru piecēlu kājās, vēlreiz noskūpstīju un aizvedu līdz durvīm.

—   Tagad ej prom, — es viņai stingrā balsī pateicu. — Izej laukā, sameklē Rotenburgu un pasaki, ka es ar viņu gribu parunāt. Lai viņš nāk šurp!

Austra gribēja kaut ko iebilst, bet es viņai neļāvu runāt. Vārdiem vairs nebija nekādas jēgas.

—   Ej, Austra, ej! Es tevi lūdzu.

Austra raudādama aizgāja, bet es nostājos istabas vidū un biju gatavs sagaidīt Rotenburgu. Man pa tvērienam krekla piedurknē atradās mednieka duncis, un es biju nodomājis tik leti savu dzīvību tomēr neatdot. Vismaz tam Rotenburgam bija jānāk man lidzi.

Bailes nejutu. Es vienkārši centos nedomāt, ka šīs var būt manas dzīves pēdējās minūtes. Es pats sev biju devis uzdevumu un tagad to centos kārtīgi izpildīt.

Atvērās durvis, un istabā steidzīgiem soļiem ienāca Rotenburgs. Viņš' mirkli mani noskatīja, un viņa sejā tūlīt atplaiksnī- jās apmierināts smaids.

—    Cik es saprotu, tad tu beidzot esi izlēmis būt kopā ar mums?

—   Nē, barona kungs, — es salti atteicu. — Kopā ar jums es nebūšu nekad.

—   Nebūsi? — Rotenburgs neticīgi pārjautāja.

—   Nē.

—   Tātad tu vēlies, lai rriēs tevi tomēr nošaujam…

—   Nē, to es neesmu teicis, — mierīgā balsī iebildu. — Es gribu dzīvot.

Rotenburgs seju savilka nicīgā grimasē un vairākas reizes noplātīja rokas.

— Palīdzēt tu mums negribi, taču mirt arī negribi. Bet tā to spēlīti nespēlē! Ir jaizvēlas kaut kas viens. Saproti? Vai nu, vai nu…

Es sāku viņam lēni tuvoties, kuru katru mirkli būdams gatavs dūrienam satvert nazi.

—    Es jau esmu izvēlējies, — draudīgi pateicu un turpināju iet viņam tuvāk. — Esmu izvēlējies jūs, Ādolf fon Rotenburg…

Rotenburgs visu saprata. Viņš strauji kāpās atpakaļ, un viņa seju tagad .izķēmoja zvēriskas bailes. Vairs nekas nebija palicis pāri no augstprātīgā cilvēku likteņa lēmēja.

—   Zigmūnd! — viņš nedabiskā balsi tomēr paspēja iekliegties

Dunča spals nelaimīgā kārtā bija aizķēries aiz krekla piedurknes gala un nekādi nekrita laukā. Tūlīt atvērās durvis un istabā, turot rokās šaušanas gatavībā melno mašīnpistoli, ieskrēja Zigmunds, kuram tuht sekoja arī Pēteris.

Rotenburgs atviegloti uzelpoja, bet es smagi ar muguru atspiedos pret sienu. Mans plāns neizdevās.

Rotenburgs pārskaities skraidīja pa istabu, lidz apstājās man iepretim un spiedzošā balsi sāka kliegt:

—   Es arī esmu izvēlējies! Tu nedrīksti mirt, vismaz ne pašlaik! Un zini, kādēļ? Tādēļ, ka tu nedrīksti būt uzvarētājs. Uzvarētājam jābūt man!

Viņš dažus brīžus draudīgi klusēja, tad vairākas reizes ar cimdoto pirkstu iebakstīja man krūtīs.

—   Es tevi piespiedīšu padoties! Piespiedīšu!

—   Labāk nepūlieties, baron. Ticiet, tas jums nekad neizdosies.

Rotenburgs atkal seju savieba sev tik raksturīgajā nicīgajā grimasē.

—   Izrādās, tu esi daudz naivāks, nekā es biju iedomājies, — viņš pateica. — Tu laikam patiešām ceri, ka es tevi nošaušu. Bet es tevi nešaušu, nē! Es tūlīt izdarīšu kaut ko tādu… Tūlīt tu pats mani steidzināsi iet ātrāk meklēt paslēpušos pagasta iedzīvotājus. Pats!

—   Nekad! — es noraidoši pakratīju galvu. — Nekad.

Rotenburgs pagriezās pret Pēteri.

—   Ved žigli šurp to jaunkundzi!

Pēteris izskrēja lauka, bet jau pēc dažiem mirkļiem atgriezās istabā, sev pa priekšu grūzdams Austru. Viņa bija nobijusies un vairākas reizes bezpalīdzīgi paskatījās uz mani.

Bet es pēkšņi sajutu fizisku vājumu, viegli reiba galva, un varēju skaidri dzirdēt, kā krūtīs skaļi, ar pārsitieniem dauzās sirds.

Rotenburgs bija izrēķinājis pareizi. Viņš bija labs cilvēku pazinējs un skaidri zināja, kur un ar ko katru sist. Viņš abiem kareivjiem ar roku parādīja uz Austru un skaļi pavēlēja:

—   Izģērbiet!

Austra pirmajā brīdī nemaz laikam neapjēdza, par ko te runā, bet tikai tad, kad abi kareivji pienāca viņai klāt, viņa bailēs satrūkās, instinktīvi atkāpās dažus soļus atpakaļ un stipri pārvērstā balsī iekliedzās:

—   Nē! Es jūs lūdzu…

—   Metiet nost tās viņas parpalas! — Rotenburgs turpināja komandēt. — Visu! Izģērbiet to daiļaviņu pilnīgi kailu!

Austra, glābiņu meklēdama, tūlīt skrēja pie manis. Bet turpat uz vietas viņu cieši sagrāba Zigmunds ar Pēteri un nekur nelaida. Es steidzos palīgā, bet Rotenburgs momentā no maksts izrāva pistoli un to pavērsa pret mani.

—   Stāvi! Vēl viena kustība, un es tevi nošaušu!

Dažreiz ir itin viegli domāt par nāvi. Tā parasti liekas tāla un dažreiz pat patīkama. Bet tad, kad tu virs sevis jau redzi cilpu vai no dažu soļu attaluma skaties revolvera stobrā, domas tomēr strādā mazliet citādāk. Un arī jušana ir stipri savādāka. Ierocis un pilnīgi drošā nāves iespējamība cilvēku it kā hipnotizē un viņu paralizē. Vismaz pirmajos brīžos.

Pa to laiku Zigmunds ar Pēteri, pārvarot Austras izmisīgo

pretošanos, 110 viņas norāva tumšbrūno blūzīti un svārkus. Austra, palikusi vienos apakšsvārkos, neciešami skaļi raudāja.

—   Tu zini, kas tagad notiks? — Rotenburgs man pavaicāja un pats arī atbildēja. — Tūlīt šie brašie zēni Austru izģērbs kailu ieliks gultā vai nometīs tepat uz grīdas un tavu acu priekšā… Pēc tam nāks citi. Visi, kas šeit ir sapulcēti. Pirmais vads, otrais, visa rota! Nāks, kamēr viņa tavu acu priekšā nobeigsies! Kamēr no viņas nekas pāri nepaliks!

Austras acis piepildījās šausmām. Viņa sāka drebēt kā karsonī, negaidīti nokrita uz ceļgaliem un raudādama rāpoja pie Roten- burga.

—   Cs jūs lūdzu… Ļoti lūdzu! Esiet cilvēki, pažēlojiet! Lūdzu, lūdzu! Žēlojiet!

Rotenburgs viņai nicīgi iespēra ar kāju un parādīja uz mani.

—   Rāpo pie viņa! Lūdz viņu! Jo tikai viņš tevi var izglābt no šī drausmīgā pazemojuma un mokpilnās nāves! Tikai viņš!

Austra pagriezās un rāpoja pie manis. Es to nevarēju skatīties un pagriezu galvu sāņus.

—   Jāni… — Kaut kur pavisam tuvu skanēja izmisusī Austras balss, un tā manī uzvirdīja neaprakstāmu žēlumu un sāpes. — Es tevi lūdzu. Glāb mani! Glāb! Neļauj viņiem.. Neļauj šiem zvēriem …

Grūti atstāstīt, kas tobrīd notika manā dvēselē. Šausmas mijās ar līdzjūtību, naids ar bailēm, vēlēšanās Austru izglābt tūdaļ nomainīja nevaldāma spīts un cieša apņemšanās nekādos apstākļos nepadoties.

Rotenburgs dažus mirkļus pagaidīja, tad atkal ar roku pamāja kareivjiem.

—   Turpiniet, zēni! Gāziet tepat uz grīdas un sauciet arī pārējos!

Es pagriezu galvu un paskatījos uz Austru. Viņas seja un augums bija sastindzis neaprakstāmās šausmās. Viņa vairs neraudāja. Viņa vairs nekliedza. Viņa neko vairs arī nelūdza. Austra tikai ar nedabiski plati ieplestām acīm skatījās uz mani, un es biju pārliecināts, ka viņa no šausmām, no milzīgā pazemojuma un kauna tuht nomirs.

Šis skats mani pilnīgi satrieca. Rotenburga un abu kareivju necilvēciskā rīcība mani it kā atmodinaja, un cs no savas dzelžainas apņemšanās atkāpos. Es pēkšņi sapratu, ka pastāv kaut kāda svēta cilvēcības robeža, kuru pat visaugstāko mērķu vārdā diez vai ir vērts pārkāpt. Jo ideja un mērķis ir kaut kas netverams, nemateriāls, bet tev tepat blakus ir pavisam konkrēts nelaimīgs cilvēks ar savu vienreizējo dzīvību un dzīvi, kuru tu vari neļaut iznīcināt. Savas pārliecības vārdā es varu iet nāvē viens, bet nez vai man ir tiesības ņemt lidzi ari pilnīgi nevainīgus cilvēkus.

Man vajadzēja Austru izglābt. Tas bija mans cilvēka pienākums.

Zigmunds ar Pēteri viņu strauji nogāza uz grīdas.

Austra iekliedzās, un šis kliedziens vēl joprojām skan manās ausīs, skan mūsmājas lielaja istabā un visos mākoņos, kas tagad traucas pāri Latvijai.

—   Pagaidiet! — es asi pateicu. — Pagaidiet! Es esmu ar mieru … Esmu ar mieru jums palīdzēt.

Rotenburgs apmierināts pasmaidīja un roku ar uzvilkto pistoli nolaida zemāk.

—   Atļaujiet, lai Austra saģērbjas… — es ar grūtībām turpināju. — Lai viņa iet mājās. Es jums palīdzēšu.

Rotenburgs piekrītoši pamāja.

—   Labi, Jāni Ozol! Labi! — Tad pagriezās pret Austru. — Ņem savas lupatas un vācies!

Austra steidzīgi savāca drēbes un pirms aiziešanas vēl mirkli apstājās pie manis.

—   Piedod, Jāni! Lūdzu, piedod… — viņa klusi nomurmināja un gandrīz skriešus izmetās laukā 110 istabas.

—   Tu to pareizi izlēmi, — Rotenburgs mani uzslavēja. — Nav tāda cilvēka, kura dēļ būtu vērts iet bojā.

—   Vai jūs nevarētu… — es jautājoši paskatījos uz Rotenburgu. — Pasakiet, lai viņi iziet laukā. Man jums kaut kas svarīgs jāpasaka.

Rotenburgs bija pilnīgi pārliecināts, ka esmu uzveikts. Ka uzvarētājs ir viņš. Un, kā daudzus šādās situācijās, arī viņu apreibināja saldā uzvaras apziņa. Viņš kļuva pašpārliecināts un mazliet neuzmanīgs, un tas viņu pazudināja.

—   Ejiet! — Rotenburgs nevērīgi pamāja kareivjiem. — Izejiet pagalmā un tur mūs pagaidiet. Mēs tūlīt nāksim.

Zigmunds ar Pēteri aizgāja, bet Rotenburgs, joprojām rokā turot pistoli, nostājās man iepretim.

—   Ko tu gribi man pateikt?

—   Tūlīt, — es mierīgā balsī atkārtoju. — Es tikai uzvilkšu žaketi. Vakari tagad jau auksti.

Es piegāju pie skapja, sameklēju savu pašaustās vadmalas žaketi, brīdi to paturēju, it kā gribēdams vilkt mugurā, tad, lēni pagriezies, smago žaketi zibenīgi uzsviedu uz Rotenburga rokas.

Pistole kopā ar žaketi skaļi nokrita uz grīdas. Tai pašā mirklī es no visa spēka triecu dūri Rotenburga pārsteigtajā sejā. Viņš aizstreipuļoja dažus soļus atpakaļ un ar muguru dobji atsitās pret sienu.

Es ātri pacēlu pistoli un to pavērsu pret nīsto vācieti.

—   Tagad nekustieties jus, baron! — es viņam draudīgi uzsaucu. — Nekusties!

Rotenburga iepriekš pašpārliecināto seju tagad kroplīgi izķēmoja bailes. Viņš ar plati ieplestu muti, kā hipnotizēts skatījās uz pistoles stobru.

—   Ko tu gribi darīt? — viņš pārvērstā balsi iekliedzās.

—   Es gribu, lai tu nomestos uz ceļiem! Es gribu, lai tu atcerētos to sievieti, kura pirms dažām minūtēm to darīja tavā priekšā! Gribu, lai tu atcerētos manu dēlu! Gribu, lai tu atcerētos visus tos latviešus, kurus esi nobendējis.

Rotenburgs neziņa mīņājas uz vietas, tad vairākas reizes paskatījās uz durvīm.

—   Ātrāk! — es viņam uzkliedzu. — Uz ceļiem un lūdz piedošanu! Jeb es tūlīt šaušu!

—   Nē, — Rotenburgs šausmas nočukstēja. — Tu to nedrīksti darīt. Šāvienu taču tūlīt sadzirdēs, atskries Zigmunds ar Pēteri…

—   Man uzspļaut uz to Zigmundu un Peteri, tāpat kā uz tevi! Uz ceļiem, uz ceļiem, baron fon Roteuburg!

Un pēc dažiem mirkļiem viņš patiešam arī nokrita manā priekša uz ceļgaliem un žēlabaini skatījās acīs.

Te nu tu esi, es nodomāju un sajutu vārdos neizsakāmu gandarījumu. Uzvaras lepnumu.

Es viņu negribēju nogalināt. Man pilnīgi pietika ar to, ka es viņu biju pieveicis gan morāli, gan fiziski. Es viņu biju uzvarējis. Gribēju klusi izlavities laukā un doties uz Sīpolu mājām, kur bija droša paslēptuve un tobrīd atrādas arī Māra.

Bet diemžēl nekas nesanāca. Es pēkšņi aiz muguras izdzirdu skaļu Zigmunda izkliegtu pavēli:

—   Stat! Met zemē ieroci! Jeb es no tevis tūlīt iztaisīšu sietu!

Acīmredzot Zigmunds istabā nemanīts bija ienācis no dārza

puses. Kā zibens caur smadzenēm izskrēja baiga doma — tās nu ir beigas! Beigas! Viss!

Turpmākais norisa dažu sekunžu laikā un gandrīz vai instinktīvi.

Es, asi pagriezdamies pret Zigmundu, izšāvu. Un tūlīt redzēju, ka neesmu trāpijis. Tai paša mirklī Zigmunds nospieda sava šaujamā sprūdu, un vairākas lodes aizspindza man cieši gar galvu un pleciem, bet viena trāpīja krūtīs: it kā ar karstu cirvi būtu aizcirsta elpa, un es lēni saļimu. Bet jau krītot ieraudzīju, ka tieši tai brīdi kājās uzlec Rotenburgs un metas man klāt. Neizstiepjot roku, es uz viņu vairākas reizes izšāvu.

Rotenburgs nokrita tik spēji, it kā viņam kāds būtu aizlicis priekšā kaju. Viņš bija beigts.

Bet Zigmunds, stāvot istabas pretējā pusē, turpināja šaut. Viņš manī satrieca vai visas atlikušās locies. Pēc tam, mazliet pagaidījis, nesteidzīgi pienāca pie Rotenburga un viņu vērīgi apskatīja, tad pienāca pie manis un, arī bridi apskatījis, tikpat nesteidzīgi izgāja laukā ziņot savai priekšniecībai par notikušo.

Nedaudz vēlāk istabā kā vājprātīga iedrāzās Anna ar Kārli, nokrita blakus, satvēra manu galvu un, ar šausmām skatoties asinīm noplūdušajā sejā, ilgi un bezcerīgi kliedza:

—   Jāni! Jāni! Tu esi vēl dzīvs? Dzīvs? Kur ir Mārīte? Lūdzu, pasaki, kur ir Mārīte? Nemirsti! Es tevi lūdzu — nemirsti! Pasaki, kur ir Mārīte? Kur ir mans bērns?!

Anna bezspēkā sabruka man blakus un nevaldāmi, mokoši ilgi un skaļi raudāja.

Kārlis noliecās un saudzīgi saņēma viņu aiz pleciem.

—   Celies! — viņš klusi pateica. — Mums ir pēdējais laiks. Prom, Anna …

9. nodaļa

No tās dienas pagājis jau četrdesmit viens gads.

Acīmredzot tas ir bijis pietiekami ilgs laiks, lai kaut ko varētu saprast.

Un te nu tu atkal esi. Atkal pieskaries Latvijas zemei. Nāc pa mūsu smilšaino ceļu. Redzi ezeru, mežu, upi, pļavu un vientuļo bērzu, kur mēs kādreiz paslēpāmies no lietus.

Anna ir kļuvusi kalsna, sirma un ļoti veca. Mugurā uzvilkusi cieši pieguļošu melnu kleitu, kuras priekšu rotā daži volāni un zelta medaljons. Galva nosegta ar mazu, platmalei līdzīgu cepurīti, un tu izskaties pēc mīļas vecmāmiņas.

Viņa lēni, ar grūti slēpjamu satraukumu atver mūsu vecās mājas durvis, ieiet lielajā istaba un bijīgi apstājas.

Tur viss pašlaik ir daudz savādāk nekā toruden. Vecās gultas un skapja vietā tagad stāv jaunas, modernas mēbeles, pie sienām redzamas vairākas gleznas, logus sedz sniegbalti aizskan, bet zem tavām kājām ir tīra, jauna grīda.

Anna nesteidzīgi izstaigā visu māju; taču pašlaik tur neviena nav. Visi strādā. Viņa skumji, bet saprotoši pasmaida un jau grib atkal iet prom, kad beidzot ierauga: tāpat kā toreiz, esmu ģērbies savā rūtainajā kreklā un pelēkajās biksēs, sēdu pie galda un arī, galīgi satraucies, viņu uzmanīgi vēroju.

Anna nesteidzoties pienāk tuvāk, uz acīm uzliek biezas brilles, ilgi aplūko manu seju, tad neveikli apsēstas blakus un gurdi noliec galvu.

—   Labvakar, Jāni, — viņa tikko sadzirdami iesāk.

—   Labvakar, Anna, — tikpat klusi atņemu viņas sveicienu.

—   Tu mani vēl pazisti? — Anna, nedaudz izbrīnījusies, pajautā.

—   Tu taču sešpadsmit gadus biji mana sieva. Kā es tevi lai nepazītu?

—   Bet tu esi miris. — Annai bijīgi noraustās balss, un viņa vēl uzmanīgāk paskatās uz mani.

—   Jā, — cs viņai piekrītu. — Jau četrdesmit vienu gadu.

—   Biju aizgājusi uz kapsētu, bet tavu kapu nekur neatradu, — Anna atzīstas. — Kur tu esi apglabāts?

—   Tepat mūsu dārzā. Varbūt atceries to ābeli pašā stūrī?

—   To ābeli es atceros, kā tad. Un visu to laiku, tos gadus… Kādēļ mums vajadzēja satikties? — viņa tā kā izbrīnījusies pavaicā.

—   Nezinu, Anna. — Es paraustu plecus.

—   Ne tu man, ne es tev… Mēs viens otram tā arī nespējām sniegt kaut kripatiņu laimes…

—   Jā, Anna, — es piekrītu. — Tas tādēļ, ka tu nekļuvi tnan draugs. Nedz arī mans domubiedrs.

—   Bet kādēļ tu nekļuvi man draugs? — Anna nopietna atjautā pretim. — Mans domubiedrs?

—   Cilvēki, savienojušies pat vislielākajā mīlestībā, tomēr nedrīkst dzīvot vienīgi sev, tikai savam priekam, savai baudai, savām interesēm. Ir jādara kaut kas arī citu labā. Tāda toreiz bija mana pārliecība — un es nevarēju ne dzīvot, ne rīkoties savādāk.

—   Es tagad tevi mazliet saprotu, Jāni. — Anna domīga pamāj ar galvu un līdzjūtīgi ieskatās manā bālajā seja. — Un tomēr… Ko tu ieguvi? Tu. Tikai savu pāragro nāvi…

Es lēni purinu galvu.

Nez vai, Anna. Man šķiet, ka vēl ko arī citu, kas varbūt attaisno manu bojāeju. Anna, es nekad neesmu padevies, neesmu liecies un nevienu nekad neesmu nodevis. Un daudziem cilvēkiem esmu devis iespēju palikt savā dzimtenē.

—   Vai viņi prata to novērtēt? — Anna painteresējas.

—   Man nav bijusi izdevība viņiem to pajautat, — es atbildu, — lai gan domāju, ka šie cilvēki un viņu bērni mani tomēr piemin ar labu vārdu.

Anna domiga skatās uz mani, tad vairākas reizes lēni, piekrītoši māj ar galvu.

—   Droši vien, Jāni, droši vien.

—   Bet kā tu? — es satraukts jautāju, lai gan ārēji cenšos būt ļoti mierīgs. — Kā tu esi dzīvojusi?

Anna atkal ilgi neko neatbild, viņai viegli trīc izkaltušās rokas un lūpas, un es redzu, cik viņa ir kļuvusi veca. Neticami, ka jau pagājis četrdesmit viens gads. Man tas viss ir tikai viens iss mirklis.

—   Visādi, Jāni, visādi, — Anna negribīgi atbild. — Mēs toreiz ar Kārli uz Vāciju aizbraucām. Gandrīz vai ar pēdējo kuģi. Tur pārcietam visas šausmas, nokļuvām angļu okupācijas zona, divus gadus mitinājāmies bēgļu nometnē… Kārlis nomira. Cs paliku viena starp svešiem ļaudīm. Gribēju atgriezties mājās. Dažreiz šīs ilgas uznāca ar tik drausmīgu spēku… Domāju, sa- jukšu prātā. Taču es ļoti baidījos atgriezties. Pēc tam satiku kādu cilvēku… Mīlestības mums nebija nekādas, tomēr abi nolēmām turēties kopā. Vēlāk aizbraucām uz Kanādu un apmetāmies neliela provinces pilsētiņā. Blakus Ontario ezeram. Vieta ir skaista, man tur pieder māja un veikals, taču…

—   Tu tagad šeit atbrauci ciemos… kā tūriste? — es painteresējos.

—   Jā, kā tūriste, Jāni, kā tūriste, — Anna pēkšņi sāk runāt ātri un satraukta skatās apkārt. — Gribēju vēlreiz redzēt šīs vietas, šo māju, šo istabu… Gribēju atnākt pie tevis un… Cs visur taujāju pēc savas meitas, es visu laiku meklēju Mārīti, taču…

Anna, pāri mēram satraukusies, ar atklātām bailēm un cerībām gaida atbildi. Un es viņai šo atbildi varu arī pateikt. Kādēļ gan ne? Lai zina!

—   Nē, Anna, — es klusām iesāku, — Mārītei toreiz palaimējās, un viņa izdzīvoja.

Annas acis iemirdzas, tās kļūst lielas un spožas, un tā vien šķiet, ka ari pati uzreiz kļūst vismaz par gadiem desmit jaunāka. Viņa strauji paliecas uz priekšu, lūdzoši izstiepj rokas, visa drebot, aizlauztā balsī iesaucas:

—   Bet tngad? Tagad viņa ir dzīva? Nu saki, Jāni, saki! Dzīva?

—   Jā, Mārīte ir dzīva.

—    Kur viņa dzīvo? — Auna pietrūkstas kājās un paģērošā balsi jautā: — Kur? Man viņa noteikti jāsatiek! Jāni! Kur viņa dzīvo? Gribu viņu redzēt!

Es uzreiz neatbildu, jo atkal sirdī iedzeļ sena sāpe un mazliet noreibst galva.

—   Mārīte par tevi neko nezina.

Tad Annas miklajās acīs atkal uz brīdi iemirdzas gaiša cerība.

—   Jāni… Vismaz pasaki… Vai viņa ir laimīga?

Pagriežos sāņus un ar roku parādu uz pretējo sienu.

—   Paskaties! Tur uz to bildi. Tur ir Mārīte savā kāzu dienā.

Anna pieceļas un leni aiziet līdz tai vietai, kur kādreiz pie sienas karājās mūsu kāzu fotogrāfija, bet tagad redzama pavisam cita — skaista meitene baltā līgavas tērpā blakus vīrišķīga izskata puisim.

Anna saviļņota raugās kāzu fotogrāfijā, līdz sāk neapturami skaļi raudāt. Tad viņa ar drebošu roku vairākas reizes pieskaras meitenes sejai.

—   Tad tāda tu esi! Mārīte, — viņa tikko dzirdami nočukst. — Tik neizsakāmi balta un skaista.

Pēc tam pagriežas pret mani.

—   Vai cs varu ņemt šo fotogrāfiju sev līdzi?

—   Nē, Anna. — Es papurinu galvu. — Tu no šejienes neko nedrīksti paņemt sev līdzi. Ja nu vienīgi atmiņas un nožēlu.

Anna lēni un ļoti nogurusi atgriežas pie manis.

—   Es tevi kādreiz nolādēju, — viņa klusi saka. — Es tevi ienīdu. Es tevi pat nodevu. Jā. Bet tagad… Tagad es tevi apskaužu. Ļaudis tevi piemin ar labu vardu, tu guli savā dārzā zem ābeles saknēm un vari būt mierīgs. Bet man ar tukšu sirdi jābrauc nomirt kaut kur uz pasaules viņējo malu…

—   Jā, Anna, — es skarbā balsī apstiprinu. — Tev jāmirst svešumā.

—   Bet es to negribu! — Anna bailēs iekliedzas. — Jāni! Es to negribu! Es taču atbraucu šurp… Es gribu…

—   Nē, Anna, nē! — es viņai atbildu. — Mūsu Edgara vairs nav. Viņš toreiz bēga. Un vācieši viņu nošāva.

—- Tas nevar but! — Anna iesaucas. — Nevar būt! — Un kāpjas atpakaļ. — Nevar būt! Rotenburgs man apsolīja… Citādi es taču nekad … nekad …

—   Mūsu dēlu nošāva. Nošāva! Viņam bija tikai piecpadsmit gadu… Ej, Anna! Kādreiz es šai pašā vietā tevi izmisis lūdzu palikt. Kopā ar bērniem. Dzimtenē. Tagad es tev saku — ej! Brauc ātrāk proml

Anna lēnam iziet laukā, smagiem soļiem iet līdz ceļa pagriezienam, tur apstājas un skatās atpakaļ.

Vecās mājas vairs nav. Un nav vairs arī ābeļdārza. Un nav siena šķūņa. Un takas, kas veda uz upi, nav. Un pašas upes nav.

Viss pēkšņi pazudis un izgaisis. Anna pilnīgā nespēkā noslīgst ceļa malā, atspiež galvu pret smaržojošās liepas stumbru; viņa jūt, ka sirdi arvien spēcīgāk sāk žņaugt smags, smacējošs žēlums.

Mana dzīvība. Cerība. Mīlestība. Darbs. Bērni. Vīrietis. Atriebība. Nodevība. Bēgšana. Divstāvu māja. Veikals. Turība. Ontario ezers. Dzīve.

Es nesaprotu, kādēļ man tas viss bija vajadzīgs?

Ja tagad nav vairs itin neka.

TEV BLAKUS

garstāsts

I. nodaļa

Kristīne atvēra acis un pasmaidīja.

— Vēl neesi uz mani pietiekami izskatījies? — viņa šķelmīgi pajautāja.

—   Ko mēs vēl gaidām? — Edmunds atkārtoja jautājumu un strauji, it kā pat ar nelielu niknumu iespieda galvu starp meitenes krūtīm, kuras sedza mazs un caurspīdīgs krūšturis.

—  Mēs laikam esam traki, — Kristīne iesmējās. — Arī toreiz… Kad mums tas notika pirmo reizi?

Edmunds atkal pārliecās pār meitenes ķermeni, piekļāvās tam cieši klāt un pēc tam ilgi un spēcīgi skūpstīja Kristīnes lūpas, seju un kaklu, un, to darot, viņš jutās patiesi laimīgs, bet ne tikai tādēļ, ka viņam gadījusies iespēja skūpstīt un būt tuvam ar skaistu un interesantu meiteni, bet laimīgs galvenokārt tādēļ, ka neparasti asi izjuta savu esamību, Kristīnes esamibu, visas pasaules esamību un to, ka kaut kādas dīvainas, prātam neaptveramas kombinācijas rezultātā viņi visi trīs vienlaicīgi pastāv un šai mirklī saplūduši vienā veselā, vienā ciešā, nesaraujamā būtības kamolā.

—   Tā ir mīlestība, Edmund?

—   Jā, Kristīn.

—   Varbūt tā ir tikai pasaka?

—   Jā, Kristīn, tu esi pasaka. Man dažbrīd pat īsti nemaz neli- cas … Tu viņiem neko neteici?

—   Nē.

—   Bet mēs taču norunājām, ka tu viņiem pateiksi.

—   Un tu domā, viņi būtu mani laiduši? Atļauj pasmaidīt. Abi mīļie radinieki mani tur diezgan stingros grožos. Ko tu! Mana mamma ar saviem stingrajiem, pagājušā gadsimta uzskatiem.,.

—   Tu viņiem ari par mani vēl neko neesi stāstījusi?

—   Nē. To es vēl nevaru. Būs tāds skandāls… Bet rudenī, tiklīdz iestāšos universitātē…

—   Kādēļ tu nevari pateikt, ka biji pie manis? — Edmunds izbrīnījies uzprasīja.

Kristīne piecēlās sēdus, mazliet pagriezās pret Edmundu un iztrūkusies skatījās viņa tumšajās acīs. Vispār šis Edmunds Ja- novskis bija glīts, jauns cilvēks.

Taču Kristīni atkal mocīja bailes un neziņa. Kā lai viņa dara to zināmu mammai? Par precēšanos noteikti nevarēs būt ne runa. Jo bieži gan māte, gan tēvs puspajokam, puspanopietnam bija dažādās sarunās izmetuši: «Nekādas studentu kāzas! Mēs tās neatzīstam! Tikai pēc universitātes beigšanas! Tagad galvenais ir mācības! Mācības un vēlreiz mācības! Jo no tām, tikai no tām būs atkarīga tava nākotne, tavs darbs un tavs dzīves piepildījums!»

To visu atceroties, Kristīne saīga, jo vairāk tādēļ, ka viņai tomēr kaut kā vajadzēja atbildēt uz šo Edmunda jautājumu: «Kādēļ tu nevari pateikt, ka biji pie manis?»

—   Interesanti, — Kristīne, mazliet apmulsusi, sacīja. — Vai te tuvumā nav kāda upīte vai ezers?

—    Nezinu, — Edmunds pacēla galvu un vērīgi paskatījās apkārt. — Vakar neko tādu nemanījām.

—   Varbūt tur aiz meža ir ezers, — Kristīne sacīja un parādīja ar roku. — Tas būtu vienreizēji, ja mēs vēl varētu nopeldēties!

—   Tu vispār peldēt proti? — Edmunds painteresējās.

—   Protu, — Kristīne pasmaidīja. — Tev nevajadzēs mani glābt.

—   2ēl. Es to labprāt darītu.

—   Tad izglāb mani no karstuma! Patiešām, Edmund. Lūdzu, aizej un apskaties, vai tur tuvumā nav kāds ezers vai upe.

—   Iesim abi, — Edmunds aicināja.

—   Bet ja tur nekā nav? Tad es būšu gājusi velti.

—   Un es ne?

—   Vai tev grūti?

—   Nē, nemaz. Es tikai domāju, ka mēs varētu aiziet abi.

- — Ja tur nekāda ezera nebūs, — Kristīne sacīja, — tad tūlīt brauksim atpakaļ uz Rīgu. Es vairs nevaru šo karstumu izturēt! Bet, ja tur ezers būs, mēs varēsim palikt līdz vakaram.

—   Tad es labāk pacentīšos atrast jūru, — Edmunds teica un piecēlās. — Varbūt tādā gadījumā tu šeit gribēsi palikt vēl ilgāk.

—    Labi! — Kristīne iesmējās. — Lai pēc tam notiek kas notikdams.

Edmunds apģērbās un ātriem, vingriem soļiem pārgāja pāri pļavai, pagāja garāin siena šķūnim, kur viņi bija pārlaiduši pagājušo nakti, un uzgāja uz šaura lauku ceļa, kas strauji un līkumaini ievijās priežu mežā.

Mežs tomēr nebija sevišķi biezs, un apmēram pēc pusstundas gājiena Edmunds starp retajiem kokiem ieraudzīja spilgti zila ezera virsmu, krūmiem apaugušus krastus un brīvu, baltām smiltīm apskautu līci. Turpat ezerā iestiepās gara koka laipa, un pie tās piesietas viegli šūpojās divas laivas.

«Brīnišķīgi,» Edmunds nodomāja. «Taisni vai neticas, ka patiešām tas viss tā arī ir.»

Edmundu pārņēma patīkams satraukums, ka vēlreiz būs spējis sagādāt Kristīnei prieku un ka meitene varbūt pat jutīsies par to laimīga.

Edmunds jau pagriezās, lai ietu atpakaļ, kad mazliet pa labi ezera krastā ieraudzīja diezgan lielas un vēl pieklājīgi saglabājušās lauku mājas, dažas palīgēkas un lielu dārzu. Mājai vienas istabas logs bija atvērts, un pēkšņi caur to līdz Edmundam atskanēja skaļš, sirdi plosošs un begalīgi stiepts kādas sievietes izbaiļu kliedziens.

—   Nevajag! Palīgā! Lūdzu, nevajag, Voldi! Pa-līgā!

Edmunds, daudz nedomādams, strauji pagriezās un ātri skrēja

uz māju. Viņa apziņa strādāja skaidri un precīzi. «Tur kadam cilvēkam iet slikti. Tur kāds cilvēks nokļuvis nelaimē. Es nezinu, kas tur notiek, bet man tomēr jāpacenšas palīdzēt.»

Edmunds atrāva vaļā mājas durvis, šķērsoja priekštelpu un spēji atgrūda pirmās pa rokai pagadījušās durvis.

Skats bija diezgan drūms. Uz grīdas gulēja no griestiem norauta iustra, saplēsta vāze un izmētātas grāmatas, divi salauzīti krēsli un apgāzta neliela bufete. Kāds padzīvojis, tumšiem bārdas rugājiem apaudzis vīrietis istabas kaktā starp gultu un skapi bija iespiedis trausla izskata sievieti un nežēlīgi sita to ar īsu, aplauzītu koku.

—   Izbeidz! — Edmunds iekliedzās.

Vīrietis pārtrauca sist, bezgala pārsteigts paskatījās uz negaidīti uzradušos cilvēku, uz brīdi it kā pat samulsa vai nokaunējās, bet tad atkal viņa acīs uzliesmoja degošs naids. Vīrietis ar ātru un veiklu kustību norāva no sienas bisi, uzvilka abus gaiļus un momentā pavērsa ieroci pret Edmunda krūtim.

—   Nekusties! — vīrietis skaļi uzsauca. — Viens solis uz priekšu vai sānis — un no tevis būs palicis pāri vienīgi siets!

Edmunds ar grūtībām norija siekalas. Viņš sastinga un juta, kā pār muguru pārskrien karsts satraukuma vilnis, kā notirpst kreisā roka un deniņos dobji atbalsojas steidzīgi sirdspuksti. _

«Mieru, tikai mieru,» Edmunds nodomāja un ātri paskatījās uz naidā pārvērsto vīrieša seju, uz galdu un krēsliem, kas viņu šķīra no bises īpašnieka, un pēc tam uzmeta īsu skatienu sievietei, kura tagad sakgupusi tupēja kaktā un skaļi raudāja.

—    Pamēģini tikai! — svešais vīrietis vēlreiz brīdināja un draudīgi pavicināja bisi. Sis cilvēks, kas nupat atkal izkliedza draudus, bija vai nu vājprātīgs, vai arī patiešām tik zvēriska naida pārņemts, ka, nospiežot bises gaiļus, viņš drīzāk izjutīs atvieglojumu, nevis bailes vai nožēlu.

Sieviete kaktā joprojām raudāja.

Vīrieša acīs dega atklāts ļaunums, un Edmunds saprata, ka šis cilvēks šaja situācijā ir spējīgs uz visu. Taču Edmunds bailes vairs nejuta. Viņu pārņēma asas dusmas.

—    Pamēģini tikai kustēties! — vīrietis jau trešo reizi brīdināja, un viņa sejā nepakustējās ne vaibsts. Šķita, ka tā aplieta ar kādu pelēkzaļu līmi, vienīgi tumšajās acīs pastāvīgi dega trula naida dzirkstis.

Pagāja dažas bezjēdzīgi garas un saspringtas minūtes.

—   Pazūdi! — vīrietis atkal iekliedzās ķērkstošā balsi un pamāja ar galvu uz durvju pusi. — Taisies, ka tiec, kamēr es esmu žēlsirdīgs un tu esi vēl dzīvs!

Edmunds mirkli padomāja.

Vīrietis vienu brīdi izskatījās apmulsis, tad sāka skali smieties. Viņš smējās diezgan ilgi, tad negaidīti apklusa, viņa seja atkal sastinga un balss skanēja vēl draudīgāk nekā iepriekš.

—   Tad es nogalināšu jūs abus, — viņš apņēmīgi teica un atkāpās soli atpakaļ. — Vispirms tevi un pēc tam viņu.

—    Kādēļ? — Edmunds klusi, ar sausu muti pavaicāja un juta, ka viņam nosvīst pirkstu gali. — Es taču jums neko sliktu neesmu izdarījis un droši vien arī šī sieviete…

—   Turi muti! — vīrietis viņu pārtrauca. — Nekad nevajag bāzt savu degunu tur, kur tevi neviens ne sauc, ne gaida, saproti? Si ir mana māja, un tā ir mana sieva, un tu, svešais, nedrīksti ienākt cita mājā un tur kaut ko aizliegt! Saprati?

—    Nē, ne visai, — Edmunds atbildēja un ātri aprēķināja attālumu, kas viņu šķīra no saimnieka. Tas nebija sevišķi liels, un tomēr būtu bijis daudz labāk, ja bises īpašnieks pirmīt nebūtu ne soli atkāpies tālāk.

—    Bet tagad izvēlies! — vīrietis drūmi teica, dodot Edmundam pēdējo iespēju. — Vai nu nekavējoties pazūdi, vai es pēc dažām sekundēm šaušu bez brīdinājuma.

Sieviete turpināja skaļi raudāt. Tad viņa pacēla galvu, ko ieskāva biezi, tumšbrūni mati, un Edmunds ieraudz ija viņas seju. Tā bija ļoti bāla, ar dziļi iekritušām acīm, kuru dabisko spožumu bija nomākušas bailes un izmisums. Uz kreisā vaiga varēja saskatīt svaigu uzplēstu rētu, no kuras sīkā straumītē līdz zodam tecēja asinis. Sieviete skatījās uz Edmundu ar tik bezpalīdzīgu

žēlumu un skaudru, dedzinošu lūgumu acis, ka Edmunds atkar sajuta pārskrienam pār muguru karstu satraukuma vilni.

Sievietes lūpas tikko manāmi sakustējās.

«Lūdzu, neaizejiet! Palieciet! Lūdzu, pamēģiniet mani glābt!»

Iespējams, ka sieviete šos vārdus nemaz neteica, taču Edmunds tos dzirdēja skaidri un saprotami. Viņš strauji noliecās un asi, no visa spēka trieca sev priekšā stāvošo galdu pret vīrieša ķermeni. Tas notika tik ātri un negaidīti, ka vīrietis nepaspēja izšaut. Galds atsitās pret viņa kājām un vēderu, no šī trieciena vīrietis sagrīļojās, skaļi iekliedzās un izlaida bisi no rokām. Nākošajā mirkli Edmunds pielēca viņam klāt un ar atvērtas labās plaukstas malu zibenīgi iesita pa kaklu. Vīrietis sabruka virs galda un, klusi stenēdams, savādi izpleta rokas.

Edmunds ātri piegāja pie sievietes, saņēma viņu aiz rokas, piecēla kājās un izveda laukā no istabas mājas pagalmā. Sieviete paklausīgi sekoja.

—   Es nezinu, kas jums tur īsti notika, — Edmunds sacīja,

—   bet jūs prātīgi darīsiet, ja tagad aiziesiet uz kādām citām mājām.

—  .Iā, jā! — sieviete satraukta čukstēja. — Es aiziešu. Liels paldies jums. Nemaz nezinu, kā lai pateicos.

—   Nu, ko jūs! — sacīja Edmunds un jutās pat mazliet neērti.

—   Kā jūs šeit vispār uzradāties? — sieviete painteresējās.

—  Seit taču tuvumā neviens nedzīvo.

—   Gadījās nejauši iet garām, — Edmunds paskaidroja.

—   Vēlreiz liels paldies, — sieviete teica un nodūra galvu.

—   Par to nemaz nav ko runāt! — Edmunds atmeta ar roku.

—   Mēs taču visi esam cilvēki.

—   Nē, nē! — Sieviete atkal izbailēs satrūkās. — Ne visi!

Pēc tam viņa tramīgi paskatījās uz māju, kaut ko klusi pie

sevis nomurmināja un sāka ātri skriet. Kā izbiedēts meža dzīvnieks sieviete veikli izlocījās caur tuvu saaugušajiem kokiem un nozuda mežā.

Edmunds ilgi noskatījās viņai paka] un saprata, ka tikko bijis nejaušs divu cilvēku dzīves traģēdijas liecinieks, patiesībā tās beigu cēliena aktīvs dalībnieks, par ko nupat saņēmis viscildenāko apbalvojumu — kāda cilvēka klusu paldies. Bet, kā jau daudz kas uz šīs dīvainās pasaules, ari šoreiz blakus cildenajam stāvēja zemiskais. Tuvu, tuvu. Abi tik vienādi un atšķirīgi kā dvīņu brāļi.

Edmunds paspēja paiet uz priekšu tikai pāris soļu, kad viņam aiz muguras atskanēja skaļš šāviena troksnis. Edmunds mugurā sajuta spēcīgu triecienu, viņš lēni pagriezās pret tuvējo māju un izbrīnījies ieraudzīja, ka pie istabas loga, seju savilcis ņirdzīgā smīnā un rokās cieši satvēris bisi, stāv naida pārņemtais vīrietis.

Pēc tam atskanēja vēl viens šāviens. Edmunds strauji sagrīļojās, pagāja dažus soļus uz priekšu un tad smagi un neveikli nogāzās zemē.

Pagāja dažas mokoši garas minūtes, taču nekas vairāk nenotika. Edmunds gulēja ar seju pret zemi, tad lēni pievilka ceļgalus pie vēdera, mēģināja savilkties kamolā un ar pirkstu galiem cieši ieķērās kāda koka saknē.

Viņš skaidri saskatīja, ka turpat pie viņa acīm pa melno zemi kaut kur steidzas brūna skudra, tad Edmunda skatiens pamazām kļuva miglains, un jau pēc dažiem mirkļiem viņš vairs neredzēja neko.

Viss iegrima melnā, lipīgā tumsā.

2. nodaļa

Kad Edmunds aizgāja, Kristīne noņēma krūšturi» rūpīgi to salocīja, nolika blakus piepūšamajam gumijas spilvenam, iekārtojās ērtāk un turpināja sauļoties. Saule bija pakāpusies ļoti augstu un bagātīgi bēra uz zemi savus karstos, dažbrīd pat svilinošos starus. Kristīne gulēja, acis aizvērusi, un juta, kā šī nepārtrauktā fotonu plūsma dedzina viņas jauno, jau stipri iedegušo ķermeni, un meitene jau kuro reizi iztēlojās, kā viņa ar milzīgu baudu iebrien vēsā upes ūdenī, kā peld pret straumi, kā sīki vilnīši skalojas sejā un blakus peld arī Edmunds, un viņi abi smejas, sarunājas un viens otram piepalīdz, kad pēkšņi jūtas noguruši. Edmunds atkal paņem viņu uz rokām, iznes slā- vaja upes krastā, nogulda zemē, brīdi skatās uz meitenes slapjo augumu un aiziet. Bet viņš neaiziet tālu, tepat pie upes krasta saplūc veselu klēpi baltu ūdensrožu, atgriežas atpakaļ un ar maigām, nesteidzīgām roku kustībām apklāj viņu ar ziediem…

Kristīne pasmaidīja, pagrieza galvu sāņus un atvēra acis. Edmunds tomēr vēl nebija atgriezies.

«Viņš ir aizgājis tālu,» meitene skumji nodomāja. «Man tomēr vajadzēja iet viņam līdzi.»

Kristīne atkal aizvēra acis, un viņa atcerējās septīto maiju un šī gada pēdējo sniegu, un visu, kas ar viņu toreiz notika, un pēc tam atcerējās gandrīz vai katru dienu, ko bija pavadījusi kopā ar Edmundu; atcerējās visus izbraucienus uz Jūrmalu, biežās pastaigas pa Rīgas nomaļu ielām vai centra bulvāriem, dažus teātra un kino apmeklējumus, viņu abu mūžīgos strīdus par literatūru un žurnālistiku, par to, kas šodien jauniešus interesē, kas ne un kā vispār viņus ieinteresēt par to vai citu problēmu. Kā materiālu pasniegt? Kā rakstīt? Žilbinoši spoži, neparastu formu ietērpā vai mierīgi, reālistiski, bet toties dziļi un pamatīgi?

«Ja tu toreiz ziemā nebutu atnācis uz mūsu skolu… Mēs taču nekad nebūtu satikušies.»

«Varbūt tomēr kaut kad būtu.»

«Nē, Edmund, nebūtu. Nemūžam!»

«Gan jau, Kristīn.»

«Tātad mūsu iepazīšanās, viss, kas mūsu starpā noticis, visas satikšanās reizes un mūsu mīlestība, mūsu skaistā, brīnišķīga mīlestība vispār varēja nemaz nebūt, ja tu toreiz būtu izvēlējies citu videni. Saproti? Un tur tu būtu saticis citu meiteni, arī viņu var- būt tāpat sauktu par Kristīni, un tad tu būtu iepazinies ar viņu, kādā maija dienā būtu gājis ar viņu… Bet ko būtu darījusi es?»

«Tas tomēr nav tik vienkārši. Es taču pirms tam jau esmu bijis vismaz desmit dažādās skolās. Un nekad nekas tamlīdzīgs nenotika. Vispār, Kristīn, tas taču notiek tikai vienreiz dzīvē.»

«Bet tu taču varēji izvēlēties citu skolu? Varēji?»

«Protams. Rīgā ir astoņdesmit piecas vidusskolas.»

«Nu redzi! Tā cilvēku mīlestība tomēr ir ārprātīgi nejauša! Un galvenais, galvenais, ka sākuma posmā man pašai tur nebija ne ma zak ās lomas! Nekādas! Tavu izvēli es taču nekādi nespēju ietekmēt, tu izvēlējies mūsu skolu kaut kādu pavisam citu, daudz svarīgāku vai arī mazsvarīgāku iemeslu dēļ! Un varbūt arī tieši tādēļ mīlestība ir tik trausla un nepastāvīga?»

«Tu taču to vēl nemaz īsti nepazīsti. Un tādēļ nevari zināt, kāda tā ir.»

«Kā es nepazīstu? Pazīstu! Es taču dzīvoju starp cilvēkiem un to vien dzirdu kā viņu skaļās vaimanas — tas aizgājis no tās, bet šī atkal aizbēgusi no cita. Un tā viņi visu laiku viens no otra bēg.»

«Tas jau tikai starp pieaugušajiem.»

«Ko tu! Mūsu klasē jau krietnai daļai meiteņu ir bijuši vismaz divi puiši, kurus tās mīlējušas «Iidz ārprātam». Un es taču tev

arī neesmu pirmā, vai ne?»

«Es nesaprotu, Kristīn, kur tu mērķē?»

«Un tavi vecāki?»

«Liec viņus mierā.»

«Es nemērķēju nekur. Es tikai gribu tev pateikt…»

«Ko? Ka tu netici mīlestībai?»

«Kā es varu neticēt, Edmund? Tu esi tik labs, un man ar tevi ir tik labi… Es tam visam ticu. Es ticu, ka tas ir īsti un patiesi. Man tikai bieži uzmācas šaubas… Cik ilgi?»

«Tu par mani šaubies?»

«Nē, par tevi ne. Un arī par sevi ne. Es šaubos vispār.»

«Es neteikšu, ka tā būtu sevišķi slikta īpašība, bet…»

«Pārāk daudz kas uz šīs pasaules atkarīgs no nejaušībām. No tādu notikumu attīstības, kur mūsu pašu vēlēšanām, mērķiem un gribai nav absolūti nekādas nozīmes. Un nav nekādas jēgas.»

Kristīne atkal atvēra acis un piecēlās sēdus. Paskatījusies pulksteni, viņa saīga. Bija jau pagājušas divas stundas, bet Edmunds vēl joprojām nebija atgriezies. Kristīne apģērba kailo ķermeņa augšdaļu, piecēlās un nesteidzīgā gaitā aizgāja līdz mežmalai.

Tur viņa ieraudzīja šauru lauka ceļu, apstājās un jau kuro reizi uzmanīgi apskatījās apkārt. Nevarēja redzēt nevienas mājās, lai gan no rita un dienā no kaut kurienes šad tad atskanēja tāli suņa rējieni. Saule jau slīdēja lejup. Mežs šķita gluži kā izmiris, un gaiss bija kļuvis vēl spiedīgāks. Visapkārt' stāvēja smags, biedējošs klusums.

Kristīne atgriezās pie segas, apsēdās, pierāva ceļgalus pie zoda un ilgi, kā sastingusi raudzījās zemē.

Viņa nez kādēļ atcerējās Rolandu, pēc tam savu māti un tēvu un zināja, ka vecāki pašlaik ir ļoti uztraukušies, droši vien zvana uz visām pusēm, visām draudzenēm un draugiem, jo vakardiena, nakts un šodiena ir pirmā reize, kad vecāki nezina, kur viņa atrodas un kādēļ nav mājās. Vecāki droši vien loģiski pieņem, ka ar viņu atgadījusies kāda liela nelaime. Bet kas atgadījies ar Edmundu? Kas?

Kristīne pēc kāda laika atkal paskatījās pulkstenī un, stipri nobijusies, konstatēja, ka no Edmunda aiziešanas brīža jau pagājušas trīs stundas.

Kristīne bija ievērojusi, ka tāda pamešana nenotiek pirmo reizi. Šādas dusmas un kaut kāda neizskaidrojama, tikko manāma nepatika pret Edmundu viņai jau bija radusies arī agrāk, bet viemēr pazudusi, izgaisusi, līdzko atkal viņu ieraudzīja, līdzko atradās viņam līdzās un sajuta tā tuvumu. Edmunda personības spilgtums visu nepatīkamo, visas šaubas un bailes vienmēr aizdzina prom, atstājot Kristīnē vienīgi prieku, patīkamu satraukumu un to neizprotamo, divaino spēku, kas viņai tik bieži pat neapzinīgi lika ilgoties un tiekties pēc Edmunda.

Viņa atkal aizgāja līdz mežmalai un brīdi raudzījās uz tukšo lauka ceļu. Pēc tam paskatījās pulkstenī. Kopš Edmunda aiziešanas tagad jau bija pagājušas četras stundas.

Kristīne nesapratnē paraustīja plecus un atgriezās pie segas. Saule jau bija noslīdējusi vēl zemāk, un apkārtne klusi iesmaržojās pēc vakara.

Meitene lēni apģērbās, brīdi vēl pagaidīja un pēkšņi sajuta, ka viņu visu no matu galiem līdz papēžiem pārņem spējas, žņaudzošas bailes. Kristīne nervozi lielajā ceļasomā iemeta segu un pārējās mantas. Soma bija smaga, un viņa nejuta ne mazāko vēlēšanos to staipīt sev lidzi. Kristīne aiznesa somu līdz šķūnim un atstāja pie durvīm, lai Edmunds to uzreiz varētu pamanīt.

Kristīne pēc divdesmit minūšu gājiena sasniedza lielceļu, autobuss ilgi nenāca, un tikai pēc kādas stundas garāmbraucoša volga viņu aizveda uz Rīgu.

3. nodaļa

Šķita, ka pirmā vētra jau būs beigusies. Kristīnes māte Alise beidza slaucīt asaras, tēvs Roberts izdzēra vairāku dienu validola devu, un Kristīne pati arī pārstāja raudāt. Tagad vecāki zināja visu. Kristīne vai nu aiz spīts, vai ari aiz mazliet neparastas pašaizsardzības pateica vecākiem patiesību. Tiesa, tā bija nepilnīga, taču viņa to tomēr pateica. «Ja, es biju ar kādu puisi uz laukiem, nakti pārgulējām siena šķūnī, bet šodien visu dienu tai apkārtnē sauļojāmies. Vai es to nedrīkstēju? Nē? Galu galā man taču ir jau astoņpadsmit gadu!»

—   Ne jau par to pašlaik runa! — tēvs skarbi sacīja.

—   Drīkstēji, meit, — savukārt klusi sacīja māte. — To jau neviens nevar aizliegt, bet… Es, protams, ļoti priecātos, ja tas viss tev būtu noticis daudz skaistāk, savādāk… tavā pirmajā kāzu naktī… Zini, Kristīn, siena šķūnis tomēr nav tā pati labākā vieta… Tu neprāti vai arī negribēji no tā sevi pasargāt līdz kāzu dienai. Es tevi pašlaik nemaz tik stipri arī nenosodu, bet tev ir jāsaprot, ka man tas ir ļoti nepatīkami. Es visu laiku biju cerējusi, ka tu nebūsi tāda, kāda ir lielākā daļa šodienas meiteņu.

—   Kas viņš tāds ir? — tēvs pavēlošā tonī noprasīja.

—   Viņu sauc Edmunds Janovskis.

—   Polis?

Kristīne ļoti izbrīnījusies paskatijas uz saniknoto tēvu.

—   To es nemaz nezinu. Bet tev tas liekas svarīgi?

—   Svarīgs ir viss' Ar ko šis Edmunds Janovskis nodarbojas? Tāds pats vel lāga neizšķīlies cālēns kā tu?

—   Nē. Viņš ir piecus gadus vecāks par mani.

—   Tātad pieredzējis pavedējs. Tas tik vēl trūka!

—   Nē! — Kristīne gandrīz vai iekliedzās. — Viņš ir labs un godīgs un… un mums tas notika pavisam ne tā, kā jūs to iedomājaties. Un es, mā, stipri šaubos, vai kāzu nakti mums būtu bijis skaistāk.

—   Tātad tu ar viņu jau taisies precēties? — māte, mazliet izbijusies, pajautāja.

—   To es vēl neesmu teikusi, — Kristīne atbildēja un nolieca galvu. — Bet galu galā — kādēļ gan ne?

—    Izslēgts! — tēvs atkal skaļi nodārdināja. — Pilnīgi izslēgts! To jau tūlīt izmet ārā no galvas! Nekādas kāzas! Vispirms sagatavojies iestāju pārbaudījumiem, ar to sportošanu jau gan, tev ne visai spoži ar mācībām gāja, pabeidz universitāti, sāc strādāt, kļūsti patstāvīga, neatkarīga… Nebaidies, Kristīn, mēs tev palīdzam un palīdzēsim, tu nekad neizjutīsi ne mazākās materiālās grūtības, taču tev ir pašai jāizkaro, pašai jāiegūst tieši šī personīgā garīgā un materiālā neatkarība gan no mums, gan no nākamā vīra. Jo tikai tā un ne citādi tu spēsi būt patiesi laimīga. Kļūsti izglītota sieviete, pēc tam taisi karjeru, izvirzies, esi vienmēr aktīva sabiedriskajā darbā — un tu, meit, tālu tiksi! Cilvēka — arī sievietes — laime ir sasniedzama vienīgi un tikai apliecinot sevi darbā, izvirzoties, gūstot panākumus un redzot sava darba augļus, redzot un apzinoties, ka šie tava darba un pūliņu angļi sniedz kādu reālu labumu citiem. Lai tie rakstnieki un žurnālisti raksta, ko grib, lai taisa, kādas filmas tiem patīkas, bet viņi nekad man neiestāstīs, ka meitenēm agri jāprecas un ka sieviete galvenokārt var sevi apliecināt tikai ar saviem bērniem. Tātad nemācieties, nestrādājiet, tikai ēdiet, guliet un dzemdējiet pēc iespējas lielāku bērnu baru! Tas ir absurds! Tā savā būtībā ir pat reakcionāra tēze, jo neņem vērā objektīvos mūsu šodienas sabiedrības attīstības likumus, jo sabiedrībai ātrāka progresa vārdā nav vajadzīgi skaita ziņā daudzi vāji vai pat ne sevišķi attistiti indivīdi — izpildītāji, bet ir vajadzīgas spilgtas personības, tādi cilvēki, kas nebaidās uzņemties atbildību par sabiedrības attīstību un spēj šo sabiedrību organizēt, vadīt un virzīt uz arvien labāku nākotni! Tikai tādi! Mums šeit ne mazākā mērā nav vajadzīga kvantitāte, bet gan visaugstākā kvalitāte!

Kristīne pacēla galvu un nenovērsa skatu no tēva sejas un enerģiski žestikulējošām rokām. Viņai šķita, ka tēvs ir mazliet aizmirsies, ka viņš varbūt iedomājas, ka atrodas kādā ļoti nozīmīga sapulcē, stāv ar valsts ģerboni rotātā tribīnē un tur uzstājās ar kvēlu runu.

Bet ši runa bija patiesa. Roberts Guļevskis gandrīz vienmēr sacīja to, ko domāja vai par ko bija pārliecināts. Bez tam viņam arī piederēja tiesibas tā runāt, jo pats bija viens no tiem vīriem, kuri aktīvi, ar lielu atbildības sajūtu vadīja mūsu republikas saimniecisko dzīvi. Kristīnes tēvs strādāja Latvijas PSR Ministru Padomē, kur pildīja kādas lielas un nozīmīgas nodaļas vadītāja augsto amatu. Un Kristīne savus vecākus mīlēja un — kas vēl svarīgāk — ļoti cienīja. Kristīnei viņas vecāki bija lielākās autoritātes, un viņa bija pieradusi tiem paklausīt. Jo nekad vēl nebija manījusi, ka tic viņai ar savu rīcību un padomiem būtu vēlējuši ko sliktu.

Kristīne domās pārskatīja viņu plašo četristabu dzīvoklīti, kas atradās pēc speciāla projekta celtā «valdības namā», paskatījās uz abiem vecākiem, kuri bija spējuši sagādāt viņai tādas iespējas un dzīves apstākjus, par kādiem viņas klases pārējie audzēkņi varēja vienīgi sapņot. Kristīnei kļuva žēl, ka viņa par šo rūpību un gādību mātei un tēvam vakar un šodien atmaksājusi ar tik lieliem uztraukumiem un pilnīgi nevajadzīgiem pārdzīvojumiem.

—  Ar ko tad īsti tas tavs Edmunds nodarbojas? — tēvs pārjautāja. — Vēl studē vai strādā?

—   Strādā, — Kristīne klusi'atbildēja.

—   Ko viņš var strādāt?

—   Viņš ir žurnālists.

—   Kur?

—   Televīzijā. Edmunds ir redaktors turienes jaunatnes redakcijā un bieži vada tās raidījumus…

—   Tad tāds vējagrābslis vien ir. — Tēvs saviebās un atmeta ar roku. — Tas nav nopietni.

—    Kā — nav nopietni? — Kristīne izbrīnījusies uzprasīja. — Bet es? Ko jūs teicāt, un kā jūs priecājāties par maniem rakstiem?!

—   Mēs priecājāmies tādēļ, ka tu esi mūsu meita, — tēvs paskaidroja. — Bet neko nopietnu ar šādiem rakstiņiem vai raidījumiem dzīvē panākt nevar.

—   Bet kā tad var?

—   Vai tev vispirms ir kaut cik skaidrs, ko tu vispār gribi panākt? Kas tad tas būtu, kas mums traucē, pret ko un par ko būtu jācīnās, kas jāaizstāv, par ko jāiestājas, ko vajadzētu izcelt tin ko vajadzētu nosodīt? Tu zini, kādas pašlaik ir mūsu valsts ekonomiskās grūtības, kādas svarīgas problēmas būtu jārisina rūpniecībā, zinātne, plānošanā? Kas pašlaik ir svarīgākais lauksaimniecībā vai celtniecībā? Tu to zini?

—   Tēti, tu taču pašlaik neatrodies kolēģijas sēdē, — Kristīne sacīja. — Mums ir savas — jauniešu problēmas, un viss, ko dara Edmunds un viņa pārējie kolēģi, — vispār visa jauniešu prese un literatūra un varbūt kaut kādā mērā arī es… Tas mums tomēr palīdz gan dzīvot, gan kaut mazdrusciņ labāk šo dzīvi izprast; palīdz labāk orientēties un izvēlēties attiecīgu pozīciju pret konkrētām mūsu dzīves norisēm… Un kā vispār kaut kas var būt pil- nigi veltīgs, ja cilvēks to dara no sirds?

—   Tā ir bērnu spēlēšanās, — tēvs atkal atmeta ar roku un paņēma avīzi, līdz ar to parādot, ka šī saruna jāizbeidz. — Tāpat ka tavs vakardienas brauciens uz iaukiem! Pacenties to aizmirsti Ņem rokās grāmatas un mācies! Un aizmirsti arī to žurnālistiku. Ja, ja! Es runāju visā nopietnībā. Tu iestāsies mūsu universitātes ekonomikas vai juridiskajā fakultātē, pēc tās beigšanas ..tev pavērsies visdažādākās iespējas… Tu būsi noderīgs cilvēks, tavs darbs būs vajadzīgs, un tas nesīs vismaz l':aut kādu reālu labumu …

—   Bet tēt! Man taču algebrā ir trijnieks!

—   Tas nekas! Tavas patiesās zināšanas ir stabila četrinieka vai pat piecnieka līmenī, vienīgi tava aizraušanās ar to muļķīgo sportu… Tas taču traucēja tevi mācīties labāk. Bet nekas! Tagad ari ar sportu bus cauri! Tavai veselībai nekas vairāk nedraud, par pasaules čempioni tu tik un tā nekad nekļūsi… Tātad mācības, Kristīn! Rit pat es sarunāšu un pie tevis atbrauks profesors Zil- bermans. Viņš tevi tik labi sagatavos iestāju pārbaudījumiem, ka tu visus eksāmenus noliksi uz sešniekiem!

Māte piecēlās no savas vietas, šķērsoja istabu un maigi aplika rokas ap Kristīnes pleciem.

—   Iesim, meitiņ, un aprunāsimies tikai divas vien, — viņa sacīja. — Tēvam, protams, ir simtprocentīga taisnība, tikai tu, Robert, to visu varēji pateikt daudz mierīgāk un klusāk. Bet arī es, Kristīn, tagad esmu ļoti uztraukusies par tavu nākotni. Starp citu, vakar un šodien vairākas reizes bija atnācis Rolands, tevi gaidīja, kopā ar mums nervozēja un tā uztraucās… Nē, Kristīn, nudien es nesaprotu, kādēļ tev viņu tik ātri un vieglprātīgi vajadzēja apmainīt pret kaut kādu tur Edmundu…

—   Bet mā! Es taču Rolandam jau pavasarī pateicu, lai viņš šeit nekad vairs nenāk. Mūsu draudzība ir beigusies!

—   Nomierinies, Kristīn, nomierinies! Nekas jums vēl nav beidzies, nekas. Bet tagad iesim aprunāties tikai divas vien. Iesim.

Kristīne paklausīgi piecēlās, un viņas māte Alise Guļevska, kas bija plaši pazīstama ārste un jaunajā, modernajā Gaiļezera slimnīcā vadīja vienu no vissmagāko slimnieku nodaļām, saudzīgi aizveda meitu uz viņas istabu un klusā, monotonā, gandrīz vai hipnotizējošā balsī izklāstīja savas vēlēšanās par Kristīnes turpmāko dzīvi un rīcību, pateica, ko viņai būtu lietderīgi darīt, ko ne; brīdināja no |»ti smagām sekām, no nevajadzīgiem dzīves un veselības sarežģījumiem, lūdza būt apdomīgai un paklausīgai un darīt un rīkoties tikai tā, kā to grib viņas vecāki. «Iegaumē, Kristīn, tas viss tikai un vienīgi tavas pašas interesēs.»

Alise Guļevska ar savu stipri apmulsušo meitu runāja gandrīz vai tā, kā parasti ārsts runā ar sinagi saslimušu pacientu. Jo cienījamā daktere un savtīgi mīlošā māte Alise Gujevska tā arī uzskatīja, ka viņas meita ir vienkārši slima, ka šī pirmā mīlestība, šis pēkšņais jūtu uzbangojums arī nav nekas vairāk kā vienīgi īpatnēja slimība, kas dažreiz pāriet ātrāk nekā gripa vai angīna.

Kristīne klausījās, viņa baidījās pat iešņukstēties vai straujāk sakustēties, viņa ticēja un piekrita visam, ko teica un stāstīja māte, un tomēr visu laiku viņu atkal iekšēji urdīja kaut kāds di- vains, nesaprotams nemiers un mazliet baiga izjūta — kālab viņa vienmēr tik viegli pakļaujas tam, kas atrodas līdzās? Kādēļ viņa tagad nekliedz? Kādēļ nepretojas tam visam? Kādēļ viņa neaizstāv un necīnās par savu pirmo mīlestību, uz ko tik neatlaidīgi mudina visa jauniešiem domātā literatūra un raksti ikdienas presē?

Kādēļ viņa klusē?

Varbūt tādēļ, ka vēl ne pilnīgi, bet kaut kur jau apziņas zem- slāņos saprot, ka tā bus pareizāk, labāk?

Un tomēr vēlāk, kad Kristīne dzirdēja vecākus jau aizejam gulēt, viņa piegāja pie telefona aparāta, nocēla klausuli un domīga uzgrieza Edmunda dzīvokļa numuru. Kristine vēl nemaz īsti nezināja, ko viņa šobrīd vēlas Edmundam pateikt, varbūt vienīgi vienaldzīgā balsī pajautāt, kur tad viņš tik ilgi bija aizkāvējies?

Bet telefons klusēja.

4. nodaļa

Kad Edmunds ar vēl aizmiglotu skatienu mēģināja paraudzīties apkārt, viņam bija tada sajūta, it kā gulētu uz kaut kā ļoti cieta vai asa un virsū būtu uzgāzies dzelzsbetona bluķis. Nežēlīgi sāpēja galva, pleci un viss ķermenis. Edmunds mirkli pagaidīja, tad vēlreiz atvēra acis. Vispirms viņš virs sevis ieraudzīja baltu plankumu un spilgtu gaismu, ko izstaroja liela spuldze. Pēc tam viņš sev blakus ieraudzīja koka statīvu, kam augšdaļā bija piestiprināts rievains stikla trauks, gumijas cauruli, kuras vidu savienoja neliela ampula, un viņš redzēja, kā šai ampulā ik pēc brīža no augšējā trauka lēni iekrīt smaga asins lāse… Tad viņš turpat blakus ieraudzīja jaunas meitenes seju, mazliet nogurušas acis un mazas, iesārtas lūpas. Gaišās matu sprogas apsedza balta cepurīte ar sarkanu krustu vidū.

Edmunds ievaidējās un vēl vairāk pagrieza galvu uz meitenes pusi.

—    Kur es atrodos? — viņš tikko sadzirdami uzprasīja.

—   Guliet, — meitene kā no milzīga attāluma teica. — Guliet pavisam mierīgi.

—   Seit ir pārāk baltas sienas.

—   Jus atrodaties slimnīcā, — meitene paskaidroja. — Intensīvās terapijas palātā, kas pie mums atvieto reanimācijas nudaju,

Edmunds ar grūtībām mēģināja kaut ko atcerēties.

—   Cik ilgi es šeit atrodos?

—   Jau otro dienu.

—   Kas šī par vietu? — Edmunds ar grūtībām izmocīja.

—   Auru ciema slimnīca. Tūlīt no republikāniskā neiroķirur- ģijas centra pie jums atlidos ārsts — konsultants.

Ne jau pie manis, bet pie jums, Edmunds nodomāja un lēni izstiepa roku, it ka mēģinadams pieskarties meitenes drēbēm un augumam, varbūt pat neapzinīgi gribēdams pārliecināties, vai tā nav tikai mirāža, sāpju radīta iztēle vai sapnis, bet gan šī telpa, viņš pats šai telpā un klusi runājošā meitene tomēr ir visīstākā realitāte.

—    Vai tad ar mani ir tik slikti, ka jāsauc ārsts no Rigas? —< Edmunds pavaicāja, un viņu pakāpeniski pārņēma savādas, neizskaidrojamas bailes un kaut kāda rūgta nelaimes priekšnojauta.

Medmāsa neko neatbildēja, piecēlās un rūpīgi pārbaudīja pie statīva piestiprinātā trauka stāvokli un tur esošo asiņu daudzumu. Edmunds uzmanīgi vēroja meitenes kustības un tikai tagad pamanīja, ka otrs gumijas caurulītes gals ir ievadits viņa labās rokas pietūkušajā vēnā. Un tagad viņa ķermenī lēni lāse pēc lāses pilēja kāda viena vai vairāku cilvēku asinis. Svešu, nepazīstamu cilvēku dzīvības sula. Un tagad šīs sarkanās asinis glābj viņa dzīvību. Kas jūs tadi esat, mani nekad neredzējušie? Brāļi? Māsas? Mani radinieki? Un Edmunds atcerējas, ka pirms diviem gadiem arī viņš kopā ar visu kursu divreiz gāja brīvprātīgi un par velti nodot savas asinis. Un arī toreiz acīmredzot viņa 1111 pārējo studentu nodotās asinis varbūt izglāba kādam dzīvību.

Pagāja vēl dažas minūtes, un Edmunds tagad jau skaidri atcerējās veiksmīgi nokārtotos valsts eksāmenus, atcerējās Kristīni, ziedošu pļavu, veco siena šķūni un atkal Kristīni, pateiktos vārdus un visu, ko viņi bija darījuši, un sirdī iedzēla tik skaudra, nesaudzīga sāpe, ka Edmunds klusi ievaidējās un pievēra acis. Viņš vairs negribēja redzet ne koka statīvu, ne trauku ar asinīm, ne šo balto telpu, ne skaisto, nopietno medmāsu.

—    Lai nu kur, bet šeit jau nu gan man nevajadzētu atrasties, — viņš caur sakostiem zobiem tikko dzirdami izdvesa.

—     Nevienam šeit nevajadzēja atrasties, — medmāsa teica, - bel ja nu reiz tā ir sagadījies… Jāpaciešas un jāguļ. Ja nevarat aizmigt, es jums iedošu miega zāles.

Edmunds atvēra acis un bridi atkal vēroja medmāsas nopietno, mazliet skumjo seju. Medmāsa vērīgi skatījās uz slimnieku.

—   Es jūs noteikti kaut kur jau esmu redzējusi, — viņa teica.

—   Iespējams, — Edmunds piekrita.

—   Jūs gadījumā neesat aktieris?

—   Ne.

—    Bet man gan liekas, ka es jūs noteikti esmu redzējusi tieši kādā izrādē vai filmā.

—   Droši vien kādreiz televizora ekrānā.

—   Pareizi! — meitene priecīgi iesaucās. — Tagad es jūs atceros! Jūs bieži esat redzams «Mozaīkā».

—   Tu uzminēji, — Edmunds teica. — Tev šis raidījums patīk?

—   Ne visai, — meitene atbildēja. — Dažreiz paliek tāds iespaids, ka «Mozaīka» nemaz nav domāta jauniešiem.

—   Bet mēs tomēr cenšamies.

—   Tagad labāk pacenšaties atkal aizmigt vai vismaz nerunāt. Jums paātrinās pulss.

—   Tad jau labi, — Edmunds vārgi pasmaidīja. — Tātad sirds vēl strādā.

—   Jums vecāki ir? — medmāsa pēc kāda laika negaidīti pavaicāja.

—   Jā.

—   Tad ir labi, — viņa nez kādēļ sacīja. — Varbūt jums ir arī sieva?

—   Nē, žēlsirdīga māsiņ, — Edmunds teica. — Sievas man vēl pagaidām nav, taču visai iespējams, ka …

Edmundam pēkšņi aptrūka elpa, un viņš sāka aizgūtnēm rit pec zālēm smaržojošu gaisu. Medmāsa viņam steidzīgi izdarīja kādu iešļircinājumu, uzreiz kļuva nedaudz vieglāk, un Edmunda acu priekšā kā skaista un vienreizēja glezna atkal nostājās saulainā vakardiena, ziedošā pļava un tālumā esošās siena kaudzes. Viņš atcerejas, kā bija sēdējis, ar muguru atspiedies pret vecā siena šķūņa durvīm, un pārsteigts skatījies, kā no siena kaudžu ēnām iznira Kristīnes gaišais siluets, ka tas sakustējās, pagriezās pret viņu, mirkli sastinga, tad ātri, spožās saules apmirdzēta, Kristīne skrēja pāri pļavai pie viņa un atskrējusi nokrita uz ceļiem. piespieda galvu pie viņa krūtīm un smiedamās teica: «Edmund, tas vārdos nav izsakāms! Mēs esam nokļuvuši kādā no paradīzes kaktiem, un es pirmo reizi — dzirdi, pirmo reizi — pilnīgi fiziski sajutu, kas ir laime, kas ir šī zeme un pasaule, un saprotu, kas esi tu, kas esmu es, kas esam mēs abi kopā un kas tā tāda mīlestība! Cik par to gan nav sarakstīts grāmatu, cik

daudzi filozofi par to nav dziļās pārdomās raukuši savas gandrīz gudrās pieres, cik daudz vardu par to ir pasacīts, bet patiesibā las viss taču ir tik bezgala vienkārši!»

Protams, Edmunds, skūpstot Kristīnes seju, bija nodomājis. Kad cilvēks ir laimīgs, tad vienmēr viss ir ļoti vienkāršs un saprotams. Pasaule kļūst sarežģīta, nesaprotama un dažreiz ari naidīga tikai ar mūsu nelaimēm.

Edmunds spēji satrūkās un uzmanīgi paraudzījās apkart.

—   Vai šeit nebija atnākusi…

—   Kas? — medmāsā painteresējās.

—   Vai pie manis nebija atnākusi… kāda meitene?

—   Es nezinu, — medmāsa atbildēja. — Vakar man bija brīvdiena.

—   Kas mani šeit atveda?

—   No rīta vecākā māsa teica, ka jūs uz slimnīcu atvedis kāds vīrietis savā personiskajā automašīnā. Viņš nejauši braucis garam …

Edmunds brīdi klusēja.

—   Tas ir dīvaini, — viņš domīgs ierunājās, — ka Kristīne nav atnākusi …

—   Viņa bija kopā ar jums? — medmāsa pajautāja.

—   Ne".

—   Tad jau viņa droši vien neko vēl nezina, — medmāsa teica.

—   Un tomēr… tas ir ļoti dīvaini, — Edmunds tikko sadzirdami nočukstēja un pēkšņi nez kādēļ ar drausmīgām bailēm at- skārta, ka viņš vēl līdz šim ne uz mirkli nebija sajutis savas kājas. Bailes vēl nepaspēja pāriet, kad ātri atveras durvis un palātā ienāca divi ārsti. Viens no viņiem pienāca pie Edmunda gultas, sasveicinājās, noņēma segu un palagu un pēc tam rūpīgi apskatīja slimnieka ķermeni, muguru un kājas. Tur visur bija svaigas, bet tagad jau aizšūtās brūces. Pirmais ārsts otrajam kaut ko stāstīja Edmundam gandrīz nesaprotamā valoda, bet vienreiz cauri daudzajiem medicīnas terminiem Edmundam šķita, ka uz brīdi pazib ari pilnīgi saprotams latviešu teikums — «Bojāts mugurkauls». Un šis īsais teikums, tā jēga un sāpīgā tiešamība tik spēcīgi ietriecās Edmunda apziņā, ka viņš atkal, klusi ievaidēdamies, pievēra acis un cieši sakoda zobus.

Ārsts saņēma slimnieka roku un pusminūti skaitīja pulsu.

—   Kāda ir pašsajūta? — ārsts painteresējās.

—   Ap nulli, dakter, — Edmunds atbildēja.

—   Man vajadzētu nekavējoties sazināties ar jūsu piederīgajiem, — ārsts teica. — Viņus var izsaukt?

Edmunds sadrūmis skatījās griestos.

—   Viņiem var piezvanīt?

—- Dakter… — Edmunds lūdzošā balsī sacīja. — Vai bez tā nevar?

—   Tā tas ir pieņemts, — ārsts paskaidroja. — Man par jūsu nopietno stāvokli jāinformē jūsu piederīgie.

—   Lai paliek, — Edmunds sacīja. — Es negribu vel arī viņus šeit jaukt iekšā. Lai viņi paliek neko nezinot.

Abi ārsti atgāja mazliet sāņus un ilgi par kaut ko klusi apspriedās.

—   Šonakt, vēlākais, rīt… — Rīgas ārsts beidzot teica Edmundam, — jums nepieciešams izdarīt steidzamu un — neslēpšu — visai smagu un sarežģītu operāciju.

Edmunds joprojām klusēdams skatījas griestos, un pēkšņi viņam šķita, ka tie kļūst melni.

—   Jūs mani dzirdat?

—   Dzirdu, dakter. Jums cits nekas neienāk prātā?

—   Diemžēl … Pēc dažām dienām var atkrist pat šis vienīgais variants.

—   Skumji, kad vairs neatliek nekādas izvēles, — Edmunds rūgti pasmaidīja. — Kad mums paliek tikai viena vienīga iespēja.

—   Toties pašreizējā situācijā tā ir absoluti nepieciešama. Un es esmu pārliecināts, ka tā ir ari pilnīgi droša.

—   Es gribētu jums ticēt, bet kas ar mani notiks pēc tam…

—   Ar jums nenotiks gluži nekas, — ārsts noteikta balsī sacīja. — Esmu pārliecināts, ka pēc operācijas jūs būsiet pilnīgi vesels.

Pēc tam abi ārsti pagriezās un devās uz durvīm.

Edmunds mazliet pacēla galvu, skatījās uz ārstiem un klusi nočukstēja:

—   Ar jums nekas… Paldies, dakter, bet kas notiks ar manu dzīvi, ja . ..

Ārsts no Rīgas uzmundrinoši pasmaidīja un ātri izgaja no palātas.

5. nodaļa

— Kristīni

Meitene apstājās un paskatījās sāņus. Viņai blakus ietves malā strauji nobremzēja gaišzils jaguārs, un caur lielajiem stikliem Kristīne uzreiz pamanīja Rolandu. Puisis sēdēja mašīnas priekšā, bija eleganti apģērbies, plati smaidīja, un nezinātājs varēja nodomāt, ka šis apmierinātais cilvēks ir kāds ārzemju diplomāts vai ari ātri bagātibu ieguvis miljonārs. Automašīna gan bija stipri apbružāta, bet tas izskats tomēr radīja diezgan spēcīgu efektu. Garāmejošie vīrieši tā vien meta acis uz sudraba kalto firmas zirni un zemo, plūdlīnijās veidoto mašīnas korpusu.

—   Kap iekša! — Rolands klusi iesaucās un atrāva durvis. — Es tevi mekleju kā traks!

Kristīne, bridi padomājusi, iekāpa mašīnas salona, aizvēra durvis un paskatījās uz Rolandu.

—   Kas tie par jokiem? — viņa pavaicāja.

—   Par ko tu runa? — Rolands bija nesaprašanā.

—   Par mašīnu.

Puisis saka smieties, un varēja redzēt, ka šis Kristīnes pārsteigums sagada viņam lielu prieku.

—   Nozagi? — meitene painteresējās.

—   Kā tad! — Rolands iesaucās. — Man pa pēdām jau labu laiku seko divi Federālā Biroja labakie aģenti, bet viņiem ir vecais fords, ta ka es ar savu jaguāru atri vien tikšu no tiem vaļa. Mums tikai tagad veiklāk jaizbrauc uz Pleskavas šosejas, un tur es no šī vāģa varēšu izspiest simt astoņdesmit kilometrus stunda! Zini, pat visas milicijas volgas paliks mums tālu iepakaļ. Bēdīgāk būs vienīgi tad, kad viņi saks mūs vajāt ar helikopteru. Bet tev taču revolveris ir?

—   Beidz muļķoties, — Kristīne pasmaidīja. — Tev joprojām ir profesionālā dramaturga fantāzija. Kinoscenārijus vēl neraksti?

—   Kinoscenārijus vēl ne, — Rolands atbildēja. — Toties es tev esmu uzrakstījis divas mīlestības vēstules.

—   Patiesi? — Kristīne izbrīnījās. — Tu arvien esi centies būt mūsdienīgs jaunietis. Tagad pat — sēdi ekstraklases amerikāņu automašīna, bet nodarbojies ar tik vecmodīgu sazināšanās līdzekli.

—   Kristīn, tev taču vajadzēja zināt, ka tieši viss vecmodīgais tagad atkal ir modē.

—   Arī vēstules rakstīt?

—   Protams. Un es uzsveru — tās ir mīlestības vēstules.

—   Ko tad tu tur raksti?

—   Ka — ko? Ko tad vispār mīlestības vēstulēs raksta?

—   Nezinu, — Kristīne atbildēja. — Neko tādu vel neesmu saņēmusi. Un, starp citu, ari no tevis ne.

—  Tas man vēl ir kabata, — Rolands sacīja un ar labo roku pieskārās meitenes plecam.

Kristīne it ka mazliet nevērīgi paskatījās no augšas uz leju un stipri vēsā balsī pateica:

—   Beidz grābstīties.

—   Es taču tevi gandrīz vai apmīļoju. Tik ilgi neesmu redzējis.

—   Lūdzu, novāc roku!

—   Labi, — Rolands neapmierināts izgrūda caur zobiem. — Bet viņš to drīkstēja?

—   Kāds viņš?

—   Es jau nezinu, bet acīmredzot tev taču ir kāds, ar kuru tu uz ilgāku vai īsāku laiku pazudi.

—   Tu esi par daudz redzigs.

—   Tev patiešām ir kāds cits? — Rolands uzprasīja, strauji pagriezās pret Kristīni un ilgi, caururbjoši skatījās meitenes acis.

Kristīne mazliet apmulsa, nolieca galvu un saka domāt, vai viņai patiešām ir kads cits?

Ar Rolandu viņa draudzējās jau 110 astotās klases, viens otram palīdzēja mācīties, viņš bieži meiteni pavadīja uz sacensībām, no sird$ juta līdzi, skolas ballēs abi dejoja tikai viens ar otru un bija pat vairākkārt skūpstījušies. Viņi bieži, vakaros staigajot pa ielām vai nākot no kino, pārrunāja redzēto un sapņoja par nākotni. «Kas būsi tu?» — «Kas būšu es?» Un viņi bieži juta, dažreiz pat it kā pilnīgi skaidri saprata, ka viens otrā pamatigi iemīlējušies. Rolands vienmēr bija jautrs, saprātīgs un atklāts puisis, kuru daba vēl apveltījusi ar lielu izteles speķu un nenoliedzamām literārām dotībām. Tādas piemita arī Kristīnei, tas viņus vienoja vēl ciešāk, un viņi patiešām kļuva isti draugi. So draudzību visādi atbalstīja un veicināja arī abu jauniešu vecāki. Rolanda tēvs stra- daja tirdzniecības flotē un brauca uz kāda liela un visai pazīstama mūsu republikas kuģa par vecāko mehāniķi. Tādēļ viņa dēls ari varēja braukāt kaut vecā, taču tomēr ārzemju automašīna; varēja ģerbties tikai ārzemju firmu ražojumos un klases biedriem aizrautīgi atstāstit tēva redzēto dažādās pasaules ostās un valstīs.

Ziemā Kristīne ar Rolandu sarunās jau sāka šad tad ieminēties, ka tad, kad rudeni abi iestāsies «žurnālistos», vajadzēs… Ko? Viņi vēl kautrējās atklāti pateikt — «vajadzēs apprecēties» vai «mēs apprecēsimies», viņi vēl kautrējās viens otram skaidri pateikt «es tevi milu» un tādēļ sacīja, ka pat tad, kad abi būs jau studenti, kad abi būs jau izauguši lieli, — ari tad viņi paliks draugi un mūžīgi atradīsies viens otram blakus, viens otram līdzās…

Bet tad pavisam negaidīti ziemas beigās- Kristīnes dzīvē ienāca Edmunds, un pēkšņi viss izmainījās. Izmainījās spcji un strauji, un šķita — tas notiek viena mirklī. Rolands aizmirsās. Viņš vispār it kā pārstāja pat eksistēt. Bija tikai Edmunds un viņa darbs, un viņa klātbūtne, un mazliet vēlāk tie paši vārdi, kurus Kristīne kautrējās izrunāt, būdama kopā ar Rolandu, tagad it ka paši par sevi izskanēja viņas apziņā, lūpās un balsī. Bet, kādēļ tik ilgi slēpa šo savu draudzību ar Edmundu 110 mātes 1111 tēva, Kristīne lidz šim brīdim pali sev vēl īsti jēdzīgi neprata izskaidrot. Varbūt viņa šo draudzību turēja parak svētu un dārgu, iai par to vēl stāstītu kādam citam? Bet varbūt tās atkal bija tas pašas bailes, kas viņai mūžīgi lika būt uzmanīgai un kaut kur sevi noslēgties un nepielaist sev pārāk tuvu?

Taču tagad Edmunds ir pazudis. Kristīne vēl vairākas reizes zvanīja viņam uz mājām, bet tur neviens pie aparāta nenāca. Un visdīvainākais bija tas, ka Kristīne par to ari sevišķi neuztraucās. Nu nenāk, nenāk. Acīmredzot ļoti aizņemts darbā. Pēc sarunas ar māti Kristīne vispār pret Edmundu pēkšņi izjula it kā nelielu atsvešināšanos.

«Tu ar Edmundu vairs nedrīksti saieties! Tas tev jāsaprot. Viņš ir vecāks par tevi, jau beidzis universitāti, bet tu tikai nupat ka izlidoji no skolas sola. Tas Edmunds vienkārši ir izmantojis tavu jaunību, tavu drausmīgo naivumu un dzīves nepazīšanu. Turies pie Rolanda, ar kuru tu draudzējies jau četrus gadus, nevis ar nejauši sastaptu cilvēku, kuram tādas meitenītes kā tu atrodas uz katra soļa.»

Bet tas, ka viņam patiešām katru dienu iznāk saskare ar jaunām meitenēm, ir nenoliedzami. Un tādas viņam bijušas arī agrāk. Vienmēr, kad es Edmundam par to jautāju, viņš izvairīgi klusēja vai ari tūlīt sāka runāt par kaut ko citu.

Tātad viss skaidrs. Mammai ir taisnība. Taču tomēr interesanti — kur gan Edmunds tik pēkšņi pazuda? Bet mīļais, labais Rolands sēd tepat blakus un kaut ko no manis gaida. Rolands ir ļoti skaists šai tumšzilā velvēta žaketē, baltaja krekla un melnajās biksēs. Gandrīz vai kā Alens Delons.

—   Man neviena cita nav, — Kristīne beidzot klusi atbildēja.

—   Ko tu darīji šo laiku? — Rolands painteresējās.

—   Tā… visu ko, — Kristīne izvairīgi atbildēja. — Bet tu?

Gaidīju tevi, — Rolands sacīja un atkal ar labo roku pieskārās Kristīnes plecam. Šoreiz meitene neko neteica, bet tieši otrādi — pateicīgi uzsmaidīja. Viņa pēkšņi sajuta sevī vainas apziņu.

Rolandam jau nu uz galvošanu nav bijusi neviena cita meitene, Kristīne nodomāja. Šis zēns ir tīrs. Bet man jau ir bijis kāds cits. Un varbūt kādreiz būs atkal kāds cits. Kā mums ies šai dzīvē? Ko šī dzīve mums katram gatavo — pātagu vai kūku? Mēs vairāk raudāsim vai priecāsimies?

—  Man ir bail, — Kristīne negaidīti sacīja un atmeta galvu uz mīkstā sēdekļa atzveltnes malas. Viņas mati viļņaini apklāja plecus, un viņai viegli iedrebējās lūpas.

Rolands uztraucies piesēdās tuvāk un sapurināja Kristīnes plecus.

—   Kas ar tevi notiek? — viņš ātri uzprasīja.

—   Man ir bail, — Kristīne atkārtoja.

—   No kā?

—   Nezinu.

—   Tā nemēdz būt.

—   Bet man tā ir.

—   Tu kaut ko esi izdarījusi?

—   Jā.

—   No ta tev ir bail?

—   Nē.

—   Es tevi nesaprotu.

—   Man vispār ir bail no dzīves un no tā, ko šī dzīve man var sagadat.

—   Tikai kaut ko labu, — Rolands sacīja un iesmējās. — Citādi nemaz nevar būt.

—   Nē, Roland, — Kristīne papurināja galvu. — Man ir tikai astoņpadsmit gadu, tik tikko esmu pabeigusi vidusskolu, bet dzīve jau ir uzdevusi tik daudz mīklu un grūtu uzdevumu … Es tos vēl nespēju pilnībā atrisināt. Un, ja arī šķiet, ka esmu sekmīgi tikusi galā, kur ir garantija, ka atrisinājums ir pareizs? Tieši tāds, kāds ir vajadzīgs?

—   Neprāto, — Rolands sacīja, atvirzījās atpakaj savā vietā pie stūres, ieslēdza mašīnas motoru un sāka braukt.

—   Es aizvedīšu tevi uz «Sēnīti», — viņš apņēmīgi teica. — Tur paēdīsim pusdienas, pēc tam aizbrauksim uz Gauju, varbūt izpeldēsimies un pasauļosimies . ..

Viņi izbrauca uz Pleskavas šosejas. Rolands strauji palielināja mašīnas ātrumu, bet Kristīne nodomāja, ka viss tomēr kaut kā sanāk pārak jocīgi. Visi nez kādēļ grib mani kaut kur aizvest. Un es kā paklausīga aitiņa sekoju.

6. nodaļa

Palātas logā spilgti iespīdēja saule, un Edmunds vēroja, kā uz pretējās sienas rotaļājas cilvēku ēnas. Tās izveidoja dažādas sarežģītas figūras un fantastiskas ainas, un Edmunds tur ieraudzīja kādu lielu, melnu plankumu un ziedošu pļavu, un nodegušu siena šķūni, un pagalam izdangātu ceļu, un kādu grimstošu kuģi, un gaisā paceļamies lielu pasažieru laineri, un televīzijas torni, un baltu jahtu, un viņam tik ļoti pazīstamo televīzijas «B» studiju, un granīta kāpnes, kas veda dziļi pazemē, un operācijas zāles bezēnu spuldzes, un mazās ciemata slimnīcas

7 — Egils Lukjanskls

žēlsirdīgo māsu, un mati, kura pārliekusies pār viņa gultu, un vēnā ievadītu gumijas caurules galu, un vecu, ņirdzīgu vīrieša seju, un Kristīnes vingro augumu, un kādu salauztu šūpuļkrēslu, kuru nez kādēļ vējš trenkāja pa visām ļaužu pilnajām Rīgas centra ieiāni.

Edmunds aizvēra acis un mēģināja nomierināties. Viņš elpoja dziļi un vienmērīgi, bet tomēr juta, ka sirds krūtis dauzās kā negudra. Edmunds šeit, Republikas neiroķirurģiskajā centra, jau atradās trešo nedēļu, taču neviens vel īsti nemācējā pateikt, kā viņam tas viss beigsies. Viena operācija jau bija izdarīta, to veica labākie republikas neiroķirurgi, tomēr abas kājas viņam palika gandrīz vēl pilnīgi paralizētas. Edmundam nekas cits neatlika kā vienīgi cieši sakost zobus un cerēt uz brīnumu, jo viens no profesoriem bija teicis: «Nekas, jauno cilvēk. Mēs vēl padomāsim …»

Jau pirmajā dienā, kad Edmundu no mazās lauku slimnīcas pārveda uz šejieni, viņš bija lūdzis medmāsu piezvanīt Kristīnei, mātei un tēvam.

Tēvs neatnāca. Viņš bija medmāsai teicis, lai Edmundam pasakot, ka jūtot līdzi viņam nelaimē, bet pašreiz esot tik ārkārtīgi aizņemts darbā .. .

Māte atnāca tikai pēc nedēļas un arī tad vienīgi uz pavisam īsu laiku. «Zini, dēls, ārsti saka, ka tu laikam palikšot piekalts pie gultas,» viņa klusi murmināja, «bet es nevaru… Tici, Edmund, es vairs nevaru … Es vienkārši nevaru būt aukle diviem pieaugušiem vīriešiem. Pēteris ziemā pārcieta infarktu, tagad viņam, protams, ir labak, viņš jau staigā un pat strādā, bet man vienmēr jābūt viņa tuvumā, man viņš jāsargā …»

Edmunds raudzījās mātes sejā, kas pa šiem pēdējiem pieciem gadiem bija kļuvusi stipri vecāka, un viņu pārņēma sāpīgas skumjas.

«Māt, es taču tomēr esmu tavs dēls, tavs vienīgais bērns, bet kas tev tāds Pēteris? …»

«Pēteris ir mans vīrs,» māte gandrīz raudot atbildēja. «Tev varbūt to grūti saprast, bet… Kad tavs tēvs atstāja mūs vienus un man toreiz bija tik neizsakāmi smagi . ..»

«Tātad tu zini, cik grūti ir tad, kad pamet…»

Māte sāka raudāt un šņukstoši sacīja:

«Bez Pētera es vairs nevaru. Tā ir visa mana dzīve. Bet es jau tevi nepametu. Es tikai vienkārši nespēšu tev vienmēr būt klāt. Tu man piedod, dēls …»

Māte ātri vien aizgāja un pēc tam vairs nebija nākusi. Edmunds atvēra acis, atkal skatījās uz kustošajām koku un cilvēku ēnām un domāja; kādēļ gan man būtu jāpiedod?

Es nepiedodu.

Bet Kristīne vēl līdz šim laikam nebija atnākusi.

Medmāsa zvanīja katru dienu, un katru dienu viņa Edmundam paziņoja, ka minētais numurs neatbild.

Neatbild. Klusē. Un nenāk.

Kādēļ tieši dzīves visgrūtākajā brīdī visi mani atstāj un nodod? Tas ir tas pats kā kara laika atstāt ievainotu karavīru vienu kaujas lauka. Atstāt, nepasniedzot roku. Atstāt, nepasniedzot saites galu. Atstāt, neuzveļot uz saviem pleciem un neaiznesot, ne- aizvelkot pie savējiem.

Taču Edmunds savā sarūgtinājumā mazliet pārspīlēja. Viņš nebija ne atstāts, ne aizmirsts. Varbūt to izdarīja tieši viņam vistuvākie, visdārgākie cilvēki, bet tie, kas līdz šim bija stāvējuši tālāk, tagad pienāca cieši blakus. Pie Edmunda gandrīz vai katru dienu naca viņa darbabiedri no televīzijas jaunatnes raidījumu redakcijas, nāca draugs Rūdolfs, ar kuru viņi bija kopā mācījušies vidusskolā, un vairākas reizes atnāca Edīte. Viņa bija dažus gadus vecāka par Edmundu, strādāja radio jaunatnes redakcijā, taču nupat abi reizē neklātienē beidza universitātes žurnālistikas fakultāti. Edīte stāstīja, ka viss viņu kurss to atzīmējis, aizbraucot uz kādu tālu vietu laukos, un tur viņi atraduši burvīgu meža pļavu ar vairākām siena kaudzēm un kādu vecu siena šķūni, un dīvainā kārtā pie tā šķūņa durvīm stāvējusi kāda aizmirsta liela ceļasoma, un viņi tad pļaviņā dedzinājuši ugunskuru, visu nakti dziedājuši un nedaudz iedzēruši, un bieži, bieži pieminējuši Edmundu …

«Bija ļoti jauki.»

«Es ticu, Edīt.»

«Kā tu vispār juties? Diezgan draņķīgi, vai ne?»

«Tā ir. Nav par ko sevišķi priecāties.»

«Bet gan jau viss būs labi.»

«Protams.»

«Gan jau tu atkal tiksi uz pekām.»

«Savādāk nebūs.»

«Tev tikai tagad vajag izturēt, Edmund. Tieši tagad.»

«Es to zinu. Un tici — es izturēšu pat neizturamo, ja būs vajadzīgs.»

«Mēs vēl dancosim, mēs vēl dzīvosim …»

«Citādi nemaz nevar būt. Citādi nebūtu ne mazākās jēgas šeit nīkt kaut vai minūti.»

«Zini, Edmund, es tevi vienmēr esmu mazliet mīlējusi. Gan par tavu enerģiju, uzņēmību un spēku, gan par visu kopumā…»

«Un es tevi, Edīt. Tu esi labs draugs. Tu varbūt esi vislabākais draugs, kāds man vispār ir bijis.»

«Es atnākšu atkal pec dažām dienām. Rīt man ir ieraksts intervijas veidā ar kinorežisoru Jāni Streiču, pēc tam materiāla apstrāde … Tu jau zini.»

«Tu daudz strādā?»

«Jā. Es mēģinu aizmirsties. Es ārprātīgi steidzos dzīvot. Es strādāju kā traka, bet brīvajā laikā sēdu pie Rūdolfa mūsu oinu- līgaja «Zaļaja lapā» un uzdzīvoju.»

«Paldies tev, Edīt, ka tu atnāci.»

«Ko tu, Edmund! Mums vienkārši jauzvar. Mums diemžēl cits nekas vairs neatliek kā vienīgi uzvarēt.»

Edīte aizgāja. Viņa bija neliela auguma, skaista, diezgan trausla izskata sieviete, kura vienmēr savu iekšējo nomāktību centās slēpt aiz ārējas bezbēdības un prieka. Bet īstenībā viņai gāja diezgan grūti, un, kas patiesībā notika viņas dvēselē, laikam nezināja neviens. Savā laikā Edīte neprātīgi iemīlējās kādā politehniskā institūta studentā, viņi apprecējās un vairākus gadus dzīvoja labi un laimīgi. Bet nupat viņi pēkšņi izšķīrās. Edīte nevienam nestāstīja, kādēļ tas noticis, bet varēja just, ka viņa to ārkārtīgi pārdzīvo. Bez tam vēl runāja, ka Edīte esot nopietni, pat pārāk nopietni slima. Bet neviens tam neticēja. Edīti gandrīz vai katru vakaru varēja salikt radošās jaunatnes tik ļoti iecienītajā «Zaļajā lapā», kur speciāli viņai Rūdolfs jauca visgaršīgākos kokteiļus . . .

Bet kur ir pazudusi Kristīne? Kādus kokteiļus viņa dzer?

Edmunds piecēlās sēdus un pa logu vēroja slimnīcas pcl^rl ifllll. Bija slimnieku apmeklējuma laiks, un pagalmā gandrīz vai nepārtrauktā straumē plūda cilvēki. Nāca pie tevis, nāca pie viņa, bet kas atnāks pie manis? Es nesaprotu, kas notiek ar Kristīni. Varbūt viņa vēl neko nezina? Tad tā būtu laime. Tad viņa vienkārši neko vēl nezina — un viss. Nekas nebūs mainījies. Bet ja viņa ir uzzinājusi, nobijusies un nenāk lādē] . . . Tad tas ir vissliktākais variants. Tad tās ir beigas. Taču tu man tomēr esi vajadzīga. Es tevi patiešām mīlu, Kristīn, un man bez tevis būs grūti. Jā, man jau ir bijušas dažas meitenes arī pirms tevis, bet lu nāci kā zibens spēriens. Tu atnāci kā pavasaris janvāra salā. Un tevis dēļ es esmu gatavs uz visu. Tu tikai nebaidies. Es nekad nebūšu piekalts pie gultas. Nekad! Ja ne citādi, tad es līdīšu uz vēdera, es rāpošu un kustēšos, bet nekad nebūšu piesaistīts pie invalīda ratiņiem. Nekad! Tici, es spēšu sevi uzvarēt, es spēšu uzvarēt savu likteni, tikai tu nedrīksti mani pamest. Tu vienkārši to nedrīksti, jo citādi skaistie vārdi un jēdzieni kā «mīlestība» un «uzticība» zaudēs jebkādu jēgu un nozīmi.

Tu vienīgā, Kristīn.

Un, it ka šos vārdus izdzirdējusi, slimnīcas pagalmā starp daudziem citiem apmeklētājiem pēkšņi parādījās arī Kristīne. Viņa bija ģērbusies baltā, moderna piegriezuma kostīmā, ap kaklu p 11- voja sārts lakatiņš, un Kristīne izskatījās tik ellīgi skaista un vilinoša, it kā tieši viņā šai brīdī būtu sakoncentrējusies visas pasaules jaunība un šīs jaunības skaistums, sportiskais vingruins un cerības.

Kristīne šķērsoja pagalmu un satraukta domāja, ko viņa ar Edmundu lai runā? Viņai visu laiku vēl joprojām ausīs skanēja mātes vārdi: «Es to uzzināju tīri nejauši vakardienas konferencē, sarunājoties ar dažiem kolēģiem. Tavs Edmunds Janovskis ir neglābjami slims. Viņš ir cietis nelaimes gadījumā un uz visu mūžu paliks paralizēts. Tas ir drausmīgi, Kristīn, ka tik jaunam cilvēkam … Tā ir liela nelaime, lielāka gandrīz nemaz nemēdz būt, taču .. . Tā, protams, ir tava personīgā darīšana, bet es esmu pārliecināta, ka tu nemēģināsi izpostīt savu dzīvi, kaut kādā veidā to saistot ar šo slimnieku … It sevišķi tagad, kad tev jāiestājas universitātē, jāmācās, kad tev blakus jau ir labs draugs… Es domāju, ka tu, Kristīn, šajā gadījumā būsi pietiekoši saprātīga un varbūt vislabāk vispār neej pie viņa. Tu vienkārši vēl neesi izaugusi, tu vēl neesi tiktāl nobriedusi, lai uz saviem pleciem jau uzņemtos cita cilvēka ciešanas un viņa nelaimīgo dzīvi.»

Sī vēsts Kristīnei pirmajā mirklī bija pamatīgs trieciens, taču pēc neilga laika viņa gandrīz vai izjuta savādu atvieglinājumu. Protams, man viņa ir ļoti žēl, bet es taču patiešām astoņpadsmit gadu vecumā nevaru saistīt savu dzīvi ar cilvēku, kas kļuvis invalīds, kas pats ar saviem spēkiem nespēj pat pakustēties! Neviens mani nevar nosodīt. Pasaulē laikam vispār nevienam cilvēkam nav tik stipras mīlestības, lai viņš varētu … Es nevaru. Nosodiet mani, nošaujiet, bet es to nevaru! Taču pie Edmunda man tomēr jāaiziet. Jāaiziet un viss atklāti jāpasaka.

Edmunds ātri sakārtoja gultu, sasukāja matus un satraukts, ar nepacietību gaidīja atveramies durvis. Sai brīdī palātā bez viņa neviena cita nebija. Igors Kuzņecovs, kas gulēja viņam blakus, ar kruķu palīdzību bija izgājis gaitenī, bet vecais Āboliņš skvēriņā sarunājās ar savu sievu.

Palātas durvis lēni atvērās, un telpā ienāca Kristīne. Edmundam uzreiz šķita, ka visas zāļu smakas pazūd un palātas gaiss piepildās ar meža un mazliet apžuvuša siena smaržu.

—   Labdien, Edmund, — Kristīne klusi sacīja un pienāca pie slimnieka gullas. Rokā viņa turēja pelēku treniņsomu, bet viņas acīs Edmunds pamanīja kaut kādu svešu un ļoti aukstu mirdzumu.

—   Sveika, Kristīn, — Edmunds tikpat klusi atbildēja un pēkšņi nez kādēļ sajuta milzīgu kaunu, ka meitenei viņš jāredz šādā nepievilcīgā izskatā, ka viņš šobrīd ir tik vajš un nevarīgs. — Pie- sedies.

Kristīne paņēma krēslu, apsēdās pie gultas kājgaļa un vērīgi paskatījas uz Edmundu. Viņš bija manāmi pārvērties. Seja k|uvusi stipri vājāka, ap acīm izpletušies tumši riņķi, un arī bārda dažas dienas nebija skūta.

—   Beidzot tu atnāci, — Edmunds sacīja un pasmaidīja. — Ja tu tikai zinātu, kā es tevi gaidīju!

—   Tu esi stipri pārvērties, — sacīja Kristīne un turpināja skatīties Edmundam sejā. — Pat grūti pazīt.

—   Kur tu biji pazudusi?

—   Nekur.

—   Tevi nevar pat sazvanīt.

—   Mēs taču tagad dzīvojam vasarnīcā, — Kristīne paskaidroja.

—   A! — Edmunds saprotoši pamāja. — Man tas kaut kā nebija ienācis prātā.

—   Mēs tur parasti dzīvojam katru vasaru, — Kristīne teica.

—   Kur jūsu vasarnīca atrodas? — Edmunds painteresējās. — Jūrmala?

—   Langstiņos, — Kristīne atbildēja. — Pašā Langstiņu ezera krastā.

•— Tur droši vien ir skaisti, vai ne?

—   Pat ļoti. Visapkārt miers un klusums …

—   Laiva jums arī ir?

—   Pat divas. Tu Langstiņos nekad neesi bijis?

—   Esmu, — Edmunds atkal savādi pasmaidīja. — Es tur katru rudeni braucu sēņot.

—   O, jā! — Kristīne pamāja. — Tur ir kolosālas sēņu vietas!

—   Ezerā zivju ir daudz?

—   Jā. Tēvs makšķerē. Arī es dažreiz esmu pamēģinājusi, bet man neķeras.

—   Tur vajag prast.

—   Droši vien.

Gan Edmunds, gan Kristīne skaidri juta, ka viņi tīšu prātu pašlaik muld pilnīgi pa tukšo, jo kā viens, tā otrs vienkārši baidījās uzsākt sarunu par notikušā būtību. Edmunds nopietns skatījās uz netālu sēdošo meiteni, kura bija tik koši saģērbusies, it kā viņai nupat vajadzētu fotografēties žurnāla «Rīgas Modes» pirmajam vākam.

—   Kas ar tevi noticis? — Kristīne beidzot uzprasīja.

—   Mani sašāva, — Edmunds atbildēja.

—   Sašāva?!

—   Jā.

—   Tagad? … — Kristīne bija pilnīga neizpratnē. Viņai laikam šķita, ka šauj tikai kara laika.

Edmunds sīki visu izstastija, bet tas Kristīni ne mazākā rnerā neaizkustināja. Drīzāk otrādi. Viņai pret Edmundu un viņa rīcibu uznāca pat dusmas, jo nekādi nespēja saprast, kāda velna pēc Edmundam tur vispār vajadzēja iet, kādēļ vajadzēja iejaukties citu — pilnīgi svešu, viņam nepazīstamu cilvēku dzīvē un notikumos, kas jau pašā sakuma nesolīja neko labu un viņu pašu nemaz neskāra? Kādēļ Edmunds tā darīja? Kādēļ pats skrēja un niekleja šo drausmīgo nelaimi? Vai viņš nevarēja nospļauties un mierīgi paiet garām? Tikai dažus soļus — un nekas tamlīdzīgs nebūtu noticis.

—   Vai tev nešķiet, Edmund, ka tu pats esi vainīgs? — Kristīne pajautaja, un līdz ar viņas balsi caur atvērto logu palātā ieplūda auksts gaiss.

—   Nē, Kristīn, man tā nešķiet, — Edmunds skarbi atbildēja.

—   Tad jau visi noziedznieki ir nevainīgi.

—   Kādēļ tu uz turieni gāji?

—   Nezinu.

—   Tev taču vajadzēja būt blakus man.

—   Ja, Kristīn. Tas būtu bijis visprātīgākais. Bet es tur atradu brīnišķīgu ezeru. Tas tev noteikti būtu paticis.

—   Tu vismaz to sievieti pazini?

—   Es taču tev teicu, ka ne. I\ā lai es viņu būtu varējis pazīt?

—   Nezinu. — Kristīne diezgan vienaldzīgi paraustīja plecus.

—   Tāpat kā es nezinu, nesaprotu, es nevaru pat apjēgt, kādēļ tu tomēr uz turieni gāji? Ko tu cerēji tur atrast?

—   Mani sauca paiīgā, — Edmunds dobjā balsī atbildēja.

—  Tu to beidzot vari saprast? Mani sauca palīgā.

—    Bet tu taču varēji neiet? Varēji? Vai tad sauca tieši tevi? Vai tad sauca tieši Edmundu Janovski?

—   Es nevaru tev to izskaidrot, — Edmunds nogurušā balsī sacīja un pagrieza galvu pret logu. — Bet es nevarēju neiet.

—   Kādēļ tu tai mirklī aizmirsi mani? — Kristīne pavaicāja, un šais vārdos, gan arī viņas balsī bija jaušams skaidrs pārmetums.

Edmunds klusēja, jo viņš neprata, viņš vienkārši nespēja šai skaistajai, izlutinātajai, apskaužami labos apstākļos uzaugušajai meitenei izskaidrot tik vienkārši saprotamus notikumus. Un nez vai viņa vispār saprastu; tieši tādēļ nesaprastu, ka pašai vēl nekad nebija nācies ne saukt, ne arī gaidīt kāda palīdzību. Nekad vēl nebija nācies drebēt nāves bailēs un lūgties žēlastību. Viņai bija viss — gan jaunība un skaistums, gan spirgta veselība, vidusskolas izglītība un nākotnes perspektīvā universitāte, vecāki ar augstu sociālo un sabiedrisko stāvokli, gan liels dzīvoklis, automašīna, vasarnīca klusa ezera krastā — un izvēles tiesības.

—   Gandrīz vai aizmirsu! — Kristīne negaidīti iesaucās, strauji noliecās un sāka izņemt no somas dažādas burciņas un pakas.

—   Seit ir marinētas baravikas, bet šeit — zuši, gurķīši un tomāti, šķiņķis un apelsīnu sula, bet šeit ir zemenes.

Edmunds skatījās uz visu šo izsmalcināto pārtikas kalnu, un viņu arvien vairāk pārņēma kaut kāda dziļa nepatika, pat riebums.

—   Nevajag, — viņš klusi sacīja. — Kam tas viss tagad ir vajadzīgs, ja tu …

Kristīne piecēlās, atgāja dažus soļus tālāk no gultas un sāka nervozi raustīt treniņsornas siksnu. Varēja redzēt, ka meitene ir uztraukusies un viņai nav viegli runāt.

—   Saproti, Edmund … — Kristīne mazliet drebošā balsī teica. — Varbūt tagad vēl nevajadzēja… Nevajadzēja tieši šeit, slimnīcā, bet .. . Tu vari mani nicināt, vari sajust pat naidu un pēc tam visu mūžu neieredzēt, tu vari man iesist, taču pamēģini saprast ari mani. Tu taču zini, kā esmu dzīvojusi, ka neesmu radināta pie grūtībām, ka neesmu audzināta citu labā nest upurus. Es vēl esmu pārāk jauna un tādēļ arī vāja … Es to vienkārši nespēju.

—   Pietiek, — Edmunds ar sausu muti sacīja. — Es no tevis vēl neko neesmu prasījis.

—   Es nevaru … — Kristīne atkal gandrīz vai izmisusi atkārtoja.

—   Es neko nelūdzu, — arī Edmunds atkārtoja un cieši skatījās uz palātas vidū stāvošo meiteni. — Neko.

—   Tu man piedod …

Atkal tas pats, Edmunds rūgti nodomāja. Atkal pie tevis atnāk kāds ļoti tuvs cilvēks, iespļauj sejā un pēc tam pazemīgi lūdz piedošanu .. .

—   Paldies, Kristīn, ka vismaz neaizmirsi apciemot, — Edmunds teica un mēģināja pasmaidīt. — Es visu sapratu.

—   Es tevi nekad neaizmirsīšu.

—    Paldies, — Edmunds gandrīz vai ar izsmieklu sacīja un cieši, ar visu spēku satvēra gultas dzelzs stieņus. — Es tev par to esmu dziļi pateicīgs.

—   Man patiesi žēl… — Kristīne, galvu nodūrusi, klusi pateica, vēl brīdi stāvēja, tad ātri, gandrīz skriešus izmetās ārā no palātas. Gaisā vēl labu laiku lidinājās kaut kādas mazliet saldas, patīkamas smaržas, bet Edmunds tik cieši un spēcigi saspieda pirkstus, ka tie skaļi nokrakšķēja un kļuva pavisam balti.

Tā, viņš skumji nodomāja. Tā tas sākas, un tā tas beidzas. Un tomēr ir diezgan bēdīgi, ja cilvēks astoņpadsmit gadu vecumā savu patstāvīgo dzīvi sāk ar… nodevību. Ar visu ko, bet tikai ar to nu gan nevajadzētu sākt.

Edmunds atcerējās, ka tad, kad viņam palika astoņpadsmit gadu, māte aizgāja dzīvot pie Pētera un viņš palika viens.

Un es toreiz sāku ar darbu. Sāku par skatuves strādnieku. Varbūt šis manas patstāvīgās dzīves sākums nebija sevišķi spožs, bet tas vismaz bija godīgs. Tas bija godīgs un tīrs.

Nākamaja rītā ārstu apgaitas laikā pie Edmunda gultas sastājās vairāk dakteru nekā parasti. Viņi rūpigi apskatīja, izklau- šinaja un izdurstīja Edmunda muguru un kajas un saprotoši māja ar galvām.

—   Kā ir ap dūšu? — painteresējās ārstējošais ārsts.

—   Slikti, — Edmunds atbildēja.

—   Nekas, — ārsts sacīja. — Drīz atkal būs labi. No Maskavas pie mums ieradies akadēmiķis Ņesterovs, un viņš vēlas izdarīt jums vēl vienu operāciju. Jums nekas nav pretim?

—   Nē, nekas, — Edmunds atri atbildēja un norija siekalas. Viņš juta, ka atkal ir pagalam uztraucies.

—   Akadēmiķis Ņesterovs ir izstrādājis pilnīgi jaunu pieeju šāda veida traumām, — ārstējošais ārsts turpināja. — Bet jāai- zīst, ka šo operāciju metodika vēl pilnībā nav izstrādāta, to tikai turpina pilnveidot, un paredzētā operācija zināmā mērā būs vēl eksperimenta stadijā… Jums tas jāzina. Atteikties jūs varat jebkurā laikā, taču galīgais lēmums jāpieņem jau šodien.

Pēc tam ar viņu ilgi runāja pats akadēmiķis Ņesterovs, un šī saruna Edmundu nomierināja. Taču, kad ārsts jau taisījas iet prom, Edmunds, it kā mazliet šaubīdamies, tomēr pajautāja:

—   Vēl sliktāk man nevar kļūt?

—   Nē, — ārsls noteikti atbildēja. — Sliktāk jums nekādā gadījumā nebūs.

—   Lai iet! — Edmunds sacīja. — Esmu ar mieru.

Ārsti aizgāja. Edmunds piecēlās sēdus, paskatījās uz saules pielieto slimnīcas pagalmu, un pēkšņi viņam kļuva tik labi un priecīgi ap sirdi, ka gandriz vai noreiba galva. Viņš atvēra skapīti, uzlika uz tā virsas visus Kristīnes vakar atnestos produktus un skaļi iesaucās:

—   Igor! Āboliņtēvl Visi šurp! Mums ir pamatīgs iemesls uzdzīvot!

7. nodaļa

Operācija izdevās spīdoši.

Jau tas pašas dienas vakarā Edmunds pirmo reizi pēc trīs nedēju pārtraukuma laimīgs pievilka kājas pie krūtīm un turēja tā ilgi. Pec tam kājas iztaisnoja un atkal pievilka… Mugura asi iesāpējās, bet kājas tomēr darbojās. Beidzot viņš tās atkal sajuta! Edmunds turpināja kājas ritmiski pievilkt pie krūtīm un. zoda un klusi murmināja: — Paldies tev, dakter Ņesterov, paldies! Tas ir viss, ko es varu pateikt. Tas ir viss, ko es varu dot. Paldies tev, dakter Ņesterov!

Pēc divpadsmit dienām Edmundu izrakstīja no slimnīcas. Viņu sagaidīja Rūdolfs un Edite. Viņi bija pasūtījuši taksometru, un visi aizbrauca pie Edmunda uz mājām. Laukā — karsta, saulaina diena, visa apkārtne smaržoja pēc ziedošām liepām, un Edmunds jutās, it kā nupat būtu no jauna piedzimis. Un var būt, ka tā arī bija. Jo Edmunds skaidri apzinājās, ka tagad nekad vairs nebūs tā, kā bija agrāk. Sis bēdīgais atgadījums visu izmainījis. Un arī viņš pats bija izmainījies. Edmunds viena mēneša laikā pēkšņi pasauli bija ieraudzījis daudz savadaku, daudz skarbāku un nežēlīgāku, nekā to bija iedomājies agrāk. Un daži cilvēki, varbūt paši to negribot, arī bija sevi parādījuši cita gaismā. Ikdienā mēs daudz kam paejam garām. Ikdienā mēs daudz ko vienkārši nepamanām. Un nepamanām tādēļ, ka tieši šī ikdiena mums aizver acis, šī ikdiena mūs nogurdina, notrulina, un mēs kļūstam nevērīgi. Mēs zaudējam modrību. Mēs esam labi iemācījušies spēlēt paslēpes un «aklo vistu». Mēs vēl esam jauni, bet jau pilnībā apguvuši spēles noteikumus. Modernos dzīves baušļus. Kas mums tos mācījis, es nezinu. Bet daudzi no mums jau zina. cik izdevīgi ir valkāt maskas. Cik izdevīgi ir izlikties. Cik izdevīgi ir izvairīties no atbildības un varbūt ari 110 mīlestības. Cik labi ir dzīvot, neizjūtot nekādu pienākumu.

Dažas dienas vēlāk vairāki pazīstami puiši no fizkultūras institūta pārvērta Edmunda vienu istabu gandrīz vai par vingrošanas zāli. Atnesa arī papildu inventāru, un kāds sporta ārsts izstrādāja Edmundam sīku, speciālu vingrojumu kompleksu muguras, vēdera un kāju muskulatūras stiprināšanai.

Edmundam principā tas nebija nekas jauns. Faktiski viņš turpināja jau sen iesāktos treniņus, tikai tagad darīja to daudz uzmanīgāk, lēnāk, bet toties ar kaut kādu fatālu apņemšanos, dzelzs gribu un skaidri nospraustu mērķi.

«Man nebūs nekādu komplikāciju. Es nejutīšu nekādas sekas. Es būšu pilnīgi vesels. Mana miesa un gars būs stipri un droši. Uz manām kājām varēs kraut dzelzsbetona bluķus. Uz manas muguras varēs montēt jauno televīzijas torni. Tā izturēs visu. Tāpat kā tagad, arī es spēšu izturēt visu. Patiesībā ēs jau esmu izturējis. Esmu lepns par to. Es neraudāju, es nekritu panikā, es ska|i nevaimanāju, es nevienu nelūdzos… Lai gan godīgi jāatzīstas — bija daži tik tumši, tik melni brīži, ka … es neko vairs neredzēju. Un tomēr es nekad nekritu pilnīga bezcerībā. Pat tad ne, kad pirmo reizi uzzināju, ka palikšu piekalts pie gultas. Pat tad ne, kad no manis aizgāja Kristīne. Ja viņa to būtu izdarījusi tagad, tas nebūtu bijis tik sāpīgi un es to droši vien uztvertu un pārdzīvotu nedaudz savādāk. Bet tad es pirmo reizi gribēju kliegt. Tad man pirmo un vienīgo reizi negribējās tālāk dzīvot. Tad es pirmo un vienīgo reizi velējos nomirt. Un varbūt tieši par to, ka tomēr spēju pārvarēt šo vājuma brīdi, es šodien priecājos visvairāk. Es sajūtu savu spēku. Un tagad man ne no kā vairs nav bail. Es zinu, ka vienmēr uzvarēšu. Ja es tiku laukā no tās melnās elles, tad tagad … Pareizi, Edīt. Mums cits nekas neatliek kā vienīgi uzvarēt.

Mēs vēl dzīvosim, veco zēn!

Bet tagad pieskaros egles zaram.

Un degošas sveces liesmai.

Es pieskaros savām atmiņām un tev, Kristīn.

Varbūt tu to kādreiz sajutīsi.»

Edmunda muskuļi piebrieda vēl vairāk, viss viņa ķermenis tagad sastāvēja vienīgi no lielākiem vai mazākiem muskuļu mezgliem, tie spēlējās un ņirbēja kā jūras viļņi, un Edmunds noteikti kādā no kultūristu pasaules skatēm būtu ieguvis vienu no visaugstākajām vietām.

Mēnesi pēc iznākšanas no slimnīcas Edmunds vēl turpināja ārstēties poliklīnikā. Pēc tam viņš paņēma kārtējo atvaļinājumu, darba vieta pārsteidzoši ātri izgādāja ceļazīmi, un Edmunds aizbrauca uz Ķcrneru sanatoriju, kur pavadīja divdesmit sešas dienas.

Atgriezies mājās viņš fiziski jutās pietiekoši labi, taču tomēr kaut kas viņā vēl visu laiku sāpīgi gruzdēja.

Tā laikam bija apziņa, ka esi nodots. Tā bija apziņa, ka tev ne no šā, ne no tā ir atņemts kaut kas tik ļoti tuvs un dārgs, ka viss pārējais jau sāk šķist nesvarīgs un lieks.

Edmunds nezvanīja, viņš nekad vairs necentās Kristīni sastapt. Edmunds apzinājās, ka viņš nedrīkst, nekādā gadījumā nedrīkst piezvanīt vai satikt Kristīni un pateikt viņai: «Mīļā, tu esi kļūdījusies. Es esmu vesels. Es esmu pilnīgi vesels, un turpināsim…» Jo tādā gadījumā visa dzīve un mīlestiba — kā viena no galvenajām mūsu dzīves sastāvdaļām — patiešām pārvertisies par lētu teātri, par balagānu.

Vēlā rudenī notika augstākās tiesas sēde, kas izskatīja krimināllietu pret apsūdzēto Voldemāru Stepiņu, atzina viņu par vainīgu smagu miesas bojājumu izdarīšanā un notiesāja uz astoņiem gadiem stingra režīma labošanas darbos.

Dīvaini, bet šis spriedums nedeva Edmundam nekādu gandarījumu. Tad jau drīzāk otrādi. Viņam kļuva šī cilvēka žēl.

Vēl viena paša spēkiem izpostīta dzīve.

Tai pašā laikā Edmunds uzzināja, ka Kristīne ir iestājusies universitātes juridiskajā fakultātē, pārtraukusi nodarboties ar sportu un apprecējusies ar žurnālistikas fakultātes studentu Rolandu Krāmeru.

8. nodaļa

Bija pagājis garš gads.

Edmunds sēdēja savas redakcijas lielajā istabā un skatījās, kā smagas lietus lāses apnicīgi sitas pret loga rūtīm un blakus esošās mājas sarkano jumtu.

Ar īsiem pārtraukumiem lija jau trešo dienu.

Edmunds pagrieza galvu un sastapās ar Vivitas neapmierināto acu skatienu. Viņa, kā parasti, bija spilgti izkrāsojusies un šodien apģērbusi zilu un ne sevišķi garu kleitu. Parasti Vivita staigāja cieši apspīlētās džinsa biksēs un dažādos svīteros vai blūzītēs.

Un tad Edmunds atcerējās, ka pēc dažām stundām viņai taču jābrauc uz kādu Rigas nomales meža pļavu, kur jau agri no rīta tika aizsūtītas pārvietojamās krāsu televīzijas un videoierakstu stacijas, kā arī jau uzstādītas trīs televīzijas kameras. Vivitai šai gleznainajā nostū'f bija paredzēta saruna ar jaunajiem aktieriem, kuriem tajā pļaviņā vēl arī jādanco, jādzied un jānospēlē daži fragmenti no diplomdarba izrādes.

Nenoliedzami, lietus viņiem stipri traucēs.

—   Joprojām līst?

—   Kā ar r.paiņicm, — Edmunds atbildēja.

—   Ko rr.an tagad darit? — Vivita nesapratnē pajautāja.

—   Nezinu, — Edmunds paraustīja plecus, — bet vispār vajadzētu padomāt.

—   Nu, lūdzu, padomā, Edmund! — Vivita žēlabainā balsī teica. — Varbūt es kaut ko varu grozīt? Varbūt raidījuma ierakstu var atcelt?

—   Par to i nedomā, — Edmunds sacīja. — Es vismaz neatceros tādu gadījumu, kad jau ieplānotais raidījums tiktu atcelts. Un vismazāk jau nu lietus dēļ. Protams, ir bijuši daži reti gadījumi, kad raidījums tomēr nojucis tīri tehnisku vai kādu citu ļoti svarīgu iemeslu dēļ, bet tad jau uzreiz labāk rakstīt atlūgumu, jo pec tam troksnis ir tik liels un nepatikšanu tik daudz…

—   Ko tad man darīt?

Edmunds vēlreiz paskatījās uz jauno redaktori un pasmaidīja.

—   Ģērb vien kājās gumijas zābakus un brauc strādāt,

—     Drausmīgi…

—   Nekas jau tur slikts nenotiks.

—   Un tomēr . . . Vai nevarēja spīdēt saulīte?

—   Varēja, Vivit, — Edmunds atteica, — taču tomēr sāc jau pieradināties arī pie mazliet grūtākiem darba apstākļiem. Citādi man ļoti rādās, ka esi pārāk izlutināta.

—   Nemaz, — Vivita mazliet apvainota uzrāva lūpu. — Es tikai vēlos, lai raidījums iznāktu labāks.

—   Interesanti, ko tu darītu, ja tev būtu vajadzējis vadīt reportāžu, piemēram, no Ziemeļpola, kad to sasniedza laikraksta «Komsomoļskaja pravda» ekspedīcija?

—   Es . . .

—  Vai arī vadīt pārraidi no Taškentas vai kāda maza kirgīzu ciema, kad tur notiek stipra zemestrīce, visapkārt brūk mājas un kalni un cilvēkus pārņem šausmīgas bailes un panika?

—   Es…

—   Vai arī vadīt pārraidi no Bama celtniecības, kad visapkārt trako viesuļvētra un aukstums sasniedz četrdesmit piecus grādus zem nulles?

—   Es…

—   Vai arī tad, ja tevi aizsūtītu, piemēram, uz karalauku vai uz kādu no palestīniešu bēgļu nometnēm, kad tai uzbrūk Izraēlas desantkaraspēks. Vai arī reportāža no kādas mazgadīgo noziedznieku kolonijas, vai arī pārraide no slēgtās venerisko slimību nodaļas, kur vairāk nekā puse no slimniecēm nav vecākas par tevi, vai arī.. .

—   Nu, vai zini…

Vivita piecēlās un nervozi sāka staigāt pa kabinetu.

—   Tu gribi strādāt tikai ar baltiem cimdiem rokās? — Edmunds pavaicāja.

—   Kādēļ gan ne?

—   Mūsu darbā, Vivit, daudz biežāk nākas brist pa dubļiem.

—   Kaut kā neesmu pamanījusi.

—   Gan jau pamanīsi.

—   Tad to darīs citi. Tu pats to varēsi darīt, jo neaizmirsti, mīļais, ka man ne ar lauksaimniecību, ne politiku, ne medicīnu nav ne mazākā sakara! Es atbildu par kultūru!

—   Tu esi gudri darījusi, Vivit. Nav jau slikti tīrā un siltā televīzijas studijā parunāties ar tiem pastulbajiem jaunajiem dzejniekiem, ņemt intervijas no rakstniekiem, balerīnām vai aktieriem. Taču pa lielākajai daļai tā ir tikai tāda diezgan tukša un nevajadzīga pļāpāšana.

—   Tu gribi sacīt, ka es … — Vivita gandrīz sāka raudāt. — Ka es … es esmu dumja?

—   Nē, Vivit, to es nekad neesmu teicis.

—   Paldies.

—   Es tikai saku, — Edmunds turpināja, — ka tev nav ko baidīties. Šis lietus ne tev, ne citiem aktieru fakultātes absolventiem neko sliktu nenodarīs.

—   Patiešām, — Vivita vēsi piekrita, — ne man, ne citiem. Bet šis lietus izbojās man visu raidījumu!

Vivita ātri aizgāja līdz durvīm, tad tur uz mirkli apstājās.

—   Tā arī patiešām ir, kā par tevi tagad daudzi runā. Tu esi kļuvis neciešami auksts un neiejūtīgs cilvēks! Es tev prasīju padomu, bet tu ņēmi un nolasīji man veselu lekciju!

Un jauniņā redaktore Vivita Kalna, kura šeit strādāja tikai nepilnu gadu, spēcīgi aizcirta aiz sevis durvis.

Nieki, Vivit, Edmunds nodomāja. Es neesmu kļuvis auksts. Es esmu kļuvis vienīgi prasīgāks, neiecietīgāks. Un es nicinu un man dziļi riebjas visi tev līdzīgie čīkstētāji, vaimanātāji, visi šie izlutinātie, pie darba nepieradinātie memmesdēliņi, visas šīs smalkās un sterili tīrās jaunkundzītes, kuras tāpat nepazīst grūtāku darbu, tēlo baigi gudrās un apdāvinātas, bet raud, ja tām pasaka kādu skarbāku vārdu vai arī viņām uz galvas uzkrīt lietus lāse! Riebjas! Jūs visus vajadzētu aiztriekt uz kolhozu pļaut sienu, rakt kartupeļus, nest labibas maisus, mežā gāzt kokus, stiept akmeņus, liet asfaltu, celt tiltus, tad jūs beidzot zinātu, ko nozīmē darbs! Lai izjustu, kā sāp uz plaukstas pārsprāgusi tulzna, cik salda ir rupja maize un kā dedzina muguru sviedriem pielijis krekls! Un tad jūs beidzot varbūt saprastu, ka dzīve nesastāv tikai 110 smalkām manierēm un gudrām runām, ka mūsu drēbēm un visām mūsu iegādātajām mantām arī nav nekādas sevišķi lielas vērtības, ka viss ārējais ir īslaicīgs un mainīgs, ka vienīgās paliesās un nemainīgās vērtības ir tikai tavs godīgi padarītais darbs un laba, silta un atsaucīga sirds. Un mana mīlestība pret kādu meiteni un kādas meitenes mīlestība pret mani, kad šķiet — tikai viens rokas pieskāriens pie tevis un tev pie manis var jau šo pasauli izmainīt līdz nepazīšanai. Un mūs pašus izmainīt un pārvērst.

Edmunds atkal pagriezās pret logu un ilgi raudzījās uz blakus- mājas sarkano jumtu.

Lietus lija vēl stiprāk, un Edmunds nodonu ja, kāda tomēr tā ir laime — būt dzīvam, sajust lietus lāses sejā un staigāt pa miklo asfaltu, un priecāties, ka vari strādāt, — priekšā vēl visa dzīve, un tev šai dzīvē ir kaut kādas izredzes.

Atvērās durvis, un kabinetā ienāca šefs — jaunatnes redakcijas vadītājs Niklāvs Bērzs. Viņš, kā vienmēr, bija eleganti ģērbies un izrotājis seju ar mazliet augstprātīgu smaidu.

—   Ko tad mūsu Bridžita Bardo tāda kā nobimbājusies staigā pa gaiteni? — šefs uzprasīja un apsēdās dziļajā un vienīgajā kabineta atpūtas krēslā.

—   Ko viņai neuzprasiji? — Edmunds pavaicāja.

—   Es vienmēr esmu izvairījies no saniknotām sievietēm, — Niklāvs atbildēja. — Kaut kas viņai atkal sagājis dēlī ar kārtējo pielūdzēj u?

—   Tad ne jau tas, — Edmunds atmeta ar roku. — Vai tad tādas kā Vivita daudz raud, ja ari kas patiešām saiet dēlī? Pasmejas! Bet viņas var nervozēt, pinkšķēt un vaimanāt, ja laukā līst lietus, nav dabūjusi poļu vai franču parfimēriju vai arī gar degunu aizgājis vajadzīgais tramvajs!

—   Tā vis nesaki, — Niklāvs teica. — Sitās meitenītes tev labāk jāiepazīst. Jā, starp citu, tev Vivita nepatīk?

—   Kādā ziņā? — Edmunds ātri pajautāja.

Niklāvs ironiski pasmīnēja, tad atkal kļuva nopietns.

—   Ka kolēģe, — viņš teica. — Kā tev šķiet — Vivita ir laba žurnāliste, redaktore?

—   Ne laba, ne slikta, — Edmunds atbildēja. — Viņa taču vēl mācās tikai ceturtajā kursā un pašlaik ir līdzīga gandrīz vai visām viauvējībārn. Nav individualitātes! Nav personības! Par maz dulluma, par maz oriģinalitātes! Un tu ar savu augsto priekšniecību jau arī vēl daudz ko ierobežo, tā ka… diez kas nav. Tu rīt paskaties, kā Vivita šodien būs ierakstījusi savu raidījumu!-Paska- ties! Ari dievs apžēlojies un, redzi, beidzot aizdedzinājis savu vējlukturi! Tātad būs ta — smuki spīdēs saulīte, vēl smukāk apgaismodama košo meža pļaviņu, koka zariņos vīteros putniņi, un Vivita pati saldsērīgā balstiņā uzdos jaunajiem aktieriem sen nodrāztos jautājumus: «Lūdzu, pastāstiet interesantāko notikumu jūsu studiju laikā!» — «Kādi ir jūsu nākotnes nodomi?» — «Kādas lomas jūs vēlētos spēlēt?» Un jaunie teātra censoņi, protams, tūdaļ sparīgi atbildēs, ka Joti vēlētos nospēlēt lielas lomas — Hamletu, karali Liru vai Anglijas karalieni Elizabeti. Tad, varbūt atjēgusies, viņi tikpat skaļi apgalvos, ka par vi$u vairāk, protams, viņi vēlētos spēlēt savu laikabiedru, atveidot kadu spilgtu padomju jaunieša pozitīvo tēlu, taču oriģināllugu esot tik maz un dramaturgu vēl mazāk… Tā viņi runās, šef, un tas viss būs ļoti aizkustinoši, skaisti un galvenais — ļoti pareizi. Vienīgā nelaime būs tā, ka mēs jau visi esam to simtkārt dzirdējuši. Tev tā neliekas?

—   Tad jau redzēs, — redakcijas vadītājs nopietns sacīja un piecēlās. — Tātad pret Vivitas darbu tev ir lielas pretenzijas, tā es sapratu, jā?

—   Jā, Niklāv, — Edmunds lēni atbildēja. — Es nekādā sajūsmā neesmu.

—   Labi, — šefs teica un mazliet sakārtoja krāsaino kaklasaiti.

—  Tev jānāk man līdzi.

—   Kur?

—  Mums abiem tieši vienpadsmitos jābūt pie Valentīna Pelča, — Niklāvs paskaidroja.

—   Ko tad tur? — Edmunds mazliet satraukts uzprasīja.

—  Esmu kaut kur sataisījis ziepes?

—   Nē, — Niklāvs iesmējās un viegli uzsita ar roku pa Edmunda plecu. — Viss kārtībā! Tevi tur gaida patīkams pārsteigums.

Viņi abi izgāja garajā gaitenī un devās uz priekšu. Pa kreisi palika televīzijas «Panorāma» redakcijas durvis un mašīnrakstīšanas birojs. Tad Niklāvs ar Edmundu nokāpa vienu stāvu zemāk un atkal pa garu gaiteni gāja uz priekšu, kur abās pusēs atradās dažādas redakcijas, montāžas telpas un operatoru istaba. Gaiteņa galā viņi atvēra tumšbrūnas durvis un iegāja telpā, kur pie diviem cieši savienotiem galdiem sēdēja divas simpātiskas sekretāres.

—   Sveicināti,. — Niklāvs sacīja. — Valentīns Antonovičs ir brīvs?

—   Jā, biedri Bērz, — viena no sekretārēm atbildēja. — Jūs varat ieiet.

—  Tu mazliet pagaidi, — Niklāvs teica Edmundam un ātri pazuda aiz biezajām durvīm.

—   Tu nezini, par ko viņi tur runās? — Edmunds pavaicāja sekretārei, kuru labi pazina.

—   Nē, — meitene atbildēja. — Nav ne mazākās jausmas.

—   Kādēļ mani izsauca, arī nezini?

—   Nē, — Maruta papurināja galvu. — Tev tur jāiet?

—   Tā Bērzs sacīja.

—   Tad apsēdies un pagaidi.

Edmunds apsēdās uz tuvākā krēsla malas un juta, ka ir mazliet uztraucies. Vispirms saķeršanās ar Vivitu, tagad gaidāmā saruna ar pašu Pelču… Bet, lai kā Edmunds lauzīja galvu, viņš nekādi nespēja atcerēties, ka pēdējā laikā viņam darbā būtu misējies vai arī sanākušas nopietnas nepatikšanas. Viss bija it kā kārtībģ, bet ej nu tu sazini .. .

Baltajā selektorā uz Marutas galda spēji iedegās sarkans signāls, un tūlīt arī atskanēja Valentīna Pelča nedaudz skarbā balss.

—   Maruta! Lūdzu, pasaki Janovskim, lai viņš tūlīt ienāk pie manis!

—   Labi, — Maruta teica un pamāja Edmundam. — Vari iet!

Edmunds piecēlās, atvēra durvis un iegāja plašā, bet patumšā,

ar sarkanām un tumšām mēbelēm iekārtotā kabinetā. Aiz liela «T» veidā salikta galda, kura abās pusēs stiepās garas krēslu rindas, sēdēja Valentīns Pelčs, bet rakstāmgalda otrā pusē atradās Niklāvs Bērzs.

—   Labdien, — Edmunds sacīja un viegli palocīja galvu.

—   Labdien, — Valentīns Pelčs atbildēja un pamāja ar roku. — Nāc šeit tuvāk un apsēdies!

Edmunds uzmanīgi apsēdās un vērīgi paskatījās uz Pelču. Viņš bija ap piecdesmit gadus vecs, nedaudz iesirms, kalsnu seju un diezgan bargu izskatu, lai gan patiesībā bija labsirdīgs un visā visumā arī taisnīgs.

—   Kā tev tagad ar veselību? — Pelčs ieinteresēts pajautāja un pagriezās mazliet vairāk uz Edmunda pusi.

—  Tā nekas, — Edmunds atbildēja. — Kā redzat, staigāju, pat skrienu, vienīgi šad tad nez kādēļ spēji iesāpas mugura. Bet parasti ātri vien pāriet.

—   Atvaļinājumā jau esi bijis?

—   Vēl ne.

—   Kad taisies iet?

—   Rudenī, varbūt ziemas sākumā …

—   Brauksi atkal uz sanatoriju?

—   Jā, ja arodkomiteja iedos ceļazīmi.

—   Iedos! — Pelčs stingrā balsī pateica. — Tev iedos noteikti! Es pats personīgi par to parūpēšos.

—   Paldies, — Edmunds klusā balsī sacīja.

—   Kā citādi? — Pelčs uzprasīja.

— Tā nekas, — Edmunds pasmaidīja.

—   Precēties vēl netaisies?

— Pagaidām vēl ne.

— Ar darbu esi apmierināts?

—   Visumā — jā.

—   Bet kas tev nepatīk?

—   Biedri Pelč, var pavisam atklāti?

—   Protams. Tieši atklāti es arī gribēju ar tevi parunāties.

—   Man nepatīk tas, — Edmunds klusā un pēc iespējas mierīgākā balsī iesaka un ātri nodomāja — lai notiek kas notikdams, bet tagad viņš pateiks visu, ko jau daudzas reizes bija runājis gan savas redakcijas sanāksmēs, gan neskaitāmas reizes teicis ari Niklāvam Bērzam. — Man nepatīk tas, ka gandrīz vai visi mūsu raidījumi ir domāti it kā vienīgi svētkiem — tadi smuki un tiri, skaisti un spoži noglancēti. Par maz tajos ienāk skarba un atkailināta dzīves īstenība. Pat tāds vidusskolniekiem domātais raidījums kā «Aicinām piedalīties!» šķebina ar savu salkanību un vienmuļo atkārtošanos. Desmitās vienpadsmitās klases skolniecī- tes atnāk uz ierakstu visas tadas glītas un kārtīgas, safrizētas un saģērbtas un visas ļoti samācītas. Un mēs vienmēr aizmirstam viņām pateikt, ka piedalīšanās televīzijas raidījumā diemžēl nav nekādi svētki, ka tas nav ari nekāds izcilais pagodinājums, bet pirmkārt un galvenokārt uzstāšanas republikas priekšā ir smags un ļoti atbildīgs darbs. Es atkārtoju vēlreiz — tas ir Darbs, nevis savu tērpu un frizūru demonstrējums!

—   Tu, kā vienmēr, Edmund, savos spriedumos un rīcībā esi pārāk kategorisks, — Niklāvs Bērzs neapmierināts norūca.

—   Ko tu iesaki? — Valentīns Pelčs sarāva uzacis un cieši paskatījās uz jauno redaktoru, kas viņam patika un par kuru bija dzirdējis tikai vislabākās atsauksmes.

—    Es iesaku pašos pamatos izmainīt mūsu, kā arī jūsu, biedri Pelč, attieksmi pret visiem jaunatnes raidījumiem. Tiem jākļūst skaidrākiem, mērķtiecīgākiem un nesalīdzināmi iedarbīgākiem! Bet, lai tie patiešām arī kļūtu iedarbīgi, raidījumiem noteikti jākļūst daudz atklātākiem, patiesākiem, ja gribat, pat daudz nežēlīgākiem! Ko es ar to domāju? Tūlīt paskaidrošu. Mums pie jauniešiem jānāk ar atklātu sirdi. Mēs nedrīkstam viņiem melot. Mēs nedrīkstam izlikties. Mēs nedrīkstam teikt — «dzīve ir skaista!» — jo daudziem un daudziem šī dzīve ir slikta un riebīga. Ja mēs gribam iegūt jauniešu uzticību un tādējādi patiešām emocionāli, mākslinieciski un idejiski mūsu jaunatni ietekmēt, mums agrāk vai vēlāk cits nekas neatliks kā vienīgi runāt tādā pašā valodā kā viņi paši un viņu dzīvi parādīt un atklāt tieši tādu, kāda tā arī patiesībā ir. Bez jebkādiem izpušķojumiem, frāzēm un liekulības. Mums viņiem jāuzticas, un tad viņi uzticēsies mums. Tagad mēs bieži, pat pārāk bieži šaujam vienīgi krāsainas raķetes un paši par tām nez kādēļ priecājamies. Bet dažreiz vajadzētu izšaut arī kādu lodi.

—   Tev ir konkrēti priekšlikumi? — Valentīns Pelčs asi uzprasīja un, kā Edmundam likās, bargi uz viņu paskatījās.

Bet Edmunds nodomāja, ka viņš tos arī pateiks. Noteikti pateiks. Jo viņš nekad nebija pieradis slēpties vai sarunāties aiz citu mugurām, bet, lai gan tas ne vienmēr bija izdevīgi, Edmunds tomēr vienmēr izvēlējās atklātību, vienalga, vai viņš sarunājās ar televīzijas studijas veco sētnieku vai ari ar visaugstāko priekšniecību.

—   Es domāju, — Edmunds noteiktā balsī sacīja, — ka mums būtu vajadzīgs beidzot izveidot jaunatnes raidījumu, kuru varētu nosaukt, piemēram, «Spogulis». Tas varētu būt mēneša, bet tikpat labi arī nedēļas raidījums, un tam vajadzētu atspoguļot visas negatīvās, visas nevēlamās parādības un tendences, kādas šobrīd valda mūsu jaunatnē. «Mozaīka» izceļ un rāda tikai labo un pozitīvo, bet «Spogulis» galvenokārt rādīs slikto un nevēlamo. Skatieties, kādi jūs esat! Cik pretīgi, cik nožēlojami! Esmu pārliecināts, ka šie raidījumi uz skatītājiem atstās — un tiem jāatstāj — nežēlīgu, pat satriecošu iespaidu! Mēs visu laiku mēģinām audzināt ar labo, varbūt beidzot varētu pamēģināt audzināt ari ar slikto?

—   Nekad! — Niklāvs Bērzs tūlīt iesaucās. — Tas nekad nav bijis ne mūsu pedagoģijas, ne arī padomju ideoloģijas…

—   Es tevi uzmanīgi klausos tālāk, — Valentīns Pelčs mierīgā balsī teica un atkal pievērsās Edmundam.

Un Edmunds iedrošināts turpināja:

—   Mēs, piemēram, pirmajos «Spoguļos» varētu ielikt šādus sižetus — reportāža ar attiecīgu komentāru no jauno strādnieču, nu kaut vai šūšanas fabrikas «Rīga», kopmītnēm, kad tur sestdienas vai svētdienas vakaros viņas mēģina «atpūsties kulturāli»; varētu būt sarunas ar mazgadīgiem likumpārkāpējiem, kuri nupat ir aizturēti vai arī notiesāti; varētu būt pārraide no kāda ginekoloģiskā kabineta, kad tur strīpām vien ierodas gan vidusskolnieces, profesionāli tehnisko skolu audzēknes, gan jaunās strādnieces, lai saņemtu ārsta norīkojumu abortam; varētu būt arī pārraide no kādas benzīna uzpildīšanas stacijas un tur sarunas — inler- vijas ar jauniešiem, kuri lepni sēd pie personīgo luksusa žiguļu stūrēm, kaut gan paši vēl nav nopelnījuši tik daudz, lai nopirktu pat dažus mutautiņus vai īsas zeķītes. Un tālāk tādā pašā ievirzē. Nē, es jau nesaku, ka būtu jāparāda tikai viss sliktais, kas pašreiz pastāv jauniešu uzvedībā, domāšanā un rīcībā. Taču katrā ziņā jāizvirza priekšplānā! Pretstatam mēs varētu parādīt varbūt kādu pozitīvu piemēru. Par provi, man ļoti gribētos visām republikas meitenēm parādīt to jauko, iejūtīgo un medicīnai bezgala uzticīgo medmāsiņu no klusās un vienkāršās lauku slimnīciņas, kur man toreiz gadījās būt. Galu galā mēs šo iedomāto «Spoguli» visu varētu veidot uz asu kontrastu pamata — vienā sižetā varētu

parādīt jaunieti, kas par savas dzīves mērķi izvēlējies mazināt cilvēku sāpes, bet nākamajā sižetā parādītu tādu, kam vispār nekāda mērķa dzīvē nav un kurš to vien dara kā šīs sāpes cilvēkiem sagādā. Apmēram tā.

Edmunds apklusa un atklāti ieskatījās abu priekšnieku acīs. Ari tie kādu brīdi klusēja, tad Valentīns Pelčs sacīja:

—   Man patik, Edmund, ka tu neesi vienaldzīgs pret savu darbu un tev rup mūsu raidījumu kvalitāte un to mākslinieciskais, idejiskais iedarbigums. Tu esi izaudzis mūsu acu priekšā un — jāsaka — izaudzis airi un pārliecinoši. Tu šeit, studijā, sāki kā vienkāršs skatuves strādnieks, bet tagad tavus gatavotos raidījumus skatās visa mūsu republikas jaunatne. Tu esi atklāts un godīgs, un, lai gan es ne visam piekrītu, ko tu pirmīt stāstiji par savu ieceri, man tomēr tava runa patika, un es domāju, ka šis jautājums par jauna raidījuma izveidošanu, ko patiešām arī varētu nosaukt par «Spoguli», tiks atrisināts pozitīvi. Bet es tevi neaicināju tikai tadēj. Ka jau nupat teicu, izaudzis tu esi, arī idejiski nobriedis, ne jau par velti mēs tevi pavasarī uzņēmām par partijas biedra kandidātu. Tagad ir pienācis laiks šo uzticību attaisnot.

Valentīns Pelčs apklusa un ilgi nopietns skatījās uz pretim sēdošā Edmunda seju. Ta patiešām bija tīra un godīga cilvēka seja.

Tādiem parasti var uzticēties, Valentīns nodomāja, viņi nekad nepieviļ.

—   Un tādēļ, Edmund, mēs ar Niklāvu Bērzu esam nolēmuši tevi iecelt par viņa vietnieku, tas ir, tu tagad būsi jaunatnes raidījumu galvenās redakcijas galvenā redaktora vietnieks! Esi ar mieru?

Edmundam uz mirkli pat aizrāvās elpa, un viņš nesapratnē paskatījās apkārt.

—   Mani?

—   Jā, tieši tevi! — Niklāvs apstiprināja.

—   Nē, es neesmu ar mieru! — Edmunds spēji papurināja galvu. — Kas es par priekšnieku? Kas es par administratoru? Tas amats taču uzliek lielu atbildību.

—   Bet ko tad tu gribēji? — Valentīns Pelčs stingrā balsī pajautāja. — Iestājoties partijā, tu gribēji atrast vieglu dzīvi? Nekā nebij, Janovski! Tieši otrādi — tagad tev būs jāstrādā vēl vairāk,, ar vēl lielāku atbildību, un es ceru, ka tu ne sevi, ne arī mūs kaunā neatstāsi.

—   Es nebaidos atbildības, — Edmunds sacīja, — un paldies par pagodinājumu, bet jūs esat aizmirsuši, ka man šai darba vēl

nav nekādas pieredzes, esat piemirsuši, ka tik augstam postenim es vēl esmu pārāk jauns — man ir tikai divdesmit četri gadi!

—   Nekas, nekas! — Valentīns Pelčs labsirdīgi pasmaidīja.

—    Nemaz nebūs slikti, ja jaunatnes redakcijas vadībā būs arī kāds jauns cilvēks!

—   Bet kur tad paliek Rogačevskis? — Edmunds painteresējās.

—   Viņš pāriet uz literatūras un dramaturģijas redakciju, — Niklāvs paskaidroja. — Tu nāksi viņa vietā, bet tava vieta pagaidām paliek brīva. Varbūt tu zini kādu piemērotu kandidatūru?

—   Nezinu, — Edmunds atbildēja, — taču es vēl gribētu padomāt …

—   Te vairs nav ko domāt, — Valentīns Pelčs sacīja. — Ar tādiem piedāvājumiem parasti nemētājas. Esmu pārliecināts, ka tu galā tiksi. Niklāvs un viss kolektīvs tev palīdzēs, un bez tam, Edmund, es gribu tev atgādināt, ka šis mūsu priekšlikums ir ari pirmais lielākais tev uzticētais partijas uzdevums. Vēlreiz izsaku cerību, ka tu mūs nepievilsi.

—   Es labprāt strādātu tikai žurnālistikā, — Edmunds vēl vārgi mēģināja iebilst, bet jau saprata, ka nekur no jaunā pienākuma nespruks.

—   Kur tad tā žurnālistika pazudīs? — Valentīns Pelčs sacīja.

—   Tu, tāpat kā līdz šim, varēsi gatavot raidījumus, varbūt pat savu iecerēto «Spoguli» …

—   Tādā gadījumā esmu ar mieru, — Edmunds sacīja un piekrītoši pamāja ar galvu. — Kas būs, būs …

Valentīns Pelčs piecēlās, piegāja pie Edmunda un cieši paspieda roku.

—    Būs labi, — viņš sacīja. — Ja arī sākumā gadīsies kādas kļūmes… Gan jau pārdzīvosim. Apsveicu un vēlu sekmes!

Kad Edmunds pēc brīža izgāja no lielā kabineta un atradās jau gaitenī, viņš pagriezās pret šefu un pārmetoši uzprasīja:

—   Tu nevarēji man pateikt to agrāk?

—   Bet vai tas nebija labs pārsteigums?

—    Un kāds vēl! Bet tu mani slikti pazīsti! Es neesmu no tiem, kuri par katru cenu grib rāpties augšā! Es gribu strādāt! Es gribu skriet, darboties, tikties ar cilvēkiem, vadīt reportāžas, intervēt izcilus republikas cilvēkus; es gribu būt visu notikumu centrā, nevis sēdēt kabinetā pie liela rakstāmgalda! Un bez tam tu labāk par citiem zini, ka galvenā redaktora vietnieks ir tieši tas cilvēks, kuram visvairāk jāstrādā, bet kurš visbiežāk arī saņem rājienus, aizrādījumus un visdažādākos pārmetumus! Tavs vietnieks, šef, ir tieši tas cilvēks, kuram mūsu redakcijā vienmēr ir vislielākās nepatikšanas!

—     Nekas, nekas! — Niklāvs iesmējās. — Tu esi jauns un stiprs, un tas tev būs tikai lielisks treniņš pirms tam, kad pēc kāda laika tu iesēdīsies manā vietā un vēl pēc gadiem desmit varbūt pat Valentīna Pelča vieta. Bet tagad nostaigāsim lejā pagrabiņa un izdzersim kādu tasīti kafijas. Uz tavu veiksmi, Edmund!

— Taču uz tava rēķina, — Edmunds neapmierināts noteica, un toiner jau pēc dažiem mirkļiem viņu pārņēma savāds prieks un lepnums — un Edmunds saprata, ka šis paaugstinājums viņam tomēr ir patīkams.

Un kādēļ gan ne?

Es to esmu panācis tikai ar savu darbu, viņš nodomāja. Es nevienam neesmu pielīdis, es nevienu neesmu aprunājis, nevienam neesmu licis kāju priekšā, neesmu vērpis nekādas intrigas, nevienu neesmu nodevis. Es esmu godīgi strādājis. Kādēļ galu galā es par šo darbu nevarētu saņemt arī atalgojumu?

9. nodaļa

Balta šūpuļkrēslā šūpojās balta meitene.

Edmunds stāvēja pie atvērta loga un skatījās uz pretējās mājas balkonu, kur baltā šūpuļkrēslā šūpojās balta meitene. Viņai bija gaišs peldkostīms, tumšbrūni mati, vēl saulē ne- iededzis ķermenis, un viņa sēdēja, uz ceļgaliem uzlikusi grāmatu, atmetusi galvu un acīmredzot klausījās no istabas plūstošās mūzikas skaņas. Magnetofons bija ieslēgts uz mēreni skaļi, un kāds vīrietis patīkamā balsī angļu valodā dziedāja populāro'dziesmiņu «Love slory».

Un viņš to stāsta šai meitenei, stāsta man un visai pasaulei. Bet kam lai es izstāstu savējo?

Baltajai meitenei?

Taču Ednumds viņu nepazina. Meitenes vecāki tikai apmēram pirms viena mēneša šo dzīvokli bija izmainījuši pret savu agrāko, un meitene uz balkona parādījās reti. Tagad viņa tur sauļojās, paretam ieskatījās grāmatā, klausījās mūziku un par kaut ko nopietni domāja.

Varbūt par savas mīlas stāstu?

Bet Edmunds savukārt domāja par to, ka nemaz nebūtu slikti, ja tur tai pretējās mājas dzīvoklī būtu ievākusies Kristīne. Tad baltajā šūpuļkrēslā tagad sēdētu viņa un tai varētu draudzīgi uzsvilpt, pamāt ar roku un pasveicināt. Viņi varētu sarunāties, aizbraukt uz jūrmalu, kopā peldēties, varētu atkal kopā gulēt uz baltajām pludmales smiltīm un priecāties par jūru, sauli un vienam par otru.

Bet tagad nekā. Baltā meitene viņam bija sveša un, atklāti sakot, ari Kristīne kļuvusi sveša, vienīgi paretam Edmunds ar izbrīnu konstatēja, ka joprojām dažreiz ar ilgam un siltumu domā par šo meiteni. Bet viņš jau saprata, ka tā varbūt nemaz nav konkrēta vēlēšanas tieši pēc Kristīnes, bet gan tās ir kaut kādas vispārinātās ilgas pēc tuva un saprotoša drauga. Ilgas pēc meitenes, kuru varētu cienīt, apbrīnot un mīlēt. Un tad Edmunds jau kuro reizi asi un sapigi izjuta, cik viņš iomēr patiesība ir viens. Darbs ir darbs, tas aizņem dienas lielāko daļu un patiešām sniedz vārdos neizsakāmu gandarījumu, darbs piepilda dzīvi un palīdz aizmirsties, taču vakari pa lielākai daļai pieder mums pašiem. Un agrie rīti, kad, modinātājpulksteņa iztraucēts, tu, acis berzēdams, raugies uz aukstajām istabas sienām un cieši pievērtajām durvīm un velti ceri, ka tās atvērsies, istabā ienāks māte un tev pateiks laburītu; un neienāks arī tēvs — un vismaz pagaidām neienāks arī neviena meitene, kura vēlētos uz tavas pieres atstāt skūpstu, bet tu savukārt šai meitenei gribētu atstāt visu savu dzīvi.

Edmunds saknieba lupas un novērsās. Viņš atcerējās, ka šodien ir svētdiena, brīva diena, un ka jau agri no rīta bija zvanījis tēvam, bet to nesazvanījis; pēc tam viņš piezvanīja mātei un teica, ka gribot aizbraukt ciemos, bet māte paskaidroja, ka tas neesot iespējams, jo viņa ar Pēteri burtiski pēc dažām minūtēm kāpšot savā volgā un braukšot ciemos pie Stiebriņa kundzes, tas ir — Pētera māsas, un pēc tam ar tās meitu un mazdēlu došoties izbraukumā uz laukiem …

«Man ļoti žēl, Edmund, bet tu piezvani nākamsvētdien. Tad mēs, iespējams, būsim brīvi.»

«Labi, māt. Es piezvanīšu.»

«Kā tu tagad jūties, dēls?»

«Labi.»

«Nekas nesāp?»

«Nē, nekas.»

«Nu, paldies dievam!»

Edmunds sadrūmis raudzījās istabas griestos un jutās kā visu pamests un aizmirsts. Tagad viņam ienāca prātā, ka vajadzētu varbūt piezvanīt Edītei vai arī aiziet pie Rūdolfa uz «Zaļo lapu» un tur kādu stundiņu pasēdēt; vai arī atkal pieiet pie loga un mēģināt iepazīties ar pretējās mājas jauno iemītnieci.

Varbūt viņa ir brīnišķīga meitene.

Varbūt viņa ir desmitkārt labāka par Kristīni.

Varbūt arī viņa pašlaik domā par mani, jo pirmīt vairākas reizes redzēja mani stāvam pie loga. Un mēs jau agrāk esam vai- rakkārt saskatījušies un viens otram uzsmaidījuši. Varbūt viņa to vien gaida, kad es pamāšu ar roku. Un iespējams, ka tā mēs gandrīz vai uz katra soļa viens otram paejam garām, tā arī nekad neuzzinādami, ka tieši tad — tajā un tajā dienā, tajā un tajā mirklī mums tomēr vajadzēja apstāties, lai viens otram pateiktu kaut dažus vārdus.

Un pasaule būtu pārvērtusies.

Mēs tagad nestāvētu katrs uz sava balkona.

Edmunds strauji piegāja pie loga un paskatījās pāri pagalmam. Meitene bija nozudusi. Caur atvērtajām durvīm joprojām varēja dzirdēt mūzikas skaņas, tur savā dobjajā, skaļajā balsī Vladimirs Visockis dziedāja dziesmu par saviem draugiem alpīnistiem, dziedāja par drauga plecu, savstarpējo uzticību un virves izturību. Dziedāja dziesmu par cilvēka gara, draudzības un mīlestības stiprumu. Un šķita, ka uz balkona pamestais šūpuļkrēsls arī šūpojas ne no vēja, bet gan no šīs dziesmas vārdiem, mūzikas un paša dziedātāja balss.

Kā uz bezdibeņa malas.

Līgojamies, šūpojamies.

Bet kam lai es pasniedzu savu virvi?

Kam lai ledu izcērtu ceļu?

Kam lai es uzceļu telti, ja tūlīt sāktos viesuļvētra? Un kur ir tas draugs, viens vienīgais un īstais, ar kuru es varētu doties uz virsotni?

Edmunds iegāja dziļāk istabā, apsēdās un nolieca galvu. Tad pēkšņi skaļi iezvanījās telefons. Edmunds ātri uzlēca kājās un nocēla klausuli.

—   Es klausos, — viņš steidzīgi teica.

Brīdi valdīja klusums, tad atskanēja patīkama, klusa, bet it kā uztraukusies jaunas sievietes balss.

—   Vai Aivars? — viņa jautāja.

—   Nē, — Edmunds atbildēja. — Jūs esat kļūdījusies.

—   Nē, patiešām?

—   Pavisam noteikti.

—   Tas nevar būt, — viņa sacīja.

—   Kādēļ tad ne? Vai tad jums nekad iepriekš nav tā gadījies, ka …

—   Ir, ir! — meitene iesmējās. — Loti interesanti!

—   Kas ir interesanti?

—   Nu tas, ka Aivara nav, bet ir… kāds cits.

—   Jums tas Aivars ir ļoti nepieciešams? — Edmunds uzprasīja.

—   Ne! — meitene iesaucās. — Man principā vienalga,.. Btt vai… jūs esat jauns?

—    Ko jūs uzskatāt par jaunu?

—   Puišus līdz divdesmit pieciem gadiem.

—   Tad es jums vēl derētu, — Edmunds pasmaidīja. — Cik jums ir? — meitene painteresējās.

—   Divdesmit četri.

—   Lielisldl — viņa iesaucās. — Un jūs esat skaists?

—   Nē, ne visai.

—   Bet pretīgs taču arī ne?

—   Normāls.

—   Precējies esat?

— Kamdēļ tas jums būtu jāzina?

—   Nu tā … — meitene atbildēja. — Interesanti.

—   Bet jūs esat precējusies?

—   Nē! — viņa sparīgi pateica. — Mēs gandrīz vai saderam kopā!

—   Kas tas ir par Aivaru? — Edmunds uzprasīja.

—   Ai, tāds viens pazīstams zēns …

—   Ko viņš dara?

—   Neko. Aivars kaut kur ir pazudis, bet man ar viņu nekas nav …

—   Tad jau man gandrīz vai jāpriecājas …

—   Jā, jā! — meitene jautri piekrita. — Ko jūs pašlaik darāt?

—   Neko, — Edmunds atbildēja.

—   Lieliski! — svešā iesaucās. — Tādā gadījumā atbrauciet pie manis ciemos!

—   Jūs to nopietni? — Edmunds mazliet izbrīnījās.

—   Protams! Tas jūs pārsteidz?

—   Zināmā mērā.

—   Atbrauciet, — meitene gandrīz vai lūdzās.

—   Kādēļ?

—   Esmu ļoti viena, — viņa skumji atbildēja.

—   Jūs nedzīvojat kopā ar vecākiem?

—   Nē. Mani vecāki pirms tris gadiem aizgāja bojā autokatastrofā, un tagad es …

Iestājās klusums, un Edmundam pēkšņi kļuva žēl šīs nepazīstamās meitenes, kura, tāpat kā viņš, šai brīdī mājās atradās viena, jutās vientuļa un visu atstāta.

—   Jums ir smagi? — Edmunds pavaicāja.

—   Mazliet, — viņa klusi atbildēja.

—   Cik jums ir gadu? — Edmunds uzprasīja.

—   Astoņpadsmit.

—   Tātad jau no piecpadsmit gadu vecuma …

—   Jā, — meitene gari nopūtās. — Es no tā laika sāku strādāt un visu laiku dzīvoju viena.

—   Grūti, vai ne?

—   Jā, nekas patīkams nav.

Edmunds atkal sajuta žēlumu pret šo nepazīstamo cilvēkbērnu un sāka jau domāt, kā varētu meitenei palīdzēt.

—   Ka jūs sauc? — viņa painteresējas.

—   Edmunds.

—   Skanīgs vārds, — meitene sacīja. — Man jau kādreiz bija pazīstams viens Edmunds …

—   Un kas iznāca?

—   Nekas. Mēs pēc kāda laika izšķīrāmies.

— Bet kā jūs sauc? — Edmunds pavaicāja.

—   Agrita, — meitene atbildēja. — Jums nepatīk?

—   Ne, kādēļ? — Edmunds iesmējās. — Skaists vārds.

—   Es pati arī esmu skaista, — Agrita teica. — Jūs neticat?

—   Nē, — Edmunds sacīja un pasmīnēja.

—   Jūs varat atbraukt un par to pārliecināties paša acīm, — Agrita atri teica. — Es labprāt ar jums iepazītos.

—   Es ari, — Edmunds klusi noteica un nez kādēļ apmulsa.

—   Kur jūs dzīvojat? — meitene pavaicāja.

—   Imantā.

—   o, tas ir diezgan tālu … Varbūt jums ir sava automašīna?

Piemēram — luksusa žigulis?

—   Nē.

—   Zēl. Mes varētu pavizināties. Man ļoti patīk braukt ar mašīnu, it sevišķi tad, ja brauc ātri.

—   Nē, mašīnas diemžēl man nav, — Edmunds atkārtoja.

—   Tas nekas, — Agrita viņu iedrošināja. — Jūs varat paņemt taksometru.

—    Un cik tālu man ar to būtu jābrauc? — Edmunds uzprasīja.

—   Līdz Iļģuciemam, — meitene atbildēja. — Ļeņingradas rajona kultūras namu zināt?

—   Ne.

—   Uz ballēm neejat?

—   Tagad vairs ne.

—   Nu labi, — meitene teica. — Es dzīvoju Dzirciema ielā simt piecpadsmit. Tā ir privāta inaja, blakus atrodas tāds noplucis dārziņš…

Atkal iestājās saspringts klusums.

—   Jūs atbrauksiet? — Agrita pēc brīža pavaicāja, un viņas balsī bija skaidri saklausāms lūgums un cerība.

—   Jūs to patiešām gribat?

—   Pat ļoti. Jūs taču ari esat viens, vai ne?

—   Tā iznāk.

—   Tad atbrauciet, — meitene atkartoja. — Es būšu patiesi priecīga un ceru, ka spēšu iepriecināt arī jūs.

—   Labi, — Edmunds apņēmīgi sacīja. — Es aizbraukšu.

—    Paldies! — Agrita priecīgi sacīja. — Pec cik ilga laika es jūs varu gaidīt?

Edmunds mirkli padomāja.

—   Apmēram pēc stundas, — viņš atbildēja.

—   Lai notiek!

—   Uz redzēšanos.

—   Uz redzēšanos, Edmund!

Meitene nolika klausuli, bet Edmunds vēl dažus mirkļus kā sastindzis stāvēja ar telefona klausuli rokās un joprojām nespēja īsti attapties.

Kas tas bija? Vienkārša sagadīšanās? Joks? Spēle? Bet varbūt tas ir liktenis?

Tādēļ man jābrauc, jābrauc, vienalga, vai mani tur sagaida brīnums vai liela nelaime.

Edmunds atkal piegāja pie loga un paskatijas pāri pagalmam. Caur atvērtajām balkona durvīm tagad varēja dzirdēt ne visai skaļu, bet skumju itāliešu dziesmu, ko savā īpatnējā balsī izpildīja Adriano Celentāno, un tukšais šūpuļkrēsls joprojām viegli šūpojas, it kā to nepārtraukti kustinātu kāds liels, bet neredzams spēks. Edmunds paraustīja plecus un atgāja no loga, paskatījās uz sarkano telefona aparātu un silti pasmaidīja.

Varbūt es tur sastapšu savu mīlestību, viņš nodomaja, piegaja pie skapja un sāka pārģērbties.

10. nodaļa

Par zilo debesjumu kā grimstošs kuģis lēni pārslīdēja melns mākonis, un dažas minūtes līņāja sīks, smalkās lāsītēs saskaldīts lietus. Kad Edmunds, braucot ar taksometru, nonāca Iļģuciemā, debesis atkal noskaidrojās, dienvidu vējš pāri Spilves pļavām aizpūta pēdējos mākoņus un parādījās saule. Tās slīpie, jau mazliet atdzisušie stari spilgti izgaismoja apkārtējo māju logus, pašas mājas un ar pelēku asfaltu klātās ielas.

Edmunds visu bērnību bija pavadījis šai pusē, pazina šeit gandrīz vai katru ielu un māju un zaļo mežu otrpus Boldcrājas dzelzceļa sliedēm. Tikai pirms astoņiem gadiem māte r io savas darbavietas bija saņēmusi divistabu dzīvokli Imantā, un visus šos gadus Edmundam kaut ka vairs riebi ja iznācis atbraukt uz šejieni. Tādēļ viņš uzmanīgi vēroja apkārtni, daudz kas šķita stipri izmainījies, un viņu pārņēma skumja, mazliet sentimentāla noskaņa.

Kur tu esi palikusi, baltā Iļģuciema smilts? Kādi vēji tevi ir aizpūtuši? Uz kādu jūru krastiem, kādos tuksnešos?

Manas pavisam netā'las bērnības mīkstais spilvens.

Kur tagad palikušas pelēkās vienstāva mājiņas? Kur smaržojošie ābeļdārzi? Kur kādreizējie govju bari un dažu sieviešu baltās kazas, kas šeit staigājušas pirms piecdesmit gadiem? Kur tagad Aleksandrs Caks, kurš kādreiz par tevi bija tādā sajūsmā, Iļģuciem? Piecdesmit gadu — tas nemaz nav tik ilgs laiks. Tas nav pat kārtīgs cilvēka mūžs — un tomēr… Cik daudz kas ir izmainījies! Un šai laikā esmu piedzimis arī es un jau stiprā mērā kļuvis pat pieaudzis. Un tad vēlreiz tikpat daudz — un es jau būšu sirms… Dzīve būs aizskrējusi kā joņojošs taksometrs. Un ko es būšu ieguvis? Jātic, ka darbā man veiksies, bet citādi?… Vai es būšu īsti laimīgs? Runā, ka tie, kuri vēlot laimi citiem, ar laiku arī paši… Tā būs? Kā es skatīšos uz dzīvi, kad būšu vecs? Joprojām tāpat kā tagad? Mazliet romantiski, silti, dažreiz arī pārgalvīgi jautri un tā, it kā ik dienu vajadzētu notikt kādam brīnumam?

Varbūt. Bet tagad baltās smiltis klāj pelēks asfalts. Un jūs esat ieslodzītas. Ābeļu vietā stāv, bet nezied elektriskās apgaismes stabi.

Vecītes, tā vien šķiet, ar visām savām baltajām kazām tagad atpūšas Lāčupes kapos. Mierīgi un klusi — kā vēju nopūtas.

Vienīgi Aleksandram Čakam ir palaimējies. Viņš vēl joprojām dzīvo mūsu vidū, itin bieži dodot drosmi dzīvot arī mums. Viņam paveicās, bet kā tomēr būs ar mani? Divdesmit četri gadi jau garām, joprojām vēl nejūtos īsti drošs, pārāk bieži ārpus darba es jūtos viens, un es skaidri zinu, ka cita laika man jau vairs nebūs. Nekur un nekad. Es nespēšu aiziet mūžībā, pēc sevis tautas atmiņā atstājot teiksmām apvītus varoņdarbus vai arī izcilas mākslas vērtības. Jo visā visumā esmu parasts cilvēks, es neesmu apveltīts ar pārlieku godkārību un neprotu būt nekaunīgs. Man nepiemīt arī tik daudzu cilvēku šodien apjūsmotā un ļoti cildinātā prasme «labi dzīvot», «labi iekārtoties», «labi pelnīt» un raust un grābt, grābt un raust…

Vienīgais, ko es ļoti gribētu, — lai es varētu strādāt, lai es pēc iespējas ātrāk atrastu meiteni, kuru varētu mīlēt visu mūžu, un lai es visu šo mūžu spētu palikt godīgs — godīgs gan pats pret sevi, pret darbu, gan pret to meiteni, kuru es agrāk vai vēlāk atradīšu.

Edmunds samaksāja šoferim par braucienu, izkāpa no mašīnas un apstājās iepretim Dzirciema ielas simt piecpadsmitajam numuram. Viņš atcerējās šo māju, atcerējās, ka bieži šeit bērnībā gājis garām, apbrīnodams skaisti izveidoto dārzu, bet nekad nebija ienācis prātā, ka būs kādreiz vajadzība šai mājā ieiet. Tā bija divstāvu koka māja ar plašu verandu un smagām ieejas durvīm. Ko lielā dārza pašreiz nekas vairs nebija palicis pāri. Tā vietā tagad slējās pelēka piecstāvu dzīvojamā ēka. Pie verandas stūra noskumis nīkuļoja aplauzīts ķirsis. Turpat nedaudz tālāk stāvēja divas nokaltušas ābeles. Iepretim mājai tikai būvēta kāda milzīga celtne, un visapkārt mētājās dažādas caurules, betona bluķi un būvgruži. Mājas pagalmu šķērsoja dziļi izrakta kanalizācijas tranšeja, un kaut kur tālāk neredzams pukstēja ūdens sūknis.

Edmunds pārkāpa pār augsto smilšu valni, iegāja kāpņu telpā, mazliet sakārtoja apģērbu, ātri sasukāja matus un piezvanīja pie pirmā dzīvokļa durvīm. Un tikai tad, kad noskrapstēja atslēga, Edmunds sajuta, ka ir ļoti uztraucies, un viņam uz brīdi ienāca pat prātā, vai vispār vajadzēja šurp braukt?

Durvis atvērās,- un uz sliekšņa parādījās jauna, patiešām skaista meitene. Viņai bija tumši, gandrīz melni mati, slaids augums un kalsna seja, kuru rotāja lielas, it kā izbrīnā ieplestas acis, spilgti izkrāsotas uzacis, acu plakstiņi un lūpas. Viņa atgādināja tipisku to aprindu meiteni, kuras bieži var sastapt Rīgas nomaļu klubu deju zālēs vai arī vēlu vakaros klimstam pa tām ielām, kur atrodas dažādi restorāni vai kafejnīcas. So iespaidu vēl pastiprināja ārkārtīgi īsā kleitiņa un jau piedzīvojušas sievietes apmierinātais smīns.

Edmunds jutās stipri vīlies. Viņam nekad nebija patikušas šādas meitenes, jo tas ar savu diezgan aprobežoto skatu uz dzīvi un pasauli normālu vīrieti nespēj piesaistīt.

Bet Agrita droši vien. ir-citāda, lai gan viņas izskats patiešām liecina par vieglprātību un mazliet samaitātu gaumi.

—   Labdien, — Edmunds sveicināja.

Agrita viņu vērīgi noskatīja.

—   Jūs esat Edmunds?

—   Jā.

Agrita iesmējās.

—   Nekad nedomāju, ka jūs atbrauksiet!

—   Bet es ņēmu un atbraucu. — Arī Edmunds iesmējās.

—   Redzu, redzu, — Agrita teica un apmierināta pamāja.

— Nāc iekšā!

Viņi izgāja cauri garam gaitenim, kur stāvēja smags, vecmodīgs spogulis un divi drēbju pakaramie. Agrita ieveda viņu vidēji lielā istabā un ar roku parādīja uz dziļu atpūtas krēslu.

—   Sēdies un jūties kā mājās!

—   Pateicos.

Edmunds apsēdās un vērīgi pārlaida skatienu pāri istabai. Turpat gandrīz blakus atradās plats dīvāns ar vairākiem spilveniem, neliels galds un daži krēsli, mazs grāmatplaukts, pie sienas izbalējis akvarelis, bet vienā no istabas kaktiem uz viņu raudzījās televizora tumšā acs. Tieši iepretim atradās kādas citas durvis, kurām augšējā da|a bija veidota no stikla.

Agrita apsēdās viņam iepretim un domīga šūpoja galvu.

—   Nē, patiesi! Es neticēju, ka man tā paveiksies!

—   Kas?

—    Ka tu atbrauksi un man šī pēcpusdiena nebūs jāpavada vienai.

—   Kādēļ vienai? — Edmunds pavaicāja.

—   Tādēļ, ka es esmu viena.

—   Vai tad tev nav nevienas draudzenes?

—   Ir, bet tās šodien aizņemtas.

—   Un nav neviena radinieka?

—   Nav.

—   Kam tad pieder šī māja?

—   Man! — meitene lepni atbildēja un pacēla acis uz griestiem. — Netici?

—   Kaut kā patiešām neticas.

—   Sī māja piederēja maniem vecākiem. Tagad tā pieder man. Kas tur ko nesaprast?

—   Viss skaidrs, — Edmunds pamāja ar galvu un vēlreiz uzmanīgi nopētīja simpātisko lielās mājas saimnieci. Meitene sēdēja turpat netālu uz dīvāna malas, pārlikusi vienu kāju pār otru, un šķelmīgi, sievišķīgi smaidīja.

īsta seksbumba, Edmunds nodomāja un juta. ka ši Agrita viņu negaidīti stipri pievelk, pievelk tīri fiziskā plāksnē un viņš jau grib šai meitenei tuvoties, grib tai pieskarties. Ar šo ārkārtīgi sievišķīgo atklātību Agrita droši vien cer mani savaldzināt, Edmunds nodomāja, jo šis ierocis ir drošs. Normālos apstākļos starp normāliem cilvēkiem, it sevišķi jauniešiem, tas darbojas ar simtprocentīgu garantiju.

Taču tagad apstākļi ir mazliet neparasti un es nemaz vēl īsti nezinu, kā man uzvesties. Bet skaidrs ir viens — es biju velti cerējis. Sī meitene nekad nespēs manī izraisīt mīlestību. Es to jūtu. Es zinu, jo es viņu redzu. Tātad būs tikai piedzīvojums? Var jau ari tā. Kādēļ gan ne? Ja viņa pati uzprasījās? Ja viņa mani pati sauca. Mēs esam vieni un esam brīvi. Un tu, Agrit, patiešām esi simpātiska.

—   Kur tu strādā? — Edmunds painteresējās.

—    Veikalā, — Agrita atbildēja. — Seit pat pāri ielai mūsu universālveikalā.

—   Ar ko tu tirgojies?

—   Es strādāju pie sieviešu ve]as.

—   Darbs jau nav grūts, vai ne?

—   Tā vis es neteiktu, — Agrita iebilda un kļuva nopietna. — Smags jau nekas tur patiešām nav, taču stipri nogurdina. Visu dienu uz kājām… un tādēļ es tik labprāt mājās vāļājos pa dīvānu! īsts paradīzes stūris! Tev arī patīk?

—   Ne visai.

—    Nu, saprotams! — Agrita iesmējās un atkal šķelmīgi paskatījās uz Edmundu. — Vienam jau tur nav interesanti!

—   Jā, tā nu ir, kā ir, — Edmunds domīgs novilka, un šai brīdī Agrita viņam iepatikās vēl vairāk, jo tā diezgan atklāti viņu iedrošināja, bet tai pašā laikā meitene tomēr šķita tāla un ļoti vulgāra.

—   Bet kur strādā tu? — Agrita pavaicāja.

—   Televīzijā.

—   Ko tu tur dari? Varbūt esi režisors?

—   Nē. Man ir pavisam cits darbs.

—   Maksā daudz?

-- Tā nekas, bet es vēl varu piepelnīt klāt.

—   Tad jau ir labi.

—   Jā. Sanāk pieklājīga summa.

Meitene sameklēja cigaretes un piedāvāja tās arī Edmundam.

—   Paldies, Agrit. Es nesmēķēju.

—   Esi pakļāvies tai vispārīgajai antinikotīna propagandai?

—   Nē. Es nekad neesmu smēķējis.

—   Bet es gan. Līdzko aizgāju strādāt, tā arī sāku.

—   Patīk?

—   Jā! «Prīma» gan ne visai, bet «Elitai, «Rīga» un dažadas ārzemju markas… Pagaidi! Ja tu nesmēķē, tad varbūt kaut ko iedzersi?

—   Es nezinu … — Edmunds uz mirkli sastomījās.

—    Bet es zinu! Mēs dzersim! — Agrita iesaucās, pielēca kājās un ātri izgāja. Pēc dažiem mirkļiem Edmundam šķita, ka viņš pavisam tuvu dzird neskaidras, klusinātas balsis, bet tās droši vien nāca no pagalma. Edmunds juta, ka viņš tomēr ir par daudz uztraucies, jo nekad viņam nekas tamlīdzīgs vēl nebija gadījies.

Viss tik ātri, pēkšņi, negaidīti.

Un ļoti atklāti. Bez sevišķi slēptiem mājieniem, bez teātra, bez izlikšanās.

Es tev patiku? — Patīku.

Tu man patīc? — Patīc.

Tad mēs varam būt labi partneri. Un kādēļ gan ne? Mēs nekad nevarēsim būt draugi, mēs nevarēsim būt sieva un virs, bet kādēļ mēs ilgāku vai īsāku laiku, nu, kaut vai vienu vakaru nevaram būt tikai dabas bērni? Kam mēs ar to sagādāsim kādu ļaunumu?

Paši savām dvēselēm, teiks modrie tikumības sargi, paši savām jūtām, kliegs lielie moralizētāji, bet man uz to šobrīd gribas nospļauties. Es vienkārši sajūtu, ka esmu dzīvs, esmu jauns un spēcīgs vīrietis, un man kaut'kā ilgu laiku ir pietrūcis.

Pēc dažām minūtēm Agrita atgriezās, vienā rokā nesot «Kristālā» pudeli, bet otrā šķīvi ar uzkodām. Viņa to visu veikli nolika uz mazā galdiņa un atkal apsēdās iepretim Edmundam. Viņš tūlīt ievēroja, ka pa šo laiku meitene vēl paspējusi uzvilkt kājās arī smalkas neilona zeķes un augstpapēžu kurpes. Kājas tagad izskatījās vēl garākas un skaistākas.

Tātad es viņai esmu iepaticies un Agrita vēlas, lai arī viņa man iepatiktos. Tādēļ arī šie jaunie apģērba gabali un degvīns. Viņa jau sāk ķerties pie papildieročiem, taču pilnīgi būtu pieticis ar iepriekšējiem. Būtu pieticis tikai ar tavu smaidu, Agrit.

—   Ja man jāizvēlas, — meitene sacīja, — tad no visiem dzērieniem es priekšroku tomēr dodu baltajam. To ari ārsti iesaka, jo esot vistīrākā manta. Bez kādiem fūzeļiem.

—   Tu runā kā liela speciāliste, — Edmunds pasmīnēja. — Bieži lieto?

—   Nē, ne sevišķi bieži. Svētdienās, pa svētkiem … Kad atnāk ciemos draudzenes vai kāds puisis … Vai tad tu nedzer?

—  Dzeru, — Edmunds atbildēja un piepildīja nelielās glāzītes, — bet arī tikai pa svētdienām, svētlsiem … Dažās jubilejas reizēs.

—   Nemaz nav slikti, ja ar mēru, — Agrita teica un ātri izdzēra savu glāzīti. Arī Edmunds iztukšoja savējo un tūlīt pakrūtē sajuta siltumu.

—   Ko tu dari brīvajā laikā? — Edmunds uzprasīja.

—   So un to. — Meitene nevērīgi paraustīja plecus. — Dažreiz aizeju uz kino, uz dejām …

—   Ar sporlu nenodarbojies?

—   Vai tev prāts! Tas taču tagad esot milzīgi smags darbs!

—   Vispār jau jā. Tev bail 110 smaga darba?

—   Un tev ne?

— Man ne.

—   Nu, tad arī strādā, ja tev tā patikas, bet es tomēr labāk izvēlos kaut ko vieglāku!

—   Var jau arī tā.

—   Un tu teiksi nē? Tagad visi, kuri nav galīgi idioti, izvēlas tikai izdevīgus darbusl

—   Kāds tad, tavuprāt, ir izdevīgs darbs?

—   Ak, bože! Un tu to nezini!

—   Nekad par to neesmu domājis.

—   Tāds, Edmund, kas ir vieglāks, kur nav stingras disciplīnas un galvenais — kur ir iespēja piepelnīties. Tu taču ari teici, ka piepelnoties!

—  Stipri nosacīti, — Edmunds atbildēja. — Es piepelnos ar savu darbu, Agrit, man maksā par paša padarīto darbu, bet tu acīmredzot un daudzi citi piepelnās ar dažādām mahinācijām un spekulācijām. Atšķirība tomēr ir.

—    Bet rezultāts viens un tas pats! — Agrita itin priecīga iesaucās. — Blakuspeļņa!

—   Taču vieni to iegūst godīgi, turpretim citi… Kādēļ arī lu negribi .. . godīgi?

—   Tu man pirmīt nesameloji, sacīdams, ka strādā televīzijā?

—   Nē, Agrit, nesameloju. Kādēļ lai es būtu to darījis?

—   Nezinu, — Agrita atkal paraustīja plecus, — bet paliek tāds iespaids, ka tu ticamāk strādā milicijā.

—   Tiešām?

—   Varbūt tai televīzijā esi arī komjaunatnes sekretārs?

—    Tagad vairs ne, — Edmunds nopietns atbildēja. — Taču vairākus gadus biju.

—   Tagad man viss ir skaidrs, — Agrita noteica un ātri piepildīja savu glāzi. — Tu droši vien vairāk par vienu nedrīksti?

—   Drīkstu, — Edmunds atbildēja. — Mēs šo pudeli izdzersim tukšu.

—   Tas jau man patīk labāk! — Agrita iesaucās. — Tikai tu, lūdzu, paskaidro man, ko tas nozīmē — godīgi dzīvot, godīgi strādāt, būt godīgam mīlestībā? Tu to zini? Un daudzus tādus esi saticis?

—   Es zinu, bet izskaidrot neprotu, — Edmunds klusi sacīja un pats mazliet pabrīnījās par šo savu neierasto atbildi. Taču tūlīt arī saprata, ka vienkārši viņš par to šobrīd nevēlas runāt. Jo turpat tuvumā atradās skaista un pievilcīga, taču diezgan patukša meitene, viņa sēdēja blakus, dzēra degvīnu, atkal pārmeta vienu kāju pār otru, koķeti smaidīja, un Edmunds saprata, ka vispār vairs neko nevēlas ne runāt, ne sacīt, jo viņa domas nepārtraukti riņķoja, grozījās un atkal atgriezās pie viena un tā paša …

—   Tikai muļķi ir godīgi, — Agrita teica un turpināja smaidīt. — Bet visi daudzmaz gudrie… Nu, tādi kā mēs… Mēs darām tikai to, ko gribam, kas mums sagādā prieku un baudu.

—   Jā, Agrit, tikai to.

—   Tā taču ir daudz labāk, vai ne? Vismaz daudz patīkamāk.

—   Ko nu par to.

—   Edmund, vai tev vēl nav uznākusi vēlēšanās mani noskūpstīt? — meitene šķelmīgi uzprasīja.

—   Jau sen, — Edmunds atbildēja un vēlreiz apmulsa.

—   Tad nāc, — Agrita aicināja. — Man šķiet, tu esi pārlieku kautrigs.

—   Nē, tas nav tas.

—    Šodienas puiši… — izskatījās, ka Agrita uz brīdi apmulst. — Man patikas, kad mani skūpsta, man patikas …

Edmunds piecēlās, daudz neprātodams, apsēdās blakus Agritai, aplika roku ap viņas balto kaklu, noliecās un no sākuma lēnām un uzmanīgi, bet vēlāk arvien dedzīgāk skūpstīja meitenes lūpas un seju. Agrita vairākas reizes klusi novaidējās un tikpat dedzīgi šiem skūpstiem atbildēja. Pēc tam viņa lēni atlaidās guļus, paraudama sev līdzi arī Edmundu, aizvēra acis, sāka drudžaini elpot un satraukti čukstēja:

—   Ātrāk, Edmund, ātrāk …

Edmunds gandrīz neapzinīgi paklausīja, un viņa rokas jau sāka gar meitenes kājām slīdēt uz augšu, kad viņš pēkšņi atkal saklausīja neskaidras balsis, tā kā čukstus, tā kā klusinātus smieklus, un Edmunds pilnīgi instinktīvi, it kā sevi aizsargājot, atrāvās no meitenes un pacēla galvu augšup.

Un pirmajā mirklī jutās tik pārsteigts, ka pat nesajuta bailes. Viņš vienkārši bija galīgi apstulbis.

Pie tām istabas durvim, kuras augšdaļu sedza gaišs stikls, Edmunds ieraudzīja divas jaunu vīriešu sejas, kas ziņkāri un nekautrīgi blenza uz viņu.

—   Agrit… — Edmunds viegli pieskārās meitenes sāniem.

—   Agrit… paskaties …

Agrita atvēra acis, smagi nopūtās, tad neapmierināta piecēlās sēdus. Tieši tai mirklī- noskrapstēja atslēgas pagrieziens, stiklotās durvis strauji atsprāga vaļā — un istabā gandrīz skriešus ieskrēja trīs diezgan spēcīgi noauguši puiši. Viņi draudīgi nostājās pusaplī un nicīgi ņirdza.

—   Jūs jau nu arī esat labie, — Agrita teica, piecēlās, sakārtoja kleitu un pārmetoši skatījās uz jaunekļiem. — Jūs nevarējāt vēl mazliet paciesties un ienākt kādas desmit minūtes vēlāk?

—   To tu gribēji gan! — garākais mazliet dusmīgi iesaucās.

—   Bet lai tas prieciņš tev tomēr paliek ar mani!

—   Mēs no smiekliem gandrīz vai pietaisījām bikses! — sacīja vidējā auguma zēns, kura galvu rotāja gari, bet labi kopti mati.

—   Mēs mirām vai nost, kad skatījāmies, kā šis te sprukstiņš ap tevi laizījās!

—  Bet tu nu gan esi kolosāla! — Agritu uzslavēja augumā druknākais, kura ķermeņa augšdaļu sedza spilgti sarkans krekls.

—   Tu pilnīgi droši vari sperties uz kinostudiju un spēlēt jebkurā filmā! Sitā notēlot! Tu esi vienreizēja aktrise!

—   Es esmu zaudējis, — sacīja garais, — lai gan man, protams, vajadzēja būt mazliet prātīgākam …

—   Agrii! — Edmunds, vēl joprojām neko īsti nesaprazdams, pievērsās meitenei. — Ko tas viss nozīmē?

—   Tas nozīmē, ka tu esi duraks! — Agrita skaļi iesaucās un sāka smieties.

—   Bet duraki parasti maksā! — skarbi sacīja garais.

—   Skaidrs? Un ari lu, draudziņ, tūlīt Agritai samaksāsi manas pazaudētās derības!

—   Kas par derībām? — Edmunds uzprasīja, lai gan viņa apziņa jau sāka rasties mazliet miglains priekšstats par to, kas šeit īstenībā bijis iecerēts.

—   Ei, Kazanova, paklausies! — garmatainais draudīgi sacīja.

—    Tu tagad vispār nedrīksti vērt muti vaļā! Saprati? Bet tā kā jautājums tomēr ir uzdots …

—   Mēs te visi šodien, izdzēruši dažus viņķelīšus, aiz gara laika sākām domāt… — Garais paskaidroja un smagi atkrita atpūtas krēslā. — Sākām domāt, ka nebūtu slikti noskatīties kādu teātri. Agrita bija ar mieru derēt, ka viņa divu stundu laikā dabūs jebkuru svešu vīrieti, kas nav vecāks par divdesmit pieciem gadiem. Un dabūja! Cepuri nost, Agrit! Es vēlreiz pārliecinājos, ka tu patiešām esi gards kumosiņš! Bet manu parādu tev tūlīt samaksās šis kaislīgais mīlētājs! Davaj! Desmit pudeles šampanieša!

—   Tu biji ceturtais, kas trāpījās pie telefona, — Agrita sacīja, pārgāja pār istabu un iesēdās garajam puisim klēpī. — Mēs zvanījām uz dullo, ātri paši izgudrodami dažādus numurus. Pirmais, kas pacēla klausuli, bija slims, otrajam mājās atradās sieva, trešais nekādās intīmās sarunās vispār neielaidās, bet tu drāzies šurp ka ar vēja spārniem . ..

—   Viņš vēl par to samaksās! — Garais atkārtoja un draudīgi paskatījās uz Edmundu, kurš vel joprojām stāvēja turpat netālu no dīvāna, sažņaudzis pirkstus cieši dūrēs un ar kvēlojošu naid- pilnu skatienu vērodams visu šo jauniešu baru. Pirmais pārsteigums, izbīlis un satraukums bija pazudis. Tagad Edmundu ar katru aizejošo mirkli arvien vairāk un uzmācīgāk pārņēma smacējošs naids, kādu viņš vienmēr izjuta pret visiem noziedzniekiem, huligāniem, nekauņām, pret vienaldzīgajiem 1111 šādiem^,tukšiem, ciniskiem un pārsteidzoši nejūtīgiem jauniešiem.

Edmunds tik tikko valdījās.

Kādēļ jūs ta darijāt? — viņš klusi, bet skarbi pavaicāja.

—   Tādēļ, ka mums nebija ko darīt, — atbildēja garmatainais.

—    Bija interesanti gaidīt, vai kāds uzķersies uz manas izdomātās pasaciņas vai ne? — Agrita paskaidroja. — Bet pēc tam bija interesanti tevi vērot un atkal gaidīt, kas notiks tālāk, ko tu sacīsi, kā rīkosies?

—    Dienas pirmajā pusē mums bija traki garlaicīgi, — sacīja puisis sarkanajā kreklā, — taču tagad mēs varējām noskatīties jautru ā la comedia un par velti izsmieties!

—    Bet cik mes varējām dzirdēt, — sacīja garais un pievērsās Agritai, — tad viņš ne tikai mēģināja tevi pamīlēt, bet centās ari nolasīt morāli, vai ne?

—   Jā, kaut ko tur vervelēja par godīgumu, — Agrita atbildēja li ii rupji iesmējās. — Bet nav jau ko brīnīties! Sis esot bijis ari komjaunatnes sekretārs!

—    Bet uz svešiem skuķiem tiri nadzīgs, — sacīja druknais sarkanajā kreklā. — Interesanti, ko tad tagad teiks tie tavi kom- jau-nie-ši?

Un visi četri atkal sāka skaļi ņirgt.

—    Nu, ko tad, zēni, — dauzīsim? — Garais itin jautri uzprasīja.

—   Un pie tam vēl sadodiet pamatīgi! — Agrita sacīja un veikli izrausās no atarnana klēpja. — Tā, lai atceras visu mūžul

—   Man vienmēr ir paticis pārmācīt izlecējus, šos godīgos un apzinīgos biedrus no kom-jau-nat-nes! — druknais noteica un paspēra soli uz priekšu. Piecēlās arī garais un pamāja Agritai.

—   Tu varbūt ieiesi otrā istabā?

—   Nē. — Meitene noteikti papurināja galvu. — Es gribu noskatīties! Būs traki interesanti!

Un tad Edmunds pēkšņi nomierinājās. Viņš visu apzinājās skaidri un saprotami un pilnīgi kontrolēja gan savas domas, gan rīcību. Edmunds kļuva apbrīnojami mierīgs, lai gan tai pašā laikā viņš viss dega un arī gribēja sadegt savā naidā un nicinājumā pret šo nekauņu baru. Edmunds atcerējās, ka to pašu viņš bija izjutis ari toreiz, kad stāvēja pret Voldemāra Stepiņa draudīgi pacelto bisi un nāve atradās turpat blakus, tuvumā. Un vēl Edmunds atcerējās, ka viņš šo Agritu jau ir redzējis neskaitāmas reizes; vienmēr, kad Edmunds pastaigādamies bija nācis pa Dzirciema ielu garām šai mājai, viņam patika apstāties iepretim šīs mājas krāšņajam dārzam un skatīties, kā starp košajām puķu dobēm lēni pastaigājās skaista un allaž glīti sasukāta, gaumīgi apģērbta meitenīte. Un vienmēr kāda jauna sieviete caur logu sauca:

«Agritiņ! Kur tu tik ilgi paliec?»

«Tūlīt, māmiņ! Tūlīt! Es vēl tikai paskatīšos uz skaistajām puķītēm!»

«Nu labi, bērniņ, paskaties!»

Bet tagad šī pati baltā un tīrā, un ļoti skaistā meitene, izaugusi liela, ar lielu prieku un neviltotu interesi gatava skatīties, ka viņas acu priekšā trīs puiši sitis ceturto.

Un varbūt pat nositīs.

Bet, lai kas arī butu ar jums noticis pa šiem aizgājušajiem desmit, astoņiem gadiem, lai ko jūs arī vainotu, lai ko būtu pārdzīvojuši un lai ko arī būtu zaudējuši, pie jūsu drausmīgās pārvēršanās, pie jūsu personības lejupslīdes, degradācijas, pie jūsu vienaldzības, cinisma, dvēseles tukšuma un ļaunuma vainīgi esat jūs paši. Un tikai paši.

Jums nepatika spožā saule un tādēļ līdāt tumšos pagrabos.

Jums nepatika sniegiem klātās kalnu virsotnes un tādēļ vārtījāties dubļos.

Jūs aizmirsāt svēto vārdu «mīlestība» un saucāt — «lai dzivo izlaidība!».

Un tā jūs arī visi aiziesiet — sauli neredzējuši, netīrumiem aplipuši un mīlestības neapdziedāti.

—   Nu, ko tad, veči, sākam? — Garais atkal uzprasīja un panāca vēl vienu soli uz priekšu.

—   Ātrāk! — Agrita uzmundrināja. — Ātrāk! Sadodiet viņam!

—   Kom-jau-nat-nes sekretār, — druknais norūca un arī draudīgi panāca uz priekšu. — Tūlīt tu jutīsi kaut ko tādu …

Un tad Edmunds saprata, ka viņam šie salašņas kārtīgi jā- pārmāca. Jāizdara tieši tas, i<o šie grasās darīt ar viņu, jo šitie jau vārdos nesaprot. Ar viņiem jārunā viņu valodā — dūri pret dūri.

—   Pagaidiet! — Edmunds uzsauca un brīdinoši pacēla labo roku. — Vienu mirklīti, riebekļi!

Visi četri sastinga un saspringti paskatījās uz svešo. Bet Edmunds ar nicinājumu turpināja:

—   Dīvainas sagadīšanās dēļ arī man šodien ir iekrilis brīvs laiks, un tagad es ar dziļu nepatiku, bet neslēpšu — tai pašā laikā arī ar milzīgu baudu sadauzīšu jūsu pretīgos purnus! Un pie tam vēl pamatīgi! Dzirdiet! Taču, pēc dabas un profesijas būdams dziļi humāns cilvēks, es jums dodu vēl pēdējo iespēju glābties! Bēdziet! Lasieties prom! Es jums to iesaku no visas sirds! Lasieties!

—   Ko?! — visi puiši iesaucās gandrīz reizē un metās Edmundam virsū. Edmunds atlēca sāņus, iztaisīja iznirienu, tā izvairīdamies no Garā dūres, un ar drausmīgu spēku sita pats. Sitiens trāpija Garajam tieši sejā, un tas bija tik spēcīgs, ka lielo puisi pacēla gaisā, pārlidināja pāri visai istabai un ar dobju troksni atsita pret sienu. Garais nokunkstējās, sakņupa un vairs necēlās. Pa to laiku arī Edmundu ķēra daži sitieni, bet cīņas karstumā viņš tos gandrīz nemaz nejuta. Edmunds kārtējo reizi veikli izvairījās un atkal spēcigi trāpīja pa žokli garmatainajam. Tas, kā lodes ķerts, nokrita zemē, apgāzdams ari mazo galdiņu ar visu degvīna pudeli, un, skaļi vaimanādams, mēģināja parāpot zem dīvāna. Bet druknais metās bēgt. Viņš tik spēcīgi aizcirta durvis, ka augšdaļā atrodošais stikls saplīsa un skanēdams nobira uz gridas.

Agrita bija iespiedusies istabas kaktā blakus televizoram un bailēs drebēja. Viņa ar šausmām skatījās uz pārkaitināto Edmundu, kurš viņai lēni tuvojās, un meiteni pārņēma tāda sajūta, ka Edmunds viņu tūlīt nogalinās. Tik drausmīgs naids bija izmainījis Edmunda seju.

— Lūdzu, nevajag!… — Agrita sāka lūgties. — Lūdzu, Edmund, nevajag! Es tevi lūdzu … Es nometīšos ceļos, es darīšu visu, ko vien gribēsi, tikai, lūdzu, nevajag! To nevajag!…

Agrita sāka raudāt. Viņa ar abām rokam aizklāja seju, apsēdās uz dīvāna malas un turpināja aizgūtnēm, histēriski raudāt.

Edmunds, stāvēdams viņai iepretim, vēl mirkli pagaidīja un nodomāja, cik visi šie nekaunīgie skuķi un puiši, visi šie rupjie un bravūrīgie tipi patiesībā tomēr ir gļēvi un bailīgi.

Edmunds trekni nospļāvās, pagāja garām izmisuši raudošai Agritai, uz grīdas skaļi vaimanājošajam garmatim un nekustīgi guļošajam Garajam, tad atvēra durvis un izgāja laukā uz ielas.

Viņam nevienu no mājā palikušajiem nebija žēl. Nemaz. Nevienu kripatiņu.

11. nodala

Bija jau atnācis rudens, atkal nepārtraukti lija lietus, un pāri laukiem un pilsētas ielām trakoja brāzmains, auksts vējš. Bet «Zaļajā lapā» bija silti un patīkami. Kaut kur klusi spēlēja mūzika, zāles kaktā bija ieslēgts arī televizors, un pie griestiem gandrīz nedzirdams dūca ventilators. Gaiss bija tīrs un svaigs.

«Zaļā lapa» bija jauniešu iecienīta kafejnīca ar savu īpatnu, neatkārtojamu iekšējo atmosfēru un izmeklētu, specifisku publikas kontingentu. So kafejnīcu pašā Rīgas centrā parasti apmeklēja tikai radošas jaunatnes pārstāvji, un katru pēcpusdienu, vakaru šeit varēja sastapt topošos māksliniekus, žurnālistus, mūziķus un jaunos dzejniekus. Neviens no viņiem nebija sevišķi turīgs, un tādēļ gandrīz vienmēr katrs apmeklētājs paņēma vienīgi tasīti kafijas, kādu vieglāku uzkodu un glāzi kokteiļa. Un tikai tad, ja kādam gadijās saņemt honorāru, «Zaļajā lapā» gāja mazliet jautrāk. Bet šodien laikam visi bija tādi patukši. Nākošie ievērojamie mākslinieki, preses pārstāvji, mūziķi un rakstnieki uzmeta paviršus skatienus televizoram, ieklausījās mūzikā un, kā parasti, diezgan aizrautīgi sarunājās, strīdējās par mākslu, tās izpratni, lomu un uzdevumiem mūsdienu sabiedrībā.

Edmunds, tikko ienācis, apsēdās pie bāra letes un pārlaida nevērīgu skatienu zālei. Daži galdiņi bija vēl neaizņemti, bet pie paša attālākā sēdēja Kristīne Guļevska, Rolands Krāmers un vēl kāds puisis pelēkā sviterī.

Edmunds satrūkās, visu viņa ķermeni pāršalca karsts satraukuma vilnis, un viņš ātri novērsa skatienu, taču pēc dažiem mirkļiem atkal pagrieza galvu uz to pusi.

Edmundam šķita, ka Kristīne ir stipri izmainījusies. Jā, viņai vēl bija tā pati skaistā, šaurā seja, tie paši garie, tumšbrūnie mati un valdzinošais smaids, bet acis tomēr likās citas. Kristines skatiens bija it kā mazliet noguris un skumjš.

Viņa ar to Rolandu droši vien tik laimīga nemaz nav, Edmunds nodomāja un nez kādēļ par to sajuta nelielu prieku.

—   Sveiks, vecais!

Edmunds strauji pagrieza galvu un ieraudzīja otrpus bāra letei stāvam Rūdolfu.

—   Sveiks, Rūdolf!

—  Es jau domāju, vai nebūsi pakļuvis zem tramvaja! — Rūdolfs iesmējās.

—   Nospļaujies!

—   Kaut kā sen šeit nebiji iegriezies, — bārmenis teica.

—   Tā nu iznāca.

—   Atkal pārlieku daudz strādā?

—   Bet ko gan citu lai daru? — Edmunds uzprasīja.

—   Precies!

—  Paldies par padomu! Man pašam tas kaut kā nebija ienācis prātā.

—  Nē, nopietni, Edmund! Ja tev tur televīzijā nevienas piemērotas nav, es tev meitenītes piegādāšu lielā izvēlē. Kādas vien gribi — augsti intelektuālas vai mazāk gudras, godīgas un izlaidīgas, studentes, dzejnieces …

—   Pietiek, Rūdi! Ko nu tu tā centīsies …

—   Nē, vecīt, es nopietni.

—   Es arī nopietni.

—   Labi, par to parunāsimies citreiz, — Rūdolfs mazliet neapmierināts noteica. — liet man tev ir priekšlikums. Un būsi muļķis, ja to nepieņemsi.

—   Es klausos.

—   Kā tev iet pa darbu?

—   Tā nekas. Lai gan nav nevienas dienas bez uztraukumiem, nervozēšanas, atbildības …

—   Šodien tādus darbus strādā vienīgi… — Rūdolfs aprāvās un nevērīgi atmeta ar roku. — Ko tur… Alga ari nav sevišķi liela, vai ne?

—   Nē, tīri pieklājīga.

—   Ar_ tādu algu pie tevis neviena kārtīga sieva nemaz neies! — Rūdolfs sacīja. — Nāc pie mums! Mums tieši pašlaik atbrīvojusies zāles pārziņa vieta.

—   Būs grūti, — Edmunds pasmīnēja. — Seit jau visu laiku uz kājām vien, bet es jau sāku pierast pie rakstāmgalda.

—   Grūti gan, tas tiesa, — Rūdolfs piekrita. — Es, piemēram, tas ir skaidri aprēķināts, pa maiņu norikšoju piecpadsmit kilometrus.

—   Bet toties nopelni arī.

—   Man alga ir tikai deviņdesmit rubļu mēnesī.

Edmunds atkal ironiski pasmīnēja.

—   Bet īstenībā?

—   Ko īstenībā … — Rūdolfs norūca un pieliecās Edmundam tuvāk. — Tagad visur traki piežiniedz. Labi, ja sanāk trīs simti…

—   Un tu vēl raudi?

Rūdolfs izslējās un nopietni paskatījās uz savu kādreizējo skolasbiedru.

—   Es tev sajaukšu vieglu kokteili. Ņemsi?

—   Lai notiek, Rūdolf.

Rūdolfs sāka veikli darboties ap pudelēm un mikseri, bet Edmunds pa to laiku pagrieza galvu sāņus un atkal paskatījās uz to pusi, kur sēdēja Kristīne. Tagad meitene ieraudzīja ari viņu, vienu mirkli it kā stipri apmulsa, tad neveikli pasmaidīja un sveicienam pamāja ar galvu.

Ari Edmunds pamāja un sajuta, ka sirdī iedzeļ viegla smeldze.

Tur viņa tagad sēd — šī Kristīne Guļevska, Edmunds rūgti nodomāja, par kuru es tik bieži vēl pavisam nesen tiku domājis. Meitene, ar kuru man saistījās visi turpmākie dzīves plāni, nodomi un cerības. Meitene, kura savā laikā bija ar mieru man piederēt gan aukstā, sniegainā laikā, gan elpu dedzinošā svelmē. Tur sēd tā meitene* kuru es kādreiz mīlēju. Un varbūt mīlu vēl tagad?… Nezinu un negribu to zināt. Pašreiz blakus viņai sēd kāds cits puisis, un tas ir viņas vīrs. Tu teici, Kristīn, ka mani mīlēšot visu mužu, taču pārstāji mīlēt jau nākošajā dienā. Tu teici, ka noteikti iestāšoties žurnālistikas fakultātē, ka tas esot tavs sapnis, tavs dzives aicinājums, taču iestājies citur. Un vēl tu teici, ka ātrāk neprecēsies, iekams nebūsi pabeigusi augstskolu, taču apprecējies, lidzko kļuvi studente. Tad kāda velna pēc mēs vispār runājam? Kādēļ mēs viens otram kaut ko stāstām, apsolām? Kādēļ tik bieži vārdi paliek tikai vārdi? Tu jau vari novelt vainu uz apstākļu sagadīšanos, uz skarbo dzīves ikdienu, kas tik bieži arī patiešām izjauc visskaistākos sapņus; tu vari novelt vainu uz saviem vecākiem un savu nezināšanu, un pieredzes trūkumu, un jauno mīlestību, taču beigu beigās — kā tad paliek ar mums pašiem?

—   Ņem un slavē devēju, — Rūdolfs sacīja, spēji pārtraukdams Edmunda pārdomas.

—   Paldies, — Edmunds klusi atbildēja, paņēma kokteiļa glāzi un pavērsās pret bārmeni. — Tu Kristīni redzi?

—   Kā tad! — Rūdolfs pamāja. — Un to viņas čalīti arī. Vispār tagad viņi šeit iegriežas bieži — un jaunais vīrs manus pieticīgos pakalpojumus vienmēr mēģina gandarīt ar bagātīgu dzeramnaudu. Bet es kategoriski atsakos.

—   Ņem! — Edmunds savādi iesmējās. — Tieši no viņa tev vajadzētu noplēst pēc iespējas vairāk!

—    Lai viņš ietaupās! — Rūdolfs atbildēja. — Gan jau es iztikšu bez viņa kapeikām un rubļiem.

—    Bet pirms pusotra gada … — Edmunds domīgs sacīja un atkal paskatījās pāri zālei. — Tā puiša vietā toreiz sēdēju es — un tu mums pasniedzi visgaršīgākos kokteiļus, un pēc tam mēs bieži braucām pie tevis vai tu pie mums, un mums visiem bija labi, mēs bijām draugi. Taču pagāja gads… Tikai viens nieka gands un … Kaut kā pat jocīgi paliek.

—   Nekā jocīga šeit nav, — Rūdolfs iebilda un arī paraudzījās pāri zālei. — Tieši otrādi. Viss kaut kā pārāk nopietni. Vispirms viņa nobijās, ka tu paliksi piesiets pie gultas, tad viņa atkal domāja, ka tev paliks kroplas kājas…

—    Lai paliek, Rūdi, — Edmunds diezgan skarbi noteica un satvēra glāzi. — Lai paliek.

—   Tu vēl pārdzīvo?

—   Lai paliek, Rūdi.

—   Nu labi, — Rūdolfs negribīgi piekrita. — Kā kokteilis?

—   Lieliski, — Edmunds atbildēja.

—   Tas ir mans paša izgudrojums.

—   To var manīt, — Edmunds teica un atkal paskatījās uz zā' Ies attālāko galdiņu, sastapās ar Kristīnes acīm. Tās vērās viņi saudzīgi un silti, taču Edmunds to nepamanīja. Viņš jau k»ir< reizi, domājot vai redzot Kristīni, sajuta apvainojumu, pazemojumu un . .. dīvainu skaudību. Tas viss viņu kaitināja, darīja nervozu un nepacietīgu. Edmundam gribējās vai nu piedzerties, iet ar Rolandu izkauties, parunāties ar Kristīni, vai arī vienkārši par to vairs nedomāt, ātrāk piecelties un iziet laukā, staigāt pa satum- sušajām Rīgas ielām, vērot, kā vēji dzenā nobirušās koku lapas, kā cilvēki viens otru gaida gan pie Lielā Pulksteņa, gan Bastej- kalna pakājē un …

Edmunds aprāvās, jo atkal juta, ka sirdī ieplūst naids. Un varbūt tas nemaz nebija naids tieši pret Kristīni; varbūt tas bija naids un nepatika vispār pret cilvēku vājumu, neuzņēmību, aprēķinu, lepnumu un viņu nicinošo augstprātību; varbūt tas bija naids un nepatika pret visiem tiem, kuriem dzīvē gāja viegli, kuri nepazina ne grūtību, ne problēmu.

Un arī tu, Kristīn, Edmunds nodomāja, gadiem aizejot, k|ūsi arvien skaistāka un… aukstāka. Tu skaidri apzināsies savu personību un par to droši vien būsi lepna un iedomīga. Liktenis tev patiešām ir bijis labvēlīgs, un iespējams, ka paies vēl ilgi gadi, līdz beidzot tavā sejā parādīsies kāda rūpju grumba. Tu vēl ziedēsi un plauksi. Un pēc studiju beigšanas ātri kāpsi augšup pa karjeras kāpnēm. Tu izvirzīsies. Tu būsi laimīga. Kādēļ gan ne? Liktenis tev ir ļāvis izbēgt un izvairīties no smaga, nogurdinoša fiziska darba. Tu nemaz pat nedomā, ka tā lauku fermās un pilsētu rūpnīcās katru dienu tomēr nākas strādāt tūkstošiem un tūkstošiem mūsu vienaudžu. Vecāki tev sagādāja iespēju iegūt augstāko izglītību, un tu viņiem par to nepateici pat paldies. Tu nekad dusmās vai sašutumā neesi lamājusies. Tu vienmēr esi runājusi tikai skaistiem, izmeklētiem vārdiem. Tev nekad nav bijis vajadzības iet aizņemties naudu un braukt pārpildītos autobusos. Virs tevi tagad vizina ar automašīnu. Tev pa vasaru nekad nav bijis jānīkst pilsētas putekļos, nav bijis jādzīvo kopmītnē vai pārblīvētā komunālā dzīvokli. Tev skaistā, klusā vietā zila ezera krastā pieder liela vasarnīca. Tev nekad nav bijis jāiegriežas paēst pieticīgas vakariņas kādā vienkāršā nomales ēdnīcā. Tu ar savu Rolandu vari sēdēt «Zaļaja lapā» starp inteliģentiem, talantīgiem jauniešiem un dzert dārgo «Negru der Purkar». Un varbūt tieši tādēļ, Kristīn, mana labā, skaistā, nolādētā Kristīn, varbūt tieši tādēļ tava sirds ir tik auksta, ka nepazīst ne žēluma, ne līdzjūtības? Varbūt tieši tādēļ tu pret mani toreiz varēji būt tik vienaldzīga, tik ļoti nežēlīga?

Edmunds strauji nopurinājās, it kā gribēdams no sevis nokratīt visu neseno pagātni, un atkal pagriezās pret Rūdolfu.

—   Tu varēji sajaukt vēl vienu porciju, — viņš ātri sacīja.

—   Iegaršojās?

—   Es taču teicu, ka tas ir lielisks. Ka šo kokteili sauc?,

—   «Rasas lāse».

—   Kādēļ tā?

—   Tadeļ, ka tu no tā nekad nespēsi apreibt.

—   Bet es tieši to gribu, — Edmunds teica.

—   Citreiz, — Rūdolfs pakratīja galvu. — Man šovakar nemaz nepatīk tavs saskābušais ģīmis. Varbūt kādu vieglāku vīnu?

—   Lai jau paliek tā pati «Rasas lāse».

—  Labi, Edmund. Pēc divām minūtēm būs gatavs. Jā, starp citu, pēc tevis te vairākas reizes atkal apjautajās Edite.

—   Es bieži esmu zvanījis, bet viņa nekad nav uz vietas, — Edmunds sacīja. — Kā Edītei tagad iet?

—   Slikti, — Rūdolfs atbildēja, enerģiski kratot mikseri.

—   Edīte lēnām iet uz leju.

—   Kādēļ viņa to dara?

—   Nezinu. Bet tici man — Edīte ir ļoti nelaimīga. Ko nu, ko, bet pa šiem gadiem es tomēr esmu iemācījies cilvēkus pazīt. Es viņiem redzu cauri.

—   Pati neko nestāsta?

—   Nē. Tikai tā īpatni, rūgti smejas.

—   Žēl viņas, — Edmunds sacīja.

—   Protams. Man arī.

—   Kad atkal satiec, pasveicini no manis.

—   Labi, — Rūdolfs sacīja un pasniedza draugam glāzi ar dzidri dzeltenu dzērienu. — Vairāk neko nepasūtīsi?

—   Pietiek.

Edmunds samaksāja, un Rūdolfs aizgāja pie galdiņa, kur viņu nepacietīgi aicināja kāds bārdains jauneklis ar divām pāragri pieaugušām meitenēm.

Kad Rūdolfs atkal atgriezās aiz bāra letes, Edmunds jau bija savu glāzi iztukšojis un taisījās iet prom.

—   Jā, pavisam aizmirsu pajautāt, — viņš klusi ierunājās.

—   Kā tev beidzot palika ar to dzīvokli?

—   Viss kārtībā! — Rūdolfs apmierināts iesmējās. — Dzīvoju jau iekšā! Un pa šo laiku mums vēl piedzimis puika! Nezināji?

—   Es tevi apsveicu!

—    Labāk jau ne! Tagad tikai viens prieks un divi kreņķi dzīvē vairāk!

—   Bet toties kādi!

—   Cau, Edmund, man atkal jāiet pie tā dižā mākslinieka. Šodien beidzot esot ticis pie naudas un tagad uzdzīvo.

—   Laimīgi!

—   Tu kādu dienu atnāc ciemos! — Rūdolfs uzaicināja. — Mēs ar Silviju jau sen tevi gaidām.

—   Labi, — Edmunds apsolīja. — Es noteikti aiziešu.

Pa to laiku Kristīne ar dziļām skumjām skatījās uz pretējo pusi, kur pie bāra letes domīgs sēdēja viņai pazīstams puisis, un viņa visu laiku nez kādēļ sajuta sevi gati kaunu, gan lielas bailes.

Edmund, Edmund, Kristīne satraukta domāja. Kādēļ mēs esam izšķīrušies? Kādēļ mēs, kā agrāk, nesēdam blakus? Kādēļ neesam kopā? Tev ir tik skaista, apgarota seja. Tev ir tik spēcīgs, vīrišķīgs augums. Tev ir ass, gudrs prāts. Tu jebkurai meitenei varētu būt viņas ideāls, viņas tālais, tuvais sapņu princis. Bet es jau tevi sagaidīju. Tu jau biji mans, es biju tava. Mēs viens otru jau bijām atraduši. Mēs viens otru mīlējām. Bet es, muļķe, nobijos. Ak dievs, kāda gan es toreiz biju muļķe! IJn kā es toreiz nobijos! Tagad es zinu skaidri — tā nebija mana pārliecība. Tā es nedomāju, un tā es negribēju. Mani ietekmēja citi. Es pakļāvos. Es pakļāvos kā vasks, kā māls, kā koka miza. Tā darīt mani lūdza mamma, tā darīt man pavēlēja tēvs, un to ļoti gribēja ari Rolands … Es tevi, Edmund, varu saprast, un tev ir visas tiesības mani nicināt. Jo es patiešām tevi nodevu, es aizbēgu. Tagad, šodien, es jau vairs nebēgtu. Tici, Edmund. Šodien vairs ne. Šodien es paliktu kopā ar tevi jebkuros apstākļos. Tu varētu būt paralizēts, tu varētu kļūt mēms vai akls, vienalga, es tomēr paliktu kopā ar tevi. Jo esmu sapratusi, ko nozīmē mīlestība, cik mums tā ir dārga un vajadzīga un cik grūti ir dzīvot bez tās. Dzīvot kopā tikai tādēļ, ka tā vēlējušies mūsu vecāki. Tā ir sevis iztukšošana, dzīves apzagšana, tas viss dažreiz ir pat baigi pretīgi. Es neteikšu, es nekad neapgalvošu, ka Rolands ir slikts, ka viņš man nepatīk. Nē! Rolands dažreiz var būt pat visai mīļš un tuvs, bet es viņu nemīlu. Un šaubos, vai vispār kādreiz iemīlēšu. Es joprojām mīlu tevi, Edmund. Es tūlit piecelšos kājās, es lēni pieiešu tev klāt un mēģināšu izlūgties piedošanu. Lai tev mazāk sāpētu un lai arī man beidzot kļūtu vieglāk. Lai es nekad vairs tavās acīs neredzētu pret mani vērstu nicinājumu.

Kristīne redzēja, ka Edmunds atvadās 110 Rūdolfa, pieceļas un nāk šurp. Uz mirkli viņu skatieni atkal sastapās, un Kristīne strauji sakustējās, lai pieceltos un ietu viņam pretim. Bet tieši tai brīdī Kristīne sajuta, ka Rolands satver viņas roku un nekur nelaiž. Viņš cieši un nopietni paskatījās uz Kristīni un klusā, bet stingrā balsī pateica:

—   Esi mierīga, mazā. Apsēdies — un nevajag trakot. Tev atdziest kafija.

Kristīne atkal samulsusi paklausīja un bezpalīdzīgi noskatījās, kā Edmunds noteiktiem soļiem šķērso zāli un iziet laukā.

Un atkal kaut kas palika neizdarīts.

12. nodaļa

Autobuss vilkās lēni un negribīgi. Arī tas varbūt bija noguris. Diena neatvairāmi tuvojās beigām. Edmunds stāvēja aizmugures platformā cieši piespiests pie malējā loga un vēroja, kā satumsušajā vakara krēslā ātri uzliesmo un pazūd pretimbraucošo automašīnu ugunis, māju logi un ielu apgaismes stabi.

Viņš stāvēja un atcerējās, ka visu dienu kopā ar pārraides režisoru, operatoriem, režisora asistentu un daudziem tehniskā dienesta darbiniekiem bija pavadījis mākslinieces Maijas Tālavas darbnīcā. Nupat presē tika publicēts republikas komjaunatnes prēmiju kandidātu saraksts, kuru vidū atradās arī gleznotāja Maija Tālava. Un Edmundam uzreiz ienāca prātā, ka pirmajā «Spoguļa» raidījumā vienu sižetu varētu veltīt šai māksliniecei.

Jā, «Spogulis» beidzot apstiprināts. Pašu ideju par šāda raidījuma izveidošanu un nepieciešamību Edmunds izteica jau vasaras sākumā, bet tikai tagad, vēlā rudenī, pēc bezgalīgiem strīdiem un dažnedažādiem iebildumiem (bailes par dažu raidījumu, piemēram, «Mozaīka» vai «Likums un morāle», dublēšanos, finansiāli apsvērumi, tehniskās iespējas) ideja beidzot novērtēta pozitīvi un apstiprināta studijas visaugstākajās instancēs.

Un Edmunds ar dziļu pateicību atcerējās pēdējo lielo sanāksmi, kur Valentīns Pelčs teica savu izšķirošo galavārdu.

«Es ticu Janovskim. Viņš ir pietiekami jauns un enerģisks, ar šo ideju tik ļoti apsēsts, ka ir visas cerības minēto raidījumu patiešām izveidot interesantu un vajadzīgu. Bet tikai ar vienu noteikumu — nekādā gadījumā neaizrauties vienīgi ar negatīvām izpausmēm! Neiebilstu, lai tās ir pārsvarā, taču līdzsvaram noteikti jābūt! Lai Janovskis un visa redakcija to veido uz asu un negaidītu kontrastu pamata! Ja nekas no tā neiznāks, ja pārāk tieši sasauksies ar «Likumu un morāli», kas gan principā izslēgts, tad vienu raidījumu likvidēsim — un tas noteikti būs jaunais «Spogulis»! Tā kā no visas redakcijas un galvenokārt no tevis, Janovski, ir atkariga šā raidījuma dzīvotspēja un tā turpmākais liktenis!»

Edmunds centās. Viņš viss iegrima darbā, viņš aizmirsa Kristīni un biežās sāpes mugurā, viņš aizmirsa pat savu atvaļinājumu, bet visus spēkus koncentrēja pirmā «Spoguļa» raidījuma pēc iespējas labākai, emocionālākai un publicistiski asākai izveidei.

Raidījumam tika piešķirta vesela stunda, un tajā Edmunds bija iecerējis piecus dažādus sižetus. Viņš sameklēja labu, izdo

mas bagātu režisoru — Kārli Liepzariņu, pieprasīja studijas labākos operatorus un prasmīgāko pārvietojamās televīzijas studijas (PTU) inženiertehnisko komandu. Tas viss solīja panākumus, jo spilgta «Spoguļa» izveidošanu, tā, lai šis raidījums sniegtu ne tikai vizuālu un tekstuālu informāciju par mūsu republikas jaunatnes dzīvi, bet patiešām šo dzīvi ari ietekmētu, Edmunds Ja- novskis uzskatīja par savu goda lietu, par savu cilvēka un žurnālista vissvētāko pienākumu.

Varbūt tieši ari tādēļ Edmunds vienā no sižetiem, kuru vēlāk varētu likt vai nu raidījuma sākumā, vai arī tā beigās, izvēlējas stāstījumu par gleznotāju Maiju Tālavu.

Viņa šodien nebija ekstravaganti ģērbusies, bet gan vienkāršā, krāsu traipiem nosmērētā darba tērpā sēdēja savā darbnīcā uz apaļa sēdekļa un stipri nogurusi, bet droši vien iekšēji tomēr laimīga stāstīja mums par savu dzīvi, par vecākiem un studiju gadiem, par savu ilgo uzturēšanos ārzemēs, stāstīja par visu tur redzēto, izjusto un uzgleznoto, un turpat netāli* uz liela audekla ar nedabiski pārvērstām sejām, it kā asinīm apšļāktiem ķermeņiem, it kā ārprātā ieplestām acīm, it kā kliedzieniem pavērtām lūpām gulēja vairāki Rietumberlīnes jaunieši — narkomāni, un viņi kliedza par tās pasaules netaisnību, par tās pasaules vienaldzību un par savu pašu melno izmisumu.

Un turpat blakus stāvēja mūsdienu padomju jaunieši, un stāvēja nupat kā pabeigtā lielā glezna «Ieva», un tajā attēlotā meitene likās tik ļoti trausla, tik skaista un reāla, bet tai pašā laikā — tik neticami tāla, astrāla un nedabiska, ka tā vien gribējās piecelties, pieiet tuvāk un pieskarties Ievai ar roku.

Edmunds satrūkās, jo autobuss strauji nobremzēja un apstājās. Smagā mašīna bija nonākusi maršruta galapunktā.

Edmunds izkāpa un lēniem soļiem devās mājup. Viņš jutās noguris un tomēr nemaz tik ātri mājās nokļūt nesteidzās. Jo tur taču neviens viņu negaidīja. Tas pirmajā mirklī šķita pat savādi, gandrīz vai neticami, taču tomēr neviens viņu mājās negaidīja — ne māte, ne tēvs, ne brālis vai māsa, ne vecmāmiņa, ne sieva, pat neviena meitene. Un Edmunds bieži sev uzdeva veltīgu un reti muļķīgu jautājumu — par ko man tāds sods? Ko esmu nogrēkojies? Ko esmu tādu izdarījis?

Edmunds bieži iedomājās — ja viņam nebūtu bijis tik interesants, aizraujošs darbs, ja pats būtu bijis vājāks un mazāk apzinīgs, viņš droši vien sāktu dzert, blandītos pa ielām un ballītēm, kļūtu par sava rajona vai deju kluba atamanu, jo nez vai tuvākajā. un tālākajā apkārtnē atrastos kāds spēka ziņā viņam līdzvērtīgs pretinieks, un pītos ar visādām draiskulēm, kuras itin lielā izvēlē vienmēr varēja sastapt gan deju zālēs, gan viņam labi pazīstamajā kafejnīcā.

Edmunds iegāja tuvākajā pārtikas veikalā, tur nekāda lielā izvēle nebija, un viņš nopirka maizi, pudeli kefīra un makaronu paciņu. Tos viņš uzvārīs šovakar, bet rīt pārpalikumu vēl varēs uzcept, piedzers klāt kefīru, maize arī ir, un viņš būs paēdis.

Kad Edmunds pienāca pie savas mājas, viņš mazliet satrūkās un palēnināja soļus, jo atkal pirmā stāva pirmajā logā pamanīja mazo Aivariņu. Zēns bija uzmaucis galvā cepuri, pašu sedza plāns rudens mētelītis, un viņš sēdēja uz loga palodzes, saspringti ieklausīdamies tuvākās apkārtnes trokšņos. Viņa seja bija nedabiski bāla un ļoti izkropļota.

Mazajam Aivaram tika izplaucētas acis.

Tagad viņš sēd uz palodzes malas un droši vien gaida atgriežamies savus vecākus, kurus Edmunds jau bija pamanījis veikalā, garajā rindā pie dzērienu nodaļas . . .

—   Sveiks, Aivar! — Edmunds mundri uzsauca.

—  Sveiks! — mazais priecīgs atsaucās un, kā vienmēr, droši sniedza roku.

—   Nesaaukstēsies?

—   Nē. Šodien man ir silti.

—   Kādēļ es tevi tik ilgi neredzēju?

—   Biju slims, — puika paskaidroja. — Augsta temperatūra.

—   Tad jau tomēr labāk sēdi istabā, nevis šeit uz loga.

—   Te ir interesantāk, — Aivars sacīja. — Te es daudz ko -dzirdu.

—   Klausies mūziku.

—  Vakar papus saplēsa televizoru, bet radio mums jau sen nedarbojas.

—  Tad uznāc pie manis, — Edmunds aicināja. — Paklausīsimies magnetofonu, es tev palasīšu kaut ko priekšā …

—   Labi, — mazais piekrita. — Līdzko atnāks papus ar mammu … Nopietni, es varēšu uziet pie tevis?

—   Nu kā tad!

—   Tad es iešu tūlīt!

—   Nāc!

—   Es tev, Edmundonkul, pateikšu vienu lielu noslēpumu, tu tikai nevienam to nedrīksti atstāstīt. Nevienam, nevienam pašam … Apsoli?

—   Vīrs un vārds.

—   Tad es tev pateikšu. Man no papa un mammas ir šausmīgi bail… Kad viņi atkal sāk plēsties, es parasti ielienu istabas kaktā un sēžu tur klusi, klusi… lai mani nepamana…

Aivars apklusa un sasprindzis ieklausījās ielas trokšņos. Bet

visapkārt viss bija tukš un kluss. Tikai vējš kaut kur atsitās pret mājas stūri — un kādā trešā stāva dzīvokli ierējās suns.

—    Bet tagad tu man pasaki… — Aivars čukstus uzprasīja. — Vai patiešām mans papus un mamma … mani vecāki ir tik silkti, kā te visapkārt runā?

Edmunds cieši saknieba lūpas un ilgi skatījās mazā cilvēciņa bālajā sejā, skatījās uz saplēsto cepuri un baltajām, neredzīgajam, kā pienā iemērktajām zēna acīm un atkal sajuta sevī tik labi pazīstamo naidu.

—   Tā nu ir, draudziņ, — Edmunds smagi atbildēja. — Tavi vecāki patiešām ir slikti cilvēki.

—   Bet māmiņa bieži raud …

—   Tās asaras neko daudz nemaksā. Es parūpēšos, lai tevi iekārto Juglas neredzīgo bērnu internātskolā, un tad tev sāksies pavisam jauna dzīve. Nesalīdzināmi labāka un interesantāka. Bet tagad nāc šurp!

Edmunds ātri nocēla mazo zēnu no loga, paņēma pie rokas un veda pa kāpnēm augšā uz savu dzīvokli.

13. nodaļa

Nākamās dienas pēcpusdienā Edmunds Janovskis pēc darba pastaigādamies nokļuva vienā no Imantas savrupmāju kvartāliem, kuri, iespiesti starp masivajām divpadsmit stāvu ēkām, Imantas pelēko un diezgan vienmuļo ainavu darīja raibāku un daudz krāsaināku.

So savrupmāju iedzīvotājus no pārējiem cilvēkiem atdala vismaz augsts žogs, un viņus sargā suns. Bet kas pasargās pārējos? Kas pasargās labos? Kas nosargās vājos? Bet kas pasargās talantīgos? Ar kādām saitēm lai mēs bērniem aizsienam acis, lai viņi neredzētu šīs pasaules netaisnības, ļaunumu, lai viņi nekad neredzētu dažu cilvēku neiedomājamo lepnību, augstprātību un bagātību?

Edmunds turpināja iet pa tukšo ielu, nicinādams un reizē tomēr arī apbrīnodams kluso, mierīgo un harmonisko pasaules daļu, šīs skaistās mājas, šos rūpīgi iekoptos dārzus un pašu zemi, uz kuras mums visiem ir jādzīvo.

Edmunds, it kā kaut ko savādu sajuzdams, lēni pagrieza skatienu sāņus. Ielas labajā pusē kā neatzīts ārlaulības bērns starp lepnajām divstāvu villām stāvēja mazs un gaužām necils koka namiņš. Arī tam blakus pieguļošais dārzs šķita netīrs un ilgi ne

kopts. Pie viena no namiņa logiem bija cieši pieplakusi kāda veca vīrieša seja. un ši nepazīstamā virieša acis cieši un lūdzoši skatījās uz Edmundu. Edmunds apstājās. Kaut kas dīvaini hipnotizējošs mirdzēja svešā cilvēka skatienā. Pēc tam vīrietis vairakas reizes pamāja ar galvu un ar roku uzstājīgi aicinaja ienākt.

Edmunds joprojām stāvēja un svārstījās.

«Ko tev no manis vajag?» viņš domāja. «Ko tu gribi? Man nav ne mazākās vēlēšanās pie tevis ieiet, jo mazliet baidos atkal piedzīvot nepatikšanas.»

Vīrietis uzstājīgi, bet tai pašā laikā lūdzoši, gandrīz vai izmisis turpināja Edmundu saukt pie sevis. Edmunds vēl dažus brīžus domāja, tad atvēra čīkstošus, pa pusei jau salūzušos dārza vārtiņus un aizgāja līdz mājas durvīm. Viņš pieklauvēja, bet neviens nenāca atvērt. Laiciņu pagaidījis, Edmunds apņēmīgi durvis atvēra pats. Šaurajā priekšnamā pie sienām karājās vecas drēbes un, atslieti kaktos, stāvēja dažādi dārza darbarīki un sarūsējuši spaiņi.

Edmunds iegāja istabā. Vispirms nāsīs spēcīgi iesitās asa, pretīga pelējuma, sapuvušu kartupeļu un urīna smaka. Istabas vidū stāvēja apaļš galds, māla vāze ar nokaltušiem ziediem, bet pie vienas sienas atradās ķirmju saēsta, mazliet sašķobījusies kumode. Kreisajā kaktā pie loga bija novietota režgota gulta ar spīdīgām niķeļa bumbām galos. Gultā sēdēja bezgala krunkains, salicis vecis un labsirdīgi skatījās uz ienācēju.

—   Labdien, — Edmunds klusi pasveicināja.

—   Labdien, cilvēk! — Vecis priecīgi pamāja ar galvu. — Labi, ka tu ienāci.

—  Jums kaut ko vajag? — Edmunds painteresējās.

—   Jā, cilvēk, jā. — Vecais sarosījās, it kā kaut ko steidzīgi meklēdams. — Man vajag, jā …

—   Jums kaut kas pazudis?

—   Man pazudis spieķis. Tas jau pirms divām nedēļām nejauši paripoja zem gultas, un es to nekādi vairs nespēju sadabūt.

No gultas, istabas kakta un paša veča nāca tik šķebinoša smaka, ka Edmunds aizturēja elpu, spēji noliecās, palīda zem gultas un, ātri sameklējis smagnēju koka spieķi, pasniedza to saimniekam.

—   Lūdzu.

—   Paldies, dēls, paldies, — vecais nomurmināja, ar trīcošām rokām satvēra atbalstu, gribēja piecelties, bet spieķis izslīdēja, un vecais cilvēks atkal atkrita gultā.

—   Nekas vairs nesanāk, — viņš ar dziļu nožēlu teica un lūdzoši paskatījās uz Edmundu. — Nav vairs ne kripatiņas spēka …

Edmunds skatījās uz šo veco, vājo cilvēku, un viņam šā vira kļuva žēl.

—   Jūs gribat kaut kur iet? — Edmunds vaicāja.

—   Es gribu vēl dzīvot, — vecais tikko sadzirdami nomurmināja un atlaidās guļus. Viņam mugurā bija saburzīts zaļš flaneļa krekls un melnas, vēl vairāk saburzītas bikses. Kājas bija kailas. — Vajadzētu beidzot tikt uz bodi… Bet pagalam nav vairs spēka. Man tas uznāca jau pirms nedēļas, pēkšņi noreiba galva, pakritu, it kā kājas atņēmās. Dažas dienas nogulēju tepat uz grīdas, pēc tam kļuva vieglāk — un es jau varēju ievelties gultā… Tad kļuva vēl vieglāk, es jutu, ka sāku atveseļoties, ka esmu jau pavisam vesels, vienīgi spēks bija pazudis. Un tagad vairs nenāk atpakaļ.

Edmunds nupat dzirdēto īsti nesaprata.

—   Jūs šeit bijāt pilnīgi viens?

—   Viens, dēls, pavisam viens. — Vecais skumji pasmaidīja. — Tur jau ir tā nelaime. Bet man jau ir astoņdesmit četri gadi un kara laikā sabeigta veselība.

—   Jums vairs nav neviena piederīgā? — Edmunds vaicāja un nodomāja, ka daudzi cilvēki, visu mūžu dzīvodami sanatorijas apstākļos, nepieredzējuši ne kara laikā, ne tagad sevišķas grūtības, tomēr reti kad spēj izvilkt līdz astoņdesmit četriem gadiem.

—   Neviena, — vecais vīrs atbildēja, un viņa krunkainā seja norausījās sāpīgā grimasē. — Visi pagalam. Vecākā meita nomira … Viņa nomira savā kāzu naktī, es tev par to pastāstīšu citreiz, kaut kad vēlāk, bet jaunākais dēls bija jūrnieks, viņš brauca par kapteini tālajās ziemeļu jūrās, bet pirms gadiem piecpadsmit, vai, īsti vairs neatceros, tais ledājos aizgāja bojā.

—   Viņš nebija precējies?

—   Bija, kā tad nu ne. Viņš pats un sieva tolaik dzīvoja Mur- manskā, bet vedekla tā arī ne reizi pie manis neatbrauca.

—   Un ko tad dara mazbērni?

—   Viens jau tikai Voldirn bija, un tas pats gadījās skuķis Cik es saprotu, tad viņai vajadzētu dzīvot turpat Murmanskā, tagad jau būs liela jaunkundze, kas viņai tāds vecis, ko viņa pat ne reizi nav redzējusi.

—   Skumji, — Edmunds teica. — Un tā iznāk, ka sieva arī pagalam?

—   To nu es nezinu. — Vecais domīgs pakratīja galvu. — Viņa no manis aizgāja, sen, sen aizgāja, un es tagad, sit vai nost. vairs nekādi nespēju atcerēties — kādēļ gāja un uz kurieni gāja?

—   Kā es jums varu palīdzēt? — Edmunds prasīja.

—   Es tevi gribētu palūgt man palīdzēt… Redzi, dēls, es esmu palicis galīgi bez spēka. Tas ir pēc tās slimošanas, bet varbūt arī no vecuma … Un es jau gandrīz nedēju neko lāgā neesmu pat ieēdis. Māja galīgi tukša. Es te grauzu sakaltušu maizīti… Tik daudzi cilvēki pa ielu gāja garam, varbūt viņi mani nedzirdēja, bet redzēja, nudien, dēls, viņi katrā ziņā redzēja, kā es tos saucu, kā lūdzu tos ienākt, bet neviens… Tik garām, garām … Reiz gan pie manis bija atnākuši, aicināja turēties ar veterāniem kopā, bet es atteicos, domāju ilgi būt stiprs… Tas bija pirms gada…

—   Labi, — Edmunds sacīja. — Es tūlīt aiziešu uz veikalu un pamēģināšu jums kaut ko sadabūt.

—  Paldies, dēls, paldies. Tieši to jau es arī tev gribēju lūgt. Pats es nekādi vairs netieku pāri istabai.

—   Nekas, — Edmunds uzmundrinoši teica. — Viss būs kārtībā. Vēlāk jūs vēl varēsiet pat dancot.

—   Mani sauc par Jāni, — vecais sacīja. — Jānis Tiltiņš.

—   Bet mani par Edmundu.

—   Tad nu, Edmund, panāc tuvāk. Seku man zem spilvena ir nauda. Dažas dienas pirms tās saslimšanas pastniece akurāt atnesa pensiju — simt desmit rubļus.

—   Lai nu paliek. — Edmunds atmeta ar roku un gāja uz durvīm.

Edmunds universālveikalā nopirka svaigu maizi, pienu un kefīru, sviestu, olas un makaronus, kulinārijā vēl dabūja jau izceptu gaļu un zivis un to visu pēc pusstundas atnesa veča mājās. Pēc tam Edmunds pagatavoja vakariņas un veco vīru pabaroja gluži kā bērnu. Kamēr Jānis Tiltiņš pēc ēšanas atpūtās, Edmunds atvēra logus, izvēdināja telpas, pēc tam uzkopa istabu, nomazgāja traukus un saveda kārtībā virtuvi. Mazliet vēlāk viņš sagatavoja vannu, veco vīru izģērba un nomazgāja, pārmainīja gultas veļu un Jāni apguldīja tīrā gultā. Edmunds vēl izgāja dārzā, saplūca pēdējās savvaļā saplaukušās rudens puķes un tās ielika lielā māla vāzē.

Vecais vīrs skatījās un par to visu bija patiesi izbrīnījies. Un tad viņš teica:

—   Tagad ir tieši tāpat, kā bija toreiz, kad man vēl bija sieva, kad dzīvi bija bērni, kad es pats vēl biju jauns un spēka pilns. Paldies tev, svešo cilvēk, es nezinu, kas tu tāds esi, bet katrā ziņā tu esi krietns, tu proti izpalīdzēt, tev nav bail no netīra darba un nav žēl priekš cita izdot savu naudu … Kas tu tāds esi?

—   Cilvēks, — Edmunds atbildēja un pasmaidīja. — Jauns šodienas cilvēks, vecotēv, kas tad cits?

—   Tu neesi tāds kā citi.

—   Protams. Jūs arī neesat.

—   Edmund, Edmund… — Vecais smagi nopūtās. — Piesēdi man blakus. Tā. Tu zini, ko ar mani esi izdarījis?.

—   Apmēram.

—   Tu man kaut ko esi atdevis, tu esi atgriezis ,.. Edmund, dēls, tu labais puika, man tagad ir tik jauki, silti, tik patikami un labi, ka nudien es tagad varētu mirt.

Edmunds skumji pasmaidīja. Viņš vēl ilgi smaidīja un skatījās vecā vīra nežēlīgi sakrunkotajā sejā, kurā visi šie aizgājušie astoņdesmit četri gadi bija atstājuši savas krusta zīmes, savas sitienu pēdas, savu dedzinošo skūpstu dziļās rētas. Edmunds, jauns un spēcīgs, sēdēja blakus vārgajam, šobrīd apmierinātajam večukam un arī pats bija apmierināts.

Nemanot pienāca nakts. Edmunds uz savām mājām tā ari neaizgāja. Viņš sēdēja blakus vecajam vīram un nez kādēļ jutās laimīgs.

Vecajam vīram, šim Jānim Tiltiņam, ilgi nenāca miegs, un viņš Edmundam Janovskim nesteidzoties klusā un rāmā balsī izstāstīja visu savu garo dzivi, kur bija gan kalpu gaitas, gan ziemassvētku kaujas, Pilsoņu karš, gan atgriešanās Latvijā, darbs galdnieku darbnīcā, šīs mājas uzcelšana, tad Tēvijas karš un atkal atgriešanās Latvijā.

Novilcis veco karavīra šineli, viņš atkal strādāja par namdari. Viņam varbūt ne vienmēr bija skaidras sarežģītās valstu savstarpējās attiecības, daudzi citi starptautiski un vēsturiski notikumi, toties viņš vienmēr bija nemaldīgi zinājis, kurā pusē nostāties, kas ir taisnīgi, kas netaisnīgi, kur labais, kur ļaunais.

Un šis cilvēks, tagad pagalam vecs un noguris, gulēja Edmunda priekšā un jau kuro reizi viņam pateicībā uzsmaidīja.

—  Tu labais puika, — Jānis atkārtoja un ar drebošiem pirkstiem sameklēja Edmunda roku. — Tagad tu galvenajā par mani zini gandrīz vai visu. Bet tu pats? Kā tu, dēls, esi dzīvojis?

—   Līdz zināmam laikam tā nekas, — Edmunds atbildēja,

—   bet tad kādā svētdienas izbraukuma laikā… ar mani notika nelaime, it kā ne sevišķi liela, bet tomēr tā paspēja daudz ko sagraut un mainīt, tad atkal… kā pa jūras viļņiem, vecotēv. Te augšā, te lejā. Bet es turos un ceru tik drīz vēl nenoslīkt.

—   Tu esi strādnieks vai no priekšniekiem? — vecais painteresējās.

—   Esmu žurnālists, — Edmunds smaidīdams atbildēja.

—   Strādāju televīzijā.

—   Zēl! — Jānis Tiltiņš jutās vīlies. — Es nez kādēļ biju iedomājies, ka esi strādnieks.

—   Tāds jau es arī patiesībā esmu, — Edmunds sacīja.

—   Tad ir labi, — Jānis Tiltiņš noteica, mirkli klusēja, tad atkal strauji satvēra Edmunda roku. — Tu nevari palikt dzīvot pie manis? — viņš negaidīti cerīgā balsī pajautāja.

—    Laikam gan nevarēšu, — Edmunds pēc krietna brīža nopietni atbildēja.

—    Kādēļ? Cik es sapratu no tava stāstījuma, tu taču pagaidām ari dzivo viens, — vecais drebošā balsī sacīja.

—   Jā, vecotēv, pilnīgi viens, — Edmunds apstiprināja.

—   Kas tad tevi nelaiž?

—   Galvenokārt jau darbs. Man bieži jāpaliek ilgāk, bieži jābrauc komandējumos. Tagad jau ir pirmdiena, bet otrdien es lidoju uz Maskavu. Biļete kabatā.

—   Tu tur būsi ilgi?

—    Vismaz vienu nedēļu, — Edmunds atbildēja. — Taču iespējams, ka būs jāpaliek vēl ilgāk. Mums tur seminārs, pēc tam neliela pieredzes apgūšana Vissavienības jaunatnes raidījumu redakcijā …

—    Paklausies, dēls! — Vecais vīrs vēlreiz spēji sakratīja Edmunda roku. — Tu nebaidies, es tev par visu samaksāšu. Seku man zem spilvena taču atrodas simt desmit rubļi, bet kumodes vidējā atvilktnē zem raibajiem dvieļiem …

—    Paldies, — Edmunds noraidoši pakratīja galvu. — Es jau teicu — man tāds darbs, kā jau žurnālistiem. Līdzko atgriezīšos …

—   Tev naudu nevajag? — vecais izbrīnījies neticīgi prasīja.

—   Vajag, — Edmunds atbildēja. — Tikai ne tādu … Bez tam es līdz šim tīri labi esmu izticis no savas algas.

—   Tu taču pats redzi… Es vairs viens neko nevaru.

—    Redzu, vecotēv. Bet arī es vairs neko nespeju izdarīt. Vēlāk — jā. Tikko atgriezīšos no Maskavas … Es jums apsolu tūlīt atkal atnākt ciemos.

—   Edmund… Tu tagad man esi vienīgais pazīstamais cilvēks visā plašajā pasaulē. Neviena cita man vairs nav. Es jau nelūdzu sevi uzkopt par velti, nē! Es tev atdāvināšu šo māju, jā, šodien pat atsauc notāru, un es nodiktēšu testamentu, es tev novēlēšu šo māju, šo lielo dārzu … Cik man vairs palicis ko dzīvot, Edmund! Bet gribas vēl šo atlikušo laiku … tā kā tagad … pašlaik … Būt paēdušam, tīram un ar kādu parunāties. Bet tu tikai pie savas mājas …

Edmunds ilgi skatījās vecā vīra tūkstoš krunkās savilktajā sejā, klausījos lūdzošajā balsī, visu saprata, visu redzēja, kļuva bezgalīgi žēl un ap sirdi tā pavisam savādi.

—   Man māju nevajag, — Edmunds klusi atteica. — Man ir kur dzīvot.

—    Bet kad apprecēsies? Kad nāks bērni un mazbērni? Tad tikai tu redzēsi, kā viņi priecāsies par šo māju un dārzul

—   Vecotēv, nevajag.

—   Tad ņem un pārdod! — Jānis Tiltiņi sparīgi iesaucās.

—   Māja gandrīz vai visskaistākajā Rigas vietā… Liels dārzs. Var piebūvēt garāžu… Tepat blakus mežs. Kas gribēs pirkt, tas, ne acu nepamirkšķinās, tev tūlīt samaksās vismaz piecpadsmit tūkstošus! Dzirdi, Edmund! Piecpadsmit tūkstošus! Vismaz!

Edmunds noglāstīja vecā vīra roku un uzmundrinoši pamāja ar galvu.

—    Es jau jums teicu, vecotēv, ka man neko nevajag. Es negribu, ka man tikai par to vien, ka esmu pasniedzis roku…

—    Piedod, dēls, es nekādā ziņā tevi negribēju apvainot, — Jānis Tiltiņš sarūgtināts teica. — Es tev vienkārši vēlu labu.

—    Paldies, vecotēv, — Edmunds sirsnīgi atbildēja. — Es mēģināšu sameklēt cilvēku, kas varētu jums palīdzēt.

—   Būtu jau dikti labi…

—    Viss būs kārtībā, — Edmunds sacīja. — Ko gan jums nav nācies dzīvē pārlaist… Bet tagad tomēr derētu pasnaust.

—   Jā, Edmund, patiesi, — Jānis Tiltiņš gurdeni piekrita.

—   Miegs nāk aumaļiem virsū, un es gulēšu. Bet tu iekārtojies otrā istabā.

—   Ar labu nakti, vecotēv.

—   Ar labu nakti, dēls.

Ar labu nakti, pasaulīt…

Vecais vīrs cieši aizmiga, viņš gulēja uz sāniem un sapnī redzēja dārzu un krītošu sniegu, un mātes rūpīgās rokas, kas viņu ietērpa baltā krekliņā; viņš atkal ieraudzīja savu tikko piedzimušo meitu Ausmu un to dienu, kad meiteni apglabāja; un redzēja savu mazmeitu, kuru nekad vēl nebija redzējis; un beidzot mājās atgriezās sieva Madara, apsēdas viņam blakus uz gultas malas un sāka klusi raudāt. Jānis saprata uzreiz — Madara visus šos gadus bez viņa, ar to otro, tomēr nav spējusi būt laimīga un tagad lēni izraud savu pārsteidzību; un Jānis Tiltiņš redzēja simtiem māju un simtiem logu un durvju, ko savas dzīves laikā bija izgatavojis, lai daudzām ģimenēm, daudziem cilvēkiem sagādātu prieku par siltu un atsevišķu mājokli; un tad pavisam tuvu kopā ar lietus lāsēm uz zemes nokrita arī dažas sprāgstošas bumbas, ietarkšķējās ložmetēji, iegaudojās mīnas, un viņš ieraudzīja daudzus brāļu kapus, kur viņam tik bieži bija nācies stāvēt ar noliektu galvu un salutēt par godu kritušajiem biedriem; un tad nogurušās smadzenes pēkšņi pārstāja reproducēt sen pagājušās dzīves atsevišķos gabalus un arī laikam aizmiga.

Bet Edmundam Janovskim tas vēl ilgi neizdevās. Miegs nenāca. Viņš gulēja ar atvērtām acīm zem sveša jumta, sveša cilvēka gulta un domāja par veco Jāni Tiltiņu.

14. nodaļa

— Labrīt!

Edmunds Janovskis bija nostājies pie sēlas un skaļi sveicināja kādu druknu solīda izskata vīru, kas otrpus žoga tusnīdams baltas volgas bagāžas nodalījumā krāva kaut kādas apbružātas plastmasas kastes.

—    Labrīt! — vīrs atņurdēja, pat lāgā nepaskatījies uz sveicinātāju.

—   Es jūs gribēju palūgt…

Druknais cilvēks ātri aizcirta vāku un, nepatīkami traucēts, beidzot paskatījās uz Edmundu.

—   Ko vajag?

—   Jūsu kaimiņš … Jānis Tiltiņš … — Edmunds apmulsa un pēkšņi nez kādēļ sajuta kaunu. — Jūs jau droši vien zināt.. .Viņš ir pilnīgi viens, absolūti nespēcīgs, vai jūs šo nedēļu nevarētu… kaut dažreiz ieiet pie viņa? Kaut ko atnest, palīdzēt.. .

—   Kas tu pats viņam tāds esi? — kaimiņš bargi jautāja.

—   Nekas. — Edmunds paraustīja plecus. — Esmu garāmgājējs.

—    Ko tad baz savu degunu citu dzīvē? — vīrs dusmīgi jautāja un smagnēji ierausās automašīnā. — Neiet krastā, jaunais cilvēk! Ja jau esi atnācis, tad rūpējies vien par viņu pats! It sevišķi vēl tādēļ, ka tu to par velti vis nedari, varu likt galvu ķīlā! '

—   Varbūt jūsu sieva vai bērni?…

Vīrietis neko neatbildēja, iedarbināja motoru un, uzmanīgi novadījis mašīnu uz ielas, ātri aizbrauca. Edmunds atkal sajuta kaunu un nožēlu. Patiesi. Kas viņš tāds īsti bija?

Edmunds piezvanīja uz rajona poliklīniku un Jānim Tiltiņam mājas vizītē pieteica ārstu. Vismaz kaut kas … Pēc darba viņš vēl aizgāja uz Latviešu Sarkano strēlnieku muzeju un tur aprunājās ar dažām laipnām darbiniecēm.

—   Cik es sapratu no Jāņa Tiltiņa stāstījuma, tad viņš ne ar kādu sabiedrisko aktivitāti nekad nav sevišķi izcēlies, dzīvojis ļoti noslēgti un klusi un, iespējams, nekādā uzskaitē pie jums nemaz nesastāv, bet cilvēks tomēr ir karojis un cīnījies.

Muzeja darbinieces apsolīja pie vecā strēlnieka aiziet našas, tad varbūt sarunāt pionierus vai komjauniešus un beigu beigās arī parūpēties par to, lai Jāni Tiltiņu varētu ievietot kādā veco ļaužu pansionātā. Tas nekādā ziņā nebija šo ļoti aizņemto darbinieču tiešais pienākums, un tādēļ Edmunds vēl jo vairāk par šādu atrisinājumu jutās apmierināts. Viņš bija pat laimīgs. Vecais, pilnīgi nejauši sastaptais vīrs viņam taču nebija ne radinieks, ne tuvinieks, ne ari kāds draugs.

Bet varbūt tomēr… Kādēļ tad tu, Edmund, tik ļoti priecājies? Un kādēļ Jānis Tiltiņš tavā priekša pateicībā nolieca sirmo galvu un klusi bubināja labvārdiņus? Varbūt tomēr mēs visi esam radinieki? Sveši, bet tomēr tuvinieki?

Mazliet jocīgi cilvēki.

15. nodaļa

Pēc divām nedēļām, svētdienā, Edmunds uzcēlās agrāk nekā parasti, steiga iekoda un devās uz darbu. Viņam nevajadzēja braukt uz studiju un vispār nemaz nevajadzēja tik agri arī celties, taču Edmunds gribēja atrasties notikuma vietā jau no paša sākuma.

Šodien bija ieplānots pēdējais sižets, pēdējais ieraksts «Spoguļa» pirmajai pārraidei. Un, lai gan ieraksta sākums bija paredzēts tikai pulksten četrpadsmitos, jau astoņos no rīta pārraides vietā — automašīnu apkalpes punktā Ļeņina ielas galā — iera- das lielā un smagā krasu pārvietojamā televīzijas studija «Mag- nolija» un vēl viens mazāks autobuss, kurā atradās inženiertehniskie darbinieki, lielas kastes ar televīzijas kamerām, kabeļu rituļi un vel daudzi citi palīgmateriāli un detaļas.

—   Sveiks! — Edmunds sasveicinājās ar šīs maiņas vecāko inženieri Vidvudu Broku. — Priecājos tevi redzēt.

—   Sveiks, — Vidvuds atņēma sveicienu. — Tu jau varēji vēl gulēt. Man principā viss ir skaidrs. Es šo vietu kopā ar režisoru apskatīju jau pirms divām nedēļām un neteikšu, ka tā būtu se višķi laba. Par daudz trokšņu, pārāk dzīva satiksme, ar pieslēg šanos pie pilsētas elektrotīkla ari ir, kā ir, bez tam, ja mēs «zvaig znīti», tas ir, stacionāro kameru, liekam ielas malā, smagās auto mašīnas, kas šeit iebrauks, saplēsis mums visus kabeļus!

—   Paklausies, — Edmunds ātri sacīja, — arī es šeit jau vai rākas reizes esmu bijis, visu pārdomājis, un man šķiet, ka «zvaigznīti» noteikti vajadzētu uzstādīt kalna galā, redzi? No turienes būtu kolosāls skats. Mēs varētu dot vienreizēju Ļeņina ielas, Tirzas dzīvojamā masīva un pašas apkalpes stacijas panorāmu. Un vēl varētu paķert klāt arī Smerļa priedes. Tev kabeļu lidz turienei pietiks?

—   Pietiks, pietiks, — Vidvuds noņurdēja un ar vērtējošu skatienu nopētīja meža malā atrodošos pauguru. — Nebūtu jau slikti.

—    Bet abas pārējās kameras uzstādīsim leja, — Edmunds turpināja. — Vienu iespējami tuvu pie benzīna uzpildīšanas automātiem, bet otru kameru tu vari novietot Ļeņina ielas labajā pusē tieši iepretim iebrauktuvei, un tavi kabeļi paliks veseli.

—   Kārlis vēl nav ieradies? — Vidvuds painteresējās,

—   Nē. Kas viņam tagad te ko darit?

—   Un tev?

—   Ar mani ir pavisam citādi.

—   Nu, nu, — Vidvuds pavīpsnāja. — Tu pēdējā laikā esi aizdomīgi centīgs.

—   Es gribu, lai viss iznāk ar glanci, — Edmunds atbildēja. — Ar šo raidījumu es kā žurnālists varu vai nu celties, vai ari dziļi krist…

—   Gan jau celsies, — Vidvuds sacīja.

—   Cerēsim.

—   Labi, zēni, sākam! — Vidvuds nokomandēja. — «Zvaigznīti» liksim kalna virsotnē!

—   Varbūt tas Edmunds vēl izdomās, ka mums kamera jāuzstāda kāda koka galotnē? — negribīgi iesaucās kāds no televīzijas kameru apkalpes puišiem. — Baigais priekšnieks atradies!

—   Stiep, stiep! — Edmunds uzmundrinoši iesmējās. — Baigais sliņķis atradies!

Pulksten vienos dienā ieradās režisors Kārlis Liepzariņš. Viņš bija vēl jauns, taču no izskata apātisks puisis, kurš tomēr sevī slēpa lielu pašpaļāvību, amata prasmi un apskaužamu enerģiju. Mazliet paburkšķējis par izmaiņām televīzijas kameru izvietojumā, viņš tomēr atri pārorientējās un vēlāk par šo izdomu Edmundu pat uzslavēja. Drīz pēc tam atbrauca vēl pārvietojamā videoierakstu speciālā mašīna (PMG) un mazais mikroautobuss, kurā bija uzstādīta smalka un ļoti sarežģīta skaņu ierakstu aparatūra. Abas jaunpiebraukušās mašīnas novietojās blakus lielajai «Magnolijai», 1111 speciālisti ari tur jau sāka gatavoties priekšā stāvošajam darbam.

Pusdivos atnāca televīzijas operatori. Viņi visi, kā parasti, bija mazliet iedomīgi, taču savu lietu pārzinoši cilvēki. Operatori rūpīgi pārbaudīja sagatavotās kameras, aprunājās ar režisoru, izteica dažus iebildumus un priekšlikumus, bet beigu beigās visi tomēr piekrita kameru izvietojumam un pienākumu sadalei.

Edmunds sižetu bija iecerējis kā improvizētas sarunas ar tiem jauniešiem, kuri sēdēs pie personiskas automašīnas stūres, lai gan pilnīgi dabiski — neviens 110 viņiem šīs automašīnas pats nebūs pircis, nebūs iegādājies par paša sūri grūti nopelnītu naudu.

Pārraides režisors apsēdās pie vadības pults, blakus novietojās skaņu režisors, un Kārlis ātri nospieda trīs sarkanus slēdžus.

—   Pirmā kamera! Kā tur izskatās?

—   Viss kārtībā, Kārli!

—   Tad uzlaid man kādu smuku bildīti!

—   Aiziet! Tā būs labi?

—   Lieliski, Ivar! Ar to tad arī sāksim! No sākuma parādi visu apkalpes staciju, automašīnu rindas, Ļeņina ielu un tad pamazām laid tuvāk!

—   Es sapratu. Sākam tūlīt?

—   Pēc divām minūtēm.

—   Esmu gatavs.

—   Otrā kamera! Kā tev tur ir?

—   Viss kārtībā! Manis pēc vari sākt.

—   Labi. Trešā kamera! Tu esi gatavs?

—   Jā, Kārli. Mani te tikai pamatīgi traucē visas šīs braucošās mašīnas un smirdošie benzīna tvaiki. Tev priekš manis vajadzēja pasūtīt gāzmasku!

—   Gan jau … Un atceries, ka tev būs jārāda visi tuvplāni!

—   Es neaizmirsīšu. Ja jums tur pašiem viss ir kārtībā, tad manis pēc vari sākt.

—   Labi. Visi paliek savās vietās! Uzmanību! Sākam ierakstu!

Pirmās kameras (vadošais) operators pamāja Edmundam ar roku par zīmi, ka ieraksts ir jau sācies, un 110 kalna virsotnes rādija plašu Tirzas dzīvojamā masīva, Ļeņina ielas un apkalpes stacijas panorāmu. Pie sarkanajiem benzīna uzpildīšanas aulo- mātiem stāvēja dažādu marku vieglās automašīnas. Bija svētdiena: smagās kravas mašīnas nekur neredzēja.

Edmunds ciešāk satvēra mikrofonu un nesteidzīgā gaitā sāka iet gar plato automašīnu rindu. Tad viņš apstājās pie kādas baltas volgas, kuras cisternā benzīnu nupat iepildīja maza auguma, kalsns, ādas frencī tērpies puisis.

—    Labdien, — Edmunds sacīja, roku ar mikrofonu nedaudz pastiepjot uz priekšu. — Jūs traucē televīzijas jaunatnes raidījumu redakcija un tās jaunais raidījums «Spogulis». Vai varam iepazīties?

—   Jā, kādēļ gan ne? Mani sauc Tālivaldis Matīss, — puisis iepriecināts atsaucās.

—   Bet es esmu žurnālists Edmunds Janovskis.

—   Ļoti patīkami.

—   Cik ilgi jau pie stūres?

—   No paša rīta.

Edmunds pasmaidīja.

—   Es biju domājis, cik ilgs jums ir vadītāja stāžs?

—   O, ne sevišķi ilgsi Tikai trīs gadi!

—    Un cik tad pašam?

—   Divdesmit viens.

—   Tātad jūs vadītāja tiesības ieguvāt tūlīt pēc vidusskolas

beigšanas?

—   Jā, tai pašā vasarā.

—   Mašīna ir uz jūsu vārda?

—   Es nesaprotu. — Puisis izbrīnījies paskatījās uz Edmundu.

—   Es gribētu zināt, vai šī mašīna pieder jums?

—   Nebūtu jau slikti, — Tālivaldis iesmējās. — bet kas man tādu prieku dos? Automašīna pieder kādai iestādei, kuras vārdu es labprāt neminētu. Vadāju šīs iestādes direktoru.

Edmunds iekoda lūpā un juta, ka ir gandrīz vai izgāzies. Bet tO 1 īt ātri atguvās un sparīgi turpināja:

—   Kādēļ jūs izvēlējāties šofera profesiju?

—   Patīk!

—   Tieši ar ko jums šī profesija patīk?

—   Vienkārši patīk braukt — un viss!

—    Bet kādēļ jums nepatīk strādāt? — Edmunds asi uzprasīja un redzēja, ka jaunais puisis uz brīdi apmulst, iekāpj kabīnē un iedarbina motoru. — Kādēļ jūs negājāt strādāt uz kādas smagās kravas automašīnas, kādēļ nebraucat tālajos starppilsētu reisos, kādēļ nevēlaties piedalīties, piemēram, Bama vai mūsu pašu Daugavpils 1 IES celtniecībā? Kādēļ labāk izvēlējāties braukt baltā volgā un vadāt priekšniecību? Jums šeit ir lielāka alga vai arī tādēļ, ka šeit vieglāk strādāt, remontdarbi nav pašam jāveic, mašīna lielāko dienas un varbūt arī vakara daļu ir jūsu rīcībā? …

—   Pilnīgi pareizi, biedri žurnālisti Jūs uzminējāt! — Tālivaldis Matīss jautri atsaucās. — Es domāju, lai celtniecībā, pasažieru vai mūsu tautsaimniecībai tik vajadzīgo preču pārvadāšanā piedalās tie, kuriem vajadzīga liela nauda, bet man pietiek ar simt divdesmit rubļiem mēnesī! Toties mašīna patiešām gandrīz vai pilnībā atrodas manā rīcībā, varu braukt, kur gribu, vizināt meitenes … Vai tad slikti?

—   Pavisam slikti, — Edmunds atbildēja. — Jūs nupat mašīnā iepildīto benzīnu nopirkāt par savu naudu?

—    Ko jūs domājat, es dulls, vai? — Tālivaldis iesaucās un ātri brauca prom. — Es esmu gudrs!

Edmunds nodrebinājās un uzlocīja lietusmēteļa apkakli. Līņāja sīks un drēgns oktobra lietus, arī vējš pieņēmās spēkā.

Edmunds vēlreiz vērīgi noskatīja garo automašīnu virkni, līdz atkal pamanīja kādā tumšbrūnā volgā sēdam jaunu puisis un viņam blakus skaistu, ļoti izkrāsojušos meiteni.

Edmunds ātri piegāja klāt, rokā cieši turot mikrofonu.

- Atvainojiet, — viņš ātri sacīja, — jūs traucē televīzijas jaunatnes raidījumu redakcija un tās jaunais raidījums «Spogulis». Vai varētu lūgt dažus vārdus?

Puisis satrūkās un nelaipni paskatījās uz klātpienākušo žurnālistu. Arī izkrāsotā uztraukusies vēroja Edmundu un mikrofonu.

—   Ko jums vajag? — puisis neapmierināts pavaicāja.

—    Es vēlētos zināt, vai mašīna, kuru jūs vadāt, ir jūsu personiskais īpašums?

—   Un kāda tur televīzijai būtu daļa? — puisis atkal skarbi uzprasīja. — Jums nav ko darīt?

—   Mēs jau tieši to darām, kas mums ir vajadzīgs, — Edmunds pasmīnēja. — Tātad šī mašīna pieder jums?

—   Nē, — puisis pakratīja galvu. — Tā pieder mūsu ģimenei.

—   Ar ko jūs nodarbojaties? Strādājat, mācāties?

—   Esmu Politehniskā institūta piektā kursa students. Kas vēl?

—   Ja mašīna ir kopējs ģimenes īpašums, tad kāda ir jūsu personiskā daļa, ko devāt tās iegādei?

—    Kādēļ man kaut kas būtu jādod, ja es saviem vecākiem esmu vienīgais dēls? — puisis neizpratnē pajautāja un nicīgi paskatījās uz nabaga intervētāju, kas, vējā drebinādamies, skandina muļķīgus jautājumus.

—   Volga maksā piecpadsmit tūkstošus… — Edmunds domīgs novilka. — Vai drīkst zināt, ar ko nodarbojas jūsu vecāki?

—   Nedrīkst! — puisis asi pateica. — Un vispār — lieciet mani mierā! Ko jūs te uzbāžaties? Ar kādam tiesībām jūs te mani pratiniet?

—   Vēl tikai vienu jautājumu! — Edmunds neļāva sevi apmulsināt. — Vai tas jums šķiet taisnīgi, ka jums — nemaz vēl nestrādājošam, izglītību vēl neieguvušam cilvēkam — jau pieder tik dārga mašīna?

—    Ej taču tu galīgi ellē! — puisis nikni viņu pārtrauca un sāka lēni braukt prom.

Edmunds atkāpās soli sānis un atkal vēroja automašīnu rindu. Beidzot viņš pamanīja spilgti sarkanu luksusžiguli, kuram pie stūres sēdēja jauns, sporta jakā ģērbies puisis un nepacietīgi raudzījās uz priekšu.

Rinda virzījās lēni.

Kad Edmunds pienāca klāt, viņš ieraudzīja, ka automašīnas salonā atrodas vēl viens ūsains puisis un divas meitenes. Viņi visi ziņkārīgi paskatījās uz cilvēku ar mikrofonu.

—   Labdien, — Edmunds sveicināja.

—   Sveiks! — mašīnas vadītājs atsaucās. — Ar ko varu pakalpot?

—   Jūs traucē žurnālists Edmunds Janovskis un televīzijas jaunatnes raidījumu redakcija.

—   Traucē vien! — puisis draiski atsaucās. — Kas ir uz sirds?

—   Es tikai gribētu zināt, vai šī automašīna pieder jums personiski?

—   Tikpat kā personiski!

—   Kā to saprast?

—   Ar veco uz pusēm! Bet, tā kā tēvs nemaz nebrauc, tad var sacīt, ka mašīna pilnībā pieder man. Vai kas noticis?

—   Nē, nekas. Ar ko jūs nodarbojaties?

—   Esmu strādnieks.

—   Varbūt var konkrētāk?

—    Labprāt. Esmu piektās kategorijas elektrometinātājs un strādāju celtniecībā. Divdesmit trīs gadus vecs, neprecējies. Nopelnu no divsimt līdz divsimt astoņdesmit rubļiem mēnesī.

—  Vai par šo algu, kaut tā nebūt nav maza, superžiguli var nopirkt?

—    Domāju, ka var, — puisi atbildēja. — Taupīgi dzīvojot, katru mēnesi uz grāmatiņas var nolikt apmēram simt rubļus, tas iznāk tūkstoš divi simti gadā … Un pēc septiņiem gadiem jums autiņš ir rokā!

—   Jūs arī pats tā krājāt septiņus gadus?

—   Es jau teicu: mašīna pieder man uz pusēm ar veco, tātad man to naudiņu būtu jākrāj tikai tris gadus. Taču es to nedarīju nevienu dienu.

—   Kā tad tā?

—    Mums Berģos pieder māja un zemes gabals. Mēs šo žiguli nopirkām vienā vasarā vai, pareizāk sakot, vienā rudenī, daļu ražas aizvedot uz Ļeņingradu, bet otru pusi uzsitot gaisā tepat mūsu tirgū.

—   Tik daudz var iegūt?

—    Mums ir vēl siltumnīca, kur cauru gadu audzējam rozes un tulpes, un tādēļ, godājamo žurnālist, es arī tev no visas sirds iesaku — met to mikrofonu pie malas un labāk iegādājies zemes pleķi! Tad ari tu varēsi dzīvot ka ķeizariņš! Smuka mājiņa, dārziņš, smuks autiņš un smukas meitenes …

—   Paldies par padomu, tikai diez vai es to izmantošu, — Edmunds atbildēja. — Bet man ienāca prātā… Kādēļ jūs… Atvainojiet, kāds bija jūsu vārds?

—   Gvido Mellenbergs.

—    Tad kādēļ jūs, Gvido Mellenberg, būdams strādnieka cilvēks, augstas kategorijas metinātājs, tik ļoti cenšaties dzīvot kā buržujs vai, kā pie mums pierasts teikt, gribat dzīvot un arī dzīvojat kā visīstākais mietprlsonis?

—  Nezinu. — Gvido Mellenbergs paraustīja plecus. — Bet es jūtos apmierināts. Tā ir brīnišķīga dzīvei Un muļķi ir tie, kas izvēlas tikai darbu rūpnīcā vai uz stroikas! Cau!

Mašīna pabrauca vairākus metrus uz priekšu un atkal apstājās. Bet Edmunds tai vairs nepievērsa nekādu uzmanību, jo rindas vidū pēkšņi pamanīja skaistu, gaišzilu ārzemju modeļa limuzīnu. I<ad Edmunds pienāca tam tuvāk, viņš uzreiz ieraudzīja, ka tas ir amerikāņu jaguārs un pie tā stūres sēd Rolands Krāmers, un viņam blakus atrodas Kristīne. Meitene, viņu ieraudzījusi, tūlīt pasmaidīja un sveicienam pameta ar galvu. Arī Edmunds pamāja un juta, ka sirds iesitas straujāk. Viņam uz mirkli Ienāca prātā, ka vajag, noteikti vajag šai mašīnai paiet garām, likt viņus mierā un iet tālāk, taču neparasts spēks apturēja Edmundu, un viņš gandrīz vai automātiski piegāja pie nesen pārkrāsotā, spoži vizošā amerikāņu limuzīna.

—    Sveicināti, — viņš mazliet uztraucies sacīja. — Jūs traucē televīzijas jaunatnes raidījumu redakcija un tās jaunais raidījums «Spogulis». Vai drīkst uzdot dažus jautājumus?

—   Lūdzu! — Kristīne pasmaidīja un pieliecās tuvāk mikrofonam, ko Edmunds turēja pie atvērtā loga.

—   Aizvācies! — Rolands negaiditi nošņācās. — Kraties prom!

—   Es zinu, — Edmunds ātri sacīja, — ka esat universitātes students, tātad pats vēl nekur nestrādājat, nepelnāt un nekad ari neesat strādājis agrāk… Vai jums neliekas savādi, ka jūs tā varat lepni braukāt apkārt ārzemju automašīnā, kuru jūs pats neesat nopelnījis un droši vien ari nekad nenopelnīsiet…

—   Aizveries! — Rolands iesaucās un spēcīgi pagrūda mikrofonu sāņus. — Arī tu ar šo muldēšanu neko daudz nenopelnīsi!

Rolands aizvēra logu un sāka braukt. Rinda atkal mazliet pavirzījās uz priekšu. Pēc tam strauji apstājās. Aiz gaišzilā jaguāra braucošais zaporožecs, kuru vadīja pavecs sirmgalvis, acīmredzot nepaspēja tik ātri noreaģēt un nobremzēja kādu sekundes desmitdaļu vēlāk, bet, tā kā ātrums nebija sevišķi liels, zaporožecs tikai nedaudz pieskārās amerikāņu mašīnas aizmugurei, kontakta vietā mazliet' nobrāžot krāsu.

Rolands momentā izlēca no kabīnes un ar dusmās pārvērstu seju piedrāzās pie noplukušā zaporožeca.

—   Akls esi, vai? — viņš dusmīgā balsī uzkliedza un izskatījās tā, it kā tūlīt taisītos vecajam vīram mesties virsū ar dūrēm.

Sirmgalvis izkāpa un klusā balsī sāka atvainoties. Taču Rolands turpināja kliegt un lamāties, it kā no viņa mašīnas nekas vairs nebūtu palicis pāri.

Pie notikuma vietas pienāca citi šoferi, ari Gvido Mellenbergs, un viņš smiedamies paraustīja Rolandu aiz mēteļa stūra.

—   Netaurē! — Gvido sacija. — Un liec veco mierā! Tās skrambas dēļ nemaz nav vērts dzesināt muti! Bet, ja tev tomēr žēl un negribi gaidīt inspekciju, lai vecais tepat uz vietas samaksā par skādi — un basta!

—   Pareizi! — arī pārējie piekrita.

Bet Rolands turpināja nikni lamāties un pretīgi apvainot sirmo cilvēku.

—   Aklais, ko neliec brilles uz acīm? Ko tu tāds trīceklis sēdies pie stūres un dauzi citiem mašīnas?! Varēji sēdēt mājās un kasīt vecenei muguru! Ko lien, ko drāz? Tu zini, cik man tas vāģis maksa? Tu to nespētu nopirkt pat divsimt gados!

Edmunds stāvēja turpat blakus, rokā cieši satvēris mikrofonu, un zināja, ka ikviens šeit izteiktais vārds un viss šis incidents pašlaik tiek ierakstīts televīzijas videolentē.

Tad viņš ieraudzīja, ka atveras limuzīna durvis un no tā steidzīgi izkāpj Kristīne. Viņa bija ģērbusies jaunā, moderni pašūtā, gaišpelēkā rudens mētelī, ap kaklu bija aplikta gara, pelēka šalle, liet galvu sedza pelēka, mazliet šķelmīgi uzlikta berete.

Edmunds nodomāja, ka šī meitene tomēr ir sasodīti skaista un ļoti prātīgi dara, ka izkāpj no mašīnas un neklausās, kā viņas jaunais virs apvaino vecu kara invalīdu. Kristīne tikai nicīgi paskatījās uz Rolandu, tad nesteidzoties gāja prom.

Un ej, Edmunds ar savādu prieku nodomāja. Ej un aizej, un nekad vairs nenāc atpakaļ! Dzīvo viena vai ar kādu citu, bet kādēļ tev vajadzīgs šis uzputīgais Rolands? Tu taču nupat labi redzēji, ko ar cilvēku var izdarīt un arī izdara viņa dārgā, vienreizējā manta! Viņa personiskais īpašums! Kā tas klusu un godīgu jaunekli īsā laikā pārvērtis niknā, rupjā un pretīgā cilvēkā! Kad vienas smieklīgi mazas krāsas skrambiņas dēļ viņš gatavs sist un pazemot otru cilvēku!

Beidzot abi strīdnieki mazliet nomierinājās un norunāja, ka autoinspekciju neizsauks, jo tiešām izdarītā skāde ir stipri par mazu, bet zaporožeca īpašnieks Rolandam samaksās piecpadsmit rubļus.

Vecais vīrs Izņēma no kabatas portfeļa divus desmitniekus un pasniedza tos jaguāra īpašniekam. Rolands iebāza naudu kabatā, pagriezās un iekāpa savā mašīnā.

Vecais vīrs neatkāpās.

—   Mēs taču norunājām, ka es maksāšu tikai piecpadsmit, — vecais uztraucies atgādināja. — Lūdzu, izdodiet atpakaļ piecus rubļus. Tā ir mana pēdējā nauda, bet līdz pensijas saņemšanai

vēl četras dienas. Ja tos piecus rubļus neatdosiet, jūs atstāsiet inani bez nevienas kapeikas.

—   Neatdošu! — Rolands nez kādēļ atkal sāka kliegt. — Vispirms iemācies kārtīgi braukt, tad tev nekad nevajadzēs izdot naudu! Bet tagad atšujies!

Bet cilvēks tomēr neatkāpās.

—   Es jūs ļoti lūdzu …

Rolands strauji atsita vaļā durvis, un trieciena spēks bija tik liels un negaidīts, ka tas veco vīru nogāza zemē.

Sirmgalvis gulēja uz dubļainās brauktuves malas, un viņa seja vispirms atspoguļoja drīzāk izbrīnu nekā bailes vai sāpes, taču pēc dažiem mirkļiem tā spēji pārvērtās. Seja pielija ar naidu un dusmām, lietusmētelis pavērās, un visi redzēja, ka pie vecā cilvēka krūtīm mirdz pirmās un otrās pakāpes Slavas ordeņi, Sarkanās Zvaigznes ordenis, daudzas medaļas un divas ievainojumu lentītes.

Bijušais karavīrs lēni piecēlās, nesacīja vairs nevienu vārdu, bet visa viņa gaita, seja un acu mirdzums liecināja, ka karavīrs iet izpildīt kādu kaujas uzdevumu. Viņš apņēmīgi iesēdās savā mazliet grabošajā zaporožecā, izkļuva no rindas, apbrauca apkārt degvielas uzpildes laukumam un tad, ieskrējies un uzņēmis pēc iespējas lielāku ātrumu, drazās taisni virsū jaunajam, spoži mirdzošajam limuzīnam…

Trieciens bija tik spēcīgs, ka tālu aiz tuvākās apkārtnes vēl varēja dzirdēt, kā lūst mašīnu sāni un priekša, kā ar dīvainu, dobju krakšķi salūst metāla loksnes, tērauda stieņi un tūkstoš gabalos saplaisā logu stikli…

Skats bija lielisks. No abām mašīnām bija palikušas pāri diezgan nožēlojamas lūžņu kaudzes. Bet, kā par brīnumu, neviens no to vadītājiem nebija nopietni cietis. Rolands pēc pirmā īzbiļa izlīda no mašīnas grausta, bāls un nikns paskatījās uz veco vīru un ātri aizskrēja, lai no mazā «Degvielas» kantorīša piezvanītu milicijai.

Visi, kas šo incidentu vēroja, sāka skaļi aplaudēt, un nevienam necēlās ne roka, ne vārds, lai veco vīru nosodītu.

Arī Edmunds nopriecājās un aizskrēja uz «Magnoliju». Iedrāzās studijā un jau pa gabalu sauca:

—   Kārli! Tu nofiksēji šo momentu?

—    Ka tad! — Kārlis apmierināts atsaucās. Tas būs labākais «Spoguļa» sižets! Nu vienreizējs! Es tam vecajam par to iedotu vēl vienu ordeni!

—    Bet patiesībā droši vien viņam sanāks pamatīgi mēsli, — sacīja skaņu režisors Gunārs. — Katrā ziņa maksāšana bus pamatīga.

— No personālās pensijas? — Kārlis šaubīdamies pārprasīja. — Lielā Tēvijas kara invalids? Ticiet man — tas sprukstiņš no jaguāra nedabūs no viņa nevienu rubli! Bet toties mēs esam saņēmuši tik lielisku, tik vienreizēju notikuma fiksāciju, ka nenoliedzami uz mūžīgiem laikiem ieiesim televīzijas reportāžu vēsturē!

—    Par velti priecājies! — pie viņiem bija pienācis vecākais inženieris Vidvuds un domīgs šūpoja galvu. — So vienreizējo kadru jūsu priekšnieks Niklāvs Bērzs bez liekas šaubīšanās izmetis laukā! Mēs taču nedrīkstam priekšzīmīgajai padomju jaunatnei rādīt, kā vecs un nevarīgs vīrs ar viņam vienīgi pieejamu līdzekli atriebjas zaļoksnējam, spēka pilnam jauneklim! Jo tūlīt atskanēs tik pierastie un stereotipiskie jautājumi: «Ko no tā var mācīties mūsu gaišā un godīgā jaunatne? Uz ko mēs viņus mudinām? Uz atriebību? Bet paklausieties, mīļie biedri, — vai jums ir prāts? Ko par to domās mūsu skolnieki?!»

—    Nekas, — Edmunds cieši un apņēmīgi sacīja. — Es visām sarunām un arī šim neparastajam notikumam uzrakstīšu un vēlāk ierunāšu savus komentārus, tā ka Niklāvs varbūt tomēr neko neizmetīs laukā. Bet tagad visiem ļoti pateicos par darbu, jo… «Spogulis» beidzot ir gatavs! Ga-tavs!

Mazliet vēlāk, kad Edmunds atkal izgāja laukā, viņš redzēja, ka notikuma vietā jau ieradusies Valsts autoinspekcija un nopratina lieciniekus.

Viņš vēl mirkli uzkavējās, pagrieza galvu uz otru pusi un ieraudzīja, ka Ļeņina ielas malā domīga un uzkrītoši vientuļa stāv Kristīne Guļevska.

Lietus lija vēl stiprāk nekā iepriekš.

16. nodaļa

Nākamās svētdienas rītā Edmunds aizbrauca uz Jūrmalu.

Bija silta rudens diena. Pie koku zariem vēl turējās dažas lapas, un uz dienvidiem aizlidoja pēdējie gājputni.

Edmunds izkāpa Dubultos, pagāja garām rakstnieku jaunrades namam, nokļuva pludmalē un gar jūras krastu gāja uz priekšu.

Sur tur kliegdamas lidoja kaijas, un jūra klusi un slinki vēla nelielus viļņus. Edmundam bieži patika tā vienatnē pastaigāties pa mežu vai jūras krastu, skatīties šai nesteidzīgajā dabas rāmumā un atkal domāt neizdomājamo domu par cilvēka stiprumu un vājumu, par viņa cildenumu un zcmiskumu, par viņa neaprakstāmo skaistumu un pretīgumu; domāt neizdomājamo domu par cilvēka mūžseno tiekšanos pēc laimes, harmonijas un pilnības un gandrīz neiespējamo šā mērķa sasniegšanu. Un tad viņam ienāca prātā, ka cilvēkam varbūt nemaz nevajag censties būt maigam un labam. Varbūt labāk kļūt par akmeni? Jo vējš taču aizpūš vienīgi putekļus. Akmeņi paliek. Izsīkst upes un strauti. Bet jūras paliek. Kūst sniegi un ledi. Izkūst pat dzelzs un viscietākais tērauds. Bet akmeņi nekad. Akmeņus nekad neaizved uz otrreizējo pārstrādi. Tos liek gan uz krūtīm, gan kapiem. No tiem izkaļ pieminekļus. Tos iemūrē mājas pamatos. Bet kas esmu es? Jau akmens? Bet varbūt tikai vēl māls, kuru dūšīgi mīca mani svešie vecāki, mani tuvie darbabiedri, manas ilgas un vēlēšanās, ikdienas sīkās un lielās rūpes un dažreiz arī vienkārši gadījums? Bet varbūt esmu plūstoša smilts? Ceļš, kas aizved tālumā? Jūras vilnis, kas atsitas pret krastu? Varbūt putna spārns? Varbūt vējš un šis siltais saules stars?

Varbūt es esmu visa pasaule un tai pašā laikā neesmu itin nekas?

Edmunds, ieraudzījis pazīstamas vietas, spēji nogriezās sānis. Pa koka paliktņiem, pa šauru, smilšainu ieliņu viņš aizgāja līdz Kāpu ielai, pagāja garām Asaru kapsētai un pēc dažām minūtēm apstājās iepretim divstāvu pelēkai vasarnīcai. Neviens tur pašlaik nedzīvoja. Visi logi bija aizvērti un aizsisti ar dēļiem.

Edmunds stāvēja, raudzījās uz šo pamesto, auksto un reti neizskatīgo namu, un viņa ķermenī ieplūda savāds siltums.

Edmunds atcerējās, ka pirms pusotra gada septītā maija dienā viņš uz šejieni bija atvedis Kristīni, kā pēc tam ar Rūdolfa iedoto atslēgu atvēra šīs pazīstamās vasarnīcas durvis, kā viņš ar Kristīni bija skūpstījies un kā pēc tam viņus abus arvien vairāk bija pārņēmis karsts satraukums un bailes, bet tai pašā laikā viņi jau vairs nebija spējīgi apslāpēt sevī šo degošo, mocošo vēlēšanos, tā mazliet apmigloja prātu, (ā lika visu aizmirst un pavēlēja enerģiski rīkoties …

Edmunds vēl bridi pastāvēja, tad lēni gāja prom.

Un pēkšņi saprata, ka tas varbūt arī ir tas vienīgais, ko neviens un nekad vairs nevarēs atņemt, — viņu abu pirmās tuvības noreibums, prieks un lepnums.

Un šā mirkļa vienreizējā neatkārtojamība.

Edmunds aizgāja līdz Asaru stacijai, nopirka atceļam biļeti un sāka nesteidzīgi pastaigāties pa saules apspīdēto peronu.

Cilvēku bija maz. Uz tuvākā soliņa blakus lieliem saiņiem sēdēja divas pavecas tantiņas. Uz tualetes pusi steidzīgi aiztenterēja kāds sabozies dzērājs. Pie avīžu kioska invalīdu ratiņos piebrauca kāds pusmūža vīrs un nopirka avīzes. Uz perona iznāca gara auguma dzelzceļnieks Un sasprindzināti skatījās uz to pusi, no kurienes vajadzēja nakt vilcienam. Cieši sadevušies rokās, garām pagāja divi jaunieši. Pie kases lodziņa pienāca sprigana, pēo trīsdesmito gadu modes ģērbusies večiņa un skaļā balsī palūdza biļeti līdz Rīgai.

Edmunds turpināja staigāt pa perona malu turp un atpakaļ, līdz negaidīti pamanīja savrup stāvošo meiteni. Viņa stāvēja ar muguru pret staciju un skatījās uz ielu, it kā kādu gaidīdama.

Edmunds pienāca tuvāk, vēl brīdi pavēroja un tad meiteni pazina.

Tā bija jautrā, ciniskā un nežēlīgā Agrita, kura toreiz, vasaras sākumā, ar viņu bija izspēlējusi ļaunu joku. Pat tagad, to visu vēlreiz atceroties, Edmundu pārņēma dusmas un nepatika. Viņš vēl joprojām nespēja sev piedot šo izgāšanos, šo savu vājuma mirkli.

Interesanti, ko tagad šī Agrita dara, kā dzīvo, un ko viņa meklē šeit? Kur tagad ir viņas nekaunīgie kavalieri, viņas draugi?

Droši vien, kā agrāk, bravūrīgi staigā barā un iedveš bailes apkārtējiem iedzīvotājiem un lēnīgākiem, godīgākiem vienaudžiem.

Un Edmunds atkal nodomāja, ja viņš būtu piedzimis savādāks, vājāks un neuzņēmīgāks, tad droši vien arī pats būtu kļuvis tiem stipri līdzīgs. Es tomēr jums nekad nebūtu pievienojies. Jūs nekad nekļūtu ne mani draugi, ne sabiedrotie.

17. nodaļa

Pagāja vēl divi mēneši, un līdz Jaunā gada sākumam pēkšņi bija atlikusi vairs tikai viena pavisam īsa un trauksmaina nedēļa.

Daļa no pasaules pārklājās ar baltu un pūkainu segu un pazuda sasalušā miegā. Cilvēki uz dažiem mirkļiem aizvēra acis, lai neredzētu paši sevi. Viņi gulēja uz savām skrandām vai dārgajiem pēļiem un varbūt vismaz vienu vakaru, vienu aukstu ziemas nakti pārstāja domāt par sevi, par savu personisko labklājību, automašīnu, par jaunu mēbeļu iegādi, par iespējamo paaugstinājumu darbā, par iekrāto naudu un savām iespējām, bet varbūt kaut uz brīdi beidzot atcerējās savus vecākus, atcerējās draugu, kas kādreiz tika pamests, atcerējās neturēto vārdu, lauzto solījumu, nepaveikto darbu, atcerējās skolu, savus parādus un varbūt beidzot saka ilgoties pēc kaut kā pavisam vienkārša, saprotama un loti vajadzīga; lietas aizmirsās, tās kļuva liekas un nevajadzīgas, bet varbūt tagad beidzot ievajadzējās cilvēku? Varbūt beidzot ievajadzējās ari mīlestības?

Kad iezvanījās telefons, Edmunds pirmajā mirklī nemaz negribēja pacelt klausuli. Viņš bija atlaidies guļus uz dīvāna, klausījās, kā aiz loga trako sniegputenis, atcerējās savu bērnību un vecākus, un darba dzives sākumu, atcerējās, ka jau pirms diviem mēnešiem bija nodevis jauno raidījumu «Spogulis», bet līdz šim brīdim tā liktenis vēl joprojām bija neskaidrs. Vairāki studijas vadošie darbinieki izteica šaubas par Edmunda izvēlēto sižetu lietderību, it sevišķi protestējot pret efektīgi uzņemto auto sadursmi «Degvielas» uzpildes stacijā. Arī Niklāvs Bērzs ne sevišķi aizstāvēja jauno raidījumu, laikam jau agrāk zinādams, bet tagad pārliecinājies, ka ar šo raidījumu vienmēr būs vairāk nepatikšanu nekā prieka un slavas.

Valtmtīns Pelčs tieši toreiz bija negaidīti saslimis, pēc tam paņēmis vēl atvaļinājumu un tikai nupat pirms dažām dienām atgriezās darbā.

Šodien Edmunds bija pie viņa iegājis un visu izstāstījis.

«Labi, labi,» Pelčs mierinoši atbildēja. «Tūlīt pēc Jaunā gada es to «Spoguli» noskatīšos — un tad jau redzēsim. Taču esmu pārliecināts, ka no šī raidījuma tomēr neatteiksimies. Bet drošs paliek drošs — vai tev rezervē ir vēl kāds interesants sižets, ko mēs vajadzības gadījumā varētu ātri apmainīt?»

«Ir,» Edmunds sacīja. «Mēs uzņēmām vienu darbadienu izpildkomitejas nepilngadīgo lietu komisijā, kad tā izlemj vairāku pusaudžu likteņus. Divas meitenes tiek nosūtītas uz Alsviķu spec- skolu, trīs zēni arī nodoti speciālo režīmu skolās, bet pret vienu tiks ierosināta krimināllieta.»

«Labi. Ja tā autoavārija patiešām izskatās aizdomīga un to var pārprast vai iztulkot kā atklātu un nesodītu atriebību…»

«Parprast neko nevar. Viss tā ari patiešām ir.»

«Jo sliktāk tev un raidījumam.»

«Bet kad mēs beidzot personiski, es uzsveru, personiski, nevis ar vaimanām, ar miliciju un tiesām, bet tieši personiski sāksim stāties pretim daudzu jauniešu nekaunībai, varmācībai, vispār ļaunumam?»

«Tas ir pavisam kas cits. Tā ir cita problēma.»

«Nē, biedri Pelč. Tas ir tas pats, par ko mēs runājam šai raidījumā. Ja man kāds nekauņa spļauj ģīmī, es negribu ar baltu mutautiņu slaucīt savu seju, brēkt pēc milicijas vai bēgt. To vienkārši nepieļauj mana cilvēka cieņa. Un tieši šis cilvēka cieņas aizskārums lika arī tam vecajam kara invalīdam rikoties tieši tā un ne citādi.»

Valentīns Pelčs pasmaidīja.

«Tu man patīc arvien vairāk, Edmund. Man patīk, kā tu cīnies, kā tu aizstāvi savu un visas jūsu redakcijas darbu. Un žēl, ka to nav darījis Niklāvs Bērzs. Es tev apsolu, ka «Spogulis» tiks saglabāts un mēs to raidīsim ēterā jau janvāra sākumā. Viss. Bet tagad, lūdzu, piedod, jāstrādā. Darba sakrājies līdz kaklam.»

«Paldies.»

Nupat uzzinātais Edmundu nomierināja, taču īstas skaidrības tomēr nebija.

Un tad Edmunds vēl atcerējās, ka pirms dažām dienām negaidīti bija saņēmis vēstuli no Voldemāra Stepiņa — no tā cilvēka, kas viņu bija sašāvis un kurš tagad izcieta astoņu gadu ilgu cietumsodu. Voldemārs Stepiņš rakstīja, ka tūlīt pēc tiesas sprieduma pasludināšanas viņš nozvērējies pēc atgriešanās brīvībā nekavējoties uzmeklēt Edmundu un viņu nogalināt.

«Es sev bargi teicu — tikai tas nolādētais puika, tikai tu, Edmund, šmurguli tāds, tagad esi vainīgs pie manas nelaimes, pie šī bargā soda, pie visas manas izputinātās dzīves. Kādēļ tu toreiz, maitas gabals, negāji savu ceļu? Kādēļ tu apstājies un paskatījies, kas notiek aiz manām durvīm? Piedod, dēls, par šīm neģēlīgajām domām. Aizgājušais laiks visas šīs domas ir iznīdējis laukā, un tagad palikusi vienīgi dziļa nožēla un nekad neizrau- dāta sāpe. Es ilgojos pēc sava ierastā darba, pēc sievas, pēc bērniem, bet visapkārt ir mūri un sargi. Es ceru, ka tu esi vesels un man piedosi.»

Un vēl Edmunds tovakar domāja par sirmo latviešu strēlnieku Jāni Tiltiņu, kas tagad dzīvoja Mežciema veco ļaužu pansionātā, bija manāmi atkopies, bet stipri zaudējis atmiņu. Edmundu viņš vairs atminējās tikai ar lielām grūtībām, toties spilgti atcerējās savu bērnību, daudzas Pilsoņu kara epizodes un stāstīja, ka acu priekšā visu laiku tā vien stāvot jau sen no viņa dzīves pazudušie tuvinieki — meita, dēls un sieva, un pat vienīgais mazbērns, kuru viņam tā arī nekad nebija iznācis redzēt…

18. nodaļa

Telefons turpināja zvanīt kā ārprātīgs. Beidzot Edmunds piecēlās, lēnām pārgāja pār istabu un pacēla čērkstošo klausuli.

—   Es klausos, — Edmunds klusi teica.

—   Tas esi tu, Edmund?

Edmunds apmulsa. Viņš sajuta, ka pār visu ķermeni pārskrien straujš karstuma vilnis un uz mirkli pat noreibst galva.

—   Tas esi tu, Edmund?

—   Es klausos.

—   Tu mani pazīsti?

—   Jā, — Edmunds mazliet pārsteigts sacīja.

—   Tā esmu es — Kristīne Guļevska! Tu vēl atceries?

—   Jā, Kristīn. — Edmunds pasmaidīja. — Nav nemaz pagājis tik daudz laika. Nieka divi gadi.

—  Edmund… — klausulē skaidri varēja sadzirdēt Kristīnes satraukto balsi. — Kā tu tagad dzīvo?

—   Dzīvoju, Kristīn. Apmēram tāpat kā visi pārējie.

—   Tu dzīvo … viens?

—   Tas tev šķiet svarīgi?

—   Jā.

—   Kas ir noticis?

—   Daudz kas. Tas pa telefonu nav izrunājams. Ko tu pašlaik dari?

—   Neko sevišķu. Es gulēju uz dīvāna un — pats nesaprotu, kādēļ, — pēkšņi atcerējos vai visu savu dzīvi.

—   Tu atcerējies arī mani?

—   Es tevi nekad neesmu aizmirsis.

—   Toreiz viss mums sanāca muļķīgi, — Kristīne teica.

—   Kādēļ tu tagad par to sāc runāt? — Edmunds pavaicāja.

—   Es biju pārliecināts, ka tu jau sen …

—   Ja tu zinātu,_ Edmund, ja tu tikai zinātu, kā es…

—   Nē, Kristīn, es neko nezinu.

—   Tu mani vari pieņemt?

Edmundam atkal pār ķermeni pārskrēja karsti drebuļi, un viņš izstiepa roku, lai atvērtu logu.

—   Tas viss man nāk pārāk pēkšņi un negaidīti, — viņš teica.

—   Acīmredzot ar tavu dzīvi tomēr kaut kas ir noticis. Kaut kas tavā krāšņajā karietē būs salūzis.

—   Nē, Edmund, ar dzīvi viss ir kārtībā. Dzīve ir taisni brīnišķīga. Kaut kas notika ar mani pašu, es piepeši salūzu pali.

—   Un tagad gribi taisīt remontu?

Kristīne ilgi klusēja. Arī Edmunds vairs neteica ne vārda, un tā viņi krietnu laiku stāvēja desmitiem kilometru attālumā un klausījās viens otra satrauktajā elpā.

—   Tu mani laikam neieredzi, — Kristīne beidzot klusi vaicāja.

—   Nē, tas tā nav. Tas ir pavisam kas cits.

—   Edmund … Tu man varētu piedot?

—   Tev šī piedošana ļoti vajadzīga?

—   Jā.

—   Tagad, pčc diviem gadiem? — Edmunds rūgti iesmējās.

—   Man tā bija vajadzīga jau daudz agrāk, — Kristīne steidzīgi teica. — Es vienīgi baidījos … Varbūt es vienkārši kaunējos, nezinu. Bet es biju laimīga tikai ar tevi.

—   Nevajag, Kristīn, — Edmunds sacīja, — jo tas ir saprotams. Mēs taču laikam tomēr viens otru mīlējām.

Kristīne atkal ilgi klusēja, tad tikko dzirdami vēlreiz uzprasīja:

—   Tu varētu man piedot?

—   Nē, — Edmunds atbildēja.

—   Zēl, — Kristīne teica. — Es biju iedomājusies, ka tas varbūt tev būs pārgājis.

—   Es arī biju iedomājies, ka viss būs daudz vieglāk.

—   Edmund …

—   Nevajag, Kristīn.

—   Neko tu nesaproti.

—   Tik tiešām. Bet es taču nekad neesmu izcēlies ar sevišķām prāta spējām. Mani pa dzīvi trenkā galvenokārt jūtas.

—   Laimīgais …

Edmunds bridi domāja.

—    Bet tevi joprojām… tikai aprēķins?

—   Nē, — Kristīne teica. — Tā tas nekad nav bijis.

—    Es nupat izlasīju kādā grāmatā šādus vārdus — «Tici tikai pagātnei. Tā vienīgā tevi nepievils».

Kristīne atkal apklusa un ilgi neko neteica. Edmunds gandrīz fiziski sajuta, cik viņai pašlaik grūti. Taču arī Edmundam nebija vieglāk.

—   Vai tas ir tavs spēks, ka tu tik ilgi nēsā sevī šo sāpi?

—   Nē, Kristīn. Diemžēl tas ir mans vājums.

—   Tā jau es domāju. Izrādās, ka mēs abi šai ziņā neesam nekādi stiprinieki.

—    Iespējams, bet es ar savu vājumu nevienam neesmu nodarījis nekādu ļaunumu, neesmu izdarījis neko sliktu, es nevienam neesmu sagādājis ciešanas.

—   Piedod, Edmund, bet varbūt tieši pašlaik…

—    Es saprotu, Kristīn, es visu saprotu, un tev neko nevajag man lūgt.

—   Mums tomēr vajadzētu kaut kad satikties, — Kristīne teica,

—   Mēs jau dažreiz satiekamies, — sacīja Edmunds.

—   Nē, ne tā. Tā nav satikšanās. Tā ir tikai redzēšanās.

—   Tu esi kļuvusi daudz skaistāka.

—   Paldies, Edmund.

—   Nē, patiešām.

—   Es ļoti gribētu …

—   Tev labi piestāv gaiši tērpi, — Edmunds sacīja. — Tajos tu joprojām izskaties pēc nevainīga skolas bērna.

—   Edmund …

—   Paldies, ka piezvanīji. Es biju gaidījis visu ko, tikai ne to. Tagad nevarēšu gulēt visu nakti.

—   Es ari negulēšu.

—   Kad tu man atkal piezvanīsi? — Edmunds ar mazliet drebošu balsi pavaicāja.

—   Nezinu, — Kristīne atbildēja. — Es pašlaik tev zvanu no telefona automāta, kas atrodas tieši blakus tavas mājas ieejas durvīm …

Edmunds nolika klausuli, ātri piegāja pie loga un paskatījās laukā.

Uz zemes lēni krita lielas un mirdzošas sniega pārslas; telefona būdā stāvēja baltā kažokā tērpusies meitene.

ATSACĪŠANĀS

romāns

Kad Aivars Sniegs tajā siltajā pavasara rītā izgāja 110 majas, viņš uzmeta skatienu sava dzīvokļa logiem un ieraudzīja Sandras skumji domīgo seju.

Aivars stostīģi pasmaidīja, tikpat neveikli, negribot pamāja ar roku un nez kādēļ atcerējās Jūdejas ķēniņa Zālamana aforismus. «Laiks dzīvot un laiks mirt. Laiks zaudēt un laiks iegūt. Laiks apkampt un laiks bēgt no apkampieniem. Laiks akmeņus izmētāt un laiks akmeņus savākt. Laiks beigt un laiks sākt.»

Pareizi, pilnīgi pareizi, viņš nodomāja, nesteidzīgi šķērsoja ielu, pagāja garām rūpnīcas jaunajai pārvaldes ēkai, caurlaižu telpa sasveicinājās ar kādu pazīstamu tehnologu, tad pārgāja pāri pa galmam un vispirms devās uz virpotavu.

Tā bija pierasts. Kā slimnīcā ārstējošais ārsts ik rītu apstaigā savus slimniekus, tā Aivars Sniegs ik rītu apstaigāja savus ražošanas iecirkņus.

Viņš ātri devās pa garu gaiteni un, tuvodamies virpotavai, sajuta asu neapmierinātību. Tur pastāvīgi trūka strādnieku, bieži radās darba konflikti — un tāpēc nevarēja izpildīt ražošanas uzdevumus.

Aivars strauji atrāva čīkstošās durvis, pameta īgnu skatienu uz netīro grīdu, uz niecīgo materiālu kaudzīti, uz trim vientuļi un klusi stāvošajām pusautomātiskajām virpām un veco virpotāju Līdumu.

— Kā sviežas?

Vecais Līdums nedaudz pagrieza galvu, sakārtoja brilles, drūmi pablenza uz savu priekšnieku, neko neteicis, atmeta ar roku un atkal noliecās virs virpas. Tā, ieslēgta uz maksimāli pieļaujamo apgriezienu skaitu, smagi izdvesa ātri ejoša tanka dārdoņu, un gaiss virmoja sadegušās eļļas zilos tvaikos.

Tā tas ir vienmēr, Aivars, aizverot durvis un ejot uz galvaniku, atcerējās. Acīs nekad neko nesaka, bet aiz muguras droši vien sunī visbeidzamiem vārdiem. Priekšnieki, ar retiem izņēmumiem, ir cieņā padoto vidū. Jo, rīkojies, kā gribi, nekad nespēsi būt visiem labs.

Un nevajag. Sliktais un labais nav patstāvīgas izpratnes kategorijas. Tās mainījušās līdz ar laiku, ar sabiedriskām formācijām un mainās ar katru konkrēto situāciju.

Aivars Sniegs pasmaidīja. Tas nebija ne apmierinājuma, ne arī vilšanās smaids. Tā bija sen ierasta grimase. Neliels vairogs ikdienas sarūgtinājumiem. Ne sevišķi spēcīgas, bet diezgan drošas zāles pret vienaldzību vai pēkšņi uznākušām dusmu lēkmēm. Viņš nekad nebija sapņojis par lidotāja, jūrnieka, mākslinieka vai eslrā- des dziedoņa karjeru; viņu vilināja rūpnīca. Ar visām nepatikšanām, ar dārdošo mašīnu troksni, ar zilganpelēko gaisu, ar saspringto darba ritmu, ar veiksmēm un neveiksmēm.

Galvanikā Lapiņš ar Cugunovu, ģērbušies netīros zābakos un gumijas priekšautos, sēdēja uz dzelzs kastēm un vienaldzīgi smēķēja. Degunā iecirtās sērskābes asā smaka.

—   Kādēļ nestrādājat?

—   Kādreiz taču arī jāuzsmēķē. — Lapiņš pa o» < i x i iv;j a.

—   Strādājam, — Cugunovs teica. — Nupat tikai kā nolaidām «barabanu».

—   Ātrāk nevar?

—   Nevar. — Lapiņš turpināja smīnēt. — Tehnoloģiskais process neatļauj. Tagad četrdesmit piecas minūtes pīppauze.

To, ka «barabanam» ar metāla detaļām cinkošanas vannā jāatrodas četrdesmit piecas minūtes, Aivars Sniegs zināja krietni vien labāk par šiem abiem strādniekiem, bet viņu vienmēr kaitināja šo vīru izturēšanās un vienaldzīgā attieksme pret darbu.

—   Nekavējoties sakārtojiet vismaz priekštelpu un galvanikas apkārtni! — Aivars uzkliedza. — Liellopu fermā daudz patīkamāk ienākt nekā pie jums!

—   Bet jūs nenāciet, — Lapiņš sacīja un niknumā nometa izsmēķētās cigaretes galu kaut kur vidū starp sevi un pienācēju. — Neviens jūs te ne sauc, ne gaida.

—    Kā jūs zināt, priekšniek, mums maksā un tagad pie tam vēl visai maz maksā tikai par apstrādātās produkcijas daudzumu, nevis par kārtību vai tīrību. Ja uzliksiet pusstopu, mēs šo to arī varētu sakārtot, bet par baltu velti…

—   Turi muti! — Aivars klusi teica un ar kāju paspēra uz netīrās grīdas nosviestos darba cimdus. — Kādēļ neoksidējat atsperes?

—   Vanna nav vēl pietiekoši sasilusi.

—   Apmēram pēc stundas sāksim, — Cugunovs sacīja, pacēla cimdus un izgāja no galvanikas paelpot spirgto pavasara gaisu.

Aivars Sniegs atkal šķērsoja rūpnīcas pagalmu, straujiem soļiem tuvodamies jaunajam korpusam, kur atradās viņa ceha pārējie

ražošanas iecirkņi. Viņš neapmierināts izstaigāja slīpētavu, gratē- tavu, presētavu, metāla griešanas iecirkni, štancētavu, vērtējoši ieskatījās elektriķu, iestādītāju un atslēdznieku darbistabā, dažus mirkļus uzkavējās galtētavā, kur strādāja Irumulētāji, pēc tam devās uz otro stāvu, kur iegriezās gatavās produkcijas noliktavā, komplektētavā, kniedētavā, vītņotavā un beidzot plašajā, loti gaišajā un mājīgajā montāžas telpā. Šeit atradās divi konveijeri, kur četrdesmit seši cilvēki, pa lielākajai daļai sievietes, montēja zem- sprieguma aparatūru, galvenokārt dažāda tipa elektriskos slēdžus BA, BKJ-2 un BKJ-3.

Celis bija pamatīgi liela saimniecība, kurā stradaja apmēram pieci simti cilvēku. Un tagad, kad ceha priekšnieks Aivars Sniegs bija beidzis savu ikrīta vizīti, ātrumā iepazinies ar esošo stāvokli cehā, viņa īgnums un neapmierinātība auga ģeometriskā progresijā, un, pa ceļam vēl izlamājis ceha sagādnieku Zavadski, kas lielākoties strādāja tūļīgi, viņš strauji iedrāzās savā kabinetā.

Sai gaumīgi iekārtotajā telpā viņu nepacietīgi, manāmi uztraukusies, jau gaidīja gandrīz visa viņa komanda. Tur bija nopietnais, ļoti apzinīgais ceha dispečers Juris Lapiņš, vienmēr neapmierinātais, skaļi runājošais un iedomīgais elektriķu, iestādītāju un atslēdznieku brigadieris Edgars Rieva, jaunais, ļoti zinošais un karstasinīgais meistars Eižens Bārs, viltīgais un lišķīgais meistars Kārlis Tapša, vecākais tehnologs Māris Krievs un jauniņā, valdzinošā tabeļvede Inga, kura zināmā mērā izpildīja arī sekretāres pienākumus.

Aivars Sniegs strauji noģērba spilgti zilo japāņu neilona vēj- jaku, nevērīgi to pameta uz galda stūra un bargi noskatīja visus klātesošos. Uz dažiem mirkļiem viņa skatiens pakavējās pie Ingas augsti atsegtajām kājām, viņš ar patiku pavēroja meitenes sievišķīgo augumu un slaidos stilbus un nodomāja, ka šīs meitenes puisis var būt pilnīgi apmierināts. Interesanti, ar ko viņa saietas? Un kādēļ gan tas laimīgais nevarētu būt mans Aksels? Vai viņš līdz šim nav vēl pamanījis šo daiļo dabas darinājumu? Uz kuru pusi gan viņš skatās, ja vispār kaut ko redz šai pasaulē?

Apsēdies aiz lielā rakstāmgalda, Aivars Sniegs sakārtoja dažus papīrus un vēlreiz ilgstoši visus nopētīja. Pēc tam paskatījās kalendāra lapiņā.

— Tā! — viņš skaļi teica. — Operatīvo varam sākt! Šodien mums ir divdesmit astotais datums. Tātad līdz mēneša beigām palikušas divas darba dienas, tas ir četras maiņas. Trīsdesmitais iekrīt sestdien, tā mums paliek rezervē. Juri, kāds ir stāvoklis?

Juris Lapiņš piecēlās, paņēma no Ingas galda garu papīra lapu, izraibinātu zaļiem, ziliem un sarkaniem kvadrātiņiem, un to noklāja sev priekšā.

—   BKJ-3 izpildē mēs apsteidzam grafiku par tūkstoš divsimt gabaliem, tā ka šeit mēs mēneša plānu praktiski esam jau izpildījuši, pat ar nelielu uzviju, — Juris Lapiņš runāja klusā, diezgan monotonā balsi, — bet BKJ-2 un BA izlaidē uz šodienu no grafika atpaliekam par divdesmittūkstoš gabaliem. Lai cik tas arī skumji nebūtu.

Visi klusēja, jo skaidri zināja, ka tūlīt sāksies vētra.

Aivars Sniegs paņēma rokā zīmuli un ātri uz baltas papīra lapas uzkricelēja dažus skaitļus.

—   Tātad katra maiņa pa četriem tūkstošiem, — viņš klusi, it kā vairāk pie sevis teica, — tas ir sešpadsmit, līdz plāna izpildei tāpat trūks četri tūkstoši …

Viņš dažu brīdi saspringti domāja, tad pacēla galvu un atkal visiem klātesošajiem uzmeta bargu skatienu.

—  Lai šīs pēdējās dienas katra maiņa pamēģina dot vismaz piecus tūkstošus! Piecus! Tad plāns būs izpildīts pat ar uzviju!

Visi izbrīnījušies paskatījās uz ceha priekšnieku, bet Eižens Bārs sāka skali smieties. Aivars uz viņu nikni paskatījās, gribēja kaut ko teikt, tad tomēr atkal pievērsās Jurim Lapiņam.

—   Nu, ko tu saki?

—   Es saku, ka tie ir rožaini sapņi, — Juris atbildēja. — Tu taču pats labi zini. ka maiņa tos pašus četrus tūkstošus nevar dabūt gatavus! Citādi jau sen tas plāns būtu izpildīts!

—   Kādē| nevar? — Aivars bargi uzprasija.

Eižens atkal skaļi iesmējās.

—   Priekšnieks pēkšņi kā sniegs nokritis no skaidrām debesīm!

—   Tas nebūt nav asprātīgi, Eižen, — Aivars sacīja un ievēroja, ka Inga uz jauno meistaru skatās tādām lielām, savādām acīm. Gluži kā iemīlējusies. — Vismaz šobrīd.

—   Neviens vairs lāgā negrib strādāt! — Kārlis Tapša iecaucās. — Kustas kā knapi dzīvi. Filonē, pīpē, sarunājas, slinko, kur vien var un kad vien grib!

—    Labāk pievaldi mēli, čaklais! — Eižens viņu apsauca un nicinoši paskatījās uz mazo, apaļo vīriņu, kas bija omulīgi atgāzies krēslā un ar nodrāztu sērkociņu tīrīja savus netīros nagus.

—    Bet vai tad tā nav? — viņš mierīgi atvaicāja. — Vai tad pašlaik visos iecirkņos strādnieki strādā tā, it kā plāns viņiem būtu svēta un godpilna lieta? Nē! Viņiem, šķiet, pat izpeļņa kļuvusi vienaldzīga!

—  Tā nu vis gluži nav, — Juris noraidoši pakratīja sirmo galvu.

—   Katru rītu mēs maļam vienu un to pašu! — Eižens iekarsis pielēca kājās. — Un, ja tas tā turpināsies, es vispār atsacīšos nākt uz šīm «pjatiminutkām», kuras ievelkas stundām ilgi, bet līdz šim vel nekādu labumu gan nav devušas!

—   Nomierinies, Eižen! — Aivars Sniegs viņu apsauca. — Un apsēdies. Tā, lūk! Pavisam labi. Neesi taču ieradies kaut kādā protesta mītiņā. Runā konkrēti!

—   Es runāju konkrēti! — Eižens satraukts turpināja gandrīz vai kliegt. — Plānu nevaram izpildīt galvenokārt tādēļ, to jau atkārtoju vismaz simto reizi, ka joprojām montāžas konveijerus nevaram nodrošināt ar em-trisdesmit uzgriezni! Galvenokārt! Un tikai tādēļ, ka priekšnieks patvarīgi samazināja izstrādes izcenojumu!

—    Izcenojums ir pareizs, — Aivars stingrā, noteiktā balsī teica. — Un piebildīšu — ne patvarīgi! Visi jaunie izcenojumi ir izmainīti un pārkārtoti atbilstoši jaunajiem valsts normatīviem! Un mums nav ne mazāko tiesību . . .

—    Ir jau gan, — Juris Lapiņš pasmīnēja. — Tu taču pats labi zini, ka jebkuru normu un to izcenojumu vienmēr var pavilkt gan uz augšu, gan uz leju… Pastiepšanai vai saraušanai rūmes allaž pietiek. Katrs likums vai norma vienmēr taču vairāk atgādina gumijas auklu, nevis tērauda trosi. Un galu galā arī tā tomēr padodas elastībai.

—   Virpotavā puikas vien strādā! — Eižens turpināja. — Nedēļu pastrādā un aiziet! Jo neviens kārtīgs amatnieks, lai kāds viņš arī būtu savas rūpnīcas vai dzimtenes patriots, par pieciem rubļiem dienā šodien strādāt neies!

—   Vai vakar pēcpusdienas maiņā kāds tur strādāja? — Aivars pajautāja.

—  Vajadzēja būt Kārkliņam, bet las puika atkal neatnāca! — Kārlis noplātīja rokas.

—   Vajadzēja pierunāt vai izņēmuma kārtā pat piespiest Līdumu palikt otro maiņu! — Aivars nikni sacīja un nosodoši paskatījās uz Kārli Tapšu. — Tik saprotama rīcība tev pašam nevarēja ienākt prātā?

—   Nevarēja, — Kārlis klusi nomurmināja.

—   Aivar… — Juris Lapiņš cieši ieskatījās ceha priekšnieka tumšajās, niknuma pilnajās acīs. Ja šobrīd viņu būtu redzējusi ;.in uzmanīgi pavērojusi kāda sieviete, nez vai viņa varētu atturēties, neiemīloties šai aukstajā vīrietī. Jo, tieši būdams nikns un neapmierināts, Aivars Sniegs ieguva to pievilcīgo skarbumu un vīrišķīgo raupjumu, kas tik ļoti valdzināja daudzmaz pieredzējušas sievietes.

—   Nemaz uz mani tā neskaties, — Aivars teica. — Es pats labi saprotu, ka tas ir pret visām instrukcijām, pret mūsu humāno darba likumdošanu, pret jebkādu ētiku, bet viņam taču vajadzētu būt vismaz strādnieka sirdsapziņai… Tikai šis dažas dienas! Nākam- mēnesi tā Kārkliņa vietā jādabū cits virpotājs! Viss! Bet pagaidām lai Eižens aprunājas ar Līdumu. Viņš ir jāpierunā!

—   Līdums arī taisās iet prom, — Eižens sacīja.

—   Nekur viņš neaizies! Kas vēl?

—  Ja jūs tomēr neuzliksiet atpakaļ veco izcenojumu, — Eižens atkal sāka iekarst, — tad noteikti pienāks tāda diena, kad jūs, priekšniek, pats varēsiet stāvēt pie virpas un lepnā vientulībā dreijāt to mūsu nelaimīgo em-trīsdesmit uzgriezni!

—   Nevajag, Eižen! — Juris viņu apsauca.

—   Vispirms cilvēkam par viņa darbu labi samaksājiet un tikai tad prasiet kārtīgu produkciju! Kvalitatīvu un pietiekamā vairumā! Tikai tad! — Eižens vēlreiz pielēca kājās.

—  Tu esi meistars, un es no tevis to arī prasu! — Aivars Sniegs iekliedzās uri spēji uz grīdas nometa daudzkrāsaino pildspalvu, ar ko visu laiku bija spēlējies. — Gādā, lai šodien būtu ko uzdot augšā uz konveijera vismaz desmittūkstošus cm-trīsdesmit! Viss!

—   Bet, priekšniek… — Eiženam gandrīz vai aizrāvās elpa.

—   Viss! — Aivars turpināja stipri paceltā balsī. — Kad būs arodbiedrības sapulce, tad tu, Eižen, tur varēsi izrunāties pēc sirds patikas, bet pašlaik runāšu es! Un es prasu — kas vēl mums var traucēt plāna izpildi?

—   Ja strādnieki ātrāk un apzinīgāk… — Kārlis Tapša neveikli ierunājās, tad noliecās, pacēla uz grīdas nosviesto pildspalvu un kā lielu dārgumu uzmanīgi, varbūt pat mazliet svinīgi nolika uz priekšnieka galda.

—  Tu pat* viņus ātrāk un apzinīgāk komandē, tad viss būs labi! — Aivars viņam uzkliedza. — Kādēļ tik maz vakar nodevi sarkanos bīdītājus?

—   Tādēļ, ka salūza sestā hidrauliskā prese.

—   Edgar, kad lā būs gatava?

—   Tikai pēcpusdienā, — iedomīgais atslēdznieku brigadieris paziņoja.

—   Noteikti?

—   Jā.

—   Labi, tas mums nedeg. Kas vēl?

—   Kā jau parasti — galvanika slikti strādā, — Eižens teica un drūmi blenza grīdā. Un tad turpat netālu sev priekšā viņš pēkšņi ieraudzīja divas baltas kurpītes, gaišās kaprona zeķēs ietērptas kājas, kuras tik vilinoši un noslēpumaini pazuda aiz pretim stāvošā rakstāmgalda malas. Eižens pacēla galvu un Ingai uzsmaidīja. Meitene atsmaidīja pretim, un šķita, ka starp šiem dusmīgajiem, vienam ar otru neapmierinātiem vīriem pēkšņi būtu iespīdējis kāds pavisam silts un tik ilgi gaidīts pavasara saules stars. It kā šai piesmēķētajā telpā kāds būtu ienesis un starp viņiem nolicis tikko uzplaukušu ķiršzaru.

—   Kādē|? — Aivars stingri noprasīja.

—   Ko? — Eižens pat satrūkās un izbrīnījies paskatījās uz ceha priekšnieku.

—   Es tev prasu — kādēļ tā galvanika, pēc tavām domām, tik slikti strādā?

—   Bet jūs taču zināt! — Eižens pārsteigts iesaucās. — Jau no mēneša sākuma! Un tā paša jaunā izcenojuma dēļ!

—   Gan strādās! — Aivars atmeta ar roku, apsēdās un dažus mirkļus domīgs klusēja. — Es jau saprotu, kritiens ir pamatīgs — no četrsimt uz divsimt rubļiem, bet gan jau pieradīs un strādās!

—   Galvanikas iecirknī uzkrājies tik daudz neapstrādātas produkcijas …

—   Vai tad viņi tur vispār nestrādā? Visu dienu tikai sēž un smēķē?

—   Nē, kādēļ? Strādā! — Eižens atbildēja. — Tikai tā — ar sakostiem zobiem. Un jums vajadzētu zināt, ka tad no cilvēka neko daudz vis nevar prasīt.

—   Bet tev j-āprasa! — Aivars Sniegs uzkliedza. — Par to tev maksā algu! Saproti? Tu esi meistars, un tev jāprasa! Seit nav nekāda labdarības iestāde, skaidrs? Ja tiem večiem sāp zobi, lai iet pie ārsta, bet šeit ir jāstrādā!

—   Viņi nāks pie tevis, Aivar, — Juris Lapiņš klusi teica.

Dažus mirkļus Aivars Sniegs domīgs klusēja, tad ar atvērtu

plaukstu spēcīgi uzsita pa dokumentu kaudzīti.

—   Tātad tā! Pašlaik visus spēkus un uzmanību virpošanas iecirknim! Lai Līdums pie em-trīsdesmit strādā ar maksimālu at devi! Maksimālu! Es tūlīt aiziešu uz mehānisko cehu un mēģināšu pēcpusdienas maiņai dabūt virpotāju no Zuša. Un galu galā, ja visi striķi trūks, tad strādāsim sestdien!

—   Sestdien neviens strādnieks jums nestrādās! — Eižens mazliet izaicinoši iesaucās.

Aivars Sniegs ilgstoši un uzmanīgi ieskatījās jaunā meistara acīs, gudrajā, inteliģentajā sejā, kura vienmēr dinamiski atspoguļoja viņa dziļākās dveseles vibrācijas. Aivars Sniegs cienīja šo jauno puisi par viņa tehniskajām zināšanām un to īpašo, smalko, gandrīz nekad neredzamo pavedienu, ar kuru viņš piesaistīja savus padotos. Eižens vienmēr viegli atrada kontaktus ar cilvēkiem, par ko Aivars Sniegs viņu bieži vien apskauda. Viņam diemžēl pašam šādas spējas nepiemita. Aivars jau sen zināja, ka cehā visi Eiženu Bāru mīlēja, cienīja un dēvēja par atklātu, ļoti progresīvu cilvēku, bet ceha priekšnieku saukāja gan par birokrātu, gan par pēdējo reakcionāru. Aivars Sniegs, protams, pats par sevi tā gan nedomaja, lai gan ari saprata, ka šo cilvēku uzskati un apzīmējumi zināmā mērā tomēr atbilst patiesībai. Jo tā saupamais birokrātisms, līdz pēdējai visšikākajai detaļai pakļaušanās visdažādakām instrukcijām, priekšnoteikumiem, visādiem nosacījumiem, ierobežojumiem, tehnoloģiskajiem procesiem, tehniskajiem noteikumiem, valsts noteiktajam standartam un plāniem neizpaužas tik atklāti un noteikti kā tieši ražošanā vai šis ražošanas organizēšanā, jo bez visa tā nekāda organizēšana, vadīšana un pati ražošana vispār nav iedomājama. Šeit nav un nevar būt nekāda piekāpšanās vai atkāpšanās. Šeit viss tieši atkarīgs no vadītāja stingrības, zināšanām, noteiktības un visu šo priekšrakstu obligātas pildīšanas. Protams, var apzinīgi vai neapzinīgi pielaist ari kļūdas, tā gadās bieži, bet tās nekad nepaliek neievērotas vai bez smagām sekām. Un Aivaru Sniegu, lai gan viņš Eiženu cienīja kā zinošu, apzinīgu un prasmīgu darba organizatoru, bieži vien kaitināja ne jau šī atklātā «acis lēkšana», bet gan šis pārāk redzamais labsirdīgums, pārāk lielā vienkāršība un familiaritāte attiecībā pret padotajiem, pārlieku centīgā cenšanās par katru cenu iegūt un noturēt šī «labā cilvēka» un dedzīgā strādnieku interešu aizstāvja reputāciju. Aivars Sniegs ar savu bagāto pieredzi jau sen zināja un saprata, ka «mīļais, labais cilvēks» var strādāt vienīgi bērnudārziņa vai kaut kur citur, bet nekādi neiederas atbildīgā, vadošā amatā un rūpnieciskajā ražošanā, jo tur gan savas personiskās, gan visu intereses jāpakļauj daudz augstākām — valsts interesēm, vajadzībām un prasībām.

— Ne man, Eižen, tiem strādniekiem bus jāstrādā! Ne man! — Aivars stingrā, dusmīgā balsī teica. — Bet gan valstij, saproti, valstij!

Eižens nolieca galvu -un uz dažiem mirkļiem jutās visai neveikli. Ne vienmēr viņš gribēja un centās apstrīdēt priekšniecības lēmumus, jo, pirmkārt, pavisam skaidri saprata, ka ar šādu rīcību var iemantot neko citu kā vienīgi tiešā priekšnieka nelabvēlību un, otrkārt, apstrīdēt vai neizpildīt augstak stāvošas personas pavēles, kuras padotībā viņš strādā, ir nesaprātīgi kaut vai tādēļ, ka viņam pēc dienesta stāvokļa šīm pavēlēm un lēmumiem noteikti jāpakļaujas, jo citādi vispār ikviena vadības struktūra zaudētu savas pastāvēšanas jēgu. Un, lai gan Eižens skaidri zināja, ka katras pavēles vai lēmuma pieņēmējs par šo savas aktīvās smadzeņu darbības rezultātu nes lielāku vai mazāku atbildību, viņu reti kad apmierināja tieši forma un veids, kādā tos Aivars Sniegs pieņēma un izteica. Un bez tam daudzi no tiem ne tikai Eiženam vien šķita stipri apšaubāmi. Aivars Sniegs pārāk bieži paļāvās uz savu ceha priekšnieka autoritāti, pilnvarām un savu lēmumu pareizību un reti kad rēķinājās ar citu domām.

—    Saprotu, priekšniek, — Eižens, nepaceldams galvu, klusi sacīja, — bet kas gan beigu beigās tā valsts tāda ir? Mēs paši vien, Aivar Snieg. Jūs ar strādniekiem esat aprunājušies?

—   Man nav jārunā! Priekš tam man esi tu! — Pēc tam Aivars Sniegs mazliet izsmējīgi piebilda: — Lielais runātājs!

Juris Lapiņš smagnēji piecēlās un nostājās blakus ceha priekšnieka rakstāmgaldam. Varēja redzēt, ka arī viņš ir neapmierināts.

—   Aivar… Ja patiešām, ja sestdien patiešām vajadzēs atkal strādāt… Tev ar strādniekiem tomēr būs jāaprunājas. Visi ir neapmierināti ar jaunajām normām un to izcenojumiem. Eiženam taisnība. Kaut kur mēs esam pāršāvuši pāri strīpai.

Aivars Sniegs nikni paskatījās uz sirmo vīru, un viņu arvien vairāk pārņēma dusmas un nepatika. Vēl vairāk tādēļ, ka juta — vadības groži gandrīz vai izlaisti no rokām un-visa šī operatīvā sanāksme ir stipri vien ieilgusi.

—   Man nav laika katram strādniekam izskaidrot šo jauno normu ieviešanas nepieciešamību! Bez tam viņiem tas nemaz nav jāzina! Lai tikai strādā!

—   Aivar… Vajag, — Juris Lapiņš tomēr mēģināja iebilst. — Tu pavisam nepareizi …

—    Viss! — Aivars Sniegs strauji uzlēca kājās. — Tu esi ceha arodbiedrības līderis — ej un izskaidro! Ej un aprunājies! Tas ir tiešs tava amata pienākums! Bet tagad viss! Varat iet!

2

Pulkstenis rādīja divdesmit piecas minūtes uz vienpadsmitiem. Caur pusatvērto logu kabinetā ieplūda silts pavasara gaiss, varēja redzēt Salas ezera krastus, pāri ezeram lēni peldēja kāda gumijas laiva, pa ielu aizbrauca pustukšs autobuss, varēja dzirdēt, kā rūpnīcas pagalmā brauc kravas automašīna un tieši zem logiem skaļi lamājas krāvēji.

Aivars Sniegs redzēja savas mājas stūri, viņš tūlit ar nelielām skumjām atcerējās Sandru — savu skaisto, gudro, bet tik ļoti auksto un vienaldzīgo sievu, ka pilnīgi neviļus nodrebinājās, pēc tam atcerējās Zintu un Akselu, varbūt viņš patiešām pret bērniem bija izturējies slikti vai nevērīgi, bet viņš tos mīlēja, varbūt ne katru dienu un reizi to skaļi un atklāti izrādīdams, bet viņš savus jau tagad pieaugušos bērnus mīlēja un tie viņam bija tuvi.

Pēc tam Aivaram Sniegam atmiņā uzausa vakardiena, tā spilgti nostājās viņa acu priekšā, un var būt, ka tas tā arī ir — pavasari visi cilvēki kļūst manāmi satrauktāki. Daudz asāk izjūt gan šo silto, spirdzinošo gaisu, patīkamo zemes smaržu, ziedu skaistumu, zilās debess dzidrumu, spilgtās dabas krāsas, gan savu un citu esamību, gan savas jūtas, tieksmes un vēlēšanās. Un tādēļ nav brīnums, ka tieši pavasaros cilvēki visbiežāk redz krāsainus sapņus.

Vakar viņš ar Audu Straumi satikās pilsētas centrā pie Augstākās tiesas nama. Viņa nāca tam pretim vaļējiem matiem, straujā, elastīgā gaitā, no šīs sievietes auguma, gaitas un skatiena jau pa gabalu izstaroja tāds dzīvības, prieka un jaunības siltums, tāda milzīga dzīvotpatika, ka gribot negribot bija jāapstājas un par viņu jāpriecājas, jāapbrīno.

Anda Straume strādāja Rīgas Modeļu namā par pirmās kategorijas tērpu demonstrētāju. Katrs drēbju gabals, viņas augumam uzģērbts, tūlīt ieguva pavisam citu redzējumu, daudz augstāku kvalitāti. Viņa ar savu darbu bija apmierināta un tika labi apmaksāta. Kā jau pirmās kategorijas sieviete.

—   Tu redzēsi, Aiva-r… — Anda pēc pirmās pazīšanās nedēļas viņam teica. — Tu redzēsi, ko nozīmē būt kopā ar mani, tu redzēsi, ko nozīmē mīlēt…

Aizgriezies no loga, Aivars Sniegs uzmanīgi apskatīja kabinetu; izņemot tabeļvedi Ingu, tur neviena cita vairs nebija, un viņš ilgi, ar neslēptu interesi lūkojās uz jauno meiteni. Un pēkšņi atskārta, ka viņš taču neko nezina par šo Ingu gluži tāpat, kā neko daudz nezina par savu sievu, ne par saviem bērniem, tāpat viņš neko daudz nezināja ari par Andas pagātni, tā viņu vienkārši neinteresēja. Un tagad viņš negaidot saprata, ka tas tomēr ir skumji, tas ir pavisam bēdīgi, ka viņš ir tik maz interesējies par sev tuviem un vajadzīgiem cilvēkiem.

—   Paklausies, Inga, — viņš pagriezās pret meiteni. — Ko tu pa vakariem dari?

Inga atrāvās no papīriem un bezgala izbrīnījusies paskatījās uz Aivaru Sniegu.

—   Es mācos, priekšniek, — viņa klusi atbildēja.

—   Mācies… — Aivars lēni novilka. — Un kur tu mācies?

—   Industriālajā politehnikumā.

—   Un tālu esi tikusi?

—   Līdz trešajam kursam.

Tagad Aivars Sniegs mazliet izbrīnījies paraudzījās uz pre- timsēdošo meiteni.

—   Kā es to nezināju?

Inga pasmaidīja.

—   Nezinu, priekšniek. Laikam jau tās pašas aizņemtības dēj.

Aivars domīgs pakratīja galvu.

—   Vai arī vienaldzības dēļ… Tā tu laikam gribēji teikt, ja?

—   Varbūt.

—    Slikti. Zini, man ir meita tadā pašā vecumā kā tu. Deviņpadsmit, ja?

—   Jau divdesmit pirmais, — Inga kā noskumusi teica.

—    Zinta mācās Politehniskā institūta Mehānikas fakultātē. Turpat, kur es kādreiz. Mazliet nepiemērota meitenēm, vai ne?

—   Nē, kāpēc? Man patīk.

— Man. vēl ir dēls Aksels, — Aivars turpināja. — Viņš grib dažus gadus pastrādāt tepat rūpnīcā un tikai tad iet studēt.

—   Es zinu, — Inga sacīja.

Aivars Sniegs uzmanīgi paskatījās uz Ingas daiļo seju un vijīgajām rokām, kuras sāka nervozi pārcilāt dažādus papīrus.

—   Tu viņu pazīsti?

Inga iesmējās.

—   Nu protams! Viņš taču strādā mūsu cehā.

Aivars Sniegs iesita ar pirkstu galiem sev pa pieri, arī iesmējās un nodomāja, ka šīs meitenes acīs laikam sāk kļūt pavisam smieklīgs. Kaut vai uz dažiem mirkļiem aizmirst, kur strādā un atrodas paša dēls!

—   Pareizi, Inga! Viņš taču strādā mūsu cehā.

Pēc tam Aivars Sniegs brīdi klusēja un vēlreiz uzmanīgi noskatīja meiteni. Viņa gan kā darbiniece, gan kā sieviete šķita nevainojama.

—   Tu ar Akselu draudzējies, satiecies?

—   Tikai darbā, — Inga negaidīti asi teica.

—   Bet es nez kādēļ iedomājos, ka tu… ka jūs varētu…

—   Nē, priekšniek. Man jūsu dēls nepatīk.

—   Nepatīk? — Aivars bija patiesi pārsteigts. — Kādēļ? Es līdz šim biju pārliecināts, ka viņš ir visai izskatigs puisis.

—    Pat skaists, priekšniek, bet man nepatīk tas, ka viņš neliei mieru Simonai.

—   Kādai Simonai?

—   Simonai Brankai.

—   Kas tā tāda? — Aivars sarāva biezās uzacis.

—   Vai tad jūs viņu nepazīstat?

Aivars Sniegs mēģināja atcerēties, un pēc dažiem mirkļiem viņš savā acu priekšā ieraudzīja neliela auguma, sīciņu meiteni ar gariem matiem un skumjām acīm.

—   Tā, ar tiem melnajiem matiem? No presētavas, ja?

—   Tā pati.

—   Un kādēļ tev nepatīk, ka Aksels… Kā tu teici…

—    Simona ir precējusies, un viņai ir .divi bērni. Dvīnīši. Nepilnu gadu veci.

—    Bet es neko nezinu, — Aivars klusi nomurmināja. Un tad pēkšņi satrūkās, uz brīdi pat it kā nobijās. — Varbūt tie bērni ir no viņa, no Aksela?

—   Nē, — Inga strauji papurināja galvu. — Bet jūsu dēls Simonu laikam mīl pat no pamatskolas laikiem.

—   Jā? — Aivars Sniegs bija patiesi izbrīnījies un šo dažu minūšu laikā vēlreiz pārliecinājās, cik maz viņš tomēr zina par šiem cilvēkiem. — Viņš man nekad par to nav stāstījis. Neko. Vai tas nav savādi?

—   Nezinu.

—   Bet paklausies, Inga! Kādēļ tad tu brinics, ka viņš tai Simonai neliek mieru? Ja jau reiz mīl pat no pamatskolas laikiem?

—   Es nemaz nebrīnos, priekšniek, — Inga atbildēja. — Man tikai tas nepatīk.

—   Un man tas nepatīk, — Aivars Sniegs auksti noteica. — Būs ar to puiku jāparunā.

Pēc tam ātri paskatījās pulksteni: bez desmit minūtēm vienpadsmit.

—   Kas mums šodien ir bufetē?

—   Tas pats, kas katru dienu. Kefirs un dažādas maizītes.

—   Atnesīsi?

—   Labi, priekšniek.

Inga piecēlās, īsie svārciņi noplivinājās, augstu atsedzot slaidās kājas, un Aivars ar patiku noskatījās uz aizejošo Ingu. Tātad Aksels viņu nemaz vēl nav pat ievērojis, bet mēģina pīties ar precētu sievieti, kurai jau ir divi bērni… Diez kas nav. Katrā ziņā ne ar ko labu tas nevar beigties. Bet tepat blakus ir meitene, kas ļoti saprātīgi turas pie mini un ir pavisam brīva… Aksel, vai tev patiešām nav acis pierē? Par ko tu domā?

Spalgi iezvanījās sarkanais telefons. Tātad no pilsētas. Aivars pacēla klausuli.

—   Es klausos.

Tā bija Anda Straume. Aivars ērtāk iekārtojās mīkstajā krēslā, paņēma daudzkrāsaino pildspalvu un, uz atvērtās kalendāra lapiņas zīmēdams dažādas ģeometriskas figūriņas, ar lielu labpatiku klausījās, ka vada otraja gala, ka kaut kur tālu pilsētas otrajā pusē bezrūpīgi čivina kāda skaista un vieglprātīga būtne. Un šī būtne viņam sirsnīgi pateicas par brīnišķīgo vakaru un atgadi- naja, ka daba tā iekārtojusi… katras dienas beigās esot vakars, un daba ta iekārtojusi… droši vien muļķīgi vai arī ar lielu gudrību, bet vientuļai sievietei šie vakari liekoties bezgala gari, kad nemitīgi mācot bailes un kaut kādas neapturamas ilgas…

—    Es saprotu, Anda, — Aivars teica. — Pusastoņos es piebraukšu. Lūdzu, uzvāri stipru kafiju. Šodien man būs traki smaga diena.

Aivars nolika klausuli un mirkli padomāja. Anda Straume neapšaubāmi bija sieviete, par kuru kaut reizi savā mūžā iedomājies pat visrūdītākais vecpuisis, visuzticīgākais vīrs un vispārliecinātākais katoļu mūks. Bet Aivars Sniegs pčdējā laikā arvien biežāk atskārta, ka tas, ko viņam spēj sniegt ŠT sieviete, lai cik arī būtu jauks un patīkams, viņu jau vairs tā nevelk un nesaista kā sākumā. Varbūt pietrūka tas, ko mēs saucam par mīlestību? Tā dīvainā, viegli reibinošā sajūta, kad tu *ar sievieti vari ne tikai apgulties gultā, bet kopā ar viņu brist arī pa piesnigušu lauku, stundām stāvēt un mirkt lietū, šampanieša vietā dzert avota ūdeni, kopā ēst sakaltušu maizes šķēli, kopā skaitīt pēdējās kapeikas, bezgalīgi baidīties par otra pazušanu vai neatnākšanu, dienas laikā pie debesīm ieraudzīt zvaigzni, rūpēties par rītdienu un klusiem soļiem ieiet blakusistabā, kur guļ jūsu bērni. Un atkal Aivars Sniegs jau kuro reizi ar patiku un nepatiku atcerējās sievu. Kad un kādēļ tu man pazudi, Sandra?

Atgriezās Inga un viņa priekšā uz rakstāmgalda nolika pudeli rītdienas kefīra un vakardienas maizītes.

—   Paldies, inga.

—   Lūdzu.

Tabeļvede apsēdās aiz sava galda un atkal sāka strādāt. Viņai priekšā māla krūkā ziedēja rozes. Pulkstenis rādīja piecas minūtes uz divpadsmitiem. Gumijas laiva jau šķērsojusi ezeru un apstājās viņējā krastā. Zem logiem atkal skaļi lamājās krāvēji.

Aivars Sniegs ātri uzģērba vējjaku un gāja uz durvīm.

—   Es aizeju pie Zuša uz mehānisko!

Skaļi noklaudzēja durvis, un Inga mazliet sapņaini paskatījās uz baltajām rozēm, kuras viņai šorīt uzdāvināja Eižens Bārs.

3

Tas bija pirms pieciem gadiem, bet sākās jau daudz, daudz agrāk.

Simona stāvēja aiz loga, un viņas bālo seju viegli aizklāja lietus plānais šķidrauts. Simona stāvēja aiz sava dzīvokļa loga un smejoties skatījās uz pavisam nelielu pasaules daļu, kuru asi iezīmēja glīti izveidotas puķu dobes un balta smilts. Aksels stāvēja viņai iepretim, galīgi izmircis, spēcīgajā pērkona lietu un aicināja meiteni pie sevis.

—   Nāc!

Simona pakratija galvu.

Nac taču, Aksels nodomāja. Atstāj kleitu un kurpes istabā, kailām kājām pa slapjo pļavu aiziesim līdz Salas ezeram, apgul- simies krastmalas zalē, virs mums smagi šalks lielie Vecmuižas ozoli, blakus līgosies niedres, lietus mazgās mūsu jaunos augumus, un mēs dzirdēsim, kā kaut kur augstu virs mākoņiem aizlido putns un kā ezera līčos sarunājas zivis…

—   Ir taču silta vasaras diena! Tu nejūti?

Simona ar skumjo acu skatienu parādīja uz tumšajām debesīm.

—    Tās brēc par tavu mazdūšību! Un, ja turpināsi kaitināt vecos dievus…

—   Tad mēs 110 tiem atteiksimies un izdomāsim savus! — Simona atbildēja.

Viņas balss skanēja kā no liela tāluma, lai gan kalsnā meitenes seja, melnie, viļņojošie mati, iegarenās acis un sārtās lūpas atradās turpat vai soļa attālumā no gara, rūtainā kreklā un džinsos ģērbtā puiša.

Es jau sen esmu atteicies, viņš nodomāja, un izvēlējies tevi.

Tagad var drāzties ar pieri sienā, var atmiņā pārcilāt katru nodzīvoto dienu, katru satikto cilvēku, katru redzēto meiteni, tik un tā Aksels nespētu paskaidrot, kādēļ izvēlējies tieši viņu. Un, ja nevar, tad acīmredzot arī nevajag. Jo milestība nekad neprasa paskaidrojumus, tā dažreiz vienīgi lūdz saprašanu.

—   Nāc! — Aksels atkārtoja. — Lietus tūlīt pārstās! Redzi? Pēdējais melnais mākonis beidz iztukšot savas tvertnes! Tas pār- lingos pāri ezeram pavisam pliks un nabags!

—   Bet toties balts un apskaidrots! — Simona smējās.

Tad, kad pēc pieciem gadiem Aksels Simonu redzēs pēdējo reizi, tāpat līs lietus un viņa stāvēs turpat aiz tā vecā dzīvokļa logiem, skatīsies uz šo piemirkušo baltās zemes pleķi, uz glīti iekoptajām puķu dobēm, uz zaļo pļavu, zilo ezeru un varbūt paskatīsies arī uz viņu. Bet tam jau vairs nebūs nekādas nozīmes. Tai laikā viņi abi uz dzīvi paskatīsies ar pavisam citām, jau pieaugušu cilvēku acīm, kad daudz kas būs kļuvis nesalīdzināmi vienkāršāks un galīgi nesaprotams, kad vecais, izveicīgais skroderis Laiks krāšņi izšūtajai segai, ko dažkārt dēvējam par dzīvi, ar savām asajām šķērēm būs nežēlīgi nogriezis dažas rožainas bārkstis, apcirpis mūsu sapņu krāsainās malas, bez žēlastības izgriezis vairākus stipri puķainus gabalus, to vietā uzliekot pagalam vecus, bet ļoti izturīgus brezenta ielāpus, kuri nemirkst udem un nedeg ugunī.

— Nāc!

Un Simona atnaca.

Viņai mugurā bija balta blūzīte un īsi, zvanvcidīgi zamšādas svārki, kuri Akselam vienmēr atgādināja kādu nogrieztu ziedu; kājās tumšbrūnas kurpes, pie rokas nez kādēļ bija līdzi paņemta soma, debesis pārstāja birdināt savas bezkrāsainās asaras, un viņi nogāja nelielu gabalu gar ezera krastu, blakus esošajā bērnudārzā kliedza, smējās un raudāja nosmērējušies bērni, tad aizgāja līdz savai vidusskolai, apgaja apkārt sporta laukumam un brīdi pastāvēja pagalmā, kas tagad līdz rudenim tā arī stāvēs tukšs un pamests. Tieši pirms nedēļas viņi bija saņēmuši gatavības apliecības, ziedus un neskaitāmas pamācības. Uz šo viņu dzīves tik svarīgo notikuma sabiedrisko demonstrāciju bija uzaicināts arī kāds slavens rakstnieks. Liela auguma, platiem pleciem, vēju appūstu seju, gariem matiem un melnu bārdu viņš vairāk gan atgādināja kādu no Henrija Morgana pirātiem vai tikko no ekspedīcijas atgriezušos ģeologu. Aksels neko no viņa darbiem nebija lasījis, bet daudzas klases meitenes, arī Simona, bija pierakstījušas pilnus bloknotus ar visd.ažādākiem citātiem un izteicieniem no šī rakstnieka stāstiem un bija stāvā sajūsmā par šo neparasto bārdaini. Un, kamēr runāja klases audzinātāji, mācību daļas vadītāja un direktore, rakstnieks, pagriezis raupjo seju pret zāli, līdzjūtīgi skatījās uz šiem skaisti apģērbtajiem, laimīgajiem puišiem un meitenēm, it kā gribēdams ieskatīties vai arī uzminēt kaut daļu no šo jauno cilvēku nākotnēm. Viņš runāja klusā, mazliet nogurušā balsī un varbūt pateica to, ko laikam gan vajadzēja pateikt skolas direktorei vai vismaz klases audzinātājai.

«Kaut kur jau tā pareizi ir, kā jums sacīja direktore. Tagad patiešām zem jūsu jaunajām kājām gulsies dzīves plašie un baltie lielceļi, pavērsīsies visi apvāršņi un būs atvērtas visas durvis… Ejiet tikai — un ņemiet un visu sasniedziet! Es, no savas puses, gribu jums pateikt, ka tā nu vis gluži nebūs. Jums uz to jāsagatavojas. Ziniet — ne jau nu visi no jums tā varēs iet un bezrūpīgi staigāt pa tiem baltajiem dzīves lielceļiem. Diemžēl ne visi. Jāskatās patiesībai acīs. Daudziem no jums vajadzēs iet ari pa līkumotām meža takām, brist pa smirdošiem purviem un dubļainām grāvmalām. Daudzi pakritīs, neizturēs, daudzi ilgi maldīsies, līdz atradīs gan savu mērķi, gan savu ceļu. Daži varbūt tā ari visu dzīvi vispār neko neatradīs un nekur neaizies. Un arī tās durvis jums nemaz tik viegli nevērsies. Vajadzēs klauvēt, neatlaidīgi dauzīties, dažreiz varbūt nāksies pat likties tām virsū ar plecu vai lauzni. Ar sakostiem zobiem jums vajadzēs tas uzlauzt, ar savu spītu, ticību un neatlaidību. Un pavisam drīz, varbūt jau pēc dažiem mēnešiem, šī skaistā dzīve, kura hJz šim šķita tik brīnišķīga un visā visumā bezrūpīga, jums sagādās daudz neparedzētu vilšanos. Jo daudzi no jums droši vien netiks ne institūtā, ne universitātē, daudziem būs jāsāk strādāt un gandrīz katram no jums vissmagāko vilšanos sagādās tieši tas, no kā jūs šobrīd gaidāt visvairāk… Es runāju par pirmo mīlestību. Stipri liekuļotu un būtu nepatiess, ja mēģinātu apgalvot pretējo, ja teiktu, ka visiem ši mīlestība nesis tikai laimi un prieku. Diemžēl tā nebūs. Uz to jums jābūt gataviem. Iemācīties mīlēt — tas ir nesalīdzināmi grūtāk par visaugstāko matemātiku un vissarežģītākajām ķīmijas vai fizikas formulām. Jūs taču savai mīlestībai vēl neesat sagatavoti ne par mata tiesu, jūs 110 tās gan ar skolotāju, gan vecāku bezgalīgajām rūpēm visu laiku esat tikai atbaidīti, jūs tikāt nepārtraukti brīdināti, rāti un nosodīti. Un tādēļ tagad esiet stipri! Pamēģiniet savas jūtas un šo mīlestību — kā tikko piedzimušu putnu — uzmanīgi paņemt savās siltajās plaukstas un iemāciet to lidot! Iemāciet! Un, lai kas ari notiktu, lai kādas bargas ziemas ari nāktu, katru pavasari šis putns atkal atlidos pie jums un apsēdīsies uz jūsu stiprā vai trauslā pleca.»

—    Aksel, tu esi stiprs? — Simona klusi pajautāja, varbūt arī atcerēdamās skolas pēdējo dienu.

—   Nezinu, — Aksels atbildēja. — Kā lai es to varētu zināt?

—   Un es to nezinu par sevi. Savādi, vai ne?

—   Normāli. Vispār — dzīvosim, tad redzēsim.

—   Un ko tu tur ceri ieraudzīt? Atkal grāmatas?

—   Daudz ko. Un, protams, arī grāmatas. Un vēl institūtu, lekcijas, savus pirmos projektus, gribu redzēt, kā piepildās visi mani sapņi, kā pēc manas ieceres tiek uzcelta kāda ultramoderna ēka Rīgā, kā varbūt kaut kad tiks uzcelta pat vesela nākotnes pilsēta. Kliedzoši avīžu virsraksti un speciālie arhitektūras žurnāli ziņo: «Aksels Sniegs — cilvēks, kas apsteidzis savu laiku!» — «Ceļi, tilti un pilsētas, kādas tās paredz un iedomājas Aksels Sniegs!» — «Solis divdesmit pirmajā gadsimta!» Vai tas nebūtu kolosāli, Simona?

—   Patiešām, — meitene klusi piekrita.

Tikai vēlāk Aksels saprata, ka viņam nevajadzēja to visu teikt, nevajadzēja tik skaļi, pārdroši, varbūt pat izaicinoši sapņot un stāstīt par savām nākotnes iecerēm. Vismaz tobrīd ne. Viņam vajadzēja kaut ko runāt, stāstīt un sapņot tikai par viņu — šo melnmataino un nopietno meiteni, kura kā nobijusies, kā vīlusies stāvēja viņam blakus un varbūt vēl sajuta skolas aktu zālē pasniegto rožu smaržu. Un atcerējās viņu pēdējo valsi. Un atcerējās kādu dienu maija mēnesī, kad abi aizbrauca uz Gauju pēc ievām. Un to nakti.

Kad Aksels toreiz pamodās, bija jau rīts. Kaut kur netālu iedziedājās gailis, dobjj iemavās govs, kaut kur pavisam blakus slinki un negribīgi ierējās suns, varēja just, kā pār laukiem un pļavām lēni kāpj dzestra migla, kā pirmie saules stari viegli noglāsta šo naktī atdzisušo zemi, bija dzirdamas klusas cilvēku balsis, kaut kur skaļi noklaudzēja durvis, atkal ierējās suns, gar šķūņa pažobeli bezprātīgi sitās kāds putns, droši vien tā bija bezdelīga, caur jumta spraugu tieši sejā iespīdēja saule, Aksels pagrieza galvu sāņus un paskatījās uz Simonu. Meitene gulēja viņam blakus, ceļgalus cieši pierāvusi pie krūtīm, varbūt viņai sala, seja bija tīra un maiga, tikai drēbes >un mati piebiruši dažādiem gružiem. Tas bija vēl pērnā gada siens, tas jau bija zaudējis to apbrīnojamo aromātu, to nenosakāmo smaržu un vieglo reibumu, ko izraisa jaunais. To visu sev līdzi bija paņēmusi aizgājusī ziema. Un visi vēji, kas te laiku pa laikam caur lielajām sienu spraugām bija dejojuši rokenrolu. Viņi šeit acīmredzot bija atnākuši vai nu par vēlu, vai arī nedaudz par agru.

Simona lēni atvēra acis un pasmaidīja. Viņa izskatījās bezgala jauna, gluži vēl bērns. Un, pamanījusi, ka apkārt jau gaišs, viņai laikam sametās kauns. Tumsā Aksels nevarēja redzēt ne viņas acis, ne seju. Tumsā viss rādījās daudz vienkāršāk. Viņš varēja tikai nojaust, kāda viņa izskatījās.

—   Labrīt, — Aksels klusi teica.

Simona ātri aizvēra acis un seju noslēpa pie Akseļa krūtīm.

—   Labrīt, — viņš atkārtoja. — Paskaties, kā jau spīd saule! Šodien atkal būs skaista diena. Ne lietus, ne pērkons.

Simona neskatījās. Viņa lēni aplika roku ap puiša kaklu, šķita, sarāvās vēl mazāka, varbūt pat gribēja paslēpties, pazust zem šī smagā siena vāla, un viņas augums vairākas reizes viegli notrīcēja. Iespējams, ka meitene raudāja.

—   Kas ar tevi ir? — Aksels uzprasīja. — Kas? Esi laimīga?

—   Nē. — Simona pakratīja galvu, atrāvās no Akseļa krūtīm, pagriezās uz muguras, pašķīra savus garos, melnos matus, tie lēni nogūlās viņai blakus, tie izskatījās pēc tumšām jūras zālēm, kuras vētra izskalo krastā; Simona pavērās uz šķūņa jumtu, kur putns bija atradis kādu lielāku spraugu un beidzot izspurdzis brīvībā.

—   Bet tev tādai vajadzēja būt, — Aksels mazliet izbrīnījies teica.

—   Kādai vajadzēja būt?

—   Laimīgai, Simona.

—   Tikai tādēļ, ka mēs abi šeit..,

—   Nē, ne tikai tādēļ.

—   Un tev?

—   Man arī.

—   Un esi?

—   Jā.

Aksels patiešām bija laimīgs un ne jau tikai tādēļ, ka viņi uz šim dažām melnās tumsas stundām aizbēga no pasaules, bet gan tādēļ, ka Simona vispār bija šai pasaulē un bija tieši ar viņu.

Negaidot, skaļi čīkstēdamas, atvērās šķūņa durvis, un Aksels redzēja, kā šķūnī ienāk kāda veca, salikusi sieviete, sirmos matus paslēpusi zem balta lakatiņa. Tā droši vien bija tuvējo māju saimniece; viņa nevērīgi paskatījās apkārt, paņēma grābekli, spainī iemeta ķēdi ar dzelzs mietiņu un nesteidzoties atkal izgāja laukā.

—   Aksel… Kas būtu, ja viņa mūs ieraudzītu? — Simona, nedaudz nobijusies, čukstēja.

Aksels mierinoši pasmaidīja.

—   Nekas. Kas tad varētu notikt? Viņa mūs apskaustu vai ari atcerētos savu jaunību.

—   Paklausies, Aksel! Kad mēs būsim veci, mēs arī atcerēsimies?

—   Ko tad?

•— Visu.

—   Nezinu, Simona. Visu atcerēties būs grūti, bet šo nakti jau laikam noteikti.

Meitene atkal pagriezās uz sāniem, pavērsās pret Akselu un skatījās tieši acīs.

—   Mums nevajadzēja šeit braukt, Aksel, ja gribējām būt patiesi laimīgi.

Pirmajā brīdī Aksels apmulsa. Viņš jutās, kā dabūjis spēcīgu sitienu vai skaļu pļauku. Viņš mēģināja saprast sacīto vārdu jēgu, visu, kas aiz šiem vārdiem slēpās vai varēja slēpties, bet nekādi to nespēja. Beigu beigās viņš sāji pasmaidīja un tikko manāmi ar pirkstu galiem pieskārās meitenes matiem.

—   Vai tad mums vēl vajadzēja kopā rēķināt matemātikas uzdevumus vai, kā agrāk, spēlēties baltās jūrmalas smiltiņās? Paldies dievam vai diemžēl, bet tie laiki jau pagājuši. Tagad mums sāksies cits laiks — un mums pašiem jākļūst citiem. Un, atklāti sakot, tādi jau arī esam — citi.

Simona ilgi klusēja. Varēja just, ka viņa nez kādēļ nožēlo notikušo un vēlas pēc iespējas ātrāk 110 šejienes pazust.

—   Tev taisnība, Aksel. Tagad patiešām sāksies cits laiks — un paši būsim citi. Bet, ja tu tikai to spētu saprast, ka es to negribu!

Simona strauji uzlēca kājās, ātri sakārtoja matus, notīrīja apģērbu, nolēca zemē un gāja uz durvīm, Aksels domīgs un joprojām apmulsis viņai sekoja.

Inga pārstāja aprēķināt strādnieku kopēji nostrādāto stundu skaitu un vēlreiz mazliet sapņaini paskatījās uz baltajām rozēm. Labais meistars un tik nevaļīgais draugs Eižens Bārs… Viņa šo garo, mūžīgi ar kaut ko neapmierināto puisi iemīlēja jau pirmajā dienā, kad tas parādījās rūpnīcā. Vienmēr aizņemts gan darbā, gan mācībās, Eižens tomēr pamanījās šai lielajā cilvēku barā ieraudzīt arī Ingu un pēc tam jau veselu gadu katru brīvo bridi pavadīt kopā ar viņu. IJn šorīt, it kā atvainodamies par vakardienu, manāmi samulsis, viņš Ingai bija pasniedzis savus pirmos ziedus. To jau nu gan viņš varēja izdarīt krietni vien agrāk, Inga nodomāja, bet labi, ka vismaz tā. Šodienas vīrieši taču ir tik aizmāršīgi, tik neuzmanīgi, tik nepieklājīgi, tik neizdarīgi, ka taisni jābrīnās, kā mēs pēc viņiem vēl izjūtam kaut kādu vajadzību un dažreiz spējam pat iemīlēties.

Klusi atvērās tumšās kabineta durvis — un tur parādījās meistara Kārļa Tapšas spīdīgā, krietni vien uzblīdusi seja. Viņš, zaglīgi skatīdamies apkārt, lēni ienāca kabinetā un apstājās telpas vidū.

—   Priekšnieka nav?

—   Vai tad tu neredzi? — Inga ironiski pasmīnēja un atkal noliecās virs papīriem.

—   Nekas, es pagaidīšu, — Kārlis apmierināts noteica, dažus mirkļus pamīņājās uz vietas, tad bijīgi tuvojās Aivara Sniega lielajam rakstāmgaldam. Viņš tam uzmanīgi apgāja apkārt, ar abām plaukstām pieskārās galda virsmai, pēc tam, kādu mirkli šaubījies, apsēdās mīkstajā krēslā, sāka grozīties un pamazam iztēloties sevi par priekšnieku. Viņa platā seja uzplauka apmierinātā smaidā, tad tā kļuva barga un pavēlnieciska. Viņš skaidri savu blāvo acu priekšā ieraudzīja pilnu istabu ar meistariem, brigadieriem, tehnologiem, viņš redzēja, kā tie ar lielu cieņu un bailēm skatās uz viņu, kā neziņā trīc un mēģina iztapt… Kārlis tā aizrāvās un tik ātri iejutās jaunajā lomā, ka sāka pat žestikulēt ar rokām un nemaz nepamanīja, ka jaunā tabeļvede viņu visu laiku uzmanīgi novēro. Inga sāka skaļi, aizrautīgi smieties. Kārlis Tapša spēji satrūkās, neapmierināts piecēlās kājās un atgriezās istabas vidū.

—   Ko tu te smejies? — viņš nikni uzbrēca.

—   Tāpat vien, — Inga atteica. — Tāds smuks teātris. Un pie tam par baltu velti.

—   Ne priekš tevis, skuķītl Rēķini tikai tās savas stundas un…

—   Jā, Kārli Tapša! — Inga iesaucās un kļuva nopietna, — Kādēļ tu neesi vēl aizpildījis savas maiņas tabeli?

—   Kā neesmu? — Kārlis sašutis uzprasīja un pagāja dažus soļus uz priekšu. — Ko muldi, ja nezini?

—   Safronovs, Kuzņecovs, OliņŠ, Zeldišs vakar strādāja?

—   Nu protams!

—   Tad ņem, lūdzu, un to atzīmē tabelē!

—   Labi, labi, vēlāk! — Kārlis atmeta ar roku un paskatījās uz durvīm. Tieši tai mirklī tās strauji atvērās — un kabinetā kā vējš iedrāzās ceha priekšnieks Aivars Sniegs. Viņš, kā parasti, ātri no sevis norāva zilo vējjaku, nosvieda to uz galda stūra, attaisīja kefīra pudeli un iedzēra dažus malkus.

—   Nolādēts! Zušs mums nevienu virpotāju nevar iedot! — viņš to teica vai nu vairāk pats sev, vai ari blakus sēdošajai Ingai.

—   Arī viņiem plāns karājas gaisā un ir svarīgs katrs strādnieks, katra nostrādātā stunda!

Aivars ar skaļu troksni nolika pusizdzerto kefīra pudeli atpakaļ uz loga palodzes, un viņa seja, balss un izturēšanās skaidri liecināja par slikti slēptām dusmām un milzīgu neapmierinātību. Pēc tam viņš pamanīja pie sienas klusi stāvošo Kārli Tapšu.

—   Ko tu šeit meklē?

—   Jūs, priekšniek, jūs! — Kārlis Tapša palocījās.

—   Kas tad noticis?

—   Es jums gribēju ziņot… — Kārlis saliecās vēl vairāk un panāca tuvāk.

—   Ziņo vien! — Aivars Sniegs noteica un apsēdās.

—   Ģērbtuvē nupat veči dropēja, — Kārlis, vairākkārt paskatījies apkārt, klusi teica. — Krastiņš, Lūsiņš un Ivanovs. Tas Eižens viņiem uzskrēja virsā, bet neko neteica. Aizdzina strādāt. Bet tā tak nevar! Vini ir iereibuši, jāsastāda akts …

—   Labi! Kas vēl?

—   Eižens atlaida uz mājām Mildu Klavinski, — Kārlis iztapīgi turpināja. — Un vakar arī. Viņš vispār tā ļoti bieži dara. I3et tā tak nevar! Ja mēs katru strādnieku …

—   Labi! — Aivars vēsi pamāja ar galvu. — Ej un strādā! Stop! Kā tev vispār iet?

—   Sekmīgi, priekšniek! — Kārlis beidzot iztaisnoja augumu.

—   Ļoti sekmīgi! Gratētava un štancētava, tāpat presētava strādā ar maksimālu atdevi! Maiņas uzdevums būs izpildīts ar uzviju! Mēs apņemsimies …

—   Labi, Kārli, labi! — Aivars Sniegs viņu pārtrauca. — Ej tik un skaties, lai viss būtu kārtībā! Jā, kādēļ tev pēc vakardienas maiņas štancētava palika tāda nekārtība? Kādēļ strādnieki nenokopj savas darbavietas? Tas pats arī presētava un gratētava!

Sai mēnesī es tev par darba kultūru ielikšu divnieku! Un samazināšu «progresivku» par desmit procentiem! Viss! Vari iet!

Kārlis Tapša nobāla un nemierīgi sāka mīņāties uz vietas. Viņš taču, nabadziņš, tā bija centies!

—   Lai mēs varētu izpildīt plānu, — Kārlis mēģināja taisnoties, bet ceha priekšnieks viņu atkal pārtrauca.

—   Ja tu nevari panakt, ka tavas maiņas strādnieki pēc darba nokopj cehu, tad tu pats ņemsi rokā slotu, skaidrs?

—   Jā, jā, priekšniek! — Kārlis piekrītoši pamāja ar galvu un steidzīgi joza uz durvīm. — Tik traki jau nemazam nav!

Aivars Sniegs nicīgi noskatījās uz aizejošo meistaru. Viņš dziļi neieredzēja šo mazo, viltīgo cilvēciņu, kas gan bija labs sava darba zinātājs, bet nekādi neizcēlās ar labām cilvēciskām īpašībām. Aivars saprata, ka arī viņš pats ar tādām nevar diemžēl skaļi lepoties un, ja viņam tādas arī bija, tad nekādi nespēja vai neprata tās izrādīt. Un tādēļ laikam neviens no ceha strādniekiem viņu arī ne sevišķi mīlēja. Bet Aivars Sniegs vismaz vienmēr bija centies būt godīgs, atklāts un principiāls. Un vispār viņam nemaz nebija vajadzīga šo cilvēku mīlestība. Darbs paliek darbs, un ražošana ir ražošana. Ja tu par to esi atbildīgs, tad tai ir jāziedo viss, jo tā arī prasa no tevis visas tavas zināšanas, prasmi, pieredzi 1111 talantu. Maigās jūtas un sirsnību atstāj mājās uz sievas spilvena vai bērnu gultiņām. Seit vajadzīga noteiktība un stingrība. Ceha un ražošanas iecirkņos katru minūti vajadzīgs skaidrs rīcības plāns, tev jādod precīzi formulētas pavēles, uz katru radušos situāciju prasmīgi jāreaģē 1111 jādod noteiktas atbildes. Abstraktā domāšana, sapņi un līdzjūtība jāatstāj uz vēlajām vakara stundām starp pēdējo televīzijas pārraidi un īslaicīgo miegu.

Aivars pagriezās, uzmeta ātru skatienu Ingas slaidajām kājām, no palodzes paņēma aizsākto kefira pudeli, domīgs to iztukšoja, tad strauji piecēlās, paķēra savu zilo jaku un noteiktiem soļiem gāja uz durvīm.

—   Es aizeju uz galvaniku! — viņš Ingai pateica.

Un arī tagad Aksels neko vēl nesaprata. Viņš stāvēja blakus šai savādajai, trauslajai meitenei, redzēja viņas plati ieplestās acis un garo kaklu, viņas baltās rokas, kuras nez kādēļ visu laiku nervozi raustīja rokassomiņas siksnu; skolas pagalms 1111 zeme smaržoja pēc tikko nolijušā lietus, gaiss

hija dzidrs un skaidrs, un Akselam ienāca prātā, ka tā tam vajadzētu būt arī attiecībā uz viņiem abiem, uz to, ko viņi nesen bija pārdzīvojuši, uz viņu jūtām, uz to, kas viņus sagaida šovasar, šoruden, nākamgad, pēc pieciem vai desmit gadiem. Bet patiesībā skaidrs nav vēl itin nekas. Tu pat nevari zināt, kas notiks nākošajā minūtē.

—   Kādēļ tu negribēji nākt?

Simona tikko manāmi pasmaidīja.

—   Lija taču lietus.

—   Kādēļ tev nepatīk, ka studēšu arhitektūru?

Simona mazliet izbrīnījusies paskatījās uz garo prtisi un sāka lēni iet uz tuvējo vārtu pusi.

—   Tu mani būsi nepareizi sapratis, Aksel. Es nekad to neesmu teikusi.

—   Bet tu vismaz tā nodomāji.

—   Tu proti lasīt domas?

—    Nē, Simona, neprotu. Bet es jūtu, ka tu par to nemaz nepriecājies.

—   Kādēļ man par to būtu sevišķi jāpriecājas? Priecājies pats!

—    Vai tad tev vairāk patiktu, ja zēns vai vīrietis, ar kuru tu … kuru tu mīli… labāk krautu vagonus vai strādātu kādā nožēlojamā rūpnīcā?

Simona apstājās un lēni pacēla savu tumšmataino galvu pret tagad tik skaidri dzidrajām debesīm.

—   Ne labāk un ne sliktāk, Aksel. Man tikai patiktu, ja tas zēns vai vīrietis, kuru es mīlu vai mīlēšu, nekad ar to, kas viņš ir vai būs, pārāk necenstos spīdēt.

Pēc tam Simona ilgi skatījās uz gaišo skolas ēku, uz bijušās klases logiem — un šķita, ka tūlīt viņa sāks raudāt. Pēc tam Simona strauji novērsa skatienu un asi pagriezās sāņus, it kā gribēdama tieši šai mirklī, šai mazajā sekundes daļiņā aizmirst visus šeit pavadītos gadus, saņēma Akseļa roku un rāva viņu sev līdzi.

—   Nāc, mans divdesmit pirmā gadsimta cilvēk! Ejarn prom! Viss! Beigusies laimīgā bērnība, beigusies, Aksel…

Viņi pa Vēja ielu nesteidzoties gāja uz tramvaja galapunktu. Un, ejot šo nelielo ceļa gabalu, Aksels atcerējās, ka Simonai tā bērnība nemaz tik laimīga nekad nav bijusi. Tēvu viņa nepazina, nekad vēl to nebija redzējusi — gluži tāpat, kā Simonas māte nekad nebija redzējusi savu meitu. Simonas tēvs viņas māti atstāja, kad tā vēl atradās grūtniecības piektajā mēnesī, uz nervu satricinājuma pamata viņai sāka strauji pasliktināties jau tā vājā redze, un, kad Simona piedzima, viņa jau bija kļuvusi pilnīgi akla.

Pagājušajā rudenī, kad Aksels ar Simonu kādu vakaru sēdēja Salas ezera krastā, kur netālu viens no otra atradās gan strādnieku ciemats ar skaistajām piecstāvu celtnēm, gan tuvējā rūpnīca, Simona cieši piekļāvās pie puiša pleca un sāka klusi raudāt.

—   Tu saproti, Aksel, tu saproti, nē, tu neko nevari saprast… Mani vistuvākie cilvēki, gan tēvs, gan māte, viņi zina, viņi skaidri zina, ka es esmu, es dzīvoju šai pasaulē, zina, ka man jau ir astoņpadsmit gadi, ka esmu izaugusi liela, pavisam liela, meita jau precību gados, bet viņi nekad, tu saproti, Aksel, nekad vēl mani nav redzējuši. Viņi tikai zina… Vai tas nav drausmīgi?

—   Bet t*ivs tēvs… viņš taču nav neredzīgais… Viņš agrāk vai vēlāk atnāks pie jums, atnāks pie tevis un tevi ieraudzīs… Tu taču esi tik skaista, Simona, tik laba… Un viņš beidzot paliks pie jums.

Meitene vēl ilgi sēdēja viņam blakus, cieši piekļāvusi galvu plecam un lūkodamās pāri zilajam ezeram pretējā krasta virzienā.

—   Man nav tēva, Aksel, — Simona klusi, mazliet drebošā balsī teica. — Viņš taču ir vēl aklāks nekā visi neredzīgie kopā. Kā gan viņš varēja mammu… To es nesaprotu, lai gan acīmredzot kaut kāds iemesls jau bija. Un tomēr. Sievieti var atstāt gan ātrāk, gan vēlāk, bet tieši tad… Nē, Aksel, man nav tēva, un viņš nekad pie mums neatnāks. Man tikai žēl, dažbrīd tik ļoti žēl mātes, kad viņa ar savām melnajām acīm skatās sev apkārt un vēl joprojām vērīgi ieklausās, vai tomēr neatskanēs kādi pazīstami soļi… Kādēļ cilvēkiem tik ļoti jācieš? Par ko? Un kādēļ viņi pārāk bieži ir tik lieli muļķi? Kādēļ, jau būdami veci, vēi joprojām sevī nespēj aplāpēt šo kādreiz radušos mīlestību, kura tiem nav atnesusi neko citu kā vienīgi sāpes un bezgalīgu vilšanos?

Aksels toreiz neko neatbildēja, jo atbildi vienkārši nezināja. Viņš pat meitenes jautājumu nespēja īsti saprast. Bet viņš saprata Simonu. Viņš zināja, cik Simonai ir grūta dzīve, cik viņas rnātei grūti uzturēt meitu un sevi un ka tas patiesībā ir brīnums, liels brīnums, ka Simona mācās vidusskolā un to droši vien pabeigs varbūt pat ar izcilību. Un Aksels jau sen bija ievērojis, ka šai no pirmā acu uzmetiena tik trauslajā, pat vārgajā meitenē slēpjas milzīgs gribasspēks, liela apņemšanās un pārliecība. Tikai dažreiz, kad viņi palika divatā, Simonai pēkšņi uzradās negaidīti vājuma brīži, viņa raudāja, dažreiz lūdza palīdzību, stāstīja par sevi un savām ilgām, un Aksels nodomāja, ka tā pa lielākai daļai droši vien izturas un jūtas gandrīz vai katra meitene. Un toreiz, tai siltajā rudens vakarā Salas ezera krastā, Aksels pirmo reizi tā pa īstam visā nopietnībā un dziļi sajuta, cik viņam šī meitene ir tuva un vajadzīga. Un vēl viņš toreiz saprata, ka šo meiteni mīl un mīlēs vienmēr. Viņš turpmākajā dzīvē pacentīsies viņai atdot visu to, ko viņa tik daudz bija pazaudējusi vai nekad neieguvusi savā tik strauji aizejošajā bērnībā…

Bet todien, kad viņi pa plato Vēja ielu gāja uz tramvaja galapunktu, Aksels Sniegs neskaidri nojauta, ka tas, kas ar viņiem notika tai neaizmirstamajā maija naktī, arī varbūt bija tikai viens no tiem retajiem Simonas vājuma brīžiem, kurus meitene pēc tam nožēloja… Un Akselu pārņēma nemiers, viņš pēkšņi sajuta pat bailes, vai Simona viņam toreiz pirmo un pēdējo reizi neatdeva tikai zināmu parādu par viņa ilggadējo draudzību, par visiem skaistajiem vārdiem un viņa neatlaidīgo uzmācību?

Aksels apstājās. Arī Simona apstājās.

—   Paklausies, Sī…

—   Kas ir?

—   Paklausies. Tu mani mīli?

Simona iesmējās.

—   Gaišā dienas laikā, skali uz ielas, cilvēkos… Kas ar tevi notiek, mans divdesmit pirmā gadsimta cilvēk?

—   Vai tad tas vienmēr jāprasa tikai čukstus un melnā nakts tumsā?

—   Nē, Aksel, — Simona viegli pakratīja galvu. — To vispār nekad nevajag prasīt. It sevišķi tādiem gudriem cilvēkiem kā tu. To vienmēr jāprot sajust.

Pēc tam meitene viņam pieliecās tuvāk un pavisam klusi teica:

—  Toreiz, pirms mēneša… kad bijām siena šķūnī, tai mūsu pirmajā naktī, Aksel… Kādēļ tad tu man aizmirsi to uzprasīt? Un kādēļ neko neteici par sevi?

Aksels neko neatbildēja, un viņi pēc brīža turpināja iet uz priekšu, kur jau varēja gan redzēt, gan dzirdēt, kā pa ielu dārdēdams aizbrauc tramvajs.

—   Un kur tu tagad mani taisies vest?

Aksels mirkli klusēja, tad samocīti pateica:

—   Es domāju, ka mēs varētu aizbraukt uz Carnikavu…

—   Uz tavu vasarnīcu?

—   Tā nav mana vasarnīca.

—   Tā pieder taviem vecākiem. Kāda tur starpība?

—   Starpiba ir liela. Man pagaidām vēl nepieder nekas. Varbūt izņemot vienīgi tevi.

—   Arī es tev nepiederu, — Simona nopietni teica. — Neviens cilvēks nevar kādam piederēt. Pat bērni saviem vecākiem ne. Viņus droši vien kā visus cilvēkus vieno un saista pavisam kas cits.

Pēc dažām minūtēm Aksels ar Simonu sagaidīja Rīgas—Carnikavas autobusu un aizbrauca.

Kad viņi izkāpa ec|a malā, saule jau bija sasniegusi savu augstāko punktu. Vairs neredzēja nevienu mākoni, debess likās tik tīra un zila kā jaundzimuša bērna acis. Tās pārklāja Visuma mazu daļiņu no apvāršņa līdz apvārsnim, un gaiss virmoja, sevī uzsūkdams nesen nolijušā lietus silto valgmi.

Viņi gāja pa mitro lauka ceļu, visapkārt reibinoši smaržoja zeme un koki, un visvisādi ziedi, un zāle, un kaut kur rēja suns un dūca automašīna, un pasakaini skaistajās vasarnīcās, kur katrs tās īpašnieks bija pacenties paspīdēt gan ar savu turību, gan izdomu, gan ar vēlēšanos kaimiņos vai garāmgājējos izraisīt skaudību, ritēja klusa un mazliet noslēpumaina dzīve, kuru Simona nevēlējās ne redzēt, ne izjust. Viņa skaidri zināja, ka pašai viss mūžs būs jāpavada pavisam citos apstākļos ar pavisam citam iespējām. Un tādēļ visi šeit iekoptie dārzi un modernās vasarnīcas viņā izraisīja vienīgi nepatiku un dusmas. «Mūsu jaunbagātnieki,» viņa nodomāja. «Un Aksels to starpā. Varbūt patiešam kādreiz slavens un ievērojams arhitekts. Bet es? Filoloģe, literatūras zinātniece? Skolotāja? Ne viens, ne otrs. Droši vien ne viens, ne otrs. Varbūt kaut kad vēlāk, stipri vien vēlāk… Bet tagad būs rūpnīca. Pietiek. Labi, ka es nekad neesmu pārlieku sapņojusi. Vienmēr uz dzīvi skatījusies pietiekami reāli un nopietni. Beidzot būs jāpalīdz mātei. Beidzot viņa varēs atpūsties. Kādas šai dārzā brīnumainas rozes! Un vēl kaut kādi ziedi. Māte jau aizmirsusi, kādi tie izskatās. Beidzot izbeigsies mūžīgās sarunas par naudu un taupīšana, un dienu skaitīšana, cik to vēl atlicis līdz pensijas saņemšanai. Un ko tad Aksels? Ko viņš tagad grib no manis? Droši vien to pašu … Ko tad citu? Un ko viņš gribēs no manis, kad sākšu strādāt rūpnīcā? Varbūt pirmajā laikā viss turpināsies pa vecam, bet vēlāk? Kad kļūs students, iespējams, pat kaunēsies no manis. Un, kad kļūs arhitekts, tad mani vairs pal nepazīs. Varbūt maldos, bet grūti ticēt, ka viņa attieksme pret mani mainītos. Nē, Aksels, protams, nav no tiem, kas varētu pārstāt mīlēt vienīgi tādēļ, ka viņa izredzētā meitene ir strādniece. Muļķības. Bet tad viņam vienkārši būs cita sabiedrība, citas intereses un citi draugi. Un citas meitenes. Par ko viņš varēs runāt ar mani? Un par ko es varēšu runāt ar viņu? Ar ko varēšu ieinteresēt, ar ko piesaistīt? Ar saviem melnajiem matiem, lielajām acīm, skaisto seju un augumu? Tikai pagaidām. Citām tie mati, sejas un augumi ir daudz labāki par manējo. Tas viss ir īslaicīgi. Pa īstai» piesaistīt, uz visu mūžu piesaistīt cilvēks var tikai ar savu būtību.»

Aksels pavirši izrādīja vasarnīcu. Te ir mana istaba, te Zintas, te vecāku. Šeit virtuve, te «havaja». Simona tikpat pavirši to visu apskatīja, lai gan tūlīt ievēroja, ka visa vasarnīca uzbūvēta un iekārtota ar labu izdomu un gaumi un ka šeit dzīvojošajiem cilvēkiem nekad nav bijis «jāsitas» ar trūkumu vai pieticību, un vēl viņa ievēroja, ka Aksc|a istabā pie sienas piestiprināta viņas fotogrāfija.

Simona skumji pasmaidīja.

—   Cik es zinu, tad puiši pie sienām liek tikai puskailu kinoaktrišu bildes.

—   Mani neinteresē, ko dara un kā rīkojas citi puiši, — Aksels atbildēja.

Simona pienāca viņam klāt un viegli noskūpstīja uz vaiga.

—   Iesim laukā? — Aksels, mazliet apmulsis, pavaicāja.

—   Kā gribi.

—   Tev peldkostīms ir līdzi?

—   Jā.

—   Tad noģērbies — un ejam. Gauja tepat lejā tek.

—   Tev laiva ir?

—   Nē.

—   Tu zivis nemakšķere?

—   Nē. Tēvs mazliet.

—   Ko tad tu šeit dari?

—   Saujojos.

—   Un tikai?

—  Starp citu, tā ir ļoti veselīga nodarbošanās. Paskaties, cik tu esi balta! Bet dzīvo ezera krastā.

Simona noģērba kleitu un apakšsvārkus. Un patiesi, viņas trauslais, meitenīgais augums bija vēl gluži balts. «Kā baltā ūdensroze,» Aksels nodomāja.

—   Tavi vecāki vai Zinta nevar atbraukt? — Simona uzprasīja un noāva arī kurpes.

—   Tagad nē. Vakarā. Kas ir?

—   Nekas. Tāpat vien.

—   Tu negribētu viņus satikt?

—   Nē.

—   Viņi ir labi, — Aksels teica un paskatījās uz meiteni. Simona stāvēja viņa priekšā skaista un pavisam bikla, neveikli kārtojot savus garos matus, un Aksels priecājās par viņu un šīs meitenes matiem un augumu, un par to, ka viņa tā stāv tikai soli tālāk un varbūt priecājas arī par viņu.

Aksels pagāja uz priekšu un cieši Simonu ieskāva savās rokās, Pēc tam viegli noskūpstīja vaigu, lūpas un kaklu.

—   Nevajag, Aksel.., — viņa klusi teica. — Tu taču mani neatvedi tikai tādēļ, lai atkal… Nevajag… Es tevi lūdzu.

—   Labi, — Aksels palaida meiteni vaļā. — Ja tu tā vēlies. Ja tas tev ir tik nepatīkami.

—   Nē, — Simona atbildēja. — Tas nebūt tā nav. Bet saproti …

Aksels necentās saprast. Viņš tikai juta, ka jau pēc tās maija nakts Simona negaidīti kļuva savādāka, it kā svešāka un tālāka.

Aksels paņēma segu, un viņi nokāpa lejā. Gaujmalā bija apbrīnojami klusi un jauki. Visapkārt auga koki, krūmi; tālāk varēja redzēt vasarnieku iekoptos dārzus, un atkal kaut kur tāluma ierējās suns, un pēc brīža varēja dzirdēt, kā kaut kur ieraudas bērns un pa upi brauc zvejnieku laiva. Klusas cilvēku balsis. Klusi aug zāle. Kluss putna lidojums. Klusi plūst ūdens uz jūru. Augstu gaisā klusi dūc lidmašīna, aiz sevis atstājot milzīgi garu dūmu gristi.

Viņi gulēja viens otram blakus un skatījās debesīs.

—   Tā Jido uz Stokholmu vai Kopenhāgenu, — Aksels teica, šauri piemiegdams acis.

—   Ka tu to zini?

—   Pāri jūrai. Tā jau patiesībā atrodas uz robežas. Un cita ceļa nav.

—   Vabūt tā lido uz Oslo vai Helsinkiem, — Simona teica. — Tā nevar būt?

—   Var. Kādēļ gan ne?

—   Nu redzi.

—   Tai lidmašīnā droši vien sēd kaut kādi zinātnieki, — Aksels klusi turpināja. — Kaut kādi politiskie darbinieki, varbūt aktieri, kāda delegācija… Starptautiskais simpozijs, arhitektu kongress … Jaunākais pasaules pilsētbūvniecība… Stokholma, Oslo, Helsinki un Kopenhāgena. Ziemeļvalstu pilsētu pērles…

—   Bet tu, nabadziņš, pagaidām esi ticis tikai līdz Carnikavai, — Simona savādā balsī teica un nevarēja saprast, vai viņa par to bēdājas vai priecājas.

—   Nekas, Simona. — Aksels aizvēra acis. — Kaut kad arī es tikšu tālāk. Tikšu gan līdz Helsinkiem un Oslo, gan līdz Parīzei un Maskavai.

Simona ilgi klusēja, domiga raudzīdamās debesu zilgmē, kur ātri vien pazuda vientuļā debesu ceļiniece. Lidmašīna vairs nebija redzama.

—   Par ko tu domā? — Aksels atvēra acis un pagriezās pret blakus guļošo meiteni.

—   Domāju, Aksel… Domāju, ka laikam tieši tagad arī sākas dzīve. Varbūt ne tieši tagad, šobrīd, bet vispār… Saproti? Šogad.

Ar skolas beigšanu, ar to nakti tai svešajā vietā, ar to rītu. ar šo Gaujas krastu, ar to, ka esam kopā, un to, ko mēs katrs vistuvākajā laikā darīsim… Kas mums būs noteikti jādara. Tā, lūk, Aksel. Ir sākusies visīstākā dzīve.

—   Un ko tu ar to turpmāk iesāksi? — Aksels piecēlās sēdus un uzmanīgi paskatījās meitenes sejā. Tā bija nopietna, tikai saspringtās lūpas vairākkārt cieši sakļāvās.

—   Dzīvošu, Aksel, — Simona atbildēja. — Man acīmredzot nebūs lemts studēt filoloģiju, nebūs lemts strādāt literatūras institūtā, kāda redakcijā vai skolā. Man būs jāsāk strādāt rūpnīcā.

—   Ko tu runā? — Aksels pārsteigts uzprasīja un cieši satvēra meitenes roku. i

—   Man jau tagad jāsāk pelnīt, — Simona klusi turpināja. — Nevienu dienu vairs negribu dzīvot uz mātes rēķina. Nevienu .. Viņai jau tā dzīves lielāko daļu nācies pavadīt tumsā, un man jāpacenšas, man noteikti jāpacenšas — tas ir mans cilvēka un meitas pienākums — viņas mūža atlikušo daļu padarīt kaut nedaudz gaišāku, kaut nedaudz vieglāku. Un diemžēl mums šis gaišums un vieglums nesaistās ne ar jaunām zināšanām vai sabiedrisko stāvokli, bet galvenokārt ar materiālām grūtībām. Un tās ir pamatīgas. No tēva arī vairs nekā … Es taču tagad esmu jau pilngadīga!

Simona apklusa un atkal cieši sakoda lūpas. Pēc tam pasmaidīja.

—   Strādāšu, pelnīšu, varbūt pa vakariem tomēr mācīšos, mīlēšu, dažreiz pasapņošu, apprecēšos, dzemdēšu bērnus… P;;r tiem visādi rūpēšos, audzināšu. Ko vēl cilvēki dzīvē dara?

—  Apmēram to pašu vien, — Aksels atbildēja un uzmanīgi ieskatījās Simonas acīs. Tās savādi mirdzēja. — Tu mīlēsi mani?

—   Nezinu, Aksel, — meitene domīga teica.

—   Bet es gan zinu. Es to vienmēr esmu zinājis pilnīgi skaidri.

—   Ko tad? Ka tev jāstudē arhitektūra?

—   Jā, Simona, arī to. Es studēšu arhitektūru, lai gan tēvs grib, lai iestātos mehānikas fakultātē, kur kādreiz mācījies pats un kur tagad mācās arī Zinta. Tā sakot, ģimenes tradīcija… Bet es tomēr palikšu pie arhitektūras. Tā mani interesē, un es ceru, ka tieši tur varēšu būt visnoderīgākais, ka tieši tur manas spējas … Un vēl, Simona … Es mīlēšu tevi, mācīšos, pēc tam strādāšu, strādāšu kā pēdējais turks vai apmātais, gribētu daudz ceļot un visu ko redzēt, apprecēšos, mums būs bērni, rūpēšos… Ko vēl cilvēki dzīvē dara?

Simona ilgi klusēja, pievēra acis, šķita sastingusi kā akmens statuja, tikai mazas krūtis satraukti cilājās un viegli notrīcēja pleci.

—   Tu prasi, ko vel cilvēki dzivē dara? Dažreiz sapņo un bēdājas, ja šie sapņi sabrūk vai nepiepildās…

Aksels noliecās, bridi sev pavisam tuvu vēroja Simonas matus un seju, tā bija gaiša un neaizsargāta, viņam šķita, ka šī seja un augums lūdz palīdzību, lūdz saudzību un mīlestību. Viņš noliecās un pēc brīža to nosedza ar savu ķermeni, viegli ar plaukstām apņēma meitenes galvu un cieši ieskatījās acīs.

—   Bet mums taču viss būs kārtībā, vai ne?

Simona neko neatbildēja, viņa tikai joprojām domīga raudzi-, jās debesīs, kur tieši virs viņu galvām vējš lēnām uz bezgalība? pusi dzina kādu mazu un baltu mākoni.

—   Man nez kādēļ šķiet, Aksel, ka tā pavisam dn. aizpe' dēs šīs musu baltās dienas…

7

Kad Sandra Sniega pārbrauca mājāsu.viņa to, k; parasti, atrada tukšu. Kur tas laiks, viņu, pāi nākot no darba, sirsnīgi sagaidīja vīrs un abi bērni! Un it k& nekas taču pa šiem gadiem nebūtu sevišķi mainījies. Tas pats' dzīvoklis, tas pats darbs, tas virs un tie paši bērni. Un tomēr. Mainījies patiesībā bija daudz kas. Cetristabu dzīvoklis tiešām tas pats. Tās pašas mēbeles. Tas pats darbs. Bet viņai jau četrdesmit divi gadi. Un pa šo laiku bērni paspējuši izaugt lieli. Un viņas un vīra starpā paspējusi izaugt augsta, nepatīkama atsvešinātības siena, kuru tagad jau tik grūti saārdīt vai nojaukt. Dzīve pēc inerces slīd tālāk, arvien tālāk attālinoties no sākotnējiem draudzības un mīlestības saskarsmes punktiem. Stacijas, kur vajadzētu apstāties, izkāpt, vismaz izlasīt un saprast to nosaukumus, klusas un nemanāmas paslīd garām. Rit dienas un gadi, ar lielāku vai mazāku troksni tikai nodreb ikdienas ceļa savienojumi, bet negadās lielākas atstarpes vai bedres, kas spētu šo vienmuļo dzīves ritējumu uz laiku pārtraukt vai apstādināt. Tad varbūt varētu domāt par jaunu ceļu, par jaunām pieturas vietām un jaunu gala staciju. Bet lielāka avārija nenotiek. Ceļš liek rūpīgi pielabots ikdienas sīkajos remontos, un tā viņi jau kuro gadu pamazām — ' tomēr turpina slīdēt uz priekšu. Pec inerces. Aiz vistīrākās pierās-" tības. Sandrai vienmēr bija pietrūcis spēka vai uzņēmības pagriezt avārijas krānu un nospiest bremzes pedāli. Un arī baile^i1 ; Kur viņa vairs atradīs to labo mašīnistu, to stipro dzīves* kas spētu aizvest uz vietu, kur būtu tikai mīlestība, u:

Hnīga drošība? Varbūt tāds mašīnists arī atrastos, bet vai vispār ,Ja vieta eksistē, vai tāda vispār kaut kur atrodas? Sandrai, it sevišķi pēdējā laikā, bieži ienāca prātā, kā visvienkāršākais, lai kaut šķietami kompensētu savu sievietes pazemojumu, būtu ari viņai k|ūt neuzticīgai. Jāiegādājas mīļākais. Pavisam vienkārši. Ta — agrāk vai vēlāk — dara gandrīz vai visas pieviltās sievas. Un nevarētu teikt, ka tas būtu darīts sevišķi muļķīgi. Nē. Tā būtu gan neliela atmaksa, gan jauns savas sievišķības apliecinājums. Un to izdarīt patiesībā ir visai viegli. Atklāti sakot, tas vienmēr ,;; jis viegli. Kaut vai ar to pašu izdevniecības redaktoru — savu ■folēģi Edgaru Raitu. Patīkams vīrietis, pazīstams dzejnieks. Kā- ■ ēļ gan ne?

1 Šan< • '■"' iiņēma no somas nopirktos produktus, pārģērbās un ' a g v.i'oi vakariņas. Kādēļ gan ne? Bet viņa jau zināja, kādēļ Sandra diemžēl tā varēja tikai domāt. Bet viņa to nespēja iz- • rīt. Sandras sievietes būtība bija pats lielākais1 šķērslis šādam olim. ņa to pārāk bieži nevēlējās darīt pat ar savu vīru un ne ikai pēdējā laikā. Jau no pirmās viņu iepazīšanās dienas, no viņu nās kāzu nakts. Sandra sevi nolādēja, raudāja, meklēja paliju pie ārstam, mēģināja būt cita, bet viss velti. To, kas vīriešu ^ un sajūt ievieti padara tik vēlamu un pievilcīgu, dievs pie iišanas viņai bija piemirsis iedot. Un tur diemžēl neko nevarēja rīt. Viņai bija liegts sasniegt to baudu, ko parasti mīlestība iedz dienas nogalē īsi pirms aizmigšanas. Un tas līdz ar to iprā mērā bija liegts ari vīrietim, ko viņa patiešām mīlēja. Viņa \ivaru Sniegu mīlēja ar savu būtību, ar sirdi, dvēseli, prātu, labi '.inādama un redzēdama, ka vīrietim tomēr ar visu to vien nepie- iek. Un tādēļ viņa tik sāpīgi izjuta Aivara atsvešināšanos, viņa vēlos pārnācienus mājās un šo to ari daudz konkrētāku. Bet viņa neko neteica, nepārmeta. Vai tad tas kaut ko līdzētu, palīdzētu? Vai tad vārdi var nokaut tieksmi? Vai tad asaras var atturēt vēršanos no sievietes saņemt to, kas vīrietim tik nepieciešams? Tad u arī mīlestībai galu galā nebūtu nekādas jēgas un tā zaudētu dndrīz vai visu savu pievilcību. Dievs, kā jau vīrieša kārtas cil- v.ks, tā gudri iekārtojis, ka vīrietis mīlestībā galvenokārt meklē un gaida 110 sievietes tieši to. Un Sandrai vajadzēja izvēlēties — vai nu beidzot noraut visus bremžu kloķus, apstāties un turpmāk brr.ukt vienai vai ar kādu citu, vai arī samierināties ar to, ka viņas Aivars Sniegs dažreiz aizkavējas pie kādas citas sievietes. ;lra samierinājās, jo, neskatoties uz to, viņa tomēr vīru mīlēja ■ tam vienmēr vēl palika cerība, ka kaut kad vēlāk viss tomēr vīsies uz labo pusi, viss kļūs savādaks un tuvāks… … ēr; -vis, un dzīvokli ienāca Aksels.

— viņš teica, — Zintas nav?

—   Nē, — Sandra atbildēja un panāca dēlam pretim.

—   Un tēva ari nav?

—   Nē. Tu jau zini, viņš, kā parasti, no rita līdz vēlam vakaram ņemas pa rūpnīcu.

—   Un kā tev? — Aksels pajautāja, ātri ienākot virtuvē. — Kas jauns latviešu daiļliteratūrā? Kādu grāmatu tagad rediģē?

—   Linarda Lēpes romānu «Sī ilgā gaidīšana».

—   Jaunatnes problēmas, par laukiem vai modernā rūpnieciskā ražošana, par zinātniekiem, varbūt beidzot kāds filozofisks gabals?

—   Par cilvēkiem, dēl&, — Sandra atteica un piegāja pie plīts, kur patīkami smaržoja tikko izceptās kotletes un vārījās kartupeļi. — Katrs cilvēks ir viens pamatīgs filozofisks sacerējums.

—   Katrs jau nu gan ne.

—   Tomēr.

—   Un ko tad viņi tur tik ilgi gaida?

—   Daudz ko. Vispirms jau mīlestību, savu sapņu piepildījumu un kaut kādu vārdā nenosauktu, tikko nojaušamu brīnumu.

—   Un sagaida?

—   Romāna lappusēs ne, ir dota tikai cerība, jo katra cii''*' dzīvē agrāk vai vēlāk šāds brīnums tomēr ienāk vai, pareizāk s; kot, katra cilvēka dzīvē vismaz vienmēr notiek kāds straujš, pilnīgi neparedzēts pavērsiens, kas bieži vien izjauc līdz šim pastāvošo līdzsvaru starp sapņiem un realitāti un visu dzīvi pagriež pavisam uz otru pusi.

—   Labāku vai sliktāku?

—   Kā nu kuro reizi.

—   Jā, — Aksels gari novilka, — kā nu kuro reizi… Un tur neko nevar izdarīt? Ja uz slikto pusi…

—   Var, ja tikai cilvēks ir pietiekami stiprs.

—  Bet ja cilvēks ir vājš?

—   Tieši tad tas arī ir slikti. Bet, lai kāds viņš arī būtu, viņam tomēr jāiemācās pacietīgi gaidīt… šo labo brīnumu.

—   Cik ilgi? Dienu, nedēļu, gadu?

—   Dažreiz visu mūžu.

—   Tad tam nav ne mazākās jēgas, — Aksels teica. — Labāk pasaki — ko tu mums dosi vakariņās?

—   Tad jau redzēsi. Lūdzu, nosūc kartupeļus.

Aksels karstā katla vāku pārklāja ar dvieli, to aiznesa UV • izlietnei un lēnām nolēja verdošo ūdeni. Virtuve piepildījās stui giem tvaika mākoņiem.

—  Tagad cs vēl neēdīšu, — viņš teica, nolikdams kallu atpa kaļ uz gāzes plīts. — Man vajadzētu aprunāties ar tēvu.

—    Viņš jau vēl rūpnīcā, — Sandra atkārtoja, — bet tūlīt jai vajag būt mājās.

—   Aiziešu pretim. — Aksels gāja uz durvīm.

—    Paklausies, dēls. — Sandra viņu apturēja. — Kādēļ tu nemācies? Kādēļ negatavojies iestāju pārbaudījumiem? Palikušas vairs tikai dažas nedēļas. Jeb tu esi tik pārliecināts par savām spējām un zināšanam …

Aksels gribēja kaut ko teikt, apmulsa, varēja redzēt, ka viņš jutas neērti. Dažus brīžus tā neveikli minstinājies uz vietas, ātri atmeta ar roku un gāja tālāk.

—   Gan jau! Gan …

Un prom bija.

Aksels ātri pa kāpnēm noskrēja lejā, šķērsoja ielu un nostājās netālu no rūpnīcas vārtiem. Paskatījās pulkstenī. Pusseptiņi. Tātad pēcpusdienas maiņai sākas pusdienas pārtraukums un tūlīt jāparādās Simonai.

Jā, ta tas ari notika, kā meitene bija teikusi. Simona sāka strādāt rūpnīcā, un Aksels to pat nemēģināja aizkavēt, jo labi saprata, ka tā ir šīs meitenes dzīves neatliekama nepieciešamība, tā dzīves r.ealitāte, kuru var tikai nožēlot, bet nevar izmainīt. Protams, 'Mīlu daudz patīkamāk, ja Simona ar savām spējām un tālantu "purpinātu mācīties; viņa gan pati sev, gan vēlāk sabiedrībai līdz ar to spētu dot nesalīdzināmi vairāk labuma nekā tagad, karstajā un kaitīgajā cehā presējot visdažādākās plastmasas detaļas, bet Aksels ar to ātri samierinājās. Var taču studēt arī pa vakariem, var studēt neklātienē, var vispār tālāk vairs nemācīties, jo ne jau tas galu galā dzīvē ir pats izšķirošākais, bet Akselā pilnīgu neizpratni izraisīja Simonas krasā pārvēršanās; viņa pēkšņi un pavisam negaidīti sāka no Aksela izvairīties, gan ar vārdiem, gan izturēšanos centās parādīt, ka vairs nevēlas ar viņu ne satikties, ne kaut kur kopā pavadīt laiku. Un vispār vairs negrib viņu pat redzēt. Aksels nespēja to saprast. Visu laiku taču bija tik labi, viens bez otra nevarēja paspert pat soli, tik daudz kas kopā izsapņots, tik daudz un bieži runāts par nākotni un abu mīlestību, un pēkšņi… Vai tad dzīvē ta notiek? Vai tad tā jānotiek? Un, ja tas tā patiešām arī ir, tad kādēļ tieši man būtu jācieš? Un vai tad vispār tā var, ka šodien tu man esi, bet rit jau vairs nevari būt? Es taču neesmu mainījies. Es tev neko sliktu neesmu nodarījis. Es gribu būt pie tevis. Es gribu tev palīdzēt. Galu galā — b es gribu būt tev noderīgs, Simona …

Un tur jau viņa arī nāca. Vienkāršā vasaras kleitiņā, melnos matus daļēji paslēpusi zem koši sarkana lakatiņa. Viņa joprojām izskatījās tik pat jauna un skaista, varbūt vienīgi seja un lielo acu skatiens bija kļuvis nedaudz vērīgāks, uzmanīgāks, un tajā

vairs nebija saskatāma tā jautrība un bezrūpība, kas šis acis padarīja tik neparasti pievilcīgas. Tagad tās vairs nedziedāja, bet gan klusēdamas lūdza netraucēt, uz tām pat neskatīties.

Aksels gāja viņai pretim.

—   Labvakar, — viņš teica. — Vakar mēs taču sazvanījāmies, norunājām satikties, es nogaidīju veselu stundu… Kādēļ neat- nāci?

—   Nevarēju, — Simona atbildēja un nodūra galvu. — Tev ļoti žēl to velti pavadīto stundu?

—   Nē. Man žēl, ka tu neturēji vārdu.

Simona klusēja.

—   Un kādēļ aizvakar neatnāci?

—   Aizvakar es arī nevarēju, — viņa klusi teica un sāka iet uz mājas pusi. — Ceru, ka tu ne sevišķi par to dusmojies?

—   Tagad tev ir laiks?

—  Tikai pusstunda. Jāaizskrien uz māju, kaut kas jāieēd, jāparunā ar mammu …

—   Bet rīt?

—   Nezinu, Aksel. Droši vien arī rīt nekas nesanāks.

—   Varbūt tu man varētu paskaidrot — kādēļ?

—   Varu. Bet tu nedusmosies?

—   Es pacentīšos. Vispār, Simona, es nekad negribētu uz tevi dusmoties. Bet saproti, es pašlaik kaut ko īsti nesaprotu…

Viņi apstājās pie Simonas mājas gala, tur visapkārt ziedēja labi iekoptas puķu dobes, pa ietves malu, skaļi klaudzinādams metāla spieķi, aizgāja kāds neredzīgais, ielas pretējā pusē pie veikala durvīm bija izveidojusies pagara rinda, bet pa labi, nedaudz zemāk, pēcpusdienas saulē mirdzēja zilais un parasti tik klusais Salas ezers.

—   Redzi, Aksel… — Simona, mazliet apmulsusi, teica un skatījās sāņus. — Tu esi brīnišķīgs puisis, tu esi lielisks zēns, Aksel, bet… Tava māte ir pazīstama literatūras zinātniece, tulkotāja, strādā izdevniecībā par redaktori, tavs tēvs ir liela ceha priekšnieks, starp citu, tagad viņš ir ari mans priekšnieks un es viņa padotā; jums ir automašīna, Carnikavā bezgala skaista vasarnīca, tāda maza pasaku pils, tepat netālu liels dzīvoklis, jums nekad nekā nav trūcis un netrūkst, jūs nezināt, cik briesmīgi skumji un pazemojoši ir skaitīt pēdējos rubļus un iet pie kaimiņiem aizlienēt naudu; tava māsa ir studente, pats būsi arhitekts… Bet man nav nekā… Tikai šīs rokas, ar kurām pašai jānopelna maize. Agrāk vai vēlāk tu mani pamestu, tev tas viss apniktu, tu… Jā, jā, Aksel, tu lūdzu, uz mani tā neskaties, es zinu, tu mani pamestu, atstātu, pamazām sāktu aizmirst, tikai tagad tev liekas citādi. Bet man, iespējams, visu dzīvi tā arī vajadzēs nodzīvot. Tad jau labāk, lai tas viss notiek ātrāk… Jau šodien. Un krusts vai svītra pāri. Punkts.

Aksels ilgi raudzījās uz noliekto meitenes galvu, un viņš sevī sajuta kaut kādu dīvainu žēlumu. Simona pamatīgi kļūdījās. Aleitene gan savu. gan viņu abu nākotni bija prognozējusi pilnīgi aplami. Aksels izstiepa roku un viegli pieskārās meitenes melnajiem matiem.

—   Alana mazā muļķīte… Mūsu klases teicamniece. Dzīves un cilvēku pazīšanā es tev ielieku divnieku.

—   Nē, — Simona strauji papurināja galvu un atvairīja puiša roku. — Vēlāk… kaut kad vēlāk mūsu šķiršanās sāpes es izjustu daudz stiprāk. Lai tas notiek tagad, kad varu iztikt bez asarām •un vēl nav radusies tā sajūta un pārliecība, ka bez tevis nevar… dzīvot.

Aksels ilgi klusēja, viņš meklēja vārdus, bet tie visi kaut kur pazuda, uzradās un atkal pazuda, tie strauji joņoja caur smadzenēm, uzliesmoja, dega un izgaisa, tos nevarēja notvert, nevarēja fiksēt un apstādināt, vajadzēja nomierināties, koncentrēties, viņš juta, ka pašlaik kaut kas notiek nepareizi, tā nevajag notikt, šie slēdzieni un pieņēmumi ir pilnīgi aplami, prognozes k|ūdainas, tās neatbilst patiesajām iespējām un turpmākajai realitātei. Fantāzija sajaukusies ar maldiem, bailes ar nezināšanu, iedomas ar neticību un kaut kur saklausītiem vai dzirdētiem stāstiem par sociālo nevienlīdzību un šķietamo inteliģences pārākumu pār fiziskā darba darītājiem. Bet mēs taču nedzīvojam Savienotajās Valstis, Anglijā vai Bundesrepublikā! Velns parāvis, mēs taču esam padomju jaunieši, nupat beidzām padomju vidusskolu un tepat arī strādāsim un dzīvosim! Atjēdzies, Simona! No kurienes tev tādas iedomas? Pie mums taču cilvēki satiekas un šķiras pavisam citu iemeslu dēļ, daudz svarīgāku vai nesvarīgāku, bet ne jau tādēļ, ka vienam darbs saistās ar sēdēšanu iestādē, bet otram jāstrādā rūpnīcā!

—   Paklausies! Vai tad tiešām, vai tad patiešām mūsu patstāvīgā dzīve būtu jāsāk ar iedomām vai pilnīgi aplamiem pieņēmumiem?

—  Nē, Aksel, — Simona atkal noraidoši papurināja galvu, pacēla to augšup un nopietna ieskatījās puiša acīs. — Fs zinu. Tu man to divnieku dzīves un cilvēku pazīšanā varēji ari nelikt. Piecnieks uz galvošanu. Nemēģini apmānīt pats sevi. Sai vasarā esam kļuvuši pieauguši — un pasaku laiks ir beidzies. Beidzies, Aksel. Šodien nabaga pelnrušķītes reti kad tiek pie saviem tik skaistajiem un iabajiem prinčiem…

Simona strauji pagriezās un ātri ieskrēja savas mājas kāpņu telpā. Bija dzirdams, ka skaļi aizcērtas durvis.

Aksels stāvēja kā sastindzis un domīgs skatījās logā, kur vajadzēja parādīties kādai ļoti pazīstamai sejai. Bet logs klusēja. >at aizkars nepakustējās.

8

Meistars Eižens Bārs sēdēja savā stiklotajā «būri» un vēroja, ka gratētavā strādnieki ātri un pierasti veic savu darāmo. Puse no viņiem bija neredzīgie. Daudzi šeit strādāja jau gadiem ilgi, saņēma diezgan lielas pirmās grupas invalīdu pensijas, bet tomēr stradāja, tā aizpildot laiku un apzinoties, ka gan sev, gan sabiedrībai esi vel noderīgs, tu vari vēl veikt dažādas darbu operācijas, tu esi jau iemanījies, esi ieguvis pieredzi un apzinies, ka tavs padarītais saplūst kopā ar citu veikumiem, tā, veidojot un radot mūsu dzīves materiālo pamatu, tu radi vērtības, un tās tāpat, apvienojoties ar citām vērtībām, veido un rada mūsu valsts ekonomisko struktūru un tās stabilitāti. Varbūt pirmajā mirklī tas viss šķiet pat nereāli, frāžaini pateikts, bet tā tomēr bija īstenība. Svarīgi to apzināties. Lielākā daļa no šeit strādājošajiem to arī saprata un stipri izjuta šo nepieciešamību un savu noderīgumu. L'n tad nebija mūžīgi jādomā, ka nekad neredzi sava darba rezultātu. Neredzi sev blakus strādājošo biedru. Nekad neredzi meistaru, ceha priekšnieku, neredzi sievu, ne savus bērnus, neredzi ritu, uzplaukstam ziedus un zilo ezeru. Tu biedru pazīsti tikai pēc balss. Sievu un bērnus pazīsti pēc soļu gaitas. Un sajūti rītu un ziedus, un ezeru. Un to, ko tu dari. Pasaule pārvēršas skaņās. Krāsas ir pazudušas, to vietā pastiprināti darbojas dzirde, tauste un smarža. Pasaule ir izmainījusies, bet nav pazudusi. Un tu turpini dzīvot šai vietā uz zemes ar saviem priekiem, apmierinājumu un savu izmisumu.

Cilvēki strādaja. Visapkārt bija dzirdams vienmuļš, monotons troksnis, ko tikai paretam pārtrauca kāda skaļa un neapmierināta balss. Dūca desmit urbjmašīnas un pie katras piestiprinātais ventilators. Un tomēr gaiss bija pilns sausiem, kodīgiem putekļiem.

No presētavas un slīpētavas plastmasu detaļas šeit nokļuva tālākai apstrādei. Vispirms vajadzēja BKJ-3 un BKJ-2 korpusiem izurbt astoņmilimetrīgos sānu caurumus, tad pa lenti korpusi un paneļi slīdēja tālāk, tika izurbti trīspadsmitmiliinetrīgie

caurumi, pēc tam tika četrmilirnetrīgajiem, jau korpusos esošajiem uzgriežņiem iegriezta vītne, pēc tam vajadzēja izurbt 2,2 milinietrīgos caurumus, korpusi un paneļi slīdēja tālāk, kur jau pa'šās operācijas beigās tiem tika nogratētas divdesmitpiecmili- inetrīgās atveres, un korpusi kopā ar paneļiem atkal caur sienā ietaisītiem logiem nonāca atpakaļ slīpētavā.

Visas šīs operācijās nebija sarežģītas, no strādājošajiem neprasīja nekādas plašās zināšanas vai prata piepūli. Nepieciešamas vienīgi iemaņas. Un tomēr bieži vien darbs kavējās. Galvenokārt bojājās pašas urbjmašīnas, plīsa lentes, nolietojās vai lūza urbji, un tos vajadzēja bieži mainīt, iestādītājiem un atslēdzniekiem darba netrūka. Bet ne vienmēr šie atslēdznieki bija uz vietas, jo viņu trīs cilvēku mazais kolektīvs apkalpoja visu cehu — septiņus iecirkņus. Un tad tūlīt atskanēja neapmierināto balsis, vajadzēja pašiem vai meistaram iet viņus meklēt, agregāts stāvēja, un darbs negaja uz priekšu. Ja pārtraukums radās ilgāks, it sevišķi BKJ-3 un BK.J-2 paneļu apstrādē, tas nekavējo* ties atsaucās uz montāžas iecirkni, kur tūlīt apstājās abi konveijeri. Un cilvēki uztraukušies sēdēja bez darba un izpeļņas. Plāns nepildījās. Par to vienmēr uztraucās visvairāk. Kliedza un skraidīja meistari, kliedza un skraidīja ceha priekšnieks, ceha dispečers, brigadieri un daudzi strādnieki. No malas vērojot, tas viss atgādināja mazu elli, kādu psihiatriskās klīnikas nodaļu vai Bābeles torņa celtniecību. Montāžas konveijeri apstājās vai draudēja apstāties, līdz ar to pārtraucot gatavās produkcijas izlaidi arī tad, kad virpošanas iecirknis nepietiekama vairumā ražoja M-trīsdesmit uzgriezni un vizuālo uzgriezni, kad kom- plektētavā nebija atlasītas un izšķirotas vajadzīgas detaļas, kad kniedētava materiālu (sudraba) trūkuma dēļ nespēja sakniedēt pietiekamā vairumā metāla kontaktus, kad presētava formu un veidu bojājumu dēļ ražoja brāķa korpusus vai bīdītājus, kad vit- ņotava galvenokārt strādnieku trūkuma dēļ, nespēja dot vajadzīgo daudzumu nulles, nullpirmo, nullotro, nullsesto vai nuli- septīto statīvu, kad štancētavā aizkavējās metālu tabuliņu štancēšana, bet galvenokārt tad, kad galvanikā kaut vai par dažām stundām aizkavējās šo dažādo nosaukumu statīvu, M-trīsdesmitā uzgriežņa, visdažādāko skrūvju un atsperu galvaniskā apstrāde. Tad tā gandrīz vienmēr bija katastrofa. Montāžas iecirknis un konveijeri pārstāja normāli funkcionēt. Gatavā produkcija netika izlaista galveno detaļu trūkuma dēļ, jo praktiski nekādus uzkrājumus pašreizējā situācijā, tas ir, pēc kārtējo normu paaugstināšanas, nebija iespējams izveidot. Gatavās detaļas montāžas ļaudis ķēra no rokas rokā. Vērtējot stāvokli pavisam objektīvi, patiesībā tik traki nemaz nebija vai, pareizāk sakot, tik traki neva

jadzēja būt, jo rezerves darba ražības kāpināšanai tomēr vēl palika. Varētu pat izveidot svarīgāko detaļu uzkrājumus, bet abi galvaniķi — Cugunovs ar Lapiņu, saskaitušies par normu paaugstinājumu, spītēdami sev un ceha priekšniekam, nemaz nerēķinoties ar pārējo kolektīvu, tīšu prātu strādāja pagalam slikti, nolaidīgi un neiedomājami lēni. Tādēļ arī toreiz mēneša pēdējās dienās izveidojās tik saspringta situācija, kas no visiem strādājošajiem prasīja maksimālu spēku atdevi, atbildību un noteiktu rīcību.

Eižens Bārs novērsa skatienu un paskatījās sev priekšā. Galda otrajā pusē sēdēja simpātiskā, vienmēr uz raudāšanu gatavā brigadiere Ināra Sile. Viņa beidza noformēt strādnieku mēneša darbu norīkojumus. Bija jāatzīmē un jāsaskaita katra strādnieka dienas veikums, pēc tam pa visu mēnesi kopā, jāatzīmē nostrādātās stundas, jāaprēķina katras padarītās operācijas dotā norma, tās izpilde, izcenojums. Darba vesels kalns. Pēc tam visi šie narjadi jādod parakstīt meistaram, pēc tam ceha normētājai, kura tos nodos tālāk rūpnīcas grāmatvedībai, kur tad arī tiks pilnīgi aprēķināta katra strādnieka mēneša izpeļņa un mēneša normas izpilde.

Ināra smagi nopūtās un beidza zibināt savu nelielo elektron- skaitļojamo mašīnīti.

—   Sis ir visnepatīkamākais darbs, — viņa jau kuro reizi paziņoja. — Un visatbildīgākais. Pamēģini tikai kādam kaut ko aizmirst pierakstīt! Būs skandāls debess augstumā!

—   Bet tu neaizmirsti, — Eižens deva padomu.

—   Prātā var sajukt, — Inara vēlreiz smagi nopūtās. — Septiņdesmit divi cilvēki, ik pāris dienas daudzi strādājuši pavisam citu darbu, šodien tur, rīt citur, galva griežas riņķī. Un tad vēl tie pārvedumi uz vidējo izpeļņu! Jā, tu tos esi jau sarakstījis?

—   Esmu. Kad satikšu priekšnieku, došu parakstīt.

—   Droši vien atkal bļaustīsies un būs neapmierināts.

—   Droši vien.

—   Vispār — viņš man ļoti nepatīk. Tāds pārlieku iedomīgs. Bet tev?

—    Kas man tur ko patikt vai nepatikt, — Eižens atbildēja. — Kopā vien jāstrādā.

—    Tu ar viņu pastāvīgi esi uz nažiem, mūžīgi «kasies», bet tomēr, šķiet, viņš tevi ieredz.

—   Var jau biīt. Nekad vēl viņam par to neesmu apjautājies.

—   Es nupat dzirdēju, ka viņš taisoties šķirties no sievas, i

—   Un ņems tevi, vai ne? I

—    Paldies! — Ināra nicīgi teica. — Krāsainais pūslis! Kādēļ viņš atkal paaugstināja normas?

— Vai tad viņš to izdomāja? Viņš paaugstināja? Pavēle na augšas. Vissavienības mērogā visās rūpnīcās.

—   Kādēļ? Vai tad nebija labi tāpat?

—   Tas tika darīts tadeļ, lai vēl vairāk celtu darba ražīgumu. Un labi bija tikai atsevišķiem strādniekiem, kas viegli varēja maiņas uzdevumu izpildīt par divsimt, divsimt piecdesmit procentiem un nopelnīt četrus simtus. Tagad viss nolīdzināsies.

—   Vai tad valstij bij žēl, ja kāds varēja labāk nopelnīt? Es skatos, EīMžen, ka tu nupat sāc ari stabulēt gluži tāpat kā mūsu priekšnieks.

—    Uz visiem notikumiem jāskatās reāli, īnārīt. Rūpnīcai jākāpina produkcijas izlaide, un, kur bija zemākas normas, tur paaugstināja. Tas arī viss. Tagad gribot negribot būs jāstrādā ātrāk un jādod vairāk.

—    Bet vai tev nešķiet, Eižen, ka mūsu priekšniecība tomēr pieļāvusi rupju kļūdu? — Ināra dusmīga pavaicāja. — Viņi nav rēķinājušies ar cilvēku psiholoģiju. Viņi piemirsuši, ka mūsu rūpnīcā puse no strādājošajiem ir invalīdi un saņem lielas pensijas. Viņiem tā izpeļņa nemaz nav tik svarīga, un, kā tu redzi, nemaz tik ļoti nesteidzas.

—   Bet citi veselie? Viņiem izpeļņa tomēr ir svarīga.

—   Spriežot pēc galvaniķu darba — ne sevišķi.

—   Jā, ar viņiem ir švaki, — Eižens neapmierināts norūca.

— Zini, kā sauc viņu rīcību? — Ināra pajautāja.

—   Var saukt, kā gribi. Vienkārši slinkums vai bezatbildība.

—    Nē, Eižen, — Ināra nepiekrita. — Tas ir tā saucamais sēdošais streiks. Spilgta un visai jūtama sava protesta izpausme. Mēs viņiem nekā nevaram izdarīt. Es, tu vai priekšnieks var tikai pabļaustīties, var izlamāties, bet neko arī vairāk. Jo viņi tomēr kārtīgi atnāk uz darbu un savas stundas nostrādā. Nav tāda likuma, kas viņus varētu piespiest strādāt astoņas ^lidas bez elpas atvilkšanas. Ar savu it kā «normālo» strādāšanuviņi beigu beigas tomēr pieradīs, ka izstrādes normas paaugstinātas nesamērīgi augstu, tās prakstiski nav iespējams izpildīt, un tās pēc kāda laika "tkal samazinās. To panāks ari virpotāji.

Eižens neko neatbildēja, bet nodomāja, ka tā arī laikam būs, ja tikai galvaniķi : izstrādās vēl kaut ko sliktāku. Viņi patiešām bija pārskaitušies ne pa jokam un tagad spītēs cik vien varēdami. Arī sev, jo, tā strādādami, viņi tik tiešām neko daudz nevarēs nopelnīt. Ja normu samazinās, raus kā turki, atkal pelnīs četrus simtus, plānu izpildīs par divsimt piecdesmit procentiem un būs visas rūpnīcas lepnums, gods un slava. Un tad viņus sūtīs uz visādām konferencēm, iekļaus dažādās pieredzes apmaiņas delegācijās un varbūt pat ievēlēs par deputātiem.

Iezvanījās telefons. Eižens pacēla klausuli.

—   Eižen, tu? — kāds skaļi bļāva.

—   Es.

Zvanīja no montāžas iecirkņa.

—    Eižen, kā bus ar em-trisdesmit uzgriezni? Mums tūlīt būs cauri! Dzirdi? Tūlīt atkal stāvēsim! Ka tev tur ir?

—    Būs! — Eižens noteica un tūlīt atcerējās veco Līdumu. Pēc tam nolika klausuli. Tai pašā mirklī atkal skaļi ietarkšķejās telefons.

—   Meistars Eižens klausās.

—    Ko tie tavi galvaniķi dara? — klausulē kliedza montāžas iecirkņa brigadieris. — Man nav statīvu, nav skrūvju, nav atsperu! Nekā man nav! Tu to zini?

—   Zinu.

—    Ko tad tu sēdi savā kantorī? Ko neej pie viņiem un ne- Iriec strādāt? Vēl dažas stundas, un mēs atkal stāvēsim! Ej un kaut vai ar mietu viņiem pa galvu!

—   Ja tev nav ko darīt, — Eižens pārskaities teica, — aizej pats pie viņiem un pavicini dūres! Es jau esmu to izmēģinājis. Man pietiek! Viņi strādā, kā pieraduši, un, ja paši negribēs, neviens velns viņus nepiespiedīs kustēties ātrāk!

—   Baigie svoloči!

—   Nu, nu! Aizej un viņiem to pasaki!

—   Es tūlīt aiziešu pie ceha priekšnieka! Tu nezini, kur pašlaik atrodas Aivars Sniegs? Pie tevis tur nav?

—   Nav. Pirms desmit minūtēm viņš redzēts štancētava.

—    Kas tur viņam ko meklēt? Lai iet uz galvaniku, lai drāž uz virpotavu! Kaut kas taču beidzot jādara! M-trīsdesmit būs?

—   Būs, — Eižens noteica un paskatījās uz Ināru, kura atkal veikli kā pianiste klabināja elektronskaitļojamās mašīnas baltos taustiņus. Uz tumšā ekrāna te uzzibsnīja, te atkal pazuda sarkani cipari.

—   Noteikti?

Eižens nolika klausuli un jau kuro reizi nodomāja, ka būt par meistaru laikam gan ir visnepateicīgākais darbs uz pasaules. Visi uz tevi kliedz, visi prasa — gan priekšnieki, gan strādnieki. Un tu esi vidū — saņem sitienus gan no augšas, gan apakšas. Jāprot satikt ar strādniekiem, jo tikai no viņiem ir atkarīgs, kā maiņa pildīs dotos uzdevumus, kā strādās un kā izpildīs plānu. Ja vienmēr būsi nikns un neiecietīgs, ja daudz bļaustīsies un tēlosi diez kādu kungu, viņi vienmēr atradis, kā tev pamatīgi iegriezt. Sādu iespēju bija milzīgs daudzums, bet, ja būsi taisnīgs, būsi stingrs un prasīgs, bet izturēsies ar cieņu un saprotoši, viņi vienmēr tevi aizstavēs, palīdzēs un, ja būs vajadzīgs, savas maiņas un rūpnīcas labā dažreiz strādās pat divas maiņas pēc kārtas. Jo ne vienmēr plāna izpilde draudēja izjukt pašu strādnieku vai rūpnīcas vadības dēj. Visbiežāk šīs nepatīkamās situācijas izraisīja citas šai nozarē strādājošās rūpnīcas, kuras piegadāja materiālus un izejvielas. Sai gadījumā tomēr viss bija savādāk. Šoreiz vainīgi bija paša uzņēmuma strādnieki, neatkarīgi — esi bijis labs vai slikts.

Eižens izgāja no sava mazā kantorīša, gāja pa garo gaiteni, pagriezās pa labi un kāpa augšup uz trešo stāvu, kur atradās ceha priekšnieka kabinets. Viņš tūlīt atcerējās Ingu, atcerējās, ka vakar neatnāca uz satikšanos, nebija viņai pat piezvanījis, tadē] arī šorīt bija nopircis tās rozes. Pēdējā laikā katru vakaru, katru brīvo stundu viņš centās maksimāli izmantot mācībām. Eižens Bars beidza studēt Rīgas Politehniskajā institūtā un pašlaik ar milzīgām grūtībām un neatlaidību izstrādāja diplomdarbu.

Pirms kabineta viņš apstājās, vēlreiz atcerējās Ingu un nedaudz sakārtoja apģērbu. Tad strauji atvēra durvis.

9

Inga skatījās uz krāšņajām rozēm, un viņai viegli notrīcēja pirkstu gali. Zīmulis neklausīja. Viņa to ielika stikla trauciņā blakus pildspalvām un citiem zīmuļiem. Pēc tam sakārtoja matus, no sevis nedaudz tālāk atstūma papīru kaudzīti un paskatījās laukā pa logu. Spīdēja saule, tālumā vizēja ezera zilā sega, un tepat blakus aiz biezas mūra sienas kā iemīlējusies meitene skaļi nopūtās silta pavasara diena. Un viņa atcerējās, ka pagājušajā gadā arī aprīļa pēdējās dienas bija tikpat saulainas un siltas un pavasaris rāpās tieši pa palodzi kabinetā uz galda. Viņa to satvēra, viņa to turēja siltajas plaukstās un, beidzot darbu, paņēma līdzi uz māju. Un tā tās dienas un tas pavasaris tagad viņai vienmēr ir līdzi. Un paliks. Tajās dienās šai kabinetā pirmo reizi bija ienācis Eižens Bars, viņu skatieni sastapās, lai jau mazliet vēlāk — pēc nedēļas vai divām — viņi sastaptos paši. Viss notika kaut kā viegli, parasti un dabiski, it ka pirms tam viņi būtu pazīstami jau gadiem ilgi. Viņi saprata — mīlestību nekad nevajag iekarot, par to nav jācīnās un tā nekad nav jālūdzas. Pa lielākajai daļai mīlestībai vienkārši jāpasniedz roka.

Alvērās durvis, un kabinetā ienāca Eižens Bārs. Viņš šķita norūpējies un noguris. Aizgāja līdz tuvākajam krēslam, smagi atkrita un bridi drūmi blenza grīdā.

—   Smagi? — Inga pavaicāja un mazliet satraukti paskatījās uz jauno meistaru.

—   Jā, — Eižens piekrītoši pamāja, — diez kas nav.

—   Pirmīt bija atnācis Kārlis Tapša, — Inga sāka stāstīt, — un sūdzējās par tevi priekšniekam. Tā kā tu, draudziņ, sagatavojies! Atkal bus kafija!

Eižens sāji pasmaidīja un atmeta ar roku.

—   Lai! Vai nu pirmo reizi! Jā, starp citu! Beidzot mūsu bu- futē var dabūt kafiju, vai ne?

—   Nevar, Eižen, — Inga noraidoši papurināja savu burvīgo galviņu. — Nevar! Joprojām nedarbojas automāts.

—   Katru dienu mēs remontējam hidrauliskās preses, tūkstoš- tonnīgas štances, elektrodzinējus un dīzeļus, bet nieka kafijas automātu nevaram! — Eižens izsmējīgi iesaucās.

—  Acīmredzot tas ir daudz sarežģītāks par tām jūsu presēm un citiem agregātiem.

—   Droši vien. Cits laikam nekas neatliks kā vajadzēs izsaukt speciālistus no Fizikas institūta…

Inga ilgstoši skatījās uz savu draugu un sajuta nelielu rūgtumu.

—   Eižen… Kādēļ tu vakar neatnāci? — viņa klusā balsī pavaicāja.

—   Piedod, Inga. Bet es biju ļoti aizņemts. Tu taču zini.

—   Varēji vismaz piezvanīt.

—   Piedod. Tu dusmojies?

—   Mazliet.

—   Nevajag, Inga.

—   Tu šovakar arī būsi aizņemts?

Eižens ilgi klusēja.

—   Jā.

Pēc tam viņš smagnēji piecēlās, piegāja pie Ingas rakstāmgalda un viegli ar plaukstu pieskārās meitenes plecam.

•— Nu tu pati redzi, kā ar mani tagad ir.

Inga satraukta paskatījās uz blakus stāvošo puisi, kurš savu kalsno augumu bija ietērpis zilā virsvalcī un, neveikli mīņādamies uz vietas, turpināja glāstīt viņas plecu. Kuru katru bridi kāds varēja ienākt.

—   Tikai nesaki, lūdzu, ka tev ir kāda cita meitene!

—   Nē, Inga, nav citas, — Eižens nopietns atbildēja un atņēma roku. — Es tikai tagad katru vakaru cītīgi strādāju pie diplomdarba. Vēl mēnesis — un tad būs cauri.

—   Laimīgais, — Inga nopūtas. — Bet man vēl vesels gadā.

—   Un tad es dusmošos uz tevi.

—   Ka dēj?

—   Jo tad tev nebūs laika mani ne satikt, ne man piezvanīt.

Inga pasmaidija, strauji pagriezās savā krēslā un pacēla

galvu augšup.

—   Nez vai… — viņa teica. — Tad jau mēs, Eižen, droši vien dzīvosim kopā.

—   Jā? — Eižens, mazliet pārsteigts, iesaucās. Par to viņš vēl nebija tā sevišķi domājis.

—   Vismaz tā tam vajadzētu būt… teorētiski, — Inga pasmaidija. — Jeb varbūt praksē būs citādi?

—   Nē, Inga, — Eižens atteica. — Arī praksē tāpat vien būs.

Inga strauji piecēlās un ātri Eižena vaigam uzspieda skūpstu.

—   Mīļais!

—   Mazliet jocīgi, ja tā padoma. — Arī Eižens beidzot pasmaidīja. — Mēs esam skūpstījušies šai kabinetā gandrīz vai priekšniekam aiz muguras, esam skūpstījušies mežā, tramvajā, uz ielas, teātrī, kad zālē nodziest gaisma, kur vēl?

Inga sāka skaļi smieties un jau kuro reizi sajuta, cik viņai kļuvis tuvs šis diezgan neveiklais puisis.

—   Stadionā, šo skupstu maskējot aiz priekiem par iesistiem vārtiem, tirgu, slēpjoties aiz sajūsmas par rudens bagātībām, sēņojot, atkal prieks par atrasto baraviku, jūrmalā, vērojot skaisto saulrietu …

—   Paklausies — vai tad mēs vispār neko citu neesam darījuši?

—   Kaut ko jau esam gan, — Inga šķelmīgi atbildēja.

—   Un tas vienmēr ir bijis daudz patīkamāk nekā tad, kad to darījām istabā uz dīvāna …

—   Eižen! — Inga smiedamās viņu. pārtrauca. — Nevajag. Si nav īstā vieta, kur mēs varētu…

—   Zēl.

—   Sestdien tu esi brīvs? — Inga painteresējas.

—   Sestdien? — Eižens brīdi padomaja. — ja.

—   Man ir biļetes uz «Skroderdienam Silmačos».

—   Paldies, Inga, — Eižens teica, — aiziesim. Ja tu man nebūtu, es dzīvotu pilnīgā gara tumsā.

Pie durvīm kāds klusi pieklauvēja, tad tas atvērās, un kabinetā ienaca vecais virpotājs Līdums. Viņš uzmanīgi paraudzījās apkārt un neveikli abas rokas noslaucīja gar netīrā, eļļas traipiem izraibinātā kombinezona sāniem.

—   Tu mani sauci? — viņš pavaicāja. Balss vecajam vīram bija rupja un spēcīga.

—    Ja, Līcītim, apsēdies, — Eižens teica un pabīdīja tuvāk krēslu.

Vecais virpotājs uzmanīgi apsēdās un vēlreiz pētoši noskatīja kabineta sienas.

—    Šeit vajadzīgs švuntīgs remonts, -— viņš beidzot sacīja un ar ierastu kustību sakārtoja brilles. Tās izskatījās tikpat ve- tas kā pats valkātājs. — Viss kaut kā pārāk pelēks un noplucis. Bet mūsu priekšniekam taču patīk spilgtas krāsas.

—   Jā, Līdum, viss kaut kā ne tā, kā būtu vajadzīgs, — Eižens nopūzdamies teica un vērīgi paskatījās uz veco strādnieku. Bijy ārkārtīgi svarīgi viņu pierunāt palikt strādāt vēl otro maiņu. Virpotājs to laikam jau nojauta vai pat zināja, bet pagaidām vēl to neizrādīja. Viņš mierīgs pagriezās pret Eiženu, netīrās rokas uzlika uz abiem ceļgaliem un klusi pajautāja:

—   Kas tad bija uz sirds?

—    Redzi, Līdum… — Eižens nesteidzoties sāka un pēkšņi jutās pavisam neveikli. Viņš sajuta kaunu. Viņam — jaunam un spēcīgam vīrietim — bija jāmēģina pierunāt šo veco, jau tā no darba un dzives nogurušo cilvēku strādāt vēl pēc darba beigām, vēl veselu maiņu… Eižens nemaz nebrīnītos, ja Līdums viņu pasūtītu pie visiem velniem, kārtīgi vēl izlamātu un, neielaizdamies nekādās sarunās, nekavējoties aizietu. Un droši vien pareizi darītu. Bet Eižens tūlīt atcerējās vēl neizpildīto mēneša plānu, visus pārējos strādniekus un priekšnieka pavēli un tikpat neveikli, juzdamies arvien neertāk, tomēr turpināja: — Tu jau pats zini, kā mums iet ar to otro virpotāju… Tas puika vairs nenāk, divas dienas līdz mēneša beigām, bet ar plānu ir pavisam švaki. Ja tu paliktu strādāt vēl otro maiņu… vel varētu izvirpot piecus vai sešus tūkstošus M-trīsdesmit… tad plānu varētu izpildīt un cilvēkiem nevajadzētu strādāt sestdien… Es ar montāžās iecirkņa ļaudīm runāju. Viņi saraus. Viņi samontēs piecus, varbūt pat sešus tūkstošus BKJ-divi, ja tikai pietiekamā vairumā būs M-trīsdesmit. Tu jau zini, tas uzgrieznis mums vienmēr ir bijis tāds sāpju bērns. Un nevienam nav nekāds prieks nākt ražot vēl sestdien. Uz konveijera sievietes vien strādā, un tu jau zini, ko viņām tā viena diena nozīmē.

—   Zinu jau, zinu, meistar! — Līdums iesaucās un atkal ilgstoši skatījās uz sen krāsotajām kabineta sienām. — Tātad tu teic, ka ir pavisam švaki, ko?

—   Jā, — Eižens nogurušā balsī atbildēja. — Pagaidām nekas spīdošs nav.

—    Bet kādēļ tad nav, meistar? — Līdums skaļi pavaicāja un strauji sagrozījās krēslā. Tas skaļi iečīkstējās — un šķita, ka tūlīt sabruks zem sēdošā svara. — Jūs ar priekšnieku par to esat padomājuši?

—    Protams, Līdum. Bet daudz kas ir atkarīgs ne tikai no mums.

—   Tā jau laikam ir, bet tomēr, meistar, — tomēr daudz kas ari tieši no jums?

—    Kā tad būs, Līdum? — Eižens mazliet nepacietīgi uzprasīja. — Es, protams, tev nevaru pavēlēt, bet ļoti lūdzu.

—    Redzi, meistar, — Līdums klusi sacīja, pasmaidīja, noņēma brilles, no kabatas izņēma netīru kabatas lakatiņu un sāka ar to tirīt briļļu stiklus. — Nevajag ne pavēlēt, ne arīdzan lūgt. Vajag visu izdarit tā, lai cilvēkiem būtu patīkami strādāt. Lai viņiem būtu prieks. Un vēl, meistar, lai cilvēki par savu darbu varētu saņemt daudzmaz pieklājīgu atlīdzību. Tev pašam ir ģimene?

— Nē. — Eižens papurināja galvu.

—   Barojies tepat mūsu stolovojā?

—   Pa lielākai daļai.

—   Un tirgū nekad neesi iegriezies?

—   Nē. Kaut kā nav bijis vajadzīgs.

—    Bet nemaz nebūtu slikti. Tad tu, Eižen, redzētu, ka mums dzīves dārdzība kopš sešdesmit pirmā gada ir pieaugusi vairākkārtīgi! Tu kādreiz parunājies ar tām pašām konveijera sievām! Un ieklausies, J<o viņas stāsta! Bet raugi, meistar, mūsu izpeļņa nav vis palielinājusies vairākas reizes! Cik tev pašam maksā?

—   Simt piecdesmit, — Eižens negribīgi atbildēja.

—    Simt piecdesmit… — Līdums kā nožēlodams papurinaja sirmo galvu un atkal uz deguna uzlika savas vecās brilles, kuras nez vai pēc tīrīšanas bija kļuvušas tīrākas. — Ta's vien ir kā tikai mūsu ēdnīciņai… Būs ģimene, vajadzēs sākt halturēt vai kaut kur piepelnīt klāt.

—    Bet sieva taču arī kaut ko nopelnīs! — sarunā negaidīti iejaucās Inga un ka iedrošinādama, ka mēģinādama Eiženu nomierināt, viņam veltīja apburošu smaidu.

—   Pareizi, meit, — vecais vīrs piekrita. — Kaut ko…

—   Labi, Līdum! — Eižens noteiktā balsī iesaucās. — Tas pašlaik neattiecas uz lietu!

—    kā — neattiecas? — Līdums bija patiesi pārsteigts. — Attiecas, meistar, attiecas! Esmu strādājis gan pie Ulmaņa, gan pie vāciešiem, gan pēckara gados, gan tagad, bet neatceros, ka būtu bijuši tādi laiki, kad cilvēki nebūtu interesējušies par savu izpeļņu vai algu! Un, kamēr tu ar savu priekšnieku neapjēgsi, ka tieši izpeļņa vai alga cilvēkiem ir galvenais stimuls strādāt un labi strādāt, tikmēr jūs abi vienmēr būsiet uz sēkļa!

—   Tā nu vis gluži nav, Līdum! — Eižens asi un neapmierināts iebilda. — Vienmēr bez naudas ir pastāvējuši un pastāv ari citi stimuli. Zēl, ka tu to līdz šim vēl neesi sapratis.

—   Meistar, meistar, — vecais virpotājs skumji pašūpoja galvu, jau kuro reizi sakārtoja brilles, kuras visu laiku slīdēja zemāk, un līdzjūtīgi paskatījās uz priekšā sēdošo cilvēku. — Tu esi vēl puika.

Pēc tam ilgi klusēja un tad pēkšņi eksplodēja. Seja piesarka, brilles gandrīz nokrita no deguna, viņš sāka runāt pārmērīgi skaļi un enerģiski vicināja rokas.

—   Beidziet jūs, priekšnieki, reiz grābstīties gar tiem augstajiem plauktiem! Un beidziet reiz runāt tais augstajos toņos! Tīri vai nelabi paliek. Nokāpiet uz zemītes un vērigi paskatieties, uzmanīgi paraugieties, kas uz tās notiek! Un ieklausieties, ko šīs zemes cilvēki runā, ko viņi jūt un kā viņiem trūkst!

Eižens pēkšņi jutas pavisam noguris. Nakti viņš nemaz nebija gulējis, galva bija smaga, kā aplieta ar svinu, viss šķita pelēks un apnicīgs, un viņam vairs nemaz negribējās šo sarunu turpināt, pat Inga kaut kur pēkšņi pazuda, ta izgaisa acu priekšā, un viņam gribējās piecelties, visam atmest ar roku, iet mājās un kārtīgi izgulēties. Tomēr saņēmās. Darbs paliek darbs — un tam vienmēr jābūt pirmajā vietā, it sevišķi tagad, kad runa taču nemaz nav par viņu, bet par visu ceha kolektīvu, tā interesēm un plana izpildi.

—   Paklausies, Līdum …

—   Bet tu mani te, lūdzu, nepārtrauc! — vecais virpotājs dusmīgi iesaucās. — Ja jau reiz esi atsaucis parunāties! Pārāk reti jūs to darat! Pārak reti! Par tevi es vēl neko nesaku, Eižen, bet mūsu priekšnieku gan pavisam maz esmu redzējis virpotavā. Kungs tāds! Visās malās to vien skandina — tagad strādnieku šķira, tagad strādniekiem vara un teikšana, tikai es to līdz šim kaut kā neesmu pamanījis. Vai priekšnieks kaut reizi man ir apjautājies, kā strādājas? Vai kaut kā netrūkst? Vai kaut kā nevajag? Būtu kaut reizi kā cilvēks uzprasījis, kā jūtos, kā man ar veselību, vai mājās viss kartībā? Nevajag, tu saki?

—   Vajag, Līdum, protams, vajag! Bet tev arī jāsaprot, ka mūsu cehā strādā pieci simti cilvēku un praktiski ir neiespējami visiem …

—   Nu labi, meistar! — Līdums atmeta ar roku un nosodoši paskatījās uz Eiženu. — Lai jau paliek tā mana pašsajūta, veselība un mājas dzīve! Bet kas notiek virpotava? Priekšnieks atnāk un bļauj: «Līdum, ražo! Ražo ar maksimālu atdevi!» Bet man ik pee divām stundām ir jāskrien pāri visai rūpnīcas teritorijai uz mehānisko cehu asināt un pieslīpēt uzgriežņus! Vai nevarējāt man to šmiiģelīti uzlikt turpat virpotavā? Varējāt! Bet priekšnieku tas neinteresē, jo viņam acīmredzot jādomā tikai gandriz vai valsts mērogā! Bet man tas Smirģelis ir nepieciešams! Saproti? Un katru otro dienu man pašam jāskrien meklēt Zavadskis, lai atved emulsiju, jālūdzas, lai atved eļļu, lai laikus atgādā materiālu! Vai man tas jādara? Jau otro nedēļu jūs nevarat man atgādāt pat lupatas, ar ko noslaucīt rokas un pēc maiņas beigām notīrīt virpu! It kā sīkumi vien jau būtu, Eižen, bet tie man traucē strādāt! Un tā es katru dienu zaudēju vairākas stundas, bet jūs tik vajadzīgo produkciju! Esat par to domājuši?

—   Protams, Līdum! Pēcpusdien tev materiālu atvedīs, emulsiju arī. Nākamnedēļ uzstādīsim arī smirģeli. Un vēl es tev par blatu dabūšu dimanta vīlītes.

Vecais virpotājs sirsnīgi pasmaidīja.

—    Paldies, paldies, Eižen! Tikai to visu jau sen vajadzēja! Vairāk domājiet par tiem sīkumiem, jo galu galā visas lielās lietas no tām vien sastāv!

Līdums piecēlās, paskalījas uz jauniņo tabeļvedi, tad vēlreiz uz kabineta sienām, smagnēji pašūpoja galvu un lēniem, šļūcošiem soļiem gāja prom.

Arī Eižens pielēca kājās.

—   Kā tad būs, Līdum? — viņš satraukts uzsauca. — Tu paliksi otro maiņu? Es tevi ļoti lūdzu.

Līdums aizgāja līdz durvīm un tur uz brīdi apstājās.

—    Būs jau jāpaliek, — viņš klusi atbildēja, un varēja just, ka tas viņam gan nekādu prieku nesagādā. — Ko citu ar jums, nabagiem, lai dara?

Kad Līdums aizvēra durvis, Eižens atviegloti nopūtās, apsēdās un nodūra galvu.

—    Dabūji? — Inga pateica, un viņai kļuva žēl sava drauga. Viņa saprata, ka nevar Eiženam palīdzēt, katrs dara savu darāmo, un katrs par izdarīto vai neizdarīto arī attiecīgi saņem vai nu brāzienu, vai pateicību, vai arī neko.

—   Jā, — Eižens domīgi novilka, — bet nu labi, ka vismaz tā. Tātad droši, ka M-trīsdesmit uzgrieznis šodienai un rītdienai pietiks. Ja montāžas iecirknis saraus, tad ari plāns būs bez visas sestdienas.

Eižens piecēlās, viņš atkal sajuta darbaprieku, jutas spirgts un vesels un visā visuma apmierināts.

— Iešu vēlreiz ar tām sievām aprunāties, — viņš sacīja un ātri izgāja no kabineta.

Inga viņam ilgi noskatījās paka), tad piestūma atkal sev tuvāk papīra kaudzīti, sameklēja zīmuli, vēlreiz paskatījās uz ziediem un saka strādāt.

10

Aksels toreiz vairākas dienas staigāja, nekur neraz- dams ne mieru, ne padomu. Viņš saprata, ka tieši tagad, šajās karstajās vasaras dienās, varbūt izšķiras visa viņa dzīve, viņa turpmākais liktenis. Un, ja arī ne visa dzīve, tad katrā ziņā vismaz krietnā tās daļa, pati nozīmīgākā un vērtīgākā daļa. Var apstādināt pulksteni — un tas vairs neies. Un kas par to? Laiks tāpat taču turpinās skriet. Vajadzētu uzspridzināt Visumu vai arī nomirt. Bet pagaidām nevar izdarīt ne vienu, ne otru. Var vienīgi kā apstulbis raudzīties ezera ūdenī, uz baltajām kaijām, kuras pie sūkņu stacijas salasījušās lielos baros, vari vērot bērnus, kas draiskojas pļavas malā. Vari domāt, kādēļ cilvēki ir tik dīvainas būtnes un tos dažkārt tik grūti saprast un pazīt; vari uzdot tūkstoš jautājumus un ne uz vienu 110 tiem nerast sev atbildi. Vari skatīties uz kādu aklo un dažbrīd viņu pat apskaust. Viņš neredz uzziedam puķi, be toties viņš neredz to arī novīstām. Viņš neredz uzlecam sauli, bet neredz arī tas rietu. Viņš nekad nav redzējis savas mīļotās acis, bet nekad arī neredzēs tās novēršamies. Viņš nekad nav redzējis, kā pie viņa bikliem un nedrošiem soļiem nāk meitene, bet nekad arī neredzēs, kā viņa aiziet. Viņš nekad nav redzējis sievietes sejā uzplaukstam mīlestību, bet toties nekad arī neredzēs, kā pēc kāda laika to nomaina vienaldzība.

Lūpas klusē. Ezers vienmuļi elpo ūdeni. Kaijas brēkdamas cīnās par sīku zivteli. Pavisam klusi pļavā aug zāle. Skaļi raud meitenīte, kurai kāds zēns aizspēris bumbu. Trīs vīri krasta niedrēs dzer vīnu. Jauna sieviete spilgti sarkanā peldkostinri divu jaunekļu pavadība iet peldēties. Neizģērbusies meitene šķirsta žurnālu «Zvaigzne», pēc tam sāk lasīt Andra Kolberga «Cilvēks, kas skrēja pāri ielai». Kur viņš aizskrēja? Un kur mēs visi tā drāžamies? Ņemot to dziļi un objektīvi — mēs visi lēnām un neatlaidīgi ejam pretim iznīcībai. Bet parasti līdz tam nenoteiktajam laikam ceļš visā visumā tomēr ir garš, un, to veicot, mums šis tas arī dzīvē jāpadara. Kaut kas jāsasniedz, kaut kas jāizbauda, kaut kas jāiegūst un jāmēģina to nezaudēt. Viss ļoti vienkārši. Un, skatoties kopumā, dzīve vispār pašos pamatos ir vienkārša, it sevišķi tad, kad ta pagājusi. Vislielākās grūtības un gandrīz neatrisināmās mīklas mums parasti uzdod tieši ikdienas sīkumi, šo dienu necilie notikumi un šis nemanāmais, nemainīgais laika tecējums.

Tam visam nav nekādas nozīmes, tin es pulksteni uzvelku. Un mazais sekunžu rādītājs atsāk savu ierasto un nevienam nevajadzīgo skrējienu. Aplis pēc apļa. Dienu un nakti. Ieinerkuši pat fosforā, lai ari tumsā mēs spētu saskatīt šo mūžīgo riņķojumu, šo skrējienu bez finiša un rekordiem. Un jaunā sieviete smiedamās izbrien no ūdens. Abi jaunekļi seko un skatās, ka slapjie apģērba gabali cieši piekļāvušies sievietes brūnajai miesai, tā atklajot tikai viņu acīm vien saskatāmas nianses. Kaijas aizlido. Maza meitenīte vairs neraud. Bumba atgādāta atpakaļ. Tagad viss kārtībā. Ikdienas mazie satricinājumi beigušies. Traģēdijas pārvērtušās mierīga stāstījumā. Bet tur mazliet tālāk no krasta šis stāstījums varbūt pēc kada laika savukārt pārvērtīsies traģēdijā. Abi puiši guļ blakus jaunajai sievietei, sarkanais peldkostīms jau paspējis izžūt, viņa smejas, abi jaunie cilvēki skaļi smej līdzi, bet vienam no viņiem šie smiekli nav īsti, tos nav izraisījis patiess prieks, un šī puiša seja ik pēc brīža kļūst nopietna un skarba. Sados gadījumos divi vienmēr ir milzīgi liels skaitlis:

Meitene, beigusi lasīt, noģērbj kleitu, sasprauž garos matus un gracioza gaitā dodas uz vēso un zilo gultu. Un aiziet viena. Un es te sēžu viens, klausoties, kā klusi pukst zeme, šī pļava, ūdens un skaistā, mierīgā ikdiena. Bet nevajadzētu. Beidzot kaut kas tomēr jādara. Pēc divām nedēļām sāksies eksāmeni. Un es saku šaubīties. Tikai vēl pirms gada, pirms mēneša es iidoju uz sava sapņa spārniem. Tagad es sēžu un domāju — un man nemaz vairs negribas lidot. Simona paliek šeit, un kur es viens aizlidošu? Kur aizskriešu? Sapnis pēkšņi zaudējis savu pievilcību. Es taja vairs nesaskatu nekādu paliekošu jēgu. Nav vairs pamata atspērienam. Lidlauka skrejceļš sabojāts. Pavasara lietus izskalojis dziļas bedres. Varētu jau riskēt, bet vienmēr taču drošāk, ja blakus ir ari otrais pilots. Mēs šo lidojumu varētu vadīt kopā vai arī viens otru nomainīt, ja kāds no mums pagurtu vai rastos citas grūtības. Viens es negribu. Mums tomēr jābūt viens otram blakus. Man tevi jāredz un jāsajūt. Mīlestība nav gumijas bumba, kuru tik viegli paspert sāņus. Un arī tad meitenīte brēca. Bet mēs nez kādēļ klusējam. Manā izpratnē mīlestība ir kaut kas tāds, no kā nedrīkstētu tik viegli un vienkārši atteikties. Acīmredzot ne jau bieži mums laimējas to sastapt. Tie ir reti mūsu dzīves mazie kodolsprādzieni. Izmēģinājumi aizliegti.

Katrs no šiem sprādzieniem jau dzīves ieprogrammēts, un tie nepadodas kontrolei. Tikai vienreiz. Un mes jau redzējām tās tūkstoš saules. To gaisma mani apžilbināja, un es klustu akls. Es redzu tikai tevi. Es esmu saindēts. Bīstamā robeža sasniegta. Esmu saņēmis mazliet par daudz šās jūtu radioaktivitātes devas. Ja būtu bijusi vismaz viena saule mazāk… Un viena nakts ma- zak. Ja tā vispār nebūtu bijusi, bet toreiz tumsa man spīdēja tikpat spoži cik gaisma …

Kvēloja jau vakars, kad Aksels Sniegs izgāja cauri parkam, pa labi stāvēja neuzkopta estrāde, un bija redzami daži salauzti soli, un no kādas mājas logiem plūda bezgala skumja dziesma, tās vārdi, viegli pieskaroties pierei, aizlidoja caur zaļajiem kokiem, pāri ezeram — tur, kur pretējā krastā kāds zēns nelielai laivai uzvilka baltu buru… Muziķa turpināja skanēt, un virs koku galiem, smagi nopūzdamies, kliboja mākoņi, un garām pagāja kads aklais, un varēja redzēt ārpilsētas šoseju, pa kuru nepārtrauktā straumē skrēja krāsainas mašīnas, un pāri dzelzceļa tiltam dārdēdams aizjoņoja smagsvara vilciens.

Aksels atspiedās pret koka stumbru un skatījās uz pussagruvušo māju. Pirms dažām dienām celtnieki to sāka nojaukt. Labajā pusē jumts jau iebrucis, izgāztas durvis un logi bez stikla acīm, un visapkārt mētājās gruvešu kaudzes un salauzti dēļi, kaut kādas dzelzs caurules un ķieģeļi, bet kreisajā pusē otrajā stāvā viens logs vēl bija apgaismots. To no abām puēm apņēma balti aizkari, un uz palodzes stāvēja vairāki kaktusu podi. Pēc brīža pie loga pienāca veca sieviete, viņa cieši pie rūtīm piespieda krunkaino seju, katrs gads tur bija atstājis savu zīmi, savu nežēlīgo sitienu pēdas, un sieviete, skumja un mazliet izbrīnījusies, skatījās uz šo necilo postažu un varbūt domāja par ne vienmēr saprotamo cilvēku rīcību. Varbūt atcerējās jaunību un visus tos skaistos brīžus, kurus pārdzīvojusi, būdama šis mājās iemītniece. Varbūt viņai žēl šās vecās mājas un visa,, kas ar to saistās, žēl jaunības un visas dzīves, bet varbūt nekā vairs nav žēl. Cilvēks sasniedzis jau to vecumu, kad uz visu spēj skatīties pavisam mierīgi un saprotoši. Varbūt sieviete vienkārši pēdējo reizi paskatās vakara saulē un uz vietu, kur pagājis viss viņas mūžs. Lai kāds tas arī nebūtu bijis. Bet tas pieder viņai vienīgajai.

Aksels iegāja pirmā stāva izlauzītā dzīvoklī, atspiedās pret netīriem plankumiem izraibinātu sienu un skatījās, kā caur pus- sagruvušiem griestiem un jumtu pie debesīm iemirdzas pirmā zvaigzne. Varbūt tā bija Venera.

Pēc dažām minūtēm atnāca Simona. Melnie mati bija sakārtoti zirgastē, mugura tie paši pazīstamie zamšādas svārki un

balta blūzīte. Kājās zeķes un tumšbrūnas kurpes uz ne visai augstiem papēžiem. Viņi skatījās uz pusizjukušo māju, uz izlauztajām durvīm, uz tālo un vientuļo zvaigzni un viens uz otru. Simonas tumšo acu skatiens bija mierīgs un lēns. Un pati mierīga. Kā šis klusums un vasaras vakars. Vai arī kā cilvēks, kas jau pieņēmis izšķirošu lēmumu un tagad skaidri zina, ko darīt tālāk.

—   Tas ari viss, — Simona klusi teica.

Aksels drūms paskatījās uz Simonu, tad pārlaida skatienu sev apkārt un grūtsirdīgi pasmaidīja.

—   Mēs ar tevi vel neko nepaspējām uzcelt, itin neko, nupat, nupat tikai sākām, kad jau viss ir sabrucis…

Simona ilgi klusēja, pagriezās pret tukšo logu, un viņas skaisto seju viegli apspīdēja sārtā rieta blāzma.

—   Vēlāk tu pats visu sapratīsi, — Simona sacīja.

Aksels satrūkās un panāca soli tuvāk.

—   Kādēļ vēlāk? - viņš uzprasīja, un balsī bija jaušams dziļš satraukums. — Kādēļ vēlāk? Man jāsaprot tagad.

Meitene, pat nepakustējās. Viņas auguma tumšais siluets spilgti izdalījās uz sarkanīgā debess fona.

—   Simona… Labi padomā. Vai tad es tādēļ kļūšu cits, vai tad es tādēļ esmu slikts, ļauns, pretīgs, ja vēlos būt arhitekts, ja mans tēvs ir priekšnieks, māte zinātniece, ja mums ir mašīna un vasarnīca?

Simona beidzot pagrieza seju pret Akselu un dziļi ieskatījās puiša acīs.

—   Tu kļūsi cits, — viņa klusi un domīga sacīja. — Mes visi kļūsim citi. Vai nu labāki, vai sliktāki. Visi, Aksel. Un es neprotu un arī negribu dzīvot tikai vienai dienai.

Aksels sāka staigāt turp un atpakaļ, zem kurpju pazolēm skaļi lūza un čirkstēja apmetuma gabali, pēc tam viņš apstājās tukšajās durvīs un ar abām rokām atspiedās pret ļodzīgajāin stenderēm. Skatiens bija drūms un neapmierināts. •

—   Varbūt tu tai rūpnīcā esi jau paspējusi sev sameklēt kādu citu? — viņš dobjā balsī pajautāja. — Varbūt esi jau paspējusi iemīlēties?

Simona, kā parasti, dažus brīžus klusēja, un viņas seja negaidīti kļuva gaišāka.

—   Ja arī man ir kāds cits, — meitene atbildēja, — tad viņš sameklēja mani.

Un pēkšņi viss kļuva skaidrs. Tas bija pamatīgs sitiens, lai gan kaut kur jau tomēr gaidīts. Negribēts, bet nojausts. No tā nevarēja ne izvairīties, ne aizsargāties. Dzīvē vienmēr šie sitieni ir visai sāpīgi un nav nekādu zāļu, un tu nevari dot pretī. Tev tikai jāmēģina noturēties kājās un nepakrist. Cits nekas neatliek kā vienīgi cieši sakost zobus,

Aksels skumji pasmaidīja un sevī sajuta riebīgu tukšumu.

—   Redzi, Simona, viss tomēr izrādās daudz vienkāršāk…

Meitene sakustējās, atrāvās no loga palodzes, lēni pienāca

pie Aksela un ātri viņu noskūpstīja uz vaiga.

—   Piedod, Aksel, — viņa klusi teica. — Pamēģināsim tomēr palikt draugi. Es tikai gribētu… Es tevi ļoti lūdzu — nekad vairs mani neaicini uz satikšanos, labi?

—   Slikti, Simona, — Aksels gurdenā balsī atbildēja. — Kā tad tu man varēsi būt draugs?

Debess sev lēni pārklāja melno tumsas segu, uz tās iemirdzējās daudz spožu punktiņu, tikai vēl rietumu pamale kvēloja iesārta kā pēc milzīga ugunskura. Otrajā stāvā vecā sieviete turpināja skatīties uz tumšajiem parka kokiem, salauzto mājas stūri, viņa redzēja, kā noriet saule un iedegas zvaigznes un ka pa asfaltēto celiņu klusēdami aiziet kāda meitene un zēns. Sievietes sejā nepakustējās neviena krunka. Viņa raudzījās pasaulei acis pavisam mierīgi un saprotoši.

Tātad tā. Viss. Nolemts. Vasaras vidū ar slēpēm no kalna. Jāizcērt āliņģis. Ezers aizsalis. Koki nosaluši. Saule auksta. Riteņi griežas, bet mašīna nekust ne no vietas. Motors strādā tukšgaitā. Bet visā visumā nemaz tik traki nav. Vai tad viena meitene ir visa dzīve? Un vai tad visa dzīve ir mīlestība? Tikai tās daļa — un, kaut arī būtu pati skaistākā un labākā, tā tomēr ir tikai dzīves daļa. Bet ko iesāksim ar otru pusi? Kā sviests jāuzsmērē uz maizes šķēles. Un jāēd. Sapņot jau ir labi un vajadzīgi, bet tā raupjā maizīte ari dažreiz jāieēd, Saule nav zaudējusi savu spožumu. Un ezers neaizsalst. Vismaz jūlija mēnesī ne. Un koki nav nosaluši. Un vasaras vidū nav jādrāž ar slēpēm no kalna. Visam savs laiks. «Laiks akmeņus izmētāt un laiks akmeņus savākt.» Un dzīve kā suns skrien te\ pakaļ un rej. Panāc tuvāk! Es tev iedošu desas šķēli. Un tad tu sāksi luncināt asti. Es tevi noglāstīšu, un tu -vairs uz mani neņirgsi zobus. Varētu paņemt koku un mēģināt tevi aiztriekt otrā pusē pāri ceļam. Bet paliec! Gan jau kaut kā sadzīvosim, un tu pārstāsi riet. Es kļūšu tavs saimnieks, un tu mani klausīsi uz vārda. Bet tagad rej! Ver savu rīkli vaļā. Atņirdz zobus

un vari pat kost. Ne es bēgšu, ne koku ņernšu. Es šis sāpes pacietīšu. Un lai paliek manis vēl neuzceltie nami un pilsētas. Lai paliek. Ne jau šodien man beigsies dzīve. Pareizi, Simona.. Tikai tagad tā pa īstam sākas. Tikai tagad, kad sajūtam tās pirmo sitienu.

Aksels paskatījās no dzīvokja ceturtā stāva loga pāri ielai, kur pretējā pusē atradās jaunā rūpnīcas administratīvā ēka un četri ražošanas korpusi. Klusums. Svētdienas pēcpusdiena. Māte klāj galdu. Tēvs lasa «Cīņu». Zinta beidz runāt pa telefonu un arī apsēžam pie galda. Visa ģimene kopā. Un kad man pašam būs šāda ģimene? Un kad Zintai? Pēc desmit divdesmit gadiem. Bet tagad?

Sandra visiem šķīvjos ielēja smaržojošu svaigu kāpostu zupu un aicināja sākt ēst. Jaunie kāposti, jaunie burkāni, jaunie kartupeļi. Jauki. Zupa droši vien ļoti garšīga. Un jauna dzīve. Nupat sāksies kaut kas tāds, kas nekad vēl nav bijis.

—   Andris tevi grib satikt, — Zinta teica.

—   Ko viņam vajag? — Aksels pavaicāja.

—   Nezinu. Teica, lai piezvanot.

—   Vai tad viņš tev vairāk nezvana?

—   Zvana, — Zinta atbildēja un nedaudz piesarka. Andris bija viņas līgavainis. — Bet viņš grib…

—   Daudz ko viņš grib, — Aksels atteica. — Kad viņš tev piezvanīs, tad pasauc mani. Es ar viņu parunāšu.

—   Kādēļ viņš tik reti nāk pie tevis? '— Sandra uzprasīja un vērīgi paskatījās uz meitu. Zinta atkal nosarka.

—   Viņš jūtoties neērti.

—   Kādēļ? — Sandra nesaprašanā sarāva uzacis.

—   Nezinu, — Zinta paraustīja plecus. — Tā viņš teica.

—   Man palika iespaids, ka viņš nebūt nav no tiem kautrīgajiem. Tieši otrādi.

Zinta neko neatbildēja un turpināja ēst. Viņa bija izskatīga meitene, nekad nekrāsojās, mīlēja labi ģērbties, un māte viņai neko ari nežēloja. Mācījās labi, viņai bija izcilas spējas matemātikā un fizikā, jau kuro gadu satikās ar Andri Vilku, celtniecības fakultātes studentu. Arī Akselam šis puisis patika, un viņš bija pārliecināts, ka starp māsu un Andri jau sen ir noticis tas, kas parasti notiek starp diviem iemīlējušamies. Tikai acīmredzot abi vecāki joprojām dzīvo kā miglā. Un viņi pat neko nenojauš, kas noticis starp mani un Simonu. Un lai! Tā ir vēl labāk. Nekas nav jāstāsta un jāskaidro.

Pusdienas bija paēstas, Zinta novāca šķīvjus un uzlika jaunus. Vēl jāēd saldais ēdiens. Aksels atteicās.

—   Negaršo? — Sandra apvaicājās.

—   Negribas.

—   Varbūt tikai putu krējumu?

—   Pateicos. Lai ēd Zinta. Varbūt beidzot uzbarosies.

—   Starp citu, man ir absolūti ideāls augums, — Zinta teica.

—   To tu pasaki savam Andrim. — Aksels pasmaidīja. — Mani tas neinteresē.

—   Vai tevi vispār kaut kas interesē? — Zinta šķita nedaudz apvainojusies. — Pēdējā laikā staigā kā tāds saērcināts vērsis.

—   Jā, dēls, — Sandra pagriezās pret Akselu. — Tik tiešām. Kādēļ tu vēl joprojām nemācies? Eksāmeni deguna galā.

—   Viņš taču ir ģēnijs, — Zinta teica. — Tiks iekšā bez sevišķām pūlēm.

—   Paklausies, tēv … — Aksels klusi teica un nodūra galvu.

Aivars Sniegs atstūma iztukšoto šķīvi, ar kabatas lakatiņu

noslaucīja muti un paskatījās uz dēlu.

—   Kas ir?

—   Esmu pārdomājis. Es arhitektūru nestudēšu.

Uz brīdi istabā iestājās dziļš klusums. Visi pārsteigti skatījās uz Akselu. Sis paziņojums bija pilnīgi negaidīts un galīgi nesaprotams. Pirmā attapas māte.

—   Tu to nopietni, dēls? — viņa drebošā balsī pajautāja. — Tu pats saproti, no kā tu atsakies?

—   Jā, māt, — Aksels mierīgi atbildēja. — Es esmu visu apsvēris.

—   Viņš ir jucis, — Zinta pateica un neizpratnē turpināja skatīties uz savu jaunāko brāli. — Galīgi nojūdzies.

—   Bet dēls … — Sandra bija galīgi apmulsusi.

—   Es visu esmu apsvēris, — Aksels atkārtoja. — Tēv… Es gribu iet strādāt pie tevis rūpnīcā.

Vēlreiz visi paskatījās uz ģimenes jaunāko locekli, un Zinta nodomāja, ka brālim laikam patiešām viss sagājis grīstē.

Aivars Sniegs ilgi un uzmanīgi skatījās dēlā un šķita vismazāk pārsteigts.

—   Vai tu to izdomāji tikai tagad vai jau krietni agrāk? — viņš nopietns painteresējās.

'— Nedaudz agrāk, — Aksels atbildēja. — Gribu strādāt. Studēt iešu dažus gadus vēlāk vai to varēšu darīt arī neklātienē.

—   Varēt jau vari… — Aivars domīgs novilka. — Un par ko tad esi nolēmis strādāt? Varbūt par krāvēju?

Aivaram Sniegam pirmajā mirklī arī ne sevišķi palika šis dēla nodoms. Bet lai jau dara, kā grib. Galu galā jau pieaudzis cilvēks.

—   Varu arī par krāvēju, — Aksels atbildēja. — Bet vai cits tev nekas nav ko piedāvāt?

Aivars Sniegs nenovērsa savu caururbjošo skatienu no dēla sejas. Kas tam puikam lēcies? Kādēļ tik pēkšņi mainījis nodomus? Bet, ja jau tā izlēmis, tad acīmredzot savs pamats ir un no .tā viņš neatkāpsies.

—   Elektriķa, darbgaldu iestādītāja vai remontatslēdznieka profesija tevi apmierina?

—   Pilnīgi, — Aksels piekrītoši pamāja.

—   Ja tas viss nav joks, — Aivars Sniegs teica, — vai tikai mirkļa iegriba, tad jau rīt vari nākt noformēties. Atklāti sakot, dēls, tas nemaz nav slikti izdomāts. Patiesi, ja gribēsi, studēt var vienmēr. Bet vai izturēsi? Par grūtu nebūs? Tev jāzin, ka rūpnīca nav nekāda izpriecu vieta.

—   Nebaidies, gan izturēšu.

—   Tikai vienu, Aksel! — Aivars Sniegs brīdinoši teica, un viņa balsī bija saklausāms pazīstamais tērauda aukstums. — Darbā es tev nekad nebūšu tēvs, saprati? Tu man būsi tāds pats strādnieks kā visi pārējie! Skaidrs? Un pacenties man vispār pēc iespējas retāk rādīties acīs!

Sandra bezpalīdzīgi raudzījās te uz dēlu, te uz vīru. Viņa vēl joprojām neko īsti nespēja saprast.

—   Bet Aivar… Mūsu dēlam taču jākļūst par arhitektu, nevis par kaut kādu tur atslēdznieku! Tik daudz par to ir runāts, sapņots, sen jau nolemts. Kādēļ tu viņu atbalsti?

—   Nekas ar viņu slikts nenotiks, — Aivars Sniegs atmeta ar roku. — Lai tik strādā! Lai vispirms kļūst labs atslēdznieks, tad arī tas labais arhitekts nekur neaizbēgs!

Sandra ar Zintu joprojām pilnīgā neizpratnē skatījās uz Akselu, bet viņš pasmaidīja, piecēlās, piegāja pie loga, vēlreiz paskatījās uz rūpnīcas baltajiem korpusiem, pēc tam uz ielu, pa kuru tieši tai mirklī gāja Simona — un viņu pavadīja jauns, spēcīga izskata puisis.

12

No tā laika jau pagājuši apmēram divi gadi. Aksels sāka strādāt tēva vadītajā cehā par remontatslēdznieka mācekli. Darbā Aivars Sniegs pret viņu bija pasvītroti distancēts, auksts un prasīgs, bet mājās vienmēr ar viņu laipni aprunājās, skaidroja visdažādāko mašīnu, darbgaldu un agregātu uzbūves principus, rādīja to rasējumus un sīki izstāstīja katra mezgla nozīmīgumu, nolietošanās pakāpi un darbības efektivitāti.

Akselam galva strādāja labi, viņš visu ātri aptvēra un saprata un ari darbā ļoti centās. Pēc dažiem mēnešiem ieguva otro, bet pēc gada kvalifikācijas komisija viņam vienbalsīgi piešķīra ceturto atslēdznieka kategoriju.

Darbs Akseiam principā patika, tas apmierināja, lai gan bija netirs un ar dzelžiem vien. Viņš strādāja un nekad ne par ko daudz nesūdzējās. Katru dienu Aksels redzēja Simonu. Katru dienu meitene atradās viņam turpat blakus, bet patiesībā bija tikpat tālu kā tā vientuļā zvaigzne rietošās saules staros. Un nekādi vairs nebija iespējams viņai piekļūt tuvāk. Jo tajā vasarā Simona apprecējās. Aksels, protams, ne kliedza, ne vaimanāja, ne arī plēsa sev matus no galvas. Viņš notikušo uztvēra un uz to skatījās mazliet izbrīnījies un neko pa īstam nesapratis. .Viņam pietika gribas atteikties no kārdinājuma ironiski vai melodramatiski Simonu apsveikt ar šo viņai tik patīkamo un svarīgo dzīves notikumu, un Aksels viņai nepasniedza ne ziedus, ne dāvanu, ne ari aizsūtīja apsveikumu. Viņš tikai ciešāk sakoda zobus un saprata, ka tā droši vien dzīvē nāksies darīt ne reizi vien. Arī Valdis Branks strādāja turpat viņu cehā, un Aksels rūpīgi viņu nopētīja. Puisis kā puisis. Kluss un mierīgs, nesteidzīgs, runāja lēni, it kā apsverot katru pateikto vārdu, nebija nekāds vārgulis, bet arī ne sevišķi spēcīgs, lai gan pleci pamatīga galda platumā. Divdesmit divu gadu vecumā vēl nebija apguvis nekādu specialitāti un strādāja slīpētavā. Darbs bija reti vienkāršs, tur vajadzēja strādāt vienīgi pēc iespējas ātrāk, bet prasmei nebija sevišķas nozīmes. To varēja apgūt vienā dienā. Arī ar skaistumu Valdis Branks neizcēlās. Varbūt tieši otrādi. Iegarena seja, zilas acis un gaiši mati. Tipisks latviešu puisis. Ar ko viņš spējis piesaistīt Simonu? Ar ko? Nekas viņam tāds sevišķs nebija, un daudzmaz inteliģentā sabiedrībā Simona ar viņu nekādi nevarētu lepoties. Bet kas tad? Kaut kam taču tomēr vajadzēja būt! Un Aksels sāka domāt, vai tikai Simona to visu nav izdarījusi aiz visvienkāršākās spīts? Paķērusi pirmo, kas trāpījies ceļā. Vai tad tā reti notiek? Bet ziemā Aksels beidzot saprata, ka tā bijusi un ir visvienkāršākā mīlestība, tā mīlestība, kas nekad nejautā, vai kaut ko proti un ko esi mācījies, kas nekad nejautā par taviem ienākumiem 1111 piederošo mantu, kurai ir vienaldzīgs cilvēkam piederošais īpašums, izglītība, pagātne un pat viņa izskats. Tikai cilvēks pats, acīmredzot tikai un vienīgi viņa paša būtība. Un, ja tu redzi tādu mīlestību, tad tu ar saviem augstskolas diplomiem, spožajām nākotnes izredzēm, naudas žūkšņiem, mašīnu un vasarnīcu vari mierīgi atkāpties malā. Jo šāda mīlestība nekad neko neprasa un tai neko arī nevajag, tā ir akla un nežēlīga un nekad neko nepiedod. Šādai mīlestībai svarīgas un nozīmīgas ir tikai paša izjūtas, pašas milestības prieks un sāpes un tās nesavtīgs piepildījums.

Nākamā gada pavasarī Simonai piedzima dvīņi — zēns un meitenīte, un viņa tos nosauc par Māri un Māru. Acīmredzot Simonai materiālie apstākļi bija visai spiedīgi, viņa nevarēja atļauties izmantot sev pienākošo gada bezalgas atvaļinājumu un pēc dažiem mēnešiem jau atkal sāka strādāt.

Aksels šad tad ar viņu aprunājās par kaut kādiem nenozīmīgiem ikdienas sīkumiem, tā viegli un garāmslīdoši, ar rūgtu un skumju smaidu sejā, pilnīgi apjēgdams, ka tagad Simona viņam zudusi uz visiem laikiem. Bet cilvēks mīlestībā jau nekad nav bijis sevišķi gudrs. Acīmredzot tādu pašu neko neprasošu, neizvēlīgu, nesavtīgu un pirmajā mirklī absolūti nesaprotamu miles- tibu, kādu Simona izjuta pret Valdi Branku, Aksels izjuta pret Simonu. Viņam bija vienalga, ko jaunā sieviete izjūt pret viņu, ko domā vai atceras, bija pilnīgi vienalga, vai viņa precējusies un cik viņai bērnu, — Aksela jūtas nemainījās. Un paies vēl vairāki gadi, kad Aksels sāks nicināt gan sevi, gan šo bezjēdzīgo mīlestību, jo tā viņam neko citu neatnesa kā vienīgi sāpes un sarūgtinājumu. Bet viņš nespēja no tās atteikties, nespēja aizmirst, domāt vai just kaut kā savādāk. Tad viņam vajadzētu nomirt un piedzimt no jauna.

Glābiņš nebija arī Sigita. Zinta viņus iepazīstināja kādā vēlā rudens vakarā, kad Sigita pēc lekcijām bija atnākusi viņai līdzi uz mājām. Tā bija moderna, uzskatos brīva un jautra meitene, Mācījās kopā ar Zintu un nodarbojās ar mākslas vingrošanu. Skaista. Nēsāja īsi apgrieztus matus, kas viņas maigo un apaļo sejiņu vērta ļoti bērnišķīgu. Biezas, vienmēr spilgti uzkrāsotas lūpas un tumšbrūnas acis. Paslcpus smēķēja. Lieliski dejoja. Lai neizskatītos apnicīga, vienu dienu nēsāja īsus mini svārkus, nākamajā — garu māksi kleitu. Tāpat bieži mainīja arī acu plakstiņu krāsu — te zilu, te zaļu, te violetu. Sigita Akselam patika, bet ne vairāk. Viņi dažreiz aizgāja uz institūta studentu ballēm, Aksels pavadīja meiteni uz mājām, bezkaislīgi skūpstīja pustumšajā kāpņu telpā, un vienreiz bija pat izdevība kopā pavadit nakti. Aksels izvairījās un no šī prieka atteicās. Sigita toreiz gandrīz vai apvainojās. Aksels viņu skūpstīja, viņš skūpstīja šo patīkamo meiteni gandrīz vai visu vakaru, bet nespēja sevī piespiest vai tā aizraut un iekvēlināt, lai spētu uzkāpt līdz Sigitas dzīvoklim un aiz sevis aizvērt durvis. Viņam visu laiku šķita, ka blakus stāv Simona un pārmetoši skatās. Viņam šķita, ka, sagādājot prieku sev un Sigitai, viņš Simonai sagādās sāpes. Viņš saprata, ka tas neatbilst īstenībai, ka visas šīs domas un iedomas ir bezgalīgi stulbas, bet tomēr dziļākajā savu jūtu izpratnē viņam šķita, ka lidz ar to viņš iespļaus savai mīlestībai tieši acīs. Un tad jau labāk tā. Lai domā, ko grib.

Aksels paskatījās pulkstenī. Pēc piecpadsmit minūtēm sāksies pusdienlaiks. Aksels nomazgāja rokas, un viņu pārņēma nepārvarama vēlēšanās satikt Simonu, vēlreiz ar viņu izrunāties. Par ko būtu jārunā, kas jāsaka, viņš īsti nezināja, tikai juta nepieciešamību atkal sajust Simonas tuvumu un dzirdēt viņas balsi. Tas bija kā apmātība, kā neārstējama slimība.

Aksels ieskatījās slīpētavā. Valdis Branks cītīgi strādāja. Krāvēji nupat kā bija pieveduši jaunas kastes ar korpusiem. Nežēlīgi gaudoja abas slīpmašīnas. Tur strādāja arī kāds jauns, neredzīgs pusis Jānis irbe. Viņš savā laikā studēja ķīmiju, bijis praksē ķīmisko reaktīvu rūpnīcā, laborante vai viņš pats nejauši sajaukuši pilnīgi nesaderīgas vielas, noticis spēcīgs sprādziens, un jaunais students uz visu mūžu kļuva akls. Aksels ilgi uz viņu skatījās un domāja, cik dzīve tomēr dažreiz ir nežēlīga un netaisna, ka tā daudziem cilvēkiem sniedz to, ko viņi nemaz nebūtu pelnījuši, bet daudziem atņem pat to, kas viņiem tik ļoti šai dzīvē nepieciešams.

Gaitenī meistars Eižens sarunājās ar diviem strādniekiem. Gandrīz skriešus garām paskrēja Ināra Sile. Pa gaiteni nikns un pārskaities pie Eižena joza arī montāžas iecirkņa brigadieris. Pie kravas lifta stāvēja vairāki ceha krāvēji ar sakrautām materiālu kastēm uz dzelzs ratiem. Gaiteni ar gatavās produkcijas kravu iebrauca spēcīgs elektrokārs. Ritēja mēneša pēdējās divas dienas, un šo dienu saspringtā darba atmosfēra bija jūtama visur. Izpildīs vai neizpildīs plānu? Aksels tieši nepiedalījās produkcijas ražošanā, tās sagatavošanā un izlaidē, tomēr no viņa darba stiprā mērā bija atkarīga šī ražošana, sagatavošana un izlaide, bet šobrīd visi agregāti, darbgaldi un mehānismi darbojās teicami, un viņš iegāja presētavā. Tur divi augstākās kvalifikācijas vīri remontēja sešpadsmito hidraulisko presi. Tai bija pārdedzis automātiskais temperatūras un atmosfēras spiediena regulēšanas slēdzis. Aksels brīdi pavēroja biedru darbu, tad apstaigāja pārējās preses. Visas darbojās normāli. Iecirknī valdīja neciešams karstums. Sievietes uz kailajām miesām bija uzģērbušas vienīgi plānus darba virssvārčus. Katra apkalpoja divas preses, un viņu mēneša izpeļņa parasti pārsniedza divus simtus. Simonas nebija.

— Man šķiet, ka viņa uzskrēja augšā pie priekšnieka, — kāda sieva paskaidroja. — Kaut kādā sakarā ar bērnu iekārtošanu silīte.

Aksels pagriezās 1111 izgāja atkal gaitenī. Eižens joprojām kaut ko pacietīgi skaidroja diviem strādniekiem. Tie bija abi galva- niķi — Lapiņš un Cugunovs. Aksels ātri uzskrēja līdz trešajam stāvam un iegāja ceha priekšnieka kabinetā. Tas bija tukšs — ne Aivara Sniega, ne Ingas, ne Simonas. Aksels nostājās pie sienas un bridi vēroja tēva darbavietu. Papīriem nokrauts liels rakstāmgalds. Uz tā vēl divi telefona aparāti — sarkans un balts. Pie sienas uz gaiša koka pamata tumšā metālā atliets neliels Ļeņina portrets. Un Aksels mēģināja iedomāties, kā tēvs šeit jūtas, kā viņš spēj vadīt visu šo diezgan lielo ceha saimniecību, un sen jau zināja, ka tas nebūt nav viegli, ka viņam nepatikšanu vienmēr ir nesalīdzināmi vairāk par patīkamajiem brīžiem. Aksels zināja ari to, ka viņa tēvu cehā reti kāds mīlēja vai ieredzēja. Bet Aksels pavisam objektīvi neredzēja iemeslu šādai nostādnei. Tiesa kas tiesa — Aivars Sniegs bija stingrs un prasīgs, bet tādiem jau priekšniekiem jābūt. Tas ir loģiski, un tāds ir viņu darbs. Vienīgi tēvs tomēr varēja būt pret cilvēkiem daudz laipnāks, iejūtīgāks un nebūt tik augstprātīgs. Tas arī Akselam nepatika, un viņš saprata, ka, tāds būdams, tēvs, protams, nekādu mīlestību vai cieņu iemantot nevarēja. Bet acīmredzot viņam šī mīlestība nemaz nebija vajadzīga.

Strauji atvērās durvis, un kabinetā ātriem, noteiktiem soļiem ienāca Aivars Sniegs, piegāja pie rakstāmgalda, pacēla baltā telefona aparāta klausuli un sāka zvanīt.

—   Sagādes daļa? — viņš bargā balsī uzkliedza. — Seit Aivars Sniegs. Paklausieties, jūs tur, saules brāļi! Ko? Rudelis? Paklausies, Rudeli, ja tu pēc stundas man neatvedīsi materiālu M-lrīs- desmit uzgrieznim, es aiziešu uz tavu kantori un visu acu priekšā tevi iebāzīšu papīrgrozā, skaidrs? Liecies mierā ar saviem limitiem! To es pats zinu, ka ir jau cauri! Tu man dabū materiālu uz nākošā mēneša rēķina, skaidrs? Es degu! Saproti, degu! Un, ja tu to nevari, tad ej strādāt par sētnieku, nevis sagādnieku! Saproti?

Aivars Sniegs nometa klausuli, paskatījās apkārt un ieraudzīja Akselu. Mazliet izbrīnījies sarāva uzacis.

—   Tu pie manis?

—   Nē, — Aksels nedaudz apmulsa.

—   Pie Ingas?

—   Nē.

—   Tad kāda velna pēc tu te slaisties bez darba? — Aivars Sniegs skaļi uzbrēca. — Tu nezini, ka pašlaik presētavā remontē hidraulisko presi?

—   Zinu.

—   Un kas tu tāds esi, ka vari atļauties nestrādāt?

—   Es esmu ceturtās kategorijas remontatslēdznieks, bet pie tās preses darbs ir večiem ar sesto kategoriju. — Aksels atbildēja un sajuta nelielas dusmas. — Bez tam, Aivar Snieg, nevajag no sevis tēlot nez kādu Romas ķeizaru!

Aksels pagriezās un gāja uz durvīm.

—    Pagaidi! — Aivars Sniegs uzsauca. — Pasaki mātei, ka es šovakar mājās bušu vēlu. Lai negaida. Pats redzi, ka te iet kā pa mazo elli!

Aksels tikko manāmi pavīpsnāja.

—    Labi, tēv, es pateikšu, lai gan arī pats droši vien būšu vēlu.

Aksels aizgāja, Aivars Sniegs atkal pacēla baltā telefona klausuli, mēģināja kādu sazvanīt, tas neizdevās, nometa klausuli un neapmierināts izgaja laukā.

13

— Laika man nav, bet lai notiek, — Simona beidzot piekrita. — Es tūlīt aizskriešu uz garderobi un pārģērbšos. Tad iesim.

—   Un ko tavs virs? Viņš neiet uz mājām ēst?

—   Nē, viņš strādā. Tik tikko spēj izpildīt normu.

—   Un kā pašai?

—   Normāli.

—    Labi, Simona, — Aksels teica. — Es tevi gaidīšu ezera krastā.

Simona apmulsa un sāka kaut ko pārdomāt. Varēja redzēt, gan sajust, ka jaunajai sievietei nepatīk Aksela priekšlikums un viņa justos daudz labāk, ja šis puisis viņai liktu pilnīgu mieru.

—    Nebaidies, — Aksels klusi sacīja. — Neviens mūs tur nepamanīs, un tev nebūs jāskaidrojas ne sava vīra, ne ļaužu priekšā.

—    Es ne par to, — Simona teica. — Vīrs par tevi zina. Es viņam neko neesmu noslēpusi. Un viņš ir pilnīgi drošs par mani gluži tāpat, kā esmu droša par viņu.

—   Tā tam laikam arī jābūt, — Aksels tikko manāmi pasmaidīja. — Es tevi gaidīšu pie vecās peldētavas.

Saule stāvēja augstu pie skaidrajām debesīm, no ezera zilajiem ūdeņiem nāca patīkams dzestrums, un zeme vēl smaržoja pēc rīta svaiguma. Augstu ezera krastā, skaistā divstāvu mājā, kuru ieskāva reti sastopams senatnīgu ozolu parks, atradās rūpnīcas bērnudārzs. No turienes atskanēja pamatīgs troksnis. Jaunie pilsoņi pašlaik vai nu ēda otrās brokastis, vai ari bija izlaisti parkā paveikt kārtējos dienas varoņdarbus.

Aksels Sniegs atlaidās zaļajā zālē, zeme bija silta un mīksta, un viņš sevī sajuta dziļu satraukumu, it kā pirmo reizi mūžā būtu atnācis uz satikšanos. Viņš jutās mazliet izbrīnījies un pārsteigts, kad Simona tam piekrita, uz bridi spoži uzplaiksnīja mazs cerību stariņš, ka Simonai ar to Valdi Branku nemaz tik labi neiet, ka viņa ir vīlusies, ir dziļi nelaimīga un tagad atkal sākusi domāt par savu pirmo mīlestību … Tas būtu brīnišķīgi, Aksels rūgti nodomāja. Mēs taču gandrīz vienmēr savu personisko laimi būvējam uz citu cilvēku nelaimēm…

Tad viņš netālu no sevis izdzirda klusus soļus, zem tiem skaļi salūza kāds koka zars, Aksels pacēla galvu un blakus ieraudzīja Simonu Branku. Viņa savus melnos matus bija paslēpusi zem koši sarkana lakatiņa un daiļo augumu ietērpusi gaišzilā kleitā. Ka uz pirmo satikšanos, Aksels nopriecājās, un viņam pēkšņi likās, ka nekas nav noticis, laiks stāvējis uz vietas, viņi nekad nav šķīrušies, Simona nav precējusies, nav kļuvusi māte, viņi nupat tikai beiguši skolu, nav jāskatās pulkstenī, lai pēc pusstundas skrietu atpakaļ uz darbu; viņi šeit varēs sēdēt kaut visu dienu un atkal sapņot par nākotni un runāt, ko abi darīs rit un parīt… Pagājuši tikai divi gadi, bet kā gan pa šo īso laika sprīdi dzīve tomēr paspējusi izmainīties! No augšas līdz apakšai Krustām šķērsām — līdz pašiem pamatiem.

—   Sēdies, Simona, — Aksels uzaicināja. — Redzi, kā es tevi atkal nozagu, izmānīju. Skaidrā dienas laikā visu acu priekšā… Kara laikā es nebūtu sliktāks par Nikolaju Kuzņecovu vai Stir» licu.

Simona apsēdās viņam blakus un cieši pierāva kājas. Mēģināja pēc iespējas zemāk pavilkt kleitu, bet tās mala tomēr vēl atradās diezgan tālu no apaļajiem ceļgaliem.

—   Aksel, Stirlics ir izdomāts, — viņa klusi un mazliet skumji teica. — Tāpat kā tava… Nevajag, Aksel. Es jau tev vienreiz lūdzu. Nevajag vairs neko izdomāt.

—   Es jau arī nedomāju, un varbūt tā arī ir mana dzīves neveiksme un nelaime. Es vienkārši jūtu. Es joprojām dzīvoju no emocijām, tā ir mana dienišķā maize, mana ikdiena.

—   Tu dzīvo no pagātnes un nespēj vai negribi redzēt, ka šodien taču viss ir izmainījies.

—  Nē, Simona, — Aksels noraidoši pakratīja galvu, — nekas nav mainījies, izņemot tevi.

—   Viss, Aksel, — viņa pasmaidīja. — un tev to vajadzēja ievērot.

—   Var jau būt.. . Bet es patiešām to negribu redzēt.

—   Un atnāci strādāt uz rūpnīcu … — Simona atkal rūgti pasmaidīja. — Manis dēļ?

—   Jā, — Aksels pēc laba brīža atbildēja. — Un sevis dēj.

—   Muļķīgi darīji, — Simona teica un noraisīja no galvas sarkano lakatu. Melnās matu cirtas lēni un viegli apgūlās uz trauslajiem pleciem. Viņa pēkšņi izskatījās nesalīdzināmi skaistāka nekā pirmīt un atgādināja meksikānieti vai seno indiāņu upurēšanai paredzētu jaunavu — tik daudz skumju un bezcerības pēkšņi bija saskatāmas viņas tuinšajas acīs. — Muļķīgi darīji, Aksel, ja tikai manis dēj. Tagad jau butu beidzis otro kursu. Kādēļ neturējies pie sava sapņa?

—   Es turos.

—   Es? — vina pavaicāja.

—   Tu.

—   Neviena sieviete laikam nekad nedrīkst kļūt par tik spēcīgu sapni, kura dēļ būtu vērts salauzt savu dzīvi. Vismaz ne es.

—   Tieši tu.

—   Un neviens vīrietis.

Viņi ilgi klusēja. Bērnu čalas apklusa. Vējš kļuva stiprāks. Pa ezeru aizdrāzās sūkņu stacijas baltais kuteris. Tālumā kliedza kaijas.

—   Pirms diviem gadiem apmēram šai laikā mēs braucām uz Gauju, — Aksels domīgs teica. — Atceries?

Simona lēni pakratīja galvu.

—   Ne, Aksel, neatceros.

—   Pēc tam bija izlaiduma vakars, jūras krasts un tās nepazīstamās mājas … Atceries?

—  Nē.

—  Un pēc tam tas romantiskais siena šķūnis, agrais rīts, vecā saimniece … Atceries?

—   Nē.

—   Pec tam atkal skolas pagalms, vasarnīca un tas sirmais bērzs Gaujas krastā … Atceries?

—   Nē.

—   Un tad mēs tur runājam par mūsu abu nākotni, kaut ko par mīlestību … Atceries?

—   Nē.

—   Zēl, — Aksels skumji noteica. — Ļoti žēl, Simona, ka tu vairs neko negribi atcerēties.

—   Man vairs nav tiesību atcerēties bijušo, lai cik tas arī būtu bijis skaists, — Simona skatījās viņam tieši acīs un runāja ātri, tomēr uzsverot katru vārdu, it kā gribēdama, lai taču beidzot Aksels visu saprot. — Jo man, redzi, tagad jādomā par šodienu un kaut nedaudz arī par rītdienu. Tā skaistā dziesma sen jau izdziedāta. Visi vārdi palikuši koku galotnēs vai ari līdz ar Gaujas ūdeņiem ieplūduši jūrā un pašlaik iesaluši ledu kaut kur Grenlandcs aukstajos krastos. Tagad ir jādzīvo, nevis jāsapņo.

—  Zēl, — Aksels atkārtoja. — Vai tev neliekas, ka mēs tomēr mazliet par ātru esam kļuvuši pieauguši?

—   Par to es vēl nemaz tā īsti neesmu domājusi, tikai skaidri zinu, ka tur jau vairs neko nevar izmainīt.

—   Un tomēr — mazliet par ātru. Es šai rūpnīcā un tu pie bērnu lupatām.

Simona pasmaidīja.

—   Var jau būt, varbūt, Aksel, bet tu nemaz nespēj iedomāties, cik tas viss ir ļoti jauki! Un kā tas piepilda dzīvi!

—   Nespēju, jā, — Aksels piekrita un mēģināja iedomāties, ko Simona ar to neveiklo lamzaku Valdi Branku pa vakariem dara, ko viņi runā un kā izturas viens pret otru, mēģināja iztēloties, kā viņi mazgā un baro bērnus, kā ar tiem iet pastaigāties pa sirmo Vecmuižas parku, kā viņi tos noliek gulēt un kā paši iet gulēt… Kaut kas sāpīgi ass iedūrās krūtīs, un Aksels dziļi ievilka elpu. — Jā, Simona, es jau tev sen to gribēju pajautāt.

—   Ko? Kas tevi vēl varētu interesēt?

—   Nekas sevišķs. Es tikai gribētu pajautāt — ko gan tu tādu tai Valdī Brankā esi atradusi?

Simona nedaudz pievēra acis un izbrīnījusies paskatījās uz blakus sēdošo puisi.

—   Vai tad kas īpašs ir jāmeklē?

—   Parasti jau meklē.

Simona ilgi neko neatbildēja, tad pasmaidīja.

—   Ja es būtu apprecējusies ar tevi, — viņa klusi teica, — varbūt arī Valdis Branks man kādreiz pajautātu — ko tu tai Akselā esi tādu atradusi? Un es nezinātu, ko viņam atbildēt.

Abi atkal ilgi klusēja, un Aksels saprata, ka tas, ko nupat Simona pateica, patiesībā ir ļoti skumji.

—   Tu esi laimīga? — viņš pajautāja.

Simona brīdi domāja.

—   Kaut kas jau varēja būt arī labāk, citādāk, — viņa teica un matus paslēpa zem sarkanā lakatiņa, to rūpīgi sasiedama galvas aizmugurē, — bet visā visumā — jā! Un tādēļ es tevi vēlreiz lūdzu, Aksel, nemēģini mani vairs satikt un beidzot pacenties aizmirst to Gaujas krastu, tās mājas un visu, kas mūsu starpā ir noticis! Apsoli?

—  Nē, Simona, to es tev neapsolu; — Aksels dobjā baisi teica un vairākas reizes pakratīja galvu. — Neapsolu.

—   Vai tad tu vēl joprojām esi viens? Vai tad tu pa šo laiku nevienai neesi iepaticies un neviena nav iepatikusies tev? Tev taču ir kāda cita meitene, vai ne?

—   Jā, ir, — Aksels atbildēja un skatijās sāņus. — Bet tikai tā — starp citu.

—    Tad ir silkti, Aksel. Meitenes nedrīkst būt tikai tā — starp citu. Tad jau labāk vienam.

—   Tādēļ ka vienigā meitene vienmēr man paliksi tikai tu! — Aksels iesaucās un varbūt pilnīgi neapzinīgi ar saviem spēcīgajiem pirkstiem cieši saspieda Simonas ceļgalu. — Tikai tu! Vienmēr un visu laiku, lai kas arī manā dzīvē notiktos.

Simona viegli atstūma puiša roku, piecēlās, nedaudz sakārtoja kleitu un lakatiņu un nopietna paskatījās uz sadrūmušo Akselu. Un nevarēja saprast, vai šai skatienā bija kaut kāda līdzjūtība. Nez vai. Dzīve vienkārši paņemta plaukstās tieši tāda, kāda tā ir. Bez sevišķa izbrīna vai nožēlas. Bez atmiņām un sapņiem.

—    Redzi, Aksel, — Simona klusi teica un skatījās pāri zaļajai pļavai, kur bija saskatāms ciemats un viņas mājas gals. — Es jau sen vairs neesmu meitene, ar kuru viegli var sarunāt aizbraukt zaļumos vai aiziet uz kino. Iegaumē un atceries, Aksel, — es esmu māte, divu bērnu māte, un, ja runājam nopietni, tad tas tomēr kaut ko nozīmē un visu izmaina. Visu!

Simona pagriezās un ātri aizgāja.

Aksels palika sēdot, viņš pagrieza galvu uz otru pusi, viņš negribēja redzēt, kā Simona aiziet, viņš tikai sajuta, kā viegli noliecas zāle un saule milzīgā ātrumā par dažiem miljoniem kilometru attālinās no zemes.

14

Anda Straume atvēra acis, diena jau bija lielā gabalā, saule caur spodri nomazgātajiem logu stikliem un gaišajiem kristalona aizkariem spēcīgi spīdēja seja, un viņa nodomāja, ka varbūt tās mūžīgajā riņķojumā noticis kaut kas neparedzēts un saule pienākusi zemei par dažiem miljoniem kilometru tuvāk. Bija neciešami karsts. Anda nometa smalko zīda segu sāņus, izpleta rokas un kājas un pilnīgi kaila ļāvās sevi apskatīt jaunajai dienai un šiem arvien dedzinošākajiem saules stariem. Viņa jutās vienreizēji labi, un šo vieglo, mazliet reibinošo un pilnīgi bezrūpīgo sajūtu dažreiz var dēvēt arī par laimi. Ja tagad viņu redzētu nejauši ienācis vīrietis, tas noteikti baidītos viņai pat tuvoties — tik skaista un laimīga izskatījās šī Anda Straume. Viņa viegli pagriezās uz sāniem un ar slaido pirkstu gadiem pieskārās vietai, kur vakar vakarā viņai blakus bija gulējis Aivars Sniegs. Ķermeni caurstrāvoja patīkams satraukums, un viņa vissīkākajās detaļās mēģināja atcerēties visu, kas vakar .šeit notika. Un ari tas bija patīkami. Vienmēr, kad viss skaistais jau beidzies, mums paliek vienīgi atmiņas, ar kuru palīdzību mēs tik bieži un viegli atgriežamies pagātnē un savā jaunībā. Arī vakardiena ir jau pagātne, un domā, cik gribi, tic skūpsti un glāsti, un asie ķermeņu pieskārieni jau vairs tā nededzina kā iepriekš. Un ta jau vairs nesatrauc. Un labi. Taisni brīnišķīgi. Jo mums atkal jādomā par šodienu, rītdienu. Jo mēs atkal alkstam un gribam, un vēlamies atkārtojumu. Pagātnes atmiņas vienmēr bijušas spēcīgs stimulators jaunām nākotnes iecerēm.

Anda lēni izkāpa no platās gultas, nostājās pie loga, brīdi vēroja ielu, garām braucošu autobusu un kādu vecu sievu, kas bija izvedusi pusdienas pastaigā baltu sunīti. Anda izstaipījās, smagi nopūtās, aizgāja līdz spogulim un bridi sevi kritiski vēroja. Jau trīsdesmit četri gadi… bet āda vēl pavisam gluda, krūtis stingras, un vingrs, lokans ķermenis. Kaut nu tas Aivars Sniegs beidzot pie viņas paliktu! Tomēr sievietei beigu beigās ir diezgan skumji katru rītu pamosties vienai. Un vēl skumjāk tieši tādēļ, ka vakaros reti kad ir viena. Stipra sarūgtinājuma mirkļos to varētu pat pieņemt par zināmu pazemojumu. Vai tad tiešām es Aivaram varētu būt vajadzīga tikai kā sieviete? Un tikai? Tiesa, Aivars Sniegs līdz šim viņai vēl nekad nebija stāstījis par savu mīlestību, bet vai tad šodienas vīrieši vispār par to prot runāt? Es tev, Aivar, varētu būt ne tikai patīkama un vajadzīga sieviete, bet arī labs draugs, sieva un laba namamāte. Un tu man labs draugs, vīrs un vajadzīgais vīrietis. Vai tad mēs nevarētu…

Anda Straume kļuva domīga. Protams, varētu, Aivar. Es katru vakaru varētu sev dabūt citu, bet gribu tikai tevi. Un tas nemaz nešķiet dīvaini. Mēs jau pirmās un visspēcīgākās dzīves vētras esam pārdzīvojuši. Dziļākie atvari un bīstamākās krāces aiz muguras. Mans bijušais vīrs man atstāj šo dzīvokli, bērnu nav, un nekas mūs netraucētu dzīvot mierīgu un laimīgu dzīvi. Lielā pavasara modes skate ir garām, jau sestā diena kā sācies atvaļinājums, un es pat netaisos nekur braukt, ne ceļot, tikai katru vakaru gaidu tevi, labi zinādama, ka pagaidām tu nevari reizē ar mani sagaidīt rītu. Tev šis rīts ir jāsagaida ar citu sievieti, kuru tu sakies nemīlam. Kādēļ? Kas tad tevi aiztur vai kavē? Aizspriedumi? Pienākums? Ļaužu izdomātās morāles normas? Bet tad, kad tu ierodies pie manis, tu taču visus šos aizspriedumus, pienākumus un visas šīs tik respektējamās morāles normas atstāj aizdurvē vai arī vienaldzīgs tās paliec zem mana mīkstā spilvena. Kādēļ mums tā patikas spēlēt teātri? Kādēļ tu pret sievu nevari būt tikpat atklāts un patiess, kāds esi pret mani? Kādē| tu viņai visu nepasaki? Kādēļ tu nepaliec šeit, kur tev ir labi, bet ej uz turieni, kur tev ir slikti? Protams, ja vien var ticēt taviem vārdiem. Bet tev taču nav ne mazākā iemesla man melot. Es tev ticu. Tev diendienā jāmelo sievai. Kādēļ tu izvēlies šādu dzīvi? Kādēļ mēs vispār tik bieži dzīvojam tādu dzīvi, kas mūs neapmierina un kādu nevēlamies? Laikam mums vienkārši pietrūkst spēka un drosmes īstajā laikā apstāties un īstajā brīdī iet tālāk. Mēs pārāk bieži domājam, pārāk daudz rēķinām, pārāk pakļaujamies sabiedrības domām un uzkatiem un pārāk reti ļaujamies savām vēlēšanām un savu jūtu neierobežotai vaļai. Bet kā gan citādi mēs varam kļūt laimīgi?

Anda nomazgājās, apģērbās, sasukāja matus, piezvanīja Aivaram, nedaudz uzkrāsojās un nolēma aiziet pie frizieres. Šovakar ar Aivaru Sniegu nopietni jāizrunājas, un viņa vēlējās būt pēc iespējas skaistāka. Skaistums un jaunība jau no senseniem laikiem ir bijis sieviešu spēcīgākais ierocis. Un labākais arguments. Stiprākā kārts, kuru nevar nokaut pat vīriešu aklums vai visciešākās laulību saites. To var atļauties neievērot vienīgi mīlestība.

Tieši tai brīdī, kad Anda Straume savā elegantajā gaitā iegāja vienā no labākajām Rīgas frizētavām, Aivara Sniega meita Zinta kopā ar Andri Vilku izgāja no Politehniskā institūta pelēkās ēkas un lēnā gaitā aizstaigāja līdz Daugavas krastam. Apsēdās uz soliņa un skatījās, kā pāri Oktobra tiltam nebeidzamā straumē uz pretējo krastu lēni un neveikli brauca tramvaji, trolejbusi, visvisādu marku automašīnas un satiksmes autobusi. Caur tilta apakšu izšāvās balta «Raķete» — tās klājs bija pilns ar cilvēkiem un bērniem — un, strauji palielinādama ātrumu, aizdrāzās Bol- derājas virzienā. Droši vien tā devās uz Mežaparku vai Majoriem. Varbūt tas bija atpūtas brauciens pa Rīgas jūras līci. Pavasaris pilnā plaukumā, patiesība jau vasaras sākums, un vienai daļai cilvēku sākas atvaļinājumi.

— Ko mēs šovakar darīsim? — Andris painteresējās.

Viņš bija vidēja auguma, bet fiziski reti spēcīgs puisis. Ceturto gadu nodarbojās ar džudo cīņu un bija jau iekļauts republikas izlasē. Viņa vecāki strādāja Vefā, ģimenē bija vēl trīs bērni, un materiālie apstākļi nebija sevišķi spoži. Andris ģērbās visai pieticīgi un parasti pa vasarām brauca strādāt kādā mežsaimniecībā vai uz būvēm. Bet Andris nekad nezaudēja pašpaļāvību un optimismu. Vienmēr jautrs, labā garastāvoklī, izpalīdzīgs un ļoti biedrisks. Viņā bija iemīlējušās vairākas institūta meitenes, arī Zinta

Sniega, un viņš pie tas ari turējās. Un bija nolēmis turēties visu dzīvi.

—   Šogad uz mežiem nebrauksi? — Zinta pajautāja.

—    Redzēs, kā būs. Bet droši vien ne. Nauda jau tur ir laba, bet tad mums atkal būs jāšķiras.

—   Negribi?

—   Nē!

—   Nemaz nevari, Andri! — Zinta iesaucās. — Mums taču šovasar… Varbūt esi pārdomājis?

—    Nē, — Andris pakratīja galvu. — Precēsimies. Tavi vecāki jau zina?

—   Viņiem nav pat jausmas.

—   Tas tomēr acīmredzot būs jādara zināms.

—   Es to viņiem, Andri, vistuvākajā laikā pačukstēšu.

— Un es saviem. Vispār viņus vajadzētu sapazīstināt.

—   Gan jau iepazīsies. Kādu svētdienu uzlūgsim uz pusdienām.

—   Kā tu domā, ko tavi veči teiks?

—   Mamma droši vien vaimanās, ka nedaudz par agru, ka vispirms būtu jābeidz mācīties, jāsāk strādāt, jāiegūst ekonomiskā neatkarība un tā tālāk, bet tēvam viss būs vienalga. Viņš, daudz neprātodams, izvilks naudas maku un noskaitīs jebkuru summu, kāda būs vajadzīga kāzu izdevumiem.

—   Tev ir kolosāls tēvs, — Andris teica.

—   Man būs kolosāls vīrs, — Zinta pasmaidīja.

—   Nez vai… Ar vienu uzvalku un tukšām kabatām… Zini, tos jau parasti neviena ilgi nemīl.

—   Bet es ceru, ka tu ilgi nestaigāsi tikai vienās biksēs?

—   Ilgi, Zinta. Vēl divi gadi…

—   Tie mums paskries kā divas dienas! Bet šovasar mums kaut kur vajadzētu aizbraukt kāzu ceļojumā. Piekriti?

—   Pilnīgi. Uz kurieni tu vēlētos?

—   Varētu uz Spāniju vai Itāliju, vispār uz Vidusjūras krastiem… Varētu vēl uz Haiti vai Bahamu salām…

—   Ko tu tur darīsi?

—    Kā — ko? — Zinta iesaucās — Sauļošos, skatīšos uz staltajiem nēģeriem vai temperamentīgajiem itāliešiem, uz zaļajām palmām, jūru un atpūtīšos. Tuvojas taču atkal tā šausmīgā sesija un tie drūmie laulības gadi…

Andris sāka skaļi smieties un piekrītoši māja ar galvu.

—    Labi, Zintiņ, tā arī izdarīsim! Pēc pirmās ieskaites es tevi aizvedīšu… uz Doles salu! Labi? Tas ir krietni vien tuvāk un arī izmaksās nedaudz lētāk…

—   Baigais! — Zinta smējās. — Bet mūsu pirmajās iepazīšanās dienās tu man apsolīji aizvest uz pasaules galu… Uz šis zemes visskaistākajām vietām! Vai tev nešķiet, mīļais, ka tā zemeslode tev šobrīd kļuvusi nāvīgi maza?

—   Tiem, Zintiņ, kas mīl, — Andris atbildēja, — katrs solis ir kilometrs, katra stunda — gads, bet…

—   Labi jau, labi! Tagad tu mani aizved vismaz uz kādu saldējuma kafejnīcu!

—   Kādu! It kā to mums būtu milzīgi daudz! Es tevi varu aizvest vienīgi uz to nožēlojamo «Pingvīnu»!

—   Tas šobrīd speciāli mums pārvērtīsies par lepnāko un dārgāko restorānu Rīgā! Es ceru, ka tev taču vismaz rublis ir?

—   Tik daudz man ir vienmēr! — Andris lepni atsaucās, un viņi piecēlās. Nesteidzīgā gaitā gāja pa Ļeņina ielu, pagāja garām Bastejkalnam, kanāla malā sēdēja vairāki pusmūža cilvēki un bariņš jauniešu, droši vien studenti no Medicīnas institūta. Pēc tam iegāja mazajā, pelēkas gaismas pielijušajā kafejnīcā, apsēdās zāles stūrī pie loga un paskatījās apkārt. Kā par brīnumu, zale bija pustukša. Pēc dažām minūtēm pie viņiem pienāca saīgusi oficiante un ar pāris roku kustībām ātri noslaucīja galda virsu. Dažas kūku druskas uzbira Andrim uz biksēm. Viņš tās nopurināja uz grīdas, paskatījās uz centīgo viesmīli, bet neko neteica.

—   Ko tad jaunie cilvēki gribēs?

—   Divus asorti, — Andris pasūtīja.

—   Varbūt vēl kūkas, maizītes, kafiju?

—   Nē, tikai divus asorti saldējumus, — Andris atkārtoja.

—   Septiņdesmit divas kapeikas, — oficiante vēsi paziņoja tēriņa cenu un aizgāja.

—   Būs jau jādod viss rublis, — Andris sacīja, — citādi vēl nodomās, ka mēs patiešām esam galīgi nabagi.

—    Bet mēs taču esam tikai paputējuši miljonāri, — Zinta iesmējās.

Kafejnīcā vieglā un mazliet nevērīgā gaitā ienāca Anda Straume. Viņas slaidā ķermeņa augšdaļu cieši apkļāva spilgti balts itāļu svīteris, mati nupat kā bija sakārtoti lepnā vakara Trizūrā, bet ķermeņa apakšdaļu sedza pagarināti svārki ar dziļu šķēlumu kreisajos sānos. Anda Straume apsēdās pie blakusgal- diņa, pašķirstīja ēdienu karti, tad paskatījās uz abiem jauniešiem. Arī Zinta paskatījās uz skaisto un eleganto dāmu, un viņai pat prātā nevarēja ienākt, ka šai sievietei ir kaut kāds sakars ar viņas ģimeni, ka šī sieviete ir visnopietnākā mātes konkurente.

Rīga pakāpeniski ieslīga naktī, bet Operas apstādījumi bija gaiši kā dienā. Violeti sārta gaisma plūda no viesnīcas «Rīga» reklāmu uzrakstiem, no lielajiem restorāna logiem un spilgti apgaismotās Ļeņina ielas. Lielais pulkstenis gaidīja vēlīnos satikties gribētājus, bet vecais Bastejkalns — klusos vai trokšņainos mīlētājus. Un kas gan pavasarī nemīl, kad kokiem sprāgst pumpuri un uz ielas stūriem vecenītes tirgojas ar pirmajiem pļavu un mežu ziediem? Tikai piecdesmit kapeikas, un, lūdzu, — tu savai meitenei vari pasniegt skaistu pavasara mirkli, bet par velti vēl piedot klāt šo kluso un silto vakaru, tālo zvaigžņu gaismu un nakti, kurā jūs gribat būt vieni.

— Paldies, — Sigita teica un Akselam koķetīgi uzsmaidīja. Sāds sievietes smaids vienmēr ir nepārprotams un neatstāj nekādu šaubu par tās īpašnieces patiesajām jūtām un vēlēšanos. Tas vienmēr ir bijis patīkami maskēts aicinājums. Bet šoreiz tas Akselu atstāja pilnīgi vienaldzīgu. Viņš bija auksts un drūms kā melnais ielas segums. Viņš, sevi nolādēdams, atkal domāja par Simonu un viņu pēdējo sarunu. Nu kāda velna pēc vajadzēja viņu saukt uz to satikšanos, runāt, vēlreiz censties tuvoties? Dabūji tikai spļāvienu sejā. Un lieku reizi pārliecinājies, ka Simona no tevis sen jau ir atteikusies — savas jaunās mīlestības, savu bērnu, vīra un visas dzīves labā. Un tagad tu tikai vari gar ielas malām salasīt akmeņus un sākt dauzīt gaišās ielu spuldzes, lai to gaismā neviens neredzētu tavu apmulsušo ģīmi. Zinta visu zina par manām attiecībām ar Simonu un skaidri un gaiši pateica: «Aksel, tu esi totāls muļķis!» Un to visu droši vien zina ari Sigita. Ka nekā abas ir labas draudzenes un Sigita skaitās arī mana draudzene. Varbūt patiešām tagad man vajadzētu aiziet pie Sigitas uz māju? Abi viņas vecāki strādājot nakts maiņā, to Sigita tā klusi un neuzkrītoši pirmīt pateica, un varbūt patiešām aiziet pie viņas un šo nakti pavadīt kopā? Es dieva un cilvēku priekšā esmu pilnīgi brīvs. Mani nesaista solījumi, laulība vai abpusēja mīlestība, un Sigita taču tomēr ir skaista un brīnišķīga meitene, varbūt tieši tāda meitene, kāda man vajadzīga un kura taču nenoliedzami pret mani kaut ko jūt, varbūt pat mīl. Kādēļ gan ne? Kādēļ laist šādu izdevību garām? Bet mani saista paša jūtas.

Blakus iet Andris un Zinta, un, cik var manīt, viņus nekad nav nodarbinājušas tās problērn&s, kādas moka mani. Laimīgie — viņiem vienmēr viss skaidrs un saprotams. Un. lai gan daba cilvēkus rada sērijveidā, tomēr, būdama liela māksliniece, tā katru no mums izveido savādāku. Ar citādu domāšanu, pasau-

Ies un cilvēku izpratni un pilnīgi atšķirīgām jūtām un mīlestību. Katram sava, kā sava seja un pirkstu līniju zīmējumi. Varbūt pēc kāda laika savukārt Andri ar Zintu nodarbinās tādas problēmas, ar kādām man nekad nenāksies sastapties?

Viņi iegāja Operas apstādījumos, apsēdās uz kāda brīva soliņa, un Andris skaļi uzgrieza līdzpaņemto tranzistoru.

Visi kādu laiku klausījās pārāko mūzikas gabalu, Andris pret cieto zemi taktī sita labo kāju, bet Aksels nepatīkama grimasē savilka seju.

—   Slēdz to kasti nost!

—- Kādēļ? Tev nepatīk? — Andris pavaicāja.

—   Nē.

—   Lai spēlē! — Sigita iesaucās. — Kolosālākā mūzika!

—   Kolosāls troksnis! — Aksels atkliedza. — Bet parkā cilvēki nāk atpūsties! Un tepat blakus operā cilvēki klausās «Madame Butterfley». Stipri šaubos, vai viņi pašreiz kaut ko dzird!

—   Parkā cilvēki nāk izklaidēties, — Andris paskaidroja. — Vecīt! Vai tu visu laiku esi dzīvojis uz laukiem, vai?

—   Klosteri! — Aksels teica, paliecās uz priekšu un tranzistoru izslēdza. — Šķīsto jaunekļu internātā!

—   Pēc tāda tu arī izskaties. — Zinta paskatījās uz brāli, pēc tam uz viņam blakus sēdošo Sigitu. — Tik tiešām.

Andris pagriezās pret Zintu.

—   Paklausies, Zinta, — vai tavam brālim bieži tā uznāk?

—   Tikai dažreiz, lai gan pēdējā laikā viņš patiešām kļuvis stipri nervozs. Varbūt pat slims.

—   O, madonna mia! — Andris mākslotā sašutumā iesaucās un pacēla rokas pret tumšajām debesīm. — Un es vēl taisos ieiet tādā ģimenē! Un tāds būs mans tuvais radinieks? Zinta, es vēl padomāšu!

—   Nebļausties, Andri! — Sigita viņu pārtauca. — Būt nervozam pašlaik ir moderni. Divdesmitā gadsimta ritmi ietekmē.

—   Varbūt tu tikai esi ekspansīvs? Trauksmains, kas, starp citu, ari ir moderni?

—   Veco zēn, nemežģī smadzenes! Es tikai gribēju klusumā Sigitai pateikt dažus vārdus. Un gribu, lai viņa tos arī sadzirdētu!

Sigita strauji pagriezās pret blakus sēdošo Akselu, un viņas lūpas, acis un apaļā sejiņa staroja smaidā un cerībās.

—   Saki, Aksel! — viņa maigi un sievišķīgi lūdzās. — Saki ātrāk!

—   Varbūt mums ar Zintu aizvākties prom? — Andris lietišķi apvaicājās.

—   Paliec jau, paliec! — Aksels atmeta ar roku.

—    Starp citu, nākamais švāģer, mums nekas nebūtu pretim, ja jūs pat sāktu skūpstīties!

—   Pārāk atklāts mājiens, — Sigita teica.

—   Bet to der izmantot. Ticiet man!

Sigita viegli apvija rokas ap Aksela kaklu, viņš sajuta meitenes mitrās un karstās lūpas pie savējām, tas bija patīkami, viņš atbildēja skūpstam, bet tikai isu brīdi.

—   Es skatos, biedrīši, ka tā mūsdienu jaunatne patiešām ir izvirtusi! — Andris iesaucās. — Kauns!

—   Nemaz nav tik traki, — Sigita atbildēja, nožēlodama, ka šis skūpsts nav ildzis vismaz pusstundu. — Tev par mūsdienu jaunatni gan vajadzētu būt mazliet labākās domās. Lūk, Aksels! Darba pirmrindnieks. Neskatoties uz to, ka savu labi situēto vecāku paspārnē varētu mierīgi studēt arhitektūru vai kibernētiku, strādā rūpnīcā!

—   Zinu, zinu! — Andris piekrītoši māja ar galvu. — Tā sakot, mūrē mūsu nākotnes sabiedrības pamatus, ražo pamatvērtības, nevis intelektuāli smērē papīru! Kafejnīcās arī nesēž, bet pa vakariem cītīgi skatās televizoru un lasa grāmatas!

—   Pa vakariem citīgi skūpstās parkā uz solal — Zinta papildināja Aksela cēlo darbu uzskaitījumu.

—   Atklāti sakot, ne sevišķi, — Sigita mazliet skumīga atzīmēja. — Seit jau nu gan viņš varēja būt daudz centīgāks!

—   Svāģer, ko es dzirdu? — Andris iesaucās, pēc tam atmeta ar roku. — Nu, bet lai jau paliek! Galu galā tā ir jūsu privātdarī- šana — un sabiedrības intereses tā neskar! Bet paskatieties arī uz mani! Vai es esmu sliktāks? Var taču uzreiz redzēt, ka esmu visīstākais mūsu gadsimta dēls! Vai ne?

—   Neapšaubāmi! — Aksels pasmīnēja.

—   Nākamais celtnieks un iespējamais Eiropas čempions džudo cīņā! — Andris turpināja sevi lielīt.

—   Kādēļ tik pieticīgi, Andri? — Zinta bija izbrīnījusies. — Es domāju, ka tu mērķē vismaz uz olimpisko čempionu!

—   Uz visu, dārgā, jāskatās reāli, — Andris paskaidroja. — Un vienmēr sev jāuzstāda tikai piepildāmi mērķi!

—   Nekad! — Sigita iesaucās. — Tieši nepiepildāmie vilina visvairāk. Jo cilvēks laimīgs var būt tikai ar savu neprātu!

Aksels domīgs paskatījās uz blakus sēdošo meiteni un nodomāja, ka viņai varbūt patiešām ir taisnība.

—   Lieliski! — Andris iesaucās. — Un cilvēki sava neprāta izrādīšanai kā vispiemērotāko nez kādēļ atraduši mīlestību, kur tieši visiem vajadzētu but ļoti uzmanīgiem, klusiem un apdomīgiem.

—   Varbūt jau laikam tādēļ, — Sigita teica, — lai būtu laimīgi.

—   Bet mīlestība taču nav laime, — Andris pavisam nopietns iebilda.

—   Kas tad? — Zinta ātri uzprasīja. — Kas?

—   Mīlestība vienkārši ir katras esības nepieciešamība, — Andris atbildēja. — Ne vairāk un ne mazāk.

—   Varbūt, — Zinta piekrita, — bet tā taču sevī noteikti slēpj vai ietver šo laimi. Piekriti?

—    Noteikti. Bet vispār, kas ir laime? Mīlestība, nauda, panākumi darbā, miers, veselība? Kāds gudrā cilvēks, kad es viņam reiz par to apjautājos, pasmaidīja un atbildēja, ka laime vispār esot stipri stiepjams jēdziens un to varot atrast un sastapt visur. Viss atkarīgs no situācijas un vēlēšanās. Viņš teica, ka dažreiz laime esot arī tad, kad, iebraucis svešā pilsētā, tu īstajā brīdī spēj atrast tualeti! Un es viņam pilnigi piekrītu!

—    Ak dievs! — Sigita svētās šausmās iesaucās. — No augstajām mīlestības sfērām nolaisties līdz sabiedriskajām mazmājiņām!

—   Neko darīt! — Andris izteiksmīgi noplātīja rokas. — Tās ir dzīves realitātes! Un vispār — beigsim reiz sapņot! Mums katram dzīve būs jānodzīvo tieši tāda, kāda tā ir!

—    Bez sapņiem tā būs pelēka, — Zinta klusi teica. — Bet dzīvi gribas skaistu. Nez kādēļ tā man vienmēr rādās tikai sarkana vai baltā krāsā. Varbūt tādēļ, ka tās ir mīlestības krāsas?

—    Aksel! — Andris skaļi uzsauca. — Un kādā krāsā tā rādās tev? Varbūt rožaina, strādājot tai piekvēpušajā rūpnīcā?

—    Rožaina tur, protams, maz. — Aksels atbildēja, — bet nav jau arī tik traki, vecīt! Es nezinu, kā būtu tev vai kādam citam, bet tagad es sevi sajūtu stipru. Esmu neatkarīgs. Pats pelnu, un man nekas vairs nav jāgaida no vecākiem.

—   Zēni, beidziet! — Sigita nepacietīgi iesaucās. — Vai tad mēs šeit atnācām strīdēties?

—   Vai tad tev prātā tikai tā skūpstīšanās?

—   Ne tikai, Andri, bet tādā skaistā pavasara vakarā.,. Tu zini kaut ko labāku?

—   Atklāti sakot — ne. Tev taisnība. Mums pavasara vakaros jāskūpstās, jāklausās mūzika un jādejo.

Andris atkal ieslēdza tranzistoru, tūlīt no tā atskanēja kāda pazīstama deju melodija, viņš piecēlās, nostājās iepretim Zintai un dziļi paklanījās.

—   Nāc!

—   Nu nēl — Zinta smējās. — Sī tomēr nav visai piemērota vieta!

—   Tev vajaga plašu zaļi un parketa grīdu? Lielu orķestri un sveču gaismu?

—   Vismaz!

—   Bērni, būsim pieticīgi! — Andris iesaucās. — Būsim pieticīgi šai izlepušajā, motorizētajā un stipri mietpilsoniskajā mūsdienu sabiedrībā!

Pēc kāda laika viņu solam lēni gāja garām kāds drūms, pagalam sabozies virs.

—   Paklausieties! — Andris viņam negaidīti uzsauca.

Vīrietis apstājās un, tikpat drūms kā iepriekš, skatījās uz

Andri. Viņam bija tīra, pat skaista seja, arī apģērbs bija tīrs un skaists, rokas viņš turēja gaišpelēka lietusmēteļa kabatās un izskatījās pēc aktiera. Vienīgi tumšajās acīs dega nesaprotams izmisums un kaut kāda nolemtība, bezcerība.

—   Kādēļ esat tik drūms? — Andris smaidot painteresējās. — Tik skaistā pavasara vakarā…

Vīrietis ilgi neko neatbildēja, tad klusi, bet skaidrā balsī pateica:

—   Ja es staigāšu apkārt smaidīdams, tad visi mani noturēs par idiotu!

Pēc tam nepazīstamais lēni pagriezās un tāpat nesteidzoties aizgāja. Kā žēli vaidošs suns zem viņa smagajiem soļiem smilkstēja parka celiņa grants.

—   Jā… — Aksels domīgi novilka. — Viņam ir sava taisnība. Mēs tikai tā, sanākuši bariņā, varam zirgoties, bet, tikko paliekam vienatnē ar sevi, esam tikpat skumji kā viņš.

Neviens viņam neko neatbildēja. Pēkšņi visi bija kļuvuši nerunīgi un klusi.

No Padomju bulvāra puses parkā iestreipuļoja kāds stipri iedzēris pusmūža vīrs. Viņa dārgais, bet pagalam sagumzītais, netīrais uzvalks vērīgākam skatītājam varētu liecināt, ka šis streipuļojošais cilvēks savā dzīvē tomēr pieredzējis ari labākas dienas.

Vīrietis smagi atkrita blakus Andrim un, kaut ko pie sevis klusi bubinot, sāka rakņāties pa savām kabatām.

—   Ei, paklausies! — Andris viņam spēcīgi iebelza pa kaulaino plecu. — Tu citu vietu sev nevarēji atrast? Pilns parks ar soliem!

Iereibušais pieliecās tuvāk savam blakussēdētājam un pielika pirkstu pie lūpām.

—   Css! Nebaries! Tur visapkārt skūpstāsl Labāk iedod cigareti!

—   Es nesmēķēju.

—   Tā? Vispār pareizi dari! Un dāmas arī nesmēķē?

—   Nē.

—   Tad ta brīnums! — iereibušais pārsteigts iesaucās, atkal sāka rakņāties pa kabatām, līdz beidzot no tām izvilka mērlenti un sāka to nervozi ņurcīt rokās.

Andris izbrīnījies paskatījās.

—   Ko tad nu? — viņš uzprasīja. — Kārties gribi, vai?

Iereibušais satrūkās, izslējās taisns un pagriezās pret Andri.

—   Paklausies! Kā tevi sauc? Nu, vienalga! Negribi, nesaki… Redzi, es nupat biju krogā …

—   Redzu ļoti labi, — Andris norūca.

—   Biju krogā, saproti, es jau tur eju daudzus gadus un, zini, šodien izmērīju tās nolādētās durvis! — Iereibušais vīrietis turpi- naja stāstīt, un viņa balsī bija saklausāmas dziļas skumjas, sāpes un liela nožēla, kurai pa vidu jaucās naivs izbrīns. — Un tu zini, cik tās ir platas? Droši vien nezini. Metru un desmit centimetrus! Tikai metrs un desmit centimetri, bet tomēr pa to šauro spraugu viegli izslīdēja cauri un pazuda visa mana ģimene — sieva un trīs bērni, pēc tam caur tām durvīm pavisam viegli izbrauca mana automašīna, vecais moskvičs, un vēl pēc kāda laika viegli tika cauri trīsdurvju skapis, lielā sekcija un platais divāns un pēc tam… pēc tam arī puse mājas… Viss sagāja iekšāI Un tagad nav vairs itin nekā…

Viņš dažus brīžus klusēja, tad skaļi, atkal it kā izbrīnījies, izmisis atkārtoja:

—   Tikai metrs un desmit centimetri!

Vīrietis zemu nolieca galvu, skatījās uz melno zemi sev zem kājām, zvaigznes jau acīmredzot bija izskatītas, un atkal nervozi ņurcija jau tā saņurcīto mērlenti.

—   Jā, veco zēn! — Andris iesaucās un viegli savu plato plaukstu uzlika uz svešinieka vājā pleca. — Diez kas nav… Un ko tagad taisies mērīt?

Vīrietis ilgi klusēja, tad asi vairākas reizes nodrebēja.

—   Varbūt sev kapu …

Pēc tam piecēlās, neteica ne vārda un lēni, zemu nodūris galvu, aizgāja.

Visi atkal domīgi klusēja. Vakars, kas bija sācies tik jautri un bezbēdigi, beidzās pavisam skumji.

—   Uzgriez mūziku! — Aksels palūdza.

—   Nevajag! — Andris atmeta ar oku. — Tas nelaimīgais tikai izjauca visu vakaru. Mēs ar Zintu iesim. Jūs arī?

—   Nē, Andri, mēs vēl paliksim, — Aksels teica.

—   Laimīgi!

Andris ar Zintu piecēlās, pameta viņiem ar roku un aizgāja. Aksels ar Sigitu palika vieni. No tuvējā restorāna «Rīga» puses skanēja klusa mūzika. Garām klusi pabrauca tramvajs. Gar viņu solu klusi garām pagāja kāda veca sieviete ar mazu, pinkainu suni. Aiz krūmiem kāds klusi smējās. No melnā kanāla ūdens klusi izkāpa balti gulbji. No melnajiem Visuma dziļumiem uz cilvēkiem klusi raudzījās spilgtas zvaigznes. Un šo dienu krūtīs klusi pukstēja sirdis.

—   Aksel, — Sigita ierunājās' un viegli pieskārās puiša rokai.

—   Kādēļ tu pēdējā laikā vienmēr esi tik drūms?

—   Acīmredzot nav bijis iemesla būt par kaut ko sevišķi priecīgam, — Aksels atbildēja.

—   Bet es?

—   Ko tu?

—   Es tev nesagadāju prieku?

—   Tas, ko tu spēj dot, nav prieks, Sigit. Un nav arī laime un vismazāk tā ir mīlestība, kā tu to varbūt esi iedomājusies.

Sigita cieši sakoda lūpas un atvilka roku.

—   Nē, Aksel, tā es to nebiju iedomājusies.

—   Tad ir labi. — Arī Aksels sakoda lūpas un nodomāja, ka šī laikam būs visīstākā reize Sigitai pateikt, ka viņu attiecības ir absolūti bezcerīgas. Bet patiesībā viņa taču ir tik jauka un patīkama meitene. Un es tik jauks un patīkams zēns. Kāpēc tam visam tā jānotiek? Kādēļ nevar notikt citādi?

—   Tu joprojām mīli to Simonu? — Sigita tikko dzirdami pajautāja, un viņas acīs varēja saskatīt vistīrāko izbrīnu.

—  Jā, — Aksels tikpat klusi atbildēja un nez kādēļ pēkšņi nokaunējās par šo savu atzīšanos.

—  Tātad tad, kad biji kopā ar mani, tagad, kad mēs tik aiz- mirstīgi skūpstījāmies, tu tomēr visu laiku domāji par viņu?

—   Ne gluži, Sigit, — Aksels atteica un jutās mazliet neveikli.

—   Tas nav tā. Visbiežāk tad es nedomāju neko.

—   Paldies par to pašu, — Sigita teica, pēc tam skaļi un nicīgi iesmējās. — Ak dievs! Precētu sievieti un divu bērnu māti!

—   Tam nav nekādas nozīmes, — Aksels nervozi sagrozījās un drudžaini meklēja īstos un vispiemērotākos vārdus, lai varētu to visu izskaidrot, paskaidrot, bet neatrada. — Tam taču nav nekādās nozīmes, saproti?

—   Nesaprotu! — Sigita iesaucās. — Nē, Aksel! Tas iet. pāri manai saprašanai! Divi bērni! Un tos tu arī mīli?

—   Nezinu, — Aksels klusi atbildēja, strauji piecēlās un, neskatīdamies ne pa labi, ne kreisi, ātri aizgāja.

Sigita palika viena ar savu izbrīnu, nesaprašanu un vilšanos. Pēc kāda laika arī viņa piecēlās, aizgāja līdz strūklakas skulptūrai un apstājās. Pār sievietes seju un kailajām krūtīm, klusi guldzēdams, plūda auksts ūdens, un izskatījās, it kā šī nedzīvā sieviete skaļi raudātu.

Kaut kur tālu uz laukiem rūc traktori. Tie ar savu milzīgo spēku uzlauž zemi, lai tajā zemnieks varētu iesēt pavisam mazu, baltu graudiņu. No visas pasaules aerodromiem kaukdamas paceļas lidmašīnas. Visās jūrās un okeānos peld kuģi, bet pa platajam šosejām un lauku ceļiem brauc visdažādāko marku automašīnas. Kaut kur poligonos rēkdami trauc tanki, lai visu to varētu nosargāt un aizsargāt.

Klusi brauc bērna ratiņi.

Tik tikko sadzirdami.

No visiem transporta līdzekļiem tie laikam ir visskaistākie. Vistīrākie, klusākie un visnevainīgākie.

Platie dvīņu rati lēni ieripoja Vecmuižas parkā. Melnie ozolu stumbri izskatījās cēli un majestātiski. Šķita, ka tie ir r.o sen aizgājušo laiku sabrukušās celtnes vēl dzīvi palikušie liecinieki. Viņi kaut ko stāstīja, tikai Simona ar Valdi no tā neko nesaprata. Kas viņiem tagad pagātne? Kas viņiem daļas gar kaut kādiem tur ķeizariem, gubernatoriem un grāfiem! Un kaut kādu tur baronu, kas šos ozolus stādījis! Sarkanajos ratos guļ divi bērni, divi mazi jaunās pasaules pilsoņi, un tie ir viņu nākotne, cerības, visi ķeizari un dievi.

Viņi stāvēja pakalnā, lejāk varēja redzēt šauri iemītu taku, tur sākās ezera krasts, bet turpat pa kreisi lielā ātrumā skrēja

šoseja.

Simona paskatījās apkārt, viņa atcerējās bērnību, arī viņu šai parkā māte vedusi pastaigāties, šeit nākusi rotaļāties, spēlēties ii 11 mācīties; šeit neskaitāmas reizes gan dienā, gan vakaros, gan naktī bijusi kopā ar Akselu; viņi sēdējuši, viņi gulējuši uz šīs pelēkās zemes, dzirdējuši, kā tā elpo un klusi vaid, un pa šo zemi tāpat staigājuši, šeit sēdējuši un mīlējuši jau sen izgaisuši cilvēki, un viņu viens otram teiktie vārdi tagad palikuši vienīgi ozolu saknēs; varbūt tādēļ tie ari tik ilgi un stipri aug…

Un tagad viņas bērni.

Simonai gribējās, lai Valdis nostātos viņai blakus, apliktu rokas ap pleciem un pateiktu kaut dažus mierinošus vārdus. Un viņa atbildētu. Simona vēlējās, lai arī viņu abu izjustais, redzētais un viens otram pateiktais paliktu starp šiem zaļajiem stiebriem, iesūktos zemē un ieaugtu ozolu saknēs un stumbrā…

Bet Valdis klusēja. Viņš negribēja vai arī neprata izrādīt maigumu. Simona pati piegāja viņam klāt, uzlika roku uz pleca un viegli pieglaudās.

— Skaisti, vai ne?

—   Jā, — Valdis klusi atbildēja. — Vēss vakars. Ka tikai nu mazie nesaaukstējas.

—   Nebaidies. Ir taču gandrīz pilnīgs bezvējš. Jūti?

—   Tātad naktī būs auksts.

—   Kā jau pavasaros.

—   Vasarās jau arī ir auksti.

—   Jā, vasarās arī, — Simona domīga piekrita un atgāja soli sānis, piegāja pie ratiem. Bērnu plati ieplestās acis skatījās zilajās debesis. Saule tuvojās rietam. Un vēl viena diena Mūžībai par nodokli.

Viņi gāja mājās.

Simonas mātes divistabu dzīvoklis tagad bija maksimāli noslogots. Katrs kvadrātmetrs, katrs istabas kakts. Māte dzīvoja savā istabā, bet meita ar znotu un abiem bērniem — otrajā. Knapi varēja apgriezties.

—   Te nu es nekā jums nevaru līdzēt, bērni, — māte teica. — Kā nu ir, tā ir. Kad nomiršu, būs vietas vairāk, bet tagad jādzīvo tā. Stājieties rindā uz dzīvokli, dzird, rūpnīca celšot vel vairākas mājas. Bet. tagad jāpaciešas. Ja mīļi dzīvo, neplēšas, tad ari uz pusi mazākā rūmē var dzīvot. Bet tiem, kas strīdas, kas nesatiek, kas viens otru nemīl, arī piecistabu dzīvoklis ir par mazu. Un divstāvu māja ari.

Ratus atstāja patrepē, bērnus ienesa istabā, noģērba, paēdināja, nomazgāja, nolika gulēt.

Simona smagi atkrita krēslā, nogurušās rokas uzlika uz galda malas un grūti nopūtās. Viņas skaistajā, tik meitenīgi trauslajā seja ikdienas dzīve jau bija atstājusi savas pirmās neizdzēšamās pēdas. Acu plakstiņi bija kļuvuši smagi, un galvā kaut kas viegli dīca, it kā tur kāds grieztu mazu ventilatoru.

Valdis neveikli aptvēra viņas trauslos plecus un pieskārās melnajiem matiem.

—   Esi nogurusi? — viņš pavaicāja.

—   Mazliet. — Simona samocīti pasmaidīja.

—   201, ka mums tā dzīvē sagadījies… tava māte nevar daudz palīdzēt… arī man neviena nav …

—   Jā, Valdi, žēl.

—   Ja es varētu vairāk nopelnīt… — Valdis runāja lēni un neveikli. — Mēs varētu ņemt aukli… Vai arī tu varētu vispār nestrādāt… Tas būtu vislabāk.

—   Nekas! — Simona iesaucās un mierinoši paskatījās uz Valdi. — Gan izturēsim! Vēl apmēram gads, un tad mazie jau varēs iet bērnudārzā.

—    Man žēl tevis, — Valdis teica, maigi noglāstīja sievas plecus, un varēja just, ka viņam patiešām Simonas žēl. — Tu katru vakaru esi tik nogurusi…

—   Ja es būtu viena, — Simona atbildēja un pateicīgi uzsmaidīja vīram, kas uz viņu skatījās tādām lēnīgam, labsirdīga, liela bērna acīm. — Vissliktākais ir būt vienam, bet ko tad tagad? Tagad mēs taču esam veseli četri! Un lai tikai pamēģina tā dzive mums kaut ko izdarīt!

Simona piecēlās, piegāja pie bērnu gultiņas, mazie jau bija eizmiguši, pēc tam viņi aizgāja uz virtuvi, paēda, arī māte aizgāja gulēt, viņi atgriezās savā istabā, Simona uzklāja gultu, un viņi sāka izģērbties.

Dega tikai mazā spuldzīte pie dīvāna gala. Valdis atvēra logu un atstāja pusatvērtu. Tie izgāja tieši uz ezeru, un pa nakti pie mazajiem varbūt nāks ciemoties krāsainas zivis, ūdensaugi un putni, un mazie circeņi, naktstauriņi un laumiņas; nāks nāras, jūras prinči un ķēniņš. Un salds miegs.

Simona izģērbās kaila, viņai patika tādai gulēt, kad nekas netraucē, nespiež, neberzē. Tu vari būt dabiska un pilnīgi brīva.

Valdis apgūlās blakus, ilgi skatījās uz jauno sievieti, tad ar viņas garajiem matiem apsedza baltās krūtis. Simona aizvēra acis. Valdim pēkšņi šķita, ka viņa ir mirusi. Viņš ātri matus pašķīra sāņus, un krūtis atkal atsedzās. Simona atvēra acis un pasmaidīja.

—   Simona… — Valdis tikko sadzirdami ierunājās.

—   Jā…

—   Es jau tev sen gribēju pajautāt…

—   Jautā. Ko tu gribi zināt?

—   Tu esi laimīga?

Simona uzlika savu karsto plaukstu uz vīra krūtīm un sāka viņu lēnam, vienmērīgi glāstīt.

—   Protams, Valdi. Kā tad citādi? Vai tad varētu būt arī citādi?

—   Droši vien, ka varētu.

—   Nezinu.

—   Varētu gan.

—   Kā tad?

—   Tu varētu mīlēt vai vismaz gribēt kadu citu.

—   Muļķības, Valdj. Domā par kaut ko citu.

—   Pamēģināšu.

—   Domā par mani.

—   Man nepatīk, ka tev katru dienu tas Aksels trinas apkārt,

Simonas roka, maigi glāstīdama, slīdēja arvien zemāk.

—   Man arī tas ne sevišķi patīk. Bet viņš strādā, Valdi, viņam tur jāstrādā, un es strādāju. Tas arī viss. Neuztraucies.

—   Es neuztraucos. Es esmu pavisam mierīgs. Un tomēr man tas nepatīk.

—   Es saprotu, mīļais. Varbūt tu gribi, lai es pāreju uz kādu citu rūpnīcu?

—   Es gribētu, lai tu vismaz dažus gadus vispār varētu nestrādāt, — Valdis teica.

Simona pagriezās uz sāniem, uzlika galvu uz vīra krūtīm un lēni aizvēra acis.

—   Gan jau būs labi, mīļais, — vina sacīja. — Viss būs labi, labi…

Caur atvērto logu uz grīdas starp lielo dīvānu un mazo bērnu gultiņu nokrita spožs mēness stars un dažas mūsu galaktikas vistuvākās zvaigznes.

17

Mēneša pēdējā darbadiena cehā sākās kā parasti, un nekas neliecināja, ka ap pusdienas laiku notiks neparedzētais.

Abi galvaniķi — Lapiņš ar Cugunovu — ap pulksten desmitiem pateica meistaram Eiženam, ka jūtoties slikti, iespējams, pat saindējušies ar ķimikālijām, pārtrauca strādāt un aizgāja uz rūpnīcas medpunktu. Tur viņiem konstatēja augšējo elpošanas ceļu iekaisumu un paaugstinātu asinsspiedienu un izsniedza darba nespējas lapas.

Galvanika pārtrauca materiālu un detaļu galvanisko apstrādi. Šo materiālu un detaļu trūkuma dēļ pēc dažām stundām draudēja apstāties abi montāžas konveijeri. Pēcpusdienas maiņai vispār nebūs ko darīt. Un mēneša plāns, protams, paliks neizpildīts.

Lādot visas pasaules galvaniķus, it sevišķi Lapiņu un Cugunovu, Eižens par notikušo nekavējoties ziņoja ceha priekšniekam Aivaram Sniegam. Viņš savukārt tūlīt ziņoja rūpnīcas ražošanas daļas priekšniekam Kuzņecovam. Tas atbildēja, ka izeja noteikti jāatrod un nedrīkstot pat uz mirkli pieļaut domu, ka plānu varētu arī neizpildīt.

It kā es to bez tevis nezinātu, Aivars Sniegs nodomāja un jau kuro reizi zvanīja plānu daļai. Atkal tas pats. Neviens neatbildēja. Viņš dusmās nometa klausuli.

—   Nolādēts! Viņi tai plānu daļā visu laiku guļ, vai?

Inga paskatījās pulkstenī.

—   Pašlaik ir pusdienlaiks.

—   Ja? — Aivars nedaudz izbrīnījās. — Nupat taču bija vēl rīts! Kaut kā pārāk ātri tas laiks sācis skriet. Un tā tās stundas, dienas un gadi ripo! Jā, Inga! Tad jau laikam iznāk, ka mums arī ir pusdienlaiks, vai ne?

—   Vispār — jā! — Inga iesmējās.

—   Tu iesi ēst uz mūsu ēdnīcu? — Aivars painteresējās.

—   Jā.

—    Bet kā būtu, ja mēs aizietu paēst pusdienas uz jaunatvērto restorānu?

—   Būtu slikti, — Inga nopietna atbildēja. — Priekšniekiem neklājas doties uz restorānu ar saviem padotajiem.

—    Jā? — Aivars vēlreiz izbrīnījies pajautāja. — Kas tev to ir teicis?

—   Tas tā ir pieņemts. Jo cilvēki var nodomāt…

—   …ka starp mums ir romāns? Ka veidojas kaut kādas intīmas attiecības?

—   Tieši tā.

—   Tas tev šķiet svarīgi, ko cilvēki par tevi domā? — Aivars uzprasīja.

—   Protams! — Inga iesaucās.

—    Tas ir naivi! Svarīgi, ko tu pati domā par sevi. Pati! Bet, ja jau negribi, tad neiesim. Dzersim kefīru un ēdīsim tās sakaltušas maizītes!

—   Jūs taču uz to restorānu varat aiziet viens, — Inga teica.

—   Protams, ka varu, — Aivars atbildēja, — bet man vienkārši ir apnicis vienmēr un visur iet vienam.

Viņš paskatījās uz jauno meiteni un jau kuro reizi nodomāja, ka viņa patiešām ir glīta un kādēļ gan Aksels nevarētu… Simona… Kas tā tāda par Simonu? Ak tā! Strādā presētava. Precējusies un divi bērni. Vīrs slīpētavā… Ahā… Valdis Branks. Stop! Rokā ir! Viņš noteikti varēs palīdzēt. Noteikti!

Aivars Sniegs pēkšņi pasmaidīja un atviegloti uzelpoja. No krūtīm un pleciem nokrita liels smagums. Varbūt tomēr to plānu kaut kā saglābsim. Viņš paskatījās uz Ingas kājām, pakrūtē kaut kas viegli un patīkami iesmeldzās. Viņš sāka domāt par Andu Straumi, par viņas kājām un viņas slaido augumu, kas tomēr bija nesalīdzināmi skaistāks un nobriedušāks nekā Ingai, tad pēkšņi aprāvās un pavēlošā balsī pateica: — Man vajadzīgs Eižens.

Inga pacēla telefona klausuli, uzgrieza vajadzīgo numuru un piezvanīja lejā uz meistaru kantorīti.

—   Eižen, tevi lūdz priekšnieks.

—   Bet tu ne?

—   Es arī, Eižen. Tūlīt, ja?

—   Eju. Es jau tikko kā pats gribēju kāpt augšā.

—   Tad kāp vien.

Inga nolika klausuli un paskatījās uz priekšnieku, kurš atkal bija pieņēmis bargu izskatu.

—   Viņš tūlīt būs.

Aivars Sniegs pagriezās krēslā pret logu, no kurienes varēja redzēt plato ielu, ekspreša autobusu un māju, kurā viņš dzīvoja. Dzīvoja jau ilgus gadus. Kopā ar Sandru. Jn tiešām. Tikai dzīvoja, bet nebaudīja šo dzīvi. No rīta līdz vakaram pa rūpnīcu, vienmēr kaut kādas nepatikšanas, vienmēr atskaities, vienmēr šī milzīgā atbildība plecos, kas dažreiz tā nomāc, ka gribas visam atmest ar roku un iet strādāt par krāvēju. Un katru vakaru viņu mājās sagaidīja laipni smaidošā sieva Sandra. «Ludzu, šeit ziepes, šeit dvielis — nomazgājies. Lūdzu, nac vakariņās. Lūdzu, šeit izgludināts krekls, šeit, lūdzu, salāpītas zeķes. Šeit, lūdzu, sasieta kaklasaite un šeit izmazgāti kabatas lakatiņi. Šeit, lūdzu, nopucētas kurpes, šeit lūdzu…» Lūdzu, lūdzu, lūdzu… Pie veina šo lūdzu! Tu kaut ko paprasi arī no manis! Paprasi vismaz, kā inan iet, kā jūtos, kas man ir uz sirds, kas nospiež dvēseli! Ko es jūtu, ko domāju, ko gribu! Lūdzu, lūdzu… Sasieta kaklasaite un tīri kabatas lakatiņi. Lūdzu, es tev tūlīt pasniegšu vakariņas. Bet sevi tu vari pasniegt? Ta, kā īsti normālai sievietei pieklājas? Ludzu, Aivar… N'eni mani. Un es tevi esmu ņēmis jau divdesmit gadus — tādu aukstu un vienaldzīgu; ne reizes es tevi neesmu sajutis nodrebam vai aiz baudas iekliedzamies. Vienmēr, gu|ot kopā ar tevi, man ir licies, ka guļu blakus slīkonim… Un tagad Zinta ar Andri. Un Akselam.kaut kāda tur Simona. Un man Anda. Un Sandrai… Varbūt arī Sandrai kāds ir? Interesanti. Maz ticams, bet viss jau var būt. Un varbūt tā svešā skāvienos Sandra ir spējīga gan drebēt, gan aiz baudas kliegt?

Aivars juta, ka viņam nosvīst piere un kļūst pavisam karsti. Viņš no kabatas izvilka rūpīgi izmazgātu un izgludinātu lakatiņu un noslaucīja seju. Lūdzu… Kādas gan muļķības dažreiz nāk prātā …

Atvērās durvis, un kabinetā ienāca meistars Eižens B rs. Viņš ātri uzmeta skatienu Ingai, pamirkšķināja viņai ar aci un Aivara priekšā nolika nelielu kaudzīti dzeltenu papīru. Tās bija aizpildītas pārvedumu blankas.

—   Esiet tik laipns un parakstiet pārvedumus! — Eižens sacīja.

Aivars piebīdīja blankas sev tuvāk un sāka steidzīgi tās parakstīt.

—   Es skatos, tev to ir ļoti daudz.

—    Tā nu ir sanācis, priekšniek, — Eižens teica un apsēdās starp Aivara un Ingas galdiem. — Šomēnes taču nebija gandrīz nevienas dienas, kad cehā viss būtu gājis gludi un ritmiski.

Aivars Sniegs pacēla galvu un stingri paskatījās uz jauno meistaru. Viņa tumšbrūnajās acīs kāds metināja tērauda stieņus.

—   Zini, Eižen, ritmiski savu deju var nodancot vienīgi balerīna uz gludiem skatuves dē|iem vai gluda ledus! Un arī tur dažkārt klūp! Bet šeit ir rūpnīca, nevis daiļslidošanas rēvija! Kādēļ Zvirgzdiņš? Pie tam vēl četras dienas?

—   Tādēļ, ka mēneša sākumā nebija atvests materiāls un viņam nebija ko griezt. Es uz tām dienām viņu norīkoju gratētavā, jo tur trīs strādnieki, kā jūs zināt, veselu nedēļu slimoja.

—   Tu zini, cik mēs viņam tagad dabūsim piemaksāt izpeļņas starpību? Tu zini, kāda viņam ir vidējā izpeļņa?

—   Neesmu par to interesējies, — Eižens paraustīja plecus.

—    Man tobrīd gratētavā trūka cilvēku, bet Zvirgzdiņš stāvēja bez darba.

—   Bet tev, Eižen, jāinteresējas! — Aivars nikni uzkliedza.

—   Tu taču esi maiņas saimnieks, un tev jāzina viss! Gratētavā tu varēji nolikt kādu citu, bet Zvirgzdiņš nopelna pietiekami, lai tās dažas dienas varētu nostāvēt arī bez darba!

—   Jūs esat liela ceha vadītājs, bet nupat spriežat kā sīks privātīpašnieks! — Arī Eižens nenocietās un pacēla balsi. — Jums mute būtu palikusi sausa, kliedzot uz mani, ja gratētava tajās dienās nebūtu izpildījusi plānu! Jūs taču Zvirgzdiņam to izpeļņas starpību nepiemaksāsiet no savas kabatas! Viņš to ir godīgi nopelnījis.

—    Labi! — Aivars atmeta ar roku, noliecās un beidza parakstīt pārējos pārvedumus. — Runāt jau tu vienmēr esi pratis!

—    Es kaut ko pateicu nepareizi? — Eižens pajautāja un uzmeta skatienu Ingai. Viņa sēdēja blakus logam, caur to uz viņas rakstāmgalda un galvas labo pusi krita saules stari, un Ingai mugurā bija īsi, pirmo reizi uzvilkti spilgti rūtaini svārki un cieši pieguļošs melns svīteris; šie apģērba gabali izcēla un pasvītroja viņas meitenlgo augumu un ķermeņa līnijas; ap kaklu medaljons, mati moderni apgriezti, droši vien vakar kā bijusi frizētavā, bet slaidie pirksti grozīja spožu pildspalvu. Inga izskatījās skaista un pievilcīga. Tā laikam var paveikties tikai vienreiz dzīvē, Eižens nodomāja, pēkšņi atcerēdamies, ka viņš taču šo meiteni mīl un varbūt pavisam drīz Inga kļūs viņa sieva.

—    Pareizi, Eižen! — Aivars Sniegs tik negaidīti nodārdināja pie pašas Eižena auss, ka nedaudz aizsapņojušais meistars spēji satrūkās. — Tu visu pateici pareizi! Tikai ne vienmēr vispirms jādomā par strādnieka kabatu, bet dažreiz jāpadomā arī par valsts

maku! Jā, starp citu, man ienāca dažas ziņas… Krastiņš, Lūsiņš un Ivanovs vakar garderobe dzēra?

Eižens sarāva uzacis un brīdi padomāja.

—   Principā — jā, — viņš atzina. — Vienu pudeli vīna.

—   Kādēļ tu viņus pielaidi pie darba?

—   Es citādi… — Eižens mazliet sastomījās.

—   Aktu sastādīji?

—   Nē,- — Eižens noraidoši pakratīja galvu. — Viņi nebija tik stipri iereibuši, bet tie taču ir mūsu vienīgie trumulētāji. Kas viņu vietā būtu strādājis? Kas būtu trumulējis šobrīd tik vajadzīgos korpusus un bīdītājus? Neviens! Un atkal cehs stāvētu. Bez tam tas ar šiem vīriem notiek pirmo reizi — un es viņus nopietni brīdināju. Ja sastādīšu aktu, tad viņiem trīsdesmitprocentigā «progresivka» būs nost, bet tur jau tā viņiem izpeļņa nav sevišķi liela.

—   Žēlo?

—    Es vispirms pamēģināšu ar labu, priekšniek, — Eižens nevainīgi pasmaidīja. — Bez tam jāņem vērā arī ražošanas intereses. Patiešām — kas tad mums tur vakar būtu strādājis?

—   Vispirms ir jāņem vērā darba disciplīna, — Aivars stingri noteica un vēlreiz bargi paskatījās uz jauno meistaru. — Vispirms.

—   Nevienam cilvēkam, priekšniek, apzinīgumu nevar iedzīt ar sodiem vai bailēm.

- Var, Eižen, un kā vēl var! — Aivars Sniegs iesaucās un nervozi sagrozījās savā lielajā krēslā. — Ja būs disciplīna, tad arī darbs veiksies labāk un ātrāk! Tas nu beidzot tev būtu jāsaprotl Tu viņus pažēloji, bet es tevi nežēlošu! Par to, ka pieļāvi darba laikā iedzeršanu, neatstādināji viņus no darba, par notikušo man neziņoji un nesastādīji attiecīgo aktu, es tev par šo mēnesi noņemu no tev pienākošās premiālās piemaksas trīsdesmit procentus! Skaidrs?

—    Bet priekšnieki — pavisam negaidīti iesaucās luga un paskatījās uz Aivaru Sniegu dusmās mirdzošām acīm. — Viņš taču nemaz…

Bet sakaitinātais ceha priekšnieks nemaz neievēroja savu uztraukto tabeļvedi, bet tikpat nopietnā, varbūt pat vēl niknākā baisī turpināja:

—   'Un vēl par to Mildu Klavinsku. Kādēļ tu viņu vakar un aizvakar uz mājām atlaidi trīs stundas agrāk?

—    Ne uz mājām, — Eižens, pavisam sadrūmis, teica un smagi nodūra galvr. — Jūs taču zināt, ka viņa ir viena ar mazu bērnu, vīrs viņus pametis, nesen Klavinskai nomira arī māte, un tagad Milda steidzīgi mēģina iekārtot meitu bērnudārzā. Jāiet uz māsu rūpnīcas vietējo komiteju, uz rajona izpildkomitejas izglītības nodaļu, jākārto visādi dokumenti, visur ir rindas…

Aivars Sniegs ironiski pasmīnēja.

—   Varbūt viņai vēl būs jāiet ari uz Ministru Padomi?

—   Nezinu, — Eižens klusi atbildēja Un turpināja skatīties uz savu kurpju purngaliem, — bet ļoti iespējams, jo nemaz nav tik viegli bērnu tai dārziņā dabūt. Cilvēks pašreiz ir gandrīz vai uz izmisuma robežas.

—   Zini, Eižen, — Aivars teica, — tev nevajadzētu studēt Politehniskajā institūtā, bet gan mācīties žēlsirdīgo māsu skolā!

—   Patiešām, es nupat par to saku domāt…

—    Tu labāk padomā, ko mēs tagad darīsim ar galvaniku? — Aivars pajautāja, nervozi paņēma zīmuli un, ka parasti, uz kalendāra lapiņas sāka zīmēt dažādas ģeometriskas figūras. Rombi, kubi, trīsstūri, cilindri, taisnstūri… Jāatrod īstais un vispiemērotākais.

—    Par to nu padomājiet jūs! — Eižens noteiktā balsī pateica un beidzot pacēla galvu. — Es tikai vēlreiz jums varu pateikt, ka Cugunovam ar Lapiņu ir slimības lapas. Un galvanika stāv.

—   Kas tur kadu laiku varētu pastrādāt? — Aivars Sniegs jau daudz klusākā balsī painteresējās.

—   Grūti pateikt. — Eižens paraustīja plecus. — Lai gan visas vannas ir uzpildītas, visas ir nokorektētas, tomēr tur strādājoša- jiem kaut kādām darba iemaņām jābūt.

—    Nekas tur sarežģīts nav! — ceha priekšnieks iesaucās, pielēca kājās, nedaudz pastaigājās, tad atspiedās pret loga palodzi un ar aukstu, stindzinošu skatienu paskatījās uz Eiženu. Viņš pavērsa galvu sāņus un skatījās uz Ingu. Viņa piedeva drosmi. — Lai mēs plānu tomēr varētu izpildīt, mums vajadzīgs, mums absolūti nepieciešams nooksidēt vismaz trīsdesmit tūkstošus ntill- trīspadsmito un null-otro atsperi! Bez tam vajadzīgs nocinkot pustonnu em-četrpadsmit, em-sešpadsmit, em-divdesmit četri skrūvju un vismaz piecpadsmit tukstošus skavu!

—   Tas viss kopā ir ļoti daudz, — Eižens domīgs pašūpoja galvu.

—   Tas ir vienas maiņas darbs! — Aivars pārliecināts iesaucās. — Ja tikai kārtīgi strādā! Ko tev pašlaik dara Valdis Branks?

—   Slīpē paneļus.

—   Lai viņš iet uz galvaniku! — ceha priekšnieks noteiktā balsī pavēlēja.

Eižens izbrīnījies paskatījās uz Aivaru Sniegu un nodomāja, ka tas nevarētu būt īsti nopietni.

—   Man nav nekādu tiesību viņu uz turieni sūtīt, — Eižens

centās mierīgi paskaidrot. — Viņš tur kādreiz, kaut kad pirms

pusgada, ir strādājis tikai dažas dienas.

—   Ar to pilnīgi pietiek! Nostrādās atkal dažas dienas.

—   Nepietiek, priekšniek! — Eižens uztraucies pielēca kājās.

—   Nepietiek! Toreiz viņš strādāja kopā ar Cugunovu.

—   To šobrīd prasa ražošanas nepieciešamība, saproti? — Aivara Sniega balss atkal sāka skanēt tērauda aukstumā. — Vai tad tas Valdis Branks ir galīgi neaptēsts, vai?

—   Es viņu uz galvaniku nesūtīšu, — Eižens pavisam noteikti paziņoja un pagaja dažus soļus tuvāk durvīm. — Nesūtīšu, priekšniek!

—   Gribi, lai celis neizpilda plānu? — Aivars Sniegs bargi uzkliedza un dusmās nometa zīmuli uz galda. Tas tur palēkāja, tad ar vieglu troksni noripoja uz grīdas. — Bet plāns taču nav ne mans, ne kāda cita izgudrojums. Tas mums ir valsts uzlikts pienākums, saproti, Eižen? Pienākums! Un, cīnoties par plāna izpildi, mēs aizstāvam valsts intereses, saproti, valsts, nevis manas personīgās vai tavas!

Eižens vairākas reizes pēc kārtas norija siekalas un aplaizīja lūpas. Viņš bija pamatīgi uztraucies.

—   Es to saprotu gluži labi, priekšniek, — Eižens centās runāt pēc iespējas mierīgāk. — Bet vispirms mums gan vajadzētu sākt no apakšas, no mūsu valsts pamatiem. Vispirms vajadzētu aizstāvēt strādnieku intereses, un, ja viņi jutīs un redzēs, ka mēs to nedarām, tad es stipri šaubos, vai viņiem būs kāds sevišķs prieks aizstāvēt arī valsts intereses.

—   Nefilozofē! — Aivars Sniegs pateica un apsēdās. — Lai Valdis Branks tūlīt iet strādāt uz galvaniku! Uz tām dažām dienam, kamēr Cugunovs ar Lapiņu slimo.

—   Viņš tam darbam nav sagatavots, — Eižens atkārtoja,

—   un tādēļ es viņu uz galvaniku nesūtīšu!

—   Labi! — Aivars ātri noteica un atkal ar savu auksto un caururbjošo skatienu sadzēla meistaru. — Varbūt tu tomēr būsi tik laipns un Branku atsūtīsi vismaz pie manis?

—  Jā, priekšniek, — Eižens atbildēja un gāja uz durvīm, — to es varu.

Un aizgāja.

Inga, skumja un domīga, noskatījās viņam pakaļ. Pēc tam strauji uzlēca kājās 1111 gāja prom. Viņa'skaidri zināja, ka pašlaik Eiženam nepieciešams kāds labs, silts vārds, viņas smaids un varbūt viņa pati.

—   Pagaidi! — Aivars viņu apstādināja. — Uz kurieni tu ej?

Inga mazliet apmulsa un laikam pat nedaudz nosarka.

—   Uz bufeti, — viņa beidzot klusi pateica.

—   Varbūt ari man pie reizes atnesīsi kefīru un maizītes?

Inga tūlīt atcerējās, kā nupat Aivars Sniegs bija kliedzis un

izturējies pret viņas draugu, un viņai pirmo reizi uznāca dusmas un nepatika pret Aivaru Sniegu.

—   Nē, priekšniek, — viņa salti atteica. — Pārmaiņas pēc šoreiz aizstaigājiet pats!

Aivars Sniegs ilgi domīgs noskatījās uz aizejošo meiteni, un viņš nekādi nevarēja saprast Ingas pēkšņo pārvērtību. Mazliet vēlāk viņam ienāca prātā, ka Inga, iespējams, atrodas kaut kādā saistība ar šo ietiepīgo meistaru, varbūt pat starp viņiem notiek vieglāks vai nopietnāks romāns, un tādā gadījumā, Aivars no- domāja, man uz šīs pasaules par vienu ienaidnieku vairāk.

Klusi atvērās durvis, un kabinetā tā kā mazliet nobijies ienāca Valdis Branks. Seja un rokas viņam bija klātas melniem puiek- ļiein, bet matus nosedza maza, adīta cepurīte.

—   Jūs mani saucāt? — viņš klusi pajautāja.

—   Jā, Valdi, apsēdies.

Valdis Branks apsēdās, un varēja redzēt, ka viņš jūtas neveikli, viņš nezina, kur īsti likt rokas, kājas un skatienu.

—   Vai var uzsmēķēt? — neatradis neko labāku, viņš pajautāja.

—    Smēķē vien! — Aivars pateica un steidzīgi parakstīja dažus papīrus, sameklēja kaut kādu dokumentu ar visdažādāko skaitļu rindām, to rūpīgi pārlasīja, pēc tam mēģināja kādu sazvanīt, tas neizdevās, ar labo plaukstu vairākas reizes pārbrauca sejai un sasprindzināts paskatījās uz priekšā sēdošo pusi.

—   Kā iet pa slīpētavu? — Aivars painteresējās.

—   Normāli, — Valdis atbildēja, un izskatījās, ka pirmais ap- mulsums jau pāri un tagad viņš ir pavisam mierīgs. — Varbūt tikai jau šodien vajadzētu pateikt Zavadskim, lai pirmdien noteikti atved BKJ-trīs paneļus. Mums tur slīpētavā nav vairs nevienas kastes.

—   Būs! — Aivars Sniegs apsolīja. — Es Zavadskim pateikšu. Cik tev tur mēnesī īsti sanāk?

—   Vairāk par simt divdesmit nekādi, — Valdis bēdīgs atbildēja. — Raujies kaut vai pušu.

—   Maz. — Celia priekšnieks līdzjūtīgi pašūpoja galvu. — Bet tev ir jauna sieva, liekas, divi bērni, ja?

—   Jā, — Valdis piekrītoši pamāja un pasmaidīja. — Dēls un meita. Māris un Māra.

—   Piemēroti vārdi.

—   Jā, tā labi skan.

—   Gribi labi nopelnīt? — ceha priekšnieks negaidīti uzprasīja

—   Protams, priekšniek! — Valdis bez apdomāšanās atbildēja. — Kurš gan to negrib?

—   Tad ej strādāt uz galvaniku! — Aivars Sniegs, kā parasti, pavēlošā balsi lika priekšā. — Tur tev sanaks vismaz divi simti! Vismaz! Parasti viņi tur nopelna trīs simtus. Bet es tevi tur ne- sutu tikai aiz labdarības vien! Deg plāns, saproti? Cugunovs un Lapiņš vai nu patiešām ir saslimuši, vai arī to veikli nosimulējuši, bet fakts paliek fakts — viņiem ir slimības lapas, un galvanika stāv. Bez tevis man nav neviena cita, ko tur sūtīt.

Valdis Branks mazliet apjuka. Viņu, protams, vilināja iespēja nopelnīt vairāk naudas, bet baidīja attiecīgā darba nepārzinā- šana.

—   Es no tās galvanikas daudz ko vis nesaprotu, — Valdis godīgi atzinās.

—   Tu taču tur dažas dienas strādāji!

—   Jā, bet…

—   Nekas! — Aivars Sniegs neļāva Valdim attapties. — Vispirms steidzīgi nooksidē null-trispadsmito un null-otro atsperi, jo bez tām uz konveijera nevar samontēt nevienu BKJ-2, ne arī BJ! Izdarīsi?

—   Nu ko, — Valdis lēnīgi teica, — būs jāpamēģina.

—   Kad ieradīsies Lapiņš, — Aivars turpināja, — es viņu aiztriekšu pie visiem velniem! Tu paliksi viņa vietā un pelnīsi vismaz kārtīgu naudu! Un par to, ka ceham būsi grūtā brīdī izpalīdzējis, es tev uz Uzvaras svētkiem izrakstīšu divdesmit rubļus lielu prēmiju. Esi ar mieru?

—   Labi, priekšniek, — Valdis Branks smagnēji piecēlās, nodzēsa cigareti un paskatījās uz Aivaru. — Tikai nenāktu par sliktu, ja man tomēr būtu vēl otrs pārinieks.

—   Es saprotu, Brank, bet nav! — ceha priekšnieks izteiksmīgi noplātīja rokas. — Nav! Visi ir maksimāli noslogoti, visur jau tā trūkst strādnieku!

—   Labi, priekšniek. Iet tūlīt?

—   Nekavējoties! Vanna ir jau uzsildīta, temperatūra tur regulējas automātiski, bet tomēr šad tad pārbaudi ar rokas termometru, lai vannā temperatūra nepārsniegtu simt četrdesmit divus grādus!

—   Skaidrs, — Valdis pamāja ar galvu un gāja prom.

—   Pagaidi! — Aivars viņu apstariināja. — Tu rr.anu Akselu pazīsti?

—   Protams.

—   Esi ccmmīgs uz viņu?

—   Nē! — Valdis iesmējās. — Tad jr.u viņam drīzāk jābūt cem- mīgam uz mani!

Valdis aizgāja, aiz sevis klusi un uzmanīgi aizverot durvis.

Aivars Sniegs piecēlās, ar plecu atspiedās pret loga rāmi un skatījās, ka pa ielu aizbrauc pustukšs ekspreša autobuss. Valdis Branks pie kūpošajām oksidēšanas un cinkošanas vannām. Varbūt tur ari ir viņa istā vieta. Aksels remontē štanci. Netīrs, nosmērējies, nikns. Tā ir tava īstā vieta? Varēja mierīgi studēt un projek- tet kādu sabiedrisko ēku Rīgā. Un neatstājas no tās Simonas. F.s tevi varu saprast, dēls. Viņa patiešām ir skaista. Melnās vienmēr piesaista vairāk, 1111 ja vēl tā ir pirmā mīlestība… Bet nu jau vajadzēja beigties. Tevi mazliet pastūmis sāņus tas Valdis Branks. Kaut nu viņš spētu tās atsperes nooksidēt! Būs vēlāk jaaiziet viņam palīga. Jā. Aksels un Simona. Pa vidu vēl tas Valdis un divi smejoši, raudoši bērni. Interesanti. Vispār tas Valdis Branks ir malacis. Bet bija taču vēl viena meitene. Laikam Sigita. Nu ja, Sigita. Kas ar viņu? Arī Akselam? U11 Zintai Andris. Jācer, ka vismaz tur viss būs kārtībā. Andris tāds kārtīgs zēns. Nebaidās darba. Un man Anda Straume. Tu esi sieviete šā vārda vispilnīgākajā, visplašākajā nozīmē. Tev vēl vienīgi vajadzīgs bērns. Un Sandra… Kas ir Sandrai? Kādam jau vajadzētu būt. Varbūt tas garmatainais dzejnieks, ko viņa tik bieži piemin? Varbūt viņš spēj atraisīt viņas jūtas un kaislību? Var jau būt.

Aivars Sniegs strauji atgāja no loga, papurināja galvu un pasmaidīja.

Muļķības, viņš nodomāja, Sandra ir kopā ar mani.

18

Aksels nesteidzīgi gāja pa korpusa garo gaiteni, un viņam pretim skrēja savāds, jau pierasts, bet tomēr dīvains, neritmisks troksnis, sadegušas eļļas, metāla un putekļu smārds. Gaiteņa galā divi vīri skaļi strīdējās, un garām ātri pabrauca smagi piekrauts elektrokārs. Lūk, mana pasaule, Aksels nodomāja. Manis gribētā un negribētā. Dzīves sapnis palicis istabā zem spilvena. Zem dīvāna. Zem vēl neuzceltās mājas pamatiem. Tas jāiemūrē. Jāiecementē. Jāiebetonē. Virsū jāuzgāž tūkstošiem tonnu metāla konstrukciju. Jāizrok maza bedrīte un jāaprok. Jāapbedī. Jāuzceļ neliels piemineklis. Balta meitene ar gliemežvāku rokā. Vai ari jauns vīrietis ar baltu meiteni plaukstā. Vai ari tikai kaila roka, kas sniedzas pēc putna spārna. Vai nolauzts koka zars. Vai kāds klauns ar muļķa smaidu sejā.

Aksels paskatījās slīpētavā. Valda Branka vietā tur tagad strādāja cits puisis. Valdis strādāja galvanikā. Mēneša pēdējā darba diena. Pēdējā… Mēneša, ceturkšņa, gada. Bet kad būs vispār pēdējā diena? Varbūt jau rit? Varbūt šodien? Varbūt pēc piecdesmit gadiem, kad būsim nevarīgi veči un šodienas ciešanas, ilgas, visi sapņi un kaislības mums šķitis tik smieklīgas un mazsvarīgas, ka mēs par to visu varēsim tikai skaļi pasmieties? Ka mēs varbūt to visu nemaz nespēsim pat īsti saprast? Un kādēļ gan jāsaprot? Nekas nav jāsaprot. Jāpaņem rokās spieķis un — tipu, tapu — prom uz kapkalniņu. Tā pavisam mierīgi un lēni. Nesteidzoties. Gan jau dievs pagaidīs. Bet šodien gribas drāzties ar pieri sienā. Gribas skriet un lidot. Jo es skaidri zinu — laiks negaidīs. To nevar ne apstādināt, ne pagriezt atpakaļ. To nevar pat noturēt uz vietas. Patiesību sakot, tomēr nevajadzēja šurp nākt. Vajadzēja pagriezties un iet uz otru pusi. Tur, kur bija iecerēts. Tur tu varbūt butu saticis meiteni… Nu protams.

Aksels iegāja presētavā. Sejā un elpā tūlīt iesitās sauss, putekļains un ļoti karsts gaiss. Viņš piegāja pie automāta, padzērās gāzēto ūdeni un paskatījās apkārt. Visas preses darbojās normāli. No cieši sapresētajām aminoplasta un karbolīta pulvera tabletēm zem milzīga spiediena un temperatūras izveidojās kontaktu korpusi, dažādu krāsu bīdītāji un traversi.

Simona apkalpoja divas preses, kuras atradās pie paša loga ražošanas telpas labajā pusē. Tur bija vēl karstāk, jo caur milzīgajiem logiem tieši virsū spīdēja saule. Simona, tāpat kā pārējās presētājas, uz kailās miesas bija uzģērbusi tikai plānu, iepelēku darba halātu. Aksels nostājās viņai blakus un brīdi vēroja, kā meitene strādā.

—   Kā iet?

— Viss kārtībā, — Simona atteica.

—   Spiediens normāls?

—   Pavisam.

—   Un temperatūra?

—   Normas robežās.

—   Presforma nav bojājusies? Brāķis nenāk?

—   Nē!

—   Tātad viss kārtībā?

—   Viss, Aksel, viss!

—   Kā aminoplasts? Labs?

—   Labs! Kā konfekte!

—   Un karbolīts? Arī labs?

—   Labs, Aksel! Kā divas konfektes!

—   Un tu pati kā trīs konfektes! — Aksels teica.

—  Ej projām, — teica Simona, — tev te nav ko darīt. Ja kas notiks, tu tapsi pasaukts.

Aksels atgāja sāņus, atspiedās- pret noputējušo loga palodzi, paskatījās uz skaidrajām debesīm, spožo sauli, šauri piemiedza acis, telpa un pasaule uzreiz kļuva mazāka, tā sarāvās rieksta lieluma, to varēja saspiest plaukstā, to varēja paslēpt kabatā, to varēja aizripināt pagaldē, to varēja uzsviest augšā mākoņos… To kā vislielāko dāvanu varēja pasniegt tuvam cilvēkam. Bet tuvais cilvēks ir tālu. Aizgājis pārāk tālu. Aizbraucis un aizlidojis. Pazudis. Tu viņu redzi, bet tas ir tikai attēls. Tas ir tas, kas tev nav dots. Un bērzs Gaujas krastā aug bez mums. Varbūt zem tā zariem tagad guļ cita meitene un cits zēns? Varbūt viņi jau vairs nav tik naivi un necer, nemaz nedomā, nemaz nesapņo, ka viņi tur varētu vēl aizbraukt arī pēc kādiem tur desmit gadiem. Viņi tur neaizbrauks jau rit. Un tās lauku mājas pakalnē. Liepu aleja ka kareivji parādē. Akas vinda kā veca stārķa knābis. Šaurs celiņš uz kūti. Šķūnis kā pasaku mājiņa. Tu — mana princese, es — tavs karalis. Tu — mana karaliene,-es — tavs kalps. Mēs tai sienā iekritām kā melnā bezdibenī. Kā saules pielietā laimes traukā. Vecmāmiņas pūra lādē. Kādēļ mēs vispār kritām? Kādēļ mēs braucām? Kādēļ runājām, kādēļ sapņojām, kādēļ mēs to izdarījām? Kādēļ tu man atdevies, Simona? Ja mani nemīlēji. Es nemaz nebiju tik pārmērīgi uzbāzīgs. Tu taču varēji ari atteikt. Un mēs to nakti būtu pavadījuši pavisam godīgi. Bet vai tad tas bija negodīgi? Mēs vienkārši nesapratām, ko darām. Ši skaistā, neatkārtojamā mīlestības apmātība! Un labi, ka mēs neko nesapratām. Labi, ka mēs neko nedomājām. Taisni brīnišķīgi, ka mēs Jāvāmies tikai savu jūtu varai, tam skaistajam mirklim, kad pasaule izzūd zem kājām un jūs kaut kur izplatījumā lidināties divi vien. Kaut kur starp mēnesi un sauli. Un tu kā puķes lasi no debesīm zvaigznes un saber savas meitenes matos. Tas ir tas laimes mirklis, kāds ir tikai vienreiz dzīvē. Diemžēl.

Tagad viss citādi. Tagad zvaigznes nav vairs vajadzīgas. Tagad vajadzīgs šis smagais, nogurdinošais darbs un nauda, lai varētu pabarot un apģērbt bērnus. Un tie nav tavi bērni. Kāds pasteidzās ātrāk, un kāds tevi pastūma sānis." Un tu tagad stāvi kā muļķis un skaties. Pats īsti nesaproti — kādēļ šeit stāvi, ko tu šeit meklē un kādēļ neatrodies pavisam citā vietā? Tu esi svešs, un neviens tevi šeit nav aicinājis.

Aksels cieši sakoda zobus un vēlreiz paskatījās uz Simonu, uz jauko, skaisto meiteni, kuru viņš joprojām vēl mīlēja, jo vel joprojām sajuta Simonas lupas un ķermeni, vēl joprojām ieelpoja tās nakts siltumu un siena smaržu un vēl joprojām Simona atrodas tepat acu priekšā, blakus; ejot garām, tu vari pat nejauši viņai pieskarties. Vari ieskatīties acis. Vari sajust melno matu smaržu. Ari Simona uz viņu paskatījās un negaidīti skaļi, no visas

sirds un atklāti iesmējās. Tie bija gaiši, dzidri un skanīgi smiekli. Tā smejas vienīgi bērni vai arī jau dzīvi nodzīvojuši sirmgalvji, vai arī laimīgi vai ļoti nelaimīgi cilvēki. Simona smējās.

Aksels gāja prom un nezināja, ka šie ir Simonas pēdējie smiekli, pēdējais smaids tuvākajā nākotnē. Mirklis laimes. Smieklu minūte. Mīlestības stunda. Un tad nāk asaru gads.

19

Anda Straume stāvēja spoguļa priekšā un beidza sa: kārtot matus. Vēl daži sukas pārlaidieni. So cirtu sānis, šo uz augšu, šo uz leju. Ar katru kustību viņa kļuva skaistāka. Tad paņēma balto lakas flakonu. Cleo. Pollena. Varšava. Un melna sirds apakšā. Varbūt ne gluži. Kaut kas līdzīgs sirdij. Nekas taču nav īsti patiess. Viss tikai kaut kas apmēram, kaut kas līdzīgs. Mana mīlestība — tā ir īsta? Un Aivara Sniega mīlestība? Kur ir tas gudrinieks, kas kaut vienam cilvēkam to varētu skaidri un gaiši pateikt? Jā, tā ir tava, tas ir tavs. Jā, tas viss ir patiess, tas ir uz mūžu, tā ir visīstākā, bet te ir tikai izlikšanās, te ir tikai spēle, tas ir uz īsu brīdi, uz vienu vai divām naktīm. Bet ko lai mēs darām pa dienu? Un tā visa dzīve aiziet vienā neziņā, vienā minēšanā, šaubās un bailēs, un ne par ko tu nevari būt īsti drošs. Par mīlestību jau nu vismazāk. Laika gaitā pat akmeņi zaudē savu krāsu un formu, kur nu vēl nabaga cilvēks ar savām vājībām un tik nepastāvīgām jūtām! Uz ko lai mēs spēlējam? Uz ko lai liekam? Kur ir tā drošā kārts, tas drošais skaitlis?

Līdz zināmam laikam visdrošākā kārts ir mūsu jaunība un skaistums, un uz to tad arī visvairāk tiek spēlēts. Un parasti vinnēts. Bet tikai līdz zināmām laikam. Pēc tam šī kārts jau pārstāj būt trumpis. Tā līdzinās visām pārējām — kā kreiča astotnieks vai pīķa desmitnieks. Vēlāk spēcīgs trumpis kļūst mūsu sabiedriskais stāvoklis. Uz to var spēlēt un arī dažreiz vinnēt. Vai ari mūsu materiālais stāvoklis. Tas ir viens no visspēcīgākajiem trumpjiem, kad jau vairāk nekā cita nav. Ar šo kārti parasti vinnē vēl biežāk nekā ar jaunību un skaistumu. Tad vēl mēs varam spēlēt ar savu dzīves pieredzi, ar gudrību, ar savu temperamentu, ar dvēseles skaidrību un savu labestību… Tas tad arī būtu viss. Nav sevišķi daudz, bet pilnīgi pietiekami, lai būtu visai pamatotas cerības kaut ko šai dzīvē vinnēt. Kā jau parasti, mēs visi gribam vinnēt tieši to, ko vinnēt ir visgrūtāk, — milestību.

Anda Straume atgāja no spoguļa, iegāja istabā, apsēdās uz dīvāna gala un ieslēdza radiolu. Istabā ieplūda klusa un mierinoša mūzika. Droši vien tas bija Čaikovskis.

Man vēl ir jaunība, Anda nodomāja, man vēl ir skaistums, man ir labs materiālais stāvoklis, man ir arī dzīves pieredze un savs temperaments… un tomēr es nevaru būt pilnīgi droša… Varbūt patiešām mīlestības vispār nav? Varbūt cilvēki jau no cilvēces sākuma visu laiku to mēģina tikai vēl radīt? Un varbūt tieši lādē) visu laiku tik daudz improvizāciju, tik daudz vienaldzības, tik daudz izlikšanās, spēlēšanas un tik daudz mēģinājumu?

Anda Straume pēc vidusskolas beigšanas sāka strādāt «Bērnu pasaulē» par pārdevēju, bet pa vakariem divreiz nedēļā gāja uz Mākslas akadēmiju piepelnīties par modeli. Pareizāk sakot, ne piepelnīties, cik nu tur daudz sanāca, bet viņai tas patika. Viņai tas sagādāja kaut kādu dīvainu, neizskaidrojamu baudu. Andai Straumei patiešām bija absolūti ideālas auguma proporcijas, un viņai apziņa, ka tevi kailu skata desmitiem acu, sagādāja patīkamus brīžus un neizskaidrojamu, viegli reibinošu baudas sajūtu. Anda skaidri zināja, ka visi šie studenti un pasniedzēji tajā stundā uz viņu skatās ne kā uz sievieti, bet gan kā uz mācibu priekšmetu, kā uz pilnīgu uzskates līdzekli, ne vairāk, bet viņai vienkārši patika sevi demonstrēt.

Pēc kāda laika Andā iemīlējās pazīstams mākslinieks gleznotājs Rihards Lube, un viņa kļuva par modeli un mīļāko šim Rihardam Lubem, pēc tam par tā sievu un vairākus gadus sevi demonstrēja viņam. Līdztekus tam vēl arī dažiem citiem. Rihards Lube mazliet vēlāk Andu iekārtoja Rīgas Modeļu namā, un tur jau viņa sevi demonstrēja Rīgai un divreiz gadā visai republikai. Vienreiz bija pat izdevība pabūt Kanādā, un rīdzinieku produkciju un sevi viņa, džeza skaņām un aplausiem rībot, ar milzīgiem panākumiem nodemonstrēja izsmalcinātajai ārzemju publikai.

Pēc tam viņi izšķīrās.

Rihards Lube pateica, ka viņam akti apnikuši un tagad — tuvākajos gados gleznos tikai ainavas.

Anda Straume bija ar mieru. Viņa turpināja pozēt un sevi demonstrēt gan pazīstamiem, gan vēl nepazīstamiem māksliniekiem, gan arī tādiem, kuriem ar mākslu vispār nebija nekāda sakara. Un tad apnika. Viss jau reiz dzīvē apnīk. Pienāks tāds brīdis, kad mums apniks pat dzīvot, ja šī dzīvošana ievilksies pārāk ilgi.

Anda Straume iepazinās ar Aivaru Sniegu, un notika tas, ko viņa visu laiku bija gaidījusi un no kā visu laiku bija baidīju-

sies, — viņa iemīlējās. Aivars Sniegs bija tieši tāds vīrietis, kādu viņa vēlējās, — skaists, fiziski spēcīgs, drošs, mazliet parupjš, lietišķs un noteikts. Viņš izraisīja neapšaubāmas simpātijas, pat sajūsmu. Anda Straume Vēlējās būt viņa sieva, viņa labais mājas gars, maigais kaķēns, kas, silti pieglaužoties, vienmēr gulēs uz šī vīrieša ceļgaliem …

Vakar Aivars Sniegs neatnāca.

Gājiens uz frizētavu bija izrādījies veltīgs.

Viņai uznāca dusmas uz nepazīstamo sievieti, ar kuru Aivaram Sniegam vajadzēja dzīvot kopā.

Viņš solījās atnākt šovakar.

Vajadzēs tomēr aiziet arī šodien uz frizētavu. Pēc tam ieiešu vannā.

Iezvanījās telefons. Anda satraukta pacēla klausuli.

—   Jā?

—   Tā esi tu? — prasīja kād3 vīrieša balss.

—   Es.

—   Pazīsti?

Anda bridi padomāja, tad atcerējās.

—   Rihards?

—   Es pats. Redzi, cik ilgi neesam runājušies! Sākam aizmirst

pat balsis.

—   Jā, — Anda gurdi noteica.

—   Ko tu dari?

—   Sēžu.

—   Un viss?

—   Jā. Vēl domāju.

—   Varbūt atcerējies mani?

—   Tevi arī, Rihard. Bet vispār domāju par dzīvi.

—   Par dzīvi nevajag domāt. Dzīve vienkārši jādzīvo.

—- Es jau visu laiku esmu vienkārši dzīvojusi. Tagad gribas mazliet sarežģītāk, kaut ka citādāk.

—   Var jau arī tā. Kaut vai pārmaiņas pēc.

—   Nu jā.

—   Kas ar tevi ir, Anda? Varbūt esi iemīlējusies?

Anda neko neatbildēja.

—   Paklausies, Anda! Ko tu dari?

—   Es jau tev teicu — sēžu un domāju.

—   Iznāc laukā! Saulīte ripo pa zemes virsu! Parunāsimies!

—   Ko tev vajag?

—  Es gribu ar tevi aprunāties. Nokāp lejā! Es tevi gaidīšu parkā, zini, uz tā paša mūsu vecā soliņa netālu no Raiņa pieminekļa. Labi?

—   Ko tu gribi, Rihard?

—   Es gribu tevi redzēti

—   Un viss?

—   Tas nemaz nav tik maz! Kā tad būs? Nokāpsi?

—   Labi, Rihard, nokāpšu.

Pēc piecpadsmit minūtēm viņi satikās Komunāru parkā un apsēdās uz tā paša vecā koka sola, uz kura viņi pirms daudziem gadiem bija tik bieži sēdējuši un kaluši gaišus nākotnes sapņus.

Sols bija palicis. Tikai gadi un sapņi izkrituši cauri dēļu spraugām zaļajā zālītē starp smagām akmens plāksnēm.

Rihards Lube bija kļuvis manāmi vecāks. Vairāk sirmu matu, ari bārda gandrīz jau sirma, bet ap lūpām un acīm rievas kļuvušas dziļākas. It kā tās kāds tur būtu uzzīmējis. Pat deguns kļuvis resnāks, bet acu skatiens blāvāks. Vienīgi rokas tās pašas. Andai viņš vairs nepatika. Varbūt tādēļ, ka tagad viņai bija Aivars Sniegs? Ar sievietēm jau tā ir — viņām patīk vienīgi tie vīrieši, ar kuriem kopa guļ, vai arī tie, ar kuriem kopā gulēt viņām nav ne mazāko izredžu.

—   Daudz dzer? —# Anda painteresējās.

—   Nē, gandrīz nemaz, — Rihards atbildēja un ar patiku paskatījās uz blakus sēdošo sievieti. Desmit gadus ta bija viņa sieva. Un ne sevišķi slikta, ja neskaita tos daudzos neuzticības gadījumus.

—   Kas tad, veselība neatļauj? — Anda painteresējās.

—   Nē. — Rihards pasmaidīja. — Ar veselību viss kārtībā. Darbs neatļauj.

—   Daudz strādā?

—   Jā, kā parasti. Tu jau zini.

—   Zinu, Rihard.

—   Bet tu nemaz neesi izmainījusies, — Rihards teica. — Nemaz neesi kļuvusi vecāka.

Anda iesmējās.

—   Tu gribētu, lai kļūtu?

—   Nē, Anda, — Rihards pakratīja galvu, un viņa melnā samta berete nedaudz paslīdēja zemāk. — Kas tad man vairs…

—   Kā tu vispār tagad dzīvo? — Anda pavaicāja un cieši ieskatījās sava bijuša vīra sejā. Pirmītējā nepatika bija pārgājusi. Patiesībā viņš nemaz tik slikti neizskatījās. Rihards acīmredzot bija tikai jau padzīvojis, noguris un vientuļš cilvēks.

—  Tā nekas, — Rihards atbildēja. — Es jau tev teicu — daudz strādāju.

—   Gatavojies izstādei?

—   Jā. Pēc diviem gadiem man taču būs apaļa jubileja — un tad jāsarīko personālizstāde.

—   Visu laiku dzīvo viens?

—   Apmēram, — Rihards pasmaidīja. — Vai teikt, ka viens,

—   Muļķīgi dari! — Anda pateica un paskatījās sānis, kur bariņš skaļu vidusskolēnu nolika ziedus pie Raiņa pieminekļa. Dižais latviešu dzejnieks ar sadrūmušu vaigu skatījās viņiem pāri.

—    Redzi, Anda, — Rihards lēni un klusi teica, — es vairs pēc tevis negribu mēģināt neko nopietnu… Lai ir tikai sievietes. Kam man vajadzīga sieva? Zini, vienmēr ir diezgan draņķīga jušana, uzzinot, ka esi piekrāpts.

Anda cieši sakoda lūpas un vēlreiz paskatījās sānis.

—   Droši vien …

—   Un ka tev? Vēl joprojām saejies ar to Aivaru Sniegu?

—   Jā, — Anda piekrītoši pamāja, — vel joprojām…

—   Kaut kā pārāk ilgi, — Rihards mazliet izbrīnījies un domīgs teica. — Priekš tevis pārāk ilgi.

—   Man ar tevi bija desmit reizes ilgāk, — Anda diezgan asi pateica un jau sāka nožēlot, ka bija ļāvusies pierunāties un atnākusi uz šo lieko, pilnīgi nevajadzīgo tikšanos. Būtu labāk sēdējusi savā istabā, gatavojusies pēc iespējas labāk, skaistāk un sirsnīgāk sagaidīt Aivaru Sniegu un sapņojusi.

—    Interesanti, — Anda atkal pavisam tuvu izdzirda Riharda Lubes balsi, bet izklausījās, it kā tā nāktu no milzīga attāluma — tik klusa un trausla tā skanēja. — Interesanti, ar ko tas Aivars Sniegs ir izrādījies labāks par mani?

—   Bet ar ko viņš ir sliktāks par tevi?

Anda pacēla galvu, cieši ieskatījās Riharda acīs, un viņu atkal pārņēma nepalika un vēlēšanas piecelties un aiziet. Kādēļ jāsēd blakus pagātnei? Ja mazliet tālāk tevi gaida nākotne. Tas neizjustais, neredzētais, nepiedzīvotais, tas tik tikko vāji apjauša- mais brīnums, pēc kā mēs savos sapņos tik ļoti tiecamies. Un, kad to esam satvēruši, ieguvuši, izjutuši, tad visi pamostamies raudot …

20

Atkal neviena nebija mājās. Sandra par to jau vairs nebrīnījās. Viņa atģērbās, iegāja virtuvē, kā parasti no somas izņēma dažādus iepirkumus, vienu daļu produktu ielika ledusskapī, otru — pieliekamā, aizdedza gāzi un sāka gatavot vakariņas.

Kā jau divdesmit vienu gadu. Taisni brīnums, kā tas vēl nebija galīgi apnicis. Diendienā viens un tas pats. Darbs, mājas, bērni un sava rūpe, sava sāpe, kuru neviens nevar ne noņemt, ne mazināt. Tā ir tava, un ar to tev jādzīvo vai pašai no tās jāmēģina tikt vajā. Vislabākā zāle ir censties vienkārši nedomāt par to, kas šo sapi rada. Un viss. Vienkārši nedomā. Aizmirsti. Lai pasaule kļiist rožu dārzs, lai tā pārvēršas klusā kalnu aizā, kurā līdz tevim nekad nenonāks nekādi pasaules trokšņi, tās uztraukumi, rūpes un vaidi; tu nolieksies pie dzidra avota un tā skaidrajā ūdeni saskatīsi tikai pati sevi. Tu taču arī esi vesela pasaule, vai ne? Kas tev daļas gar citiem? Tu viņiem nevari palīdzēt, tāpat kā neviens nevar palīdzēt tev. Mēs varam viens otram pateikt vienīgi dažus nesaprotamus vārdus. Un tikai. Vai tad daudz ir tādu cilvēku, kuri viens otru saprot?

Zinta ar Andri. Labi. Es par viņiem esmu droša. Zinta droši vien pašlaik ir pie Andra. Bet drīz jau būs mājās. Kaut nu jums abiem paveiktos, bērni! Lai jums pa visām līnijām būtu labi! Nekad nedariet neko tādu, kas otram var nepatikt, kas otru var apbēdināt, kas otrā var radīt vilšanos vai šaubas. Ja tas jums izdosies, būs lielas cerības, ka jūs savu dzīvi spēsiet nodzīvot tieši tā, kā to lielākā daļa cilvēku arī vēlas, — mīlestībā līdz sirmam vecumam.

Bet es nesaprotu, kas notiek ar Akselu. Mans dēls. Tik daudz sapņu un cerību vēl pavisam nesen saistījās ar tevi. Bet tagad nekā. Man dažbrīd viņa ir ļoti žēl. Nelaimigs cilvēks. Tādēļ ka mīlestība izrādījās nelaimīga. Un es nelaimīga tādēļ, ka arī mana mīlestība ir nelaimīga. Nemaz nebūtu bijis slikti, ja daba pret cilvēkiem būtu izrādījusies tomēr kaut nedaudz saudzīgāka un mīlestību nebūtu tik cieši saistījusi kopā ar mums. Tik cieši, ka ta piedzimst un nomirst ar mums. Tik cieši, kā mūsu āda un mati, un rokas pie ķermeņa, un pats šis ķermenis pie mūsu dvēseles. Nav nekādu līdzekļu, ne varas, kas tos varētu atšķirt. Mīlestība nav kabatas lakatiņš, kuru tu vari noslēpt kabatā, lai citi neredzētu, cik tas ir tīrs vai aptraipīts. Tavas jūtas vienmēr kā marka pielīmēta uz platās pieres, tās vienmēr stāv, spīd, dzīvo vai raud tavās lielajās acīs, un nekad tu to nevari ne noslēpt, ne nomaskēt. Nekādi. Visi to redz un visi zina. Tu ej kā ar spoguli rokā. Tava seja un acis ir milzīgi prožektori, kas izgaismo tavas būtības tumšākos kaktus. Un es redzu, kas tu esi un ko tu gribi, ko alksti un vēlies, bet neko es tev nevaru iedot, jo pats esmu palicis tukšā. Es gaidu un ceru, ka sieviete, nākot pie manis, salasīs savus pazaudētos sapņus un izbirušās matu spraudītes, atradīs un salasīs savas kaut kur tālajos dzīves ceļos izkaisītās mīlestības druskas, uzpūtīs tām savu silto dvašu, atnāks pie manis un tās pavisam viegli iebērs manos sirmajos matos. Un tad tu varbūt redzēsi mani vēl atdzimstam. Tu mani vēl redzēsi kļūstam jaunu.

Nez vai, Aivar. Cerēt jau var, bet izredžu ir niecīgi maz. Ar tevi man saistījās daudz plānu, nodomu un cerību. Vilšanās kalns. Tu vilies manī, es — tevī. Divdesmit gadus mēs šo kalnu esam rakuši, esam to uzbēruši ļoti augstu. Tagad tas pārklāts ar sniegiem un ledu — un mēs mierīgi varētu pie kājām piesprādzēt slēpes un drāzties lejup. Varbūt mums izdotos vismaz skaisti nosisties.

Sandra pabeidza darbus virtuvē, lai vakariņas neatdzistu, katlus apklāja ar dvieļiem un iegaja savā istabā. Ieslēdza ra- diolu, paņēma grāmatu, tad to nolika sāņus, lasīt tomēr negribējās, izklaidīgi paņēma poļu filmu žurnālu, pašķirstīja, pazibēja Merilinas Monro skaistā seja, un Sandra ieskatījās uzmanīgāk. Merilinai Monro bija veltīts vesels žurnāla atvērums. Acīmredzot '•āda jubileja. Kāda atceres diena. «Niagara», Artūrs Millers, v<Tavs vārds ir sieviete».

Jā, arī es galu galā esmu sieviete. Es tev, Aivar, vakar vatēju būt neuzticīga. Un pirms nedēļas varēju. Tu to pat nenojauti. Bet es par tevi nojaušu. Es par tevi zinu gandrīz visu. Kādēļ tev nekad nav ienācis prātā, ka tas man sāp? Es tev neuzticīga varēju kļūt arī pirms gada un pieciem gadiem. Ļoti muļķīgi darīju, ka vismaz nepamēģināju. Interesanti, kā būtu bijis ar citu? Vai nu tas viss man kļūtu vēl nepatīkamāks nekā līdz šim, vai arī beidzot tas iepatiktos, varbūt es beidzot sajustu …

Klusi iezvanījās telefons. Sandra pacēla klausuli.

—   Jā?

—   Labvakar. Seit Andris. Vai varētu palūgt Zintu?

—   Zintas nav, Andri. Es domāju, ka viņa ir pie tevis,

—   Hrn, — Andris norūca. — Pasakiet, lūdzu, ka es pie viņas aiziešu pēc kādas stundas. Man pašlaik treniņš.

—   Labi, Andri, pateikšu, ja tikai viņa pēc stundas būs mājās.

—   Gan jau būs! Uz redzēšanos!

—   Uz redzēšanos.

Sandra uzmanīgi nolika klausuli un piegāja pie loga. Pa plato ielu aizbrauca autobuss. Aiz tā brauca vairākas vieglās automašīnas. Caur rūpnīcas vārtiem izbrauca autoceltnis. Visur kaut kāda kustība. Cilvēki nāca no veikala un gāja uz veikalu. Pagalmā spēlējās bērni. Ezermalā daži zēni pat mēģināja peldēties. Gaisā lidoja putni. Kokiem sāka plaukt lapas. Pļavā droši vien zied jau pirmās puķes. Cik ilgi es neesmu tā viena vai divatā ar Aivaru gājusi pa ziedošu pļavu. Sēdējusi ezera krastā un sajutusi, ka tev blakus sēd draugs, ne tikai vīrs. Nekad neesmu bijusi viena vai kopā ar Aivaru pat Gaujas krastā un sajutusi, kā ūdeņi klusi aiztek uz jūru, kā tur zied ievas un sačukstas mīlētāji, kā Aivars man uzliek roku uz pleca, kā cieši pievelk pie se

vis un man pasaka tos dažus vārdus, kurus vēl nav izgudrojis neviens dzejnieks vai rakstnieks, kurus var atrast un izdomāt vienīgi tas, kas atklājis dzi|o milestības noslēpumu. Bet vai es to Aivaram esmu atklajusi? Vai vispār spēju to atklāt? Es, kurai neiedrebas skropsta, nenoraustas pat acs plakstiņš, neietrī- sas neviena nervu šūna, kad Aivars mani skūpsta. Vai es vispār esmu dzīvojusi? Vai dzīvoju?

Dievs, kādēļ tu mani esi'radījis tik nelaimīgu?

Sandra dzirdēja, ka skaļi noklaudzēja ārdurvis, koridorā kāds noģērbās un nāca šurp. Jau pēc soļiem viņa nemaldīgi uzminēja, ka tā ir Zinta.

—   Labvakar, mammai — viņa teica.

—   Labvakar, Zintiņ. — Sandra panāca pretim, ar rokām aptvēra meitas plecus un nemaz neslēpa prieku par viņas atnākšanu. Beidzot tukšajā dzīvoklī būs pamanāma kāda dzīvība.

—   Tu esi viena? — Zinta pavaicāja un nolika rokassomiņu uz mazā galdiņa spoguļa priekšā.

—   Kā jau parasti, — Sandra rūgti pasmaidīja. — Labi, ka tagad vismaz tu esi mājās.

—   Kur tad Aksels?

—   Nezinu.

—   Un tēvs?

—   Nezinu.

—   Droši vien rūpnīcā. Kā nekā mēneša pēdējā darbadiena.

—   Kaut nu tā būtu, — Sandra smagi nopūtās un apsēdās uz dīvāna gala. Nevērīgi pastūma žurnālu sāņus.

—   Vai tad viņš var būt ari kaut kur citur? — Zinta pajautāja un apsēdās blakus mātei.

—   Kas to lai zina? — Sandra atteica un vēlreiz apņēma meitas plecus. Viņai uznāca tādas bailes, tik stipra vēlēšanās meitu neatdot nevienam vīrietim, ka pat izbijās. Nodrebēja. Bet būs jau jāatdod. Nav tādas varas, ne spēka.šai pasaulē, kas spētu to aizkavēt vai nepieļaut. Pat visspēcīgākā mātes mīlestība ne.

—   Kur tu biji tik ilgi? Pirms kādas pusstundas tev zvanīja Andris. Es domāju, ka jūs esat kopā.

—   Viņam šovakar treniņš.

—   Drīz brauks uz kaut kādām sacīkstēm?

—   Nē, — Zinta atbildēja un paskatījās uz telefonu. — Ko Andris gribēja?

—   Nezinu, — Sandra paraustīja plecus un skatījās uz meitu, kura gluži nemanot, neticami ātri bija izaugusi liela, kļuvusi pieaugusi un tomēr vēl bērns. — Teicās pienākt, un esmu ievērojusi, ka viņš pēdējā laikā pasācis katru reizi pienākt arvien vēlāk. Ko tas nozīmē, Zintiņ?

—   Neko, — Zinta ātri pateica un piecēlās sēdus. — Itin neko. Tā. Tu par to dusmojies?

—    Nē, — Sandra pakratīja galvu. — Bet, kad Andris kādreiz ieradīsies ap divpadsmitiem, tad viņam var ari ienākt prātā šeit palikt vispār līdz rītam.

—   Kas par to? Vai tas, mammu, būtu kaut kas slikts?

—   Nē, slikts tur nebūtu nekas, it sevišķi, ja jūs viens otru mīlat, bet tas, Zintiņ, neizskatītos sevišķi pieklājīgi.

—    Kam neizskatītos?

—    Es runāju vispārīgi. Tā vienkārši ir uzvedības norma un ētika. Tas jau tā pieņemts no laika gala. Jo jaunas meitenes…

—   Bet sievietes to drīkst atjauties?

—   Jā, Zintiņ, — Sandra domīga teica. — Sievietes to drīkst. Vismaz viņas tā dara, nevienam atļauju neprasot.

—   Es arī esmu jau sieviete! — Zinta, kā Sandrai šķita, pat ar zināmu lepnumu paziņoja. — Neesi vēl ievērojusi, neesi vēl pamanījusi?

—    Nē, — Sandra lēni teica un ilgi, ļoti uzmanīgi noskatīja savu pieaugušo meitu, kura sēdēja turpat viņai blakus un mazliet izaicinoši, mazliet kā nobijusies smaidīja. Un Sandra saprata. Protams. Kā tad citādi. Viņai tas vienkārši nebija ienācis prātā, jo par tādām lietām gandrīz nekad nemēdza domāt. Sandru pārņēma liels žēlums, maigums, liela saudzības un baiļu sajūta pret meitu, jo tagad pilnīgi skaidri saprata, ka viņa ir kļuvusi cita, viņa ir kļuvusi pieaudzis cilvēks un viņa tiek zaudēta. Sandra ar abām plaukstām apņēma Zintas plecus un piespieda savu vaigu pie viņas. — Nē, Zintiņ, nē, es jau neko nesaku un ko es vispār varu teikt, bet pat tad, kad tu pati jau būsi māte un varbūt pat vecmāmiņa, man tu joprojām paliksi bērns. Vienmēr tu būsi mana mazā Zinta, mana meita. Vienmēr man par tevi sāpēs sirds.

Zinta pagrieza seju pret māti un viņu vairākas reizes maigi noskūpstīja.

—   Tikai nevajag tik skumjā tonī.

— Ko lai dara? — Sandra grūtsirdīgi teica un paraustīja plecus. — Pēkšņi nez kādēļ ienāca prātā, ka jūs patiešām esat izauguši lieli, jums patiešām jau savas rūpes un gaidas, bet manas dzīves labākie gadi jau garām, un es arvien redzamāk sāku kļūt veca.

—    Ko tu, mamma! — Zinta bezrūpīgi iesaucās, paņēma uz dīvāna gala nosviesto žurnālu un sāka to šķirstīt. — Tieši otrādi! Tu ar katru gadu kļūsti arvien jaunāka! Paskat! Merilina Monro! Skaista jau gan, bet esot bijusi pārākā draiskule! Gandrīz vai pati lielākā Amerikā!

—   Tas droši vien tikai tā izrunāts. Ko gan mēs varam zināt par svešiem cilvēkiem?

—   Artūrs Millers… Viņas virs?

—   Ja.

—   Kas viņš tāds bija? Ari slavens kinoaktieris?

—   Ne. Viņš ir visā pasaulē slavens dramaturgs. Bet viņiem šī iauiība nebija laimīga.

Zinta nolika žurnālu sāņus un uzmanīgi paskatījās uz māti. Viņa, protams, vairs nebija jauna, bet seja, acis un āda bija bez jebkādas vainas. Māte vienmēr uzmanīgi un lietpratīgi rīkojās ar kosmētiskajiem līdzekļiem. Ne pārāk daudz, ne pārāk maz. Tikai daži visvajadzīgākie akcenti. Māte nenoliedzami bija skaista. Un pietiekami gudra gan savā literatūras zinātnē, gan vispār dzīvē. Klusa, vienmēr taktiska, izpalīdzīga, lieliska saimniece un labs draugs. Atklāti sakot, vienai sievietei par daudz labu īpašību. Interesantu sievieti izceļ pat viņas trūkumi, bet šķiet, ka mātei tādu nav. Bet vai viņa ir laimīga?

—   Paklau, mammu! — Zinta klusi iesaucās un paņēma māti aiz rokas. — Es jau sen tev to gribēju pajautāt… Tev ar tēvu ir labi? Tu ar viņu esi laimīga?

Sandra satrūkās, atbrīvoja roku, ātri paskatījās uz meitu, uz Šūniņa akvareli pie pretējās sienas, tad ar abām plaukstām aizklāja seju, atkal rokas nolika uz ceļiem un domīga raudzījās kaut kādā tālā, neredzamā punktā. Varbūt gar viņas acīm ātri pazibēja visa dzīve, varbūt tikai daži spilgtākie mirkļi, priecīgākie vai paši sliktākie, varbūt acu priekšā ilgi stāvēja kāds sapnis, kāds nepiepildīts aicinājums, varbūt nožēla par kaut ko neizdarītu, par kaut kādu kļūdu vai nepateiktu vārdu, varbūt acu priekšā nebija nekas. Tikai balta vai melna gaisma.

—   Nezinu… Tu kaut ko esi pamanījusi?

—  Jā, — Zinta atbildēja. — Kā nevarot noslēpt mīlestību, tā laikam nav iespējams noslēpt arī vienaldzību.

Un tad Sandra saprata, ka laikam patiešām neko nevar noslēpt, bērni visu redz un jūt un ir pēdējais laiks meitai kaut ko pastāstīt ari par sevi, ja vispār gribi būt viņai draugs, un lai arī viņa vienmēr ir atklāta pret tevi.

—   Nezinu, Zintiņ, nezinu… — Sandra domīga atkārtoja un atklāti paskatījās meitas acīs. — Tēvs mani kādreiz mīlēja, mēs visur gājām kopā, un viņš man vienmēr nesa un pie mazākās izdevības dāvāja daudz ziedu, it īpaši sarkanās rozes, un tad piedzimāt jūs, un viņš kļuva vēl uzmanīgāks, vienmēr par mani un jums rūpējās un visu ko gādāja. Aizgāja pat no institūta, sāka strādāt rūpnīcā, lai nopelnītu mums visiem iztiku, bet turpināja studēt neklātienē. Vēlāk es sāku tulkot — un mums nekā netrūka.

Viņš pret mani vienmēr bija uzmanīgs, elegants, skaists un tik mīlošs, ka visi draugi un pazīstamie mūs apskauda. Bet, gadiem aizejot, tas viss kaut kur pamazām izplēnēja, kļuva arvien mazāk redzams un jūtams, līdz pazuda pavisam.

Sandra strauji sapurināja galvu, it kā gribēdama šo nepatīkamo konstatējumu, šo pagalam rūgto atziņu aizdzīt prom, tad atkal ar plaukstām aizklāja seju, viņai sāka nedaudz raustīties lūpas un daži sejas muskuļi, bet beigu beigās sevi apvaldīja, nomierināja. Zinta redzēja, cik mātei pašlaik ir grūti, kā viņa cenšas novaldīt raudas, Zinta redzēja, ka mātei šobrīd ir smagi, un tad ienāca prātā, vai vispār viņai kādreiz ir bijis viegli?

— Nezinu, Zintiņ, — Sandra lēni turpināja un ar muguru atspiedās pret dīvāna atzveltni, lai tur varbūt varētu rast kaut kādu atbalsta punktu. — Droši vien tā ir mana vaina. Es taču neko nesaprotu no viņa darba, nespēju ne iedziļināties, ne iejusties viņa rūpēs un pārdzīvojumos. Man nav ne mazākās jēgas par kaut kādiem tur metāliem, izejvielām, agregātiem, aprēķiniem, pašizmaksām, jaunās tehnikas ieviešanu, darba ražīgumu, plāna izpildi un vispār par visām tām inženiertehniskajām problēmām! Saproti, Zintiņ, es nekad neesmu spējusi vai pratusi viņam būt domubiedrs. Bet tas atsvešina. Ar laiku tas vienmēr atsvešina. Un tad šis draugs vai domubiedrs tiek sameklēts ārpus mājas. Un vēl, Zintiņ. Tu jau esi liela, patiešām jau pieaugusi un visu sapratīsi. Es esmu auksta vai — ka to saka mediķi — esmu frigida sieviete. Neko tur nevaru izdarīt. Daudzi gan uzskata, ka tas esot atkarīgs no vīrieša, bet es zinu, ka tas tā nav. Esmu tāda jau piedzimusi. Bet tas atsaldē. Tas ar laiku vienmēr atsaldē, un tad agrāk vai vēlāk kāda sieviete tiek sameklēta ārpus mājas… Bet es viņu tomēr milu, viņš man ir vajadzīgs ar visām labajām un sliktajām īpašībām, ar visiem viņa trūkumiem… Jūs apprecēsieties, aiziesiet katrs pa savu ceļu — un man vairs nepaliks neviena, izņemot viņu.

Sandra apklusa un it kā pilnīgi sastinga. Viņas nopietnajā seja Zinta vēlreiz ieraudzīja gan skumjas, kaut kādu vārdos neizteiktu vēlēšanos, kadu tālu sapni, gan… bailes. No rītdienas? No ta, ka no viņas kādreiz aizies ne tikai bērni, bet arī tas, kuru viņa tik ļoti negribētu pazaudēt? Bet nevar jau cilvēku aizturēt. Cilvēks vienmēr savā dziļākajā būtībā tiecies pēc zvaigznēm. Pelēkie akmeņi apnīk. Tic nekad nespēj sasildīt. Mēs jau to esam sapratuši sen. Un nav tāda kalēja, kas izkaltu dzelzs mietu, pie kura mūs varētu piesiet. Visi tēraudi salūzis. Un nav arī tādas ķēdes.

Pie durvīm piezvanīja, Zinta aizgāja atvērt, un pēc dažiem brīžiem istabā ienāca Andris. Viņš, kā parasti, bija ģērbies džinsos un neilona jakā. Sejā skaidri saskatāms nogurums. Acīmredzot treniņš bijis grūts. Andris pasmaidīja un dziļi paklanījās pret savu nākamo sievasmāti.

—   Bonžūr, madame! Cau, Zinta!

—   Vai tu pārmaiņas pēc kādreiz nevarētu sasveicināties latviski? — Zinta uzprasīja un ar patiku skatījās uz savu draugu. Uz cilvēku, kas nekad nesūdzējās par dzīves grūtībām vai personiskām neveiksmēm. Vienmēr ar smaidu, ar mazliet uzspēlētu bezrūpību… Var būt, ka ta patiešām ir vieglāk.

—   Kādēļ ne, Zinta? — Andris atbildēja un vēlreiz dziļi paliecas uz priekšu. — Labvakar, cienītās! Es atvainojos, ka esmu neaicināts iztraucējis jūsu mājas mieru ur. ielauzies…

— Paklausies, Andri, — Zinta viņu pārtrauca. — Kad tu beidzot kļūsi nopietns?

—   Pēc piecdesmit gadiem! — Andris ātri atsaucās un paskatījās uz sēdošo Sandru. Viņa izskatījās nomākta. Neatņēma pat sveicienu. Varbūt viņa ar Zintu nupat kā runājusi par mani? Uu Sandrai radušās pret mani kaut kādas pretenzijas? Lai! Galvenais, lai tādas nerastos Zintai. — Ne ātrāk! Kad būšu tāds solīds vīrs ar sirmu bārdu, pliku pļešku un būšu kļuvis mūsu republikas celtniecības ministrs! Tad mēs neskriesim vis uz ballēm vai kinci, bet apmeklēsim tikai operas pirmizrādes!

Beidzot laikam Sandra pamanīja, ka atnācis Andris, piecēlās un pienāca viņam klāt. Pasniedza roku.

—   Labvakar, Andri, — viņa teica.

—   Labvakar, cienītā.

—   Tu nupat kā no treniņa?

—   Jā. Pamatīgi norāvāmies. Taisnā ceļā nācu šurp.

—   Tad taču tu ēdīsi vakariņas?

—   Nē, paldies! Es kā students esmu pieradis iztikt tikai ar brokastīm.

—   Tā tu līdz kāzām neizdzīvosi.

—   Gan jau, cienītā, gan …

—   Tad varbūt vismaz kafiju?

—   Jā, to var, — Andris piekrita.

—   Nāciet! — Sandra aicināja. — Es uzklāšu galdu ēdamistabā.

21

Anda atkal dienā bija aizgājusi pie frizieres, un jaunais matu sakārtojums viņas seju vērta jaunāku, bērnišķīgi maigu. Vakarā Anda uzklāja mazo tējas galdu, kas vienmēr stāvēja netālu no divana. No ledusskapja izņēma konjaka un šampanieša pudeles, plānās šķēlītēs sagrieza citronu, to pārkaisīja ar cukuru, vēl plānākās šķēlītēs sagrieza Holandes sieru, uzlika zaļos zirnīšus un nelielu gabalu sagriezta laša. Vispār galda servējumam varēja dot visaugstāko novērtējumu. Jā, vēl vāzē ielika ziedus. Piecas sarkanas neļķes. Iededza mazo sienas spuldzi. Un aizdedza sveci. Tās ēna spocīgi trīcēja uz dārgā turkmēņu paklāja, it kā gribēdama noslēpt kāda cilvēka klusi ejošos soļus …

—    Pie tevis vienmēr ir labi, — Aivars Sniegs sacīja, iedzerdams kafijas malku. — Tieši tā, kā man tik bieži gribējies savās mājās.

Anda pasmaidīja. Viņa bija laimīga, ka spējusi Aivaram sagādāt šo patīkamo labsajūtu un izraisīt par sevi labas un pateicīgas domas.

—    Zini, Aivar, — viņa, turpinot smaidīt, teica, — lai tas miers labāk valda starp tautām un nācijām, bet starp vīrieti un sievieti jābūt mūžīgam nemieram!

—   Ir nemiers, kas patīkami satrauc, un ir nemiers, kas rada bailes.

—   Man šķiet, ka visa dzīve ir vienas vienīgas bailes un tikai atsevišķi mirkļi mums dod prieku vai laimi. Vai arī šādi vakari kopā ar tevi.

—   No kā tev jābaidās? — Aivars painteresējās.

—    No daudz kā, — Anda klusi atbildēja, — bet visvairāk es baidos no vecuma. Man šķiet, ka daba neko nežēlīgāku riav vairs spējusi izdomāt. Acīmredzot tai vienkārši pietrūcis fantāzijas. Manā izpratnē vecums ir kaut kas daudz sliktāks par nāvi.

—   Nezinu. Man līdz šim'vēl kaut kā nav iznācis laika domāt par saviem gadiem.

—   Par tiem dažreiz tomēr der padomāt.

—   Tas var uzdzīt vienīgi skumjas.

—    Prieku! — Anda iesaucās. — Pēc šādām pārdomām dzīve uzreiz parādās pavisam citādās krāsās un skaņās! Uzreiz sāc straujāk elpot, un tad gribas visu dzīvi vai šo mirkli piesiet kaut vai pie galda kājas, lai tikai tas nekur neaizskrien, nepazūd!

—   Man gan šķiet, ka cilvēki to visbiežāk tomēr piesien pie gultas vai dīvāna.

—    Droši vien. Un pareizi dara. Piemēram, man uz tā kopā ar tevi ir pagājuši varbūt visskaistākie brīži.

—   Bet man uz savējā pagājuši gandrīz vai paši sliktākie.

Anda uzmanīgi paskatījās uz blakus sēdošo vīrieti un tad,

šķelmīgi smaidot, it kā jokojot, it kā nopietni pateica:

—   Tev vajadzēja apprecēt mani.

Aivars Sniegs bridi klusēja un nopietns vēroja, kā uz Andas kreisās rokas vidējā pirksta blāvo sveču gaismu lauž liels, spilgti sarkanīgs rubīns.

—    Redzi, — viņš domīgs teica, — cilvēki precoties reti kad domā par mirkļiem, bet gan par ilgiem gadiem.

—   Tas tiesa, — Anda piekrita, — bet ja šo gadu nav? Ja to vienkārši nav? Ja nav nekādu cerību? Ja tev ir briesmīgi nepaveicies? Ja jau no dzimšanas tu esi tāds nelaimes putns? Cilvēkiem tad arī atliek tikai šādi mirkļi.

—    Tev vajadzētu mēģināt dzejot, — Aivars mazliet ironiski pateica un vēlreiz visai uzkrītoši noskatīja Andas augumu un tērpu.

—   Man vajadzētu dzīvot citādi, — Anda atbildēja.

—   Tad tā arī dari.

—   Viena jau nevaru. Viena jau esmu mēģinājusi.

—   Divatā arī.

—   Jā, Aivar, divatā arī. Un tāpat nekas nav sanācis.

—   Varbūt vēl sanāks.

—   Varbūt.

—    Lai piepildās mūsu vēlmes!

—    Nē! Kas nu tās par vēlmēm. Tas, ko mēs abi gribam… Es runāju par tālāko perspektīvu… Tā acīmredzot ir mūsu dzīves nepieciešamība, lai beidzot rastu vismaz kaut kādu attaisnojumu vai jēgu šai dzīvei.

Abi klusēdami iztukšoja tasītes un nedaudz ieēda. Anda izstiepa roku pret radiolu.

—   Varbūt uzlikt kādu plati?

—   Tikai ne Raimondu Paulu! Man viņš ir apnicist

—   Labi, lai tad paliek.

—   Viņš tev patīk?

—   Nē. Man patīk viņa dziesmas.

—   Tas ir viens un tas pats.

Anda rūgti pasmaidija. Tas nu nav vis gluži viens un tas pats, viņa nodomāja. Tāpat kā ir milzīga starpība pavadīt kopa tikai šādus vakarus un kopā dzīvot ik dienu. Un tomēr tas ir mans tālais, varbūt nekad nepiepildāmais sapnis. Kā un ar ko lai es tevi piesaistu pie sevis? Vismaz tik ilgi, kamēr mēs dzīvojam uz šīs zemes. Kamēr mēs vēl esam dzīvi.

—    Ko tagad tu vēlies? Varbūt vannu? Un pēc tam aukstu šampanieti?

—    Nē, Anda. Šampanieti, protams, var, tikai bez vannas. Aukstu šampanieti kopā ar tevi.

Anda piesēdās blakus Aivaram, apvija rokas ap viņa kaklu un cieši noskūpstīja.

—   Tas ir labi, ka tu mani vēl gribi.

Aivars Sniegs viegli saburzīja tik skaisti izveidoto Andas vakara frizūru.

—   Vai tu zini budisma trīs galvenos postulātus? — Aivars negaidīti pavaicāja.

—   Tie aizliedz mīlēt? — Anda pārsteigta painteresējās.

—   Nē. Neviena reliģija to neaizliedz, bet tieši otrādi — mudina mīlēt pat savu ienaidnieku!

—   Tu redzi, cik jauki! — Anda iesaucās, pēc tam k|uva nopietna. — Tu pēkšņi atcerējies sievu?

—    Es viņu nekad neesmu aizmirsis un, atklati sakot, tikai tādē| ari pie tevis atrodos, — Aivars atbildēja, — bet es atcerējos tos postulātus.

—   Un tie būtu?

—    Pirmais: dzīve ir ciešanas. Otrais: ciešanu cēlonis ir nepiepildītas vēlēšanās. Trešais: atbrīvoties no vēlēšanās — tas nozīmē iegūt svētlaimibu.

—    Diezgan muļķīgi, — Anda teica. — Dzīvē viss ir pavisam citādi. Dzīvē ja ne svētlaimību, tad vismaz mieru vai visparas- tāko ikdienas laimi var iegūt tieši apmierinot mūsu vēlēšanās.

—   Bet tas nav iespējams, vismaz lielākā daļa no mūsu vēlēšanām nav piepildāma. Tur jau tas suns ir aprakts. Un Buda taču ne par velti bija ļoti gudrs. Tādēļ mums bieži no kaut kā jāatsakās. Lai nevairotu ne mūsu, ne citu ciešanas.

—   Es saprotu, Aivar. Tu gribi atteikties no manis?

Aivars bridi klusēja un saspringti domāja.

—   Nē, — viņš beidzot stingra, noteiktā balsī teica. — Varbūt es beidzot gribu galīgi atteikties no sievas.

Pagāja vairāki mirkļi, līdz Anda sacīto saprata, līdz tas aizgāja līdz viņas skaidrajai apziņai. Visu viņas būtibu pēkšņi pārņēma tik liels atvieglojums, tāda atbrīvotība, tāda viegluma un laimes sajūta, ka viņa, neteikdama nevienu vārdu, sāka Aivaru skūpstīt. Viņa gribēja pārtapt tērauda trosē, enkura ķēdē, bruģa akmenī vai granita piemineklī — par mazu atceri šai vēlajai mīlestībai.

Anda vēl ilgi nespēja nomierināties. Milzīgais sasprindzinājums, neziņa un nākotnes nenoteiktība bija pazudusi kā nakts pirmajos gaismas staros. Viņa jutās laimīga.

—    Tagad visas bailes un vientulību atstāsim aizdurvē, — Anda, uzlikusi galvu uz Aivara krūtīm, klusi čukstēja. — Ir tikai balta mīlestība, tā vienmēr būs blakus, mūsos, tā nekad vairs neļaus melot, nekad vairs nevajadzēs mānīties, izlikties… Viss būs tieši tā, kā tam daudzmaz normālā dzīvē arī vajaga būt.

—   Jā, Anda, — Aivars sacīja un turpināja viegli jaukt Andas matus. Aivaram šķita, ka starp viņa pirkstiem viegli plūst silts jūras ūdens, un tu vēl sajūti šī ūdens šalkšanu un tālo vētru atbalsis, un viļņu radīto troksni, tiem sašķistot pret krasta balto smilti. Aivars Sniegs pilnīgi skaidri apzinājās, ka pašlaik viņš jutas tieši tā, kā gadiem ilgi to vēlējies; piepildījies tas, pēc kā tik ilgi tiecies. Seit ir tā sieviete, šeit ir tās mājas, kur tu vari but laimīgs, kur vari pēc smagās darba dienas mierīgi atpūsties, kur vari redzēt, sajust un kā nelasītu grāmatu savās stiprajas rokās paņemt ne tikai sievietes ķermeni, bet ari to, ko mēs saucam par sievietes dvēseli.

—  Jā, Anda, — Aivars sacija, — man nekad vairs nevajadzēs nevienam melot un nevajadzēs izlikties.

—   Un tu vienmēr būsi pie manis.

—   Un es vienmēr būšu pie tevis.

—   Tu esi labs, Aivar.

—   Tūlīt pamēģināšu dabūt atvaļinājumu, un tad kaut kur aizbrauksim.

—   Uz kādām pamestām lauku mājām, kur apkārt būtu dārzs un tuvumā kāda dziļa grava un kāda upe, un ezers, un mežs…

—   Tā arī būs, Anda. Es tieši tādu vietu zinu.

—   Es laikam kopā ar tevi beidzot būšu laimīga.

Anda pacēla galvu, piecēlās sēdus un ieskatījās Aivara acīs. Tur lēkāja mazas, bet ļoti spilgtas dzirksteles, it kā tur atkal kāds metinātu tērauda stieņus.

—   Un tomēr, Aivar, man vēl joprojām kaut kā neticas…

—  Tici, Anda. — Aivars viegli noglāstīja sievietes seju un plecus. — Šoreiz tici. Manā vecumā vīrieši jau vairs nemānās. Pārāk maz laika atlicis rotaļām…

22

Aksels ienāca savā istabā, dažus mirkļus rūpīgi nopētīja telpas iekārtojumu, it kā to redzētu pirmo reizi. Viss savā vietā. Dīvāns, guļamais krēsls, mazais rakstām- * galds, grāmatplaukts, radiola, uz tās magnetofons ar jaunākajiem ierakstiem, pie sienas Simonas un Ce Gevaras portreti, bet istabas kaktā neliela stāvlampa. Viss kārtībā. Viss savā vietā. No koka un papīra sameistarotas lielas. Un tomēr vajadzīgas, dažreiz pat pilnīgi nepieciešamas. Pa provi — šī lampa. Vajadzētu dzīvot tumsā. Un dzīvotu. Kā simtiem no blakus esošā neredzīgo ciemata. Un nekas. Neviens no tā nemirst. Nobeigties var aiz vientulības, pazemojuma, sāpēm. Bet tumsa nomierina.

Tndēļ jau ari esam to izvēlējušies atpūtai un gulēšanai. Lai viens otru netraucētu, lai viens otru neredzetu. Un varētu dzīvot arī bez visām šīm mēbelēm un mūzikas instrumentiem. Uz kailas grīdas, starp kailām sienām. Un arī nenomirtu. Kā Ce Gcvara. Revolūcijas visaugstāko ideālu iemiesojums. Es tavā priekšā noliecu galvu. Es laikam nekad tāds nevarētu būt. Es dzīvoju citā laikā, citā valstī, un man ir bijusi nesalīdzināmi laimīgāka bērnība un jaunība. Man jau no bērna kājas ir mācīts miiēt cilvēkus, un viņi man neko nav nodarījuši sliktu, lai gan ari pie mums var sastapt visādus neliešus, dažādus iznireļus un cilvēkus, kas nekautrēdamies sevi uzskata par bagātniekiem, pārākiem par citiem. Protams. No tā nekur neizbēgsi — un tā tam jābūt. Es pats taču ari esmu par kādu pārāks. Kaut vai ar savu attieksmi pret darbu, saviem vecākiem, vispār pret dzīvi. Bet es ar to nelielos. Un tu biji pārāks par miljoniem citu. Tavs draugs bija šautene, un sapnis — redzēt šo pasauli kaut nedaudz labāku, nekā tā ir. Tev bija svēts ideāls, kura dēļ tu dzīvoji, cīnījies un miri. Un šī ideāla dēļ bija arī vērts visu to darīt. Sī augstā mērķa un idejas vārdā vienmēr visās pasaules malās miruši katras tautas labākie cilvēki. Es vēlreiz jūsu priekšā dziļi noliecu galvu. Svētie mocekļi. Nesavtīgie cīnītāji par citu laimi un brīvību. Un bezgala žēl, Ce Gevara, ka tev neizdevās savu sapni piepildīt līdz galam. Sjerra- maestras kalnos un Bolīvijas mūžamežos palikušas tavas izšautās patronas, tavs svētais vārds un tautu atmiņa. Tavas izkliegtās pavēles. Astmas lēkmes laikā tava ciešanās savilktā seja. Tava balss kā lapas vēl palikušas koku zaros un kalnu aizās. Tavas iemītās pēdas tropiskajos džungļos. Un tava dienasgrāmata. Tavas nocirstās rokas Havannas muzejā zem bieza stikla. Ja es būtu dzīvojis tavējā pusē, ja mani senči būtu no Āfrikas atvestie vergi, ja es būtu izcietis visus iespējamos bada veidus un pazemojumus, ja es smaktu aiz nebrīves un nicinājuma pret netaisnību un pretīgo buržuāzisko valsts iekārtu, es tev noteikti sekotu. Un varbūt mums abiem paveiktos krietni vien labāk. Bet Bolīviju mēs liktu mierā. Mēs noteikti brauktu uz Cili. Mēs brauktu uz Cili, Ce Gevara, jo nekādi nevarētu nosēdēt mājās, kad turpat kaimiņos atkal sāpēs noasiņo kāda tauta. Bet to nevaram izdarīt. Tu esi kritis, bet es dzīvoju pasaules otrajā pusē. Mani neviens nelaidīs. Pat lūgties nav vērts. Bet kādēļ gan nevarētu? Es noorganizētu nelielu komandu, es zinu daudzus drošsirdīgus puišus, kas būtu ar mieru braukt un cīnīties. Varētu doties arī uz Angolu vai Dienvidāfrikas republiku. Vai arī pie palestīniešiem. Mēs būtu ar mieru braukt visur, kur tautām vajadzīga brīvība un taisnība. Kā kādreiz daudzi devās uz Spāniju. Par ko lai mēs cīnāmies šeit? Ražošanā — par plāna izpildi, mākslā vai citās nozarēs — par savu karjeru, par savas personības izcelšanu, lai citos izraisītu skaudību, par kādas meitenes vai sievietes labvēlību, par lielāku izpeļņu vai atalgojumu, par importa drēbju gabaliem, par vasarnīcām, mašīnām… Cik tas viss tomēr ir sīki, nožēlojami un ikdienišķi, ja to salīdzina ar tiem mērķiem un ideāliem, kādi piemita gan mūsu zemes, gan citu tautu revolucionāriem! Dzīvība idejas vārdā. Bez nožēlas, drebēšanas vai šaubīšanās. Bet mēs esam gatavi raudāt un žēloties, ja iznāk nepatikšanas darbā, kāds pagrūž tramvajā, nespējam nopirkt kādu kārotu mantu, kad mazāk ir naudas vai viļamies mīlestībā! Un es tāds pats ka citi. Ne par matu labāks. Bet paldies dievam, ka es vismaz spēju sapņot un mani patiešām pārņem milzīga cieņa, apbrīna un bezgalīga sajūsma, kad domāju par Ce Gevaras dzīvi. Un mani patiešām pārņem dziļš naids, kad domāju par Cili vai Dienvidāfriku. Un es patiešām būtu ar mieru braukt cīnīties.

Aksels lēni pagriezās, iededza stāvlampu un apgūlās uz dīvāna. Vēl dažus mirkļus padomāja, skumji pasmaidīja, atceroties sarunu ar Simonu, tad strauji papurināja galvu, it kā gribēdams atgaiņāt, izkaisīt visas šīs nereālās domas un sapņus, no kabatas izņēma «Rīgas Balsi» un sāka uzmanīgi lasīt.

Pēc kāda laika viņš dzirdēja, kā noklaudz ieejas durvis, kā tēvs noģērbjas un nāk uz viņa istabu. Aivars Sniegs izskatījās domīgs un saguris. Viņš smagi atkrita mīkstajā krēslā, ar abām plaukstām aizklāja seju, diezgan ilgu laiku tā nekustēdamies sēdēja, acīmredzot kaut ko saspringti domādams, tad vērīgi paskatījās uz dēlu.

—   Kas jauns pasaulē? — beidzot viņš klusi pajautāja.

—    Vakar «Daugava» izcīnījusi kārtējo uzvaru un pašlaik atrodas pirmajā vietā. Laika prognožu birojs, kā vienmēr, sola ziemeļaustrumu vēju trīs līdz septiņi metri sekundē, pagājušajā diennaktī Rīgā reģistrētas sešas automašīnu avārijas, kurās ievainoti četri, bet bojā gājuši divi cilvēki. Meksikā zemestrīce, Francijas prezidei !s izsaka priekšlikumu Libānā ievest trīs franču karaspēka pulkus, Oslo notiek NATO valstu padomes sesija, Itālijas valdība Reiganam oficiāli pārmet viņa iejaukšanos valsts iekšējās lietās, tas ir, ar gaidāmajām parlamenta vēlēšanām, un uz šodienu mūsu republikā pilnīgi pabeigti visi pavasara sējas darbi. Kā redzi, viss rit normāli, ja neskaita to zemestrīci Meksikā. Vēja virziens nemainīgs, un karš nav gaidāms.

—   Jā, viss rit kaut kā pārāk gludi… — Aivars domīgs noteica. — Pat pārak gludi.

—   Vai tev kas atgadījies? — Aksels uzprasīja un nolika avīzi sāņus.

—    Nē, viss normas robežās, — Aivars atbildēja un ar savu tumšo acu skatienu ieurbās Simonas portretā. — Celis plānu tomēr izpildīja, par ko gan nekādas sevišķas uzslavas vai pagodinājumus nesaņemsim, bet nebūs ari rājiena. •

Aivars Sniegs uz bridi apklusa, novērsa acis no meitenes sejas un paskatījās uz Akselu. Puisis pusguļus zvilnēja uz dīvāna un izskatījās jau pavisam pieaudzis.

—    Es tev gribu pajautāt… Kā tev vispār patīk mūsu rūpnīcā?

Aksels piecēlās sēdus un brīdi padomāja.

—   Ja runājam atklāti, tad pagaidām gan nekādā sajūsmā neesmu. Visur pārāk liela steiga, darba disciplīna, kā ari visa ceha darba organizācija varēja būt daudz augstākā līmenī, trūkst instrumentu, trūkst rezerves daļu, sakarā ar lielo plānu strādnieki bieži neievēro vajadzīgo tehnoloģisko procesu, agregātu un darbgaldu ekspluatācijas noteikumus, un tādēļ ari tik bieži lūst gan štances, gan preses un urbjmašīnas. Dažiem strādniekiem pietrūkst ari pietiekami augstas kvalifikācijas un elementāras darba iemaņas. Viņi vienkārši vēl neprot profesionāli strādāt, vēl neprot vai nezina, kā īsti ar tām presēm apieties. Dragā tik vaļā, ja salūzis, vesela atslēdznieku brigāde tūlīt taču nāks atkal remontēti Bet te vajadzētu izveidot pavisam citu sistēmu.

Aivars strauji pagriezās pret dēlu un atklāti ieinteresēts ieskatījās viņam tieši acis.

—   Kādu?

—   Pirmkārt, noteikti vajadzētu palielināt katra strādnieka atbildību ne tikai par bezbrāķa produkcijas ražošanu, bet arī par viņam uzticēto presi, urbjmašīnu vai kādu citu agregātu. Otrkārt… Redzi, mēs saņemam atalgojumu pēc kategorijas tarifiem. Brigādē ir vīri, kuriem ir piektā, gan sestā, ceturtā, gan arī tikai otrā kategorija. Tas, kam ir zemāka kategorija, nekad neies plēsties melnās miesās, ja blakus strādā tāds pats atslēdznieks, kurš saņem divreiz lielāku atalgojumu! Lai raujas tas! Bet tas savukārt arī sevišķi necenšas, jo viņam taču ir pilnīgi vienalga, vai tā prese tiek remontēta dienu vai veselu nedēļu! Nauda tā pati! Un tādēļ veči tā lēni un nesteigdamies… Uzpīpē, apskata, atkal uzpīpē, apspriežas, uzpīpē, kaut ko nomontē, uzpīpē, kaut ko uzmontē vai apmaina un atkal uzpīpē…

—   Ko tu iesaki? — Aivars, saraucis pieri, nopietns uzprasīja.

—    Ko tad es varu ieteikt? — Aksels iesmejoties paraustīja plecus. — Tas jāizdomā tev, visiem tiem taviem inženieriem un tehnologiem, normētajiem un ekonomistiem! Bet, manuprāt, vispareizāk būtu, ja remontatslēdzniekiem, kā ari ierīču iestādītajiem maksātu nevis pēc tarifu likmēm, bet gan pēc tā, cik droši un augstražīgi ekspluatācijā ir mūsu remontētie un aprūpētie darbgaldi un agregāti. Respektīvi — mūsu izpeļņa būtu atkarīga no visa ceha vai attiecīgā iecirkņa plana izpildes, tā neizpildes vai plāna pārsniegšanas. Piekriti?

—   Nē, — Aivars Sniegs noraidoši pakratīja galvu. — Tad jūs visi paliksiet bez biksēm, lai gan principā ideja nav slikta un tā nav arī jauna. Nevar, dēls, atcelt kategoriju kvalifikāciju. Sī sistēma tomēr ir drošāka un daudz racionālāka.

Aivars apklusa. Viņam patika Aksels. Patika dēla patiesā ieinteresētība ceha dzīvē un visās ražošanas problēmās. To bija ievērojis ne tikai viņš vien. Nesen Aksels tika ievēlēts rūpnīcas komjaunatnes komitejas birojā un ceha arodkomitejā. Vispār Aivaram Sniegam vēl ne reizi nebija nācies sarkt vai kaunēties par savu dēlu.

—    Paklausies, Aksel, — Aivars klusi ierunājās. — Kā tad īsti paliek ar tavām mācībām? Joprojām gribi studēt arhitektūru?

—   Tagad jau sāku šaubīties.

—   Tas ir labi. — Aivars pasmaidīja. — Lai paliek tā arhitektūra. Es gribētu, dēls, lai tu šoruden iestātos Politehniskā institūta Mehānikas vai Automātikas un skaitļošanas fakultātē. Tās ir labas specialitātes, tām ir liela nākotne, un no sākuma gan es, gan Zinta tev palīdzētu. Es jau jūtu, ka šīs profesijas tevi tagad piesaista un interesē daudz vairāk nekā arhitektūra, un nemaz nešaubos, ka ar laiku no tevis iznāks krietns sava darba zinātājs un spēcīgs ražošanas komandieris.

—   Kus nu es par komandieri… Bet vispār, tēv, pēdējā laikā patiešām es par to sāku nopietni domāt.

—   Tad ir labi, — Aivars priecīgs noteica. — Tu jau zini, ka lielākā daļa vecāku grib redzēt savus bērnus ejam viņu pēdās. Protams, zināmā mērā te izpaužas mūsu egoisms un patmīlība… Lai bērni paveic un piepilda to, kas mums pašiem neizdevās…

Aivars Sniegs domīgs paskatījās uz dēlu, tad viņa skatiens pacēlās augšup un atkal sastinga pie Simonas portreta.

—    Bet tikai godīgi, Aksel… — Aivars jautājoši paskatījās uz dēlu. — Vai toreiz tu uz mūsu rūpnīcu atnāci tikai šīs Simonas dēļ?

Aksels ilgi klusēja. Viņam negribējās par to runāt. Simona vismaz domās piederēja viņam vienīgajam, un Aksels negribēja viņu starpā nostādīt nevienu, pat savus vecākus ne.

—   Kā tad tur īsta bija? — tēvs atkārtoja jautājumu. — Tu atnāci tikai šis Simonas dēļ?

—   Nē, tēv, — Aksels nopietns atbildēja. — Ne tikai.

—   Kas tev ar viņu tur īsti ir? — Aivars painteresējās.

—   Bija. Bija, tēv. Tagad vairs nav nekas.

—   Kaut kas jau laikam tomēr vēl ir.

—   Ja, tāds neliels sikumiņš, — Aksels skumji pasmaidīja. — Es viņu mīlu.

—   Kādēļ tad jums viss izjuka?

—   Lai paliek! — Aksels asi un diezgan skaļi pateica. — Es par to negribu runāt!

—   Ja negribi, nerunā, — Aivars Sniegs noteica. — Es tikai gribētu tev pateikt, ka ir ārkārtīgi muļķīgi mīlēt vienam.

—   Daudz muļķīgāk ir nemīlēt nevienu un neko! — Aksels tikpat asi ka pirmīt pateica, nolēca no dīvāna un sāka nemierīgi staigāt pa istabu. — Cik jau es pazīstu dzīvi, tad zinu, ka to gan neviens nevar izrēķināt — tas ir muļķīgi, tas labi, tas izdevīgi, tas slikti… Paldies dievam, tads grāmatvedis vēl nav piedzimis!

—   Kaut ko jau tomēr var, — Aivars Sniegs, noliecis galvu, klusi teica. Varbūt viņš šajā brīdī atcerējās savu dzīvi. — Un kaut ko vienmēr arī vajag parēķināt. Ja varbūt ne savas laimes, tad vismaz sava miera un drošības labad!

—   To tikai darāt jus — vecākā paaudze! — Aksels neapmierināti un diezgan nicīgi teica. — Pat pie visspēcīgākajām jūtām jūs vienmēr vēl piejaucat klāt arī krietnu porciju šaubu, nedrošības, ņemat palīgā savu racionālo domāšanu un prātu — kas nu būs un kā nu būs? Ko es iegūšu, ko zaudēšu? Man tas būs izdevīgi vai ne? Jūs vienmēr mīlat tikai ar prātu, jums sveša ir nesavtība, aizrautība, risks un neprāts! Tātad svešs un nepazīstams jums paliek ari viss mīlestības skaistums!

Aivars Sniegs atkal pasmaidīja. Vecu vecā dziesma, vecu vecās kļūdas… Gandrīz vai jāpriecājas, ka mums šis laiks jau ir garām. Visparastākā jauno kļūda. Mīlēt, tikai paļaujoties uz jūtām, ir jau skaisti, bet tikai tādēļ arī visas pirmās mīlestības ir nelaimīgas. No domāšanas un dažiem saprātīgiem apsvērumiem ari visspēcīgākajā mīlestībā nez vai vajadzētu atteikties. Tas tikai liecinātu un būtu neapšaubāms pierādījums, ka cilvēks ir jau pieaudzis, nobriedis un patiešām arī spējīgs nopietni un ar visu atbildību mīlēt otru cilvēku.

—   Es gan rie tavā ģīmī, ne arī tavā uzvedībā nekad vēl neesmu saskatījis ne laimi, ne ari kaut kādu tur skaistumu! — Aivars Sniegs neapmierināts sacīja. — Es tikai redzu, dēls, ka tu visu laiku mokies! Beidzot esi vīrietis! Ja vienreiz nav paveicies, tādēļ nav vērts visu laiku birdināt asaras!

—   Es nemaz neraudu! — Aksels strauji pagriezās pret meitenes portretu. — Atklāti sakot, es pat nedaudz priecājos, ka Simona ar to Valdi Branku ir laimīga. Varbūt ar mani viņa būtu nelaimīga.

—   Vai tu nevari dabūt sev citu meiteni? — Aivars Sniegs uzprasīja. — Kaut vai to pašu, kura jau te dažreiz bija atnākusi.

—   Sigita?

—   Laikam jau, ja viņu sauc Sigita.

—   Es ar viņu tikai draudzējos. Sī meitene nav domāta manai mīlestībai.

Aivars Sniegs bargi sarāva uzacis. Šajā brīdī viņam dēls nepatika.

—   Kam tad, ja atļauts zināt?

—    Nav atļauts! — Aksels skaļi pateica, tad spēji aprāvās. Viņš saprata, ka uzvedas diezgan muļķīgi un ar tēvu tomēr der parunāties pavisam mierīgi. Galu galā viņš taču grib tikai labu. — Tu taču ari ne visu stāsti, ko dari brivajā laikā pēc darba un kādēļ to dari.

Aivars Sniegs jau kuro reizi uzmanīgi noskatīja dēlu, tad zemu nolieca galvu. Varbūt viņš jutās vainīgs arī Aksela priekšā.

—   Jā, dēls, ne visu… Jo daudzi cilvēki ir laimīgi tikai tādēļ, ka tie nekad neuzzina, ko dara un jūt viņu vistuvākie cilvēki…

Aivars Sniegs ilgi klusēja, tad beidzot lēni pacēla galvu.

—   Māte un Zinta ir mājās?

—   Jā. Atnāca arī Andris, un tagad viņi visi lielajā istabā dzer kafiju.

—    Ļoti interesanti, — Aivars Sniegs, mazliet izbrīnījies, noteica. — Kādēļ viņi mūs neuzaicināja?

—   Nezinu. Varbūt pārrunā kādas svarīgas lietas.

—   Paklausies, Aksel! Zintai ar to Andri ir kaut kas nopietns?

—   Un tu neko nezini? — Aksels iesaucās un skaļi sasita plaukstas. — Nekas nopietnāks vairs nevar būt! Pa Jāņiem viņi precas!

—   Tā? — Aivars gari novilka. — Tad atliek tikai cerēt, ka viņi mūs ielūgs vismaz uz kāzām.

—   Droši! Sāc tikai krat naudu dāvanai!

—   Tā ari acīmredzot būs jādara, — Aivars teica. — Tu drīz iesi gulēt?

—   Jā. Bet kādēļ to prasi?

—   Es šonakt gribu pārgulēt šeit — pie tevis.

Aksels jautājoši paskatījās uz tēvu, un šajā brīdī viņš Akselam nepatika.

—   Ja mēs runājam kā vīrietis ar vīrieti… — Aksels uz brīdi apmulsa un jutās neveikli. — Nevajag darīt mātei pāri. Viņa taču visu zina.

Aivars Sniegs sastinga, brīdi sēdēja pilnīgi nekustīgs, tad cieši sakoda lūpas un vairījās paskatīties uz dēlu.

—   Ko viņa zina? — viņš neparasti dobjā balsī pajautāja.

—    Ka tev ir ta Anda Straume, — Aksels atbildēja, — un ka

iu bieži, aizbildinoties ar steidzīgiem darbiem cehā, aizej un paliec pie viņas.

—   Tu to ari zini?

—   Kā redzi.

—   Un Zinta?

—   Arī.

Aivars Sniegs strauji piecēlās un nemierīgs pagāja dažus solus turp un atpakaļ.

—   Un māte to jau sen zina?

—   Neesmu viņai jautājis. Tu pats par to viņai vari apvaicāties.

—   Nevajag smieties.

—   Es nesmejos. Es pavisam nopietni.

—   Nu labi. Neko vairāk neprasi.

—   Tev vajag pasaudzēt māti. Domā, viņai viegli?

—   Bet kā tu domā — man ir viegli?

—   Nezinu.

—  Tad nevajag neko ari runāt un vismazāk man kaut ko pārmest!

—   Vai tad es pārmetu? Es tev tikai izstāstīju faktus.

—   Paldies.

—   Ludzu. Un ej tomēr gulēt pie mātes. Varbūt jūs vēl kaut ko varēsiet sarunāt.

—   Neko, dēls. Ir jau par vēlu sarunāt vai izlīgt. Pārāk liels bezdibens izveidojies. Kaut kāds melnais caurums. Varbūt ne uzreiz redzams, bet stipri jūtams. Viss sajucis. Nākotnes vietā — pagātne, laiks skrien atpakaļ, lielākais bez grūtībām ievietojas mazākajā, un nav tagadnes. Kaut kas no kvantu mehānikas.

—   Ir jau, ir, tēv. Tev tikai tagad nāk tādas melnas domas. Aizej pie viņas un tu redzēsi — viss atkal būs kārtībā.

—   Par vēlu, — Aivars drūmā un sagurušā balsi atkārtoja. — Viss par vēlu.

—   Māte ir nelaimīga, — Aksels teica.

—   Tieši tādēļ jau arī es gribu šonakt pārgulēt pie tevis.

—   Bet tad tev būs jāguļ uz saliekamā krēsla! — Aksels neapmierinātā balsi paziņoja.

—   Kaut vai uz grīdas! — Aivars Sniegs vienaldzīgs atmeta ar roku un paskatījās uz abiem portretiem pie pretējās sienas. Simonas sejā bija sastindzis simpātisks smaids, un viņa bija laimīga. Ce Gevara arī smaidīja. Uzņēmums droši vien bija izdarīts tūlīt pec revolūcijas uzvaras Kubā. Smaidīja, jo ari viņš bija*" laimīgs. Bet kas vainīgs, ka tik daudzi no mums ir nelaimīgi? Acīmredzot mēs kaut ko vērtīgu esam palaiduši garām. Acīmredzot kaut ko neizdarījuši, kaut ko nepaveikuši vai arī esam izda-

rijuši kaut ko nevajadzīgu, aplamu, kaut ko ļoti nepareizu. Bet kas tad ir pareizi? Kā tad vajadzētu pareizi nodzīvot dzīvi? Kur ir tas cilvēks vai tas dievs, kas mums to pateiks? Un vai mums var būt simtprocentīga garantija, ka viņa atbilde ari bus pareiza?

23

Tūlīt pēc Maija svētkiem Aivars Sniegs sasauca ceha administrācijas un arodkomitejas sēdi. Viņu dziji kaitināja biežie disciplīnas pārkāpumi, tās divas< saspringtas darba dienas pagājušā mēneša nogalē, virpotāju un galvaniku neapmierinošais darbs. Cugunovs ar Lapiņu joprojām tēloja slimos, un galvanika viens stradāja Valdis Branks. Strādāja slikti, bet vismaz minimālo maiņas uzdevumu tomēr veica, kas nodrošināja montāžas iecirkņa daudzmaz normālu darbu. Valdis Branks aiz nezināšanas bieži pārkāpa un neievēroja tehnoloģiskos režīmus, kā rezultāta galvaniski apstrādātajām dētajam bija diezgan zema kvalitāte. Kaut ko steidzīgi vajadzēja darīt. Bet Aivars Sniegs jau iepriekš zināja, ka ne viņš, ne pārējie neko daudz nespēs izdarīt, nespēs radikāli mainīt pastāvošo stāvokli. Atlaidīs kādu dzērāju, kādam izteiks rājienu, brīdinājumu, kādam «nogriezīs» progresivku, bet jaunu virpotāju vai pieredzējušu galvaniķi viņi nekur — vismaz tuvākajā laikā — nedabūs. Un viss turpināsies kā pa celmiem.

Aivara Sniega kabinetā bija sapulcējušies Juris Lapiņš, Eižens Bārs, Kārlis Tapša, Aksels Sniegs un vēl daži strādnieki, kuri gan pa lielākajai daļai vienmēr klusēja, nešaubīgi piekrītot ceha priekšnieka izteiktajiem priekšlikumiem un viņa viedoklim.

— Tā, biedri! — Aivars Sniegs ar savu skaļo un noteikto balsi apklusināja sanākušo sačukstēšanos. — Principā varam sākt. Kā pirmo izskatīsim jautājumu par dzērājiem un darba disciplīnas pārkāpējiem! Pēc tam izskatīsim pārējos jautājumus Eižen, pasauc, kas tur ir pirmais, bet pārējie lai nāk rindas kārtībā!

Eižens piecēlās, šķērsoja kabinetu, atvēra durvis un pasauca tuvāk stāvošo strādnieku. Tas bija Voldemārs Ošiņš. Viņš bija ģērbies darba drēbēs, netīrās rokas sabāza kombinezona platajās kabatās un diezgan vienaldzīgs nostājās kabineta vidū. Tikpat vienaldzīgs noskatīja visus savus «tiesnešus», tad, it kā uz brīdi nokaunējies, nodūra galvu un sāka uzmanīgi pētīt savus putekļiem klātos zābakus.

—   Sēdies!

Voldemārs Ošiņš satrūkās un, mazliet nobijies, paskatījās uz ceha priekšnieku.

—   Nekas, es pastāvēšu.

—   Sēdies! — Aivars Sniegs vēlreiz pavēlēja.

Ošiņš apsēdās, izvilka rokas no kabatām un smagi uzlika uz ceļgaliem.

Aivars Sniegs viņa priekšā pakratīja aprakstītu papīra lapu, to paradīdams arī pārējiem.

—   Seit, Ošiņ, ir tavs paskaidrojums, kurā tu raksti, ka šā gada divdesmit sestajā, divdesmit septītajā un divdesmit astotajā aprīli neieradies darbā, jo esi juties slikti. Nekādu attaisnojošu dokumentu par šīm dienām tev nav. Divdesmit devītajā tu beidzot ieradies darbā, bet biji stipri iereibis un pēc pusdienām atkal pazudi. Seit ir meistara sastādītais akts un rakstiskais ziņojums. Ko tu par to visu vari teikt?

Ošiņš dažus mirkļus klusēja, tad vienaldzīgs atmeta ar roku.

—   Ko tad es vēl varu teikt? Tā jau ir, kā tur stāv rakstīts!

—   Ko tu darīji tās dienas? — Eižens pavaicāja. — Ja tiešām juties slikti, kādēļ negāji pie ārsta?

Voldemārs Ošiņš iesmējās un, nedaudz izbrīnījies, paskatījās uz jauno meistaru.

—   Ko tad es tur darīšu? Es gāju uz veikalu!

Aivars Sniegs dusmīgs, ar slikti slēptu nicinājumu noskatīja šo pusmūža strādnieku, kas tik daudzas reizes viņam bija sagādājis nepatikšanas, un novērsās.

—   Tu divas dienas bez attaisnojoša iemesla neieradies darbā arī martā, četras dienas februārī, arī janvārī tas pats, — Aivars Sniegs turpināja. — Tev jau divas reizes izteikts stingrais rājiens ar brīdinājumu. Kā tu pats rēķini — cik ilgi tu tā domā turpināt?

—   Nudien nezinu, priekšniek! — Ošiņš iesaucās. — Man tā pa brīžam uznāk.

—   Pastāvīgi, Ošiņ! — Aivars viņam uzkliedza. — Un tagad pēdējo reizi — pašās mēneša beigās, kad visi strādāja ar maksimālu atdevi… Kad dega plāns!

-»- Bet vai tu man par to strādāšanu paldies būtu pateicis? Vai tu to pateici kādam citam? Vai kādam pateicībā paspiedi roku? Kādu uzslavēji? Vai tu varbūt man par to maksimālo atdevi būtu iedevis kādu prēmiju?

—   Tev prēmiju neredzēt kā savas ausis! — Kārlis Tapša viņam nikni uzbrēca.

—   Nē, Ošiņ, un arī paldies es tev nebūtu teicis, — Aivars Sniegs paziņoja. — Gluži tāpat, kā arī man neviens paldies ne

saka. Jo strādāt ir mūsu pienākums, saproti, Ošiņ? Pienākums! Strādāt regulāri un pēc iespējas labāk!

—   Vai tu vispār zini tādus jēdzienus kā strādnieka sirdsapziņa, strādnieka gods, pienākums, biedriskums? — Juris Lapiņš uzprasīja.

Voldemārs Ošiņš padomāja.

—   Ar to sirdsapziņu ir, kā ir, — viņš godīgi atzinās, — bet, kas ir biedriskums, es zinu.

—   Ja kādam pietrūkst pudelei, esi gatavs vienmēr pielikt klāt, ja? — Kārlis Tapša ironiski pavaicāja.

—   Kaut vai tā! — Ošiņš izaicinoši atbildēja.

—   Mēs šeit ar tevi nerunājam pirmo reizi, — Juris Lapiņš teica, skatīdamies iepriekšējo sēžu protokolus. — Nedaudz piepūlē smadzenes un mēģini atcerēties. Mēs cerējām, ka būsi kaut ko sapratis, ka varbūt tu beidzot labosies. Kā tu pats domā, ko mēs ar tevi tagad lai darām?

—   Man vienalga, — Ošiņš vēlreiz vienaldzīgi atmeta ar roku. — Kariet kaut vai augšā!

—   Viss skaidrs! — Aivars Sniegs skaji noteica, spēcīgi ar atvērtu plaukstu uzsizdams pa lielā rakstāmgalda virsmu. — Vari iet! Komitejas lēmumu tu uzzināsi vēlāk.

Ošiņš gurdeni piecēlās un nesteidzoties izgāja laukā.

—   Nav ko auklēties! — Kārlis Tapša sacija. — Jālaiž tik vajā!

—   Kā tu, Juri, domā? — Aivars pajautāja.

—   Gluži tāpat. Viņš jau ir bezcerīgs.

—   Tu, Eižen?

—   Es arī tāpat. Tikai gribu iebilst, kad Ošiņš nedzēra, viņš tomēr bija labs strādnieks.

—   Tu, Aksel?

—   Tāpat.

—   Pārējie?

—   Tāpat.

—   Tātad vienbalsīgi, — Aivars Sniegs paziņoja. — Voldemāru Ošiņu atlaist no darba par sistemātiskiem darba disciplīnas pārkāpumiem!

—   Varbūt tomēr ļaut viņam aiziet pašam? — Eižens vērsās pie ceha priekšnieka, pēkšņi sajuzdams žēlumu pret padzīto strādnieku. — Kā nekā darba grāmatiņā tāds ieraksts…

—   Tu taču nedomā, ka mums tur būtu jāieraksta pateicība! — Aivars Sniegs izsmējīgi atteica. — Lai nāk nākošais!

Klusi atvērās durvis, un kabinetā vaļīgā gaitā ienāca jauns puisis, nostājās netālu no sienas un izaicinoši skatījās uz visiem klātesošajiem. Tas bija jaunais virpotājs Jānis Karkliņš.

Ceha priekšnieks atkal sameklēja kādu aprakstītu papīra lapu un to pavicināja gaisā.

—   Seit ir meistara ziņojums par to, ka otrās kategorijas virpotājs Jānis Kārkliņš šā gada piecpadsmitajā, sešpadsmitajā, divdesmit pirmajā, divdesmit astotajā un divdesmit devītajā aprīli bez attaisnojoša iemesla neieradās darbā, līdz ar to jūtami ietekmējot visa ceha ritmisko darbu, jo mums pastāvīgi trūka M-trīsdesmitā uzgriežņa! Bija pat ļoti bīstami apdraudēta visa mēneša plāna izpilde!

—   Es vēl gribētu piebilst, ka pat tajās dienās, kad viņš darbā tomēr ierodas, Jānis Kārkliņš strādā pagalam slikti, — Eižens sacīja. — Maiņas uzdevumu nav izpildījis vēl ne reizi!

—   Pastāsti, lūdzu, — kādēļ tu nevēlies strādāt? — Juris Lapiņš uzprasīja. — Kas ir par vainu?

—   Jūs par sešiem septiņiem rubļiem dienā ietu smērēt rokas tai smirdošajā eļļā? — Jānis Kārkliņš izaicinoši atjautāja un ar muguru atspiedās pret sienu.

—   Ja būtu vajadzīgs, tad ietu arī! — Juris atbildēja. — Starp citu, es par atslēdznieku esmu nostrādājis divpadsmit gadus. Un manam rokām, kā redzi, nav nekādas vainas! Tāpat Aksela rokām, lai gan arī viņš katru dienu pie dzelžiem un pa eļļu vien. Un gandrīz vai ar tādu pašu atalgojumu kā tev. Kādēļ citi var, bet tu ne?

—   Jaunskungs atradies! — Aivars Sniegs sašutis iesaucās. — Vispirms iemācies nopietni strādāt, apgūsti profesiju, paaugstini kvalifikāciju un tikai pēc tam sāc runāt par naudu!

—   Tā strādājot, tu pat tik daudz nenopelnīsi, — Eižens piebilda. — Un vai tev vecā Līduma nemaz nebija žēl, ka viņš tevis dēļ tās dienas dabūja strādāt divas maiņas pēc kārtas?

—   Nē! — Jānis Kārkliņš iesmējās. — Vai tad viņš man kāds brālis, vai? Varbūt tēvs?

—   Tad es stipri šaubos, vai tādā gadījumā tev tiešām pret miesīgu brāli vai tēvu arī būs kāda līdzjūtība, — teica Aksels, pēkšņi sajuzdams naidu un dusmas pret šo savu vienaldzīgo vienaudzi.

—    Ko jūs man te visi piekasāties? — Jānis Kārkliņš aizvainotā balsī pavaicāja. — Vecais Līdums, brālis, tēvs… Kas jums par daļu? Galu galā — vai es neesmu brīvs cilvēks? Vai es nedzīvoju brīvā valstī? Vai pie mums nepastāv demokrātija? Es te jums esmu nopirkts par dzimtcilvēku, vai? Ja man tas darbs nepatīk, tad es to varu arī nestrādāt!

—   Tad kādēļ tu vispār šurp nāci? — Juris Lapiņš painteresējās.

—   Smurgulis tādsl — Aivars Sniegs sašutumā iesaucās un

nodomāja, ka tagad viņš vismīļāk pieceltos, pieietu klāt šim nekaunīgajam puisim un kārtīgi sadotu pa purnu. Tad uzreiz viņam pazustu visa šī bravūra un šķietamā neatkarība. — Pilnīgi brīvs iti varēji spārdīties vienīgi savos zīdaiņa ratiņos, skaidrs?! Bet šeit tu esi vienots ar daudziem cilvēkiem, ar veselu kolektīvu! Ar tavu darbu ir saistīti desmitiem cilvēku, un no tā ir atkarīgs daudzu citu strādnieku noskaņojums, produkcijas izlaide un šo strādnieku izpeļņa! Un. lai gan tu, protams, neesi dzimtcilvēks, nekur tu tomēr nevari aiziet! Nekur! Vai nu tu godigi strādāsi, vai arī tiksi ar negodu padzīts!

Jānis Kārkliņš pasmīnēja.

—   Tā tikai rīkojas satrunējušajā, nežēlīgajā kapitālistiskajā pasaulē, bet mūsu humānajā sociālistiskajā sabiedrībā…

—  Apklusti! — Aivars Sniegs pārskaities iesaucās. — Vēl viens vārds par demokrātiju un humānismu…

—   Ha! Baigi jūs man esat vajadzīgi! Atlaižiet! Iešu haltūrēt pie privātmāju cēlējiem! Tur bez piecpadsmit, divdesmit rubļiem diena neviens virs pat šķipeli neņem roka!

—   Tā nav liela māka vicināt lāpstu! — Aksels pateica.

—   Toties ir liela nauda!

—   Viss! — Aivars Sniegs atkal spēcīgi ar plaukstu uzsita pa rakstāmgalda virsmu. — Mēs šeit tevi neizsaucām tādēļ, lai klausītos tavas dzīves filozofiju! Mēs gribam zināt, vai tu beidzot esi sapratis vai vismaz pacentīsies saprast, ka, iestājoties darbā, tu uzņemies ne tikai pienākumu pret sevi un citiem, bet arī atbildību! Kā tev jāatbild likuma priekšā par savu rīcību un uzvedību, tā tev ari jāatbild kolektīva priekšā ar savu darbu! Un šis kolektīvs, kā pārstāvji mēs esam, tevi var bargi jo bargi sodit.

Jānis Kārkliņš tikko manāmi sarāvās, no viņa jaunās, zēniskās sejas pēkšņi pazuda uzspēlētā bravūra un nekaunība, viņš atgāja dažus soļus no gaišās sienas, nostājās telpas vidū un izskatijās mazliet nobijies.

—   Sodīt nevajag, — viņš klusi teica.

—   Ko tad?

—   Labāk piedodiet, — jaunais virpotājs sacīja un nedaudz nolieca galvu. — Es tomēr strādāšu.

—   Tas ir nopietni? — Aivars stingrā balsī pavaicāja.

—   Pavisam nopietni, priekšniek! — Jānis Kārkliņš bija gatavs zvērēt. — Es strādāšu. Es visu sapratu. Ja tikai jūs man vel piešķirtu trešo kategoriju… Lai tomēr tie rubulīši sanāk vairāk!

—   Tas būs atkarīgs no tavas prasmes un zināšanām. — Aivars Sniegs vēsi pateica. — Tagad ej! Ej, Jānit, un pacenties pēc iespējas atrak kļūt pieaudzis vīrietis!

Kārkliņš steidzīgi metās uz durvīm.

—   Pagaidi! — Aksels viņu apturēja. — Rīt pēc maiņas uznāc augšā uz rūpnīcas komjaunatnes komiteju. Tur arī vēl parunāsimies.

—   Kā kungi vēlas, — puisis noteica un ātri izgāja laukā.

—   Es neticu tik ātrai pāraugšanai! — Kārlis Tapša vairākkārt neticigi nogrozīja savu lielo galvu. — Man šķiet, ka viņš tikai notēloja savu pēkšņo saprašanu un apzinīgumu.

—   Kaut kādu sodu viņš tomēr ir pelnījis, — Juris Lapiņš teica.

—   Patiešām, Aksel, — ceha priekšnieks pagriezās pret dēlu, — jūs viņu vēl kārtīgi paņemiet priekšā komjaunatnes komitejā, bet pagaidām aprīļa progresivku simtprocentīgi nost! Un stingrais rājiens ar brīdinājumu! To ierakstiet sēdes protokolā! Viss! Nākošais!

Atvērās durvis, un ceha priekšnieka kabinetā ienāca vecais virpotājs Līdums. Viņš apstājās telpas vidū un ar zināmu ziņkāri noskatīja visus klātesošos.

Aivars Sniegs viegli saviebās. Viņš zināja, kādēļ Līdums ir atnācis, ko viņš vēlas, un Aivaram negribējās par to runāt, jo, apstākļu spiests, nespēja palīdzēt šim vecajam cilvēkam. Un tā vienmēr. Tā gandrīz vienmēr ražošanas intereses ņēma virsroku par tīri cilvēcisku palīdzību, biedrisku un iejūtīgu attieksmi pret kolēģiem un padotajiem. Tādēļ arī tik daudzi tevi vienkārši neieredz.

—   Kas tad tev uz sirds? — ceha priekšnieks neapmierinātā balsī apvaicājās.

—   Es par to atvaļinājumu… — Līdums bikli ieminējās.

—   Apsēdies!

—   Nekas, nekas, — Līdums teica un tomēr apsēdās. Noņēma brilles no acīm un sāka tās slaucīt netīrā, eļļas traipiem noziestā lupatā.

—   Ja mani atmiņa nevij, tad tu taču jau biji atvaļinājumā, —

Aivars Sniegs sacīja. — Šķiet, janvārī, ja?

—   Nē, februārī. Bet tagad es gribētu dabūt bezalgas atvaļinājumu. Es jums lūgumu iesniedzu jau viņnedēļ.

—   Jā, jā. atceros!

—   Neesat vēl parakstījis':

—   Nē.

—   Kādēļ tev vajadzīgs vēl šis bezalgas atvaļinājums? — Juris Lapiņš uzprasīja, jo pagājušajā arodkomitejas sēdē nebija piedalījies.

Vecais virpotājs izbrīnījies paskatījās uz nopietno ceha dispečeru.

—   Jūs te visi strādājat aizmiguši, vai? Es taču par to jau runāju viņnedēļ!

—   Atceramies, Līdum, atceramies, •— Aivars Sniegs stingrā balsi teica. — Bet es tev šo iesniegumu tomēr nevaru parakstīt.

—   Kādēļ tad ne? — Līdums jutās nepatīkami pārsteigts, ātri beidza tīrīt brilles 1111 tās atkal uzlika uz acīm. — Kādēļ ne, priekšniek?

—   Tādēļ,kaman trūkst strādnieku! — Aivars atbildēja un jutās gandrīz vai izmisis. Tā bija rūpnīcas lielākā un pati sāpīgākā problēma. Viņš no visas sirds gribēja palīdzēt šim vecajam, labajam strādniekam, bet nekādi to nespēja. — Kas to mēnesi tavā vietā strādās? Esi par to padomājis? Vai tad tevi varēs aizstāt tas nīgrais slaists Jānis Kārkliņš? Kad man pastāvīgi vajadzīgi vismaz trīs virpotāji!

—   To nu es nezinu, priekšniek, — Līdums, pagalam apmulsis, stipri vīlies teica, — bet… kad ziemā tika runāts par atvaļinājumiem, es toreiz teicu, ka pagaidīšu, jau pērn iesniedzu lūgumu un ārsta izziņu, ka man nepieciešama sanatorija… Jūs janvāra beigās pateicāt, ka man uz to sanatorijas putjovku nav pat ko cerēt v . Uz šogadu esot piešķirtas tikai divas ceļazīmes, un ar vienu droši vien brauks kāds lielāks vīrs par mani, bet otra paredzēta kara invalīdam Freinbergam. Tad ari februārī paņēmu atvaļinājumu tāpat.

—   Nu, ļoti jauki! — Kārlis Tapša iesaucās. — Atpūties esi…

—   Tas jau nu gan, bet veselība tomēr čupā. Un to jau es arī tai karā sabeidzu.

—   Tu esi vēl vīrs kā ozols! — Aivairs Sniegs mēģināja Līdumu uzmundrināt.

Un tad Līdums pārvērtās. Viņš strauji uzlēca kājās, sāka vicināt rokas, un sejā, acīs un balsi jautās negantas dusmas.

—    Bet es skatos, ka toties jūs te visi esat tādi vārgulīši! Sklerotiķi! Gatavie malēnieši, nekas vairāk! Pat smiekli nāk! Strādājot ar labo roku, jūs nezināt, ko dara kreisā!

—   Tomēr, — Aivars nomāktā balsī teica, — bet tici — to bezalgas atvaļinājumu mēs tev nekādi nevaram piešķirt. Varbūt vēlāk, kad sameklēsim citn virpotāju …

—    Bet kāda āža dēļ jūs man to putjovku uz sanatoriju tomēr piešķīrāt?! — Līdums galīgā neizpratnē pavaicāja.

Visi dažus brīžus izskatījās stipri apmulsuši. Aksels nez kādēļ sajuta kaunu.

—   Tādēļ, ka Freinbergs ģimenes apstākļu dēļ no tās atteicās, — Aivars Sniegs paskaidroja.

—   Un tad iznāk, ka arī man tagad no tās ir jāatsakās? Bet es to jau esmu gaidījis vismaz trīs gadusl

—   'Iā nu iznāk, Lidum, — ceha priekšnieks līdzjūtīgi teica.

—   Ražošana pašlaik ir tik saspringta, bet tu mums esi vienīgais labais virpotājs, ka …

—   Vai tādēļ, ka esmu labs virpotājs, man par to jācieš?

—   Tev nekas nav jācieš, — Aivars mēģināja nomierināt veco strādnieku. — Tici, Lidum. Mēs tev noteikti palīdzēsim. Bet tev ir japagaida. So ceļazīmi mēs pacentīsimies apmainīt pret citu trešajā vai ceturtajā kvartālā.

—   Vēl gaidit? — Līdums sašutis uzprasīja. — Paldies, biedri, par sirsnīgo pretimnākšanu! Paldies par dziļo iejūtību pret vecu darba cilvēku!

Pēc tam Līdums pagriezās pret visiem klātesošajiem un nikni viņus noskatīja.

—   Ko jūs te visi sēžat kā krupi norijuši? Jums nekas nav sakāms? Vai tad jums nav jāaizstāv strādnieku intereses? Ko jūs te spēlējat tādu kā teātri? Arodkomiteja, arodgrupa, darbaļaužu pārstāvji … Bet es skatos, ka vienmēr tomēr notiek tā, kā to grib un vēlas priekšnieks!

Līdums atmeta ar roku, vēlreiz nozibsnīja ar acīm un gāja uz durvīm.

—   Tad es jums tā lūguma vietā par atvaļinājumu uzrakstīšu lūgumu par atbrīvošanu no darba.

Asi, ar dobju troksni aizcirtās smagās kabineta durvis. Visi sanākušie vēlreiz jutās apmulsuši un ļoti neērti.

—   Vai tad patiešām mēs nekādi nevaram viņam radīt šo iespēju aizbraukt uz sanatoriju? — Aksels satraukts vērsās tieši pie Aivara Sniega. — Vai tiešām tas ir tik grūti, tik neiespējami?

—   Gandrīz, — Aivars Sniegs sadrūmis atbildēja. — Gandrīz, Aksel. Bet vai viņš tomēr uz turieni nevarētu aizbraukt rudenī?

—   Aizbraukt droši vien var arī nākamgad, — Eižens teica,

—   bet tad ši cilvēka sirdī paliks milzīgs sarūgtinājums. Un, ja mēs to ikdienā nevaram pierādīt ar darbiem, tad visas runas un skaistie raksti par cieņu pret darba veterāniem, par dziļu iejūtību strādnieku vajadzību izskatīšanā un goda parādīšanu kara veterāniem tā arī paliks tikai skaistie vārdi un skaļas frāzes!

—   Es aiziešu pie mehāniskā ceha priekšnieka Zuša, un viņš uz to mēnesi mums iedos kādu no saviem virpotājiem, — teica Juris Lapiņš. — Zušs kā komunists to sapratis un mums izpalīdzēs. Bet Līdumam noteikti uz sanatoriju jātiek.

—   Var jau arī ielikt avīzē sludinājumu, — Kārlis Tapša atgādināja.

—   Cik jau nav likts! — Eižens atmeta ar roku. — Viri atnāk, apskatās, apprasās par izpeļņu un aiziet! Laikam tomēr, priekšniek, jums tai virpotavā beidzot būs jāieved kārtība! Un vēlreiz jāpārskata izstrādes normas un to izcenojumi!

—   Pret pēdējo es neiebilstu, jo acīmredzot citas izejas nav, bet par to kartības ievešanu galvenais atbildētājs esi tu! — Aivars Sniegs viņam aizrādīja.

—   Mēs visi, Aivar, esam atbildīgi par to, kas notiek mūsu cehā,— Juris Lapiņš piebilda.

Pēkšņi kabineta klusumā caur atvērto logu no rūpnīcas pagalma puses atlidoja dobjš, smags sprādzienā troksnis. Visi instinktīvi paskatījās uz to pusi.

—   Kas tad tur? — Aivars Sniegs satraukts ierunājās. — Katlu maja uzgājusi gaisā, vai?

—   Tas nevar būt, — Eižens teica un piecēlās. — Es aiziešu paskatīties.

Pēc dažām minūtēm viņš atgriezās kabinetā bāls un galīgi satriekts. Atspiedās ar muguru pret skapja stūri un spēja parunāt tikai ar lielam grūtībām.

—   Galvanikas iecirknī… galvanikā eksplodējusi oksidēšanas vai attaukošanas vanna… un… un… nevaru saprast, kā tas varējis notikt… un bojā aizgājis Valdis Branks…

Aksels sarāvās, kā dabūjis spēcigu sitienu, bet pārējie strauji pielēca kājās.

—    Ko?! — Aivars Sniegs nedabiskā balsi iekliedzās. — Ko tu saki?!

—   Valdis Branks … aizgājis bojā …

24

Lode ieskrēja tieši baltajā mākonī un nejauši ķēra klusi lidojošu putnu. Putns sāpēs iekliedzās, no knābja izkrita barība, ko vajadzēja aiznest uz ligzdu mazuļiem, mēģināja savicināt spārnus, bet tie jau vairs neklausīja, tie gandrīz nekustīgi piekļāvās ķermenim, un putrts strauji krita lejup. Virs viņa palika tālās zvaigznes un tuvā saule, un baltais mākonis, uz ka varēja atpūsties, un visa zilā debess, un tas prieks un laime, un neierobežotā brīvības sajūta, ko deva šī bezgalīgā debess, vējš, baltie mākoņi un saules stari, un tālās, nekad nesasniedzamās zvaigznes. Putns krita lejup, un viņš atcerējās jūru, ko bija šķērsojis katru rudeni un pavasari, un kādu mazu zvejnieka laivu un lielu okeāna laineri, uz kura radiomasta dažreiz arī varēja atpūtināt spārnus, un atcerējās Vāczemes zaļos līdzenumus un Alpu sniegotas virsotnes, un atkal Normandijas un Francijas upes, mežus un plašās pļavas, un zilo kā cilvēku acis Vidusjūru, un Itālijas spirgtos vējus, un mazo, tik kluso un burvīgi skaisto Kapri salu… Un kāda zviedru ārsta mājas plašo pagalmu, viņa dēstītos vīnogulājus un A\onle Barbarosas kalna nogāzi, kuru šis dīvainais un ļoti gudrais vīrs kādreiz par pasakainu naudas summu bija nopircis no viena pretīga miesnieka, lai mūsu garajā ceļā pēc siltuma un mīlestības būtu vēl viena viela, kur atpūtināt nogurušos spārnus… Un pēc tam šī mūžīgā atgriešanās, šis tālais, nepārtrauktais ceļš uz mājām…

Putns dobji atsitās pret zemi, vēl pēdējo reizi mēģināja izplest spārnus, vēl pēdējo reizi pacelties no pelēkās zemes dzidrajā gaisā. Bet spēki jau bija izsīkuši, spārni pielijuši asinīm, viņš vairs nespēja palidot, nespēja vairs paspert ne soli. Putns aizvēra plakstus, gar viņa acīm vēlreiz paslīdēja dzīve un viņa stipri savitā ligzda ar mājas gaidošajiem bērniem, un aizmiga. Viņš nevainoja lodi, ne ari šāvēju, viņš tikai nekādi nevarēja saprast, kādēļ nevar vairs palidot, kādēļ nespēj atgriezties ligzdā un kādēļ tieši šeit viņu ir pārsteidzis nespēks un mūžīgais miers.

Pēcpusdienā putnu atrada kāda piecgadīga meitenīte. Viņa to saudzīgi paņēma mazajās plaukstās, aiznesa ezera krastā un nolika uz kāda veca un spēcīga ozola saknēm. Aleitenīte bija ievērojusi, ka šī koka lapotnēs atrodas vairākas viņai vēl nepazīstamu putnu ligzdas, un viņa nodomāja, ka gan jau šie putni zinās, ko darīt ar savu kritušo, tagad tik mierīgi guļošo brāli.

25

Vakarā lielajā istabā sapulcējās Sandra, Zinta un Andris. Pēc dažām minūtēm atnāca ari Aksels un nopietns, pat stipri sadrūmis nostājās pie loga. un ar pelēku skatienu raudzījās uz māti, māsu un savu nākamo svaini. Aksels skatījās, bet, šķiet, nevienu no viņiem neredzēja. Bet arī pārējie pievērsa maz uzmanības pārlieku sadrūmušajam puisim. Viņus visus pašlaik interesēja daudz svarīgākas, pavisam praktiskas lietas, nevis Aksela emocionālais stāvoklis. Beidzot bija pienākusi diena, kad vajadzēja jau pavisam konkrēti pārrunāt gaidāmo kāzu norisi un kaut aptuveni aprēķināt visus ar to saistītos izdevumus. Sandrai ari bija nedaudz skumji, viņa sajuta vieglu grūtsirdību, nomāktību, bet centās to nekādi neizrādīt. Viņa saprata, ka tagad meita jau vairs iiekad viņai nebūs tik tuva kā agrāk.

tagad Zinta vairāk piederčs un dalīsies dzīves likstās un priekos ar šo simpātisko, visādi patikarno Andri, viņi jau būs atsevišķa ģimene un varbūt mati atcerēsies tikai tad, kad patiešām būs ļoti nepieciešama viņas palīdzība. Tikai tad. Ikdiena paies bez mei- ias, un Sandra vairs nedzirdēs viņas jautro čalošanu, stāstījumus par notikumiem institūta, viņa vairs nedalīsies domās par draugiem un savu nākotni; tagad viņa katru dienu to visu pārrunās ar Andri — un viņš, tieši viņš Zintai kļus daudz tuvāks un va- jadzīgaks nekā miesīga mate… Un Sandra jutīsies vēl vientuļāka, vēl pamestāka… Bet, neskatoties uz šo neizbēgamo un diezgan skumjo faktu, Sandra no visas sirds viņiem vēlēja laimi un bija gatava lūgt pat visu svēto aizbildniecību, lai tikai viņiem dzīve vienam ar otru būtu paveicies, lai nekāda ēna vai nelaime nestātos ceļā, lai vienmēr būtu saprašanās un tā mīlestība, kādu abi vēlas izbaudīt. Kādu prot un kādu centīsies radīt.

—   Jā, Andri! — Sandra vērsās pie sava nākamā znota. — Tu beidzot esi ticis skaidrība, cik viesu būs 110 tavas puses?

—   Ne sevišķi, — Andris atbildēja. — Radu man ir maz, bet es labprat uzlūgtu visus savus kursa biedrus!

—   Visus nevajag! — Sandra kategoriski iebilda. — Kad viesu sanāk pārāk daudz, tad nekas no ta patīkams iznākt nevar. Tikai tuvākos draugus! Lai kāzu svinības norit sirsnīgi, ar humoru un jautri — bez jebkādiem nepatīkamiem starpgadījumiem!

—    Bet mammu! — Zinta izbrīnījusies paskatījās uz māti. — Kas tad var būt par starpgadījumiem?

—    Kāds var apdzerties, var sākt kauties, daudz kas var atgadīties! Un vispār — es pat gribētu, lai nenotiktu arī tā tradicionālā līgavas zagšana. Vai maz dzirdēts par dažādiem traģiskiem gadījumiem vai vienkārši nevajadzīgiem pārpratumiem!

—    Droši, sievasmāt, — Andris smaidīdams teica. — Man Zintu neviens nenozags!

—    Zintai, protams, būs garā kleita, — Sandra nopietna turpināja, — un es gribētu, lai tu, Andri, sev pašūtu nevis pierasto melno līgavaiņa tērpu, bet gan lai tev būtu balts uzvalks.

—   Balts? — Andris pārjautāja.

—    Jā. Lai jūs abi būtu balti un gaiši un jūsu dzīve un jūsu mīlestība lai arī vienmēr būtu balta un tīra, bez mazākā traipa.

—   Andri! — Zinta satvēra drauga roku. — Par to der padomāt! Balts uzvalks — tas būtu diezgan oriģināli.

Aksels novērsās no loga un vēlreiz cieši noskatīja māti, māsu un Andri. Spriež par kāzām un jūtas laimīgi. Un grib dzīvi nodzīvot balti un gaiši, tīri un bez mazākā traipa… Bet vai tad to var? Vai tad kādam tas līdz šim ir izdevies? Tikai bezrūpīgā mīlestībā, ar baltu uzvalku mugurā un baltiem cimdiem. Bet kas tad ģērbs mugurā kombinezonu, kas cietos brezenta cimdus, kas rokas turēs lauzni, uzgriezni, atslēgu vai cirkuli? Kas iedarbinās mašīnu un iztīrīs skursteni? Kas bēdāsies, kas raudās, cietis, kas bezpalīdzīgajam sniegs palīdzību, kas piekraus kuģus, kas bruģēs ielu, kas meža gāzīs kokus, kas uzcels māju, kas klusajās vakara stundās pie bērna gultas dziedās šūpļa dziesmas un gandrīz vai sajuks prātā, kad šis bērns kādreiz smagi saslims? Kas aizies uz morgu, kas sarunās transportu, kas aizbrauks uz kapiem apskatīt vietu, un tad vēl visi tie papīri, dokumenti, kaprači, ziedi, zārks un izvadītājs… Vai Simona to tagad viena pati spēs izdarīt? Un vai viņa gribēs, lai es palīdzu? Kādam taču tomēr vajadzēs viņai palīdzēt. Vajadzēs. Bet šeit pašlaik tiek runāts par baltu uzvalku. Un Akselam pēkšņi sanāca dusmas pret māti, māsu un Andri.

—    Nekas oriģināls tas nebūtu, — Aksels nicīgi teica. — Trešās šķiras krodziņos tādos uzvalkos parasti staigā oficianti. Un dažreiz vēl cirkā klauni.

—    Kas ar tevi šodien notiek? — Zinta neapmierināta uzprasīja. — Ko tu piekasies? Tas viss uz tevi nemaz neattiecas!

—    Tādēļ, ka man riebjas tā tava salkanā sajūsma! — Aksels asi atcirta, pēc tam izsmējīgi turpināja: — Nekas skaistāks vairs nevar būt, nekas oriģinālāks nevar būt… Brauksiet ar čaiku, un vesels žiguļu un volgu kortežs trieksies jums pakaļ! Un tris dienas dzirdināsiet un ēdināsiet svešus cilvēkus, lai tikai visi varētu runāt: «Jā, tai Zintai gan bija varenas kāzas! Vecāki neko nežēloja!» Bet tu, Andri, nepasūti melno limuzīnu, bet paņem Zintu pie rokas — un uz zagsu aizejiet kājām! Arī tas būs oriģināli! Un sev nešuj ne melnu, ne arī baltu uzvalku, bet nostājies tai altāra priekšā rūtainā kreklā un džinsenēs! Tas arī būs pietiekoši oriģināli. Un nepavadiet kāzu nakti šai modernajā būrī, platajā gultā uz tīriem palagiem un mīkstos spilvenos! Labāk aizejiet uz Gaujmalu, zem kāda varena ozola vai veca bērza apgu- lieties zālītē, un jūs būsiet desmit reizes laimīgāki nekā šeit vai tai skaļajā viesu barā!

—   Tu gadījumā neesi jucis? — Zinta apvaicājās.

—   Varbūt vēl no kinostudijas pasūtīsiet karieti ar baltiem zirgiem? Un frakā tērpts kučieris jūs skaisti izvizinās cauri Rīgai, un visi garāmgājēji…

—    Kas ar tevi, dēls, notiek? — Sandra neizpratnē paskatījās uz sadrūmušo Akselu. — Kādēļ tu pēkšņi sāc kliegt un ironizēt? Tavai māsai tuvoias viņas dzīves skaistākā un laimīgākā diena, bet tu …

—   Skaistākā un laimīgākā… — Aksels rūgtuma pilna balsi atkartoja. — Bet vai jūs esat padomājuši, vai jums ir ienācis prātā, ka šodiena vai rītdiena daudziem cilvēkiem ir un būs ari tā visnelaimīgākā diena?

—    Tas, protams, ir slikti, kad cilvēkiem pienāk tādas dienas, — Sandra nopietna teica. — Bet tādas pienāk katram, un tādas ir bijušas man, būs arī tev, dēls, un droši vien būs arī Zintai, un tādēļ tas nav nekas slikts, ja mēs gribam, lai tās retās baltā prieka un laimes dienas pēc iespējas ilgāk saglabātos mūsu atmiņās. Un daudzu citu atmiņā, jā, kaut vai garāmgājējos…

—    Protams, kas gan tur slikts… — Aksels iesmējās. — Tas viss ir taisni burvīgi! Un satriecoši skaisti! Pat stulbs var palikt! Es tikai nesaprotu, kādēļ tieši šovakar jūs tik mierīgi varat rēķināt, cik sanāks kāzu viesu un cik tas viss jums izmaksās, ko edisies, ko dzersiet un kur jūs gulēsiet? Kādēļ tieši šovakar?

—   Tādēļ, ka ir jau pēdējais laiks par to sākt domāt, — Sandra mierīgi paskaidroja.

—   Bet vai jums beidzot nebūtu pēdējais laiks kaut nedaudz pagriezt galvas sāņus un paskatīties, kas notiek arī apkārt?

—    Kas tad tāds notiek? — Zinta paraustīja plecus.

—    Vēl kāda zemestrīce, vai Argentmā jauns militārs apvērsums? — Andris uzprasija. — Varbūt Tuvajos Austrumos atkal sācies karš?

—   Vai tas tev nav vienalga? — Aksels nikns paskatījās uz Andri, kurš sēdēja blakus līgavai un likās visai apmierināts. — Karš laikam varētu sākties arī Tālajos Austrumos vai tava kaimiņa dzīvoklī, tev taču uz to nospļauties! Tev taču tagad daudz svarīgāka ir tā gaidāmā laulības gulta!

—    Izbeidz! — Zinta iekliedzās un pielēca kājās. — Pietiek! Ja tev nav par ko citu runāt, ej savā istabā, klausies radio, lasi grāmatu vai sapņo par to Simonu Branku, bet atstāj mūs mierā!

Aksels spēji satrūkās, nodrebēja un sajuta, ka viņu pakāpeniski pārņem spēcīgas dusmas, varbūt pat naids un no pakauša pāri mugurai līdz kāju pēdām pārskrien miljoniem karstu skudriņu. Aksels saņēma visus spēkus, lai sevi apvaldītu, nesāktu kliegt vai nepateiktu kādu rupjību.

—   Starp citu, brālīti, Sigita tevi vairs negrib pat redzēt! — Zinta vēlreiz iedzēla.

Aksels atgāja no loga un lēni aizgāja līdz istabas vidum. Ar rokām cieši atspiedās pret krēsla atzveltni.

—   Jā, māsiņ… — viņš klusi teica. — Es iešu savā istabā un domāšu par meiteni, kuru sauc Simona Branka. Jūs pat nevarat iedomāties, kādas sāpes pašlaik šai meitenei ir jāpārdzīvo! Bet jūs visu laiku tikai par laimi un baltiem kāzu tērpiem… Piedodiet, bet es sāku stipri šaubīties, vai jūs jebkad maz spēsiet

saprast vai redzēt ari citu cilvēku nelaimes… Tādēļ jūs ari tieši

šovakar…

—   Bet kas tad īsti ir noticis? — Sandra manāmi satraukta pajautāja. — Kādēļ, dēls, ne šovakar?

Aksels bridi klusēja un vairākas reizes norija siekalas. Viņam bija grūti.

—   Tādēļ, ka rūpnīcā notika avārija, bojā aizgāja Simonas vīrs un tam visam ir visciešākais sakars ar mūsu tēvu! Viņam par to būs jāatbild!

Visi ilgāku laiku pārsteigti un apmulsuši klusēja. Un laikam pat nedzirdēja, kā atvērās ieejas durvis, kā Aivars Sniegs koridorā noģērbās un ienāca pie viņiem istabā. Šķiet, viņš tika pamanīts tikai tad, kad smagi atkrita krēslā un visus noskatīja ai aukstu, ledainu skatienu.

—   Labi, mamma! — Zinta ātri sacīja. — Principā visu jau esam izrunājuši, bet par pārējo vēlāk! Mēs iesim.

Zinta ar Andri steidzīgi aizgāja. Pēc dažiem mirkļiem arī Aksels klusēdams izgāja laukā.

Sandra ar Aivaru palika vieni.

Neasfaltētā iela atdūrās tieši ezera sānos. Pretējā krasta kads bija iekūris divus nelielus ugunskurus. Baltās dūmu vērpetes kā sveces pieskārās debesīm. Saule, sev līdzi paņēmusi starus, snauduļodama mēģināja ātrāk paslēpties aiz apvāršņa. Augstu starp zemi un zvaigznēm lidoja vientuļa lidmašīna, ik sekundi pamirkšķinādama savas spožās acis. Izskatījās, it kā tur augšā kāds nepārtraukti dedzinātu krāsainus sērkociņus. Kāda meitene posās uz savu pirmo satikšanos un nepārtraukti domāja, ko lai viņa saka un kā viņai būtu jāizturas, lai tam puisim pēc iespējas vairāk iepatiktos. Viņai tas šķita tik svarīgi, it kā no ta būtu atkarīgs visas cilvēces liktenis. Pa ielu, skaļi klaudzinādams metāla spieķi, gāja aklais un priecājās, ka dažreiz tumsa var būt ari gaiša. Viņš pateicās savai nelaimei, jo tā atļāva neredzēt jaunās kaimiņienes izmisumā pārvērsto seju. Pa šoseju, kā parasti ārpus pilsētas, cita citu apdzīdamas, drāzās automašīnas, it kā tās dažas minūtes, tie daži kilometri, kurus kāds ietaupīs vai nobrauks ātrāk, viņiem pavērtu ceļu pie izredzētajiem. Visbiežāk gan viņi pavisam drīz, krietni vien vīlušies, varēja paspiest roku elles vai paradīzes durvju šveicaram,

Un kādā no pilsētas dzemdību namiem šai pasaulē brēkdams iera- das jauns pilsonis, vēl neapjauzdams ne to atbildību, ne tās grūtības, kas viņu sagaida dzīvē. Un matēs karstās cerības un lūpas uz baltās pierītes^ «Audz — un lai tev dzīvē paveicas!» Un tuvākajā kinoteātri rādīja filmu par kādu bezmērķīgi, aplam un pilnīgi nevajadzīgi nodzīvotu cilvēka dzīvi. Bet šai dzīvē, kā visā pārejā atvēlētajā laikā, tāpat bija savi mērķi un nodomi, savi prieki un laimes sajūta un pat sava mīlestība. Bet beigās melns revolvera stobrs mutē. Skaļš pēdējais punkts šim ne visai garajam teikumam. No kāda ozola zara lēni nokrita sakaltusi pērnā lapa, dodot vietu jaunajai. Pavasara vakars pakāpeniski apņēma iTKijas, ielas, seno Vecmuižas parku un ezera virsmu. Skaists un mazliet reibinošs bija šis vakars, un cilvēki kaut uz dažiem mirkļiem priecīgāki ieskatījās viens otram acīs. Un pateica daudz vairāk labu vārdu nekā pa visu garo ziemu. Zeme paver lūpas ilgstošam skūpstam ar sauli, siltumu un dabas atmodu. Runā, ka šogad agri sākšot ziedēt ābeles un ķirši, daudz agrāk smaržošot liepas, labiba nobriedīs agrāk un būšot gaidāma bagāta raža. Kāds rakstnieks, aizvēris istabas durvis, lai viņu netraucētu bērnu skaļās balsis, un, kā vienmēr, apģērbis savu veco, jau stipri novalkāto sarkano svīteri, raksta vārdus par stipriem cilvēkiem, kuriem gan šai brīdi nav sevišķi paveicies, bet šis brīdis tomēr cilvēkus nesalauž, nepazemo, viņš zina, kas ar tiem notiks vēlāk, kādi viņi kļūs un kā dzīvos tālāk, un tādēļ rakstnieks ir priecīgs, vārdi pie papīra lapām pielīp kā dēli iedzītas naglas, un viņš ar mierīgu sirdi šai zilajā pavasara vakarā beidz rakstīt stāstu par mīlestību.

Aksels ar satraukumā drebošu sirdi tuvojās Simonas mājai, vēl īsti nezinādams, ko viņai varētu sacīt, kā vajadzētu izturēties, kā viņu nomierināt, bet instinktīvi juta, ka viņš Simonai šobrīd ir vajadzīgs, ka viņš var un viņam arī vajag Simonai palīdzēt. Kas tad ir mīlas vārdi bez viegla rokas pieskāriena? Kam mūsu jutas, ja tās ieslēgtas vienīgi pašu krūtīs un iedomās? Un kas vispār dzīve un kam tā sevišķi vajadzīga, ja mēs kaut vienreiz mūžā no kāda cilvēka vaiga nenoslatikām asaru?

Aksels pieklauvēja, neviens neatsaucās, neviens nenāca atvērt durvis, brīdi pagaidījis, viņš satvēra rokturi un tās atvēra pats. Iegāja gaitenī, no dzīvokļa dziļumiem atskanēja diezgan skaļas sarunu balsis, no virtuves viņam garām lēni pagāja Simonas aklā māte, viņš gāja tālāk un apstājās istabas durvīs. Tur bija sanākuši kaimiņi, vairāki cilvēki, kurus viņš nepazina un redzēja pirmo reizi. Daži bija no rūpnīcas. Simona kā sastingusi sēdēja uz gultas, bet viņai blakus smiedamies draiskojās bērni. Simonas seja izskatījās tumši pelēka, pati par desmit gadiem vecāka, mati nekārtīgi nokarājās gar vaigiem, bet acīs bija iekritušas divas atdzisušas zvaigznes. Vai divi pelēki laukakmeņi. Akselam pēkšņi šķita, ka šīs acis neko neredz, neko nespēj saskatīt, ka Simona ari palikusi akla.

—   Simona …

Jaunā sieviete tikko manāmi satrūkās, mazliet izbrīnījusies paskatījās uz atnācēju, smagi nopūtās, izslaucīja acis, tikpat smagi un neveikli piecēlās un nostājās Aksela priekšā. Klusēja un skatījās, un viņas acis bija galīgi tukšas. Kā atdzisuši vulkānu krāteri, kuriem tikai kaut kur dzi|i apakšā verd nevaldāma uguns.

—  Varbūt… varbūt, Simona, es tev pašlaik varu būt noderīgs? Varbūt varu ar kaut ko… vismaz kaut kā tev palīdzēt?

Simona lēni pakratīja galvu, un Akselam šķita, ka starp viņas melnajiem matiem viņš jau dažus saskatījis baltus… Bet varbūt tas bija tikai spuldzes spožais mirdzums.

—   Paldies, — Simona tikko dzirdami teica. — Paldies, ka atnāci, bet nevajag. Pašlaik man neviens ne ar ko nevar palidzēt.

Simona viegli ar plaukstu pieskārās viņa plecam, tad apgriezās un gāja atpakaļ pie bērniem.

Māra un Māris smējās. Viņiem šovakar bija lieli svētki. Sanākuši tik daudzi ciemiņi, neredzētas tantes un onkuļi, un mamma tik silti un mīļi visu laiku ņem rokās un ik pēc brīža pieglauž pie vaiga vai krūtīm …

Tikai nekur nav redzams tētis.

27

— Tu izskaties ļoti saguris, — Sandra sacīja, uzmanīgi noskatīdama vīru. Viņa jau zināja par traģisko avāriju rūpnīcā un nojauta tuvojošos avāriju viņas pašas dzīvē. Un varbūt arī Aivara Sniega dzīvē. Jo nekas jau nepaliek bez sekām un mums vienmēr par saviem vārdiem un rīcību lielākā vai mazākā mērā ir jāatbild. Kaut vai savas sirdsapziņas priekšā.

— Kādēļ viņi visi tik pēkšņi aizdrāzās? — Aivars pajautāja. Viņš šovakar ar sievu negribēja runāt par negadījumu rūpnīcā, jo pietiekami jau par to bija runāts un jārunā būs vēl rīt un parīt. Šovakar viņš beidzot gribēja tikt pilnīgā skaidrībā par viņu savstarpējām attiecībām, un varbūt tieši viņa nomāktais garastāvoklis, viņa satraukums un dusmas to palīdzēs izdarīt daudz vienkāršāk un ātrāk. īsi un atklāti, bez jebkādiem diplomātiskiem manevriem un viltībām.

—   Viņiem vēl daudz kas svarīgs jāpārrunā, — Sandra paskaidroja.

—   Bez manis?

—   Jā, Aivar. Viņi jau sen tā pieraduši. Jo tu diemžēl reti kad esi interesējies par savu bērnu dzīvi. Un par manu arī.

—   Es ceru, ka tev, ka ari bērniem viss ir kārtībā?

—   Jā, pagaidām vēl labi. Bet tev?

—   Man viss pašlaik sagajis grīstē! Un pie tam vēl pamatīgi!

—   Varbūt es tev varu ar kaut ko palīdzēt?

Aivars Sniegs sadrūma vēl vairāk, viņš vēl asāk izjuta nepatiku pret sievu un dziļi nožēloja, ka šovakar nebija aizgājis pie Andas Straumes, kur varētu mierīgi atpūsties, nomierināt satrauktos nervus, kaut dažas stundas nedomāt par notikušo, par gaidāmajam nepatikšanām un droši vien pat sodu; kur varētu aizmirst bailes, kur nevajadzētu atbildēt uz nepatīkamiem jautājumiem un pašam neko nevajadzētu jautāt, jo tur viss būtu skaidrāks par skaidru — tur vārdu vietā runātu skati, roku un acu pieskārieni, un kur viņu alkas vienam pēc otra aizstātu vēlēšanos noskaidrot, kādēļ tas ir tieši tā un ne citādi.

—   Tu? — Aivars Sniegs nicīgi pavaicāja un paskatījās uz sievu ar tik ledaini aukstu skatienu, ka viņa neviļus nodrebēja. — Ar ko tad tu vari man palīdzēt? Ar ko? Tu dažreiz vari tikai nobirdināt kādu asaru, smagi nopūsties vai labākajā gadījumā klusēt un pagatavot garšīgākas pusdienas! Va: es kādreiz esmu varējis pie tevis aiziet kā pie labaka drauga, pieglausties, izkratīt sirdi, izstāstīt bēdas, savas nepatikšanas? N'ē!

—   Kādēļ tad ne? — Sandra maigā un līdzjūtīgā balsī pavaicāja. — Ja tikai tu to būtu gribējis…

—    Bet es negribu! — Aivars asi pateica. — Tādēļ ka no tevis jau pa gabalu nāk tāds aukstums un vienaldzība… Pie velna! Tev man palīdzēt vajadzēja jau vismaz pirms desmit gadiem! Vai tu atceries, kad pēdējo reizi mani esi gribējusi kā draugu, kā vīrieti? Pat ar visminimālāko, uz ko sieviete vispār ir spējīga, tu neesi gribējusi, ne spējusi mani iepriecināt! Un tagad ir cauri! Ja jau lūst, lai tad lūst ari viss!

—   Ko tu esi nodomājis darīt?

—   Es no tevis aizeju! — Aivars Sniegs noteiktā balsī paziņoja. — Aizeju!

Sandra pārsteigta paskatijās uz vīru, jo nekad vēl nebija domājusi, ka viņu attiecības varētu pārtrūkt tieši šādā veidā, ka tās varētu nonākt līdz šai galējai robežai. Viņai pakrūtē iedūrās asa sāpe, viegli noreiba galva, viņa gribēja piecelties, tomēr palika sēžot, un viņai kļuva skumji. Tikai pēc vairākam minūtēm viņa spēja klusi pateikt:

—   Tad tu aiziesi ari no bērniem.

Aivars Sniegs iesmējās un atmeta ar roku.

—   Kas nu viņi vairs par bērniem!

—   Kur tu taisies iet?

—   Gan es to zināšu!

—   Tev ir kāda mīļākā?

—   Jā!

—   Jau sen?

—   Apmēram divus gadus.

Sandra smagnēji piecēlās, nervozi sāka staigāt turp un atpakaļ, uz bridi pastāvēja pie loga, tad viegli pieskārās grāmatām, gleznai, baltajam telefona aparātam, viņa par katru cenu centas apspiest, nomākt, aizmirst apvainojumu, šo tik raksturīgo vīrieša izdarīto pazemojumu, viņa gribēja nomierināties. Sandra zināja, ka šādās reizēs ne asaras, ne lūgšanās nelīdz. Ja tomēr vēl gribi, lai vīrietis paliek pie tevis, tad nekas nav jāpārmet, nekas nav jāsaka, viss jācenšas aizmirst un jāpiedod. Un beidzot jāsāk domāt, kādēļ šim vīrietim ir radusies vēlēšanās pēc kādas citas un kādēļ šīs citas vietā viņš nav izvēlējies tevi, kādēļ viņam nav radusies vai pazudusi vēlēšanās atnākt un palikt pie tevis. Nez vai tas katru reizi spēj kaut ko izmainīt, bet dažreiz tomēr par to der padomāt. Un Sandra nekādi negribēja Aivaru pazaudēt. Viņa bija ar mieru norīt rūgto pazemojumu, it sevišķi vēl tādēļ, ka šis sakars viņai nenāca pilnīgi negaidīts, viņa to jau zināja, vismaz to skaidri nojauta. Sandra tikai nekad nebija iedomājusies, ka šīs attiecības viņiem var kļūt tik stabilas un parastās aizraušanās vai vīriešiem vienmēr tik vēlamās pārmaiņas vietā varētu rasties arī kaut kas daudz nopietnāks. Viņa neticēja, ka tā ir mīlestība, un, ja nu tomēr pieļautu, ka tā patiešām viņu starpā ir radusies, tad to nomākt vai likt aizmirst var tikai un vienīgi cita mīlestība. Viņas pašas jūtas, un šai mīlestībai jābūt daudz augstākai, cildenākai un daudz tīrākai nekā tai, pēc kā tiecas šis stiprais, bet pašlaik tik sagurušais un nepatikšanu nomāktais cilvēks. Vīrietis, ar kuru viņa kopā nodzīvojusi jau divdesmit trīs gadus un bez kura viņa nekādi vairs nespēja iedomāties savu dzīvi.

Sandra lēni nostājās Aivara priekšā, izstiepa rokas un abas plaukstas uzlika uz viņa platajiem pleciem. Maigi un saudzīgi ieskatījās vīra acis.

—   Tu vakariņas ēdīsi? — viņa klusi uzprasīja.

—   Ko? — Aivars pārsteigts iesaucās.

—   Es tev prasu, vai tu nevēlies ieēst vakariņas?

—   Tu tagad vari mierīgi runāt par vakariņām?

—   Jā, Aivar, — Sandra pasmaidīja, — jo tu mūžīgi esi izsalcis.

Aivars Sniegs pārsteigts skatījās uz sievu un neko nespēja saprast. Viņš bija gaidījis asaras, kliegšanu, vaimanas, rūgtus un pelnītus pārmetumus, viņš bija gaidījis, kad viņam ar nicinājumu tiks atvērtas durvis un pateikts — «lasies!». Viņš bija gaidījis visu ko, tikai ne laipnu uzaicinājumu vakariņās.

—   Tu arī ēdīsi?

—   Labprāt, — Sandra piekrītoši pamāja ar galvu. — Un uzaicināsim vēl Zintu, Akselu un Andri. Man vienmēr ir paticis, ka mēs pusdienojam vai vakariņojam kopā. Bet tas notiek tik reti…

—   Turpmāk tas vairs nenotiks nekad!

—   Kādēļ? — Sandra mierīgi painteresējās.

—   Tādēļ, ka es no tevis aizeju!

—   Tu gribi mani pamest?

—   Ja!

—   Bet mani tu, Aivar, nemaz nevari pamest. Tu vari mani vienīgi pazaudēt.

Aivaru pēkšņi pārņēma dzijas skumjas, un viņš kā nožēlodams klusi pateica:

—    It kā tas jau nebūtu noticis!

—   Tu tagad iesi pie viņas?

—   Jā. Tā būs daudz labāk gan tev, gan man.

—   Viņai arī?

—   Jā, arī viņai.

—   Kādēļ tu negribi palikt pie manis?

—   Apklusti! — Aivars spēji uzkliedza. — Tu to zini pietiekoši labi.

—   Un tomēr, Aivar, es ļoti gribētu, lai tu paliktu pie manis, — Sandra teica un atkal ar roku pieskārās platajam plecam. — Pasaki — kādai man jābūt un kas man būtu jādara, lai tu tomēr paliktu pie manis un mūsu bērniem? Varbūt es to vienkārši nezinu.

—   Jāapklust! — Aivars pielēca kājās un sāka nervozi staigāt. — Beidzot jāapklust!

—   To es nevaru. Es tevi gribu lūgt…

—   Izbeidz, Sandra! Viss velti.

—   Ja gribi, es nometīšos tavā priekšā ceļos…

Aivars Sniegs sastinga un bezgala pārsteigts skatījās uz blakus stāvošo sievieti, kura viņam šobrīd šķita pilnīgi neizprotama.

—   Tu nometīsies manā priekša …

—   Jā, Aivar. Un tevi lūgšos …

—   Tu esi vājprātīga! — Aivars iesaucās, atgāja dažus soļus

atpakaļ un ar muguru atspiedās pret loga palodzi. — Tu saproti, Sandra, ka pašlaik esi galīgi nenormāla?

—   Nē, Aivar! Es tevi mīlu, un šis mīlestības dēļ es varu nokrist ne tikai ceļos, bet vēl es varu…

—   Mani? — Aivars nedaudz drebošā balsī pārjautāja. — Tu mīli mani, kuru neviens uz šīs pasaules neieredz un acīmredzot visvairāk jau laikam tagad mūsu ceha strādnieki; mani, kas pa- tiesibā izrādījies slikts gan kā vadītājs, gan kā cilvēks; mani, kuru tagad sagaida vislielākās nepatikšanas, kādas vien iespējamas; mani, kas tevi divus gadus krāpis ar citu sievieti! Nevajag, Sandra! Pat vislielākās mīlestības vārdā nav vērts tā pazemoties!

Sandra atkal nostājās viņam blakus, pasmaidīja, un Aivars sievas acīs un sejā ieraudzīja neparastu maigumu un sajuta no viņas izstarojam tik ilgi gaidīto siltumu.

—   Tu maldies, Aivar, es nemaz nepazemojos, — Sandra klusi sacīja, un viņas balss nomierināja. — Es vienkārši pateicu to, ko jūtu un ko vienmēr esmu jutusi pret tevi. Varu atkārtot vēlreiz — es tevi mīlu un acīmredzot tāda esmu vienīgā.

Aivars Sniegs pilnīgi negaidīti un sev par lielu pārsteigumu pēkšņi sajuta pret Sandru lielu žēlumu un līdzjūtību; Aivars at- cerejās viņu pirmo iepazīšanās dienu un pirmos pasniegtos ziedus, pirmo skūpstu un pirmo «grēka krišanu»; tas atsauca atmiņā sen pagājušās laimīgās jaunības dienas un bērnu piedzimšanu, un visas tās rūpes un uztraukumus, kas saistījās ar šo bērnu audzināšanu un skološanu, un viņa acu priekšā vēlreiz nostājās visas tās dienas un pirmie gadi, kad viņi vēl bija jauni un viņiem vēl nebija ne sava dzīvokļa, ne vasarnīcas, ne mašīnas, ne augstskolas diplomu, ne pašreizējā sabiedriska stāvokļa, ne labi atalgoto amatu, viņa acu priekšā nostājās tās laimīgās dienas, kad viņi 110 saimnieces īrēja mazu istabiņu, kad bija vēl trūcīgi studenti, kad vēl nekas viņiem nepiederēja, kad vēl nekā nebija, izņemot mīlestību un ciešu apņemšanos dzīvi nodzīvot kopā. Aivars saņēma Sandras roku, tā bija balta un silta kā nokrituša putna spārns, viņš to cieši saspieda un nodomāja, ka varbūt šīs atmiņas un tas viss, kas pārdzīvots, kopīgi pieredzēts un kam viņi tik bieži sekmīgi tikuši pāri, arī ir tieši tas, kas cilvēkus vieno un tik cieši saista? Divdesmit trīs kopā pavadīti gadi galu galā nav nekāda joka lieta, šie gadi atstāj pēdas — mūsu sejās, matos un dvēselēs. Un pagātne kā mazs bērns pieķērusies pie rokas un nekur nelaiž prom. Tev jāpaliek tur, kur bija tavs sākums. Un kas ir teicis, ka mīlestība nevar atdzimt vai atnākt otrreiz? Vēlreiz. Var jau pamēģināt laimi ar citu, ja tas tikai nesagādā ciešanas sievietei, kas tevi iemīlējusi pirmā un joprojām turpina mīlēt, lai gan patiesībā tu šīs tiesības esi jau sen pazaudējis.

—   Zini, Sandra, — Aivars klusi sacīja un novērsa skatienu. — Tev tagad man vajadzētu iespļaut sejā…

Sandra pasmaidīja un piekļava galvu pie vīra krūtīm. Viņas acīs iemirdzējās asaras.

—    Pamēģini sevi vairāk saņemt rokās, Aivar. Tāpat ka tagad mani. Tev vajag sevi vairāk atrast spēka, 1111 pamēģini kaut nedaudz pārvērtēt savu rīcību pret mani, pret bērniem 1111 varbūt pat pret visu dzīvi. Esmu pārliecinātā, ka to darīt nekad nav bijis par vēlu, gluži tāpat — ka nekad nav par vēlu kaut ko sākt no jauna.

—    Lai kaut ko varētu sakt 110 jauna, ir jābūt vismaz kaut kādam atbalsta punktam, vietai, pret ko varētu atsperties vai pie kā varētu pieturēties.

—    Bet tev jau tāds atbalsta punkts ir! Tev ir tavs darbs, tavas mājas, tavi bērni un es. Ari es, Aivar, pacentīšos pret tevi būt citādākā, savādāka, es pacentīšos būt tev vienīgais draugs un vienīgā sieviete. Mēs taču kopā esam nogājuši tik tālu ceļu — no mūsu pirmās iepazīšanās dienas, pirmā skūpsta un pirmajiem ziediem līdz šodienas sarunai un manām asarām…

Aivars Sniegs noliecās un saudzīgi noskūpstīja Sandras karsto pieri.

—   Piedod …

Sandra atkal cieši piespieda galvu pie vīra krūtīm. Viņai šķita, ka tur ir vissiltākā, visdrošākā un vispatīkamākā vieta pasaulē. Un pavisam negaidīti viņas ķermeni caurstrāvoja dīvains karstuma vilnis, viņa sāka viegli drebēt, viņa sajuta atri sitamies sirdi, un visu viņas būtību pēkšņi un nevaldāmi pārņēma tā patīkami satraucošā sajuta, ko viņa jau sen bija aizmirsusi…

Sandra pacēla galvu un lūdzoši ieskatījās Aivara acīs.

—   Tu taču par to mīļāko tikai izdomāji, vai ne? Pasaki, Aivar, lūdzu, pasaki, ka tu to visu izdomāji, ja?

Aivars ilgi klusēja, spēcīgi sapurināja sievas plecus, noliecās un vēlreiz noskūpstīja Sandras pieri.

—   Ja, Sandra, — viņš domīgs teica. — Es to visu izdomāju. Nekā tāda nebija. Es to visu izdomāju. No sākuma līdz galam.

28

Meistars Eižens Bārs paskatījās uz brigadieri Ināru Sīli, kura speciālajā uzskaites lapā ierakstīja no gra- tētavas uz montāžas iecirkni nosūtīto paneļu 1111 korpusu daudzumu, paskatījās uz strādniekiem, iegāja slīpētava, presētavā,

parunājās ar atslēdznieku brigadieri, štancētavā deva rīkojumu sākt štancēt vairāk null-sesto statīvu un M-četri uzgriezni un rūgti nodomāja, ka šodien viņš laikam pēdējo reizi šais telpās uzturas kā meistars, kā maiņas vadītajs… Viņš vēl precīzi nezināja savu turpmāko likteni, kāds sods viņam tiks uzlikts, bet to, ka vismaz krietnu laiku par meistaru strādāt nevarēs, viņš zināja gandrīz droši. Smagi nopūties, uzgāja trešajā stāvā un iegāja ceha priekšnieka kabinetā. Tur, kā par brīnumu, neviens vēl nebija, izņemot Ingu. Meitene strauji pielēca kājās un pieskrēja viņam klāt. Viņš ievēroja, ka Inga šodien nebija uzkrāsojusi ne uzacis, ne acu plakstiņus, ne ari lūpas. Šķita, ka nebija pat kārtīgi sasukājusi matus. Meitene izskatījās noraudājusies, uztraukta un stipri nobijusies. Eiženam kļuva žēl, ka netieši sagādājis ciešanas vēl kādam cilvēkam. Vistuvākajam, kāds viņam tobrīd bija.

—   Kas tev tagad būs? — Inga satraukta pajautāja.

—   Nezinu, — Eižens paraustīja plecus. — Pat iedomāties grūti.

—   Cehā visi runā, ka tevi arestēšot, tevi tiesāšot un ielikšot

cietumā!

Eižens skumji pasmaidīja.

—   Ja arī tiesās, tad tikai bez arestēšanas! Par to nu tu esi

mierīga!

—   Bet es nesaprotu — kādēļ?

Eižens smagnēji apsēdās, pilnīgi apzinoties savu atbildības mēru, un nodūra galvu. Kabineta grīda bija tīra, it kā te šodien neviens vispār nebūtu staigājis, nebūtu ienācis, ne ari izgājis laukā.

—    Redzi, Inga… Man kā meistaram jāatbild par visu, kas notiek manā maiņā. Varbūt jau pašā sākumā vajadzēja izvēlēties citu profesiju. Bet tas nu tā… Ja labi padomā, maz ir tādu profesiju, kur šīs atbildības nebūtu. Vienīgā atšķirība ir tikai tās pakāpēs un,kā katrs no mums šo atbikEbu izjūt vai saprot. Ja dažreiz cehā atgadījās kāds sīkāks nelaimes gadījums, man parasti 110 premiālās piemaksas noņēma vai nu desmit, divdesmit piecus, vai ari visus simt procentus, Tagad viss ir daudz nopietnāk. Tagad cilvēks nav vis ievainojis mazo pirkstiņu, bet gan zaudējis dzīvību . ..

—    Bet ne jau taču tavas vainas dēļ! — Inga iesaucās. Viņa patiešām bija ārkārtīgi uztraukusies par Eižena turpmāko likteni. Un nekur nekādi nespēja saskatīt viņa vainu.

—   Jā, ne manas vainas dēļ, — Eižens piekrita, — vismaz ne tiešas vainas dēļ, bet man tomēr par notikušo būs jāatbild. Es,

protams, nebaidos šīs atbildības, ar to jārēķinās vienmēr, man ir tikai žēl un ļoti skumji.

—   Bet es? — Inga apjukusi uzprasīja. — Bet kā tad es? Kā mūsu mīlestība, mūsu kāzas, mūsu dzīve, tavs diplomdarbs? Un vai tad Aivaram Sniegam par to nebūs jāatbild?

—   Nezinu. Ne jau es to izlemšu.

Eižens pacēla galvu un, gribēdams Ingu nomierināt, silti pasmaidīja.

—   Bet par to diplomdarbu tu neuztraucies! Ja mani arī tiesās, tad līdz tam laikam es to mierīgi vēl paspēšu aizstāvēt un no cietuma iznākšu kā ļoti izglītots, diplomēts inženieris!

—   Tu vēl vari jokot? — Inga pārmetoši teica. — Es tomēr nekādi nespēju saprast, kādēļ par notikušo jāatbild tieši tev? Tu taču viņu uz to galvanikas iecirkni nenosūtīji!

—   Ja es reiz uzņemos maiņas vadīšanu, man par to arī jāatbild, — Eižens ātri, bet mierīgs sacīja. — Tāda ir kārtība un pastāvošā likumdošana. Jāatbild, sākot ar darba organizēšanu, norīkojumiem, katru pavēli, materiālu uzskaiti un izlietošanu, plāna izpildi, brāķi, ekonomiju, tīrību un kārtību, darba ražīgumu, racionalizāciju, drošības tehnikas ievērošanu un… Vispār mums vienmēr vienam par otru ir jāatbild, Inga. Vismaz par tiem, ar kuriem mēs strādājam vai dzīvojam līdzās.

—   Vai tev nešķiet, ka tas tomēr no viena cilvēka ir pārāk daudz prasīts?

—   Protams, labāk jau būtu, ja mums vajadzētu atbildēt tikai par sevi, — Eižens teica un ātri paskatījās pulkstenī. — Cikos viņi īsti nolēma sākt?

—   Tieši trijos.

—   Tad es vēl noskriešu lejā, — Eižens pateica un gāja uz durvīm.

—   Es iešu tev līdzi! — Inga pieķērās viņa elkonim, un abi izgāja laukā. Diezin vai viņi vēl ilgi tā varēs iet viens otram blakus…

29

Aivars Sniegs lēni ienāca savā kabinetā un uzmanīgi paskatījās apkārt. Rakstāmgalds, sarkanais un baltais telefona aparāts, mīkstais atzveltnes krēsls, dokumentu kaudze, dažnedažādi grafiki, ziņojumi, lūgumi, atskaites… Kam tas vairs vajadzīgs? Kādam citam, bet ne man. Viss. Desmit gadus es šeit esmu sēdējis, godīgi centies darīt savu darbu, esmu plēsies ar priekšniekiem, sagādniekiem, ar strādniekiem, vienmēr būdams pārliecināts, ka tas viss galu galā nāk par labu rūpnīcai, tātad arī valstij. Es nekad neesmu vadījies pēc personiskajām interesēm, un man vienmēr bija vienaldzīgi, vai mani kāds augšā slavē vai apakšā padotie lamā. Nē, ne nu gluži tā. Vienaldzīgi man tas, protams, nebija, arī man piemīt godkāre un ir patīkami, ja tevi uzteic par prasmīgu vadītāju. Es vienīgi tam nepiešķiru tik lielu nozīmi, lai tas varētu kļūt par noteicošo manā rīcībā pret pārējiem un pašam pret sevi. Godīgi sakot, es laikam tomēr nemaz neesmu bijis tik slikts ceha priekšnieks… Plānu vienmēr ar mazāku vai lielāku procentu skaitu izpildījām, strādnieki nopelna labi, produkcija iet ar kvalitātes zīmi… Ko vēl jums no manis vajadzēja? Ko? Lai es jums būtu mīļš, labsirdīgs, vienmēr smaidītu un katram apvaicātos par viņa pašsajūtu un veselības stāvokli? Ja es nodibinātu pats savu arteli, tad varbūt tā arī varētu, bet šis tomēr ir valsts uzņēmums, mēs izpildām valsts uzdevumus, atrodamies valsts dienestā, un mums stingri jāievēro valsts un ražošanas disciplīna. Bez tās nekur nespruksi. Un pēc savām zināšanām un izglītības, ieņemdams vadošu posteni šai rūpnīcā, es no visiem to arī stingri esmu prasījis. Pat no sava dēla. Man jus visi esat vienādi, un mēs visi izpildām vienādu pienākumu.

Aivars Sniegs apsēdās pierastajā vietā aiz masīvā rakstāmgalda un maigi tam pieskārās ar pirkstu galiem. Alazliet pabun- goja kā pa klaviatūru. Bēthovena «Mēnesnīcas sonāte» vai Sopēna sēru marš. Pavisam nejēdzīgi, ka notika tā avārija. Tādas gadās tikai vienreiz simt gados. Gluži kā Latvijā zemestrīces. Un tomēr — gadās. Zēl, ārprātīgi žēl tā jaunā puiša, Simonas un viņu bērnu. Bet ko es varēju citu izdarīt? Kaut ko jau varēju… Es varēju nedarīt neko…

Aivars Sniegs skaidri zināja, ka viņš tiks noņemts no darba un viņu varbūt sagaida vēl kaut kas sliktāks… Viņš atcerējās Sandru un nopriecājās, ka beidzot ar viņu ir izlīdzis, ka viņam atkal blakus ir uzticams draugs, un šī apziņa piedeva spēkus un kaut nedaudz nomierināja.

Klusi atvērās durvis, un kabinetā tikpat klusi ienāca Aksels. Viņam mugurā bija vienkāršs, bet pietiekoši elegants uzvalks, kas lieliski apņēma spēcīgo stāvu, balts krekls ar rūtainu kaklasaiti, un viņš varētu vairāk līdzināties rūpnīcas galvenajam inženierim nekā ceturtās kategorijas remontatslēdzniekam. Glīta, mazliet sapņaina un inteliģenta jauna cilvēka seja. Labas manieres. Dažreiz varbūt pat nedaudz uzspēlēta pieklājība. Tu esi skaists un pieliekami gudrs zēns, Aksel. Varbūt tevī es redzu sevi jaunībā.

—   Tev maiņa jau beigusies? — Aivars pajautāja.

—    Kā redzi, — Aksels atbildēja.

—   Tad ej mājSs.

—   Es gribētu palikt pie tevis, — Aksels teica un nostājās tēvam blakus. — Varbūt tad tev būs kaut nedaudz vieglāk.

—   Nē! — Aivars noraidoši papurināja galvu, un Aksels varbūt pirmo reizi tā pa īstam ieraudzīja, ka tēvam vēl nav neviena sirma mata. Melni, kā ieziesti ar piķi. Ka Simonai…— Ej vien mājās un palīdzi mātei sakravāt mantas. Rit mēs pārvācamies uz vasarnīcu.

Pēc tam Aivars Sniegs piecēlās, nostājās pie loga un, skatīdamies, kā no rūpnīcas pagalma ar gatavās produkcijas kravu izbrauc kāda smagā automašīna, klusi pateica:

—   Tās ir tikai manas nepatikšanas, mana bēda un mans sods.

—   Nez vai… — Aksels domīgs iebilda. — Tā ir ari mana bēda un vēl kāda cilvēka.

Aivars pagriezās un smagi uzlika roku uz Aksela pleca. Viņu pēkšņi pārņēma sen apklususī mīlestība un lepnums par savu dēlu.'

—   Ej! — viņš teica. — Tas ir labi, ka tu grūtā brīdi esi gribējis būt kopā ar mani. Paldies tev par to!

Aksels aizgāja. Pēc dažām minūtēm strauji atvērās durvis, un kabinetā ātriem soļiem ienāca rūpnīcas direktors Vīgants, Eižens Bārs, Juris Lapiņš un Kārlis Tapša. Vīgants piegāja pie Aivara Sniega, sasveicinājās, tad visi klusēdami apsēdās.

—    Vispirms es gribētu noskaidrot, — Vīgants sacīja, — vai Valdis Branks saņēma drošības tehnikas instruktāžu un vai viņš par šīs instruktāžas saņemšanu ir parakstījies attiecīgajā žurnālā?

—   Viņš tur ir parakstījies trešajā martā, bet tas attiecas tikai uz slīpētavu, — Eižens paskaidroja. — Kad Valdis Branks tika norīkots uz galvaniku…

—   Viņš šo instruktāžu nesaņēma, ja? — rūpnīcas direktors pajautāja.

—   Tā ir, — Eižens apstiprināja. — Viss notika pārāk lielā steigā.

—   Es viņam visu izstāstīju, visu paskaidroju, — Aivars sa- drūmis teica, — bet parakstīties viņš nepaspēja, pareizāk sakot, tas mums ticrnaz neienāca prātā.

—    Tā arī ir jūsu lielākā kļūdai — direktors pārmetoši sacīja. — It kā sīkums vien būtu, tīra formalitāte, bet ārkārtīgi svarīga un nozīmīga!

—    Eižens jau mūžīgi kaut ko aizmirst! — Kārlis Tapša nikni teica. — Cik reizes es viņam neesmu sacījis… galvenais ir papīri! Ja tie tev vienmēr būs kārtībā,,.

—    Avārijas cēloni noteiks ekspertu komisija, — Vigants turpināja. — Bet, pēc visa spriežot, nav darbojusies automātiskā temperatūras regulēšanas ierice, temperatūra pārsniegusi kritisko normu, kas arī izraisījis eksploziju. Pēc provizoriskas vietas un vielu atlieku apskates es pieļauju, ka Valdis Branks attaukošanas vannas ķīmiskajam sastāvam aiz nezināšanas vai pārskatīšanās vēl piejaucis klāt nevajadzīgas ķimikālijās, kas tikai paātrināja šo eksploziju. To visu noteiks eksperti, bet jau tagad ir skaidrs, ka Valdis Branks ir bijis pilnīgi nesagatavots, absolūti nekvalificēts veikt šādu darbu un jūs esat rupji pārkāpuši visas drošības tehnikas instrukcijas un noteikumus, darba ētiku un nepieciešamības robežu, kā arī savas meistara un ceha priekšnieka tiesības!

—   Es Valdi Branku uz turieni neesmu sūtījis! — Eižens satraukts pateica. — Es tam nepiekritu!

—   Valdi Branku strādāt uz galvanikas iecirkni nosūtīju es, — Aivars Sniegs klusi sacīja. — Un par to esmu gatavs arī pilnā mērā atbildēt.

—   Vai rakstiska pavēle ir? — Vigants painteresējās.

—    Nē. Es viņu tur pagaidām nosūtīju tikai kā Liepiņa vai Cugunova aizstājēju.

—   Tad no juridiskā viedokļa diemžēl galvenā vaina un atbildība tomēr gulstas uz Eižena pleciem.

Jaunais meistars gandrīz vai izmisis paskatījās uz sirmo rūpnīcas direktoru, gribēja kaut ko teikt, tad, acimredzot pārdomājis, smagi nodūra galvu.

—    Un pareizil — Kārlis Tapša iesaucās. — Priekšnieks ātrumā dažreiz var arī kļūdīties, gadās taču tā, bet vienmēr tomēr jābūt arī savai galvai uz pleciem! Ja Eižens saka, ka esot protestējis, tad vajadzēja protestēt līdz galam! Un vienkārši nepieļaut, ka šī nepareizā pavēle tiek izpildīta!

—    Vai tu pats tā bieži esi protestējis? — Juris Lapiņš viņam pavaicāja. — Vai tu kādreiz priekšniekam esi iebildis kādu vārdu? Pareizi vai nepareizi, tu vienmēr esi pratis tikai klanīties!

—   Lūdzu mani neapvainot! — Kārlis Tapša sabozies pagriezās pret Vīgantu. — Biedri direktor…

—    Labi, Kārli Tapša! — Vigants viņu asi neapmierināts pārtrauca. — Ari tev jāuzņemas krietna daļa atbildības un tev, Juri, un arī man. Katrā ziņā mums visiem draud lielas nepatikšanas.

—    Es ceru, ka vismaz mani cietumā neviens nebāzīs? — Kārlis ironiski pavaicāja un, kā vienmēr sanāksmju laikā, atkal ņēmās ar sērkociņa galu tīrīt savus netīros nagus. Visi pret viņu šai mirklī izjuta lielu nepatiku. Varbūt pat naidu.

—   Jūs, direktor, pirmīt teicāt par tiesībām, — Aivars Sniegs sev pilnīgi neierasti klusā balsī ierunājās, — bet kādas tad galu galā man kā ceha priekšniekam ir tiesibas, ja es pat nevaru norīkot darbā strādnieku, kur to prasa visneatliekamākās ražošanas intereses?

—    Es tevi cienu, Aivar, kā erudītu, gudru, pieredzes bagātu inženieri, — rūpnīcas direktors Vīgants arī centās runāt pēc iespējas mierīgāk, — katrā ziņā ne es, ne kāds cits no mūsu inženiertehniskajiem darbiniekiem tevi, kā saka, maisā neiebāzīs, bet mani neapmierina tavs vadības stils. Pirmkārt, Aivar, nekad nevajag sevi nostādīt augstāk par citiem, lai cik tu pats arī liels un gudrs būtu. Vai tu kaut reizi esi pirmais kādu strādnieku sveicinājis, viņam piegājis klāt un pateicis kādu labu, uzmundrinošu vārdu? Nē, bet tas tomēr nav sīkums! Tas tieši attiecas uz ražošanu, uz darba ražīgumu, jo tam ir ārkārtīgi liela nozīme, kādā noskaņā, kāda garastāvoklī katrs no mums sāk darbu un šo darbu veic. Tev katrā iecirknī pie katras sienas karājas uzskatāmās aģitācijas šedevri — piecgadi četros, trijos vai pat divos gados! Es tikai šaubos, vai kāds šos lozungus lasa un, ja arī izlasa, vai tas aiziet līdz viņu apziņai, vai tas kļūst par katra strādnieka nepieciešamību, dzīves uzdevumu? Silts, īstajā brīdī pateikts vārds, uzmundrinājums vai ciešs rokas spiediens var pateikt daudz vairāk nekā visi tic lozungi kopā. Šodien tikai ar bļaušanu vien nevar. L'n tikai ar kailām zināšanām arī nepietiek. Šodien jebkuram vadītājam bez zināšanām, pieredzes un organizatora spējām vēl ir jābūt vismaz iejūtīgam cilvēkam un labam biedram.

—   Tam nu gan es īsti negribētu piekrist, — Aivars iebilda. — Neviens vadītājs nevar un droši vien pat nedrīkst būt labs biedrs visiem padotajiem. Tie ir tikai skaisti vārdi, direktor, bet pašlaik tas tomēr nav galvenais. Es gribētu uzzināt, vai man bija vai nebija tiesību Valdi Branku nosūtīt strādāt uz galvanikas iecirkni?

—   Tu to pats labi zini, — Vīgants atbildēja un mazliet nervozi aizsmēķēja cigareti. — Jebkurš strādnieks, jebkurš darbinieks var veikt tikai to darbu, kam viņš ir attiecīgi sagatavots vai apmacits. Sai gadījumā Valdis Branks patstāvīga galvaniķa darbam nebija ne pienācīgi sagatavots, ne arī apmācīts.

—   Bet kur tad lai es būtu momentā rāvis to apmācīto un sagatavoto galvaniķi? — Aivars Sniegs dusmīgs iesaucās. — Kur?

—   Tur jau ari visa nelaime slēpjas, ka mums visur un vienmēr trūkst strādnieku, — Juris Lapiņš teica. — Un man šķiet, ka mēs pilnīgi velti pasaules priekšā ar to lielāmies. Labāk jau būtu bijis otrādi! No tā arī rodas šī paviršā attieksme pret darbu, vienaldzība, nepārtrauktā kadru maiņa, kas daudzos gadījumos pilnīgi izslēdz iespēju radīt patstāvīgu, draudzīgu kolektīvu, un neviens vēl tā pa īstam nav centies aprēķināt, kādus ekonomiskos un vēl vairāk morālos zaudējumus valstij un vispār mūsu sabiedrībai tas viss sagādā.

Vigants pagriezās pret Juri Lapiņu, vairākas reizes dziļi ievilka cigaretes dūmus, bet neko neteica.

—   Plāns ir aprēķināts, vadoties nevis no reāli pastāvošā stāvokļa, bet gan no pieņēmuma, ka visi darbgaldi un agregāti ir maksimāli noslogoti, bet tas nekad tā nav! — Aivars turpināja. — Vienmēr viena ceturtā daļa vai pat viena trešā daļa stāv dikā, jo nav, kas uz tiem strada! Un vaina neslēpjas ne tik daudz vadības stilā, ne arī darba organizācijā, lai gan to nozīme, protams, ir liela. Rūpnīca nav kosmonautu sagatavošanas centrs, kur katram kosmonautam paredzēts dublieris. Es diemžēl šādu dublieru sistēmu mūsu cehā nevaru ieviest, un tādēļ, ja šādu vai tādu iemeslu dēļ uz darbu neatnāk kaut vai maiņas dežurējošais elektriķis, tam jau ir ļoti bēdīgas sekas, nemaz jau nerunājot par virpotāju, iestādītāju vai galvaniķiem! Man viņiem aizstājēju nav! Bet mēs viens ar otru esam pārāk cieši saistīti. Runājot konkrēti, no mūsu galvaniku darba ir atkarīgs viss montāžas iecirknis, un tādēļ es jums gribu vēlreiz pajautāt — vai man bija tiesības Valdi Branku nosūtīt uz galvanikas iecirkni vai ne, ņemot vērā, ka viņš tur kādu laiku jau bija tomēr strādājis un ritēja mēneša pēdējās dienas, vai ari man vajadzēja tikai klusi nopūsties, bezpalīdzīgi noplātīt rokas, atstāt četrdesmit sešus cilvēkus bez darba, tātad arī bez izpeļņas un apzinīgi neizpildīt mēneša plānu?

Vigants domīgs klusēja, tad neapmierināts nodzēsa līdz galam neizsmēķēto cigareti.

—   Un, ja es būtu rīkojies tieši tā, — Aivars Sniegs runāja tālāk, — tad mēs tāpat šeit sēdētu un jūs man pārmestu un strostētu tieši par to!

—   Droši vien, — Vīgants domīgs piekrita. — Bet tomēr neaizmirsīsim, ka šai gadījumā bojā aizgājis cilvēks, mūsu kolektīva loceklis un mūsu biedrs, un viņa zaudētā dzīvība nekādi nevar atsvērt kaut daudzu cilvēku dienas izpeļņu un plāna izpildi. Cilvēka vairs nav, jauna sieviete kļūst atraitne, un diviem bērniem būs jāaug bez tēva. Objektīvi spriežot, patiešām to dienu sarežģītā situācija un nelabvēlīgie ražošanas apstākļi izrādījās spēcīgāki par mums — un tomēr, tomēr, Aivar… Rēķini, kā gribi, bet Valdis Branks tomēr aizgājis bojā tikai mūsu vainas dēļ.

—   Nē! — Kārlis Tapša gandrīz vai sašutis teica.

—   Nē, — arī Juris Lapiņš tam nepiekrita.

—   Nē, — nepaceldams galvu, teica Eižens.

—   Biedri Vigant, — rūpnīcas direktoru uzrunāja Juris Lapiņš,— bet vai jums neliekas, ja jau mēs notikušo vērtējam objektīvi, ka vislielākā atbildības daļa tomēr būtu jāuzņemas…

pašam cietušajam? Vai nebūtu pienācis pēdējais laiks samazināt šo garo atbildības ķēdi, kur mums pārāk bieži nez kādēļ jāatbild par citu cilvēku rīcību un uzvedību?

—   Jā, Juri, mēs patiešām katrs esam tikai neliels posms šai garajā cilvēku savstarpējo attiecību un saistību ķēdē, — Vīgants sacīja, — un tajā, gribi vai negribi, mēs tomēr esam saķēdēti. Cik stiprs būs katrs no mums, tik stipra un izturīga būs arī visa ķēde vai, pareizāk sakot, tik stipra un izturīga būs arī mūsu dzīve.

Vīgants piecēlās, visus rūpīgi noskatīja, tad auksti oficiālā tonī pateica:

—   Es neesmu tiesīgs šeit pieņemt kaut kādu lēmumu. Es tikai vēlējos uzzināt jūsu domas un notikušā vērtējumu. Trešdien pulksten četrpadsmitos notiks rūpnīcas partijas biroja sēde, kurā piedalīsies arī ministrijas, rajona partijas komitejas un prokuratūras pārstāvji. Tur tad ari tiks pieņemts attiecīgais lēmums.

—   Bet, kā jau mēs secinājām, šoreiz bija izveidojušies tādi objektīvie apstākļi… — Juris Lapiņš vēl mēģināja iebilst.

—   Arī šie objektīvie apstākļi var būt mūsu mīnuss… — Vīgants vēsi atbildēja. — Jo ari tie galu galā bieži ir tikai cilvēku rīcības vai neizdarības rezultāts.

Rūpnīcas direktors aizgāja lidz durvīm, tad strauji apstājās un vēlreiz rūpīgi, ar nožēlas pilnu skatienu noskatīja visus klātesošos.

—   Lēmums tiks pieņemts trešdien, — viņš atkārtoja. — Un, kāds tas bus, — es nezinu.

30

Un neviens neko nezināja. Jau tajā pirmajā radības dienā. Viss vel tikai veidojās miglā, pelnos un mālā. Un neko nevarēja paredzēt. Pasaule veidosies tieši tāda, kāda tā ir. Un cilvēki būs tieši tādi, kādi mēs esam. Mūs nav veidojusi ne zeme, ne māls, ne dievu ziņkārība. Cilvēkus veido vienīgi mūsu griba un zinātkāre. Un vēl dažreiz — izvēlētais mērķis, smaga vilšanās, cerību piepildījums un mīlestība. Lietus lāse uz baltas pieres. Asara starp tumšām skropstām. Saules stars sejā. Pelēks akmens laukmalā. Bērna smaids un viņa rokas. Tas laiks, kad rokās turēji āmuru, ķelli, lauzni, lāpstu, automašīnas stūri, adatu, cirkuli, skalpeli, mikroskopu, pildspalvu vai zīmuli; tas laiks, kad tu strādāji. Un aizvērts zārks. Trīs smilšu saujas uz šī zārka vāka. Sarkanas rozes. Pēc tam trīssimt smilšu lāpstas. It kā palicēji baiditos, ka tu kādreiz varētu uzcelties. Un klusie ziemas vakari. Rudens skumjie rīti. Pavasara skaļās dienas. Vasaras krāsainās naktis.

Neviens neko nezināja. Tagad mēs zinām visu. Vismaz tā domājam. Kādreiz Aksels nezināja, ka viņš aizies strādāt uz rūpnicu. Simona nezināja, ka tā pēkšņi un negaidīti tiks iedragāta viņas dzīve un nāksies zaudēt vistuvāko cilvēku. Sandra nezināja, ka viņa gandrīz vai jau pusmūžā spēs kļūt sievišķīgāka un pie viņas atgriezīsies Aivara mīlestība. Aivars Sniegs nezināja, ka tiks atbrīvots no darba un vēl spēs nūlēt sievieti, kas viņam jau sen bija kļuvusi vienaldzīga. Anda Straume nezināja, ka tas vakars, ko viņa toreiz pavadīja ar Aivaru Sniegu, būs pēdējais. Viņš nekad vairs neatgriezās. Un viņa nekad vairs Aivaram nezvanīja. Anda saprata. Viņa pārāk labi zināja, ko nozīmē pieradums. Arī pie vientulības var pierast. Bet Anda bija pietiekami skaista un gudra, lai no tās atteiktos. Sēras pēc aizgājušajiem nekad nav bijušas ilgas. Mīlestība spēj nomirt tikpat ātri un negaidīti kā cilvēks. Bet daudzreiz, nomirstot cilvēkam, viņa izraisītā mīlestība bieži vien dzīvo vēl ilgi, ilgi…

No šiem notikumiem jau apritējuši trīs gadi. Un, lai gan autors jums nav pastāstījis sevišķi daudz, viņš tomēr jūtas noguris un vairāk neko stāstīt negrib. Tikai vēl nelielu epilogu. Aprakstīšu vēl tikai dažas lappuses. Ir jau vēla nakts stunda. Pamatīgi sāp galva. Un vajadzētu beidzot iet gulēt, vairāk neko nedomāt, aizmirst visus šos notikumus un cilvēkus. Pietiek. Vajag pielikt punktu un vēl tikai uzrakstīt pēdējo vārdu — «beigas». Un pavilkt apakšā svītru. Bet vai tad beigu vispār ir? Vai tad beidzas dzīve ar kāda cilvēka nāvi vai mīlestības pazaudēšanu? Bieži vien tieši tad mēs tā pa īstam tikai arī spējam izjust šo dzīvi, tās aso elpu, tās nozīmīgumu un skaudro skaistumu. Tikai tad, kad krītam lejup, nevis lidojam augšup. Tad, kad redzam kādu aizejam, nevis atnākam. Tad, kad esam vieni, nevis divatā.

Anda apprecējās ar pazīstamu mūsu republikas fotomākslinieku, un tagad šīs sievietes portretu, viņas izteiksmīgās acis un ideālās ķermeņa formas jūs varat skatīt daudzās izstādēs. Es vairs neskatos. Aivars Sniegs, viņu atkal ieraudzījis dažos aktu uzņēmumos, ilgi kavējās pie fotoattēliem un nebeidza apbrīnot šīs sievietes pievilcību. Bet tagad tā jau šķita sveša, gandrīz jau gluži nepazīstama, par kuru viņam vairs nav nekādas dziļākas intereses. Tikai kails, brīnišķīgi skaists sievietes skaistums. Tas arī viss. Tik daudz un tomēr maz,,.

Tieši tai brīdī Auda Straume starp daudzajiem izstādes apmeklētajiem ieraudzīja arī Aivara Sniega spēcīgo stāvu un vīrišķīgo seju. Anda satrūkās, krūtīs iesitās viegla smeldze, pirmajā brīdī viņa gribēja Aivaram tuvoties, pieiet klāt un vismaz parunāt kaut dažus vārdus, bet sevi atturēja. Varbūt atturēja pagājušie gadi, tas, kas viņu starpā bija noticis, un apziņa, ka Aivars Sniegs viņai nekad vairs nepiederēs, viņš pārāk cieši saistīts ar sevi un savu ģimeni, un patiesībā no viņa nekas ari vairāk nav kā tikai spilgti izteikta vīrišķība, atturīgs skarbums un pievilcīgs skaistums. Tik maz — un tornē tik daudz …

Zinta ar Andri apprecējās, pie kādas vecas saimnieces abi noīrēja mazu istabiņu bez jebkāda komforta un labierīcībām. «Mēs gribam būt neatkarīgi! Mēs visu ar laiku sagādāsim paši!» Un neviens par to ari nešaubījās. Vienīgi Sandrai pašā sākumā vairākas reizes gandrīz uznāca ģībonis. Sandra nekādi nespēja saprast, kā viņi spēj atteikties no tik labām ērtībām, kādas viņiem būtu, ja dzīvotu pie viņas, bet tad, atcerējusies savu jaunību un pirmos laulības gadus, kaut ko sāka saprast un Zintai piedeva. «Tā nav aiziešana, māt, tā ir tikai attālināšanās. Jums sava — un tagad arī man sava dzive. Tā tas pasaulē iekārtots.»

Bet šai pasaulē daudz kas taču ir iekārtots nepareizi. Par to bieži domāja Aksels, atcerēdamies Simonu un savas jūtas pret viņu. Aksels gribēja kaut ko šai pasaulē labot. Kaut ko iekārtot citādāk, savādāk, skaistāk. Lai cilvēkiem apkārtējā pasaule kļūtu patīkamāka, ērtāka, drošāka. Viņš gribēja uzbūvēt jaunus ceļus un tiltus, jaunas ēkas, lidostas, dzīvojamās mājas un kādreiz no sarkana granīta vai balta marmora izkalt pieminekli mīlestībai. Bet iespējams, ka ne marmors, ne granīts tam tomēr nav īstais materiāls. Varbūt to var vienīgi izkalt no cilvēka vārda, viņa karstās elpas un maiga rokas pieskāriena. Aksels atgriezās pie sava sākotnējā nodoma. Viņš iestājās Rīgas Politehniskajā institūtā un sāka studēt arhitektūru.

Atkal bija atnācis pavasaris, koku zaros skaļi atvērās pumpuri un plauka lapas. Saule zemei bija pienākusi par dažiem miljoniem kilometru tuvāk. Rīgā viesizrādes uzsāka dienvidslāvu teātris. Meitenes atkal atgriezās pie mini un staigāja atsegtām galvām. Siltie vēji visos pilsētas bulvāros purināja gaišus, melnus, sarkanus un violetus matus.

Rietošās saules stari klusi pieklauvēja pie loga, un Aksels to atvēra. Sejā un istabā ieplūda svaigs, spirdzinošs vakara gaiss. Viņš paskatījās uz rūpnīcas baltajiem korpusiem un skaidri zināja, ka tur vasarā atkal atgriezīsies, atkal nostrādās vismaz tos divus brīvlaika mēnešus, pats nopelnīs jaunu ziemas mēteli un izejamo uzvalku. Atkal sajutīs dzelzs īpatnējo smaržu, dzirdēs prešu un štanču dobjo, ritmisko skaņu un atkal redzēs Simonu, u Pavisam tuvu, blakus.

Un arī Aivars Sniegs tur atgriezīsies. Tiesa, pagaidām vēl nevis ceha priekšnieka postenī, bet gan Kārļa Tapšas vietā par maiņas meistaru. Viņš citādi nevarēja un nespēja. Juridiski Aivars Sniegs tika attaisnots. Administratīvā kārtā viņu sodīja, atstādinot no ceha priekšnieka amata un uzliekot partijas sodu. Tagad šis rājiens tika noņemts un viņam atkal piedāvāja iepriekšējo vietu. Aivars Sniegs atteicās. Viņš apzinājās, ka par Valda Branka bojāeju — kaut netieši — tomēr ir atbildīgs. Aivars Sniegs gribēja vēlreiz sākt visu no jauna. Sākt ar to, ar ko jau kādreiz bija sācis pēc institūta beigšanas. Un, ja viņš vēlreiz spēs godīgi ar savu darbu pēc šī kritiena virzīties uz augšu, vēlreiz sasniegt ceha priekšnieka vietu vai rūpnīcas galvena inženiera posteni, tad jau nekāds velns viņu vairs nespēs izsist no segliem. Viņš vienmēr spēs noturēties, jo milzīgā pieredze mācīs nekad vairs nepielaist kļūdas. Vismaz ne tādas.

Aksels vēl ilgi skatījās uz rūpnīcu, ielu un zilo ezera malu. Viņš nekad nebija sevišķi nosodījis tēvu. Viņš saprata, ka tēvs cietis gandrīz vai nevainīgs, un apbrīnoja viņa neatlaidību, gribu un spējas neatkāpties, nepagurt, bet vienmēr turēties pie mērķa, pie kādreiz jau piepildītā sapņa…

Arī Aksels pa šiem gadiem bija stipri pārvērties. Viņš kļuva nopietnāks, visu darīja apzinīgi un ar lielu atbildības sajūtu — vai nu atslēdznieka darbu rūpnīcā, vai institūtā studējot arhitektūru. Viņš vispār varbūt visu dzīvi ņēma mazliet par daudz nopietni. Varbūt…

Istabā ienāca māte, viņai mugurā bija cieši pieguļoša daudzkrāsaina kleita, kas ar jauno matu griezumu viņu darīja gandrīz vai nieitenīgu. Sandra nostājās blakus Akselam un pamatīgi ieskatījās viņa acis. Sandra jau krietnu laiku bija stipri norūpējusies par dēla izturēšanos un nomākto garastāvokli.

—   Kas ar tevi notiek, dēls? — viņa painteresējās. — Tu kļūsti arvien klusāks un arvien vairāk noslēdzies sevī. Tas nav labi. Dažbrid man pat šķiet, ka tu esi kļuvis vismaz par desmit gadiem vecāks un vairāk atgādini profesoru nekā divdesmit tris gadus vecu jaunekli. Kur pazudis tavs prieks?

—   Nekur tālu, — Aksels atbildēja un ar roku parādīja uz ezera pusi. — Tepat pāri ielai. Bet man visu laiku tomēr šķiet, ka tā māja atrodas vismaz zemslodes pretējā pusē.

—   Tu vēlreiz gribi mēģināt?

—  Jā. Attālumam nav nozīmes. Un kas vispār ir tuvi, kas tāli? Viss relatīvi. Vai tu vari būt pārliecināta, ka tie miljoni cilvēku, kas katru vakaru ieraušas kopējā gultā, vienmēr viens otram ir arī ļoti tuvi? Un kas var apgalvot, ka tā zvaigzne no manis atrodas tālu? Ko man nozīmē bezgalība un cipars ar četrdesmit divām nullēm, ja es sajūtu šīs zvaigznes gaismu?

Sandra vēlreiz paskatījās uz dēlu, un viņai Aksela kļuva žēl.

—   Sī zvaigzne, cik es saprotu, tev joprojām ir Simona?

—   Jā, — Aksels atzinās un rūgti pasmaidīja. — Manas laimes grami, ilgu kilogrami un mīlestības tonnas. Kas to var nosvērt? Kas var izmērīt patieso attālumu no viena cilvēka līdz otram?

Sandra apsēdās mīkstajā atpūtas krēslā, paskatījās uz prāvo arhitektūras žurnālu kaudzīti, kas stāvēja uz tumšbrūna galdiņa blakus magnetofonam, un klusi sacīja:

—   Tieksme būt laimīgam ir viena no visdabiskākajām cilvēka vēlēšanām. Varbūt vienīgi žēl, ka gandrīz vienmēr šī laimes sajuta mums saistās ar kādu cilvēku, ar mīlestību… Un, ja tu tomēr atkal gribi iet pie Simonas Brankas, tev pavisam skaidri jāapzinās, ka tu taču taisies iet pie cilvēka, kas jau tā ir nelaimīgs… Tādēļ es tev gribētu nopietni pajautāt… Vai tev ir tūkstošprocentīga pārliecība par to, ka tu šo sievieti spēsi atkal darīt laimīgu? Vai tu spēsi viņai atgriezt prieku, spēsi aizdzīt skumjas, varēsi likt aizmirst sāpes un aizstāt zaudējumu? Bet, ja tev šādas pārliecības nav, tu nedrīksti spert pat pussolīti uz viņas pusi.

Aksels ilgi klusēja, tad atklati paskatījās uz māti un mierīgā, nosvērtā balsī pateica:

—   Man ir šāda pārliecība.

—   Tas ir labi, — Sandra sacīja, — bet es tev ieteiktu vēlreiz visu apsvērt un pārdomāt.

—   Ja šī vēlēšanās mani vēl nav pametusi pa šiem aizgājušajiem gadiem, tad tā mani droši vien nepametīs līdz pat galam, — Aksels atbildēja.

Sandra lēni piecēlās, atkal nostājās blakus dēlam, un viņu visu pārņēma dziļš satraukums. Viņa no visas sirds Akselam vēlēja labu, viņa gribēja, lai dēls kļūst cits, lai viņu vairs nenomāktu šis ilgas pēc Simonas, lai viņš beidzot ir laimīgs, tai pašā laikā apzinoties, ka šāda ceļā un veidā viņa laime nav piepildāma …

—   Tu jau esi liels, — viņa klusi teica, — un mani vari neklausīt un droši vien arī neklausīsi, kas tev tagad māte… Un tomēr. Tev jāsaprot, ka tu uzņemsies milzīgu atbildību. Tev būs jāatbild ne tikai par savu dzīvi, bet arī par tās sievietes dzīvi un galvenais — par viņas bērnu dzīvēm. Tu esi vēl pārāk jauns, lai jau spētu nest šādu atbildības nastu. Bet es tev ticu, es ticu, ka tu šai mirklī esi patiess, tu vienmēr esi bijis patiess, un es ticu, ka tevi pie Simonas Brankas nevelk vienīgi tas, kādēļ vīrietim galvenokārt sieviete ir vajadzīga, bet saproti… Agrāk vai vēlāk tev tomēr pienāks daži vājuma brīži, tev apkārt būs daudzas citas meitenes, un kāda no tām tev agrāk vai vēlāk iepatiksies, varbūt pat iemīlēsi; un tad tu naktis nespēsi gulēt, tevi sāks kaitināt šo svešo bērnu raudas vai smiekli, tu sāksi šaubīties, tev liksies, ka esi izdarījis lielu k|ūdu, un, ja tu nespēsi šos šaubu un vājuma mirk|us pārvarēt… Tu šo jauko Simonu padarīsi desmit reizes nelaimīgāku, tu galīgi un neglabjami viņai sakropļosi dzīvi un ticību cilvēkiem. Atklāti sakot, man šādam solim nekad nepietiktu drosmes. Pārāk daudz, o, cik pārāk daudz no mums tomēr prasa šis mazais un skaistais vārds — mīlestība! Un es negribētu, es ļoti negribētu, dēls, lai tu šo vārdu kādreiz nolādētu!

Sandrai tā savādi noraustījās seja, acīs parādījās tikko samanāms valgums, viņa strauji pagriezās un ātri izgāja laukā.

Aksels domīgs vēlreiz paskatījās caur logu uz tukšo ielu un ezera krastu, pazīstamo māju un sārto apvārsni, kur rietošās saules staros iemirdzējās kada tāla, bet spilgta zvaigzne.

31

Nekas šai dzīvoklī nebija mainījies. Pie. sienas starp durvīm un logu stāvēja plats dīvāns, otrajā pusē — divvietīga bērnu gulta, grāmatplaukts, kā piebāzts ar krāsainām pasakām un laimigbeigu stāstiem … Visi istabas kakti piekrauti ar lellēm, spilgti izkrāsotām bumbām un dažādu marku rotaļu automašīnām. Un melns spēļu revolveris, kura stobrs pavērsts pret kādu muļķīga izskata klaunu. Vāzē smaržoja sarkanas neļķes, pie sienas — pazīstama glezna: uz spilgti balta sniega lauka guļ ievainots tumšpelēks vilks. Tas, augstu izslējis skaisto galvu, gaudoja pret melnajām debesim… Aksels redzēja sarkano ievainojuma rētu un skaidri dzirdēja šo satriecošo skaņu. Viņš neticēja, ka vilks šajā bridi gaudo aiz sāpēm — tas izskatījās pārāk spēcīgs un lepns. Droši vien vilks cieš par saviem ciltsbrāļiem, kuri izrādījušies gļēvi un viņu šai sniega laukā pametuši vienu.

Simona atgriezās istabā un uz neliela galdiņa nolika divas smaržojošas kafijas tasītes un stikla trauku ar cepumiem. Viņa neko daudz nebija izmainījusies pa šiem gadiem, varbūt vienīgi mazliet pieņēmusies svarā un vairs neizskatījās tik trausla un vāja. Un vēl varbūt vienīgi acis nemaldīgi slēpās skumjas. Un vēl varbūt vienīgi seja bija kļuvusi skarbāka, iespējams — pat vecāka. Un vēl varbūt vienīgi roku āda bija kļuvusi sārtāka, daudz raupjāka, ne tik maiga un tīra kā agrāk. Un vēl varbūt vienīgi pati nogurusi, klusāka. Un vēl varbūt vienīgi… Daudz kas. To nevar redzēt, bet tikai nojaust.

Ja ir tāda vēlēšanās.

—   Nāc! — Simona aicināja. — Iedzersim. Kafija parasti uzmundrina.

—   Un cits nekas? — Aksels pajautāja un skaidri redzēja, ka Simona ir krietni pārvērtusies un tomēr palikusi tāda pati kā agrāk.

—   Kas tad vēl to varētu? — Simona izbrīnījusies pavaicāja.

—   Daudzas. — Aksels pasmaidīja. — Piemēram, konjaks vai šampanietis, darbs, varbūt kāds sapnis, galu galā — visa dzīve!

—   Darbs nogurdina, — Simona atteica, — bet šampanietis ir pārāk īslaicīgs.

Aksels apsēdās un iedzēra dažus malkus karstās kafijas. Tā izsmaržoja rūgtu, degošu lapu smaržu, un ķermenī ielija riebīga vientulības sajuta. Pēc tam tā pazuda, viņš skaidri sajuta Simonas tuvumu, 110 viņas auguma plūstošo siltumu, un Akselam smeldzīgi sažņaudzās sirds, ka viņš nevar šai brīdī justies kā mājas, kā šeit piederošais, ka Simonu nevar sev piekļaut, pateikt kādu labu un mierinošu vārdu, nevar palīdzēt šais ikdienas sīkajās rūpēs, nevar ar viņu dalīties gādībā par bērniem, bet jāsēž šeit blakus kā ciemiņam, gandrīz vai kā svešiniekam.

—   Mani bērni, — Simona klusi, mazliet sapņaini teica.

Aksels satrūkās.

—   Ko tavi bērni?

—   Viņi uzmundrina. Viņi dod spēku. Viņi ir visa mana dzīve.

—   Kur viņi pašlaik atrodas? — Aksels painteresējās.

—   Bērnudārzā. Vari iedomāties, ka viņiem jau ir četri gadi!

—   Man nemaz nevajag iedomāties. Es to zinu.

—   Piedod, bet es tev nevarēšu vairs veltīt pārāk daudz laika. Mazie jāatved mājās.

Simona ātri iztukšoja nelielo kofijas tasīti, apēda dažus cepumus, tad cieši paskatījās uz blakussēdētāju un it kā pārmetoši, it kā līdzjūtīgi pateica:

—   Tev nevajadzēja nākt.

—   KādēJ?

—   Tev nevajadzēja nākt, — viņa atkārtoja.

—   Bet es nevarēju nenākt! — Aksels iesaucās un atkal juta, ka šais minūtēs, šais dažos īsajos mirkļos, šais vārdos, ko viņi tūlīt viens otram pateiks, varbūt vēlreiz izšķirsies viņa dzīve. — Nevarēju nenākt! Jo tā taču nav tikai mirkļa iegriba, mans untums vai iedoma, mana žēlastība, ne ari mana līdzjūtība, tā taču ir..,

—    Tikai, lūdzu, nerunā par mīlestību! — Simona skaļi viņu pārtrauca, un varēja redzēt, ka jaunā sieviete ir pamatīgi uztraukusies. — Es tevi lūdzu! Nevienu vardu par savām jūtām! Viss, ko vīrietis sievietei vispār var pateikt par jūtām un mīlestību, man jau ir pateikts. Un par to es viņam būšu mūžīgi pateicīga.

Aksels saudzīgi saņēma Simonas roku, tā bija karsta un šķita pavisam trausla. Viņš to cieši saspieda. Sai brīdī viņu pārņēma dīvainas, neizskaidrojamas bailes.

—    Bet viņa taču vairs nav… — Aksels gandrīz čukstus teica. — Paskaties uzmanīgi apkārt. Ir tikai kailas sienas un tukša telpa. Simona, viņa jau sen vairs nav…

—   Bet vārdi palika, — Simona tikpat klusi un domīgi atbildēja. — Un aug mūsu bērni.

—    Simona… — Aksels cieši saspieda karsto plaukstu. — Labi, es nerunāšu par savām jūtām. Bet tev taču vienai bus grūti.

—   Tagad jau vairs tik briesmīgi nebūs, — Simona atbildēja uti atbrīvoja roku. — Zini, kad man bija grūti? Tajā pirmajā diena un tajā, kad viņu glabajām. Un pēc tam vēl dažās, kad šķita, ka debesis, zem kurām dzīvojam, pēkšņi kļuvušas melnas un tas smagi uzguļas uz acīm un apziņas.

Aksels sakoda lūpas.

—   Tev katra diena ir grūta un tāda būs arī nākamā, aiznākamā un tadi būs visi turpmākie gadi! — viņš teica. — Tu jau zini, kas tu man esi un ko tu man nozīmē, un, kā tu domā, vai tai dienā, kad tu pateici, ka precies ar Valdi, man tās debesis nekļuva melnas?

Abi ilgstoši klusēja. Varēja skaidri dzirdēt, kā istabas kaktā skaļi dīc nomaldījusies muša, kā noklaudz mājas durvis, kā ezermala sasaucas cilvēki un kā abiem satraukti pukst sirdis.

—    Jā. Aksel, tev taisnība, — Simona beidzot sacīja, — ir grūti, dažbrīd ir pavisam grūti, bet, līdzko paskaties uz bērniem, viss pāriet! Bez tam es jutos pietiekami stipra, lai šai grūtajā cīņā ar dzīvi pacenstos tomēr uzvarēt. Nē, Aksel! Ko es te runāju! Kam man ši uzvara? Es pacentīšos vienkārši nezaudēt.

—   Vai patiešām tu nevēlies, ka es… — Akselam aizlūza balss. — Es tev esmu tikai nejauši pazīstams cilvēks?

—   Nē! — Simona iesmejas, un viņas acis un seja kļuva gaišākas. — Ne tikai! Tu esi mana bērnība, mans pirmais sapnis, mans pirmais ideāls, rrians pirmais skaistais pavasaris, bet…

Simona strauji aprāvās, it kā atjēgdama, ka nupat sarunāts par daudz, kaut kas lieks un nevajadzīgs. Ātri paskatījās pulksteni, strauji piecēlās un izpleta rokas.

—   Piedod, bet neko nevar darīt! Jāiet pēc mazajiem!

Aksels arī piecēlās, un viņu visu pārņēma cieša apņemšanās.

—   Mēs pēc tiem bērniem aiziesim kopā, — viņš teica. Simona atkal pārvērtās. Acīs un sejā pēkšņi pazuda pirmite-

jais gaišums — un to nomainīja satraukums un bailes. Varbūt pat izmisums.

—   Nevajag! — Simona spēji pateica. — Nedari to! Es tevi lūdzu! Viņi tomēr ir Valda bērni. Un tu nekad viņu nespēsi aizstāt! — Un vēl ska|ākā balsi: — Mani bērni ne reizi neies pie rokas ar svešu onkuli, kuru viņiem kādreiz liks saukāt par tēvu! Nekādi

Aksels vairakus mirkļus klusēdams stāvēja istabas vidū. Tad, visu mēģinādams saprast līdz galam, nesteidzīgi izgāja laukā.

Lija spēcīgs, bet silts pavasara lietus, un lielās lāses ātri krita uz augstajiem māju jumtiem, plaukstošajās koku lapās, bērnu sejās un brūnajā, viegli smaržojošajā zemē.

PAR EGILU LUĶJANSK1, VIŅA PAAUDZI UN VIŅA PROZU

Protams, ka tā var būt ari tīrā nejaušība, dabas kaprīze vai kas tamlīdzīgs. Bet fakts ir tāds, ka 1937. gads Latvijā ir bijis tāda demogrāfiskā sprādziena gads, kura rezultātā mums vēlāk radušies tik daudzi dzejnieki, rakstnieki un kritiķi, cik nav nevienā no blakus esošajiem gadiem, nedz ari turpmākajos, kas jau iekrīt Otrā pasaules kara paēnā. Mistiķi un providences atzinēji šeit varbūt saskatītu kādas «zīmes» vai dabas centienus aizpildīt to robu, kas latviešu padomju literatūrā cirsts Padomju Savienībā, kur 1937.—1938. g. represijās tika fiziski iznicināti gandrīz vai visi tolaik tur dzīvojošie latviešu padomju rakstnieki. Mēs, būdami materiālisti, ar mistiku un tamlīdzīgām lietām nenodarbosimies, bet raudzīsim konkrēti uzskaitīt, ko tad mūsu vārda mākslai devis iezīmīgais 1937. gads, kurā dzimušie tagad, kā mēdz sacīt, svinēs savu pirmo apaļo jubileju. Tie ir dzejnieki Imants Auziņš, Vija Gune, Alberts Ločmelis, Vitauts Ļudēns, Ilga Rismane, Jānis Sirmbārdis, Rūta Venta, dramaturgs Pauls Putniņš, prozaiki Aivars Kalve un Egils Lukjanskis, humoristi Andris Briedis un Maija Kudapa, kritiķi Astrīda Aļķe, Harijs Hiršs, Mārtiņš Poišs, Rainis Remass, Astrīda Slturbe, folkloriste un literatūrkritiķe Maija Ligere. Pirms 10 gadiem jau esam z-audē- juši dzejnieku Imantu Lasmani (1937—1977). Saraksts droši vien nebūs gluži pilnīgs — pat tad, ja šo rindiņu rakstītājs augšminētās virknes galā novietos vēl ari savu figūru un uzvārdu. Patiešām ražens birums! Un bez visas uzskatāmās aģitācijas par trešā bērna absolūto nepieciešamību.

Kas raksturo šo paaudzi kopumā?

Kādos apstākļos tā veidojusies?

Kara gadu notikumu skatījums bērna acīm. Pieticīgā vai trūcīgā bērniba un skolas laiks. 1953. gada 5. marts un sabiedriski politiskais atkusnis visas valsts mērogā. PSKP XX kongress (1956) un vērtību pārvērtēšanas laiks, kas sakrīt ar šīs paaudzes garīga nobrieduma sākumu. Jauno zemju apgūšana un jaunu literatūras (vispār — kultūras) apvāršņu pavēršanās. Pirmais ZMI' un Jurija Gagarina lidojums kosmosā. 60. gadu trauksme, lielais cerību lenks un ienākšana literatūrā (lielakai daļai šis paaudzes pārstāvju). Savu individuālo daiļrades ceļu izvērsums turpmākajos gadu desmitos. Panākumi, neveiksmes, belzieni un pašizciestas atskārtas — nu, bet pēdējais jau attiecas uz it visam radošu cilvēku audzēm.

Egila Lukjanska biogrāfijas meti itin labi iekļaujas laikmeta panorāmā. Viņš ir Rigas nomales zēns (dzimis 1937. gada 6. jari- vari Iļguciema), mācījies septiņgadīgajā skola, agri uzsūcis darba gaitas Veļā, vienlaikus mācoties vakara vidusskolā. 50. gadu beigās Lukjanskis ar komjaunatnes ceļazīmi aizbrauc uz Ķazahiju, kur strādā hidroģeoloģiskajā ekspedīcijā līdz 1962. gada rudenim, kad atkal atgriežas Rīgā. Kāpēc šads «izrāviens»? Tolaik uz Kaza- hijas stepēm brauca daudzi (vienvasar ari mēs ar Imantu Auziņu un Jani Sirmbardi — gribējās «apvāršņus paplašināt», kaut ko redzēt, jo tolaik pie mums ekskursantisms un starptautiskais tūrisms vel atradās savas uttistibas pirmstavokļos). Bet kāpēc braucis divdesmit divus gadus vecais Iļguciema Egils, kam tepat Rīgā jau bijis labs, mierīgs darbs un mīļa, pacietīga meitene. Egila Lukjanska aprakstā «Pārbaudījums» (1973) lasām:

«Es zināju, vienalga, kur ari aizbraukšu, visur būs grūti, varbūt pat ļoti grūti, bet, ja citi var, vai tad es esmu sliktāks par viņiem? Luk, to nu es nezināju — sliktāks vai labāks? Tas katrā ziņa japarbauda.

Un es izvēlējos Ķazahiju.»

No šejienes sakas ceļš izvēles un pārbaudes motīviem, kas ieņem būtisku vietu Egila Lukjanska literarajos darbos.

Egils Lukjanskis gan nav spilgti izteikts autobiogrāfiskās ievirzes prozaikis, tomēr — nav jau tada rakstnieka, kas savos darbos varētu iztikt bez personiskas pieredzes, bez paša novērotajiem juktiem un pārdzīvotām emocijām. Iļguciema pavadītas bērnības un jaunības iespaidi ieuužas gan boksera Arnolda Buvja («Neuzvarētais»), gan rakstnieka Regnāra Brinta («Atliktais laiks»), gan vēl citu varoņu biogrāfijās. Savukārt Kazahija no- stradalais laiks devis ierosmi vairākiem īsajiem stāstiem un kadarn aprakstam.

Otrs Lukjanska kā rakstnieka veidotājfaklors un barotāj- avo'.s — nenoliedzami — ir literatūra. Varam uzlūkot par aksiomu, ka bērnība izlasītas grama tas uz mums ļoti bieži ir atstājušas lielu, nereti izšķirošu iespaidu, un šis grāmatas mēs neredzami nesājām sev līdzi visu mazu. Turklāt šis grāmatas pēc savas mākslinieciskus kvalitātes un vērtības var būt visai dažadas. Ber- tūbā lasīšanas kritēriji ir atšķirīgi. Turklāt jāievēro, ka trīsdesmito gadu beigās dzimušie prata lasīt jau tad, kad «Jaunā gvarde» un «Timurs un viņa komanda» latviski vēl tikai tapa tulkoti. Bet A. Jesena vērtīgie jaunatnes izdevumi 40. gadu otrajā pusē no skolu bibliotēkām nozuda. Piemērotu grāmatu daudziem no mums vienkārši trūka. Nācās grāmatu izsalkumu lielā mērā mierināt ar pirmskara apgādu izlaisto produkciju, kur bija gan pilnvērtīgi graudi, gan pelavas un sēnalas. Vai šodien piecpadsmit, divdesmit gadus vecie lasītāji zinās, kas ir Lips Tulians, Arvīds Vanags un Mārtiņš Krauja? Laikam gan retais — un labi vien būs. Kad šodien parskatu savu bērnība izlasītās literatūras sarakstu, blakus Džt'ka Londona un Zila Verna darbiem atrodu visvisādu brošu- riņu romānu nosaukumus: «Noziedzīgā mita», «Nemīlētā sieva», «Dāma ar zaļajam acīm», «Sultānā verdzene» u. tml. Tālāk nāk vēl arī «Manas nakts gaiias», «Krāsoto lūpu iela» un tamlīdzīgi «šedevri». Un tas viss bluķus un paralēli «Mārītes piecgadei», «Stāstam par īstu cilvēku» un «Dunduram». Patiešām: pārāk raiba literāru ēdienkarte! Šodien jauncilvēkam, domājams, šī kulinārija vairs negaršotu. Bet ko lai dara, ja tolaik vēl nebija ne «Apvāršņu» sērijas, ne «Stāstu par vesturi», ne piedzīvojumu un fantastikas darbu sērijas, kuiā savu vietu atraduši arī latviešu padomju rakstnieku (A. Jmermaņa. A. Kolberga u.c.) opusi?

Egils Lukjanskis savu bērnībā un jaunībā lasīto autoru vidū min Edgaru Vollesu, Mainu Rīdu, Sopenhaueru, Sovu, Doslo- jevski, Kiplingu, Džeku Londonu un Vili Lāci, piemetinot: «Kāds apbrīnojams domu kakteilis! Un to es biju izdzēris. Un pamatīgi noreibis. Es gribēju būt Oskars Kļava un Mārtiņš īdens, es gribēju karot ar indiāņiem un būt Skotlendjarda kriminālmeklēšanas komisārs. Es gribēju būt kovbojs, jūrnieks un lokomotīves vadītājs. Es gribēju būt filozofs un rakstnieks.»

No teiktā varam secināt, ka Egilam dzīves sākotnē vēl samērā labi paveicies ar lasāmo literatūru, jo mazvērtīgas vai nevērtīgas lubu literatūras šajā uzskaitē nav. Tāpat no teiktā varam spriest, kas veidojis Lukjanska priekšstatus par labo un ļauno, pareizo un aplamo, viņa ētiskos kritērijus un uzskatus par stipro cilvēku. Noteicošā loma šeit, bez šaubām, ir bijusi Džeka Londona un Viļā Lāča varoņiem. Bet ne tikai.

Rakstnieki, kuri nāk no darba vides, bieži vien apmierinās ar tiešo vērojumu reālistiski precīzu attēlojumu (atcerēsimies «dzīves un darba reālistus» Robertu Seli un Ati freinātu). Prozaikiem, kuriem nav augstākās filoloģiskas izglītības, šis fakts var dot savas priekšrocības — ka daiļdarba satura, tā formas izveides aspekta: svaigāku dzīves skatījumu, nepastarpinātu uztveri, mazāku daiļliteratūras un tās štampu ietekmi. Teiksim, Ēvalda Vilka isprozu lasot, tikpat ka nejūtam, ka Vilks kaut ko būtu zinājis pur vārda mākslas eksistenci pasaule pirms viņa — tik pārsteidzoši svaiga un neliterāriska (nejaukt ar — neliterāra!) ir viņa prozas valoda.

Ar Egilu Lukjanski ir citādi. Viņa prozā — gan sižetu izveide, gan dialogos, stilā — jūtamas ari daiļliteratūras ietekmju pēdas, īpaši Ernesta Hemingveja un Eriha M. Remarka atstātās. Par stilu un valodu runājot, jāatzīmē, ka Lukjanska valoda ar sevišķu valodas kuplumu vai citām īpatnībām neiezimējas (cik reižu neesmu šķendējies par viņa monotono «uzprasīja», it ka nebūtu tādu verbu kā «apjautājās», «pavaicāja», «ieprasījās» utt.l). Taču savs stils viņam nenoliedzami piemīt. Ne jau velti daži biedri (Viktors Lagzdiņš, Inta Karkliņa) Lukjanski tīri veiksmīgi paro- dējuši. Bet parodēt var vienīgi stilu, bezstilibu parodēt nav iespējams.

Kā rakstnieks Egils Lukjanskis visvairāk pievelk ar diviem komponentiem: ar savu personāžu, kur centrālas vietas ieņem t.s. stiprie cilvēki, un ar saviem sižetiem.

Kāds tad izskatās Egila Lukjanska stāstu un romānu stiprais cilvēks? Parasti viņš ir fiziski spēcīgs, dzīves grūtībās noradīts, nereti nāk no tā paša Iļguciema, piemēram, Grantovskis, Būvis, Janovskis. Kaut kas viņos visos — neapšaubāmi — ir ielikts no paša autora biogrāfijas, psiholoģijas un filozofijas (dažkārt rakstnieks tiem uztic pat savas pases datus: tā Arnolds Būvis ir dzimis 6. janvāri —vienā dienā ar pašu Lukjanski). Lai gan profesiju ziņā šie varoņi ir atšķirīgi — Filips Grantovskis («Tev atvēlētais laiks») un Regnārs Brints («Atliktais laiks») ir rakstnieki, Mārtiņi Zars («Memento mori») un Jānis Ozols («Trešā iespēja») — strādnieki un pagrīdnieki, Aivars Sniegs («Atsacīšanās») — inženieris mehāniķis, Arnolds Būvis («Neuzvarētais») — strādnieks un sportists ar noslieci uz mākslu utt. —, tomēr šim apstāklim bieži vien nav izšķirošas nozīmes autora mākslinieciskajos nolūkos un paša varoņa likteni. E. Lukjanska darbos liela loma parasti ir situācijai, visbiežāk — izvēles situācijai un ar to saistītās cīņas dinamikai, uzplūdiem un atslābumiem, spējiem sižeta pavērsieniem. Reizēm E. Lukjanskis gandrīz pilnīgi attīra vēstījumu no laikmetu raksturojuma un sadzīves konkrētības un nospēlē darba partitūru ka šalia partiju («Trešā iespēja»), kur cīņas norisē un daudzajas situāciju pārmaiņās maz atliek vietas Iela sociālajai biogrāfijai un psiholoģijas dziļākam izgaismojumam. Jau kopš pirmās grāmatas «Izvēle» (1%6) E. Lukjanskis ir iemīļojis dramatiskas (un pat melodramatiskas) situācijās, kad galvenais varonis ir nolikts alternatīvas priekšā, kad viņam draud fiziska vai morāla bojāeja. Visu uzmanību un enerģiju veltot situācijas primaritātel, E. Lukjanskis, liekas, tīšām novēršas no reālās konkrētības, tādejādi izraisot nopietnus kritikas iebildumus — i par šo atraušanos no īstenības konkrētajiem apstākļiem, i vēl par abstraktiem pārspriedumiem par visai augstām kategorijām (dzīvība un nāve, mīlestība, mūžība — utt.).

Patiesības labad jāatzīmē, ka reizēm, pievēršoties konkrētai videi, rakstnieks izvirza un — galvenokārt dialogu līmeni — pari- sina ar darba dzīvi saistīto problemātiku (piemēram, rūpnīcas, resp., ražošanas problēmas — kadru mainība, atalgojums, plānošana utt. — romānā «Atliktais laiks»). Tomēr šī līnija neietilpst Egila Lukjanska ka autora stratēģiskajās maģistrālēs. Viņa uzmanības centrā, kā jau teikts, ir cilvēks izvēles situācijā, pārbaudes situācijā, ekstremālā situācijā. Tas ir viņa rakstnieka credo. E. Lukjanska pozitīvie varoņi parasti paši ir iepazinuši darba (īpaši fiziskā darba) smagumu, tapec viņi necieš skaistvārdīgus runātājus, kas paši savām rokām nekā nav paveikuši, tāpēc viņi nīst visudu rangu pašlabuma meklētājus, karjeristus un divkošus. Protams, Egila Lukjanska stiprie cilvēki ari paši nav nekādi kris- tāltirie (atcerēsimies vien Edmunda Janovska «peripetijas» ar sievietēm), ar savu paštaisnību tie var ne vienu vien lasītāju nokaitināt. Citi turpretī to visu uzņem kā dabisku. Bet par Lukjanska lasītajiem — mazliet vēlāk. Vēl kādus teikumus par viņa varoņiem un kritiķiem.

Mūsu kritikai par godu jāteic, ka ta pret Egila Lukjanska darbiem ir izturējusies adekvāti, ar nepieciešamo objektivitātes mēru. E.Lukjanska prozu (maz skartas viņa raidlugas, kas tematiski tuvas stāstiem un romāniem) vērtējuši mūsu labākie prozas kritiķi H. Hiršs, V. Jugāne, V. Skraucis, B. Tabūns un citi. Palaikam ticis aizrādīts, ka būtu ejams realitātes dziļākas un psiholoģiski precīzākas atsedzes ceļš, ka vajadzētu vairīties no autora diktētām, sadomātām situācijām, no nekonkrētiem tēlojumiem un filozofēšanas Rietumu rakstnieku personāža gara. Kritiķi iesaka Luli- janskim: «Tur neroc, te roc!» Tomēr viņš spītīgi turas pie saviem rakstīšanas principiem kā… ka — nu, nesāksim cienījamo jubilāru salīdzināt ar kādu četrkājainu būtni, bet teiksim: kā viņa krietnais Arnolds Būvis pie palaidnīgās, Arņa mīlas necienīgas Guntas.

Jā, sievietes Lukjanska darbos parasti ir dikti skaistas, kaislas, ugunīgas (tikai paretam atgadās kāda frigida), diemžēl — mīlestībā un uzticība ne visai ilgi noturīgas, pat uz nodevību spējīgas. Viņas reprezentē tā saucamo liktenīgo sieviešu tipāžu un savstarpēji ir līdzinieces. Nereti viņas atstāj vienu vīrieti, pat mīlamu, un uzmeklē citu, kas konkrētajos apstākļos var nodrošināt tna- teriālo labklājību, radīt ģimenes stabilitātes un drošības sajūtu. Tā rīkojas Baiba («Atliktais laiks») un Anna («Trešā iespēja»). Vai šo tīri cilvēcisko vēlmi varam totāli nosodīt? Simtprocentīgi ne.

Bālākas ir E. Lukjanska veidotās pozitīvās sievietes — klusās un uzticīgās pelnrušķītes: Vita («Neuzvarētais»), Austra («Trešā iespēja»).

Veiksmīgāko Egila Lukjanska garās prozas darbu skaitā kritiķi pamatoti ierindojuši romānus «Tev atvēlētais laiks» (1970), «Neuzvarētais» (1977) un «Atlikušais laiks» (1985). Man gribētos šiem darbiem pievienot vēl pāris noveļu no krājuma «Skrējiens bezgalībā» (1981), konkrēti darbus «Tie, kas atnāk» un «Cena». Neapgalvošu, ka tie būtu šedevri mūsu novelistikā, tomēr ar savu aso sociālo saturu (mantkāres, konforla tieksmju, «blata» nosodījums) un asprātīgo, ironisko, pat satīrisko izveidojumu tās ievelk būtiskas līnijas 70. gadu latviešu isprozā.

Kad operdziedātājām Ivanam Kozlovskim viņa 80 gadu jubilejas priekšvakarā apjautājās, vai viņš ir apmierināts ar savā mūžā paveikto, dziedonis atbildēja noliedzoši. Kādēļ? «Ikviens no mums ir paredzēts kaut kam vairāk,» — apmēram tāda bija Kozlovska motivācija. Uzskatu, ka ari Egils Lukjanskis spēj dot ne vien vairāk, bet arī labāk nekā līdz šim. Domāju, ka viņa perspektīvas kā stāstniekam un novelistam ir pat lielākas nekā romāna vai garstasta paveidā. Tikai — pie «zaļās zemītes» gan jāturas, tur nu kolēģiem kritiķiem 99% taisnības.

Runājot par Egila Lukjanska vietu mūsu kultūras dzīvē, esam skāruši trijdekšņa «rakstnieks — kritika — lasītāji» pirmās divas daļas. Šodien, receptivās estētikas uzzieda laika, nevaram klusēt par trešo aspektu — par lasītājiem. E. Lukjanska grāmatas iznāk 15 000—30000 eksemplāru lielos metienos, žigli liek.izpirktas un, cik zināms, ari izlasītas. Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka vismaz vienai lasītāju daļai (un, domāju, ne pārāk mazai) šīs grāmatas ir ļoti vajadzīgas. Var jau iebilst, ka Egila Lukjanska darbi nav mākslinieciski pietiekami augstvērtīgi, ka tā ir «masu literatūra», kas orientēta uz visai pieticīgu literāro gaumi, u.tml. Neuzņemoties kādas advokāta funkcijas, vienu kontrargumentu šajā sakarībā tomēr gribētos izteikt.

Kas tad šodien pie mums, Padomju Latvijā, veido grāmatu lasītāju lielo vairumu? Taču jau cilvēki, kuri ne vien sākotnējo un vidējo, bet ari augstāko izglītību ir ieguvuši padomju skolās un augstskolās, cilvēki, kas tātad kopš bērnības saņēmuši noteiktu literāri estētisku informāciju un orientāciju, nevis kaut kādā garīgā pašplūsmā auguši. Tiesa, pirmajos desmit, divpadsmit pēckara gados (1944—1955) labu oriģināldarbu bija maz, ārzemju literatūras tulkojumi parādījās gaužām reti, bet pirmskara izdevumi (ari latviešu klasiķi — F. Barda, A. Brigadere, J. Jaun- sudrabiņš u.c.) no bibliotēkām tika izņemti. Taču apmēram kopš 1956. gada latviski ir izdots pietiekami daudz augstvērtīgu grāmatu (krievu un ārzemju klasika un mūsdienu autori, PSRS tautu literatūra, latviešu literatūras mantojums, bērnu un jaunatnes izdevumi sērijas), lai tiklu jebkurai gaumei un interešu lokam. Ja nu šadā bagatiga grāmattirgū pastav pieprasījums pēc Egila Lukjanska grāmatām, tad — vai to var izskaidrot vienīgi ar lasitājpublikas vienas daļas estētisko mazprasigumu un tamlīdzīgām negācijām? Domāju, ka ne. Jo Egila Lukjanska lasītāji taču nenoliedzami lasa ari vēl citu (un citādu!) autoru daiļdarbus. Bet neapšaubāms ir fakts, ka Lukjanski lasa daudz.

Kādu es redzu Egila Lukjanska pastāvīgo lasītāju? Tas ir cilvēks, kam par smagiem un garlaicīgiem liekas Andreja Upiša un Viljama Folknera romāni, bet Tomasa Manna proza viņam šķiet pārāk aizšiļrēta un sarežģīta. Tas ir lasitajs, kas labprāt draudzējas ar Dž. Londona, Ē. M. Remarka un Vija Lāča romāniem, lasītājs, kam nav iebildumu ne pret Miervalda Birzes un F.valda Vilka stāstiem, ne arī pret Dainas Avotiņas romāniem. Viņam — šim lasītajam — patīk skaidras, noteiktas cilvēku savstarpējās attiecības, patīk vīrišķīgi vīrieši (ne kafejnīcu dīkdienīgie tukukļi), patīk skaistas mīlestības tēlojumi. Viņu pievelk spraigi sižeti ar negaidītiem pavērsieniem, dramaturģiskām peripetijām un retardācijām. Viņš ir priecīgs, ja romāns nobeidzas ar h app ij end, taču neraksta sūdzībvēstules redakcijām ari tad, ja stāsta vai romāna finālu nevar saukt par laimīgu.

Kads būs šis lasītajs nākotne, vai viņš pacelsies līdz Franča Kafkas un Marsela Prusta daiļradei vai paliks līdzšinējā līmeni, to pateikt vis tik viegli nevarēsim. Par to parunāsim atkal 2007. gada, kad literārā sabiedrība atzīmes rakstnieka Egila Lukjanska 70. dzimšanas dienu.

Jānis Cakurs

Saturs

Trešā iespēja Tev blakus . Atsacīšanās .

Egils Lukjanskls NE JAU KATRU DIENU

Redaktors A. Grods Mākslinieciskais redaktors D. Breikšs Tehniska redaktore M. Jaunzeme Korektore A. Giptere

Nodota salikšanai I3.0S.76. Parakstīta iespiešanai 26.02.87. JT 020M. Formāts 60x 84/14. Tipogrāfijas papīrs ,N? i. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 19.53 ur.sk. iespiedi.; 10,76 u/.sk. krāsu nov.; 22,59 Izdevn. I Metiens 15 000 eks. Pašūt. Ns 1023-1?. Cena I rbl. 00 kap. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīga, Padomju bu!v. 24. Izdevn. Mi 72,'32556,Do-1600. Iespiesta Latvija? PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rīgā. Blaumaņa ielā 38/40.

Content

Lukjanskis Egils Ne jau katru dienu - Trešā iespēja. Tev blakus. Atsacīšanās.

TREŠĀ IESPEJA garstāsts

TEV BLAKUS garstāsts

ATSACĪŠANĀS romāns

PAR EGILU LUĶJANSK1, VIŅA PAAUDZI UN VIŅA PROZU

Saturs