Lukjanskis Egīls

Neuzvarētais

Egīls Lukjanskis

Neuzvarētais

.

«… rītvakar fināla cīņā par Latvijas PSR čempiona nosaukumu boksā sastapsies vairākkārtējais republikas čempions pussmagajā svarā Udis Vecozols ar maz pazīstamu sportistu rīdzinieku Arnoldu Būvi…»

Es nesteidzoties izslēdzu radiouztvērēju un piegāju pie loga. Vakars. Un tūlīt miljoniem cilvēku izģērbsies un ies gulēt. Bērni niķosies, viņi vēl gribēs spēlēties, viņus pērs, viņiem liks stāvēt kaktā, pēc tam stāstīs pasakas un dziedās dziesmiņas; skūpsts uz mazas, baltas pierītes — un «čuči, bērniņ». Lai tev salds miegs un krāsaini sapņi.

Bet kaut kur vēl spīd saule. Kaut kur. .. Aļaskā, Brazīlijā un Antarklīdā. Nežēlīga tveice un nežēlīgs aukstums. Vienmēr blakus tumsai būs gaisma. Es tumsu neieredzu. Būtu labi, ja varētu iziet laukā un nozagt sauli. IJn to pakārt šeit. Nevar. Varbūt nevajag. Iespējams, ka cilvēkiem tumsa tikpat nepieciešama, cik gaisma. Nu, protams. Būs jāiet gulēt. Miegam astoņas stundas. Astoņas stundas jāguļ kā nosistam. Ne par ko nedomāt un neko nesapņot. Tas var tikai lieki satraukt. Jāatpūšas. Rīt pēdējā cīna.

Rit…

Kas gan rīt notiks?

Nekas, veco zēn.

Tu uzvarēsi vai zaudēsi.

«… maz pazīstams sportists rīdzinieks Arnolds Būvis …»

Tas esmu es.

Vienmēr…

Vienmēr tev būs bail … kaut ko pazaudēt un kaut ko neiegūt. Vienmēr būs bail palikt vienam. Slikti, ja pēkšņi vari kļūt nevajadzīgs, ja vari būt lieks. Ne jau vienmēr cīņā ar dzīvi zaudē tikai vājie. Spēkam nav lielas nozīmes. Uzvaras gūt palīdz galvenokārt griba.

Vienmēr uz šīs zemes šalks jūras, tavu seju slacīs lieti, apdedzinās tuksnešu svelme un atvēsinās pirmais sniegs. Vienmēr būs trokšņainas pilsētas un klusas lauku mājas, skaļi tirgi, kur enerģiskas sievas piedāvās dārgas rozes, un būs aizmirstas mežu pļavas, kur vari saplūkt ziedus, lai pasniegtu savai meitenei vai arī aiznestu uz kapiem, kur guļ tavi piederīgie vai draugi.

Vienmēr pie tevis kāds atnāks un kāds no tevis aizies.

Vienmēr kāds paliks.

Vienmēr, kamēr dzīvosi, tu centīsies gūt laimi, varbūt tā arī nekad neuzzinot, kas ir laime un kādu to vēlējies gūt.

Vienmēr kaut kur blakus vai tālu būs cilvēks, kas tevi gaidīs. Tev tikai šis cilvēks jāatrod. Tev tikai pie šī cilvēka jāaiziet.

Tu kaut vienreiz dzīvē pateiksi — «es tevi mīlu».

Tev kaut vienreiz dzīvē kāds pateiks — «es tevi mīlu».

Vienmēr, kamēr dzīvosi, tu būsi cilvēks — tāds, kāds tu esi.

Es lēni noģērbju kreklu un aizeju uz vannas istabu. Māte ar māsām sēž teātri. «Paši pūta, paši dega». Lai jau pūš. Un lai jau deg. Es nesteidzoties atgriežu krānus, un vannā ar lielu troksni ieplūst silts ūdens. Vajadzētu nodzīt ari bārdu, pasmaidot nodomāju. Taisos kā uz jautriem svētkiem, bet patiesībā būtu jāgatavojas gandrīz vai bērēm. Pēc divdesmit četrām stundām Uldis Vecozols mani droši vien nokautēs jau pirmajā raundā. Pirms cīņas viņš man neko neteiks, viņš tikai ironiski pasmaidīs, pašūpos galvu, it kā sacīdams — «nu, Arni, pats esi vainīgs», pēc tam aizies uz ringa sarkano stūri, un, kad atskanēs gongs, viņš man drāzīsies virsū kā tanks. Es zinu. Es to zinu pavisam droši. Man nebūs granātu, nebūs mīnu, nebūs prettanku šāviņu, man neviens nenāks palīgā, rnan šis tanks būs jāaptur vienam; man šis spēcīgais un izturīgais tanks būs jāaptur vienīgi ar cimdos ietērptām dūrēm, ar prātu un viltību, ar gribu un drosmi, un apziņu, ka man šis Uldis, šis stiprais, skaistais un lepnais Uldis… šis Uldis man noteikti jāuzvar. Noteikti. Citādi vispār nemaz nebija vērts sākt. Tie būs mani vienīgie ieroči, un ar tiem man jāiztiek. Uldi es labi pazīstu. Kādreiz bija mans labākais draugs… Es zinu, cik tu, Uldi, vari būt nežēlīgs. Bet rītvakar tu redzēsi, ka arī es dažreiz varu būt nežēlīgs. Es tev to nekad, Uldi, nepiedošu. Tu nedrīksti uzvarēt. Jāuzvar man.

Nomazgājies izeju no vannas istabas un ieslēdzu televizoru. Rāda kaut kādu filmu. Neko nevar saprast. Pusmūža sieviete kliedz. Viņa kliedz drausmīgi ilgi un kaut kā ļoti baigi. Trīs, četri, pieci bērni. Viņi stāv, ieķērusies mātes svārkos, un vecākā meitenīte mēģina māti nomierināt. Viņa nebeidz raudāt, un viss ķermenis raustās, it kā viņu nežēlīgi sistu. I.auku mājas. Pagalms. Trūcīgi ģērbts ļaužu pulciņš. Zirgs un rati. Ratos — noslepkavots padzīvojis vīrs. Ciema padomes priekšsēdētājs. Ģimene paliek bez apgādnieka. Sieva bez vīra, bērni bez tēva. Laikam nekas baigāks vairs nevar būt.

—   Māt, kādēļ tu raudi? — es prasīju un paraustīju māti aiz rokas. — Dzirdi, mamm? Kādēļ tu raudi?

Māte neko neatbildēja, tikai vēl zemāk nolieca galvu un sarāvās, it kā viņai kāds būtu iesitis. Viņa sēdēja virtuves stūrī uz vecā, izļodzītā krēsla un, ar abām rokām aizsegusi seju, joprojām raudāja. Viņa raudāja ļoti ilgi, visu dienu. Es apsēdos mātei blakus, galda otrā pusē sēdēja abas māsas, un arī viņas raudāja, un tā mēs sēdējām vairākas stundas…

—   Mamm, kādēļ tu raudi?

Viņa atkal neko neatbildēja, man ļoti sāka gribēties ēst, es aizgāju pie skapja un izņēmu klaipu maizes, nogriezu šķēli, pēc tam atcerējies nogriezu vēl trīs šķēles un tās aiznesu mātei un māsām, viņas neēda, tikai tā dīvaini uz mani paskatījās un joprojām raudāja, bet es, apsēdies blakus mātei, ēdu maizi, ēdu vecu, sakaltušu maizi, un ta man šķita ļoti garšīga, es neatceros, ka būtu ēdis kaut ko garšīgāku …

—   Mamm, kādēļ tu raudi?

Un tad mani pārņēma bailes. No dārza caur mājas logiem virtuvē jau bija ienākusi tumsa, un māte, beidzot pārstājusi raudāt, ar sastingušu skatienu raudzījās uz auksto, šodien neiekurto plīti un droši vien domāja, kādēļ nav pagatavotas vakariņas, nē, tā domāju es, jo tūlīt no darba vajadzēja pārnākt tēvam, un bija pierasts, ka tad mēs visi sēžamies pie galda un ēdam.

—  Mamm, tūlīt pārnāks tētis. Es iekuršu plīti.

Mate leni pacēla galvu, izslaucīja acis un kā lūgdamās izstiepa rokas pret mani.

—  Tu iekur plīti, dēls, — viņa sacīja. — Iekur, varbūt tad šai mājā kļūs nedaudz siltāk. Un arī vakariņas es tūlīt pagatavošu. Patiešām, jums taču visiem jau sen gribas ēst. Tikai tētis, Arnold, pie mums nekad vairs neatnāks. No šīs dienas, bērni, mums vakariņas vienmēr būs jāēd vieniem… bez viņa…

Vēlāk, kad jau gulēju savā istabā un veltīgi centos aizmigt, lēni atvērās durvis, pie manis klusi pienāca jaunākā māsa Inta un vairākas reizes paraustīja aiz rokas.

—  Arnold … brāļuk…

—  Ej gulēt, Inta. Tev jau sen vajadzēja būt aizmigušai.

—   Arnold… — Inta neatlaidās. — Vai tad tu nezini… mūsu tētis taču ir miris…

—   Zinu, — es atbildēju. — Tikai neticu. Bet tagad ej gulēt, māsiņ. Ej!

Viņa aizgāja līdz durvīm, tad apstājās.

—  Un tu nemaz neraudāji, — viņa pārmetoši teica.

Es tomēr raudāju. Es raudāju visu nakti. Dienā man nez kādēļ bija kauns.

Es vienmēr atcerēšos to karsto vasaras pēcpusdienu, kad pēdējo reizi redzēju tēvu. Viņam mugurā bija labākais uzvalks, patiesībā tas bija ļoti vienkāršs un lēts un nonēsāts, bet tas bija viņa labākais, viņa vienīgais uzvalks, un viņš gulēja cieši aizvērtām acīm, neredzēdams ne mani, ne māti, ne māsas, ne kādu no pārējiem radiniekiem, kuri sanākuši mazajā kapličā, lai uz viņu paskatītos pēdējo reizi un no viņa atvadītos. Tēvs izskatījās ļoti mierīgs un ļoti jauns. Un tā arī bija. Četrdesmit astoņi gadi.

— Gluži jauns puisis, — kāds teica. — Varēja vēl dzīvot…

«Tēti!» es viņu klusi uzrunāju. «Tēti, lūdzu, atver acis, es tevi lūdzu, atver acis, un tu ieraudzīsi mani, māti, māsas un visus pārējos radiniekus… nevajag, tēti… celies augšā un iesim mājās… es gribu, lai tu atkal esi mājās… pie manis… pie mums… tev jāpiepūš vecā futbola bumba, pēc tam iziesim pagalmā, es ka parasti stāvēšu vārtos, bet tu sitīsi piecus vienpadsmitmetriniekus, un, lai tev sagādātu prieku, ielaidīšu vārtos divas, nu, varbūt pat Iris bumbas, tu smiesies, tu ļoti priecāsies un tad nožēlodams teiksi: «Arni, no tevis nekad neiznāks labs vārtsargs,» — un arī es smiešos, es priecāšos, es būšu loti laimīgs.»

Pie kapa tika teiktas vairākas runas. « .. .dzīve ir nežēlīga … nāve vienmēr paņem labākos cilvēkus… viņš bija tik gādīgs, rūpīgs, mīlošs… labs vīrs, labs tēvs… un tagad… tagad cilvēks paliek viens… ar savām sāpēm un bēdām… neviens nevar palīdzēt… ne dievs, ne cilvēki … un trīs bērni …»

Māte bija tuvu sabrukumam. Viņa stāvēja pie vaļējā kapa un, neko neredzēdama, raudzījās ne visai dziļajā bedrē, kur pēc dažām minūtēm guldīs cilvēku, kas viņai bija vislabākais, vistuvākais un visnepieciešamākais draugs. Un man. Un arī Intai un Spodrai. Mums visiem.

Joprojām saule cepināja kā negudra, un jau otro nedēļu pieturējās sauss, karsts laiks.

—       Ko tu tagad domā darīt? — Uldis Vecozols painteresējās.

—       īsti nemaz vēl nezinu, — es atbildēju. — Droši vien būs jāsāk strādāt.

—   Kur?

—   Nezinu. Un ko tu?

—        Mācīšos. Vismaz mēģināšu šoruden iestāties Rīgas industriālajā politehnikumā.

—   Gan jau tiksi.

—   Es arī tā ceru.

—   Droši.

—  Varbūt arī tu, Arni?

—       Nekas nesanāks. Jāiet vien būs strādāt. Muterīte pašlaik ļoti slima, un māsas grib mācīties. Viņām noteikti videne jānobeidz. Es pēc tam, Uldi… Un ne uz tehnikumu, bet uz Mākslas akadēmiju.

Mēs ātri nometām virsdrēbes un iebridām rāmi tekošajā Rātsupītē. Ūdens izrādījās stipri silts un neko daudz neatvēsināja. Un tomēr peldēties bija patīkami.

Upes pretējā krastā no Spilves aerodroma ik pēc brīža rēkdamas pacēlās lidmašīnas.

—   Arni, mums vajadzētu aizlaisties uz Saratovu un izmācīties par lidotājiem, — Uldis sprauslodams kliedza. — Abi lidotu uz vienas lidmašīnas — es būtu pirmais pilots, tu — otrais.

—   Nekā nebij, vecīt, — es kliedzu pretī. — Pirmais būtu es.

Vēlāk mēs apgūlāmies Spilves pļavā.

—   Pavisam nopietni, Arni, — Uldis, pievēris acis, teica. — Nemaz nebūtu slikti strādāt par lidotāju. Uzreiz varētu redzēt visu Latviju un, ja paceltos labi augstu, varbūt redzētu visu zemeslodi. Mēs aizlidotu uz Āfriku un. kamēr mehāniķi degvielas tvertnēs ielietu benzīnu, ietu džungļos medīt ziloņus un lauvas, varētu pabūt Madagaskarā, pēc tam aizlaistu uz Buenosairesu, uz Ekvadoru vai Meksiku pie indiāņiem, pēc tam pie Aļaskas eskimosiem un kopā ar Džeku Londonu pasēdētu kādā Klondaikas krodziņā, dzertu tīru spirtu, un viņš mums izstāstītu dažus savus jaunākos piedzīvojumus, pēc tam no azotes izvilktu prāvu ādas maišeli. tas būtu pilns ar zeltu. Viņš gribētu samaksāt tēriņu, bet viņam negaidot uzbruktu vesels bars klaidoņu, tie gribētu Džeku piekaut, varbūt pat nosist un atņemt visu iekrāto zeltu, un tad tu, Arni, nostātos pie durvīm, lai neviens neaizbēg, bet es, stāvēdams ar muguru pret leti, sistu katram, kas viņam tuvotos. Mēs pa abiem, Arni, ātri ar gangsteriem tiktu galā, mēs izsistu visu to krogu, un pēc tam Džeks Londons pasmaidītu, mūs uzslavētu un savā aizsmakušajā balsī pajautātu: «Veči, no kurienes jūs esat? Jūs esat īsti vīri!» Un mēs viņam iepni atbildētu: «Mēs, Džek, esam no Ijģuciema. Mēs esam vecie Iļģuciema zēni, un taisni brīnums, ka tu līdz šim par mums neko vēl neesi dzirdējis. Bet tagad pietiks, Džek! Bija |oti jauki ar tevi tā papļāpāt un pie reizes nedaudz izkustināt vecos kaulus; turpini vien meklēt savu nelaimīgo zeltu un rakstīt stāstus. Mums jālido tālāk.» Un tad mēs atgrieztos mājās, Arni. Beidzot pavisam nopietni jāsāk gatavoties ekšiem.

Tāds nu šis Uldis toreiz bija — skaists, vienā augumā ar mani, fiziski loti spēcīgs, viens no tā laika Ilģuciema «atamaniem». No viņa baidījās arī Āgenskalna un Torņakalna zēni. Ulda tēvs bija ārsts — medicīnas zinātņu doktors, bet dēlu nebūt nevilināja spodrās operāciju zāles, slimnieku vaidi un morgs. Uldis bija kā jucis uz tehniku. Viņš nēsāja garus, viļņainus matus, varēja būt sapņains un romantiski noskaņots, bet parasti — cinisks un rupjš, centās būt bravūrīgs un uzsvērt savu fizisko pārākumu par citiem.

—  Es gribu izmācīties par elektriķi, — es teicu. — Man šķiet, tas tomēr labāk nekā strādāt par atslēdznieku vai virpotāju.

—   Bet tie vairāk nopelna, — Uldis sacīja.

—  Vienalga, — atbildēju. — Trīs mēnešus par mācekli, saņemšu kategoriju, un pēc tam izpe|ņa jau būs tīri pieklājīga.

—       Ja, — Uldis gari novilka. — Bet par lidotāju tomēr labāk.

—       Nē, vislabāk tomēr par gleznotāju. Uzzīmēt šo plūstošo ūdeni, mežu, ziedus un sauli… un šie ziedi nekad nenovītīs un saule nenorietēs …

—       Eh, tas nav vīrieša darbs! — Uldis nicīgi iesaucās. — Zīmēt puķītes… Tev vajag…

—  Tagad man vajag strādāt.

—        Paklausies, Arni, — Uldis pagriezās pret mani. — Ar ko tavs vecais nomira?

—   Nemaz tā īsti nezinu, — es atbildēju.

—   Vācu laikā viņš bija aizdzīts smagos darbos un tur tad laikam arī sabeidzis veselību.

Saule kļuva arvien karstāka, arvien nežēlīgāka, un es teicu, ka nav nekādas jēgas laisties uz Āfriku. Seit trūkst vienīgi džungļu un nēģeru.

—       Nu labi, — Uldis piecēlās. — Tad ejam vēlreiz nopeldēties Nīlā!

Un mēs ar vislielāko baudu ienirām zilajā upē.

—       Tev vajadzētu sākt trenēties peldēšanā, — Uldis kliedza, vērojot, kā es peldu.

—   Tu varētu kļiit olimpiskais čempions.

—       Nē, es iešu uz futbolu. Gribu kļūt vārtsargs. Gribu būt labāks par to slaveno spānieti Zamoru.

—        Bet es, tikko iestāšos tehnikumā, pieteikšos boksā. Un tici, jau pēc dažiem gadiem es spēšu uzvarēt pašu Džo Luisu.

Es iesmējos un ieniru. Es ieniru ļoti dziļi, līdz pašam upes dibenam. Atvēru acis, bet neko nespēju saskatīt. Visapkārt bija tumsa. «Tā droši vien ir arī kapā,» es nez kādēļ nodomāju. «Baigi. Bet es jebkurā brīdī varu iznirt.»

Nedaudz saliecos uz priekšu, lai no upes dibena pagrābtu sauju dubļu kā pierādījumu, ka esmu bijis pašā apakšā, tur, kur aukstā straume gandrīz krampjos savelk kājas un acis dziļi iespiežas slapja tumsa; mani pirksti pieskārās aukstam, robainam metālam, tie viegli slīdēja tam pāri, aptaustīja, it kā noglāstīja, it kā iesita, un tad es sapratu, ka dažus centimetrus zem manis upes dūņās guļ nesprāgusi aviācijas bumba vai kāda liela mīna, nē, visticamāk tā tomēr bija bumba, un es lēni, baidīdamies sakult ūdeni, izniru virspusē.

—  Arni! — Uldis kliedza, ar rokām rādīdams uz krastu. — Redzi, arī Gunta atnākusi. Bet tu gribi noslīcināties.

Es paskatījos uz meiteni, uz viņas balto kleitu un zināju, ka zem tās ir mazs, spilgti sarkans peldkostīms; es paskatījos uz Guntu, uz meiteni, kas man traki patika, un ātri izpeldēju krastā.

—   Sveika, Gunta! — es uzsaucu. — Labi, ka tu atnāci.

—   Sveiki, zēni! — Gunta mums pamāja ar roku. — Pagaidiet, es arī tūlīt būšu pie jums. Vienai man peldēties bail.

—   Nebaidies! — Uldis sauca. — Arnolds varēs turpināt nirt, bet tevi sargāšu es. Uz mani tu vari paļauties.

—  Tur tālāk apakšā guļ bumba, — es Uldim teicu.

—   Nerunā muļķības, — viņš nevērīgi atbildēja un, plati smaidīdams, pasniedza Guntai roku.

No (ās dienas pagājuši jau vairāki gadi, un pa šo laiku daudz kas mainījies un kļuvis citāds; zēni izauguši lieli, daudzi strādā tuvākajās rūpnīcās, citi vēl mācās un jau paspējuši iepazīt gan pirmo mīlestību, gan pirmo naidu, draugi kļuvuši sveši, un jaukie, vienkāršie skuķi pārvērtušies par lepnām, modernām dā mām. Un tu vairs nevari kopā ar viņām skraidīt basām kājām pa tik pazīstamajām Iļģuciema ieliņām, nevari kopā spēlēt indiāņu karus vai Tarzānu, nevari slepus uzlīst mājas bēniņos un kopīgi lasīt «Manas nakts gaitas», «Londonas tumšās acis» vai «Mimi Blieta — mana dārza zieds»; tu vairs nevari koridora pustumsā viņas pirmo reizi noskūpstīt vai vienkārši paraustīt aiz bizēm, nē, veco Iļģuciema zēn, tagad tev jāuzģērbj moderns uzvalks, kabatā jābūt naudai un sava dāma jāaizved uz «Lunu» vai «Juras pērli», jāprot gudri spriedelēt par dzīves bezjēdzīgumu un brīvās mīlestības priekšrocībām, krietni iedzert konjaku un šampanieti un, lai dāma nesāktu par tevi slikti domāt, jāpaņem taksometrs un jāaizved viņa uz nakti pie sevis. Viss. Un vēl viena diena un nakts būs aizvadīta.

Pa šiem gadiem ne tikai jaunais cilvēks kļuvis citāds — mainījusies arī Riga un tās skaistākā nomale — Iļģuciems. Pazudušas vienstāva mājiņas, plašo dārzu vietā izaugušas piecstāvu celtnes, smilšainās ieliņas sedz asfalts, joņo mašīnas un trolejbusi, un kādreiz snaudošajā nostūrī gluži kā tanks ielauzies pilsētas troksnis un ritms.

Bet gandrīz vai pilsētas centrā Sporta manēžā sākas Latvijas boksa meistarsacīkšu fināla cīņas, ringā jau ierodas visvieglākā svara dalībnieki, zālē saceļas troksnis, un sportistu ģērbtuvēs izmisis skraida sporta biedrības «Kvēle» vecākais treneris Vīksna — nav ieradies Arnolds Būvis.

—  Vēl nav? — viņš kādam jau kuro reizi jautā.

Tas noraidoši papurina galvu.

—   Nav.

—   Ārprāts! Viņš mani stāvus kapā iedzīs! — Vīksna saķer galvu. — Vai viņš aizmirsis, ka viņam šovakar jācīnās par Latvijas čempiona nosaukumu? Vai viņš aizmirsis, ka viņam jāaizstāv «Kvēles» gods?

Kāds no bokseriem pasmīn.

—   Varbūt Arnolds smalki aprēķinājis, ka viņam tik un tā Uldi Vecozolu neuzvarēt…

—   Muļķības! — Vīksna atmet ar roku. — Šovakar Arnolds Būvis cīnīsies kā zvērs! Bet kur viņš ir? Kur? Pēc stundas viņam jau jābūt ringā!

Žanis Vīksna pārskaities apgriežas un ieiet tiesnešu istabā, kur atrodas telefons. Viņš nervozi noceļ klausuli un sāk griezt ripu.

Arnolds Būvis, izdzirdot ska|o telefona zvanu, satrūkstas, bet paliek sēžot. Lai jau zvana. Tas droši vien ir Vīksna. Nekas, lai pagaida. Gribu vēl dažas minūtes mierīgi atpūsties. Vajadzētu ari vēl daudz ko atcerēties. Varbūt šīs atmiņas man palīdzētu rast sevī vairāk naida. Un naids man palīdzētu arī uzvarēt. Bez naida es nevarēšu. Un, atklāti sakot, neviens bokseris neierodas ringā, apgarots ar dziju mīlestību pret savu pretinieku. Un bez tam šī cīņa, godājamo treneri Zani Vīksna,

nebūt nebūs cīņa tikai par Latvijas čempiona nosaukumu. Nē, nē! Mums ar Uldi ir savi rēķini. Un viņš to zina. To zinu arī es. Šovakar vai nekad.

Arnolds Būvis sēž dziļā atpūtas krēslā, viņam ir tumši, īsi apgriezti mati, ieplakans, it kā saspiests deguns, kāds raksturīgs gandrīz visiem bokseriem, plati pleci, zem baltā krekla spilgti izdalās kā no kapara izlietie bicepsi, katra plecu un krūšu muskuļu grupa. Arnolds Būvis vairāk atgādina vingrotāju nekā pussmagā svara bokseri.

Paiet vēl dažas minūtes, beidzot Arnolds pieceļas un viegli, kā dejodams vairākas reizes pārstaigā istabu. Visu labās puses sienu aizsedz liels grāmatplaukts, virs atpūtas krēsla karājas boksa cimdi, bet pārējās sienas gandrīz no vienas vietas klāj gleznas un akvareļi.

Arnolds apstājas un ilgi skatās Guntas portretā, viņas zilajās, domīgajās acīs, gaišajos, saules pielietajos matos un sejā. Spilgti sarkanas, cieši sakniebtas lūpas. Lielas, gandrīz pilnīgi atsegtas krūtis.

Arnolds skumji pasmaida. Tas ir viņa pirmais nopietnākais darbs, kuru viņš pabeidza pavisam nesen — pēc AAākslas akadēmijas otrā kursa, kādā traki vētrainā vasaras naktī. Un tā ir arī viņa pirmā, vienīgā un nolādētā mīlestība. Un tā neizgaist, tā joprojām nebeidzas, kā var nobeigt stāstu vai pabeigt gleznu. Sī dīvainā mīlestība sēd viņā dziļi jo dziļi jau ilgus gadus, un nekur no tās nevar aizbēgt. Un, ja nevar, — tātad arī nevajag.

Arnolds Būvis rūpīgi sasien kaklasaiti, nedaudz iesmaržojas un uzģērbj savu jauno, spilgti sarkano žaketi. Nudien, kā uz dzīrēm,

viņš nodomā. Kā uz lieliem, gaišiem svētkiem. Un uzvara pār Uldi Vecozolu man patiešām arī būs svētki. Čempiona nosaukumam nav nekādas nozīmes. Man svarīgāka, daudz nozīmīgāka, daudz vajadzīgāka, pat nepieciešama ir pati uzvara. Un pēc šīs uzvaras es šovakar atkal redzēšu Guntu. Atkal ar viņu runāšu, atkal … Bet varbūt viss būs pavisam citādi. Pavisam, pavisam savādāk.

Atkal skali zvana telefons. Arnolds nesteidzoties pacel klausuli.

—   Jā, es klausos. A, tas esat jūs, Zani Vīksna! Nē, nē, es neesmu slims un neesmu arī nobijies. Kas par muļķībām! Man tikai vajadzēja… Jā, jā, tūlīt braukšu. Tūlīt.

Arnolds noliek baltā telefona klausuli, kaut ko pārdomājot, vēl dažus mirkļus pastāv, tad ātri uzģērbj lietus mēteli un dodas uz durvīm. Tās negaidot atveras, un koridorā ienāk Arnolda māte. Viņa izskatās daudz vecāka, nekā patiesībā ir, un stipri sagurusi, ap galvu apsiets melns katūna lakatiņš, mugurā lēts rudens mētelis, bet rokā tīkliņš ar iepirkumiem.

—   Tātad tu jau aizej, Arnold? — viņa klusi jautā un, nolikusi iepirkumus uz galdiņa, cieši apņem dēla plecus.

—   Jā, māt. Šovakar pēdējā — izšķirošā cīņa.

—   Un pēc tam tu iesi tur… pie viņas, — māte vēl klusākā balsī vaicā.

—  Jā, māt. Pēc tam es iešu pie Guntas.

2*

19

—   Nu, dēls… — māte kā nožēlodama atlaiž rokas un skatās kaut kur sāņus. — Dari nu, kā gribi. Es jau pietiekami daudz esmu par to runājusi. Tu tagad, dēls, esi izaudzis liels nn māti vari neklausīt… Ej, Arnold. Es

tev noveļu šovakar ringa uzvarēt… kļūsti čempions. Bet pēc tam… kad aiziesi pie viņas… es tev novēlu zaudēt… smagi, smagi zaudēt…

Arnolds samocīti pasmaida un viegli noglāsta mātes galvu.

—   Piedod, bet es tomēr pacentīšos uzvarēt… abās cīņās. Tās man noteikti jāuzvar, māt, saproti mani.

Arnolds noskūpsta māti uz pieres un aizver durvis. Bet vecā sieviete ieiet virtuvē un sāk izsaiņot iepirkumus.

—   Un tomēr, dēls, es tev vakariņas pagatavošu, — viņa klusi pie sevis saka. — Tu pie tās Guntas neēdīsi, viņa tevi nepieņems, viņa tevi padzīs… Un paldies dievam!

Arnolds ātri atver Sporta manēžas durvis, iet pa garu gaiteni, dzirdams skaļš skatītāju sacelts troksnis, pēc tam viņš ieiet sportistu ģērbtuvē un steidzīgi noģērbjas.

Pie viņa uztraucies pieskrien treneris, tā masīvais augums iespīlēts biezā treniņtērpā, bet pār labo plecu kā karogs plivinās balts dvielis.

—   Beidzot! — Vīksna ierēcas, un viņa balsī saklausāmas gan dusmas, gan atvieglinājums. — Beidzot tomēr jaunskungs ieradies! Man viņam jāzvana, man viņš jālūdzas!

Arnolds neko neatbild, pieceļas un klusējot sāk izdarīt dažus iesildīšanās vingrojumus.

—  Ja vēlreiz tas atkārtosies, es tevi izslēgšu no komandas! — Vīksna brīdina un jau kuro reizi ar dvieļa galu norauš sviedrus no sejas, Karsts. Un vēl šie liekie uztraukumi.

Arnolds pārtrauc iesildīšanos un cieši ieskatās trenera acīs.

—   Izbeidziet! — viņš saka. — Pēc šīvakara cīņas es aiziešu pats.

Vīksna uz brīdi apmulst. Arnolds Būvis ir pārāk talantīgs, pārāk neatlaidīgs, pārāk labs bokseris, lai no viņa tik viegli atteiktos. Viņa zvaigzne nupat tikai sāk iemirdzēties. Tikai nupat trīs gadus ilgie intensīvie treniņi sāk dot pirmos aug|us. Bet kādi tie varētu būt vēl pēc trim gadiem! Žanis Vīksna ir pārliecināts, ka Arnolds, turpinot tikpat cītīgi trenēties kā līdz šim un uzkrājot cīņu pieredzi, kādreiz varētu kļūt varbūt pat Eiropas čempions. Un Vīksna atceras, kā pirms dažiem gadiem treniņa laikā pie viņa pienāca atlētiska auguma puisis un izteica vēlēšanos sākt nodarboties ar boksu.

—   Cik tev gadu? — treneris uzreiz painteresējās.

—   Divdesmit, — puisis pateica.

—   Neder, — Vīksna sacīja un turpināja nodarbību ar grupu, kurā jau bija vairāki sporta meistari un vairāki republikas čempioni.

Pēc dažām minūtēm nepazīstamais atkal nostājās blakus trenerim.

—   Kādē|? — viņš prasīja.

—   Tādē|, ka ar boksu jāsāk nodarboties divpadsmit, četrpadsmit gadu vecumā, nevis…— Vīksna, pat nepaskatījies uz jautātāju, atteica. — Jūs esat nokavējis. Jūs varētu vienīgi pamēģināt spēlēt šahu vai būrāt jahtu. Jūsu vecumā Laslo Paps, Sokolovs un Popenčenko bija jau olimpiskie čempioni. Bet tagad, lūdzu, atstājiet nodarbību zāli.

Puisis klusēdams atkāpās dažus soļus sānis, bet prom negāja. Treniņa pārtraukumā Vīksna viņu atkal pamanīja, kad puisis, nostājies blakus ringam, uzmanīgi skatījās, kā to atstāj treniņu beigušie sportisti.

—   Tu vēl esi šeit? — Vīksna bija izbrīnījies.

—       Kā redzat, — nepazīstamais atbildēja un vainīgi pasmaidīja. — Varbūt jūs tomēr mani ņemsiet?

—       Vai tu kaut reizi esi uzvilcis boksa cimdus? — Vīksna, kaut ko ātri pārdomājis, noprasīja.

—   Nē, — puisis nožēlodams pakratīja galvu.

—   Ne reizi.

—   Bet kāvies droši vien esi?

—   Jā, — nepazīstamais godīgi atzinās.

—    Tā ir gadījies.

—   Kur? — Vīksna turpināja pratināt.

—   Uz ielas, bet visbiežāk ballēs…

—       Visbiežāk ballēs… — Vīksna domīgi atkārtoja. — Un ko tagad?

—       Es jau teicu — gribu nodarboties ar boksu.

—       Lai kādu labāk varētu piekaut? — Vīksna to pajautāja tik skaļi, ka daži bokseri ieinteresēti uz viņiem paskatījās.

—   Nē, — puisis teica un nodūra galvu.

—   Tas nepavisam nav tā.

—       Nu labi, — treneris sacīja un viltīgi pasmīnēja. — Ja jau tik ļoti gribi .. .

—       Pavisam nopietni. — Puisis atkal pacēla galvu, ieskatījās Vīksnas smejošajās acīs, un šie vārdi un seja pauda ciešu apņemšanos.

—    Pavisam nopietni.

—       Oļģerti — treneris uzsauca, un pie viņa nekavējoties pienāca slaids, ļoti muskuļots bokseris. — Viena raunda treniņš ar šo te, -Vīksna parādīja uz svešo. — Tikai saudzīgi, Ojģert.

Un, pagriezies pret kāviena alkstošo puisi, Vīksna pavēlēja:

— Izģērbies, uzvelc cimdus un ej ringā! Ar tevi nedaudz pastrādās trīskārtējs republikas čempions.

Nepazīstamais cieši saknieba lūpas, dažus mirkļus padomāja, tad ātri noģērbās, un viņam uzvilka boksa cimdus.

Vīksna bija pārsteigts. Viņš zināja, ka pašlaik rīkojas pret visiem noteikumiem, bet negribēja iesākto pārbaudi pārtraukt. Kaut kas šai puisī šķita pievilcīgs, un kā ilggadējs treneris viņš intuitīvi juta, ka no šī zēna kaut kas varētu iznākt. Katrā ziņā drosmes viņam ir pieliekami. Vīksna nevarēja atcerēties nevienu gadījumu, kad jauniesācējam būtu vēlēšanās kaut vieglā treniņā stāties pretī republikas čempionam, — vispār tas nemaz nebija atļauts. Svešais jau stāvēja ringa vidū un mierīgs gaidīja savu slaveno «kāvēju». Bet kāviens būs, to zināja gan nepazīstamais puisis, gan treneris. Un, ja pēc tā šim svešiniekam vēl joprojām būs vēlēšanās trenēties boksā, tad patiešām no viņa kaut kas arī iznāks. Sī varbūt būs nežēlīga, bet katrā ziņā efektīva pārbaude, par to Vīksna bija pārliecināts.

Oļģerts Koks viegli, kā rotaļādamies, nepazīstamajam treniņa partnerim izdarīja vairākus sitienus, bet, viņam par lielu pārsteigumu, sitieni mērķi nesasniedza. Sis bija ārkārtīgi veikls zellis. Tas trīskārtējo republikas čempionu nedaudz sakaitināja, viņa sitieni kļuva spēcīgāki, tagad tie gandrīz vienmēr trāpīja svešā galvu vai krūtis, arvien ātrāk, arvien spēcīgāk, bet tad daži asi, negaidīti sitieni ķēra Јrī čempiona pašpārliecināto seju, tā k|uva vēl niknāka, sitieni vēl stiprāki, bet svešais puisis, kaut ar grūtībām, joprojām turējās gods godam.

—   Brek! — Vīksna iekliedzās. — Pārtraukt!

Un pie sevis nodomāja, ka arī šoreiz intuīcija viņu nebūs vīlusi. Puisis patiešām turējās braši.

Nepazīstamais, mazliet grīļodamies, atstaja ringu, nometa cimdus, klusēdams apģērbās un, tā arī nepateicis ne vārda, aizgāja.

Vīksnas seja pastiepās manāmi garāka. Tātad tomēr… Bet nākamajā dienā svešais alkal bija klāt.

—       Gribu nodarboties ar boksu, — viņš atkārtoja dienu iepriekš sacīto.

Vīksna priecīgs iesmējās. Tātad tomēr… Viņš ir īsts vīrietis.

—   Kā tevi sauc?

—   Arnolds Būvis.

—   Un tu saki, ka tev jau ir divdesmit gadu?

—   Jā.

—   Strādā vai mācies?

—   Strādāju.

—   Kur?

—   Preču stacija par krāvēju.

—        Es tevi ņemu, — Vīksna sacīja. — Izģērbies, un sāksim! Bet tikai bez čīkstēšanas un bez ierunām klausīt visiem maniem norādījumiem! Tu daudz ko esi nokavējis — es tevi trenēšu individuāli.

Un tagad Arnolds grib aiziet! Tieši tagad, kad jau nostājies uz pirmā slavas pakāpiena, tieši tagad, kad var sākt izcīnīt uzvaru pēc uzvaras! Neticami. Bet, labi pazīstot Arnolda raksturu, Vīksna pavīpsnā un viltīgi noprasa:

—       Arī tad, ja zaudēsi? Arī tad, Arnold, tu gribēsi aiziet?

—       Es uzvarēšu, — Arnolds atbild un turpina iesildīties.

Treneris, brīdi vērojis Arnolda kustības, pieiet viņam klāt un ar roku uzsit pa plecu.

—       Būs jau labi, Arnold! Es varbūt nedaudz iekarsu, bet disciplīnai jābūt. Tu taču zini. Tagad ej atgulies, es tevi pamasēšu. Un tad uz svariem. Pēc piecpadsmit minūtēm tev jau jābūt ringā.

Arnolds vēl izdara dažus elpošanas vingrinājumus, pēc tam apguļas uz sola.

—       Es uz mirkli ieskriešu zālē, — Vīksna saka. — Jāuzmet acis, kā veicas «vidējiem». Tu pagūli, atpūties.

Pēc dažiem mirkļiem no blakus telpas, kur atrodas svari, ienāk Uldis Vecozols. Viņš lēni pieiet pie Arnolda, un viņa plato seju, kā vienmēr, rotā pašpārliecināts, nicīgs smaids.

—        Sitā, Arnold, — viņš lēni, uzsverot katru vārdu, saka, — tu man katrā raundā vismaz trīs reizes gulēsi uz dēļiem …

Arnolds neko neatbild, tikai viņa tumšajās acīs iekvēlojas naida dzirkstis.

Uldis ar lielu pārākuma apziņu iziet.

Atgriežas Vīksna. Viņš ir redzami vīlies.

—       Andrejs Kļava zaudēja. Tīri, kā pēc notīm. 2č\. Puisim vēl trūkst izturības. Ziemā būs krietni vien jāpalielina slodze.

Treneris apsēžas blakus Arnoldam un sāk enerģiski masēt boksera rokas un kājas.

—       Uldis Vecozols noteikti cīņu gribēs izšķirt jau pirmajā raundā. Arī viņam fiziskā sagatavotība ir diezgan švaka. Pēdējā laikā pamaz trenējies Tātad viņš visu liks uz pirmo gājienu. Viņš tev nāks virsū kā traks. Nekādā gadījumā neielaidies tuvcīņā! Tev par katru cenu pirmais raunds ir jāiztur! Otrajā gājienā jau pamazām varēsi sākt uzbrukt, bet trešajā Uldis jau būs galīgi izpumpējies, un tad sāc strādāt ar kreiso, tikai ar kreiso! Un tu uzvarēsi, Arnold! Es par to nešaubos. Tā. Tagad ejam uz svariem.

Viņi ieiet blakus telpā, un Arnolds nosveras.

Tiesneša palīgs rūpīgi pārbauda svaru.

—   Septiņdesmit astoņi kilogrami trīssimt piecdesmit grami. Kārtībā! Svars atbilst pussmagā svara kategorijai.

Pēc tam Arnoldu pārbauda ārsts. Šķiet, viss kārtībā.

—   Kāda ir pašsajūta?

—   Lieliska.

—   Varat sākt gatavoties cīņai.

Arnolds atgriežas ģērbtuvē.

Pēc brīža pa atvērtajām durvīm ienāk tikko cīņu beidzis sportists. Tas ir pirmā vidējā svara bokseris Andrejs K|ava. Viņa ķermeni klāj sviedri, dažas plecu un krūšu muskuļu grupas noraustās, nodreb, tās vēl nespēj tik ātri pēc lielās slodzes nomierināties; viņš smagi elpo, atkrīt uz sola un nodur galvu. Sportists ir izmisis un satriekts.

—   Viss … atkal zaudēju …

Arnolds viņam nostājas blakus un viegli sapurina biedra galvu.

—   Nekas, Andrej! Gan jau arī mēs kādreiz uzvarēsim. Man tas noteikti jāizdara šovakar, bet tev uzvarām vēl laika diezgan. Pēc dažiem gadiem tu kļūsi ne tikai Latvijas, bet arī Savienības un, kas zina, varbūt pat Eiropas čempions.

Andrejs Kļava paceļ galvu un pasmaida.

—  Tu esi foršs puika, Arnold, paldies tev par sacīto, tikai nez vai tā būs …

—   Gan jau, gan …

Ģērbtuvē atkal iedrāžas Vīksna, pieiet pie Andreja un mierinoši vairākas reizes ar roku uzsit pa muguru.

—   Nekas, Andža, nekas! Tu darīji visu, ko spēji, katram nākas kādreiz zaudēt. Bez tā neiztikt. Tikai nenokar degunu! Vēlāk padomāsim, vai tev labāk nepāriet vienu kategoriju augstāk, bet tagad, zēni, — mieru! Tikai mieru! Komandas vietu izšķirs Būvja cīņa. Ej atgulies, Arnold, aizver acis, ne par ko citu nedomā kā tikai par cīņu, tikai par priekšā stāvošo cīņu un tūkstošreiz pie sevis atkārto — «man jāuzvar»! Viss.

Arnolds lēni apguļas un piever acis.

i

Man jāuzvar… Nu, protams. Kā tad citādi? Es varētu zaudēt jebkuru cīņu, tikai ne šo, tikai ne Uldim. Izslēgts. Es vispār nedrīkstu nekad zaudēt. Neko. Bet esmu jau pazaudējis. Gan vairākus gadus, gan . . . Var jau, var zaudēt daļu no dzīves, gan sievieti un mīlestību, vienīgi jācenšas nepazaudēt mērķi un ticību, ka esi kādam ļoti vajadzīgs un vari cilvēkiem darīt labu. Lepni vārdi. Un galvenais — nepazaudēt dzīvi. Tas skan vēl lepnāk. Nepazaudēt ar visām sāpēm un priekiem. Laiks tev nekad neatdos pat minūti, kur nu vēl mūžu. Un tas ir jānodzīvo… Te derētu atcerēties Nikolaju Ostrovski vai visus tos citātus un pamācības, visus tos skaistos vārdus, kurus mums centās iedzīt galvās skolotāji. Bet vārdi ir tikai vārdi, dzīves tumšajās dienās tie neko nedod, tos parasti aizmirst. Tad tev jānolaižas uz zemes. Un jādomā, jādomā, jādomā … Bet man jau toreiz viss bija skaidrs. Es uzreiz zināju, kas man jādara. Un kā es dzīvošu tālāk. Tā uzreiz — vienā mirklī.

—   Es jau labprāt, dēls, gribētu, — māte noskumusi teica, — lai tu mācītos, tu tik skaisti proti zīmēt, arī galva tev ir gaiša, uz diploma neviena trijnieka, bet pats redzi, kā mums iznācis . . . Tēva vairs nav, bet Spodrai un Intiņai skola tomēr būtu jāpabeidz. Tu esi vīrietis, tev dzīvē, dēls, tomēr būs kaut nedaudz vieglāk, bet ko gan meitenes darīs bez izglītības?

Mēs toreiz sēdējām ap virtuves lielo galdu, bija vēsa augusta pievakare, pa atvērto logu istabā ieplūda pirmās rudens smaržas un kāds dīvains satraukums. Nepierastība. Pirmo reizi ģimenes padome sanāca bez tēva. Mēs bijām tā pieraduši — visus svarīgos jautājumus izlemt kopīgi. Bet tēvs jau mēnesi gulēja Lāčupes kapos, un pēc nedēļas skuķiem sāksies skola. Es savus papīrus no Mākslas akadēmijas biju izņēmis jau tūlīt pēc tēva nāves.

—   Es jau teicu, māt, ka iešu strādāt. Izmācīšos par elektriķi un pēc tam ceru nopelnīt pietiekami, lai tev varētu palīdzēt. Akadēmija nekur neaizbēgs.

—   Man atlicis tikai gads, — sacīja Spodra, — un nākamruden iestāšos Medicīnas institūtā. Tad būs stipendija, varbūt pa vakariem varēšu strādāt slimnīcā par sanitāri…

Es iesmējos.

—      Ja tu tur, māsiņ, tiksi iekšā, tev būs baigi jāzubras Un nekāda strādāšana neiznāks. Un nevajag. Es nopelnīšu diezgan. Nu, bet ko tad mūsu mazais darīs?

—   Es arī iešu strādāt, — Inta teica. — Man tik ļoti negribas mācīties .. .

Māte aiz pārsteiguma sasita plaukstas.

—   Kas tad tā par runāšanu? Viņai negribas … Paskat tik… Ko tu bez skolas vari strādāt?

—   Braukšu trolejbusā par kasieri! — Inta priecīgi paziņoja. — Un katrs, kas iekāps, man maksās naudu .. . Man būs daudz, daudz naudas, un es varēšu nopirkt, zināt, tos baltos čehu zābaciņus un jaunu mēteli un …

—   Tā, meitiņ, ir tikai tāda lieka runāšana, — māte pārtrauca Intas rožaino sapņojumu. — Tev būs jāpabeidz astotā klase un droši vien arī vienpadsmitā. Tev vēl, Intiņ, laika diezgan, un tu pa tiem gadiem varēsi izdomāt, par ko kļūt. Tēvs jau gan dikti gribēja, lai Arnolds kļūtu par mākslinieku, Spodra par dakteri un Inta par arhitekti. Viņš gribēja ar jums lepoties, bērni. Lai jūs dienās būtu labi un ievērojami cilvēki, bet tagad tikai dievs vien zina, kas jūs kādreiz būsiet. Varbūt tie tikai sapņi vien bijuši . ..

Man kļuva neizsakāmi žēl mātes. Viņa sēdēja starp virtuves logu un plīti, pēkšņi pavisam novecojusi, ar viegli drebošiem pirkstu galiem plucināja galdauta stūri, un viņas miklajās acīs bija dziļi iekāpušas sāpes. Varbūt arī neziņa vai šaubas — kā mēs tagad dzīvosim bez tēva? Kāds būs mūsu turpmākais ceļš? Un vai tagad piepildīsies kādreiz tik ļoti cerētais? Man jāstrādā, tas ir jau izlemts. Ar mātes simt rubļiem, ko viņa nopelna «Rīgas tekstilā», četriem cilvēkiem ir krietni vien par maz. Kad tēvs vēl bija dzīvs — un viņš kā augsti kvalificēts stikla pūtējs nopelnīja labi —, jaunu apavu un drēbju iegāde tornēr bieži sagādāja lielas rūpes. Tādē| arī tēvs tik ļoti vēlējās, lai mēs visi iegūtu augstāko izglītību un dzīvotu daudz labāk, nekā tas nācās viņam un mātei.

—   Nekas, muterīt, viss būs kārtībā! — es iesaucos. — Tu redzēsi! Spodra noteikti būs daktere, un tad tev nekas vairs nesāpēs, tu nekad vairs neslimosi, bet Inta cels pilis. Vai ne, knīpa?

Inta aizvainota uzmeta lūpu.

—   Es vairs neesmu nekāda knīpa un vispirms uzcelšu māju, kur mums katram būs sava istaba …

Nākamās dienas rītā, paņēmis pasi, izgāju no mājas, lai mēģinātu iestāties darbā. Spīdēja saule, un es pa Kaunas ielu nonācu uz Dzirciema un Bu|lu ielas krustojuma. No tā pa kreisi atradās liels parks, pazīstamais «stūris», kur katru vakaru salasījās gandrīz vai visi Iļģuciema zēni. Mirkli tur pastāvēju, tad gāju pa Slokas ielu, man pretim nāca bezrūpīgi cilvēki, un tikpat bezrūpīgi uz Jūrmalu joņoja «Volgas» un «Moskviči», un es iedomājos tos, kuriem pieder plaši dzīvokļi un personiskās'mājas, kuriem pieder automašīnas un skaistas sievas un kuri pašlaik var nestrādāt, var aizbraukt uz pludmali pasauļoties, kurus nenomāc nekādas rūpes, kuriem ir tikai prieks un daudz, daudz naudas. Tobrīd es viņus neieredzēju, es tos nicināju un tajā pašā laikā — apskaudu. Nemaz nebija tik viegli atteikties no augstajiem sapņiem par mākslu, cēlo, skaisto, tīro, un nostāties mazas un netīras rūpnīcas priekšā.

Iegāju kadru daļas priekštelpa, biju uztraucies un, lai nedaudz nomierinātos, apskatīju gar sienām izliktās fotogrāfijas, kuras stāstīja par šīs rūpnīcas sasniegumiem, par strādnieku darba apstākļiem un strādājošo atpūtu.

Pēc dažām minūtēm atvērās kadru daļas durvis un, priecīgi smaidīdams, iznāca kāds puisis. Viņam bija gari, nesukāti mati, mugurā saburzīts, puķains krekls, uz krūtīm ķēdē pakārta pamatīga atslēga, salāpīti džīnsi, bet kailajās kājās vecas sandales.

—   O, nu mans beidzot ir atkal brīvs! — viņš skaļi paziņoja, nevērīgi ieskatījās darba grāmatiņā, tad to tikpat nevērīgi iebāza bikšu aizmugures kabatā un paskatījās uz mani. — Pakļaus, čali! Tu nāc vai ej?

—   Nāku, — es paskaidroju.

—■* Un muļķīgi dari! Sai anštaltē nav ko meklēt. Jārubī kā nēģerim un normas baigu baigās. Nē, čali, es tev godīgi saku — ja gribi šancēt, tad kraties tikai uz kādu veikalu. Darba tur nav daudz, iestiep dažas kastes guldzošā, lai večiem ir ko iedropēt, pats ar var iemest, koste par brīvu, pusdienas pārtraukumā pamici daiļās pārdevējas, es tev saku, nekādas vainas. Ko?

—   Kādēļ tad pats neej?

—   Nu nē, vecīt, šim gadam man pietiek! — Puisis enerģiski atmeta ar roku. — Tagad tikai prom uz jūru, un, kamēr vēl sezona, jāpadzīvo ar kūrortniecēm.

—   Kā šeit ar izpeļņu? — es painteresējos.

—   Ko? A! Svaki, vecīt, švaki. Es tev saku, speries tikai uz bodi! Dzīvosi kā mazais ķeizariņš! Nu, čau, čau! Mans aizpeld.

Es vēlreiz uzmetu skatienu fotogrāfijām, tad nedroši pieklauvēju pie kadru daļas durvīm. Neviens neatsaucās, atvēru durvis un gāju iekšā.

—   Drīkst?

Aiz papīriem nokrauta galda sēdēja mazs, salīcis vīrs. Acis, kuras viņš pat nepacēla uz mani, sedza biezi briļļu stikli.

—   Vai drīkst? — es vēlreiz pajautāju.

Beidzot kadru daļas priekšnieks pacēla galvu

un vērīgi, ar tikko jaušamu smaidu mani aplūkoja.

—   Drīkst, drikst, kādēļ gan nedrīkst!

—   Es gribētu … — neveikli sastomījos.

—   Ko tad jaunais cilvēks vēlētos?

—   Strādāt.

—        Ā! — kadru vecis iesaucās. — Tas ir labi, tas ir labi … Kāda ir jūsu specialitāte?

—        Man tādas nav. Bet es to labprāt vēlētos iegūt.

—   Kādēļ jūs izvēlējāties tieši mūsu rūpnīcu?

—        Tajās, kur es jau biju, mani nepieņēma. Mācekļi tur nebija vajadzīgi.

—        Arī mums tie nav vajadzīgi, — priekšnieks paskaidroja. — Mums nepieciešami speciālisti. Jūs saprotat? Mums vajadzīgi virpotāji, frēzētāji, atslēdznieki .. .

Es pagriezos uz durvju pusi. Atkal nekā …

—        Pagaidiet, pagaidiet, jaunais cilvēk! — priekšnieks iesaucās. — Kur tad nu tik mudīgi? Jeb jūs arī būsiet no tiem skrējējiem? Viens tāds tauriņš jau nupat aizlidoja.

Es cieši ieskatījos priekšnieka acīs.

—   Gribu izmācīties par elektriķi.

—     A, tas ir labi, tas ir labi, — kadru vecis norūca. — Speciālisti mums vajadzīgi. Jūsu dokumentus!

—   Nekādu dokumentu man nav, — es teicu.

—    Vienīgi pase.

Viņš to rūpīgi izpētīja, pierakstīja datus, tad atdeva atpakaļ.

—   Labi, Arnold Būvi, — viņš svinīgi teica.

—   Jūs esat pieņemts. Ejiet uz mehānisko cehu un uzmeklējiet meistaru Dzērvi. Viņš jums visu izstāstīs un norīkos darbā. Alga būs sešdesmit rubļu, pēc trim mēnešiem, ja piešķirs kategoriju, saņemsiet astoņdesmit. Ejiet! Visu to gaišāko un labu veiksmi!

Tā es toreiz sāku. Tā es toreiz kļuvu strādnieks. Tā toreiz sākās mana darba dzīve.

Rūpnīca nebija liela. Divi nokvēpuši divstāvu korpusi, netīrs pagalms, visapkārt mētājās ražošanas atkritumi, nolietoti mehānismi un tukšas kastes.

Šķērsoju pagalmu, iegāju otrā korpusa pirmajā stāvā, kur atradās mehāniskais cehs, ausīs iecirlās dobjš, neritmisks troksnis — tur strādāja desmitiem frēzmašīnu un virpotāju darbgaldu.

Es redzēju, ka daži strādnieki uz mani noskatījās ar neslēptu interesi. Un ari es uz viņiem un visu, kas notika apkārt, skatījos ar interesi un nelielu satraukumu. Seit taču būs manas otrās mājas. Un šiem strādniekiem būs jākļūst par maniem biedriem, varbūt pat par draugiem.

33

Pašā ceha galā, aiz plānas dēļu sienas, atradās kantoris, kur parasti uzturējās ceha priekšnieks, meistars, normētāja un tabeļvede.

3-5113

Jā, tabeļvede Vita … Viņa bija ļoti simpātiskā, Joti pievilcīga, varbūt pat skaista jauna meitene, savus garos matus parasti sakārtoja zirgastē un vienmēr, mani ieraugot, kaut kā savādi, mazliet skumji smaidīja … Vitai nebija neviena piederīgā, viņa dzīvoja barakai līdzīgā rūpnīcas kopmītnē. Piedod man, Vitiņ, ka nevarēju tevi iemīlēt… Man jau bija meitene, mana pirmā mīlestība, un es tevi nevarēju un nevaru iemīlēt. Varbūt tādēļ tu arī vienmēr tik skumji smaidi?

Kad toreiz, turot rokā kadru daļas norīkojumu, iegāju tavā kantorītī, tu pret mani pacēli savas lielās acis, ātri uzmeti skatienu manai sejai un augumam, tad it kā nokautrējusies atkal kaut ko rakstīji.

—  Vai es šeit varētu sastapt meistaru Dzērvi? — jautāju.

No liela atzveltnes krēsla piecēlās garš un izkaltis piecdesmit gadus vecs vīrietis un īgni uzbrēca:

—   Ko vajag?

Es viņam klusēdams pasniedzu norīkojumu. Meistars to nevērīgi apskatīja, pēc tam tikpat nevērīgi nosvieda tabeļvedes priekšā.

—   Kur lai es tevi lieku? — viņš neapmierināts norūca. — Tur tas vecais ar … It kā šeit būtu bērnudārzs…

Dzērve sāka ātri staigāt pa šauro telpu, kaut ko klusi bubinot, bet es jutos arvien neveiklāk. Gandrīz vai nokaunējos, ka ar savu klātbūtni esmu šos cilvēkus atrāvis no darba.

—  Strādāt gribi? — pēkšņi meistars skaļi jautāja.

—   Nu protams.

—        Labs ir, paskatīsimies. — Viņš atmeta ar roku. Pēc tam pagriezās pret Vitu. — Ieved viņu tabelē! Sāksi no rītdienas un strādāsi kopā ar Priedi. Alfrēdu Priedi. Iegaumē! Pēc trīs mēnešiem, ja kaut ko no elektrotehnikas būsi apjēdzis, dabūsi otro vai pat trešo kategoriju.

Un Dzērve, sabazis rokas zilā uzsvarča kabatās, izgāja cehā.

«Baigais vecis,» es nodomāju. «Pieradis komandēt un bļaustīties.»

Pa to laiku Vita, paņēmusi norīkojumu, cen tās to izlasīt. Nostājies viņai blakus, palīdzēju:

—       Arnolds Būvis, dzimis 6. janvārī, dzīvo Rīgā…

—        Kadā datumā? — Vita pārjautāja, un tad es pirmo reizi izdzirdēju tavu balsi. Tā bija klusa, nedaudz satraukta un tai pašā laikā ļoti maiga.

—       Sestajā janvāri, — es atkārtoju. — Kādreiz tad bijuši svētki — Zvaigžņu diena.

—      Es to nezināju. — Vita nez kādēļ nodūra galvu.

—  Arī es to kādreiz nezināju.

—   Jūs droši vien esat … laimīgs.

—  Vai es pēc tāda izskatos?

—       Grūti pateikt, — Vita pasmaidīja. — Bet es domāju … Jums taču visas zvaigznes ir labvēlīgas … ja jau esat dzimis Zvaigžņu dienā…

3«

35

—       Līdz šim kaut kā to neesmu jutis, — es skumji iesmējos. — Varbūt kādreiz — nākotnē. Un zvaigznēm diemžēl tur nebūs nekādas nozīmes …

Katru vakaru, kad pilsēta iegrimst tumsā, tai sākas otra — pavisam cita dzīve nekā dienā. Cilvēki mājās atpūšas, lasa avīzes, skatās televizoru, rājas ar bērniem, dodas uz teātriem, kino vai restorāniem, un viņus vairs nemāc tās rūpes un satraukums, kāds parasti ir darbā vai komandējumos. Vakaros cilvēki dzīvo ar citām raizēm un citiem uztraukumiem. Tad citi pienākumi un citas vēlēšanās. Un viena no raksturīgākajām pilsētas vakara iezīmēm ir jauniešu sapulcēšanās uz ierastajiem ielas stūriem vai pie attiecīgā rajona kinoteātriem. Viņi tur stāv, garlaicībā pārrunādami aizvadīto dienu, sametot kapeikas dažiem vīniņiem, trinkšķinot ģitāras un pārspriežot jaunākās seksa problēmas. Būtībā viņi visi ir lāga zēni un meitenes, viņus vienīgi nomāc traka garlaicība vai ari vēl trakāka vēlēšanās kļūt skaistākiem, drosmīgākiem un spēcīgākiem, nekā viņi patiesībā ir.

Arī Iļģuciemā, uz Dzirciema un toreizējās Buļļu ielas stūra, kā parasti, kā jau gadiem ilgi katru vakaru salasījās bars zēnu un meiteņu. Lielākā daļa bija ģērbušies moderni — džinsos un rūtainos kreklos. Puiši vienaldzīgi nopētīja garāmgājējus un, tikai ieraudzījuši kādu skaistāku meiteni vai sievieti, it kā atdzīvojās, dažu acīs bija skaidri saredzama iekāre, citu — neliela interese, bet vairākumam sejas palika vienaldzīgas.

Tovakar uz pazīstamā stūra atradās visa UldaVecozola komanda un aizrautībā klausījās sava «bosa» stāstījumā par viņa pirmajiem boksa treniņiem un šajā brīdī puišu acīs Uldis Vecozols jau gandrīz kļuva ja ne par pasaules, tad par Rīgas čempionu noteikti. Viņi visi zināja, cik Uldim ir smaga dūre… Bet pats Uldis smīnēja un priecājās — tagad viss Iļģucicms no viņa bīsies vēl vairāk, vēl vairāk viņš tiks cienīts un apbrīnots… «Karalis» bija ieguvis jaunu kvalitāti, kuru respektēja gandrīz visi zēni un jaunās dāmas.

Puišu barā atradās ari divas meitenes — Gunta Vēvere un Marta, kuras īsto vārdu neviens nezināja, bet visi lietoja iesauku «Melnā». Varbūt tādēļ, ka viņai bija gari, melni mati un melnas acis… Ej nu sazini, kā šīs iesaukas rodas. Un viņa lepojās, ka puiši ar viņu ir apmierināti un dēvē par «Melno seksa bumbu». Viņa mīlēja šos jaunos zēnus un nekad ilgi nelauzās. Viņa gribēja būt Bridžita Bardo, tikpat skaista, seksuāla un slavena… Un bija ari — tikai viena rajona ietvaros. Un strādāja «Rīgas tekstilā» par audēju.

Gunta Vēvere, astoņpadsmit gadus veca blondīne, erotisma, skaistuma un bezrūpības iemiesojums, smēķēja cigareti un sajūsmināta klausījās sava vīrieša un aizstāvja Ulda stāstījumu par viņa pirmajām treniņu uzvarām. Guntas vecāki bija advokāti, un viņu vienīgā meita tagad pēc vidusskolas beigšanas gadu atpūtīsies, lai pienācīgi sagatavotos nākamā gada iestāju pārbaudījumiem juridiskajā fakultātē. Bet grāmatas vēl stāv neaizskartas, un Gunta Vēvere mēģina iepazīt dzīvi. Un jāsaka — viņa to pazīst jau tīri labi.

Arnolds Būvis, pa ceļam nopircis maizi un pienu, atgriezās no darba. Viņš nesteidzoties gāja pa Dzirciema ielu un, nonācis lidz stūrim, apstājās. Puišu barā viņš bija ieraudzījis Guntu. Un puiši pamanīja arī viņu.

—       Veči, redzat, kur nāk musu proletārietis! — Uldis iesaucās.

Arnolds nesteidzoties piegāja pie bara un ar visiem sasveicinājās.

—       Raujies? — Uldis šķietami nopietns painteresējās.

—   Jā, jau otro nedēju, — Arnolds atteica.

—   Nu, un kā?

—   Tā nekas. Iztikt var.

—        Savu maizi tev būs sviedriem vaigā pelnīt… — Uldis ironiski teica.

Arnolds neko neatbildēja, tikai cieši paskatījās uz Guntu. Meitene nometa cigareti un iesmējās.

—       Ko tu tā skaties? — viņa šķelmīgi vaicāja.

—   Es tevi ilgi neesmu redzējis.

Gunta atkal iesmējās un ar ierastu kustību sakārtoja matus.

—       Pats esi vainīgs, — viņa sacīja. — Nevajadzēja pazust.

—  Tagad es strādāju, — Arnolds atbildēja.

Uldis Vecozols, brītiņu vērojis Guntas un

Arnolda sejas, kļuva nopietns, un viņa acīs uz mirkli uzliesmoja niknuma, pat naida dzirkstis. Viņš skaidri zināja, ka Arnoldam Gunta patīk, varbūt viņš pat Guntu mīl, un par šo meiteni nekad nevarēja būt īsti drošs… Bet Uldis nebija pieradis, ka viņam kāds mēģina atņemt dāmu. Vismaz līdz šim tas nevienam vēl nebija izdevies. Un, protams, neizdosies. Viņš vēl pagaidām ir Iļģuciema valdnieks.

—       Arnolds vienkārši grib izlekt, — Uldis nicīgi teica. — Tagad viņš tā ražos, ka jau pēc gada izpelnīsies Sociālistiskā Darba Varoņa nosaukumu.

Visi iesmējās.

—   Baigais gods… — Džons norūca.

—   Raksts avīzē un bilde uz dēla, — teica Garais. — Mūs nemaz vairs negribēs pazīt.

—  Viņš jau tagad mūs negrib pazīt, — iesaucās Toms. — Nāvīgi lecīgs palicis …

—   Jā-ā… — Uldis domīgi novilka. — Pārākais vecītis k)uvis… — Pēc tam, kaut ko pārdomājis, viņš nostājās tieši iepretim Arnoldam. — Ko td šovakar dari?

—   Tas vēl jāizdomā, — Arnolds atbildēja, nenovērsdams skatienu no Guntas. — Jāizdomā, Uldi.

—   Šļūksim uz balli! — Džons ierosināja.

—   Pēc stundas sākas futene, — Toms sacīja un ar abām plaukstām iebrauca savos garajos matos. — Nāves mačs. PSRS—Spānija. Vajadzētu paskatīties.

—   Nē, aiziesim tomēr līdz tekstilenei. — Futbols Garo neinteresēja. — Vai tad tiešām mēs kādreiz to Zoržiku nenoķersim?

—   Okei! — Uldis priecīgi sasita rokas. — Zoržiks tā jānomasē, lai viņam uz visu mūžu pāriet vēlēšanās nākt uz šejieni. Un vēl mēģināt mums atņemt dāmas!

Viņš nikni paskatījās uz Melno. Meitene, beigusi smēķēt, nicīgi un nevērīgi nosvieda cigaretes galu pie Ulda kājām un pagriezās sāņus.

—   Zoržiks ir labs, — viņa teica. — Viņš ir īsts vīrietis. Un viņam vienmēr ir nauda.

—   Arī mums vienmēr ir nauda! — Uldis iekliedzās. — Bet Zoržiku tu aizmirsti! Tavs īstais vīrietis jau rīt gulēs slimnīcā! — Pēc tam satvēra Arnoldu aiz rokas. — Nu, ejam?

—   Baigais prieks — četri pret vienu, — Arnolds, atbrīvojis roku, paspēra soli atpakaļ. — Varonis!

—   Tev vienkārši bail, — Uldis konstatēja.

Arnolds atkal neko neatbildēja, bet joprojām

skatījās uz Guntu. Un ar katru minūti vairāk juta, ka šī meitene viņam kļūst tuvāka, viņam tā nepieciešama un viņai šajā barā nav vietas. Viņai vajadzētu dejot baletu, spēlēt tenisu, dziedāt estrādes dziesmiņas — visu ko, tikai ne atrasties šeit.

—   Tev vienkārši bail! — Uldis atkārtoja, un viņa balsī bija saklausāma atklāta nicināšana.

Arnolds skatījās uz Guntu, un viņam uznāca nepārvarama vēlēšanās paņemt šo meiteni aiz rokas un aiziet. Vienalga kur — tikai aiziet.

—   Tu esi nobijies, vecīt! — Uldis nerimās.

—   Paklau, Arni! — Džons piebikstīja viņam pie pleca. — Ejam uz balli! Zini, tagad tur pēdējā laikā daudzas dāmas nāk bez krūšturiem… Un dažas vispār bez vešiņas… Tā ir, Melnā? Uzreiz vari redzēt, kāda kurai tā manta ir!

Uldis iesmējās.

—   Līdzko Arnolds ieraudzīs kailu sievieti, viņš paģībs. Viņš taču vēl ne reizi…

Arnolds strauji pagriezās, sagrāba Uldi aiz rūtainā krekla, pievilka sev cieši klāt un, ar dusmās degošām acīm ieskatījies viņa sejā, klusi sacīja:

—   Es tev ne reizi neesmu iegāzis pa zobiem. Bet ja tu vēl turpināsi daudz klabināt…

—   Tev taču bail! Tu ar mums nekur vairs nenāc. Ejam uz balli, un pierādi, ka neesi gļēvulis!

—       Barā uzbrukt vienam diez kāda varonība vis nav, Uldi, — Arnolds turpināja.

—   Bet mēs vēl paskatīsimies, kurš kuru. Rit sešos sapulcēsimies parastajā vietā pie upes. Un mūsu Uldis, ja viņš ir tik drošsirdīgs, no upes dibena izcels aviācijas bumbu. Tā tur guļ vēl no kara laikiem un kuru katru brīdi var sprāgt…

—       Nelej! — Uldis iesaucās. — Nekādas bumbas tur nav!

—       Tātad rīt sešos, — Arnolds atgādināja un atbrīvoja Uldi no savu roku tvēriena.

—   Es tev, Uldi, to vietu parādīšu.

Pēc tam viņš pagriezās pret Guntu.

—   Arī tu iesi uz balli?

—       Es vēl nezinu… — Gunta sacīja un uzmeta ātru skatienu Uldim. Tas bija stipri piesarcis, bet acīs dega dusmas.

—       Es gribu ar tevi parunāties, — Arnolds teica.

Meitene, vēl dažus mirkļus šaubījusies, nostājās blakus Arnoldam.

—   Ejam! — viņš aicināja.

—       Gunta nekur neies! — Uldis cieti un pavēloši uzsauca. — Viņa paliks šeit!

—       Man ar viņu jāaprunājas, — Arnolds mierīgi sacīja, paņēma Guntu pie rokas, un abi gāja prom.

Puiši paskatījās uz Uldi un iesmējās, bet pats atamans nikni noraudzījās uz aizejošajiem un cieši savilka pirkstus dūrē.

«Nekas, nekas,» viņš nodomāja. «Gan jau jūs vēl dejosiet pēc manas stabules.»

Pēc laiciņa, neiegriezušies mājās un nepārģērbušies, viss puišu bars pa Kauņas ielu lēni aizgāja līdz Lilijas ielai, pēc tam pa Dagmāras ielu ļidz pirmā tramvaja galapunktam. Tur atradas gastronomijas veikals. Alkoholisko dzērienu nodaļā bija izveidojusies gara rinda, bet Uldis, saujā turot salasītās kapeikas un rubļus, ātri nokļuva pie letes un mīļi uzsmaidīja pazīstamajai pārdevējai.

—   Veltiņl Trīs bumbas!

Rinda sāka kurnēt, daži skaļi aizrādīja, bet kāds krietni iereibis vīrs draudēja Uldi izsviest no veikala.

Vecozols, neņemot vērā garās rindas protestu, sabāza pudeles kabatā, smaidot pamirkšķināja Veltiņai ar aci un pie sevis nodomāja: «Nelaimīgie siņušņiki. Ja gribētu, es jūs visus varētu izsviest uz ielas. Es!»

Pēc tam viss bars pārgāja pār Daugavgrīvas ielu un iegriezās kādas mājas pagalmā.

—   Rauj pirmaisl — Džons sacīja, pasniedzot atkorķēto pudeli Uldim. — Glāzes nav, jāsūc tāpat no kakliņa.

Pēc nepilnas pusstundas pudeles bija tukšas, bet puišu galvās patīkams skurbums. Un tagad viņu spēks un drosme bija divkāršojusies. Tagad viņiem nebija bail ne no kā.

Jau pa gabalu varēja dzirdēt saraustītas deju mūzikas skaņas, kas skaļi plūda no «Rīgas tekstila» kluba otrā stāva. Pie kluba ieejas drūzmējās jaunieši.

—  Melnā, panāc šurp! — Uldis pasauca.

—   Ko vajag? — Marta negribīgi atsaucās.

—   Uzdrāz augšā un izsauc Zoržiku! — Uldis pavēlēja.

—   Drāz pats! — Marta atcirta.

—  Veiklāk! — Uldis iešņācās. — Citādi pati

norausies!

Marta klusēdama atvēra durvis un pa kāpnēm devās uz otro stāvu. Pie zāles durvīm stāvēja kluba vadītāja.

—   Jūsu biļeti!

—   Es tūlīt, — Marta teica. — Uz dažām minūtēm. Man jāpasaka tikai daži vārdi.

—   Nu labi. — Vadītāja atļāva ieiet. Viņa Martu jau pazina sen — meitenei šeit bija tikpat kā otrās mājas.

Zālē dejoja. Krēslos gar sienām sēdēja pavisam jaunas, ļoti izkrāsojušās meitenes un skaudīgi vēroja dejotājus, pārlikušas vienu kāju otrai un superīsās minikleitiņas sarāvušas vēl augstāk. Varbūt tā veiksies labāk … Varbūt tā ātrāk tiks pie dejošanas un viņa iepatiksies, lūk, tam garajam zēnam, kurš nupat dejo ar pavisam neizskatīgu ķīmisku blondīni, un tas zēns viņu pēc dejām pavadīs uz mājām, un viņš katrā ziņā mēģinās viņu noskūpstīt, un — nē, nē — viņa neatteiks, neatgrūdīs, lai tik skūpsta, tas taču ir tik patīkami, bet, ja viņa mēģinās tēlot svēto, tikumīgo, šo zēnu viņa vairs nekad neredzēs … Tā nu tas ir iegājies. Un kāpēc gan viņa nevarētu skūpstīties un darīt daudz ko citu, ja šis zēns viņai ļoti patīk? Kas to var neatļaut vai aizliegt? Neviens.

Marta lēni un uzmanīgi pārlaida skatienu zālei un dejotājiem. Orķestra mūziķi rāvās kā aizdegušies — tvistu nomainīja šeiks, pēc tam ča-ča un hali-gali un beidzot, visiem par lielu pārsteigumu, — lēnais valsis… Pie zāles durvīm stāvošie zēni protestēdami sāka skaļi svilpt.

Beidzot Marta ieraudzīja Zoržiku. Viņš bija izskatīgs vidēja auguma puisis, ģērbies elegantā, melnā uzvalkā, — vēstures fakultātes pirmā kursa students. Bet viņš nebija Ilģuciema zēns. Zoržiks dzīvoja Daugavgrīvas ielas viņā galā — netālu no Kalnciema ielas un tātad skaitījās jau Āgenskalna iedzimtais. Pēc nerakstītajiem deju klubu apmeklētāju likumiem viņam šeit ieeja aizliegta. Te Zoržiks nedrīkstēja nākt. Varbūt vienīgi tad, ja vairākas reizes būtu krietni izmaksājis vietējiem barvežiem un tādējādi iemantojis viņu draudzību un labvēlību. Bet Zoržiks — tieši otrādi — to nekad nedarīja. Vēl vairāk — viņam stipri vien iepatikusies melnmatainā Marta, kuru vairākas reizes pavadījis līdz mājām. Kas starp viņiem notika pēc tam — neviens noteikti nezināja, bet to iedomāties nenācās grūti.

Beidzot arī Zoržiks ieraudzīja Martu, pārtrauca dejot un smaidīdams pienāca klāt.

—   Cati! — Viņš pasniedza roku. — Es domāju, ka šovakar tu nebūsi.

—   Uzmanies! — Marta satraukta teica. — Uzmanies, Zoržik! Lejā tevi gaida Uldis.

Un apgriezušies viņa ātri noskrēja pa kāpnēm uz ielas.

—   Pagaidi! — Zoržiks iesaucās un metās paka]. Pēc dažiem mirk|iem arī viņš jau atradās uz ielas. Tai pašā brīdī viņu ielenca Uldis un pārējie puiši. Viņi saņēma Zoržiku aiz rokām un, lai gan puisis pretojās, aizveda uz priekšu — līdz Riekstu ielai. Tur bija tumšs un kluss.

—   Nu tā, skaisto donžuān, — Uldis nicīgi teica. — Es ar tevi gribu parunāt.

—   Nevajag, zēni, — sacīja Zoržiks.

—       Vajag! — Uldis iekliedzās. — Un kā vēl vajag! Tu šeit vairs kāju nespersi, saproti? Ej kratīties uz «Lentu» vai Arkādiju! Saproti? Un ja vēl kaut reizi mēģināsi satikt Melno…

Tad Uldis sita. Sitiens bija ass, spēcīgs un precīzs — trāpīja taisni sejā.

—     Nevajag! — Zoržiks klusi iestenējās.

Sita arī pārējie — Džons, Garais un Toms.

Zoržiks sagrīļojās, mēģināja ar rokām aizklāt seju, bet nesekmīgi. Pēc dažiem mirk|iem viņš jau bija pakritis zemē.

—   Nevajag! — Zoržiks lūdzās.

—       Vajag! — Uldis kliedza un sāka spert ar kājām. — Vajag! Lai tu nekad neaizmirstu …

—        Izbeidz! — Marta iekliedzās un, pieskrējusi klāt, pagrūda Uldi sāņus. — Nožēlojamie!

Uldis izbrīnījies paskatījās uz Melno, tad iesmējās.

—       Pietiek ar! Savu viņš dabūja. Tagad beidzot zinās, ka ar mums nekādi joki nav. Bet tu, Melnā, beidz tēlot žēlsirdīgo! Ejam!

Meitene noliecās pār Zoržiku un mēģināja viņu piecelt. Uldis saķēra Martu aiz rokas, uzrāva augšā un veda sev līdzi.

—       Kādi gan jūs esat varoņi! — Marta iesaucās. — Baigie!

—       Esam jau, esam! — Uldis atsaucās. — Un ne tikai uz ielas! Garais! Pievāc sev mūsu «Melno grēku»! Šonakt tava kārta …

Sāka tumst, un rietumu pamalē iedegās pirmās zvaigznes. Pūta silts dienvidu vējš, un mēs ar Guntu tovakar gājām pa Dzirciema, Grīvas un Buļļu ielām, nesteidzoties pārgājām

Bolderājas dzelzceļa pārbrauktuvi un, brīžam klusēdami, brīžam izmēzdami pa vārdam, gājām, gājām — bez noteikta mērķa un nodoma. Daudzreiz tā ir pasakaini labi — divatā iet pa pilsētas nomali, pretim nenāk neviens cilvēks, jūs esat tikai divi, blakus klusi šalc mežs, kaut kur tālumā ierejas suns, iedziedas gailis un iemirdzas dažas sīkas'zvaigznītes, un šādos mirkļos un vietās vienmēr uznāk traka vēlēšanās aplikt roku ap meitenes pleciem, noskūpstīt un nokrist meža zaļajās sūnās …

Pie Kleistiem mēs nogriezāmies pa labi un, izgājuši cauri mežam, nonācām Pērzupes krastā. Es diemžēl neapliku roku ap Guntas pleciem, nenoskūpstīju un kopā ar viņu neievēlos zaļajās sūnās… Es klusēju. Mani bija pārņēmis dīvains satraukums, pat kaut kādas neizprotamas bailes. Tagad es zinu — tās bija bailes no mīlestības, bailes no sievietes, bailes no tuvības ar šo sievieti. Un varbūt patiešām būtu bijis labāk, ja par Guntu nedomātu, nealktu un neilgotos pēc viņas. Tad tagad viss varbūt būtu bijis daudz savādāk, mierīgāk. Laikam tā jau ir un ir bijis vienmēr — no sākuma cilvēks mīlestības bīstas kā jau visa neparastā, nepazītā, bet vēlāk izmisīgi baidās to pazaudēt — kā jebkuru vērtību.

Kad mēs apstājāmies upes krastā un skatījāmies, kā kaut kur tālu pļavā deg vairāki ugunskuri, Gunta pagriezās, uzlika savas siltās plaukstas uz maniem pleciem un iesmējās.

—   Tu esi tāds savāds, Arnold …

—   Tu gribētu, lai es būtu kā visi?

—   Nē, nē! Tieši tādēļ tu man patīc.

—   Un tikai?

—       Bet paklausies, Arnold! Vai tad tas ir maz?

—      Tas nav nekas, — es atbildēju. — It nekas.

Mēs apsēdāmies upes krastā, aiz muguras vējš dziedāja divu varenu ozolu lapās, ūdeni palēcās dažas zivis, un mēs ilgi klusēdami skatījāmies tālajās p]avu ugunīs.

—       Skaisti, vai ne? — beidzot Gunta ierunājās un ar galvu pieskārās manam plecam. Viņas mati smaržoja pēc medus.

—       Es par šādu vakaru sapņoju jau sen, — atzinos.

—   Tu taču varēji… — Gunta domīgi teica.

—       Es neko nevarēju. Tu tik reti ar mani nāc. Un kas gan šāds vakars būtu bez tevis?

—          Cik tad nu man ir tā brīvā laika? — Gunta draiski sapurināja savu mazo galviņu, un medus smarža kaut kur izgaisa. — Un, ja ir, gribas būt kopā ar puišiem, izklaidēties…

Gunta uz brīdi apklusa. Viņa atkal paraudzījās p]avā — viens ugunskurs bija jau izdedzis. Pret sārtajām debesīm vijās tikai balts un vientuļš dūmu stabs.

—       Mēs taču, Arnold, tagad esam jau lieli! — Gunta, it kā tikai tagad to apjēguši, iesaucās. — Mēs taču tagad jau esam pieauguši!

—   Laikam gan, Gunta…

—       Bez tam arī Uldis mēģina mani ierobežot, — Gunta neapmierināta teica.

—   Spļauj viņam virsū! — sacīju es.

—       Man viņš patīk, —Gunta atzinās. — Viņš ir stiprs. Man patīk stipri vīrieši.

—  Un kas tev vēl patīk? — es jautāju, juzdams kaut ko asu un sāpīgu ieduramies tieši sirdī.

—  Man arī Džons patīk. Un Garais. Un loms, — Gunta smējās. — Ko es varu darīt, ja man tik daudzi patīk?!

—   Un vēl? — es dobji prasīju.

—   Tu, Arnold! — Gunta turpināja smieties. — Tu! Tu man patīc visvairāk!

Viņa negaidot aplika rokas man ap kaklu un atlaidās guļus. Man šķita, ka nodziest arī zvaigznes.

—   Ir taču jauki justies pieaugušiem, vai ne? — viņa šķelmīgi vaicāja, un varēja redzēt, ka ir pilnīgi apmierināta.

—  Jā, — es piekritu. — Tikai tagad pamazām sāc sajust, ka tā zemeslode patiešām griežas.

—   Ir taču jauki tagad justies neatkarīgiem, vai ne? — Gunta turpināja. — Varam darīt, ko gribam.

—  Es to nevaru.

Un uzreiz atcerējos mātes bālo seju un saraudātās acis un tēva pēdējās dienas, viņa pēdējos vārdus, viņa smagās, sastrādātās rokas, un mazo kapliču, glīti uzkopto kapa vietu, un Intu un Spodru, viņu plānos rudens mētelīšus, un grāmatu kaudzes, savus krāsainos zīmuļus, baltās papīra lapas, krāsas un dažādu cilvēku sejas, un piekvēpušo cehu, Alfrēdu Priedi, viņa skaļo rīkli un nemitīgo komandēšanu, savu pirmo algu, mātes asaras, kad viņai atdevu savus pirmos paša nopelnītos trīsdesmit rubļus …

—  Man gan veči vienmēr atļauj visu, — Gunta priecājās. — Ko viņi vispār var aiz

liegt? Skola ir pabeigta, un mēs taču tagad esam pilngadīgi.

—       Un ko tu domā darīt? — es painteresējos.

—       Trakot! — Gunta iesaucās. — Es beidzot jūtos brīva, nav vairs jābaidās no skolotājiem un nav jāuztraucas par atzīmēm. Brīva! Tu saproti? Esmu pavisam brīva un ar sevi varu darīt, ko gribu. Un ko tu?

Gunta gulēja uz muguras, es biju pārliecies viņai pāri, jutu viņas krūtis, viņas elpu pavisam tuvu, tas radīja satraukumu un stipru vēlēšanos.

—   Es gribu tevi noskūpstīt.

Gunta atkal sāka smieties.

—   Beidzot, Arnold! Beidzot tu attapies!

—   Es to gribēju jau sen, — godīgi atzinos,

—      toreiz, kad astotajā klasē tevi ieraudzīju pirmo reizi.

—       Kādēļ tad nenoskūpstīji? — Gunta bija nesaprašanā. — Kādēļ tik ilgi gaidīji?

—        Nezinu … — nez kādēļ samulsu. — Man šķiet, ja es tev būtu paticis, tu pie manis atnāktu pati.

—       Muļķīt… — Gunta sacīja un ar abām plaukstām noglāstīja man seju. — Kas tas par vīrieti, kurš gaida? Mūsdienu vīrietim vajag…

—   Ko tu vispār vari zināt par vīriešiem?

—       Zinu, Arnold. Zinu pat vairāk, nekā manā vecumā pieklātos zināt. Tu tikai par mani neko nezini.

49

Es pār Guntu noliecos vēl vairāk, vēl ciešāk sajutu viņas krūtis, dzirdēju straujāku elpu un atcerējos Guntas izbrīna pilno sejiņu astotajā klasē, kā mēs pirmo reizi abi aizgājām uz kino, kā kopā ēdām saldējumu, bet desmitajā

4-5113

klasē, nobastojuši pēdējo stundu, aizgājām uz jaunatvērto kafejnīcu «Spilve» un pirmo reizi izdzērām pa glāzei šampanieša, un ar katru dienu man viņa patika vairāk, viņas klātbūtne man sagādāja dīvainu prieku, bet, kad mācījāmies jau vienpadsmitajā, Gunta strauji izmainījās — es pēkšņi pamanīju, ka viņa ārpus skolas, vakaros un svētdienās, ir kļuvusi maza, ļoti skaista dāma. To laikam bija pamanījuši arī citi — es bieži viņu redzēju vecāku puišu sabiedrībā, viņa arvien vairāk sāka apmeklēt deju vakarus, atklāti priecājās par saviem panākumiem klubā un uz ielas. Jā, grūti bija paiet garām Guntai, neatskatoties uz viņu, un Gunta to zināja, juta, un ar katru dienu viņa man kļuva tālāka un… nepieejamāka… Un tajā vasarā viņu savā aizbildniecībā pārņēma Uldis Vecozols. Tagad es saprotu, un Guntai varbūt bija taisnība. Vīrietis nedrīkst gaidīt. Vīrietis nedrīkst sapņot. Vīrietis nedrīkst baidīties. Vīrietis nedrīkst runāt čukstus. Vīrietis nedrīkst lūgties. Un iespējams, ka vīrietis nedrīkst pat atzīties mīlestībā.

—   Gunta… — es klusi sacīju un nedaudz sajaucu meitenes matus. — Gunta… es tevi mīlu.

Gunta atkal iesmējās.

—   Arī jau no astotās klasītes?

—   Droši vien.

Gunta negaidot uzrausās sēdus, brīdi pasēdēja, tad strauji pielēca kājās un, sakārtojusi īsos svārciņus, kļuva pavisam nopietna.

—   Nevajag, Arnold! — viņa gandrīz lūdzās. — Tu mani nedrīksti mīlēt. Es neesmu priekš tevis. Arnold, Arnold… Mīļo Arni! Tev vajadzīga pavisam cita meitene. Pavisam cita.

Pēc tam Gunta pienaca man cieši klāt un ātri noskūpstīja.

i*

51

— Nē, nē, Arnold! — viņa atkārtoja, un es viņas acīs ieraudzīju neparastu mirdzumu — varbūt tie bija tie divi pirmīt degošie ugunskuri? — Tu mani nedrīksti mīlēt! Nedrīksti!

Parasti no mājām uz darbu es izgāju pusastoņos. Māte vienmēr sataisīja sviestmaizītes, pusdienas pārtraukumā, aizskrējis uz tuvējo veikalu un nopircis pudeli kefīra, varēju tīri labi paēst. Ar darbu un kolektīvu biju jau apradis, bet kaut kas tomēr man īsti pie sirds negāja, kaut kas stipri nepatika. Tas bija mans «skolotājs» Alfrēds Priede. Viņš bija ap gadiem sešdesmit, mazs un paresns, bet vēl joti spēcīgs vīrs. Patiesībā pretīgs vecis, lai gan strādnieki un priekšniecība viņu cienīja un vērtēja visai augsti. Viņš vēl bija «mierlaika» meistars — cilvēks ar zelta rokām. Un tādē] rīkojās ļoti augstprātīgi, līdz pēdējam sīkumam pārzināja savas profesijas noslēpumus, bija iedomīgs un pret mani izturējās ar milzīgu pārākuma apziņu.

Kā parasti, no rītiem strādnieki sapulcējās ģērbtuvē, parunāja par sportu, sievām un priekšniecību, sapīpēja, lai tieši astoņos dotos pie saviem darbgaldiem.

Es klusējot paņēmu instrumentu somu un biju gatavs sākt savu kārtējo darba dienu — bez sevišķa prieka un garīgā pacēluma. Jo es zināju, ka Alfrēds Priede mani trenkās pa visu cehu un, ja kaut ko neizdarīšu viņam pa prātam, tikšu izzobots un apsmiets.

—   Šodien mums pirmajā cehā jāapmaina divi izdegušie motori, jāpieslēdz jauns darbgalds, bet trešajā cehā jāsāk nomainīt visu instalāciju, — Priede izstāstīja dienas uzdevumus. — Darba tur pietiks divām nedēļām. Gājuši!

Mēs izgājām no ģērbtuves un devāmies uz ceha attālāko galu. Netālu no kantorīša durvīm stāvēja tabeļvede Vita un, mani ieraugot, nedaudz samulsa.

—   Labrīt! — viņa sveicināja. — Arnold…

—   Labrīt, — es noņurdēju un gāju tālāk. Iespējams, Vita gribēja vēl ko sacīt, bet man toreiz nebija ne mazākās vēlēšanās ar viņu pļāpāt. Varbūt tādēļ, ka Priede sāktu bļaut, līdzko es būtu apstājies.

Kad mēs aizgājām līdz bojātajam darbgaldam, Priede frēzmašīnas elektrodzinējam atvienoja pievadus un lika izdegušo motoru aiznest uz bojāto dzinēju pārtītavu. Es paņēmu smago motoru, iznesu cauri visam ceham, paņēmu jaunu un stiepu to atpakaļ. Man vajadzēja sasprindzināt visus spēkus, lai tas neizkristu no rokām.

Alfrēds Priede sēdēja uz instrumentu kastes, smēķēja smirdošu cigareti un, viegli smīnēdams, skatījās uz manu piepūlē sasarkušo seju.

Mēs nostiprinājām motoru vecajā vietā, pēc tam es paņēmu pievadus un gribēju tos pievienot dzinējam.

—» Pagaidi, pagaidi! — Priede mani īgni atgrūda. — Sis darbiņš tev vēl nav pa zobam. Putra vien sanāks. Labāk padod man instrumentus!

Es piebīdīju viņam tuvāk instrumentu kasti, bet pats aizgāju līdz atvērtajam ceha logam.

52 i

Seja iepūta spirgts vējš, tas patīkami atvēsināja, jutu rokās sāpīgu smeldzi un atcerējos vakardienas sarunu ar Guntu un viņas gandrīz vai izmisīgo «Tu mani nedrīksti mīlēt! Nedrīksti!». Smieklīgi un varbūt pat stulbi. Un pavisam nesaprotami! «Nedrīksti!» Nedrīksti darīt palaidnības, nedrīksti runāt pretī skolotājiem un saviem vecākiem. Nedrīksti slikti mācīties. Nedrīksti zagt, melot un lamāties. Nedrīksti braukt tramvajā bez biļetes. Nedrīksti nokavēt darbu. Tik daudz ko tu šai pasaulē un dzīvē nedrīksti, bet kādēļ gan nedrīkst mīlēt, Gunta? Kādēļ? Tā tu man to arī nepaskaidroji. Bet Uldis drīkst? Un tu arī drīksti?

—   Hei! — no dziļajām pārdomām mani iztraucēja skalā un neapmierinātā Priedes balss. Viņš jau bija paspējis nomontēt dzinēju arī virpai. — Vai tas motors man būs jāstiepj?

Es ātri aizgāju līdz darbgaldam, paņēmu dzinēju, atkal šķērsoju cehu, pārtītavā apmainīju bojāto pret jaunu motoru un atkal, sasprindzinādams visus spēkus un klusi stenēdams, stiepu to Priedem.

Viņš, kā parasti, smīnēja.

—   Tā ja, dēliņ! — Priede sacīja. — Nevienam tā maizīte nenāk viegli!

Es ar kombinezona piedurkni noslaucīju nosvīdušo pieri, un man pēkšņi uznāca vēlēšanās noģērbt šo eļļaino darbalērpu, iesviest to Priedem sejā un aiziet, aiziet, vienalga, kur.

Pļavas malā, kur Rātsupe saplūst ar Pērzupi, veidojot platu un dziļu līci, izlaidušies zaļajā zālē, gulēja četri puiši un divas meitenes. Visi pa vasaru iedeguši kafijas brūnumā, kas vēl vairāk izcēla puišu muskuļotos augumus. Jā, viņi visi bija slaidi noauguši un juta kaulos spēku. Garais (Ivars) un Džons (Jānis) pēc astotās klases beigšanas strādāja «Rīgas tekstilā» par krāvējiem, un tur bez spēka nekādi nevarēja. Viņu vecāki jau sen bija izšķīrušies, un abi auga bez tēvu stingrās uzraudzības. Toms (Tomass) mācījās celtniecības tehnikuma trešajā kursā un bija no viņiem vecākais un varbūt arī gudrākais. Viņa vecāki arī strādāja «Rīgas tekstilā» — māte par audēju, tēvs par maiņas meistaru, un Tomass bija viņu vienīgais dēls. Uldis tajā rudenī bez sevišķām grūtībām sekmīgi nokārtoja iestāju pārbaudījumus industriālajā politehnikumā un cītīgi sāka apmeklēt boksa treniņus.

Pie debesīm neredzēja neviena mākonīša, aiz pļavas bija redzams mežs, Bolderājas dzelzceļš, tilts un lidmašīnas, kuras pacēlās no Spilves aerodroma. Uldis gulēja, ielicis galvu meitenes klēpī, un sapņaini raudzījās debesīs.

—   Gunta! — viņš pēkšņi iesaucās un paraustīja meiteni aiz kājas. — Laidīsimies kaut kur prom!

—   Varbūt tu varētu izteikties konkrētāk? — Gunta pavaicāja un aizsmēķēja cigareti. — Tieši kur?

—   Bet kur tu vēlētos?

—   Uz Havaju salām! — Gunta iesmējās un iepūta dūmus Uldim taisni sejā. — Uz Honolulu! Uz Floridu vai Franču Rivjeru! Es tur noteikti sastaptu Zanu Marē vai Polu Belmondo un, protams, tas ir pavisam droši, ari Alenu Delonu. Viņš mani iesēdinātu savā trīsmastu jahtā un aizvestu…

—   Liecies miera! — Uldis viņu pārtrauca.

—  Zans Marē tev ir par vecu, un bez tam viņš esot homoseksuālists, gluži tāpat kā tavs apbrīnotais Delons. Hāl Labāk tomēr turies pie manis!

—   Es jau arī turos, — Gunta sacīja. — Un nekur nevēlos braukt.

—   Es gan, — Uldis turpināja. — Es gribētu aizbraukt uz Kamčatku, Ziemeļiem, Kaukāza kalniem, bet, ja būtu tāda izdevība, — uz Riodežaneiro, Madagaskaru un noteikti uz Ņujorku, lai noskatītos kādu Kasiusa Kleja cīņu par pasaules čempu.

—   Tu to vari noskatīties arī pa televizoru,— teica Gunta.

—   Tas nav tas, — Uldis noraidoši papurināja galvu. — Bez tam mēs varētu aizbraukt uz Palangu vai Tbilisi, staigāt pa tirgu, ēst bumbierus un dzert vīnu, pēc tam …

—   Ārprātīgie! — Džons iesaucās. — Jūs taču varat aizčāpot tepat līdz tuvējam mežiņam …

—   Bet tu vispār vari aizvākties! — Gunta atcirta.

—   Nu nē! — Džons smējās. — Es tomēr gribu redzēt, kā tas Arnolds mums no upes izvilks atombumbu.

—  Tā jāizceļ Uldim, — Gunta atgādināja.

—   Beidziet te vārīties! — Uldis uzlēca sēdus un izskatījās dusmīgs un ļoti neapmierināts. — Jāizceļ … Jāpasniedz … Kur viņš to bumbu raus! Dzemdēs, vai? Seit taču katrs centimetrs jau sen pārbaudīts. Arnolds mūs vienkārši grib paķert.

—   Fakts! — Garais Uldim pilnīgi piekrita.

—   Kur šeit tik tuvu aerodromam var atrasties bumba! Jāsmejas!

Toms gulēja blakus Martai un neklausījās pārējo sarunās. Viņš viegli glāstīja meitenes kājas un vēderu. Marta lēni noņēma puiša roku.

—   Nevajag, Tom, — viņa gandrīz lūdzās, un meitenes balss skanēja klusi un gurdi. — Man jau tas sāk riebties.

Toms apgriezās un cieši piespieda seju pie meitenes matiem.

—   Bēdz! — viņš negaidot teica. — Es tevi lūdzu — bēdz ātrāk prom no šejienes, bēdz no mums, no visa tā, ko mēs darām, bēdz, Melnā! Un varbūt tu vēl izglābsies.

—   Bet tu, Tom? — Marta, tikko jaušami pasmaidot, prasīja. — Tu paliksi?

—   Jā, — Toms atbildēja, norāva smilgu un to aizsprauda aiz Martas krūštura. — Es vienmēr zinu, cik tālu drīkstu iet. Es nekad nepārkāpšu neat|auto. Es vienmēr zinu robežu. Bet tu jau sen to esi pārkāpusi. Tev vajadzēja apstāties soli pirms tās.

—   Nemēģini izlikties labāks, nekā patiesībā esi, Tom, — Marta sacīja un aizmeta starp krūtīm gulošo smilgu. — Tu esi tāds pats kā visi. Tu taču arī siti Zoržikam!

Toms klusēja.

—   Mēs visi esam riebīgi, Tom, — Marta turpināja, un viņas balss skanēja vēl klusāk, vēl gurdāk. — Mēs pat sen esam aizmirsuši savus īstos vārdus … Bet tas nu vēl nekas … Kāda galu galā vardam nozīme? Bet kam, kam mēs esam radīti, Tom?

—   Spriežot pēc visa līdzšinējā — tu esi radīta gultai, —r Toms teica. — Vai, pasakot to

nedaudz pieklajīgāk, — tu esi radīta mīlestībai.

Marta skumji pasmaidīja.

—   Bet tu? Un pārējie?

—  Nezinu. Bet acīmredzot esmu radīts, lai savu brīvo laiku nosistu kopā ar jums, lai skrietu uz visām futbola un hokeja sacensībām, krātu interesantus faktus un izrakstus no avīzēm un pēc tehnikuma beigšanas vismaz trīs gadus strādātu kādā starpkolhozu celtniecības pārvaldē un būvētu cūku fermas. Kolosāli! Bet Uldis dzīvos forši. Viņam ir paveicies ar senčiem. Viņi gatavojas Uldim pat dāvināt jauno «Moskviču»! Pasaka! Lai gan patiesībā Uldis ir radīts, lai citiem dauzītu ģīmjus… kamēr pats kādreiz kārtīgi norausies. Un tad viņš kļūs cits. Kas būs pēc tam — grūti iedomāties. Bet Džons ar Garo … man šķiet… viņi būs jauns papildinājums cietuma večiem. Nezinu. Katrā ziņā viņi tam radīti nav, bet uz to pusi velk … Nu, bet Gunta … Arī nezinu. Šķiet, viņa būs viena no tām, kuras jaunībā kārtīgi iztrakojas, lai vēlāk apprecētos ar kādu bagātu pavecāku vīru, kas spēs sagādāt bezrūpīgu dzīvi un ko viņa krāps pie pirmās izdevības. Viņai sekss lien ārā pat no kurpju pazolēm. Gluži tāpat kā tev. Nezinu, nezinu. Varbūt mums visiem vajadzēja būt pavisam citādiem. Varbūt mums šūpulī vai, pareizāk sakot, mūsu gēnos ir ierakstīts pavisam kas cits. Tikai mēs to neesam pratuši izlasīt. Vienīgi Arnolds. Vienīgi Arnolds no mums visiem izsitīsies uz augšu. Tas zēns ir no dzelzs. Viņš savus gēnus pārzina labi. Viņš prot lasīt, Melnā, bet mēs protam vienīgi…

Marta ar plaukstu aizspieda Tomam muti un pieliecās viņam pie pašas auss. Ar otru roku iebrauca puiša garajos matos un sāka glāstīt.

—   Tom, — Marta čukstēja. — Tom, tu mani mīli?

—   Nē, — Toms pakratīja galvu un uz ādas sajuta meitenes siltos pirkstus. — Man vienīgi dažreiz tevis ir žēl.

Marta uzrausās sēdus un brīdi it kā apmulsusi domīga un nelaimīga skatījās uz puišiem.

—   Zēni! — viņa beidzot iesaucās. — Dzirdat, zēni! Kādēļ jūs mani nemīlat?

Puišiem aiz pārsteiguma aizrāvās pat elpa. Viņi no Martas bija gaidījuši visu ko, tikai ne šādu jautājumu. Viņi vispār to nemaz lāgā nesaprata. Kas tā mīlestība tāda ir? Un, ja viņiem arī kaut kāda nojausma par to bija, tad kādēļ tieši Marta būtu jāmīl? Viņa taču ir savs puika. Un vai arī pati Marta daudz ko sajēdza no mīlestības? Tas bija tikai skaists vārds — un viss. Vairāk nekas.

Puiši kā pēc komandas sāka skaļi smieties. Viņi bija gudri un rūdīti. Viņi jau bija vīrieši un kā īsti vīri nicināja sentimentālas jūtas. Vīriešiem vispār esot jābūt bez jūtām.

—   Hā! — Pirmais attapās Uldis. — Mīlēt, Melnā, jau sen vairs neskaitās moderni.

—   Mīl tikai gļēvie, — Džons norūca.

—   īstiem vīriešiem mīlestība nemaz nepiestāv, — Garais paskaidroja.

—  Vīrietim vajadzīga sieviete, nevis mīlestība, — sacīja Toms.

Marta piecēlās, seja viņai apmulsumā pārvērtās, tapa sārtāka, acis kļuva vēl tumšākas, viņa tās aizklāja ar rokām, brīdi tā stāvēja, tad izstiepa rokas pret apkārtējiem.

—   Bet vai tad jūs esat vīrieši? — viņa iekliedzās. — Jūs — vīrieši?!

Un Marta sāka skaļi, izaicinoši smieties.

Dažus mirkļus visi sēdēja kā nokaunējušies, bet tad, atjēgušies, ka aizskarts viņu gods, nikni paskatījās uz Martu. Viņa turpināja skaļi, histēriski smieties.

—   Garais! — Uldis uzsauca. — Iemet viņu upē, lai atvēsinās.

Marta, kā sitienu dabūjusi, momentā apklusa. Acīs pakāpeniski izzuda dīvainais mirdzums, izzuda mulsums un pārsteigums, pāri Spilves pļavām līdzi putniem aizlidoja arī uz mirkli radušās cerības, kāda krāsaina sapņa mala, kāda varbūt nekad vairs nenotverama nākotnes smarža.

—   Vai tu pamazām nesāc jukt? — Džons vaicāja, steidzīgi aizsmēķējot cigareti. — Pēkšņi gribi notēlot mūķeni, svēto vai arī vidusskolnieci, kura vakaros lasa pantiņus, sapņo par mīlestību un pirmo skūpstu? Neaizmirsti, ka tu esi mūsu «Melnais grēks» un tāda paliksi vienmēr. Bet tagad pasaki atklāti — vai tevi kāds ir gāzis gar zemi ar varu? Nē! Tu vienmēr pati esi to gribējusi.

Marta nodūra galvu un skatījās sev pie kājām, kur ziedēja smilgas un dažas puķes un kur atradās Toma gaišmatainā galva.

—   Tādēļ, ka jau no trešās klases, kad nomira māte, man iela bijusi vienīgās mājas… Jo uz ielas vienmēr vismaz ir bijis svaigs gaiss, ne tā kā mūsu istabā, kur pie patēva gandrīz vai katru vakaru salasās pēdējie Iļģuciema žūpas.

Marta atkal ar rokām aizklāja seju, apgriezās un lēni gāja uz upi. Un atkal uz dažiem mirkļiem visi jutās neveikli. Toms pielēca kājās un ātri panāca Martu.

—   Iesim kopā, — viņš nopietni sacīja.

Gunta cieši piespiedās pie Ulda sāniem un

ar roku pieskārās viņa plecam.

—  Un ko tu domā par mīlestību? — Uldis pavaicāja, pievelkot Guntu vēl tuvāk.

—       Par mīlestību, Uldi, nekad nevajag ņirgt, — meitene atbildēja. — Un pat ne smieties. Mīlestības priekšā mums visiem jāklusē.

—   Es nesmejos, — Uldis nopietni sacīja.

Man tikai šķiet… Mīlestība varbūt vajadzīga sievietēm, bet vīriešiem tā patiešam nepiestāv.

Viņš piecēlās sēdus un brīdi domīgs klusēja. Tad negaidot pacēla rokas virs galvas un nedaudz pārvērstā balsī iesaucās:

—        Mīlestība paceļ, apgaro, dara cēlu un labu … Muļķības, Gunta! Jo, kad cilvēks iemīlas, viņš kļūst gļēvs. Viņš vienmēr baidīsies šo mīlestību pazaudēt, viņš lūgsies, pazemosies, pat raudās. Un, ja viņam kāds patiešām šo mīlestību ari atņems, viņš jutīsies bezgala nelaimīgs, kliegs, vaimanās un gribēs pakārties. Iemīlējies cilvēks vienmēr kļūst nožēlojams, nevis skaists.

—       Mēs no tik daudz kā baidāmies… — Arī Gunta bija kļuvusi pavisam nopietna.

—   Es nebaidos ne no kā! — Uldis sacīja.

—   Baidies gan! Tu bēdz no mīlestības …

—       Nē. Es to vienkārši vēl pagaidām nevēlos.

—   Bet mani? Tu vēlies?

—       Tu taču zini. Tikai bez jebkādiem uzticības solījumiem un zvērestiem. Mums nav jāspēlē paslēpes vai teātris. Tu man patīc, un es tevi gribu. Es patiku tev, un tu gribi mani. Kāda velna pēc te vajadzīga mīlestība?

Izpeldējušies pie pārējiem atgriežas Marta un Toms.

—   Nu, kāds ūdens? — Garais painteresējās.

—       Slapjš, Garais, pavisam slapjš! — Toms smējās un sāka lēkāt uz kreisās kājas. Marta klusējot apgūlās.

—       Ko, jūs, bērni, esat vēl dzīvi? — Džons tēloja milzīgu izbrīnu. — Bet mēs domājām, ka noteikti uzsprāgsiet gaisā. Tur taču esot bumba.

Visi sāka smieties, un neviens pat nepamanīja pienākam Arnoldu.

—   čau, veči! — viņš uzsauca.

—       Ā, mūsu sapieris ieradies, — Uldis pastiepa roku.

—       Mēs jau sākām domāt, — Garais smīnot teica, — ka tu rausi divas maiņas pēc kārtas …

Arnolds pārlaida visiem nopietnu skatienu, tad, saņēmis Uldi aiz rokas, piecēla stāvus.

—   Ejam!

—   Kur?

—       Tev no līča atvara jāizceļ bumba, — Arnolds atgādināja.

Pār Ulda seju pārslīdēja viegla baiļu ēna. Tomēr viņš ātri nomierinājās un nicīgi iesmējās.

—       Beidz izlekt! Nekādas bumbas tur nav. Varonis atradies!

—       Es jau tev teicu, Uldi, ka drošsirdīgs tu esi tikai barā. Viens tu nevari neko.

—        Ko? — Uldis iesaucās un draudīgi tuvojās Arnoldam. — Ko tu teici?

Arnolds neko neatbildēja, pagriezās un gāja uz upi.

'— Uldi, man arī šķiet, ka tu nemaz tik drošsirdīgs neesi, kā izliecies, — Gunta sacīja un piecēlās.

Uldis cieši saknieba lūpas un metās pakaļ Arnoldam.

Ari pārējie piecēlās un sekoja.

—        Kur? — Uldis sauca, ejot Arnoldam blakus. — Kur tā bumba ir? Parādi!

Arnolds klusēdams pagāja nedaudz pa krastu uz augšu un pastiepa roku pret dziļo līci.

—        Seit. Apmēram piecus metrus no šīs vietas.

—        Labs ir! — Uldis apņēmīgi teica un tikko valdīja dusmas. — Bet, ja tev būs tikai mālējies, tu dabūsi pa purnu.

—   Brien tik iekšā, Uldi!

Uldis ielēca upē un, aizpeldējis līdz līča vidum, ienira.

Visi pārējie satraukti gaidīja viņu atkal parādāmies virs ūdens.

Uldis ātri sasniedza upes dibenu, pameklēja, tad viņa rokas pieskārās aukstam metālam, viņš uzreiz saprata, ka tā ir mīna vai bumba, visu ķermeni un prātu satricināja bailes, drausmīgas bailes, un viņš ātri peldēja augšup. Iznira. Pēc tam veikli piepeldēja krastam.

—   Nu, kā tad tur īsti ir? — Džons sauca.

—   Nekas? — Toms pasniedza biedram roku.

Uldis, smagi elsojot, izkāpa krastā un vēlreiz ātri uzmeta skatienu līcim. Pēc tam pagāja vairākus soļus dziļāk pļavā.

—       Es taču teicu, ka Arnolds fleitē! — Uldis iekliedzās. — Nekādas bumbas tur nav.

Garais pienāca klat un vairākas reizes draudzīgi ar roku uzsita Uldim pa plecu.

—  Tu esi malacis, vecais, bet ar Arnoldu mums visiem būs nopietni jāparunā …

Arnolds ātri noģērba bikses, kreklu un ielēca upē. Ar dažiem enerģiskiem roku un kāju vēzieniem viņš nokļuva līdz upes dibenam un sāka meklēt… Pēc mirkļa viņa pirksti atdūrās pret glumu, ar dūņām apaugušu metālu, viņš zināja, ka tā ir meklētā bumba, un viegli nodrebēja, pēkšņi viņam kļuva auksti, bet, sapratis, ka bumba noteikti jāizceļ, tā nevar šeit palikt, Arnolds cieši to satvēra rokās, lēni izcēla no dubļiem un tikpat lēni, spēcīgi atsperoties ar kājām, pacēlās ūdens virspusē. Uzmanīgi piepeldēja krastam un vēl uzmanīgāk izkāpa no upes. Bumba bija vidēja lieluma, ap divdesmit kilogramu smaga, bet varēja jebkuru brīdi izslīdēt no rokām …

Visi, ieraugot Arnoldu ar bumbu, iekliedzās un metās bēgt. Visiem pa priekšu skrēja Uldis. Vienīgi Gunta palika.

Arnolds mazliet streipuļodams vēl pagāja dažus soļus uz priekšu un, sasprindzinājis visus spēkus un gribu, lēni nolaida bumbu uz zemes. «Man jau ir bijis labs treniņš,» Arnolds nodomāja. «Tā es katru dienu staipu izdegušos un jaunos motorus.»

—   Es tev palīdzēšu! — Gunta pieskrēja klāt.

—   Laidies! — Arnolds uzkliedza. — Laidies ātrāk prom! Bēdz! Varbūt tā bumba tūlīt sprāgs! >ļjļ

Gunta dažus mirkļus pārdomāja, tad ātri aizskrēja tālu pļavā. Arnolds kādu laiku kā sastindzis skatījās uz nāves ieroci, tad atkal strauji iemetās upē, to pārpeldēja, izkāpa pretējā krastā un ātri skrēja pāri aerodromam …

Pēc stundas atbrauca mašīna ar sapieriem, un vēl pēc stundas Spilves p]avu pašā attālākajā nostūrī atskanēja dobjš sprādziens.

Neviens to pat nedzirdēja, vienīgi Arnolds un kareivji.

Bija jau pienācis novembris. Kokiem sen nobirušas pēdējās lapas, dažas dienas lija, bet tad, nevienam negaidot, sāka spīdēt saule, kļuva pavisam silts un šķita, ka atkal atnākusi vasara — tikai bez ziediem un plaukstošo koku smaržām. Jā, tas toreiz bija tāds savāds rudens … Tagad to atcerēties viegli, bet tad bija gan prieks un sāpes, gan vilšanās un laime. Un tajā rudenī man beidzot bija arī Gunta — visa un pilnīgi, lai gan mums tas vilkās pavisam īsu laiku — tikai dažus mēnešus, bet šie mēneši manā atmiņā saglabājušies kā paši skaistākie.

Rūpnīcā man nepatika. Un darbs nepatika. Un Alfrēds Priede nepatika. Es strādāju jau ceturto mēnesi, bet, cik gudrs atnācu, tāds arī paliku. Priede man neko nemācīja, neļāva patstāvīgi veikt nevienu uzdevumu, es viņam tikai palīdzēju. Es aiznesu un atnesu dzinējus, staipīju instrumentu kastes, ar pneimatisko āmuru lauzu betona grīdu, izveidojot metriem garus kanālus, kuros Alfrēds guldīja caurules ar vadiem, pēc tam man vajadzēja visu to aizcementēt; es nesu vadu ruļļus un ar elektrisko urbi sienās urbu caurumus; lai nostiprinātu kronšteinus, ar kaltu un pamatīgu veseri dauzīju mūrus, ar speciālajiem kāpšļiem rāpos stabos

un darīju daudz ko citu, ko man Priede lika, vienīgi no elektrotehnikas es joprojām nezināju gandrīz neko. Daži veči man paskaidroja, ka vajadzējis ar Priedi sadzert, it sevišķi no pirmās algas, bet alkohols man riebās, bez tam katrs rublis bija nepieciešams man, mātei un abām māsām. Man nebija nekādu tiesību tos nodzert ar kaut kādu Priedi.

—   Viņš man kā tāds einuks, — kādu dienu pēc darba Alfrēds sūdzējās savam draugam, un es to dzirdēju. — Ne pīpē, ne iedzer, pie skuķiem ar neiet. Saki, vai tad viņš nevarēja mani — vecu meistaru un savu skolotāju kādu reizīti aizvest uz krogu? Vai pusdienas pārtraukumā atnest kortelīli? Ko? Varēja, kā tad, ka varēja. Bet negrib, žņaudzas. Nav vairs nekādas cieņas pret vecajiem. Bet gan es viņam vēl ielikšu tādu kloķi … Viņš man vēl bučos roku!

«Gaidi vien,» es nodomāju. «Tie laiki sen jau pagājuši. Un es neesmu no tiem, kuri pazemojas.»

Nākamās dienas rītā Priede man lika atnest garās trepes, atbalstīt pret sienu, uzkāpt augšā un izskrūvēt divas izdegušās spuldzes, lai tās apmainītu pret jaunām.

Trepes es atnesu, atslēju pret sienu, tās rū-. pīgi nostiprināju un atgāju dažus solus sānis.

—   Nu, veiklāk, veiklāk, zoniņ! — Priede uzkliedza. — Kāp tik augšā un izskrūvē lampas!

65

Un tad man pietika. Viss šajos mēnešos pārciestais, visi Priedes izteiktie pārmetumi, lamas un nievas, visi viņa indīgie smiekli, vakardienas vārdi un biedinājumi sakāpa kaut kur kaklā, izveidojot cietu un rūgtu kamolu, un man gribējās to iespļaut Priedem sejā.

5-5113

—   Kāp pats! — es niknumā atcirtu.

—   Kas tad tas? — Priede bija galīgi pārsteigts un sāka raustīt ūsas. — Ko tas nozīmē?

—   Neko, — es viņam jau daudz mierīgāk paskaidroju. — Tu taču esi elektriķis … tad kāp ari augšā un pats izskrūvē spuldzes.

Priede uz mirkli zaudēja pat valodu. Viņš aiz dusmām piesarka, uzpūtās, un šķita — tūlīt, tūlīt pārplīsīs …

—   Nu nē, fuksīt, šitas numurs tev neies cauri. Skat, kāds kungs pēkšņi kļuvis, — viņš šņāca, pēc tam sāka skaļi kliegt. — Ja gribi strādāt — mudīgi augšā! Tev ir jākāpj, saproti, tev, nevis man! Smurga tāds! Tev ir jādara viss, ko es lieku.

—   Nekā nebij! Pietiek! — es kliedzu pretī. — Es tev neesmu nolīgts par kalpu!

—   Tu man, zellīt, vēl padziedāsi! — Priede padraudēja ar dūri un ātri aizskrēja uz ceha kantorīti. Pēc dažām minūtēm viņš atgriezās kopā ar meistaru Dzērvi.

—   Kas šeit notiek? — meistars bargi noprasīja.

—   Vecais negrib strādāt, — es Dzērvēm paskaidroju.

Šķita, ka Alfrēds Priede no dusmām metīsies man virsū.

—   Bet es skatos, ka arī tu neko nedari, — meistars teica.

Es atkal sajutu rīklē rūgto kamolu un atkal to gribēju izspļaut. Izteikt. Izkliegt.

—   Pārmaiņas pēc šoreiz Priede var pakāpelēt pa trepēm. Un pārmaiņas pēc arī viņš kādreiz varētu pastiept motorus un vadus, paurbt caurumus un apmainīt izdegušās spuldzes. Es neesmu viņa palīgstrādnieks. Es gribu

(J6

but elektrikis! Bet ko viņš man ir iemācījis? Neko!

—        Nomierinies, — Dzērve mani apsauca. — Tu vēl esi tikai māceklis.

—       Jā, gandrīz četrus mēnešus — un vai iigi vēl?

—       Arodskolā tu par elektriķi būtu mācījies divus gadus, — Dzērve teica.

—        Es mācos visu mūžu, bet sitas te sprukstiņš iedomājas, ka par labu amatnieku var izmācīties dažos mēnešos, — Priede nerimās.

—        Sāc tūlīt strādāt! — Dzērve cietā balsī pavēlēja. — Pēc kāda laika dabūsi kategoriju un pēc tam varēsi strādāt patstāvīgi.

—   Pēc pusgada?

—        Varbūt pat pēc gada. Viss būs atkarīgs no tavām zināšanām.

—        Paldies, — es teicu, cieši paskatījos uz Priedi un Dzērvi, nosviedu pie viņu kājām savus darba cimdus un gāju prom.

—   Stāt! — Dzērve atkal pavēlēja. — Kur tu

ej?

—       Rakstīt atlūgumu, — es sacīju un, ar pirkstu rādīdams uz Priedi, piebildu:

—       Tā ka tev, vecais, tomēr būs jākāpj tur augšā. Un kaut tu nolauztu sprandu!

Pa gadiem, kas pagājuši kopš tā rudens, I]ģuciemā sākusies plaša celtniecība, vecās vienstāva koka mājiņas tiek nojauktas, un arī Būvju ģimene saņēmusi skaistu, modernu un plašu trīsistabu dzīvokli uz Dzirciema un Garās ielas stūra. Arnolds jau pabeidzis Mākslas akadēmijas otro kursu, Spodra, vienu gadu nostrādājusi sestajā apvienotajā slimnīcā par

5* 67 sanitāri, tagad studē medicīnu institūta trešajā kursā, bet pati jaunākā Būvju māmuļas atvase Inta iestājās Politehniskā institūta celtniecības fakultātē. Māmuļas sirds tagad var būt mierīga. Bērni sasniegs nosprausto mērķi, visi dzīvo draudzīgi un saticīgi, nemitīgi viens otram palīdz. Māte priecājas par saviem bērniem, un pagaidām viss ir kārtībā, vienīgi tad, kad viņi beigs mācīties, sāks precēties un istabās brēks mazbērni, māmuļai sāksies jaunas rūpes un uztraukumi.

Pašlaik, kad viņa virtuvē gatavo vakariņas, atveras durvis un ienāk Spodra. Viņa ir ļoti nopietna un izskatās nogurusi. Spodra nesteidzoties novelk lietus mēteli un domīga ieiet istabā.

—   Tā esi tu, Spodriņ? — māte no virtuves jautā.

—   Jā, — meitene atsaucas, smagi nokrīt uz dīvāna un ar plaukstām aizklāj seju.

Māte pēc brīža ienāk istabā un nobijusies ātri piesteidzas pie Spodras.

—   Kas tev, meitiņ, ir? Saslimusi, vai?…

Spodra pieceļas sēdus un izskatās ļoti nelaimīga.

—   Es to, māmiņ, laikam neizturēšu… Es pie tā laikam nekad nespēšu pierast…

—   Kās ta noticis?

—   Šodien atkal bijām sekcijā… — Spodra gandrīz raud. — Pavisam jauna meitene… Pirms dažām dienām viņa vēl bija dzīva, tu saproti? Dzīva… Viņa elpoja, smējās, sapņoja… Kādu gaidīja… Bet šodien profesors mierīgā, lietišķā balsī stāsta un rāda… Nē, nē! Es nekad, māmiņ, nespēšu uz to vienaldzīgi noskatīties. Nekad nespēšu pierast pie sirdīm stikla burciņās.

Māte ar priekšauta stūri izberzē acis un noglāsta Spodras gaišos matus.

—       Baigi jau tas ir, meit, bet ko tu izdarīsi? Cilvēkam jāmirst, tikai žēl, ja tas notiek agri. Tēvs jau vēl varēja dzīvot… Tādēļ tu arī mācies par dakteri. Tu, Spodriņ, būsi labs dakteris. Labi, ka tu nespēj būt vienaldzīga. Tu i iksi vienmēr cienīta.

Spodra nolec no dīvāna, aizskrien līdz radiolai, to ieslēdz un, kad atskan džeza mūzikas skaņas, sāk strauji dejot un smieties.

—       Vienmēr, kad esmu redzējusi nāvi, man gribas dzīvot, — viņa saka. — Māmiņ, man drausmīgi gribas dzīvot.

Spodra pārstāj dejot un paskatās uz māti.

—   Arnolds mājās?

—       Nē. Viņam taču šovakar izšķirošā cīņa. Arnolds šovakar var kļūt par Latvijas čempionu.

—       Un kļūs! — Spodra iesaucas. — Arnolds noteikti uzvarēs!

—       Tas jau būtu smuki, — māte piekrīt. — Un tāds gods … Ka tikai nu nepaliktu pie tās Guntas …

—       Nepaliks! — Spodra atmet ar roku. — Tagad viņam tā draiskule vairs nav vajadzīga.

—       Arnolds viņā ir iemīlējies, — māte domīgi saka, — un tad tas cilvēks ir vajadzīgs … vienmēr. Kāds viņš arī nebūtu.

Atkal atveras durvis, un, jautri dziedādama, istabā iespurdz Inta.

—        Čau! — viņa pamāj ar roku un nevērīgi nosviež mapīti ar lekciju pierakstiem uz dīvāna. — Arnolds mājās?

—   Nē. Arnolds šovakar kaujas.

—   A! Pareizi! Viņš Uldi uzvarēs!

—  Šaubu nav, — Spodra piekrīt.

Inta atsēstas uz dīvāna malas, sasit plaukstas un iztaisa nopietnu seju.

—   Zināt, kur es biju? Nezināt! Es jau izraudzīju zemes gabalu … Diplomdarbam projektēšu … Zināt, ko? Nezināt! Laulību pili! Tādas vēl Rīgā nav. Un to varbūt arī uzcels. Vareni, vai ne?

—   Un pati pirmā tur apprecies! — Spodra smejas.

—   Precies tu!

—   Nē, Arnolds! Viņš jau mums tas iemīlējies!

No rūpnīcas aizgāju. Biju gan sarūgtināts, gan priecīgs. Zēl, ka neiemācījos arodu, varbūt nevajadzēja iekarst, parasti taču esmu ļoti mierīgs un savaldīgs, bet šis arods man būtu vajadzīgs tikai varbūt dažus gadus. Man nevienu dienu no prāta neizgāja sapnis kļūt par mākslinieku. Un tādēļ es priecājos par to rudeni — tik skajstu un krāsainu. Šķita, ka ielas, mājas, parki, mežs, pļava, upe un cilvēku tērpi kļuvuši daudz spilgtāki un skaistāki. Pasaule pārvērtusies dārzā. Gaiss smaržoja pēc ilgām. Stāsta, ka tā parasti ar cilvēkiem notiekot pavasaros. Jo tad cilvēki iemīloties un dzīve kļūstot tuvāka. Var jau būt. Man mīlestība saistās ar rudeni. Tad, kad dabā krāsas ir visspilgtākās. Tad, kad līdz sāpēm sajūti nevis atnākošo, bet gan aizejošo.

Spīdēja saule, jau veselu nedēļu pieturējās sauss, silts laiks, bija svētdiena, pirms dažām dienām pieteicos darbā Rīgas preču stacijā par ki āvēju, pirmdien sākšu tur strādāt, un es gāju pa Dzirciema ielu, nonācu līdz «stūrim», neviena tur nebija, atkal atcerējos Guntu, dusmojos, nolādēju viņu un tai pašā laikā priecājos, ka tāda Gunta tomēr ir un varu dažreiz viņu pat redzēt un domāt par viņu. Gandrīz katru dienu. Tobrīd es vēl šaubījos, vai tā ir mīlestība, varbūt tikai alkas pēc tās, bet tagad es zinu — tās tomēr bija tās skaistās, trakās, tīrās, labās un droši vien bezjēdzīgās jūtas, ko parasti dēvē par mīlestību …

Kamēr es tā stāvēju un domāju, pēkšņi ieraudzīju nākam Guntu. Viņai mugurā bija jauns, elegants rudens mētelis, spilgti sarkana rokassomiņa, sarkanas kurpes, ap kaklu sarkana neilona šallīte, un es iedomājos, ka viņa varbūt nāk pie manis.

—  Sveika, pazudusī… — es teicu.

—   Sveiks! — Gunta apstājās un sniedza man sarkanā cimdā tērptu roku. — Arī tu kaut kur biji pazudis…

—   Nekur, Gunta. Es visu laiku esmu bijis šeit. Un visu laiku tevi gaidīju.

—   Gaidi vien, — Gunta savas spilgti sarkanās lūpiņas savilka skumjā smaidā. — Tikai pēc tam nebrīnies… Viss aiziet, pazūd. Arī vasara kaut kur jau pazudusi.

—  Jā, tā jau ir garām. Tagad jāgaida ziema.

—   Un tad sals. — Gunta nodrebēja. — Mežonīgi sals.

—   Tu kaut kur steidzies? — es vaicāju.

—  Nē. Iznācu pastaigāties. Un, atklāti sakot, cerēju sastapt tieši tevi.

—   Kā dēj?

Gunta neko neatbildēja, paņēma mani zem rokas, un sākām lēni iet pa Buļļu ielu uz augšu — garām Grīvas ielas jauno māju masīvam, pāri Bolderājas dzelzceļa pārbrauktuvei, un es atcerējos, ka mēs jau vienreiz šo ceļu esam gājuši — toreiz vasarā, kad Guntai atzinos …

—   Tas tiesa, ka tu vairs nestrādā? — Gunta prasīja.

—   Jā. No rūpnīcas aizgāju.

—   Un tālāk?

—   Preču stacija lādēšu vagonus.

Gunta līdzjūtīgi pašūpoja galvu, un viņas dzeltenie mati saules staros mirdzēja kā izkausēts zelts.

—   Tas tikai tā… pagaidām, — es nez kādēļ sāku taisnoties. — Paies daži gadi… māsas sāks studēt… un tad jau ari es tikšu uz pekām.

Gunta apstājās un paskatījās manī ar ilgu, vaicājošu un neizpratnes pilnu skatienu.

—   Paklausies! — viņa teica. — Es tevi nekad neesmu sapratusi. Kas tu esi?… Kādēļ tu vienmēr gaidi? Kādēļ tev jāgaida, lai varētu mācīties? Kādēļ tu gaidi, kad es vai kāda cita atnāks pie tevis? Un ja nu neatnāks? Un ja tu pēc dažiem gadiem vairs negribēsi ne zīmēt, ne gleznot, ne vispār nodarboties ar mākslu? Krāvēja darbs tev visu to varbūt izdauzīs no galvas. Ko tad? Kādēļ tu, Arnold, vēl neesi apjēdzis, ka šodien nedrīkst gaidīt! Neko! Tu nedrīksti zaudēt nevienu minūti! Kur nu vēl gadus! Dzīve mums vienmēr atrodas priekšā, un, lai to noķertu, mums jāskrien, mums jāskrien mežonīgā ātrumā, citādi dzīve no mums aizbēgs. Noteikti aizbēgs. Un mēs rto tās neko nebūsim guvuši. Bet tu gaidi pat ziemu.

Es dažus mirkļus klusēju. Tad domīgs sacīju:

—   Varbūt tev taisnība, Guntiņ. Varbūt tiešām mums dzīve jārij kā izsalkušiem maize. Varbūt jāmēģina to noķert, bet… es neprotu skriet. Es tomēr iešu lēnām. Un es aiziešu, Guntiņ, jo es skaidri zinu, kur man jāiet. Man tomēr nekas nepazudīs. Es varu tikai iegūt.

—   Sī vasara… Tā jau ir pazudusi. Tev nav žēl?

—   Ne, — es atbildēju. — Nemaz. Jo arī šī man aizgāja bez tevis.

—   Tev no Ulda bail?

—   Nē. Man bail vienīgi pazaudēt tevi.

Gunta iesmējās, kļuva jautra, atkal ieķērās

manā elkonī un rāva sev līdzi.

—   Arnold, ejam! Aizved mani kaut kur!

—   Aiziesim uz Kleistu mežu, zini, tur netālu no upes.

—   Labi. Tikai ātrāk, Arni!

Tieši tai laikā, kad Arnolds ar Guntu tuvojās Kleistu mežam, mazās rūpnicas kopmītnes istaba pie loga sēdēja tabeļvede Vita un domīga raudzījās saulainajā pēcpusdienā. Gar viņas acīm pa Slokas ielu uz Jūrmalu traucās automašīnas, daži autobusi, gāja svētdienīgi ģērbušies cilvēki, ielas pretējā pusē skaļi strīdējās divas pavecākas sievas, kaut kur spiedza bērni, blakus mājā skaļi dārdēja mūzika, bet to Vita ne dzirdēja, ne redzēja. Viņa domāja par Arnoldu, un, lai gan pa tiem trīsarpus mēnešiem, kamēr viņš strādāja, abi bija parunājušies tikai dažas reizes, Vita par Arnoldu nevarēja nedomāt. Viņš iepatikās uzreiz. Viņš izstaroja spēku, apņēmību. Viņam bija garš, spēcīgs augums un nedaudz sapņainas acis. Vita tieši tādu arī bija iedomājusies savu vīrieša ideālu. Viņa par to bija sapņojusi neskaitāmas naktis, redzējusi, kā viņš atnāk, kā paliek, bet nekad nebija iedomājusies, ka viņš varētu ari aiziet. Viņa nolādēja savu neuzņēmību, kautrību, vajadzēja pašai tuvoties … Bet viņai bija kauns par savām jūtām, ko gan Arnolds tādā gadījumā par viņu_ domātu? Droši vien to pašu, ko visi zēni! «A, kā jau kopmītnes skuķis — viegli paraujama!» Bet es neesmu tāda, Arnold, neesmu! Es esmu pavisam cita. Varbūt man vajadzēja dzīvot pirms simt gadiem. Es nemaz neizskatos slikti, visi saka, ka esmu pat skaista un… kolosāla mulķe. Man vēl nav pieskāries neviens vīrietis. Bet tāda nu esmu. Tādēļ, ka esmu radījusi sev ideālu un līdz šim tikai tu, Arnold, tam atbilsti. Un man bieži pietika ar to vien, ka es tevi katru dienu redzu. Bet tagad tevis nav. Un kur es tevi vēl kādreiz sastapšu? Un vai sastaptu? Redzēšu? Un tomēr, Arnold … Es tevi gaidīšu. Būšu vēl lielāka muļķe, bet pagaidīšu. Jo es gribu — arī tas ir mans ideāls — sagaidīt savu mīlestību tīra un neviena neskarta. Bet cik ilgi?

Telpa, kur Vita dzīvoja kopā ar draudzenēm Ilzi un Ivetu, bija tipiska meiteņu kopmītnes istaba. Gar sienām trīs glīti uzklātas gultas, galds, vāze ar ziediem, skapis, liels spogulis, neliels grāmatplaukts un pie sienām kinoaktieru fotogrāfijas.

Ilze sēdēja pie galda un rūpīgi krāsoja uzacis, skropstas un lūpas. Bet Iveta spoguļa priekšā pārģērbās. Vakarā «Rīgas tekstila» klubā atkal kārtējā balle… Kā jau katru svētdienu …

—       Vitiņ, nesēro! — Ilze iesaucās. — Labāk uzpucējies!

—       Es nekad viņu vairs neredzēšu, — Vita klusi sacīja.

—       Tu runā par Arnoldu? — Iveta drošības pēc pārjautāja.

Vita piekrītoši pamāja.

—          Aizraksti viņam vēstuli, — Ilze deva padomu. — Adresi taču zini.

Vita noraidoši pakratīja galvu un klusēja.

—       Gan jau tas pāries, — Iveta pārliecināta atmeta ar roku. — Parastais dullums.

—       Nepāries. — Vita paskatījās uz savām jautrajām draudzenēm. — Es viņu mīlu.

—       Tu tikai to iedomājies. — Iveta sāka smieties. — Kas tā par mīlestību, ja jūs pat ne reizi neesat aizgājuši uz ķinīti!

—       Vitiņ, labāk pārģērbies un nāc līdzi uz balli, — Ilze aicināja un beidza krāsoties. Viņa izskatījās skaista un vulgāra. — Kaža visu laiku met acis uz tevi. Nekāda vaina — čalis uz goda!

—       Tu taču zini, kas viņam tik prātā. — Vita sarūgtināta pagriezās pret logu.

—       Nu un tad? — Iveta neizpratnē paraustīja plecus un uzstīvēja šauros, īsos svārciņus. — Vai tur kas slikts? Bez tā taču nevar iztikt.

—       Protams, — Ilze sacīja, piecēlās un apmierināta vēlreiz uzmeta acis spogulim. — Viņi visi, mūs ieraugot, uzreiz domā par gultu, bet mēs? Vai tad mēs par to nedomājam?

—   Būtu tu Arnoldam iepatikusies, domā, jūs visu laiku skaitītu zvaigznes? Hā! Agrāk vai vēlāk tāpat sagrēkotu! — Iveta smējās.

—   Tas būtu kas cits, — Vita sacīja, pavēršot skatienu pret draudzenēm. — Mijās meitenes, vai tad jūs to nesaprotat? Tas būtu pavisam, pavisam kas cits …

Mēs izgājām cauri mežam, nosojojām nelielu gabalu pa upes krastu, Gunta visu laiku bija cieši ieķērusies manā elkonī, smaidīja un smējās, un pēc tam mēs atkal iegājām mežā, atradām nelielu ieplaku, visapkārt auga jaunas priedītes, pie debesīm neredzēja nevienu mākonīti, tikai kaut kur tālu, kaut kur bezgalīgi tālu spīdēja vēsā rudens saule …

—   O, šeit ir jauki! — Gunta iesaucās. — Nekur citur neiesim.

Es samulsu un nosarku. Man pēkšņi kļuva bail. Bet tai pašā laikā kaut kāds nezināms spēks mani neatturami vilka pie Guntas. Es taču šo sievieti mīlēju, biju sapņojis un ilgojies, lai šī sieviete man piederētu, tikai man. Piederētu. Un tomēr tagad centos šo mirkli attālināt, es baidījos.

—   Mēs no šejienes nevarēsim redzēt upi, — es klusi sacīju un centos neskatīties Guntai acīs.

Viņa atpogāja mēteli, novilka cimdus un pēc tam apvija rokas ap manu kaklu, piekļāva lūpas pie mana vaiga un pasmaidīja.

—  Vai tad mēs šeit esam atnākuši skatīties upi?

Nu, protams, Gunta. Mēs toreiz neatnācām skatīties upi, jūsmot par meža smaržām, lasīt čiekurus, klausīties putnu dziesmas vai priecāties par saulaino dienu. Mēs atnācām, lai piepildītu mīlestības varbūt pašu būtiskāko, pašu nozīmīgāko daļu, bez kuras mīlestība nekad nevar būt ne pilnīgi piepildīta, ne apmierināta.

Mēs gulējām pļaviņas vidū, visapkārt mums stāvēja klusums, man nedaudz reiba galva, arī Gunta vēl nevarēja tik ātri nomierināties, es atvēru acis un redzēju, kā no tuvumā esošā bērza nokrīt dažas dzeltenas lapas …

«Viss ir daudz vienkāršāk.» es nodomāju. «Un ne tuvu tā, kā biju iedomājies.»

Gunta izplēta rokas un iesmēiās.

—   Es esmu laimīga, Arnold… Bet kādēļ tas tik ilgi bija jāgaida? Mēs taču šeit varējām atnākt jau vasarā…

Nodrebēju. Jutos, it kā man kāds būtu iesitis. Un sajutu kaut ko līdzīgu naidam un sāpēm. Bet var būt, ka tās bija tikai skumjas.

—  Vasarā tev bija Uldis, — es sacīju un piecēlos sēdus.

—   Nepiemini! — Gunta negaidot iesaucās. — Par Uldi vairs nerunā ne vārda. Tagad man būsi tikai tu.

—   Mēs atnāksim atkal pavasarī, — es sacīju. — Tad, kad sāks plaukt pirmie ziedi.

—   O, tu to labi izdomāji, — Gunta strauji piecēlās, noraisīja no kakla sarkano šallīti un pagāja dažus soļus uz priekšu. — Atnāksim tieši šeit, šai pašā vietā.

—   Labi, Gunta, — es piekritu.

Gunta piegāja pie bērza un apsēja ap to savu sarkano šalli.

—   I.ai mēs atkal spētu atrast… — viņa teica. — Sai vietai jābūt mūsu, Arnold… Tikai mūsu…

Es leni piecēlos, piegāju pie Guntas, un mani pārņēma vēl nepiedzīvots maigums — tātad arī viņa mani mīl, un mēs tagad satiksimies gandrīz vai katru vakaru, visur iesim kopā un vienmēr varēsim justies laimīgi…

Skaisti. Mūsu iedomas un sapņi vienmēr ir skaisti, tikai žēl, ka tic vēlāk nepiepildījās un viss bija pavisam savādāk.

Es ar abām rokām aptvēru Guntas galvu un sāku lēnām, maigi skūpstīt. Gunta notrīsēja, viņu atkal sāka kratīt sīki drebuļi, viņa pievēra acis, cieši man pieglaudās un satraukta čukstēja:

— Stiprāk, Arnold! Stiprāk! Man patīk, ka stipri, ļoti stipri… un ilgi.

Pēc kāda laika mēs klusēdami gājām mājup. Atkal pārgājām pār Bolderājas dzelzceļa pārbrauktuvi, gājām pa Buļļu un Spilves ielām, pagājām garām kafejnīcai, mums pretim nāca cilvēki. Un es jutos pavisam dīvaini — muļķīgs kauns jaucās kopā ar prieku, un es sapratu, ka tagad vairs nevarēšu būt tāds, kāds biju līdz šim. Pēkšņi jutos kā pilnīgi pieaudzis vīrietis.

Kad iegāju dzīvoklī, māte, kā parasti, kaut ko darīja virtuvē, māsas bija aizgājušas uz kino, es savā istabā sameklēju papīru, melno ogles zīmuli un, kamēr vēl no atmiņas nebija izgaisušas Guntas smaržas, viņas acu skatiens un gaidās saspringtās lūpas, sāku zīmēt. Es rūpīgi izzīmēju viņas tumšo uzacu izliekumus, viņas skaistos sejas vaibstus, matus un valdzinošās lūpu līnijas.

Pēc kāda laika istabā ienāca māte un, par kaut ko stipri noraizējusies, ilgi raudzījās uz mani.

—        Kas ir, māt? — Es pārtraucu zīmēt. — Vai kas noticis?

—        Kā tagad, dēls, būs? — viņa samulsa un neveikli ar pirkstu galiem knibinājās gar rūtainā priekšauta stūri. — Es nemaz nezinu … Vai nu vajadzēja no tās rūpnīcas tā aizskriet?

—       Ā, tu par to! — es iesaucos un atviegloti uzelpoju. — Vajadzēja. Es par sešdesmit rubļiem neiešu vergot.

—   Tu iegūtu amatu… — māte iebilda.

—        Slikti jau nebūtu, — es piekritu, — bet mans mērķis taču ir Mākslas akadēmija. Un to es sasniegšu! Pēc gada vai desmit, bet sasniegšu! Tici?

—       Ticu jau, ticu, dēls. Es jums visiem ticu. Tikai diez vai nu vajadzēja iet akurāt pie tiem vagoniem?

—       Veči tur izpelna līdz divsimt rub|iem. Bet naudas mums vajag.

—       Vajadzēt jau vajag, — māte sacīja. — Kā nu bez tās. Bet es nākamvasar varētu iet strādāt par sardzi.

—       Liecies mierā!—es atmetu ar roku. — Nekur tev nevajadzēs iet.

Māte pienāca man klāt un vairākas reizes noglāstīja galvu. Man pat šķita, ka viņai acīs sariešas asaras.

—       Tu jau esi pavisam liels, Arnold… Gluži kā tēvs. Un par mums tā rūpējies…

—   Tā taču vajag, — es teicu.

Māte beidzot ieraudzīja portretu. Viņa parādīja uz to ar pirkstu, un balss kļuva nedaudz skarbāka.

—  Tā ir Gunta?

—   Jā. Patīk?

—  Nē, — māte atkal pieskārās manai galvai. — Es negribu tev neko ieteikt, ne aizliegt… Es tikai domāju… Tev ar šo meiteni nevajadzētu …

—   Vajag, — es cieti noteicu.

—   Kādēļ tu nevari atrast sev meiteni… nu ne tādu .. . godīgāku. Tu taču zini, ka viņa jau sagajusies ar tik daudziem vīriešiem…

—   Mūķeņu vairs nav, — es sacīju. — Jebkurai skaistai sievietei jau kāds būs bijis… Un kas galu galā par to? Šodien uz visu to skatās savādāk.

—   Jā, šodien uz daudz ko skatās citādi, — māte skumīgi sacīja, un man šķita, ka viņai manis ir žēl. — Bet vai tad tā ir pareizi?

—  Vai tad cilvēks, kurš spēj izraisīt mīlestību, var būt slikts? — es iesaucos un jautājoši paskatījos uz māti. Viņa brīdi klusēja, tad neizpratnē atmeta ar roku un gāja prom.

—  Dari, kā nu zini, dēls…

Un es darīju. Jau trešo dienu strādāju Rīgas preču stacijā par krāvēju, vakaros smeldza katra muskuļu šķiedra, sāpēja rokas un kājas, un kļuvu pavisam drūms. Mārtiņa brigādē bijām četri vīri, un no tiem pagaidām biju dzirdējis tikai zobošanos un dažbrīd pat atklātu nicināšanu. Tikai vēlāk, kad beidza smelgt muskuļi un mugura, kad spēju visiem turēt līdzi un spēkā un veiklībā dažus no vecajiem pat pārspēt, viņi mani pieņēma kā savējo. Tie veči bija lāga viri, kuri par visu vairāk uz šīs pasaules cienīja spēku un izturību un bezgala nicināja vājos un mīkstčauļus. Viņi visu mūžu savu maizi bija pelnījuši ar rokām un pleciem — strādājuši gan uz būvēm un ceļiem, va

dījuši plostus, krāvuši baržas un kuģus jūras ostā un vagonus preču stacijās. Tie vēl bija dzelzs vīri, kuriem nieks bija izdzert pusstopu degvīna un pēc tam smejoties cilāt centneru smagas kastes. Bet man pirmās dienas gāja grūti. Un jau trešajā dienā es gribēju bēgt. Atkal bēgt, vienalga, kur.

Mums todien no trešās noliktavas kādai kartonāžas fabrikai vajadzēja nosūtīt piecdesmit tonnas biezā kartona. Tas bija iesaiņots simt kilogramu smagās ķīpās, mašīnas nepārtraukti piebrauca pie noliktavas durvīm, un mēs, uz muguras uzvēluši šīs smagās un neveiklās ķīpas, gandrīz skriešus šķērsojām iekraušanas laukumu un tās krāvām automašīnu kravas kastēs.

Bet es paskriet nevarēju. Es gāju ļoti lēni, nedaudz grīļodamies un ļoti baidīdamies, ka tikai ķīpa nenokrīt. Man pirmo reizi mūžā uz pleciem gulēja simt kilogramu liels smagums. Un tas par katru cenu bija jānotur. Kad beidzām kraut ceturto mašīnu, es tik tikko turējos kājās un ievēroju — kamēr es ar lielām grūtībām aizstiepu vienu ķīpu, no pārējiem katrs jau bija veicis vismaz divus gājienus.

—   Pīppauze! — Mārtiņš izziņoja, un, kad mašīna aizbrauca, veči atsēdās uz noliktavas paaugstinājuma un sāka kāri smēķēt. Es atsēdos dažus soļus no viņiem, klusi elsoju un nepārtraukti slaucīju sviedrus. Bet turpat blakus aiz nojumes krita balts, balts sniegs…

—   Velns viņu sazin! — Kristaps, dusmīgi uz mani glūnot, sāka šķendēties. — Kas tagad tā par jaunatni! Ne tiem vairs dūšas, ne spēka.

81

Kristaps bija drukns pamaza auguma vīrs, vienmēr ar kaut ko neapmierināts un dusmigs.

6-5113

Viņš jau bija tuvu pie sešdesmit gadiem, bet vēl spēcīgs kā vērsis.

Pārējie iesmejas.

—   Tagad viņiem taču prātā tikai ballītes un skuķi, — Kārlis piebalsoja. — Tas taču arī ir darbs — spaidīt meitas, — un tur tad viņi ari izpumpējas.

Kristaps nedaudz pagrieza savu drukno augumu pret mani un pamirkšķināja ar aci.

—   Varbūt vakar tā kārtīgi sameti pa lampu?

Noraidoši pakratīju galvu.

—   Es nedzeru.

—   Kā tad! — Kristaps skaļi ievaimanājās. — Pat kārtīgi iemest nevar.

—   Beidz apcelt, — sacīja Mārtiņš. — Puika tikai trešo dienu darbā.

—   A kas man par to? — Kristaps paraustīja plecus. — Pirmo vai pēdējo? Jāšancē tāpat kā visiem.

—   Gan jau ar laiku pieradīs, — Mārtiņš mēģināja biedru nomierināt. Bet Kristaps iekarsa vēl vairāk.

—   Lai viņš pierod jau šodien! Es neiešu viņa vietā maizi pelnīt.

Un atkal man vajadzēja pārdzīvot apvainojumu. Neizturēju. Lēni piecēlos, nikns un izmisis paskatījos uz Kristapu, nospļāvos un gāju prom. Pie velna! Kad nav, lai tad arī nav! Iešu strādāt konfekšu fabrikā, ja jau esmu tik vārgs. Bet es vairs nespēju paciest šos pārmetumus, it sevišķi tādēļ, ka tie visā visumā bija pelnīti.

Pēc neilga laika, kad jau šķērsoju stacijas laukumu, mani panāca brigadieris. Mārtiņš bija samērā jauns, ap četrdesmit gadiem, varenu

augumu, vēja appūstu, iesārtu seju un melnām acīm. Man viņš iepatikās uzreiz, un viņu cienīja visi stacijas krāvēji un priekšnieki. Spēcīgs, taisnīgs un labs organizators.

—   Kur tu tā nesies? — viņš mani apstādināja.

—   Eh, nav vērts… — es sašļucis atmetu ar roku. — Acīmredzot šis darbs man tomēr nav piemērots.

—   Muļķis! — Mārtiņš mani krietni sapurināja aiz pleca. — Spēka tev divreiz vairāk nekā Kristapam. Visu izšķir prasme. Katrā lietā ir sava škunste. Es tev visu parādīšu…

—   Ko tad tu agrāk ne? — es viņu pārtraucu un raudzījos uz sliedēm, pa kurām lēni aizslīdēja vaļējas platformas ar lieliem konteineriem.

—   Agrāk! — Mārtiņš iesmējās. — Viss pašam jāapgūst. Pašam jālej sviedri un jāpalauza galva. Un jāpaskatās, kā citi dara. Tikai no malas var likties — kas nu tur liels! Paķer un stiep. Bet nekā! Es tev parādīšu, kā vajag.

—  Vai ir vērts? — es joprojām šaubījos.

Mārtiņš mani pēkšņi sagrāba aiz vatnieka

un strauji pierāva sev klāt.

6»

83

—   Tu man strādāsi, kā īstam vīram pieklājas! — viņš blāva sejā. — Tu strādāsi kā pēdējais turks, tev sāpēs rokas, mugura un kājas, tu raudāsi un sauksi mammu, bet tu strādāsi, strādāsi, kamēr beidzot apjēgsi, ka tikai darbs tev palīdzēs kļūt par īstu vīru un ka vīrietim nekas nevar būt patīkamāks kā sajust muskuļos smeldzi. Bet, ja esi mīkstais, tad joz! Un skrien, cik vien kājas nes!

Viņš mani palaida vaļā un, mazliet smīnot, skatījās sejā. A*\an kļuva kauns. Nekur es negāju. Cieši sakodu zobus un dažos mirkļos apņēmos darīt visu, lai kļūtu līdzīgs saviem biedriem, no kuriem es nupat gribēju …

—   Aizbēgt var vienmēr, — AAārtiņš, kā uzminējis manas domas, sacīja, — tikai tas ne vienmēr jādara pie pirmās izdevības. Bet tagad, puis, staigājam atpakaļ, un tu redzēsi, ka mēs vēl kļūsim draugi.

Draugi mēs tomēr nekļuvām, bet tā bija pēdējā reize, kad vīriem devu iemeslu par sevi zoboties. Pēc dažām nedējām organisms jau pilnībā bija pieradis un piemērojies lielajām slodzēm, kuras man nedaudz vēlāk lieliski palīdzēja boksa treniņos un sacīkstēs. Muskuli piebrieda. kājas kļuva spēcīgākas, un reti kad noguru. Bez sevišķām pūlēm spēju izturēt arī papildslodzes — bieži nācās strādāt virsstundas, bet tas bija izdevīgi — par tām maksāja dubulti.

Tā pagāja divas nedējas. Mēs visu dienu krāvām vagonos kādas rūpnīcas produkciju — lielas, simt piecdesmit kilogramu smagas kastes un, tā kā šis sūtījums bija ļoti steidzams, turpinājām vēl strādāt arī pēc tam, kad oficiālā darbadiena jau bija beigusies. Ap pulksten sešiem, kad viss preču sūtījums bija iekrauts, vagoni noslēgti un aizplombēti, Mārtiņš beidzot paziņoja:

—  Veči, feirāms! Beidzam!

Aizgājām uz noliktavas galu, kur atradās telpa krāvējiem. Daži finiera drēbju skapīši, koka sols un galds. 5ajā telpā bija arī izlietne ar ūdens krānu.

Noģērbām darba drēbes un sākām mazgāties.

—   E! — Kārlis negaidot iebrēcās. — E! Bijām pavisam aizmirsuši — šodien taču cālungs…

—   Jā, jā! — Kristaps uzreiz kļuva manāmi mundrāks. — Šodien liela diena …

—   Fiksāk, vīri! — Mārtiņš skubināja. — Rinda jau būs cauri.

—   Kā tad! — Kristaps sāka ģērbties ātri kā ugunsdzēsējs. — Skaties tik, vai kasiere nebūs jau aizgājusi. Šodien taču atkal rāvām divas stundas virs normas! Diez ko ta mūsu jauneklis darīs ar to lielo rubuli? — Kristaps pagriezās pret mani un smīnēja. — Bombongās tērēs, vai…

—   Atdošu tev! — es atbildēju.

Visi sāka smieties, bijām jau pārģērbušies un gājām pēc algas.

Biju pārsteigts, pareizāk sakot — biju pilnīgi apstulbis. Par divu nedēļu darbu es saņēmu simt sešdesmit astoņus rubļus. Pirmo reizi mūžā rokās turēju tik daudz naudas.

—   Nu? — Kīistaps pienāca klāt, vispirms vairākas reizes pārskaitījis savu algu. — Tev vajadzētu uzstāties … Mēs esam tavi vecākie biedri, tā sakot, gandrīz vai tēva vietā, esam palīdzējuši, atceries …

—   Nekas neiznāks, Kristap, — es atbildēju, naudu iebāzdams mēteļa iekšējā kabatā. — Es atceros arī vēl daudz ko citu…

—   Krist, beidz kūdīt! — Mārtiņš pienāca mums klāt un nedaudz pastūma Kristapu sāņus. — Brauc, Arnold, ātrāk mājās un tikai pamēģini sākt! Rīt vairs kabatā nebūs ne kapeikas. Un viss darbs, sviedri un atalgojums vējā.

—   Esi mierīgs, — es viņam atbildēju. — Es taču nedzeru.

—   Gan jau sāksi, — teica Kārlis. — Visi kādreiz sāk, un daudzi pēc tam nekādi nevar beigt. Arī es.

—   Arnolds nesāks, esi drošs, — Mārtiņš leica un pasmaidīja. — Viņš ir puisis ar iekšām, tikai nevajag kūdīt, vai ne?

—   Cau! — es atvadījos un gāju prom. Laukā lēni no tumšajām debesīm krita sniegs, un es gāju pa Hanzas ielu, pēc tam nogriezos uz Ķieģeļu ielu, šķērsoju Gorkija ielu, pa Dzirnavu ielu aizkļuvu līdz Ļeņina ielai un iegāju «Modes precēs». Gribēju kaut ko mātei un māsām nopirkt, kaut ko uzdāvināt, bet neko konkrētu nespēju izdomāt, pie letēm, enerģiski grūstīdamās un skaļi čalodamas, drūzmējās tikai sievietes, lietpratīgi pētīja somiņas, lūpu zīmuļus, zeķes un veļu. man sametās kauns, un es ātri izgāju laukā. Tad atcerējos, ka Inta ļoti ilgojās pēc siltiem ziemas zābaciņiem, atcerējos viņas «gurnijniekus», ar kuriem viņa vēl joprojām staigāja, un tas būtu jauki, ja viņai varētu uzdāvināt zābakus. Netālu no Lāčplēša ielas atradu nelielu veikaliņu, tas bija pilns ar uztrauktām sievietēm, un es, pacietīgi nostāvējis rindā apmēram stundu un saklausījies visdažādākos spriedumus par kājām un apaviem, par cenām un neizdarīgiem vīriem, par pārlieku izvēlīgām pircējām un neveiklām pārdevējām, beidzot par sešdesmit rubļiem nopirku baltus trīsdesmit septītā izmēra čehu zābaciņa 1

—       Tas tev! — Mājās lielo iesaiņojuma kasti atdevu Intai. — Bet tev, māt… Ņem! Šodien saņēmu algu.

—   Paldies.

Māte paņēma naudu, to pārskaitīja un samulsa.

—       O, dēliņ! Šeit taču dikti daudz. Veseli simt rubli.

—       Jā, māt, tagad es pelnīšu daudz, vismaz pietiekami, lai nebūtu jāskaita katra kapeika.

Māte pienāca man klāt, noskūpstīja un sāka raudāt.

—       Tu jau esi pieaudzis, dēls. Pavisam liels. Rūpējies gluži kā tēvs. Kā tēvs… dēls.

Pēc dažiem mirkļiem Inta, aiz prieka skaļi iekliegdamās, metās man ap kaklu.

—       Brāļuk! Kapitāli! Tieši par tādiem es sapņoju! Tu esi dievs!

—   Ko tu! Vispirms uzmēri, vai maz der.

Derēja. Vēlāk atnāca Spodra, un tad tikai

sākās! Viņas pārmaiņus vilka kājās zābakus un lēkāja vai pastaigājās spoguļa priekšā. Apsolījis arī Spodrai no nākošās algas nopirkt ja ne gluži tādus pašus, tad citādus zābakus, iegāju istabā, apsēdos uz dīvāna, kā parasti, atcerējos Guntu, tad jau kuro reizi sāku zīmēt viņas portretu. Bet kādu? Reālo vai vēlamo? Sapni vai īstenību? Esošo vai iedomāto?

Acis.

Tumši brūnas, kurās gandrīz nepārtraukti mirgo tālas uguntiņas. Ugunskuru, zvaigžņu vai vienkārši degošu cigarešu atspīdumi? Acis, kuras, šķiet, redz visu, bet neko neatceras. Acis, kuras dažbrīd ilgi un nekautrīgi spēj skatīties sejā un uz jebkuru ķermeņa daļu.

Acis, kuras nekad nekaunas, un tikai dažreiz tur pavid tikko pamanāmas skumjas.

Kādas tev, Gunta, ir acis?

Seja.

Tā ir nedaudz ovāla, deguns taisns, un virs tā gari un tumši uzacu loki. Varbūt tas ir klasiskais grieķu, varbūt vienkārši tāds pats skaistums. Seja, kura parasti pauž pārliecību, ticību un varbūt pat apņēmību. Seja, kura bieži mēdz būt auksta kā sniegs. Un dažreiz kā maska. Balta un sastingusi.

Varbūt, Gunta, tava seja patiešām ir tikai maska?

Lūpas.

Pabiezas, vienmēr spilgti uzkrāsotas, ar asiem lūpu kaktiņiem. Šādas lūpas parasti liecina par to īpašnieka pastiprināto baudkāri un iedomību. Lūpas, kuras vienmēr pavērtas vieglam, ļoti koķetam smaidam. Lūpas, kuras esmu skūpstījis un kuras diemžēl skūpstījuši daudzi. Lūpas, pār kurām ir nākuši man, tikai man domāti vārdi un dažreiz vēl meitenēm nemaz neraksturīgs cinisms, paliesā noliegums un uzspēlēts nicinājums. Lūpas, starp kurām pārāk bieži ir cigarete.

Lūpas, Gunta, tev laikam tomēr ir patiesas.

Ķermenis.

Vidēja garuma, slaids un ļoti vingrs. Ķermenis, ja vēl to pastiprināti sašūpo gdrnos, izskatās skaists un ļoti kārdinošs. Es šo ķermeni esmu redzējis bez tērpa. L!n tad gribējis bēgt, no tā visa apreibis. Tādu to redzējis ne es viens. Arī Uldis, arī… Ķermenis, kurš liekas veidots no jūras putām, mākoņiem vai balta, viegli mirdzoša marmora. Ķermenis, kurš nepārtraukti alkst pieskārienu. Un vai tikai manu?

Ari ķermenis tev, Gunta, ir patiess. Pat pārāk patiess.

Esmu redzējis, izjutis un es varu uzzīmēt tavus matus, tavas acis, tavu seju, tavas lūpas un tavu ķermeni, bet kā lai es izzinu un uzzīmēju tavu sirdi, Gunta? Kas tu esi, un kas tu būsi, Gunta? Es nezinu, kāda tu būsi pēc gadiem, bet man ir drausmīgas bailes, ka zinu, kas tu esi, Gunta . .. Un vēl es zinu … Nē! Ne velna nezinu. Es pat nezinu, kādēļ tevi, kādēļ tieši tevi esmu iemīlējis. Dažreiz es to apjēdzu pavisam skaidri — tu esi pirmā meitene, kura man iepatikās, kura ar mani ir draudzējusies, gājusi ar mani uz kino, uz dejām vai peldēties, kura nekad pret mani nav izrādījusi nepatiku, un beidzot tu esi meitene… mana pirmā sieviete. Bet dažreiz es arī tikpat skaidri apjēdzu, ka tu to visu esi darījusi ne tādēļ, ka mani mīli, ka esmu tev tuvs un vienīgais, bet gan tādēļ, ka tu tā esi paradusi darīt ar daudziem un arī es tev esmu tikai viens no daudzajiem. Un vēl es dažreiz skaidri saprotu, ka šādas meitenes nav vērts mīlēt, nav vērts par viņām domāt, nav vērts ar viņām paf runāt. Bet ja nevar?

Kas tas ir par nolādētu spēku, kas mani sauc pie tevis, Gunta?

Ziema jau tuvojās beigām. Arvien biežāk spīdēja saule, dienas kļuva manāmi garākas un cilvēki priecīgāki. Bet uz māju jumtiem, parkos un ielās vēl gulēja sniegs.

Kādu svētdienas pēcpusdienu es izgāju no mājas, nesteigdamies aizgāju līdz kinoteātrim «Dzintarpils» un sāku pētīt filmu afišas. «Aizmirsto senču ēnas», «Garā stiprie», «Mana skaistā lēdija». Jā, mana skaistā . . . Kur tu tagad esi? Vajadzētu vismaz aiziet un papriecāties par Odriju Hepbernu.

Gribēju jau ieiet kases telpās, kad manai rokai kāds viegli pieskārās.

—   Labdien, Arnold …

Es strauji pagriezos un ieraudzīju Vitu. Jauko rūpnīcas tabeļvedi, kuru biju gandrīz jau aizmirsis. Viņai mugurā tumši zils ziemas mētelis, silta cepurīte un gari, eleganti zābaki. Viegli iekrāsotas uzacis un lūpas. Vita vainīgi pasmaidīja un nolaida acis. Varbūt tikai tagad es viņu pirmo reizi tā īsti apskatīju un redzēju, ka viņa ir simpātiska, ļoti sievišķīga, un, ja nezinātu, ka strādā rūpnīcā, varētu nodomāt: manā priekšā stāv aktrise vai baletdejotāja. Kļuvu priecīgs, pat iekšēji lepns, ka mani uzrunājusi tik pievilcīga sieviete.

«Odrija Hepberna,» es nodomāju. «Mana skaistā lēdija. Tikai ne mana un ne lēdija. Un ne Hepberna. Vita — tabeļvede. Es par tevi nemaz neesmu domājis.»

—   Tu mani vairs nepazīsti?

—   Sveika, Vita! — es beidzot attapos. — Nu tu redzi, cik tā pasaule tomēr ir maza. Kas to varēja domāt…

—   Es… — Un Vita atkal nolaida acis.

—   Tu nāc uz kinci?

—   Nē. 5o filmu esmu jau redzējusi. Iznācu tāpat pastaigāties, gāju garām un tad ieraudzīju . ..

—  Tu esi kļuvusi daudz skaistāka, daudz …

—  Nē, Arnold, nepavisam ne. Nevajag. Kad tu vēl strādāji rūpnīcā, es …

—   Es tevi ilgi neesmu redzējis.

—   Simt divdesmit četras dienas, — Vita domīgi noteica un sāka lēni iet. Samulsis sekoju.

Mēs nedaudz pagājām pa Dagmāras ielu, pēc tam nogriezāmies uz Slokas ielu, pie lielā gastronomijas veikala stāvēja vairāki pazīstami zēni un skuķi, es viņiem pamāju ar roku, un mēs ar Vitu turpinājām iet uz priekšu. Joprojām jutos mazliet neveikli — pirmo reizi gāju kopā un sarunājos ar citu meiteni. Ar Guntu vienmēr bija vienkārši — es taču viņu pazīstu kopš bērnības, bet Vita … Es neprotu ne runāt, ne uzvesties, kad esmu kopā ar citu meiteni. Un es neko par viņu nezinu. Droši vien ne vairs meitene, bet pieredzējusi sieviete Skaistās ilgi vienas nestaigā. Tāpat kā Marta, Sandra, Gunta un neskaitāmas citas. Droši vien visas.

—   Ko tu tagad dari? — Mani no pārdomām iztraucēja Vitas balss.

—   Raujos prečenē.

—  Un tagad tev ir labāk?

—   Nopelnu piecreiz vairāk, tas arī viss labums! — es iesmējos. — Bet tu? Joprojām nīksti tai mazajā būcenī?

—   Jā, joprojām tur vēl strādāju, — Vita atbildēja un nedaudz palēnināja soļus. — Es taču dzīvoju kopmītnē, un, līdzko aiziešu, mani no turienes izliks.

—   Ziemā jau nu neizliks.

—   Bet pavasarī?

—   Pavasarī tu apprecies, — es devu padomu un ātri paskatījos uz Vitu. Viņa nosarka.

—       Tas ir tik vienkārši? — Vita pajautāja un uzmeta man ātru, ļoli vērīgu skatienu.

—       Nezinu, — es paraustīju plecus. — Varbūt tas ir smieklīgi vienkārši, varbūt traki sarežģīti. Kā lai es to varētu zināt?

Vita apstājās un vēlreiz nedaudz piesarka.

—   Es šeit dzīvoju . ..

—  A, — paskatījos uz pelēku divstāvu māju.

—   Izrādās, ka mēs viens no otra nemaz tik tālu neesam. Tā pasaule patiešām ir maza.

—       Un tomēr tajā tik viegli var nomaldīties, — Vita klusi sacīja un pieskārās manai rokai. — Uznāc, Arnold, pie manis…

Es iekšēji nodrebēju un arī laikam nosarku.

—       Un viss? — neveikli prasīju, un mute man kļuva sausa.

—       Jā, — Vita teica un skumji pasmaidīja, — jo tu droši vien pēc desmit minūtēm aiziesi, un, ja es tevi atkal kaut kad pēc gadiem nejauši nesatikšu, tu pats taču šeit nekad vairs neatnāksi…

—       Droši vien, — es godīgi atzinos un jutos pavisam neveikli. — Tad kādēļ mums jāiet? Labāk paliksim šeit.

—  Nē, Arnold, — Vita gandrīz lūdzās.

—   Uznāc … Es ļoti gribu. Tieši tu. Neviens pie manis nav nācis … kā draugs.

Pa čīkstošām koka kāpnēm mēs uzkāpām otrajā stāvā, gājām pa garu, īpatnēji smaržojošu gaiteni, un pašā tā galā Vita atvēra savas istabas durvis. Kad iegājām iekšā, mums pretim, neslēpdamas pārsteigumu, nostājās divas meitenes.

—       Čau! — viņas iesaucās un mani ilgi un nekautrīgi nopētīja. «Tā nekas,» droši vien konstatēja. «Tīri frišs.» Vai arī: «Iztikt var, ja nav labāka.» Ko gan viņas par mani toreiz nodomāja? Kāds es izskatos meiteņu acīs? To nemaz nebūtu slikti zināt.

—        Iepazīstieties! — Vita uzaicināja, ātri noģērbdama mēteli. — Tas ir Arnolds.

—        Iveta.— Un man tika pasniegti pieci balti pirkstiņi ar koši nolakotiem nagiem. Tikai vēlāk es uzzināju, ka šie pirkstiņi katru dienu strādā pie štances.

—        Ilze. — Un man atkal tika pasniegti tīri, balti un ļoti silti pirksti. Tikai vēlāk es uzzināju, ka šie pirksti katru dienu mirkst aukstā ūdenī, pēc karstās apstrādes atdzesējot dažādas detaļas.

Es cienīgi palocīju galvu.

—       Noģērb mēteli, — Vita teica, un es klusēdams paklausīju.

Pa to laiku Iveta ar Ilzi, te sačukstēdamās, te skaļi iespurgdamās, atrāva skapi, ātri apģērbās un jau vēra durvis.

—       Cau! Mēs jūs netraucēsim, — Iveta sacīja un saprotoši iesmējās. — Jautri pavadīt vakaru!

—        Aizslēdziet durvis! — Ilze atgādināja. — Lai jums neuzdrāžas virsū komandants. Mēs būsim atpakaļ ļoti vēlu.

Vēl dažas smieklu šaltis, vēl daži vērtējoši skatieni, un prom viņas bija.

Vita stāvēja, atspiedusies pret loga palodzi, un raudzījās kaut kādā grīdas punktā.

—   Skumji, vai ne?

—       Kādēļ? Viņas taču izdarīja labu darbu — atstāja mūs divatā.

—       Vai tad tu neko nesaprati? — Vita pacēla galvu.

—   Sapratu, — es atbildēju, un nez kādēļ arī man kļuva skumji. — Vai tā bieži notiek?

—  Jā, diemžēl… — Vita atkal pagrieza galvu sāņus. — Un tad es vienmēr bēgu. Klīstu pa ielām … raudu. Manas draudzenes sevi uzskata par ļoti modernām, par sievietēm bez aizspriedumiem un … Viņas mīl dzīvi ēst kā saldu kūku.

—   Un varbūt pareizi dara, — es sacīju un pagāju dažus soļus tuvāk Vitai. — Vismaz tā dara ļoti daudzi. Gandrīz visi mani draugi, un nekad neesmu dzirdējis viņus sūdzamies.

—   Paldies, — Vita asi teica. — Tad es labāk staigāju izsalkusi.

Es vēlreiz sajutu kaut kādu neveiklību, kaut kādu iekšēju trauksmi un neko nesapratu. Es būtu domājis nepareizi? Mans priekšstats par Vitu būtu izrādījies aplams?

—  Tātad tu esi no tām svētajām? — es drošības pēc pajautāju.

Vita pasmaidīja, ieskatījās man acīs, un viņas seja kļuva pavisam gaiša — tā šķita kā saules apspīdēta. — Es esmu viena no tām … Es mīlu, Arnold. Un tas taču kaut ko nozīmē, \ai ne?

—  Jā, — es viņai pilnīgi piekritu. — Parasti tas nozīmē ļoti daudz.

—   Es mīlu tevi, Arnold …

—   Mani! Tu taču mani pat nepazīsti.

Es biju pārsteigts. Es varēju iedomāties visu ko, tikai ne to. Man pat sapņos tas nekad nevarēja rādīties. Kā tas varēja gadīties? Bet acīmredzot jau var. Tagad es zinu. Tā gadās bieži. Esi kaut kur redzējis cilvēku, kaut kur ir sastapušies divi skatieni, it kā nejauši, tikai dažus mirkļus, un tu jau to vairs nespēj aizmirst; esi kaut kad pateicis dažus vārdus, ne pārāk nopietnus un ne pārāk gudrus, bet šie vārdi varbūt kādu cilvēku ir noglāstījuši, viņam tie bijuši patīkami, varbūt pat vajadzīgi un varbūt arī nevajadzīgi, ne jau vārdiem ir nozīme, varbūt tam cilvēkam tai brīdī bija ļoti nepieciešami tikai dzirdēt kāda balsi, un, ja tā bijusi laba, viņš neaizmirst, tava balss viņā paliek vienmēr; un tā tu ej pa pilsētas ielām, garām tev aiziet tūkstošiem cilvēku, un tu nemaz nezini, ka varbūt kāds, pat daudzi no šiem tūkstošiem cilvēku tevi pazīst, atceras, domā par tevi un varbūt pat mīl tevi.

—  No pirmā mirkļa, kad ieraudzīju. Un pati nezinu, kādēļ.

Es lēni un manāmi satraukts piegāju pie Vitas un maigi apskāvu.

—  Mīļo muļķīt, — es sacīju, — to nu gan tev nevajadzēja.

—   Kas tad to var pasacīt — vajadzēja, nevajadzēja… — Vita nopietni teica. — Mīlu, un viss. Varbūt patiešām muļķīgi.

Viņa brīdi klusēja, pēc tam lūdzoši sacīja:

—   Paliksim kopā, Arnold! Bēgsim! Aizved mani kaut kur! Es šeit vairs negribu palikt ne mirkli. Aizved!

—  Kur mēs varam aizbēgt, Vita? Un kādēļ?

Viņa uz mani paskatījās, un es redzēju, ka

viņas acīs kā ledus mirdz bailes.

—   Tu mani nemīli? — Vita to jautāja klusi, pavisam klusi. Atbildi viņai taču vajadzēja jau zināt, un tādēļ neko neatbildēju. Es klusēju un jutos, it kā nupat būtu izdarījis noziegumu.

—   Tev jau ir kāda cita meitene? — V'ta prasīja ārēji mierīga, bet viņas balss joprojām vēl drebēja.

—    Jā. — Arī es nedaudz sastomījos. — Bet ja viņas man nebūtu … Vienalga — es tevi tik un tā nekur nespētu aizvest…

—   Tu šo meiteni mīli? Jā?

—    Jā, lai gan viņa varbūt nav tava mazā pirkstiņa vērta, bet man ir vajadzīga tieši viņa, — es sacīju un jutu, ka to nemaz nevajag sacīt. — Tieši viņa un neviena cita.

Vita pakāpās dažus soļus atpakaļ, apsēdās uz gultas un nodūra galvu.

Es aizgāju uz istabas pretējo pusi un atvēru durvis. Kad jau gribēju tās aizvērt, mani apstādināja Vitas klusā, lūdzošā balss.

—   Un mēs nekad vairs nesatiksimies?

—   Ja nu vienīgi atkal kādreiz nejauši uz ielas, — es atbildēju, aizvēru durvis un devos lejup.

Zem kājām nežēlīgi čīkstēja kāpnes. Šķita, tās raud un es tām nodaru sāpes.

Ziema aizskrēja kā rudeņos putni. Ziema izkusa — tik airi un nemanot kā saldējums bērna mutē. Iļģuciema šaurās ieliņas bagātīgajos saules staros kļuva sausas, spīdēja asfalts, un māju dārziņos no melnās zemes sāka dīgt zaļgani asni.

Bija atnācis pavasaris.

Vēlāk Pērzupes krastos saplauka ievas un cilvēku sirdīs — mīlestība.

Arnolds Būvis pēc tās svētdienas pēcpusdienas pavisam drīz Vitu atkal aizmirsa, un viņi vēlreiz satiksies tikai pēc gadiem, kad šī sastapšanās Arnoldam sagādās milzīgas sāpes …

Gunta pa dienu parasti dzīvoja mājās, vecāki bija ļoti aizņemti darbā — tēvs piedalī

jās laulības šķiršanas prāvās, bet māte — kriminālprāvās, par meitu daudz nerūpējās, uzskatīdami, ka Gunta jau pietiekami liela un savos uzskatos pilnīgi patstāvīga; lai jau šo gadu bērns atpūšas, tad iestāsies universitātē, un pēc pieciem gadiem ģimenē būs nācis klāt vēl viens jurists — taisnības un patiesības aizstāvis . . . Tikai vēlāk izrādīsies, ka Guntai liktenis būs lēmis pavisam citus ceļus… Viņa pati to laikam jau nojauta, par mācībām un nākotni daudz neuztraucās, jo bija pārliecināta, ka viņas skaistums un sievišķīgā pievilcība visu palīdzēs sasniegt bez grūtībām un sevišķas centības. Obligātās literatūras vietā galvenokārt lasīja romānus par mīlestību un atsevišķās vietas, kur bija attēlota mīlestības seksuālā puse, gandrīz vai mācījās no galvas un to visu pārdzīvoja tā, it kā tas notiktu ar viņu pašu …

97

Arnolds Būvis turpināja strādāt preču stacijā par krāvēju, ģimenes materiālie apstākji uzlabojās, Spodra gatavojās vidusskolas gala eksāmeniem, Inta beidza astoto klasi un bija nolēmusi šovasar strādāt tuvējā dārzniecībā un pati sev nopelnīt apģērbu nākamajai ziemai, bet Arnolds brīvajā laikā daudz lasīja, daudz zīmēja, daudz domāja par Guntu, šad tad abi satikās, aizgāja uz dejām vai kino, bet viņu starpā jau vairs nebija tā apmulsuma, tā dīvaini patīkamā satraukuma un ilgu pēc nepazītā kā pagājušajā rudenī… Tagad viss bija daudz vienkāršāk un daudz sarežģītāk, jo Gunta manāmi atsala, smējās kaut kā nedabiski un negribīgi un, kad dažreiz saskaitās, kļuva rupja un ciniska… Un tomēr — jo Gunta biežāk mēģināja no Arnolda izvairīties

7 — 5113

un acīm redzami kļuva svešāka — jo Arnolds biežāk viņu mēģināja satikt un centās padarīt sev tuvāku. Atklāti sakot, tas bija dīvaini un bezcerīgi, Arnolds to saprata, viņš saprata pavisam skaidri, ka mačs ir zaudēts un šo spēlīti var arī neturpināt, bet, būdams jau zaudētājs, joprojām vēl turpināja cīnīties … Gunta taču bija viņa pirmā mīlestība, un tā ir tikai viena, kā cilvēkam ir tikai viena dzīve, un, ja mēs vienmēr spējam cīnīties par dzīvi, tad kādēļ gan to nedarīt par mīlestību, it sevišķi tādēļ, ka bieži, varbūt pat pārāk bieži tās ir līdzvērtīgas.

Marta joprojām «Rīgas tekstilā» strādāja par audēju, ziemā, saindējies ar alkoholu, nomira patēvs, viņa dzīvokli izremontēja, tas kļuva tīrs un gaišs, un pati Marta arī uzreiz kļuva daudz labāka un tīrāka, viņa it kā piedzima no jauna, viņa pēkšņi atklāja, ka jaunība jau patiesībā pagājusi un aizmirstībā aizgājuši tik daudzi gadi un tik daudzas veltīgi nodzīvotas dienas, un atcerējās, ka bez dejām, bez ikvakara sapulcēšanās uz «stūra», bez iedzeršanām un uzspēlēti bravūrīgiem puišiem, bez mūzikas un vieglprātības, bez ikdienas darba un kino apmeklējumiem uz pasaules un starp cilvēkiem taču vēl eksistē arī mīlestība, pastāv tieksme pēc drauga un ģimenes, pēc bērniem un laimes … Marta cerēja, ka nekas vēl nav zaudēts — vismaz nekas vēl nav zaudēts pilnīgi — un viņai vēl ir kaut kādas cerības … Un pavasarī viņas vienistabas dzīvoklītī arvien biežāk iegriezās Toms … Un nepaies nemaz ilgs laiks, kad arī viņiem liktenis liks nodejot pavisam neparedzētu deju …

Garais ar Džonu strādāja, ja radās izdevība,

vienmēr kaut ko nospēra rūpnīcas noliktavās, pēc tam krietni iedzēra, gāja uz klubu, gandrīz vienmēr meklēja ieganstu izkauties un jaunus «kadrus», beidzot liktenis aizlika viņiem priekšā kāju .. . Garais ar Džonu paklupa, pamatīgi sasitās, un vajadzēs paiet gadiem, līdz viņi kjūs kaut nedaudz savādāki un arī beidzot sāks kaut ko apjēgt…

Uldis Vecozols mācījās tehnikumā, pa vakariem cītīgi apmeklēja boksa treniņus, pavasarī izcīnīja savas pirmās oficiālās uzvaras, ieguva otro sporta klasi, laikrakstā par viņu parādījās dažas atzinīgas rindas, ar katru dienu un pēc katras uzvaras Uldis kļuva arvien pašapzinīgāks vai, kā paziņas teica, — «lecīgāks». Bet paies gadi, pēc tam paies vēl daži gadi un arī Uldis kļūs cits, viņam liktenis gatavo vislielāko pārsteigumu …

Piedodiet. Varbūt jūs ievērojāt, ka šīs nodaļas ievadā autors bieži ir lietojis vārdu «liktenis». Es neesmu fatālists un neticu kaut kādai zvaigžņu apzīmogotai nenovēršamībai, esmu svēti pārliecināts, ka cilvēks savu dzīvi vai likteni veido pats un par to pats arī pilnā mērā ir atbildīgs; es neko daudz nedodu par tiem cilvēkiem, kuri savās likstās un neveiksmēs mēdz vainot dzīvi vai citus, — tā ir tikai gļēvulība, bailes atzīties neuzņēmībā, vājībās vai savās iedzimtajās rakstura īpašībās. Protams, autors zina gluži tāpat kā jūs, ka ikviena cilvēka dzīvē liela, dažreiz pat izšķiroša nozīme ir gadījumam, nejaušībai un veiksmei, bet nedrīkst šos momentus arī pārvērtēt — tie tomēr lielā mērā ir atkarīgi no mums pašiem.

T

99

To mēs bieži arī zinām — bet kādi mēs būsim? Kā mēs vēlāk veidosim dzīvi, un kā dzīve

veidos mūs? Un ko galu galā tā no mums izveidos? Kas mēs būsim pēc gada, pieciem, desmit, divdesmit? Un vai vispār vēl būsim? To visu būtu interesanti uzzināt, vai ne? Bet dzīve nav muļķe, un tādēļ mēs parasti nākotni uzzinām — pagātnē… Un varbūt tieši tādēļ tik daudzi jaunieši par to nemaz nedomā, atmet ar roku un uzsvilpo: «Eh, kas būs, būs…» Var dažreiz arī tā, bet, kā jau teicu, dzīve nav muļķe, un tā bieži mēdz mūs noglāstīt, būt laipna un pretimnākoša, rada visdažādākās izvēles un pārsteigumus, aicina, pavēl un pagrūž; dzīve var būt laba, cēla, skaista un vilinoša; dzīve ir ļoti daudzveidīga, tā vienmēr daudz dod un prot arī daudz atņemt, bet dzīve nekad neprot — piedot.

Bija saulains svētdienas rīts, visapkārt ziedos smaržoja dārzi, un Gunta, uzvilkusi jauno, spilgti sarkano pavasara mēteli, vaļējiem matiem izgāja paelpot svaigu gaisu. Viņa gāja pa Dzirciema ielu, pagāja garām veikalam, atcerējās, ka tai mājā dzīvo pazīstams puisis, un nodomāja, ka nemaz nebūtu slikti viņu salikt vai satikt kādu citu; atcerējās Arnoldu, pēdējā laikā viņi satikās pavisam reti, un to Gunta nemaz nenožēloja — viņa uzskatīja, ka Arnolds ir pārāk lēns, pārāk kautrīgs un pārāk nerunīgs, vispār — zēns «bez asuma». Uldis, jā, Udim ir pavisam cits vēriens, pavisam citi gājieni . . . Tie viņai patika, tos viņa klusībā, dažreiz pat neapzināti gaidīja… Bet arī Uldis pēdējā laikā nekur nebija manīts.

Gunta aizgāja līdz «stūrim», neviena tur vēl nebija, mirkli pastāvējusi, gāja tālāk. Tad negaidot viņai blakus strauji nobremzēja jauns, kafijas brūns «Moskvičs», iā durvis atvērās, un viņa pie stūres ieraudzīja Uldi.

—   Čau! — Viņš pamāja ar roku.

Gunta apstājās un nemaz neslēpa savu pārsteigumu.

—       Kur tu to izrāvi? — Viņa ar pirkstu galiem viegli pieskārās mašīnai un sajuta vieglas trīsas.

—   Kāp iekšā! — Uldis pavēlēja.

Gunta ātri ierausās blakus Uldim.

—   Tu šo mašīnu nozagi?

—       Es tevi tūlīt nozagšu, — Uldis sacīja, pieliecies meitenei tuvāk. — Bet mašīna pieder vecajam.

Viņš strauji pašķīra Guntas svārku dzi|o šķēlumu un cieši saspieda meitenes kāju augstu virs ceļiem …

—        Kur tu biji? — Uldis caur zobiem uzprasīja. — Visu laiku pinies ar Arnoldu?

—        Bet kur tu biji? — Gunta šķelmīgi atjautāja. — Es taču nevarēju visu laiku dzīvot kā mūķene. Un vispār — kādas tev tiesības… Es neesmu tava sieva.

—        Bet būsi! — Ulda roka slīdēja arvien augstāk. — Es pa vakariem gāju šoferu kursos, bet man jau čaļi pastāstīja … Tu esot Arnoldā iegrābusies līdz ausīm.

—        Nekur es neesmu iegrābusies, — Gunta smaidīja. — Bet tu gan varēji tik ilgi negrābstīties gar maniem zeķturiem. Sāc labāk braukt! Es gribu redzēt, ko tu esi pa tiem vakariem iemācījies.

—        Nu labi, — Uldis noteica un atvilka roku. Gunta vaļīgi pārmeta vienu kāju otrai, aizsmēķēja cigareti un jutās vienreizēji labi. Viņa par šādu momentu bija sapņojusi bieži — pati sēž elegantā limuzīnā, bet pie stūres skaists, vīrišķīgs jauns cilvēks, kurš nicina bailes un neskaita naudu, brauc velnišķīgā ātrumā, šis ātrums satrauc un uzbudina, un pēc tam drosmīgais jaunais cilvēks viņu aizved uz klusām lauku mājām, un viņi tur ir tikai divi, divi vien … O! Tieši kā filmā …

—   Ātrāk! — Gunta smiedamās uzsauca. — Ātrāk, Uldi! Man patīk ātrums.

Un viņa ar sajūsmu skatījās uz Uldi, kurš, cieši sakodis zobus, no visa spēka spieda gāzes pedāli…

Mašīna lielā ātrumā aiztraucās pa Buļļu ielu, pārjoņoja pārbrauktuvei, pēc neilga laika sasniedza Kleistus un iegriezās mežā. Priekšā bija zaļa, jaunu priedīšu ieskauta pļava. Uldis, neteicis ne vārda, ātri izkāpa, arī Gunta viņam sekoja, tad Uldis cieši pievilka meiteni pie sevis, sāka skūpstīt, un pēc dažiem mirkļiem abi jau gulēja zālē …

—  Kā pasakā, — Gunta teica. — Tu mani patiešām nolaupīji.

—   Bet tas taču bija to vērts, vai ne?

—  Neprasi, — Gunta atbildēja un sāka sukāt matus. — Tu taču zini.

—   Tikko beigsies mācības, — Uldis sacīja, — laidīsimies kaut kur prom. Pie melnajiem, vai. Mašīnu vecais iedos.

—   Tas nebūtu slikti.

—  Arī naudu vecais iedos. Man tikai jānobeidz pirmais kurss.

—  Arī man veči kaut ko iedos, — teica Gunta. — Tēvs nupat aizstāvēja disertāciju.

—  Tikai tev jābeidz pīties ar Arnoldu! — Uldis negaidot uzkliedza.

Gunta klusēja un nodomāja, ka tā arī laikam vajadzēs darīt. Kāda no Arnolda jēga? Vienmēr tikai runā par savu mīlestību — bet kāds no tās labums? Nekāds. Tikai skaisti vārdi. Strādā par krāvēju, bet sapņo būt mākslinieks. Jāsmejas. Arī tikai skaists sapnis. Bet Uldim ir mašīna. Un veči vienmēr dod naudu. Un ir pašam sava istaba. Pavisam drīz būs slavens sportists. Un varbūt pavisam nopietni viņš mani aizved uz Sočiem.

—  Tu dzirdi? — Uldis atkal pacēla balsi. — Es ar Arnoldu pats parunāšu.

—   Nevajag, — Gunta teica. — Viņš tevi piekaus. Viņš ir vienīgais, kas no tevis nebaidās.

Uldis pielēca kājās un paskatījās uz Guntu kā uz garā vājo.

—   Mani?! — Viņš nicīgi iesmējās. — Mani?l Tagad, kad esmu jau uzvarējis vairākās sacensībās? Vai tu maz apjēdz, ko runā?

Gunta pagāja vairākus soļus sānis un uzmanīgi paraudzījās apkārt. Viņai šī vieta pēkšņi likās pazīstama. Pagāja vēl dažus soļus uz priekšu — viņai gandrīz aizrāvās elpa. Ap netālu augošā bērza stumbru vējā plīvoja sarkana šalle…

Gunta piegāja pie bērza, atraisīja šalli, un viņu negaidīti pārņēma maigums un tikko samanāmas skumjas. Viņa atcerējās saulaino rudens pēcpusdienu un savu solījumu … «Seit tomēr man vajadzēja atgriezties tikai ar Arnoldu,» viņa nodomāja, «bet Uldis mani varēja aizvest uz citu vietu.»

—  Ved mani atpakaļ! — Gunta pavēlēja un devās pie mašīnas.

—   Pagaidi! — Udis bija pārsteigts un neapmierināts. — Mums taču vēl visa diena priekšā.

—   Ātrāk! — Gunta k|uva nepacietīga un jau atrāva mašīnas durvis. — Ved mani prom no šejienes!

Tas jau bija vasaras sākumā — es pabeidzu Guntas portretu, un uz audekla viņa izskatījās skaistāka, nopietnāka un varbūt ari gudrāka, nekā patiesībā bija. Acīs varēja redzēt vienīgi ilgas, sejā — skaidrību, bet lūpās — tikai apņēmību. Es tevi, Gunta, toreiz radīju daudz labāku, daudz lepnāku, daudz tīrāku, jo tādu cs tevi vēlējos redzēt.

Portretu rūpīgi ietinis baltā papīrā, es kādā svētdienas priekšpusdienā gāju pie tevis. Tu dzīvo uz Lilijas un Dagmāras ielas stūra, taviem vecākiem pieder māja un augļu dārzs, tu varēji nestrādāt, tu varēji nodoties vienīgi atpūtai un priekam, bet gandrīz visi mūsu klases biedri vai nu aizgāja strādāt, vai iestājās universitātē, institūtā vai tehnikumos, un mums bija daudz, daudz grūtāk …

Atvēru dārziņa vārtus un pa celiņu devos uz durvīm. Tad logā ieraudzīju tavu seju, pamāju ar roku un apstājos. Pēc dažām minūtēm tu izskrēji man pretim, bažīgi atskatījies, un man šķita, ka caur loga aizkariem es pamanīju kādu pazīstamu seju …

— Ko tev vajag? — Gunta ātri un diezgan nelaipni prasīja.

Samulsu. Tā tas ir vienmēr, kad satiekamies. Nolādētā neveiklība!

—   Tu taču zini, — es klusi sacīju un ievēroju, ka Guntai atkal ir jauns tērps un viņa sākusi krāsoties daudz spilgtāk. Un acu plakstiņi vairs nebija zili, bet zaļi. — Es gribēju levi satikt.

—  Mēs vairs nesatiksimies! — Guntā asi paziņoja.

Samulsu vēl vairāk un aiz uztraukuma sāku pirkstos grozīt meitenes portretu. Tātad … Tā jau beidzoties visas pirmās mīlestības … Bet es negribēju, ka tā beidzas. Kādēļ? Es gribēju, lai tā dzīvo mūžīgi un lai nomirst tikai reizē ar mani. Es nezinu, kādēļ un kad manī šī vēlēšanās radās — varbūt redzot un vēlāk atceroties manu vecāku dzīvi, viņu neskaitāmos stāstījumus par draugiem un pazīstamajiem, kuri šo pirmo mīlestību spējuši saglabāt visu mūžu. Varbūt no izlasītās literatūras, no kino, teātra izrādēm un izstāžu zālēm? Jo līdz tam es no mākslas ņēmu un sevī paturēju vienīgi labo, skaisto, tīro un mūžīgo.

—   Bet kādēļ tad vajadzēja? —es jautāju. — Viss, ko mēs runājām un darījām …

—   Bet vai tad tas jādara mūžīgi? — Gunta paraustīja plecus un ar ierasto rokas kustību nedaudz sajauca matus. — Bez tam es tev neko neesmu solījusi.

—  Jā, tu neko neesi… solījusi. Tātad tas bijis tikai mirklis?

—   Nē, Arnold! Nepavisam nē! Bet vai tev nešķiet, ka tas viss jau ir pārāk ieildzis? Nebūsim taču tik vecmodīgi.

—  Uldis? — es prasīju un vēlreiz uzmetu skatienu logam.

—   Kāda tam nozīme? — Gunta atbildēja un atskatījās. — Uldis, Kārlis vai Jāzeps?

—   Patiešām — nekāda, — es piekritu un pēkšņi sevi sajutu iztukšotu; paskatījos uz Guntu, uz ziedošo dārzu, uz māju un logu, un šis tukšums dažos mirkļos pārplūda ar naidu. — Bet ar Uldi es tomēr parunāšu.

—   Labāk nerādies viņam acīs, — Gunta nopietni deva padomu un sniedza roku. — Cau, Arnold! Tu esi lāga zēns, bet…

Es jau pagriezos, lai ietu, tad atcerējos portretu.

—   Ņem! — Es to pasniedzu Guntai. — Varbūt tomēr kādreiz …

—   Paldies, Arnold, bet nekad …

Netālu no vārtiņiem kā ārprātīgas smaržoja rozes.

Sarkanas, dzeltenas un baltas.

Pēc dažām dienām, pārnācis no darba, es aizgāju pie Ulda. Viņš dzīvoja netālu no Dzegužkalna, uz Tereškovas un Saldus ielas stūra, viņa vecākiem skaistā divstāvu mājā piederēja četristabu dzīvoklis, un Uldim bija atvēlēta viena no lielākajām istabām. Viņš krāja dažādus ārzemju žurnālus un visu iespējamo literatūru par radiotehniku; viņš jau pusaudža gados pats samontēja radiouztvērēju un vēlāk arī televizoru; krāja izcilu sportistu — it sevišķi bokseru fotogrāfijas un zināja viņu visu sportiskās biogrāfijas — kurā gadā par čempionu kļuva Dempsejs, Roko Marčiano vai Džo Luijs; kurā raundā Floids Patersons zaudēja Ingemāram Juhansonam, un kurā raundā revanša mačā viņš to atkal uzvarēja; kāds sitiena spēks ir Arčijam Mūram un Kasiusam Klejam; viņš zināja nosaukt visus olimpiskos čempionus un Amerikas lielākos gangsterus — sākot ar AlKaponi un beidzot ar Dženovezi; zināja pasau-

Ies skaistākās kinoaktrises un lielākās «seksbumbas» — sākot ar Polu Negri un beidzot ar Merilinu Monro un Bridžitu Bardo; līdz beidzamam sīkumam bija izstudējis kādreiz pirms kara izdoto grāmatu «Laulības tehnika» tin jutās galvas tiesu pārāks par visiem Iļģuciema zēniem.

Kad es iegāju mājas pagalmā, Uldis, pacēlis jaunās mašīnas pārsegu, rakņājās pa motoru.

—   Sveiks! — es uzsaucu.

—    Moin, — viņš negribīgi atņēma sveicienu un, nedaudz nervozēdams, netīrā lupatā slaucīja e|ļainās rokas. Mugurā spīdēja jauns ādas frencis.

—   Kā iet? — es vaicāju.

—    Tā nekas, — Uldis mani uzmanīgi nopētīja un ar roku parādīja uz mašīnu. — Redzi, klāt jaunas rūpes un uztraukumi — te trūkst tas, tad tas, tad atkal tas … Bet vispār skaista mantiņa, vai ne?

—    Jā, tīri pieklājīga, — es piekritu, nesajuzdams ne mazāko skaudību. Mani tehnika ne sevišķi interesēja. — Zēl tikai, ka tā nav tava.

Uldis iesmējās un saudzīgi nolaida motora pārsegu.

—  Tā laikam pieder tev, ko?

—   Man diemžēl pagaidām vēl nepieder nekas, — es atbildēju. — Bet par mašīnu es sapņoju vismazāk.

—    Vai tu maz par kaut ko sapņo? Raujies kā turks un neko no pasaules neredzi.

—  Tā nu gluži nav, Uldi. Kaut ko jau redzu.

Uldis aizsvieda netīro lupatu, sabāza rokas

kabatās, atspiedās pret mašīnas sāniem un nicīgi iesmējās.

—   Kraties tik prom, Arnīt! Es jau zinu, par ko tu gribi runāt. Nekas tev tomēr nesanāks. Gunta ir mana un tāda arī paliks! Tu pa vakariem vari atstaigāt uz Dzegužkalnu — te draiskuļu nekad nav trūcis. Staigā kā izslāpušas, un ja neesi pārāk tizls …

Un tad man pret Uldi pirmo reizi pamodās naids. Un ne jau tikai tādēļ, ka viņš man atņēma Guntu, nē! Ja viņa pati to nebūtu gribējusi, arī Uldis paliktu tukšā. To es sapratu. Bet mani saniknoja Ulda vārdi, viņa izturēšanās, viss viņa skatījums uz dzīvi un cilvēkiem. Es ticēju draudzībai un manu paziņu tik ļoti nonievātajai mīlestībai. Es ne no viena šo vārdu toreiz pat nedzirdēju, šķita, ka puiši tur zem sava goda runāt vai pateikt — «es viņu mīlu». Parasti sacīja: «salaidu», «atradu», «šļūcu», «eju» — un, protams, ne jau ar meitenēm, bet ar «kadriem». Turklāt vēl — kolosāliem! Tagad es uz visu to skatos nedaudz savādāk — pagājuši gadi, un zinu, ka bieži lielākajai daļai jauniešu tā ir tikai viņu uzvedības ārējā čaula — ielas žargons, un tādā ir jārunā, ja gribi turēties barā, bet visiem kopā vienmēr ir drošāk un jautrāk. Patiesībā tas viss ir sīkums — daudz nozīmīgāka ir viņu iekšējā pasaule, viņu uzskati un attieksme pret apkārt notiekošo, dzīvi un meitenēm. Es biju pārliecināts, ka Uldim jebkura meitene ir vajadzīga tikai tādēļ, lai praksē pārbaudītu savas teorētiskās zināšanas, ka vismaz pagaidām Uldim mīlestība ir visai nicināms jēdziens, ka Uldis daudz augstāk vērtē spēcīgu sitienu nekā glāstu. Mani tas viss saniknoja, radīja dusmas, un es ar to nespēju samierināties.

—   Nevajag būt nelietim, Uldi!

—  Tādā gadījumā lu esi tāds pals nelietis kā es, — Uldis atbildēja. — Ar viņu gulēji?

—   Tā tev ir tikai rotaļa, — es sacīju, drūmi ieskatīdamies viņam acīs. — Tu vari spēlēties ar klucīšiem, ar bumbām vai savām radiodetaļāin, bet Guntu liec mierā!

—   Bet tev tā ir mīlestība! — Uldis iekliedzās un izrāva no kabatām rokas. — Apgarotā, cēlā un mūžīgā! Man uzspļaut uz to! Un kas tev vispār par daļu, ko es daru ar sievieti?

Es dusmās nodrebēju.

—   Tu ar savu personisko mašīnu nevari darīt, ko gribi, kur nu vēl ar cilvēku.

—   Nu vai zini …

Uldis strauji atrāva «Moskviča» durvis, noliecās, paķēra kurbuli un draudīgi atvēzējās.

—   Lasies! Iestājies garīgajā seminārā un pēc tam varēsi skaitīt sprediķus! Bet, ja tagad tūlīt neaizvāksies, es tev salauzīšu visus kaulus!

—   Nesalauzīsi! Tu nemaz, Uldi, neesi tik spēcīgs, skaists un varonīgs, kā iedomājies. Atceries kaut vai pagājušo vasaru pie upes! Un tagad paņēmis dzelzi … Tu esi pēdējais gļēvulis. Tev pat bail man tuvoties plikām rokām. Nākošreiz centies kaut kur sadabūt lielgabalu!

Es pagriezos un nesteidzoties gāju prom.

—   Tu man vēl smilkstēsi, pagaidi! — Uldis sauca. — Tu man kauksi kā aizkauts! Naivais ideālists!

Bet Arnolds Būvis nebija ne naivs, ne ideālists. Viņš vienkārši negribēja vai arī nespēja — katrā ziņā viņš nekādos apstākļos un nekur necentās būt moderns. Viņš bija tāds, kāds bija, — strādāja, palīdzēja mātei un māsām, alka īstas draudzības, sekoja sporta dzīvei un sapņoja par labāku nākotni. Viņš skaidri zināja, kas šai dzīvē ir jāsasniedz un uz ko viņš ir spējīgs. Un ne mirkli par sevi nešaubījās. Vienīgi, kad sāka domāt par Guntu … Dažreiz viņam šīs meitenes k|uva žēl, dažreiz žēl pašam sevis. Un tad sāka šaubīties.

Un tomēr Arnolds Būvis bija nolēmis tik viegli nepadoties, viņš joprojām vēl cerēja kādreiz atgūt Guntas labvēlību un draudzību.

Bet arī Uldis Vecozols bija nolēmis nepadoties. Viņam gan šis notikums nebija tik nozīmīgs kā Būvim; Gunta no viņa varētu aiziet pat šodien, un viņš uz to visu mierīgi nospļautos — vai tad trūkst skuķu? Viņa acīs visas sievietes bija vienādas — kā trakas uz precēšanos, uz naudu, uz greznošanos. Vienīgā atšķirība bija viņu miesās.

Uldim Vecozolam šī saķeršanās ar Būvi Guntas dēļ bija vienīgi principa un prestiža jautājums, nekas vairāk. Un tādēļ jau pēc dažām dienām viņš uz «stūra» atkal sapulcināja savu drošo un uzticamo komandu.

—   Mums vienreiz šī spēlīte jāizbeidz, — Uldis bez aplinkiem iesāka. — Arnolds pēdējā laikā palicis pārāk lecīgs. Staigā tik lepns, it kā viņš būtu Iļģenes boss.

—   Fakts, — Džons piekrita. — Ar mums viņš jau sen vairs nedraudzējas.

—   Uz ballēm ar vairs nenāk, — Garais atcerējās. — Pārāk labiņais k|uvis.

—   Viņš taču šancē, — sacīja Toms.

—       Bet mēs guļam saulītē, vai ne? — Džons nikni paskatījās uz draugu. — Visiem jāturas kopā, un nav ko izlekt!

Viņš pat ar mums vairs nesveicinās, — Garais teica un aizsmēķēja. — Bet tas aizskar manu godu.

—  Atceraties pagājušo vasaru? — Uldis pajautāja. — Toreiz pie upes visu to vēsturi ar bumbu?

—   Jā, — Džons negribīgi atcerējās.

—   Kā nu ne! — Arī Garajam atmiņa vēl bija tīri laba.

—   Kā mēs toreiz laidāmies! — Toms sāka smieties. — Ja kāds būtu fiksējis laiku, pasaules rekords četrsimt metros būtu mūsu.

—   Krosiņš iznāca pamatīgs, — Džons drūmi piekrita.

—   Un kas pie tā vainīgs? — Uldis noprasīja. — Arnolds! Un vai jums nešķiet, ka viņš toreiz mums visiem pamatīgi aizskāra godu? Ko?

—  Faktsl — Garais patiešām jutās apvainots.

—   Bet Arnolds vēl joprojām par to nav saņēmis sodu, — Uldis atgādināja. — Ko tad mēs darīsim, zēni? Tā arī paliks? Viņš staigās svilpodams, bet mēs dzīvosim kaunā, ja?

—  Nē! — Džons nepiekrita, un viņam jau viss bija pilnīgi skaidrs. It sevišķi tādēļ, ka Uldis nepārprotami domāja gluži tāpat. — Arnolds pamatīgi «jānokrāso».

—   Atiet! — Garais tūlīt bija ar mieru.

—   Liecieties mierā! — Toms iejaucās starpā. — Man šķiet, Uldi, tu visu šo teātri iesāki tikai tādēļ … Tu gribi viņam vienkārši atriebties Guntas dēļ. Un, ja tas patiešām tā ir, tad to nu gan tev vajadzēja nostrādāt vienam.

—   Beidz varkšķētl — Uldis uzkliedza.

—   Par to te nav runa! Viņš mūs visus ir apvainojis! Saproti? Ari tevi, stulbeni!

—   Es to neņemu galvā, — Toms atbildēja.

—   Neviens taču mums nelika bēgt, Uldi, vienīgi mūsu pašu bailes. Kas te ko apvainoties?

—       Jā, bet kas to viņam lika darīt? — Uldis vēl augstāk pacēla balsi. — Tikai ārējais efekts, lai Guntas acis mūs pazemotu, bet pats kļūtu varonis.

—        Fakts! — sacīja Garais. — Vai viņš par tās bumbas izcelšanu dabūja medāli, ko? Ne velna! Pat avīzē neviens neko neuzrakstīja.

—  Tu jau avīzes nelasi, — Toms aizrādīja.

—        Izbeigt! — Uldis pavēlēja. — Nav ko kasīties. Visiem tāpat ir skaidrs, ka Arnoldam mācība jāsaņem. Lai neslej nāsis gaisā! Bet tagad mums jāapspriež …

—       Jūs varat spriest, — Toms sacīja, — bet es šai pasākumā nepiedalos. Eju skatīties futeni. «Daugava» sitīsies ar «Zalgiri». Būs baigs mačs.

—       Tu pats esi baigs, — Uldis neapmierināts teica un iebāza rokas jaunajā ādas frencī.

—  Bet ja esi noraustījies …

—       Tu pats, Uldi. — Toms apgriezās un gāja prom. — Es cienu tīru sportu.

Visi trīs ilgi noraudzījās aizejošā Toma mugurā un klusēja. Tad Uldim radās aizdomas, ka arī abi pārējie puiši var pārdomāt, un viņš ātri sacīja:

—       Tā, veči! Mums viss ir skaidrs. Tikko parādīsies Arnolds — bez kavēšanās! Viņš katru dienu gar šejieni nāk no darba. Ieejiet mājas pagalmā, bet es pagaidīšu šeit.

Puiši pagāja sāņus, bet Uldis uzmanīgi sāka vērot ielu. Pa to aizgāja kāda tantiņa, garām pabrauca smagā mašīna, aizskrēja kaut kur redzēta meitene, no kaut kurienes skanēja mūzika, un beidzot parādījās Arnolds.

—       Ei! — Uldis uzsauca un pamāja ar roku. — Panāc šurp!

Arnolds apstājās un no ielas pretējās puses negribīgi paskatījās uz Uldi.

—       Panāc šurp! — viņš atkārtoja. — Es pārdomāju.

Arnolds joprojām palika stāvot.

—       Varbūt esi nobaidījies? — Uldis painteresējās un viltīgi smīnēja.

Arnolds lēnām šķērsoja ielu un klusēdams nostājās Ulda priekšā.

—   Ko tu pārdomāji? — viņš beidzot prasīja.

—       Ka tevi tā bez kāviena tomēr nedrīkst palaist.

Tai pašā mirklī parādījās Džons ar Garo, un Arnolds visu saprata. Viņš negaidīti un asi Uldi pagrūda sāņus un metās skriet. Bet bija jau par vēlu. Džons aizlika priekšā kāju, un Arnolds pakrita. Momentā abi puiši uzklupa Arnoldam uz muguras, atlauza rokas un viņu piecēla.

—   Aiz mājas! — Uldis pavēlēja. — Ātrāk!

Tumšpelēkās ēkas ziemeļu pusē neiznāca neviens logs. Priekšā smaržoja dārzs, bet aiz tā pa labi sākās parks.

Arnolds izmisīgi mēģināja izlauzties, bet Džonam ar Garo bija pietiekami stingras rokas, lai šie pūliņi izrādītos veltīgi.

113

Uldis nostājās iepretim Arnoldam un, kā parasti, augstprātīgi pasmīnēja.

8-5113

—   Es jau tev, Arnīt, sen teicu — ar mani tikai pa draugam! Man joti nepatīk, ja neklausa vērtīgus padomus, un vēl man ļoti nepatīk, ja kāds man mēģina atņemt dāmu.

Arnolds klusēja, joprojām mēģinādams izrauties.

—   Dzīvē jau gadās visādi, — Uldis turpināja filozofēt, — un varbūt arī tev kādreiz paveiksies, bet pašlaik zirgam mugurā atrodos es. Un es tevi kārtīgi pārmācīšu, Arnīt. Tas nebūs nekas sevišķs — tikai neliels boksa treniņš. Un, lūdzu, neraudi, Arnīt! Tu taču esi mūsdienu pozitīvais varonis.

Pēkšņi Ulda sejā smaidu nomainīja trulas dusmas, un viņš no visa spēka sāka nežēlīgi, zvēriski sist.

Sitieni sekoja pa vēderu, pakrūti, seju.

Kad pēc kāda laika Džons ar Garo palaida Arnoldu vaļā, viņš pusnesamaņā nokrita zemē.

—   Ejam, — Uldis aizelsies teica.

Viņi nesteidzoties izgāja no mājas pagalma un uzmanīgi pavēroja ielu. Pa to aizgāja kāda tantiņa, garām pabrauca smagā automašīna, aizskrēja kaut kur redzēta meitene, un no blakus mājas skanēja klusa mūzika.

Trīs dienas nespēju aiziet uz darbu. Seja bija vienos zilumos, sāpēja krūtis un vēders. Māte raudāja un gandrīz noģība, es tikai ciešāk sakodu zobus, bet Spodrai tā, šķiet, bija pirmā medicīniskā prakse … Pirmajā mirklī, paklausot mātes neatlaidīgajiem lūgumiem, es gribēju par visu notikušo paziņot milicijai, bet tad pārdomāju. Nolēmu, ka ar Uldi un pārējiem man jātiek galā pašam. Vienam. Milicijā

viņi, protams, visu noliegtu, liecinieku taču nav, un es izrādītos tikai zaudētājs. Bet man nepieciešama uzvara. Man jāuzvar Uldis un pārējie. Man jābūt spēcīgākam un labākam par viņiem. Es viņus varētu satikt pa vienam un katram uzdauzīt zilas acis; man bija un ir vajadzīgs ne tikai fiziskais pārākums, bet galvenokārt nepieciešama morālā uzvara, un to es varu gūt tikai ar savu dzīvi, ar savu rīcību un domām, ar saviem panākumiem, centieniem un ieguvumiem. Un lielākie no tiem ir — darbs un kāda cilvēka mīlestība …

Pēc nedējas aizgāju uz sporta biedrību «Kvēle» pie vecākā boksa trenera Zaņa Vīksnas. Vecais lapsa, viņš jau man pirmajā dienā lika pretim sporta meistaru Koku… Laikam es to pārbaudījumu izturēju, jo viņš mani nākamajā dienā pieņēma, pierakstīja savā grupā, un es sāku treniņus. Dienas režīms k|uva dzelžaini stingrs. Dienu pavadiju darbā, pēc tam katru otro vakaru gāju uz treniņu, bet brīvajā laikā sāku nopietni gatavoties iestājpārbaudījumiem Mākslas akadēmijā.

Darbā ar mani bija apmierināti, smiedamies turēju vecajiem līdzi un ātri vien k]uvu savs puika.

Kādu dienu, kad bijām beiguši strādāt un jau nomazgājušies, paņēmu somu, kur atradās tikko nopirktie boksa cimdi, kedas, dvielis, ziepes, biksītes un sporta krekls, un gribēju aiziet, bet mani apstādināja vecais Kristaps.

—   Pakļaus, puisi Kur ta tā joņos ar to somu? Varbūt mums nesīs aliņus?

8*

115

—   Nē, Kristap, — es smiedamies atbildēju. — Pēc aliņiem varēsi aizkāpt pats. Jāiet uz treniņu.

—       Tātad sporlsmens ari vēl esi, — Kristaps kā nožēlodams teica. — Un ko tad — spārdi bumbu, vai?

—   Redzi…

Es noliecos un no somas izvilku cimdus.

—       A, — Kristaps gari novilka un ātri atkāpās dažus soļus atpakaļ.

Pārējie viri sāka jautri smieties.

—       Tagad, Krist, ar muti uzmanīgāk! — Mārtiņš brīdināja.

—       Dies pasarg! — Kristaps atmeta ar rokām. — Vai tad es kādreiz ko …

—        Sen jau kā boksējies? — Kārlis painteresējās.

—   Nē, tikai otro nedēļu.

—        Un pareizi dari, — Mārtiņš teica. — Labāk sportot nekā bumbulēt pa ielām. Bez tam, ja kāds pārāk uzlēks uz auguma, vienmēr varēsi viegli iegāzt pa zobiem. ,

—       Vai tad kādas sacīkstes ar jau bijušas? — Kārlis prasīja.

—      Nē, pagaidām vēl ne, — es atbildēju, rTreneris saka, varbūt rudenī…

—   Ilgi jāgaida …

—       Tas nekas! Bet, kad Arnolds sāks, tad vienmēr stāvēs uz pirmā pleķa, vai ne?

—   Es ari tā, Mārtiņ, ceru.

—   Tikai tā! Vai tad maz kāda jēga sākt?

—       Tu tikai pasaki, kad tev būs pirmās sacīkstes, un mēs pilnā sastāvā …

—        Piedod, ka es tā … toreiz, pašā sākumā … — Kristaps mani paraustīja aiz rokas. — Tu tomēr esi īsts vīrs. Bet, kad tev būs sacīkstes, es bļaušu visskaļāk. Pats zini, kāda man rīkle.

Labie, mi|ie veči… Jau vairāk nekā divus gadus es nevienu no jums neesmu redzējis. Droši vien jūs tāpat turpināt strādāt, algas dienās sametat kārtīgu dropi, uz paģirām esat īgni un bieži skaišaties, bet jau pēcpusdienā atkal varat dzīt velnu, raut divas maiņas pēc kārtas un pārspriest jaunākos nolikumus politikā. Tagad droši vien sēžat zālē un ar nepacietību gaidāt manu cīņu. Pēdējo un pašu svarīgāko. Jau no pirmās dienas, kad uzsāku treniņus, es cerēju, ka agrāk vai vēlāk sacīkstes un sportiskā veiksme mani kādreiz savedīs vienā ringā kopā ar Uldi Vecozolu. Arī viņu un Guntu es neesmu saticis vairākus gadus. Pēdējo reizi ar viņiem runāju dažas nedējas pēc tam, kad Vīksna mani pieņēma savā grupā.

Kā parasti, nācu mājās gar «stūri», un tur, kā parasti, stāvēja Uldis, Gunta un pārējā komanda. Apstājos un ilgi klusējot uz viņiem skatījos. Un, jo ilgāk es tā stāvēju, jo vairāk manī krājās naids. Tikko valdījos, lai nemestos barā un nesāktu dauzīt viņu smīniņos savilktās sejas. Tad mans skatiens apstājās pie Guntas, un atkal viss sākās no jauna … Varbūt taisnība ir tam rakstniekam, kurš teicis, ka mums sieviete vajadzīga tikai tad, kad sākam par viņu domāt. Atkal atcerējos mūsu pirmo tikšanos, visas tās dienas, ko pavadījām kopā, mūsu pirmo «grēku» un visas tās domas, ko biju par viņu izdomājis, un vai patiešām tagad tas viss jau beidzies un vairs nekad, nekad? …

—   Gunta, panāc šurp! — es uzsaucu.

Uldis sāka rēkt, un smējās arī pārējie. Vienīgi Gunta palika nopietna.

—   Gunta, es gribu ar tevi aprunāties.

—   Skatieties, veči! — Uldis rēca. — Viņam mūsu mācība neko nav devusi.

Gunta beidzot atšķīrās no bara un va|īgā gaitā tuvojās man. Mugurā viņai bija spilgti sarkans svīteris, bet kājās «Milton» firmas džinsi.

—   Es neiešu, Arnold, — viņa klusi teica un it kā vainīga pasmaidīja. — Velti. Nevajag. Un nekad, lūdzu, mani vairs nemeklē un nekad vairs pie manis nenāc. Es tevi lūdzu.

—   Redzēji? — Uldis kliedza. — Redzēji? Viņa ir mana!

Un atkal man sirdī iedzēla visas pārciestās sāpes un Guntas pēdējie vārdi, un apziņa, ka Guntu es laikam patiešām esmu zaudējis, un redzēju, kā izplēn, pamazām izgaist pagājušās dienas, mana bērnība un pirmā mīlestība, un atkal sejā, pakrūtē un vēderā sajutu Ulda stipros, bet patiesībā tik gļēvulīgos, nodevīgos sitienus un jau tai mirklī zināju, ka agrāk vai vēlāk pienāks diena, kad Uldi sasniegs mana atmaksa, un dzīve smagi atmaksās visiem, kas šai brīdī atradās uz «stūra». Es nesteidzoties šķērsoju ielu, piegāju pie Ulda, sagrābu viņu aiz puķaini rūtotā krekla, pierāvu sev klāt un, cieši skatīdamies viņam acīs, klusi, bet ļoti skaidri pateicu:

—   Lai tev visi dievi stāv klāt, ja mums kādreiz nāksies sastapties diviem vien, aci pret aci…

Un tagad šī diena ir pienākusi.

Arnolds lēnām atver acis, bet viņš vēl joprojām ir savas pagātnes, savu atmiņu varā. It kā no milzīga tāluma līdz viņam beidzot nonāk zālē saceltais troksnis, kaut kādas satrauktas balsis, steidzīgi soļi, smiekli.

—   Arnold, augšā! — spalgi un pavēloši kaut kur pavisam tuvu atskan vecākā trenera Vīksnas balss, un Arnolds spēji uztrūkstas. — Tā. Tūlīt tev jāiet ringā. Nāc šurp!

Treneris rūpīgi viņam nosaitē pirkstu locītavas, pēc tam tikpat rūpīgi uzvelk un sasien boksa cimdus.

—   Kā jau es teicu — pirmajā turi viņu distancē, — Žanis Vīksna steidzīgi vēl dod pēdējos norādījumus. — Ja pirmo raundu izturēsi — tu būsi Latvijas čempions! Uldis nekad visus trīs gājienus nav spējis strādāt ar pilnu jaudu. Tādēļ viņš, kā parasti, visu liks uz pirmo. Tā. Kārtībā. Ejam!

Arnolds pēdējo reizi vēl uzmet skatienu bokseru ģērbtuvei, kura šķiet piesūkusies ar sportistu sviedriem, viņu alkām pēc uzvaras, zaudējuma rūgtumu un izcīnīto uzvaru priekiem.

—   Ejam, ejam!

Viņi nesteidzoties cauri skatītāju zālei dodas uz ringu, paiet garām tiesnešu galdam, Vīksna pace| virves, un Arnolds atrodas spilgti apgaismotajā kvadrātā.

Uldis Vecozols vēl nav ieradies, un Arnolds vērīgi pārlaiž skatienu zālei. Viņš uzreiz ierauga puišus no akadēmijas, dažas pazīstamas meitenes, kuras atnākušas puišiem līdzi, tad ierauga Kristapu, Kārli un Mārtiņu, vecos, labos krāvējus, un uzreiz ap sirdi kļūst kaut kā siltāk un mierīgāk. Pēc tam uz dažiem mirkļiem pavīd arī Vitas — mazās tabeļvedes skaistā, satrauktā seja, viņš pasmaida, tad viss pazūd nebeidzamā cilvēku kopējā masā, tā saviļņojas, atskan troksnis un aplausi.

Ringā ierodas Uldis Vecozols.

Atskan sacikšu informatora mierīgā, lietišķā balss:

— Tūlīt sāksies Latvijas PSR boksa čempiona nosaukuma izcīņa pussmagajā svarā. Ringa sarkanajā stūrī pagājušā gada čempions šajā svara kategorijā sporta meistars Uldis Vecozols. Ringa zilajā stūrī meistarkandidāts Arnolds Būvis. Šai svarā šogad startē pirmo reizi. Cīņu ringā tiesā republikas kategorijas tiesnesis Ivars Kauliņš.

Arnolds ar Uldi iziet ringa vidū, sasveicinās, un Ulda sejā uz mirkli atkal pavīd viņam tik raksturīgais nicinošais smaids.

Atskan gongs, un cīņa sākas.

Uldis uzreiz sāk uzbrukumu. Arnolds gan cenšas ar taisnajiem sitieniem Uldi apturēt, bet bieži, pat pārāk bieži Uldis caursit Arnolda aizsardzību, un sitiens seko sitienam. Pirms raunda beigām Ulda uzbrukumi kļūst tik masīvi un spēcīgi, ka Arnolds spēj vairs tikai pasīvi aizsargāties. Ari tas nelīdz. Kāds ārkārtīgi spēcīgs Ulda labās rokas sitiens no apakšas sasniedz mērķi, un Arnolds lēni saļimst uz ringa dēļiem …

Tiesnesis, nedaudz noliecies, sāk skaitīt: viens, divi …

Arnolds mēģina piecelties, bet galva pēkšņi kļuvusi neiedomājami smaga, arī acu plakstiņi pielijuši ar svinu, stipri reibst, un viņa vēl atlikušās apziņas paliekas kā paātrinātos kinokadros fiksē gan vēlamā un neesošā, bijušā un notiekošā sīkas, salauzītas lauskas … Spilves pļava, kapsēta, ziedu kalns, mātes seja, balts krekls, braucošs vilciens, melna kaste, maza, putekļaina iela, dārzs, ugunskuri, upe un mežs,

Gunta, sarkana šalle, smiekli, smiekli, smiekli, kails sievietes ķermenis, balts līgavas tērps, Gunta, sarkanas lūpas, Rīgas centrālā iela, ugunis un reklāmas, zvaigznes, tumsa, Uldis, Džons un Garais, tukša iela, uz tās balts līgavas tērps, Gunta, preču stacija, Kristaps, Kārlis un Mārtiņš, māte klāj galdu, Gunta, Mākslas akadēmijas sarkanā ēka, studenti iestājpārbaudījumu laikā, Arnolds Būvis, akadēmijas kāpnes, krītošas lapas, jūras viļņi, akadēmijas otrā stāva foajē, Guntas portrets, krītošs sniegs, troksnis, balsis, Ulda seja un dūre, balsis…

… septiņi, astoņi…

Arnolds grīļodamies pieceļas, skaidri saskata tiesnesi, Uldi un ir gatavs cīņu turpināt.

Gongs.

Treneris Arnoldam uz galvas uzlej vēsu ūdeni un enerģiski ar dvieli sāk vēdināt sakarsušo sportistu.

—   Nekas, nekas, Arnold! Elpo! Dziļāk, dziļāk! Būs labi, Arnold! Sākumā vēl mēģini viņu izpumpēt, vairāk aizsargājies, tev vēl pamatīgi jāatžilbst. Visu izšķirs trešais raunds.

Gongs.

Publika skaļi uzmundrina te vienu, te otru bokseri, bet raunds visumā paiet līdzvērtīgā cīņā. Raunda beigās manāmi aktivizējas Arnolds. Viņš jau pilnīgi atžilbis no saņemtā nokdauna, un tagad vairāki viņa labās rokas sitieni sasniedz Ulda galvu.

Gongs. Raunds beidzies.

—   Labi, labi, Arnold! — Vīksna smaidot atkal uzgāž ūdeni un sāk vēdināt. — Viss kārtībā! Bet tagad tikai uz priekšu! Ne mirkli nedod viņam elpot! Uldis jau sāk uzmanīties no tavas labās, bet tagad sāc strādāt ar kreiso! Tikai ar kreiso! Un tu uzvarēsi!

Gongs.

Arnolds Būvis ātri pielec kājās un metas uz priekšu. Viņš sevī sajūt ticību un spēku, kaut kur starp tiem pazib arī naids, bet galvenais ir spēks, viņa sitieni ir ļoti asi, negaidīti, Uldis nespēj vairs tik ātri uz tiem reaģēt, nespēj izvairīties; Uldis kļuvis smagnējāks, arvien biežāk viņš mēģina pāriet klinčā, tas neizdodas, Arnolds ir nedaudz vieglāks par viņu, arī veiklāks, un tagad skaidri redzams — arī izturīgāks; Arnolds kļūst arvien ātrāks, it kā nebūtu aiz muguras smagā .nokdauna, it kā nebūtu divu nogurdinošo iepriekšējo raundu, Arnolds uzbrūk, Uldis Vecozols vairs spēj tikai aizsargāties, bet Arnolda labās rokas taisnie sitieni bieži caursit Ulda aizsardzību, un tie sasniedz mērķi. Beidzot, pašās raunda beigās, Ulda pazodi ķer īss, bet ļoti ass, spēcīgs Arnolda kreisās rokas āķis, un Uldis kā nopļauts sabrūk uz ringa grīdas.

Viņš atžirgst un spēj piecelties tikai pēc tam, kad tiesnesis jau noskaitījis līdz desmit.

Pēc dažām minūtēm abi sportisti atkal stāv baltā ringa vidū, Uldis mēģina mierinoši pasmaidīt, un klausās sacīkšu informatora svinīgi mierīgo balsi:

— Sā gada Latvijas PSR čempiona nosaukumu boksā pussmagā svara kategorijā izcīnījis Arnolds Būvis!

Zālē vēlreiz saceļas augsts trokšņa vilnis, Arnolds piever acis un sajūt bezgalīgu nogurumu.

Pēc stundas, atvadījies no trenera un apsveicējiem, Arnolds Būvis iziet uz ielas. Mirdz dažas blāvas zvaigznes, aiz māju jumtiem parādās izdilusi mēness mala, sejā pūš drēgns rudens vējš, garām steidzas cilvēki, un ari Arnolds steidzas un nemaz nepamana, ka netālu no viņa stāv Vita, viņa ir nosalusi, viņa šeit gaidījusi jau kādu stundu, meitenei salst, bet tas nekas: tūlīt parādīsies Arnolds — viņas Arnolds, viņa pieies tam klāt, Arnolds pasmaidīs, viņš nebūs aizmirsis, un viņa nebūs aizmirsta, un tad viņa Arnoldam pasniegs mazu dāvanu — sudraba ķēdītē pakārtu nelielu, glīti nopulētu tērauda gabaliņu; tagad jau tāda mode — nēsā gan krustus, gan atslēgas, bet lai Arnoldam ir šis mazais tērauda gabaliņš, lai pats ir tik ciets un nesalaužams, jā, jā, protams, jebkuru metālu var salauzt, kur nu vēl cilvēku, bet, jo tas ir cietāks, jo grūtāk, un viņa Arnoldam vēl pateiks …

Bet Arnolds, viņu neievērodams, paiet garām, Vita grib viņu apstādināt, uzsaukt, bet meitenes seja tikai noraustās, lūpas paveras klusam kliedzienam… un viss.

Arnolds aiziet. Iekāpj tramvajā un aizbrauc. Pēc tam viņš pārsēžas trolejbusā un brauc uz Iļģuciemu. Dzirciema un Tereškovas ielas stūrī izkāpj un pa Sauju ielu dodas pie Guntas. Viņš ir uztraucies, uztraucies daudz stiprāk nekā pirms cīņas ar Uldi. Tur viņš bija drošs par sevi. Bija pārliecināts par savu uzvaru. Bet kā būs tagad? Un, ja arī šo cīņu viņam izdosies uzvarēt, vai tas tomēr nebūs zaudējums? Un, ja zaudēs, vai tā nebūs uzvara?

Arnolds uzmanīgi atver vārtiņus, iziet cauri dārzam, logos deg ugunis, un viņš nospiež melno zvana pogu. Paiet neilgs laiks, durvīm tiek noņemta ķēde, tās atveras, un Arnolda priekšā, uz pleciem uzmetusi vieglu mājas tērpu, stāv Gunta. Ieraugot Arnoldu, viņa nemaz nepūlas slēpt pārsteigumu.

—   Mī]ais dievs!

Arnolds cieši noskata Guntu — pagājuši taču vairāki gadi, un šie gadi Guntu ir krietni vien paplucinājuši, viņa izskatās nedaudz nogurusi, vulgāra, lai gan acīmredzot nupat tikai sākusi krāsoties; arī mati vēl nav pilnība sasukāti, bet lūpas jau deg, acīs mirdz blāvas uguntiņas, Gunta izskatās jau krietni vien nolietota.

—   Nu ienāc, ja jau reiz esi atnācis, — Gunta uzaicina un caur vairākām istabām Arnoldu ieved savā buduārā, kā viņa agrāk mēdza teikt.

Arnolds nostājas durvīs un pārlaiž ātru skatienu telpai. Lielā spogu|a priekšā stāv lūpu zīmuji, uzacu tuša, pūderi, krēmi un smaržu pudelītes — viņa laikam taisās kaut kur iet vai arī kādu gaida; uz dīvāna uzmestas zeķes, ve|a un blakus noliktas baltas kurpītes; skapis, grāmatplaukti un gar sienām daži akvareļi; patiešām buduārs ir jauks, un Arnolds mēģina atcerēties, kā šeit izskatījās viņa pēdējā apciemojuma laikā…

—   Nu ko tu klusē? — Gunta vaicā, apsēžoties iepretim spogulim un nervozi pārcilājot dažas pudelītes.

—   Cik gadu pagājuši?

—   Es neesmu skaitījusi, Arnold. Un kāda tam galu galā nozīme?

—       Atceries… — Arnolds klusi saka. — Atceries, tu kādreiz teici… lai es nekad nenākot … bet es tomēr atnācu … es nevarēju.

Gunta strauji nosviež pudelītes, pieee|as un bezgala izbrīnījusies, varbūt pat apjukusi ieskatās Arnolda sejā.

—       Arni, mī|ais! Vai tiešām tu visus šos gadus …

Arnolds piekrītoši pamāj ar galvu.

—   Un tu neesi precējies?

—   Nē.

—   Un ari bērninu tev nav?

—   Nē.

—  Un tu joprojām gaidi?

Arnolds noliec galvu un neko neatbild.

—       Ko? Ko tu vēl gaidi? — Gunta negaidot iekliedzas. — Vecumu?!

—   Tevi.

Gunta iesmejas, atmet ar roku un atkal apsēžas spoguļa priekšā.

—       Nē, Arnold, tu neesi mūsu gadsimta dēls …

—   Es gaidīju tevi, Gunta.

Pēc tam abi ilgi klusē. Beidzot Gunta sameklē cigaretes un sērkociņus, nervozi aizsmēķē, tad atceras un piedāvā ari Arnoldam.

—   Paldies, nevajag. Es nesmēķēju.

—   Un droši vien arī nedzer?

—       Nē, kāpēc? Šad tad iedzeru — pa svētkiem.

—        A… — Gunta gari novelk, strauji ievelk cigaretes dūmus un uzmet Arnoldam ātru skatienu. Arī viņš ir pārvērties. Seja kļuvusi nopietna, daudz vīrišķīgāka, nedaudz saplacināts deguns, ap acīm un lūpu kaktiņiem tikko

samanāmas rievas, bel acu skatiens k|uvis dziJš un vērojošs. Un arī auksts. — Ko tu vispār dari?

—   Mācos, — Arnolds atbild. — Esmu jau trešajā kursā.

—   Bet es nekā, — Gunta noplāta rokas, nevērīgi pārliek vienu kāju pār otru, iesmejas, un tomēr balsī uz mirkli ieskanas it kā nožēla. — Divreiz mēģināju iestāties universitātē, nekas neiznāca, tad atmetu ar roku. Kam tas galu galā vajadzīgs?

—   Nezinu, Gunta, — Arnolds saka, joprojām stāvot atspiedies pret durvīm. — Bet visvairāk ticams, ka tev pašai.

—   Gan jau kaut kā izkulšos! — Gunta bezbēdīgi iesaucas. — Ja dzīvi uztver ar humoru, tad ir nāvīgi viegli.

—   Droši vien, — Arnolds pašūpo galvu, ne mirkli nenolaižot skatienu no Guntas. — Nekad nav iznācis pamēģināt. Kā tev ar Uldi?

—   Viņš mani jau sen pametis. — Gunta nodzēš cigareti, kļūst nopietna, pieceļas un nostājas iepretim Arnoldam. — Un tad es sāku domāt… es atcerējos tevi… Paklausies, Arnold, tu mani patiešām mīlēji?

—   Es tevi mīlu vēl tagad.

—   Melo! Tu melo! Kādēļ tad manis dēļ nekāvies? Kādēļ neņēmi mani aiz rokas un nerāvi sev līdzi? Kādēļ tu mani viņam nenolaupīji? Tā — kā to spēja izdarīt Uldis.

Arnolds skumji pasmaida, mutē sajūt rūgtuma garšu un visā ķermenī smagu nogurumu.

—  Redzi, Gunta … Dažreiz var nozagt maizi vai naudu, dažreiz izdodas kādam atņemt drēbes, pulksteni vai arī nolaupīt pašu cilvēku, — bet kā lai to izdara ar mīlestību?

Es to nezinu, Gunta. Es nezinu, kā var ati.iemt, nozagt vai nolaupīt milestibu.

—       Es gribēju, lai manis dēļ cīnītos! Tu nedarīji to. Uldis bija stiprāks, un es paliku pie viņa. Tu taču zini, ka man patīk stipri vīrieši. Jā, tu Uldi neesi saticis?

—   Esmu. Šovakar. Mēs cīnījāmies ringā.

—       Un kurš uzvarēja? — Gunta šķietami vienaldzīgi pajautā.

—       Es, — Arnolds atbild. — Boksā to sauc — «ar tehnisko nokautu».

Guntas seja pārvēršas. Tā kļūst gaiša un priecīga, acīs pavīd lepnums, un sieviete koķeti uzsmaida.

—   Tu cīnījies manis dēļ, ja? Manis, Arnold?

Arnolds atkal mutē sajūt rūgtumu un visā

ķermenī nogurumu, pagātne, šis cietsirdīgais, nežēlīgais bokseris, atkal ar savām atmiņām spēcīgi iebelž pa galvu, Arnolds piever acis un mēģina saņemties.

—       Nē, Gunta, nē! Es cīnījos sporta, sevis un kaut kāda taisnīguma dēļ…

Gunta acīm redzami jūtas vīlusies.

—   Un tagad tu atnāci man pateikt…

—       Es atnācu, Gunta … Es labprāt šeit paliktu. Es nekur vairs negribētu iet, esmu ļoti noguris, tik daudz esmu domājis un tik ilgi gaidījis, es labprāt gribētu, lai mēs vienmēr būtu kopā, lai mēs vienmēr būtu draugi.

Gunta nopietna panāk vēl soli uz priekšu, uzliek baltās rokas uz Arnolda platajiem pleciem, ilgi klusē, varbūt kaut ko atceras, kaut kc labu vai sliktu, tad iesmejas.

—       Mīļo, Arni! Atceries, toreiz Pērzupes krastā es tev pat lūdzos: «Nemīli mani! Es neesmu priekš tevis!» Un neesmu. Es taču tevi krāptu uz katra soja. Tu saproti, Arni? Bet tagad ej! Ej projām, Arni! Tu esi par daudz labs, maigs… Šodien taču, Arnold, ir divdesmitā gadsimta …

Arnolds lēni no saviem pleciem noņem Guntas baltās rokas, nogurums pazūd, no pleciem nokrīt gadiem ilgi nestais un nevajadzīgi turētais smagums; Arnolds saprot, ka patiesībā viņam pret šo sievieti nekādas mīlestības nav, ka tā bijusi tikai ilūzija, pirmo jūtu, pirmās aizraušanās pārāk ilgs atspulgs, un tagad tas izgaist, pazūd, kā jau pazudusi bērnība un skolas gadi, un varbūt arī jaunība. Tagad jāsākas pavisam kam citam — daudz ilgākam un vērtīgākam.

Arnolds pagriežas, iet prom, tad apstājas.

— Arī tu, Gunta, nebūt neesi mūsu divdesmitā gadsimta meiča, kā to iedomājies. Tādas kā tu diemžēl bijušas vienmēr.

Arnolds nesteidzoties iziet uz ielas, kaut kur pavisam tuvu garām aizdārd tramvajs, logos deg gaisma, virs galvas mirdz zvaigznes un mēness, un paies šī nakts, pagātne nogulsies atmiņu pagrabos, atnāks diena, un sāksies pavisam jauna dzīve.

Bija saulaina pavasara diena, visapkārt ziedēja dārzi un puķes, mežs rūgteni smaržoja pēc medus vai tikko izceptas maizes, vienīgi Lāčupes kapu mazajā kapličā valdīja pelēka puskrēsla un degunā stipri iesitās egļu, izdegušu sveču un vēl kāda salkana, pretīga smaka.

Gar melnajām sienām bija nolikti vainagi, tieši iepretim no nelielas, nespodri apzeltītas gleznas manī raudzījās kāds svētais, droši

vien Jēzus Kristus, bet es skatījos nedzīvajā mātes sejā, man blakus stāvēja Spodra un Inta, viņas klusi raudāja, kaut ko vēl sakārtoja mātes apģērbā, un blakus stāvēja kaimiņi un mātes bijušie darbabiedri, un cilvēki, kurus es nepazinu;

es skatījos uz sastingušajām, ļoti sastradālajām un nogurušajām mātes rokām un atcerējos, kā šīs rokas mūs ir glāstījušas, sniegušas ēdienu, vienmēr palīdzējušas un atbalstījušas, vienmēr nemitīgi strādājušas — gan fabrikā pie stellēm, gan mājās virtuvē un pie veļas katla; vienmēr tās kaut ko darīja — grieza maizi vai adīja, mazgāja vai lāpīja, bieži glāstīja un nekad — nesita;

es skatījos uz mātes cieši pievērtajām acīm, viņa izskatījās aizmigusi, bet es skaidri zināju, ka māte vairs nekad acis neatvērs, nekad vairs neredzēs ne mūs, ne pasauli, neredzēs, ko mēs darām, vai esam laimīgi vai nelaimīgi, strādājam vai slinkojam, esam veseli vai slimi, un nekad neredzēs nevienu mazbērnu;

acis ir cieši aizvērtas, un pēc neilga laika ari mēs māti nekad vairs neredzēsim.

Sī ir pēdējā reize.

Sie ir pēdējie mirkļi.

Nekas jau nezudīs. Pasaule dzīvos, un mēs vēl kādu laiku dzīvosim, un saule sildīs, un vējš debesu zilgmē trieks pelēkus mākoņus, ziedēs ziedi, un līs lieti, vasaru nomainīs sniegi, un tā viena paaudze nomaina otru, kā sāpes parasti nomaina prieks, kā pēc vientulības sastopi draugu, tikai tu no tā visa neko vairs nejutīsi.

Tikai tu vairs nebūsi.

129

Dzīva.

9 — 51 U

Kad pavadītāji izklīda, es ar māsām vēl dažas minūtes pastāvēju pie svaigās, ziediem noklātās kapa vietas; mati apglabājām blakus tēvam, un tagad viņi tur kopā gulēs ļoti ilgi… tikai nekad nespēs sastapties, uzsmaidīt viens otram vai pateikt kādu vārdu.

Pēc nedēļas aizgājām kapu nokopt, zaudējuma sāpes jau vairs tik ļoti nesmeldza, un vēlāk mēs nogriezāmies nedaudz sāņus, aizgājām arī līdz kādreizējās Intas klases biedrenes atdusas vietai — tur stāvēja balts marmora piemineklis un sarkanas neļķes, un zem tām gulēja astoņpadsmitgadiga meitene, skaista kā uzzīmēta un ļoti iemīlējusies; pirms trim gadiem viņa pēkšņi nomira ar ļaundabīgo mazasinību;

aizgājām līdz Visvalža kapam — viņš mācījās Politehniskā institūta otrajā kursā un pirms gada kopā ar vēl dažiem alpīnistiem aizgāja bojā Hibīnu kalnos;

un nedaudz tālāk gulēja Emīls — viņš pagājušo vasaru noslīka tepat mūsu Rātsupītē, un viņam bija tikai divdesmit gadu;

es skumji pārlaidu skatienu šai lielajai cilvēku pēcnāves mājai — to gandrīz no vienas vietas klāja ziedi un klusi šalcošo koku ēnas, un man gribējās kliegt, saukt kādu palīgā, kaut ko darīt vai skriet, bet kur tu aizskriesi? Kur aizbēgsi?

Agrāk vai vēlāk tev tomēr šeit būs jāatgriežas.

Un kādreiz būs arī jāpaliek. Bet, kamēr vēl esi, — nicini nāvi un nekad tās nebaidies;

kamēr vēl esi — dzīvo un neprātīgi mīli šo mazo laika sprīdi — dzīvi; kamēr vēl esi dzīvs.

—  Paskaties, — Knuts teica. — Vai nav vareni?

Es paskatījos.

—   Nepavisam ne. Man šķiet, ka tur kaut kas ir neīsts.

—   Kas? — Knuts neapmierināts prasīja.

Nemaz tā uzreiz neprotu pateikt. —

Es vēlreiz rūpīgi nopētīju gleznu. Tās priekšplānā bija attēlota sarkana ķieģeju siena, pie tās stāvēja smaidošs liela auguma mūrnieks, turot rokās ķelli, bet virs viņa kā draudīga bulta rēgojās melna celtņa strēle un aizmugurē saules staros mirdzēja jau gatavas mājas. — Tas viss ir par daudz vareni. Pārāk industriāls fons. Un kāda velna pēc tev vēl bija vajadzīga tā reaktīvā lidmašīna?

—   Tur viss ir īsts, — Knuts sacīja un pasniedzās pēc pudeles. — Varens mūsu varenā laikmeta atspoguļojums. Tu dzersi?

—   Jā. Un tad vēl tas vienveidīgais jaunceltņu rajons un tas melnais celtnis, un tas |oti pašapmierinātais mūrnieks. Knut, tev šī bilde nav izdevusies. Tas viss ir blefs. Nekas. Jo pati ideja un tēma jau ir tik nodrāzta, tik bezgalīgi apnikusi… Vajag kaut ko jaunu. Es domāju, Knut, mums nevajadzētu sākt ar to, ar ko tik daudzi ir beiguši .. .

Knuts ilgi turēja nedaudz drebošajā rokā līdz pusei piepildītu vīna glāzi, ātri uzmezdams skatienu te tikko pabeigtajai gleznai, te man.

—   Iedzersim, — viņš beidzot sacīja. — Tur viss ir tā, kā vajag.

Mēs toreiz sēdējām Knuta lielajā istabā, visas sienas bija noklātas ar gleznām, tās atslietas pret grāmatplauktu, durvīm, galda kājām un arī uz grīdas. Mēs sēdējām uz zema, stipri izgulēta dīvāna, priekšā atradās mazs, ieapaļš galdiņš, bet uz tā — divas kristāla glāzes, cigaretes «Elita» melnā iesaiņojumā, «Varnas» pudele un pēdējais «Literatūras un Mākslas» numurs. Tajā sakarā ar gaidāmo astoto jauno mākslinieku izstādi bija reproducēta ari Knuta Vitoliņa glezna «Sēja». Melns tīrums, trīs noputējuši traktori, bet priekšplānā smaidošs zemnieks, ar abām rokām satvēris maisu ar graudiem.

Vīns bija silts, par daudz salds un tādēļ negaršīgs. Es noliku glāzi.

—   Gluži kā tavas gleznas, — sacīju. — Viss pārāk viegli un rožaini. Pārāk skaisti un cukuroti. Un tādēļ arī nepatiesi.

—   Tieši kas?

—  Viss.

—   Tad tu neko nesaproti. Es mēģinu atspoguļot dzīvi tieši tādu, kāda tā ir. Varbūt par daudz tieši. Bet tas nekādā gadījumā nav pelnījis pārmetumus.

—   Ne jau tas, Knut…

—   Kas tad?

—   Tava vienpusīga pieeja tēmu un ideju izvēlei. Tas viss jau ir bijis. Vai tad tiešām tu nevari atrast neko jaunu?

—  Varu, bet tas, ko daru pašlaik, ir pavisam droši.

Es skumji pasmaidīju un līdzjūtīgi pašūpoju galvu.

—  Tad ar tevi jau ir cauri. Tu nekad, Knut, nekļūsi īsts mākslinieks.

—   Bet tu? Tu kļūsi, ja? — Knuts uzlēca kājās un sāka skraidīt pa istabu. — Ar saviem formas meklējumiem tu nekur tālu neliksi. Redzēsi! Tu nekad neiekļūsi nevienā izstādē. Manus darbus pieņems bez lielas svārstīšanās, tur viss ir skaidrs un saprotams, tātad arī patiess, bet pie taviem darbiem jāstāv stundām ilgi, jālauza galva un jādomā … Bieži pat jāmin, ko tu tur esi gribējis attēlot un pateikt. Es nesaku, Arnold, ka tā nav māksla, bet saproti pats . . . Arī ar to mums nevajadzētu sākt. Par agru, vecīt! Varbūt vēlāk, kad būsim jau izkarojuši sev vārdu. Uz dzīvi vajag skatīties reāli un darīt to, ko no tevis prasa. Tad tu vienmēr būsi zirgā.

—   Kas tad no tevis prasa mālēt šādus darbus?

—   Tu pats to visu zini labāk nekā es.

—   Tu tikai iedomājies.

—   Tāda ir oficiālā nostāja. Mums pēc iespējas vairāk jāattēlo cilvēks darbā, jāparāda darba skaistums, un tāda ir arī mana nostāja. Jo darbs…

—   Paklausies, Knut, — es sacīju, — ko tu vispār zini par darbu? Neko. Tu esi kādreiz strādājis? Nē! Tu nezini, ko nozīmē smags fizisks darbs. Tu neesi rokās turējis ne lāpstu, ne ķelli, ne lauzni. Tu nekad neesi pārgājis tikko uzartu lauku, neesi vadījis ne mašīnu, ne traktoru. Ja tu pats būtu lējis sviedrus, ja būtu sajutis, kā sāp pārplīsušās tulznas un smeldz muskuļi, tu nekad neuzzīmētu šādā pozā stāvošu mūrnieku, jo, saproti, viņam tā siena ir jāmūrē, ja viņš uz brīdi atvilks elpu, tad noguris apsēdīsies, smēķēs papirosu «Sever» un norūpējies skatīsies uz būvlaukumu, lai palīgstrādnieki laikus piegādātu ķieģeļus un javu. īsts amatnieks, Knut, vienmēr ir stingri norūpējies par savu darbu un gandrīz nekad nejūtas pilnīgi apmierināts. Gluži tāpat kā zemnieks, Knut. Tādēļ es arī sacīju, ka tas viss ir nepatiesi. Arī zemnieks, Knut, vienmēr ir rūpju pilns. Sējot graudus, viņš nekad nesmaidīs, bet noteikti domās par ražu, jo nekad nevarēs būt pilnīgi drošs, vai tā būs pietiekami bagāta… Tu ar savām rožainajām bildītēm man atgādini jaunās dzejnieces, kuras, vēl sēdēdamas skolas solā, bālā sajūsmā apdzied celtnieka, ogļrača, ģeologa vai šofera darbu, ne mazākā mērā nezinot, kāds šis darbs patiesībā ir un ko tas no šiem strādniekiem prasa. Piedod, Knut, es ceru, tu neapvainosies, bet tas viss ir vecie štampi. Jau sen noiets ceļš. Parādi ne tikai darba skaistumu, bet arī tā grūtumu. Parādi cilvēku ne tikai tad, kad viņš smejas, ir priecīgs un apmierināts, bet arī tad, kad raud. Ne tikai tad, kad viņš sajūt laimi, bet arī tad, kad sāpes. Tikai tad, Knut, tā būs īsta un patiesa māksla. Cilvēka dzīve taču nesastāv no darba vien, bet galvenokārt no emocijām, ko izraisa darbs, mājas dzīve, mīlestība un sabiedrība. Cilvēks, Knut, ir pārāk sarežģīta, vēl ne tuvu pilnībā izprotama parādība, lai to attēlotu tik vienpusīgi, vienkārši. Viņu ik dienas iespaido tik dažādi notikumi ne tikai vistuvākajā apkārtnē, bet arī visā pasaulē, ka nemaz tik bieži smaidīt neiznāk, it sevišķi, ja grūti jāpelna sava dienišķā maizīte.

Knuts atkal apsēdās, aizsmēķēja cigareti un domīgs raustīja bārdu.

—   Var jau būt, — viņš pēc kāda laika klusi teica un piepildīja glāzes. — Tu ne?

—   Nē, negribas, Knut. — Un es pastūmu glāzi sāņus.

—   Iespējams, ka es patiešām pašlaik arī daru kaut ko tādu, ko nezinu, attēloju to, ko nepazīstu, ko pats nekad neesmu ne sajutis, ne pārdzīvojis, ka tas viss runā arī pretī manai pārliecībai, — bet vai tad mēs vienmēr un visur rīkojamies tikai pēc savas pārliecības? Dažreiz, varbūt pat ļoti bieži mums jārīkojas un jādzīvo arī pēc vajadzības.

Knuts lēni, ar acīm redzamu baudu iztukšoja glāzi un paskatījās uz mani.

—   Muļķis, ka nedzer. Viens dzīves prieciņš tev iet secen. Tādēļ arī esi tik drūms. Varbūt kaut ko uzdziedāt?

—   Labāk paņem pindzeles un pamēģini sākt kaut ko jaunu.

—   Piezvanīšu Sandrai, — Knuts teica. — Lai viņa atnāk un papozē aktam. Pēc tavas kaislīgās runas mani ir pārņēmusi pavisam cita kaislība. Es gribu sievieti.

Viņš piecēlās, šķērsoja istabu un pacēla baltā telefona klausuli.

Knuts bija garš un izkaltis, ar plāniem matiem, toties kuplu bārdu. Mājās, uz ielas un bieži arī oficiālos sarīkojumos mēdza ģērbties uzkrītoši nevērīgi — džinsos un nedaudz apdilušā svīteri. Viņa vecāki bija aktieri, mēs ar Knutu kopā beidzām akadēmiju, un Sandra viņam bija gan modelis, gan mīļākā vienā personā. «Tā iznāk lētāk,» viņš paskaidroja.

—   Nav mājās. Varbūt vēlāk.

Knuts apsēdās un ielēja glāzē pēdējās vīna paliekas.

—   Interesanti, — viņš sacīja, — kā tu attēlotu mīlestību, kaislību?

—   Es jau to esmu attēlojis. Viss audums pārklāts ar sarkanu krāsu, vidu šķērso neliela, tikko saredzama melna līnija, bet gleznas apakšējā un augšējā stūrī deg sārts.

—   Un viss?

—   Jā. Mīlestību es vienmēr redzu tikai sarkanā krāsā, un, ja tā ir īsta un vienreizēja, tā liesmo kā uguns, tā pārņēmusi visu cilvēku no matu galiem līdz pēdām, un cilvēks deg . . . Skaistākais, kas ar cilvēku var notikt, — sadegt savā mīlestības sārtā . . . Vienīgi melnā līnija it kā netieši atgādina, ka mīlestība diemžēl, gluži kā cilvēks, ne vienmēr pastāv un dzīvo mūžīgi … Un tad deg otrs sārts — atmiņas, sāpes, vilšanās, šķiršanās un pēc tam ļoti bieži — vientulība …

—   Tā ir vistīrākā fantāzija, — Knuts teica un plucināja bārdu. — Tu nekur tālu neliksi. Varbūt vienīgi līdz pieņemšanas komisijai. Bet tas ir pavisam īss gājiens. Tādē| nemaz nav vērts sākt. Tu šo darbu mēģināsi arī izstādīt?

—   Nē, — es atbildēju. — Tas ir tikai eksperiments. Neliels prāta un roku treniņš. Gluži kā sportā. Izstādei es iesniegšu «Zaudējumu» un «Meitenes portretu».

—   «Zaudējums» tev neies cauri. To nepieņems.

—   Gan jau, Knut.

—   Es par saviem darbiem gan nešaubos.

—  Es arī ne.

—  Nu labi, — Knuts teica un pasmaidīja. — Ko mēs šeit strīdēsimies. Gan jau laiks pierādīs, kuram no mums būs taisnība. Es labprāt gribētu, lai taisnība izrādītos mums abiem. Un mēs katrs mākslā varētu iet tos ceļus, kādus esam izvēlējušies.

—   Tā jau arī būs, Knut. Atliks vienīgi jautājums — kuram no mums šis ceļš būs pareizāks.

—   Lai tev labi veicas, — Knuts sacīja un piecēlās. — Es palikšu pie veciem, sen pārbaudītiem paņēmieniem un tēmām, tas vismaz ir droši, un — nav ko slēpt — ātrāk tikšu ari pie naudas. Bet tagad pamēģināšu vēlreiz sazvanīt Sandru.

—   Es iešu, Knut.

—   Pagaidi! Tu negribi vinu redzēt kailu?

—   Nē.

—  Ari šos priekus tu laid sev garam?

—   Nē, ne vienmēr, Knut, bet pašlaik nav ne mazākās vēlēšanās.

—   Kā nu zini, Arnold.

Kad beidzās maiņa, Marta Ābelite saģērbās, izgāja no ceha, steļļu saceltais troksnis pamazām apklusa, viņa pagalmā apstājās un paskatījās uz sagrautās ēkas korpusu — «Rīgas tekstila» teritorijā tas tur stāv jau no kara laikiem — milzīga pelēku ķieģeļu siena, izdeguši logi un melnas, salocījušās dzelzs sijas.

Nez kādēļ šo dīvaino karkasu nenojātie, Marta nodomāja. Varbūt tas ir piemineklis pagājušajam karam, nē, varbūt tikai atgādinājums par to, varbūt piemiņa. Droši vien šeit toreiz aizgāja bojā arī cilvēki. Sī siena atgādina manu dzīvi — tikpat pelēka, ar izcirstiem robiem, bez logiem un tikpat vientulīga, visu aizmirsta.

Marta izgāja cauri sardzes telpai, viņai lika atvērt somu, bet pašu rūpīgi nopētīja, un Martai jau kuro reizi uznāca gan dusmas, gan kauns. Martai nekad pat nebija ienācis prātā no fabrikas iznest kādu atgriezuma gabalu vai dzijas spoli. Bet uzmanīja sevišķi vērīgi.

Viņa aizgāja līdz «gastronomam», nopirka maizi un vēl dažus pārtikas produktus, pēc tam iegriezās rūpniecības preču veikalā, tur nopirka zeķes, matu spraudītes un ļoti iepatikušos japāņu peldkostīmu. Tikai jau tuvojoties mājai, Marta atjēdzās, ka šovasar viņai nekāds peldkostīms nebūs vajadzīgs…

Viņa pasmaidīja un gāja pa smilšaino Nordeķa ielu, kur uz Riekstu ielas stūra atradās iesārta divstāvu koka māja, bet tajā — viņas vienistabas dzīvoklis.

Mans templis, mans mazais prieku un bēdu nams. Mana tuvā un svešā pasaule — manis gribētā un negribētā.

Koridorā nesteidzoties atģērbās, ielika ledusskapī pienu un sviestu, iegāja istabā, ieslēdza radiolu, uzlika Raimonda Paula ilgspēlējošo plati un nevērīgi sāka šķirstīt poļu žurnālu «Ekran».

Dziesma nenosalst…

Nu, protams. Tai ne auksts, ne karsts. Nosalt var tikai stāds vai augs, kāds putns, zvērs vai cilvēks. Dziesma nekad. Dziesmu var vienīgi aizmirst. Gluži kā cilvēku, ja tas apnīk.

Un te — Merilina Monro. Desmit gadu nāves atcerei — desmit bildes. Merilina peldkostīmā, Merilina gultā ar kādu ūsainu vīrieti, Merilina filmā «Tavs vārds ir sieviete», Merilina demonstrē savas kailās krūtis un kājas melnās tīkliņa zeķēs, Merilina kopā ar Arturu Milleru, Merilina kaila spoguļa priekšā, Merilina smejas, Merilina vienreizēji skaistā vakartērpā, Merilina filmā «Niagāra», Merilina sēž dziļā atpūtas krēslā, un viņas seju klāj bezgalīgas skumjas… Un viss. Desmit dzīves mirkļi. Mūža desmit sekundes. Tik daudz vien palicis no nodzīvotā. Viss pārējais tiks aizmirsts. Un neviens tevi neatcerēsies. Tāpat kā mani. Nav nevienas fotogrāfijas, vienīgi tā mazā bildīte pasē… Nav ne mātes, ne tēva, ne brāļu, ne māsu, ne citu radinieku. Pavisam viena. Kas mani atcerēsies? Toms?

Stop, stop, stop!

Atkal aizmirsās. Vēl neesmu apradusi, pieradusi. Tas liekas gandrīz neticami. Es jau biju zaudējusi cerības.

Mani atcerēsies. Man taču būs dēls vai meita, un es no šīs pasaules nepazudīšu, neko aiz sevis neatstājot. Paliks mans bērns.

Es tevi nemaz neapskaužu — skaistā un laimīgā Merilina Monro! Nelaimīgā. Viss tikai ārējais spožums. Balti mati, balli zobi un balta miesa. Nauda, vīriešu trakums un slava. Un nevienam pat nevarēja ienākt prātā, ka tu varbūt esi visnelaimīgākā sieviete pasaulē. Ko līdzēja tava bagātība, panākumi un tavs skaistums, ja tev neizdevās izbaudīt pat īstu mīlestību un radīt bērnu … Dzīve kā zibspuL dzes uzliesmojums. Spilgta, bet sasodīti īsa …

Marta piecēlās, nostājās spoguļa priekšā un jau kuro reizi ilgi un uzmanīgi apskatīja savu ārieni, vēderu. Neko vēl nevarēja manīt. Viņa pati to konstatēja tikai pirms mēneša, bet šajās dienās par to pārliecinājās vēlreiz. Kaut kāda sagadīšanās tā vairs nevarēja būt. Tātad iznāk, ka viņas bērnam jau ir nedaudz vairāk par diviem mēnešiem. Marta nosarka, atkrita uz dīvāna un sāka raudāt. Asaras acīs saskrēja no prieka, no lielā pārdzīvojuma un apziņas, ka pēc kāda laika viņa kļūs māte… Kad darba biedrenes, apkārtējo māju vērīgās sievas un viņa pati tam jau vairs neticēja. Viņas «jautrā un bezbēdīgā» pagātne liedza pielaist pat domu vai varbūtību, ka no Martas kādreiz vēl varētu iznākt godīgs cilvēks. Dzimusi alkoholiķa ģimenē, bērnība pagājusi bez mātes starp pudeļu kalniem, iereibušo dziesmām un lamām, un tik agri iepazīta nakts dzīve un vīrieši.

«Nē, nē, ar to skuķi ir cauri! Priekšā tikai cietums vai slimnīcas venēriskā nodaļa.»

«Paies vēl daži gadi, un jūs redzēsiet — viņa savu maizīti sāks pelnīt uz ielas.»

«No šitādām visu ko var sagaidīt. Ierīkos vēl savā dzīvoklī prieka māju. Mums, Mildiņ, jāpavaktē — kā kaut ko manīsim, tā uz namu pārvaldi prom, un tad lai atdod to skuķi zem liesas! Blamāža visai apkārtnei! Un mums, godīgām šā nama mītniecēm …»

Bet Marta nelikās dzirdam ļaužu valodas. Pēc patēva nāves no fabrikas atnāca daži amatnieki, izremontēja dzīvokli, viņa turpināja strādāt turpat «Rīgas tekstilā» par audēju, pārstāja staigāt uz ballēm un ar puišiem, viņas dzīvoklī vienmēr valdīja miers un patīkams klusums, neviens vairs pie viņas nenāca, tikai dažreiz tur iegriezās garš, pieklājīgi ģērbies jauneklis, un sievas neizpratnē grozīja galvu.

Bet Marta vēl tagad, pārnākot no darba, bieži nostājās istabas vidū un kā neticēdama raudzījās apkārt un neskaitāmas reizes atkārtoja:

«Mans. Mans dzīvoklis, manas pasaules zemais jumts. Beidzot! Man pašai ir sava māja. Sava! Mans miers un mans klusums, un nevienu es vairs nevēlos redzēt. Varbūt tikai dažreiz tevi, Tom.»

Marta noslaucīja acis, piecēlās, uzlika uz plīts kafijas kannu, tad atgriezās istabā.

Ziemas sākumā šeit jau katru dienu brēks mazais, Marta pasmaidot nodomāja. Vajadzēs nopirkt gultiņu, to es nolikšu blakus dīvānam, jā, tieši šeit, lai viņam caur logu vienmēr sejā spīd saule, un vēl būs jānopērk ratiņi, segas, kaut kādas drēbītes, trauki un vēl droši vien daudz kas cits, ko pagaidām vēl nezinu. Un sāksies pavisam cita dzīve. Bet vai tad iepriekšējā vispār bija? Bija. Un nekur no tās laikam nevarēs aizbēgt. Un tas būs mans lāsts, mans sods. Biju gļēva, nenoturīga? Tādēļ?

«Iļģuciema dižākā draiskule.»

«Melnais grēks.»

«Meitene, kuru vienmēr var dabūt.»

Un neviens nezināja, kas ar mani notiek, kad esmu viena. Kādas sāpes, kāds riebums, kāda vientulība plosīja sirdi. Dabūt var daudzas, visas, ikvienu, vismaz tās, kuras vienmēr nāca uz klubu un kuras es pazinu, vienīgi es vairāk kritu acis, biju skaļāka, un arī pielūdzēju man bija vairāk, jo pēc darba šeit atgriezties man nebija ne mazākās vēlēšanās; man ar patēva piekrišanu piedzērušies tēviņi jau sāka uzmākties četrpadsmit piecpadsmit gadu vecumā un klubs, dejas, mūzika un jautri puiši bija gandrīz vai paradīze, salīdzinot ar to, kas parasti notika šeit. Gļēva, nenoturīga? Draiskule?

Meitene, kuru katrs var paņemt? Ne velna jūs nezināt, šķīstie, tīrie, pieklājīgie un morāli izturētie Iļģuciema pilsoņi! Jūs — labie un kārtīgie! Jūs katru dienu ejat vannā, strādājat interesantu darbu, savus bērnus apmācāt klavierspēlē un katru dienu aiz rociņas viņus aizvedat uz skolu. Mājās staigājat čībās, skatāties televizoru, runājat izmeklētiem vārdiem un gandrīz noģībstat, ja jūsu bērns saķēris iesnas. Ko jūs vispār zināt par manu īsto dzīvi? Neko. Un kā jūs varat zināt, kas es esmu?

Marta atkal apsēdās uz dīvāna, pēc brīža atgūlās, galvu dziļi iespieda lielajā spilvenā, un viņai šķita, ka tas sāk smaržot pēc ziediem vai konfektēm, pie viņas pienāk māte, rūpīgi apsedz un noglāsta galvu, nomierina, bet virtuvē tēvs lasa avīzi vai grāmatu, pēc tam arī viņš nostājas blakus, kaut ko saka un smejas, un vēlāk viņi aizbrauks uz centru, aizies uz teātri vai operu vai visi trīs aizbrauks uz jūrmalu, pastaigāsies gar krastu, skatoties uz baltajām kaijām un viļņiem, un pēc tam visi trīs runāsim, ko es darīšu vēlāk, kad … kad … kad…

Nekad.

Marta raudāja un nožēloja savu vājumu, ka atkal ļāvusies sapņiem un savām ilgām, bet no tā bija grūti atturēties — gluži tāpat kā nedomāt par bijušo. Tagad jādomā par nākotni, tikai par to, kas būs. Bet kaut kas jau būs. Tikai tagad viss īsti sāksies. Tikai tagad. Tom … Tev vistuvākajā laikā jāatnāk pie manis. Man tev jāpasaka …

—   Es tev uzvārīšu kafiju.

—  Labs ir.

Toms sēdēja, atgāzies uz divāna, un uzmanīgi šķirstīja žurnāla «Jaunība» pēdējo numuru.

—       Paskat! — viņš iesaucās. — Arnolda Būvja bilde! Tu jau to redzēji?

Marta atgriezās no virtuves un apsēdās blakus Tomam.

—       Nē. Un neesmu redzējusi arī pašu Arnoldu.

—  Es arī. Viņš vēl dzīvo turpat?

—       Nezinu. Varbūt apprecējies un tagad dzīvo kaut kur citur.

—   Droši vien.

—       Gandrīz visi mūsu puiši un meitenes tagad jau ir ģimenes cilvēki.

—       «Sportists pirms cīņas». Tas noteikti ir bokseris.

—       Pirms mēneša apprecējās pat neglītā Mirdza.

—       Tas puisis tur atgādina pašu Arnoldu, redzi? Noteikti — tas ir viņš.

Tagad Mirdza no laimes staigā kā apmāta. Smej vienā smiešanā.

—       Es domāju gan! Tā paveikties! Un kas tas dullais ņēmējs ir?

—       Miks. Viņš strādā pie mums par kurinātāju.

—   Un neko labāku viņš nevarēja atrast?

—       Mirdza arī ir vislabākā. Vienīgi stipri neglīta.

—       Nu, tas jau nekas, — Toms sāka smieties. — Ja viņš ar Mirdziņu guļ tikai tumsā un vēl lai pašā laikā domā par kādu citu …

—       Nevajag, Tom, — Marta sacīja. — Viņi abi ir laimīgi.

—       Prieks dzirdēt. Bet tā bilde ir forša. Kāds spēks un apņemšanās!

—       Agrāk vai vēlāk jau apprecas visi. Visi neglītie un sliktie, par skaistajiem nemaz nerunājot.

—       Tu ari esi skaista, — Toms sacīja un atgāza Martu guļus. Viņš ar rokām aptvēra viņas galvu un mēģināja Martu noskūpstīt.

—   Nevajag, — viņa teica. — Vēlāk.

—        Ko vari izdarīt šobrīd, nekad neatliec uz …

—       Vēlāk, Tom. Mums tagad vajadzētu izrunāties.

Toms neapmierināts atlaida Martas galvu un atkal sāka šķirstīt žurnālu.

—  Tu mani vari uzklausīt?

—   Protams.

—• Tad noliec žurnālu.

—       Gribi man pastāstīt, ka vēl kāda tava draudzene laimīgā kārtā tikusi pie vīra?

—   Nē.

—   Ko tad?

—   Neko.

—       Nē, nē! Tu stāsti! Tas viss ir ļoti interesanti.

Marta piecēlās, pār viņas glīto seju ātri pārskrēja vieglas skumjas, un viņa paskatījās Toma acīs.

—   Ko tu domā darīt?

—       Tagad? Tagad es gribēju tevi noskūpstīt un pēc tam . . . Tu taču zini.

—   Un vēlāk?

—  Vēlāk to pašu.

—   Un viss?

—   Neko labāku es nezinu.

Marta vairākas reizes šķērsoja istabu, tad apstājās un nolaidās Toma priekšā uz ceļiem.

—   Un vairāk neko tu no manis nevēlies?

—   Nē. Un ko gan vispār no sievietes vēl varētu gribēt?

Marta piespieda seju pie Toma kājām, mirkli nekustējās, tad pacēla galvu un vēlreiz ieskatījās Toma smaidošajās acīs.

—   Sievieti var vēl apprecēt.

—   To es zinu, Mārtiņ, zinu! Un tu gribi, lai es …

—   Jā, Tom. Kādēļ mēs nevarētu dzīvot kopā? Es tev būtu laba sieva.

Toms nedaudz apmulsa un pagrieza galvu sāņus. Viņš par to nemaz nebija domājis. Apprecēt Martu? Bet viņš ne mazākā mērā nebija pārliecināts, ka Martu mīl. Viņa bija pārāk labi pazīstama, «savs puika», pie viņas vienmēr varēja justies brīvi un pierasti, bet mīlestībai jānāk negaidītai un pēkšņi kā sprādzienam. Un vispār precēties viņam vēl pāragri.

—   Droši vien, Marta. Bet tagad man uz diviem mēnešiem jāaizbrauc praksē, pēc tam diplomdarba aizstāvēšana, pēc tam … Darbs, trīs gadi kādā no starpkolhozu celtniecības organizācijām. Tā ka, Mārtiņ, mums abiem laikam nekas tomēr nesanāks. Es noprecēšu kādu slaucēju — gruntīgu lauku meiču. Viņa mani baros ar pienu un speķi, es viņai celšu modernu liellopu fermu un .. .

—   Es pavisam nopietni, Tom. Arī es tevi varētu labi barot, bez tam mums būtu atsevišķs dzīvoklis, neviens netraucētu . . .

—   Bet vai tagad ir slikti? Vai tad nevar tā kā līdz šim?

145

—   Nevar.

10 — 5113

—  Vai tad vienmēr tā kopā gulēšana jāatzīmē pasēs un jāapgredzenojas?

—   Kopā dzīvošana, Tom. Un tā nav tikai gulēšana. Arī kopā mīlēšana, strādāšana, kopīgi prieki, bēdas un bērni.

—  Tu esi palikusi pārāk gudra.

—   Nē, Tom. Bet kaut kad tomēr par to jāsāk domāt.

—   Pēc divām dienām es braucu uz Cēsīm.

—   Un pēc tam?

—   Ap Jāņiem aizstāvēšu diplomdarbu, dažas dienas kārtīgi nodzeršos un dragāšu atpakaļ. Es tur strādāšu — celšu varenas kūtis.

—   Tev būs jāsāk strādāt tikai rudenī.

—   Bet es sākšu jau vasarā. Mani tur gaida. Kamēr lopiņi vēl pa pļavu, līdz ziemas sākumam «Sarkanajā rītā» noteikti jānodod jauna ferma. Vai tad tev šo dzīvnieciņu nemaz nav žēl?

—   Ir. Bet visvairāk man žēl pašai sevis. Arī es taču esmu tāds pats neaizsargāts lopiņš, kuru, ja ir labs prāts, var dažreiz ari paglāstīt un pēc tam paspert ar kāju …

Toms pievilka Martu sev klāt, ielika viņas galvu klēpi, sāka burzīt melnos, viļņainos matus, un viņam nez kādēļ Martas kļuva žēl. Varbūt ne žēl, varbūt tā bija kaut kāda neliela vainas apziņa, ka nav visu to pateicis tā, kā gribējis, ka nav melojis, nav izrādījis sajūsmu vai pieklājīgu paliku par Martas priekšlikumu, bet nudien viņam precēties nebija ne mazākās vēlēšanās. Vēl taču priekšā visa jaunība . . . Interesants darbs, jaunas vietas, jauni cilvēki … Satikšanās un šķiršanās… Un galu galā kaut kur taču viņu vēl gaida arī mīlestība …

—   Tu esi jauka, Mārtiņ, — Toms sacīja. — Tu esi ļoti mīļa un skaista, tu droši vien būtu laba sieva, bet es tevi nemīlu, Mārtiņ. Es to godīgi pasaku, varētu jau ari samelot vai izlikties, bet kādēļ? Man ar tevi ir labi, tu man patīc, bet es vismaz dažus gadus vēl gribu būt brīvs. Tu saproti, Mārtiņ? Laulības vienmēr nozīmē važas, lai cik jaukas sievas mēs arī dabūtu.

Marta pacēla galvu, un Toms viņas acīs ieraudzīja gan skumjas, gan spītu, gan kaut kādas bailes vai neziņu.

—   Tu varbūt ar mani negribi dzīvot tādēļ, ka… tu man nebūsi pirmais? Bet Tom! Tu man būsi pēdējais.

—   Vai tad tu mani mīli? — Toms vaicāja un nedaudz izbrīnījies vēlreiz ieskatījās Martas acīs. Viņš nekad nebija iedomājies, ka Marta varētu arī kādu mīlēt. Lai gan patiesībā to iedomāties nemaz nebūtu grūti.

—   Neprasi, Tom. To tev vajadzēja just.

—   Bet es domāju … — Toms samulsa vēl vairāk.

—   Ko tad? — Marta piecēlās, pārgāja pār istabu un nostājās pie loga. — Kādēļ tu, Tom, un vel citi, kuri ar mani gribēja dejot, pavadīt uz mājām, skūpstīt un pēc tam palikt šai mājā, spējāt iedomāties, ka Marta Ābelīte ir tikai skaista rotaļlieta, ka viņa spēj jums sagādāt tikai īslaicīgu baudu, bet nespēj neko just, ne pārdzīvot, ka viņa neko nevēlas, prot tikai smieties, dejot, bet neprot vai negrib mīlēt? Kādēļ? Kādēļ tu manī negribi redzēt cilvēku, Tom?

10'

147

—   Es redzu, — Toms nopietni sacīja. — Un tas, ka tev jau bijuši daudzi, arī neko sevišķu

nenozīmē. Vismaz pašreiz nc. Varbūt vēlāk, ja par to sāktu bieži domāt, bet… Es jau teicu. Es gribu biit brīvs. Es vēl negribu uzņemties rūpes par ģimeni. Es to nemaz vēl nespēju. Vispirms ir stingri jānostājas uz kājām. Es taču vēl esmu pavisam zaļš zēns.

Marta rūgti, mazliet nicinoši iesmējās.

—       Tad, kad nāci uz klubu, kad stāvēji uz «stūra», kad vajadzēja kādu piekaut, kad paliki pie manis pa nakti, tu vienmēr mēdzi uzsvērt un parādīt, ka tikai tu esi vīrietis. Tu! Un visi pārējie. Bet tagad? Kādēļ tagad tu vairs negribi tāds būt? Nobijies?

—       Nē, — Toms sacīja un arī piecēlās. Stāvēja istabas vidū un domīgs raudzījās apkārt. — Nepavisam nē. Bet kādēļ tu gribi tieši mani?

Marta atgāja no loga, pienāca blakus Tomam un uzlika rokas uz viņa pleciem.

—   Tādēļ, ka es tevi mīlu, Tom.

—  Tādēļ nemaz nevajag precēties.

—   Tādēļ, Tom, ka arī tu mani mīli, vai ne?

—   Nezinu, Marta. Laikam tomēr ne.

—       Tādēļ, Tom, ka mums jau sen laiks izbeigt šo rotaļāšanos. Mēs tomēr esam jau pieauguši.

—   Iespējams. •

—       Un tādēļ, Tom, kaut kad mums tomēr jāsāk arī atbildēt par to, ko esam darījuši.

Neko taču sliktu, vai ne? Viss bija brīnišķīgi, ja tikai tu nesāktu . ..

—        Un vēl tādēļ, Tom, ka mums abiem būs bērns.

Toms strauji atgrūda Martu sāņus un atkāpās dažus soļus tuvāk durvīm. Viņš nedaudz nobāla un pirmajos mirkļos nespēja neko pa-

Icikt. Pēc tam viņš sajuta bailes un kaut kādu drausmīgu smagumu, kas uzvēlies galvai, pleciem un krūtīm. Viņš atkāpās vēl dažus soļus, bet vieglāk nekļuva. Un tad viņš gribēja bēgt. Viņš sajuta, viņš jau pavisam skaidri redzēja viņam pasniegtās važas — melnas, pamatīgi smagas ķēdes… Un tu būsi piekalts un piesiets. Vergs. Paldies! Tikai ne to!

—   Nepiesien man bumbas! — Toms iekliedzās. — Kādēļ es? Kā tu zini, ka es? Es tev viens esmu bijis, ja? Viens? Tu pali pirmīt teici…

—   Viens, — Marta klusi sacīja, un viņas acīs parādījās asaras. — Tikai tu, Tom. Tu pats labi zini, ka pēdējo gadu laikā man neviens cits nav bijis kā tikai tu. Es tev pat precīzi varu pateikt, kad tas notika — pirms diviem mēnešiem astotā marta vakarā.

—   Nē, — Toms sacīja un kratīja galvu. Viņš patiesi izskatījās nobijies, jo skaidri atcerējās to vakaru un nakti. — Nebāz man vati ausī! Tev to sīko varēja uztaisīt jebkurš no I| ģenes čaļiem.

—   Neesi nelietis, Tom, — Marta teica. — Pats zini, ka pašlaik esi ļoti pretīgs. Es negribu lūgties — vai tad mīlestību var izlūgties? Negribi mani — nepreci. Es tev tikai gribēju pateikt, lai tu zinātu, Tom, pirms aizver šīs durvis, pirms aizej pavisam, ka mums abiem būs bērns. Mums abiem, Tom. Tev un man. Gan jau es to pratīšu izaudzināt arī viena. Pietiekami daudz nopelnu, un, paldies dievam, mums būs arī kur dzīvot. Gan jau es galā likšu. Tikai tu, Tom… Eh, vienalga! Ej uzsvilpo, brauc uz savām Cēsīm, mīlinies ar slaucējām, aizmirsti mani, sauc par pēdējo palaistuvi, bet nekas jau no tā nemainīsies. Viss paliks, kā ir… Tom, tavam bērnam ap Oktobra svētkiem jānāk pasaulē. Un, protams, būs žēl; ja tai laikā tu nebūsi kopā ar mums.

—   Nemēģini apvārdot! — Toms izgrūda caur zobiem. — Neticu, ka es pie tā būtu vainīgs. Un neviens neticēs. Tu nekad to nespēsi pierādīt. ļ

—   Nekad to arī nedarīšu, — Marta sacīja un pagrieza Tomam muguru. — Man nekas nav jāpierāda. Es zinu, un tu zini. Bet, lūdzu, izbeigsim šo tirgošanos! Bērns ir mans, un vari lasīties pie visiem velniem! Pazūdi! Es jau visu to paredzēju, tādēļ nemaz negribēju teikt. : Bet, pirms aizej, Tom, tu zaļo zēn, es tev vēl gribu …

Bet tai brīdī skaļi aizcirtās durvis, un Toms jau atradās uz ielas. Marta palika viena un saprata, ka paliks viena vēl ilgi — līdz rudenim. Visu ķermeni pārņēma skaudra smeldze, galva kļuva smaga un acis miklas; viņa stāvēja pie loga un skatījās, kā pa smilšaino Nordeķa ielu steidzīgi, ne reizes neatskatoties atpakaļ, aiziet Toms, aiziet viņas bērna tēvs, un tad viņa ieraudzija, ka tepat blakus mājas priekšā uzziedējuši ceriņi un nedaudz tālāk zied arī abas ābelītes, un šo ziedu smarža ieplūst istabā, nedaudz reibina un skaļi sauc, ka atnācis pavasaris un ka arī Martu sauc par Ābelīti, tikai viņas ziedi nupat ir apsaldēti… Pašā pavasara plaukumā. Bet mēs jau zinām — tie uzziedēs, kad laukā brāzmos sniegputenis.

Reti, bet dažreiz šādi brīnumi tomēr notiek.

—   Hā!

—   Par daudz spilgti!

—   Sarkanas sejas!

—   Nē, bet uz šitās ir labi.

—   Pagaidi! Siten kaut kas ir.

—       Griez tik tālāk! Tu par daudz esi izgaismojis!

—   Bija jau labi.

—       Griez tik tālāk! Jā! Stop! Nu, ko jūs sakāt?

—       Tā jau nekas, bet fons… Tu to skuķi nevarēji aizvest citur?

—  Ir arī citur. Tūlīt. Nu?

—  Jā. Sitas jau ir interesanti.

—   Varēja būt asāk.

—       Ir labi. Seit arī krāsas normālas. Kas tā ir par dāmu?

—       Cēsu pirmās vidusskolas vienpadsmitās klases skolniece, teicamniece. Rudenī domā sākt studēt filoloģiju.

—  Tātad šito?

—   Man nepatīk fons. Kādēļ tieši pilsdrupas?

—   Bet kur tad?

—  Vajadzētu pie skolas.

—       Standarts. Tādas bildes jau bijušas simtām.

—   Pilsdrupas arī nav nekas jauns.

—       Nē, skuķis ir foršs. Citā piegājienā tev nav?

—   Ir.

—   Griez talak!

—       Nezinu. Nekas sevišķs. Tad jau labāk pie drupām.

—   Nē, nē, kāpēc? Kas vainas pļavai?

—   Sentimentāli. Tāda vasarsvētku bildīte.

—   Liecies miera! Tev nekas nav labs.

—   Griez tik tālāk! Vajag strādāt ar izdomu!

—   Brauc elle!

—  Tu labāk paņem savus stroķus un aizbrauc vēlreiz uz Cēsīm.

Tā mēs toreiz sēdējām mazajā žurnāla «Jaunība» redakcijas fotolaboratorijā un skatījāmies mūsu «foto veča» uzņemtos krāsainos diapozitīvus. Mums vajadzēja izvēlēties jūnija numura pirmo vāku. Tas vienmēr bija ļoti grūti un sarežģīti, vienmēr izsauca karstus strīdus un pārrunas, jo visi vēlējāmies, lai katra žurnāla numura pirmais vāks būtu pēc iespējas spilgtāks, emocionālāks, ar vislielāko idejisko un māksliniecisko slodzi. Žurnāla vākam vienmēr jābūt augstvērtīgam, patstāvīgam mākslas darbam. Tā bija mana visstingrākā pārliecība, un, jau gandrīz gadu strādājot par «Jaunības» māksliniecisko noformētāju, to centos vienmēr realizēt. Tā arī tagad. Pirms diviem mēnešiem, kad plānojām jūnija numuru, kā parasti, bija tikai ideja — atrast žurnāla prasībām atbilstošu meiteni, vislabāk kādas vidusskolas absolventi, kura ar savu izskatu, mācībām, attieksmi pret dzīvi un saviem nākotnes nodomiem spētu raksturot mūsu jaunatnes labāko daļu un simbolizētu jaunību, pavasari.

—  Tas viss? — es jautāju.

—  Nē, — Valdis atbildēja un sev priekšā, iepretim projekcijas aparātam, nolika dažus ierāmētus diapozitīvus.

—   Ir vēl.

—  Rādi ari tos, — galvenais redaktors teica.

«Meitene uz šauras laipas, kas tālu iesniedzas ezerā, demonstrē skolas izlaiduma kleitu.»

—      Tā nekas, — sacīja Emīls. — Gandrīz vai varētu iet. Fons uz goda, krāsas arī ir spilgtas, un galu galā arī skuķim nav nekādas vainas.

—       Vispār jau jā, — es piekritu, — bet zils ezers, zila kleita, zilas debesis .. . Nē! Pēc nodrukāšanas viņai būs arī zila seja.

—   Kas viņa tāda ir? — šefs painteresējās.

—       No Rēzeknes sadzīves pakalpojumu kombināta, — Valdis atbildēja, nervozi sakārtoja savas melnās raga briiles un nedroši piebilda: — Komjauniete … Darba cilvēks.

—       Tas ir labi, — šefs teica, — bet ari man diez kā nepatīk tā zilā krāsa… Arnoldam taisnība. Pie mūsu iespiešanas tehnikas tā izplūdis un nekas labs tur neiznāks. Viss būs zils.

—   Es viņu uzņēmu arī demonstrēšanas zāle.

—   Nu rādi, kā izskatās tur.

Tā nekas. Seit viņa noteikti ir labāka.

—   Arī kleita ir skaistāka.

—   Galvenais — tā ir daudz īsāka.

Man viņa ir vispār bez kleitas. Demonstrē peldkostīmu.

—   Ar to tad tev, Valdi, vajadzēja arī sākt!

—  Jauki! Nekādas vainas.

—   Nav fona.

—   Seit tas arī nav vajadzīgs.

—   Tieši kā radīta pirmajam vākam!

—       Stop! Tas viss patiešām ir jauki, bet es neredzu pavasari!

—       Uzliec brilles un mazliet piepūlē savu iztēli!

—   Kads tam visam sakars ar skolas beigšanu?

—   Ai…

—  Nevaidi, bet paskaidro!

—   Es domāju, ka tomēr vajadzētu palikt pie cēsinieces, — galvenais redaktors teica. — Beidz skolu, nākamā studente… Ļoti simpātiska, ari krāsas ir labas. Kā tu, Arnold, domā?

—   Man nepatīk fons, — es atbildēju. — Citādi jau būtu labi. Valdim vajadzētu aizbraukt pie viņas vēlreiz un, ja nevar atrast citu vietu, atkārtot pie pilsdrupām, tikai citā rakursā. Pamatā jau tas būtu interesanti — pagātne un šodiena. Kaut kas drūms un kaut kas skaists. Tikai to visu nevajadzētu tik statiski, bet gan mēģināt apvienot filozofiskāk.

—   Labs ir, — šefs piekrita. — Laika ir palicis maz — tu, Valdi, brauc jau rīt.

—   Varbūt Arnolds var braukt līdzi? — Valdis jautāja un ieslēdza gaismu.

—   Gribi?

—   Kādēļ gan ne, — es atbildēju.

—  Tātad norunāts, — šefs teica un piecēlās. — Pēc tam paskatīsimies vēlreiz.

Nakts pielīmē pie acīm tumsu, un es neko vairs neredzu. Vienīgi no ielas līdz manim atskrien kaut kādi vāji, nedaudz dreboši gaismas punkti un garām braucošas mašīnas trokšņi. Pasaule guļ un neguļ. Vēl kaut kur cilvēki lasa, runā, skatās televizoru, brauc, atnāk, aiziet un paliek. Mums visiem kaut kur jāpaliek. Savās mājās, savās gultās, uz savas zemes, savā pilsētā. Māsas jau arī guļ, un es vēl joprojām nespēju pierast, ka vairs nedzirdu mātes klusi šļūcošos soļus, viņas kluso, mierīgo balsi, mēģinu atcerēties, kad viņa būtu kliegusi, bet viņa nekad nekliedza, vienmēr runāja klusi, it kā baidīdamās ar savu runāšanu kādu iztraucēt; tu mūs esi uzaudzinājusi, esi redzējusi, kā piepildās tavi un tēva sapņi, jūsu vēlēšanās mūs redzēt izskolotus un tieši tādus, kādus vēlējāties redzēt. Bet tu nekad neredzēsi — diemžēl, māt, tu nekad neredzēsi un neuzzināsi, kas ar mums notiks tālāk. Tu gribēji nodzīvot tik ilgi… Atceries mūsu kaimiņu veco Priedes tanti, kura pieredzēja savu piekto paaudzi? Gandrīz vai fantastika. Bet arī viņa šai pavasarī nomira, un viņai bija simt desmit gadu. Tev tikai sešdesmit, māt. Un tas laikam tomēr ir sasodīti maz.

Maz, maz, maz …

Bet kas tad ir daudz? Mūžs cilvēkam vienmēr būs par īsu, dzīvo kaut vai divsimt gadu, tik un tā nekad nespēsi izdarīt visu, ko esi gribējis un vēlējies. Vienmēr kaut kas paliks nepadarīts, nepiepildīts. Nodzīvoto gadu skaitam patiesībā nav sevišķas nozīmes. Un šī nozīme jau līdzinās nullei, kad atrodies uz nāves robežas. Kad līdz tai palicis vairs tikai solis, viens pēdējais elpas vilciens. Gads, desmit, trīsdesmit, simt… Kāda tam jēga? Ne tu vairs spēsi priecāties, ka esi nodzīvojis pietiekami ilgi, ne bēdāties, ka pavisam īsu brīdi. Salīdzinot ar mūžību, arī visgarākā dzīve ir tikai mirklis un varbūt pat vēl ne tik daudz.

Bet kas tad — tu skumjais filozof? Tātad ņemt tikai striķi un pakārties? Ja jau dzīvei nav nekādas jēgas? Nē, nē, stop! Es to nekad neesmu teicis. Es tikai runāju par skaitļiem.

Jēga ir katrai cilvēka nodzīvotai dienai. Tā ir tava, un tā ir vienīgā — otras tādas nekad vairs nebūs, kā nebūs otras dzīves. Neviena minūte, neviena sekunde neatkārtojas, kā neatkārtojas dzīve un nekas šai dzīvē. Ar katru dienu mēs piedzimstam no jauna, un katru dienu mūsos kaut kas nomirst. Bieži varbūt vienīgi Laiks un tomēr… Tas aizskrien mūžībā un nekad vairs pie mums neatnāks. Un neatnāks nekas, kas no mums reiz aizgājis. Vienmēr viss jāsāk no jauna — jāiegūst Laiks un šai Laikā jādomā, jāstrādā, jāsastop cilvēks, jāmīl un jādzīvo.

Pavisam vienkārši.

Jādzīvo.

Nu, protams. Ko tad vēl?

Jā, jā, bet kā? Kā jādzīvo?

Nezinu, nezinu … Varbūt pēc bībeles baušļiem? Nezagt, nemelot, nenonāvēt, neiekārot cita sievu? Vai varbūt pēc komunistiskās morāles principiem? Nekas jau labāks nevarētu būt, ja cilvēki tā dzīvotu. Bet diemžēl nedzīvo. Varbūt vajag vienkārši pēc savas sirdsapziņas? Bet ja nu tās nav? Nu, labi jau, labi. Tev ii, man arī ir, manam draugam ir, un manai paziņai tā arī ir, bet daudziem taču nav. Un cilvēks melo, zog, nonāvē un iekāro.

Aizmiedz! Izskaiti līdz simtam un aizmiedz!

Nekā nebij! Es vēl padomāšu. Es saprotu. Es zinu. Katram cilvēkam ir tikai viena dzīve, un patiešām nav sevišķas nozīmes, vai tā tev iznāks gara vai īsa. Es neko daudz nevaru un riez vai arī kaut ko varēšu. Bet, ja spēšu kādreiz uzzīmēt kaut ko labu, varbūt pēc daudziem, daudziem gadiem, kad es jau sen vairs nebūšu, muzeja zālē ienāks kāds zēns ar savu meiteni, ieraudzīs manu gleznu un kaut vai dažus mirkļus uz pasauli paskatīsies ar manām acīm . ..

Tā laikam tad arī būtu cilvēka nemirstība.

Bet iespējams, ka las ir tikai kārtējais triks, ko Cilvēks izdomājis, lai apmānītu pats sevi.

Jau kuro reizi.

Vilciens dārdēdams aizdrāzās pār Juglas tiltu, pēc tam apstājās Baltezera stacijā, tad atkal nesās uz priekšu, pēc tam atkal apstājās…

Kā pa kalniem — te lejā, te augšā. Te lēnāk, te ātrāk. Nobrauciena trase vienmēr ved lejup. Un uzvarētājs vienmēr to veic visātrāk. Ari dzīvē vienmēr ir kāpumi un kritumi. Sasniegumi un zaudējumi. Un arī dzīve mūs pastāvīgi ved lejup… Vienmēr lejup. Jūs jau zināt — kur. Jūs jau zināt, cik tālu cilvēks spēj aiziet. Un tālāk ne soli. Arī šis vilciens iet tikai līdz Cēsīm un no metru tālāk. Bet atšķirībā no nobrauciena dzīvē uzvarētājs ir tas, kurš arī pēc vairākiem kritieniem spēj piecelties un nesties tālāk, kurš nekad neizstājas, kurš vienmēr spēj noturēties trasē un spēj pie finiša nonākt pēdējais …

Mums pretim sēdēja pusmūža sieviete iesārtā lietus mētelī, baltā lakatiņā un, paretam kaut ko pie sevis klusi nomurminot, adīja pelēku vilnas džemperi. Kājās rakstainas zeķes un sarkani gumijas zābaciņi.

Viņai blakus sēdēja cienīgs vīrs melnās acenēs, melnā uzvalkā, ar spilgti rakstainu kaklasaiti un jau no Rīgas sāka cītīgi šķirstīt un pārskatīt veselu kaudzi žurnālu un laikrakstu — «Cīņa», vakardienas «Rīgas Balss», «Literatūra un Māksla», «Ļiteraturnaja gazeta», «Zvaigzne», «Ogoņok» un «Zinātne un Tehnika». Ievēroju, ka viņš nebija iegādājies ne «Sportu», .ne «Jaunību», un, kā parasti šādās reizēs, sāku savus psiholoģiskos eksperimentus — mēģināju pēc sejas izteiksmes, runas, apģērba, žestiem un izturēšanās secināt, kas tic ir par cilvēkiem, kads viņiem raksturs, ar ko viņi nodarbojas, kāda viņiem ģimene, kāds temperaments, ir laimīgi vai nelaimīgi.

Par pusmūža sievieti jau tūlīt viss bija skaidrs — piecdesmit gadu. Sejas āda spilgti iesārta, bet ap acīm daudzas sīkas krunciņas. Vējš. Krasas temperatūras maiņas. Nē, kantori viņa nesēž. Strādā uz lauka. Nē, teļkope vai slaucēja. Varbūt zootehniķe. Nē. Zootehniķei vai brigadierei jābūt stingrākai, noteiktākai. Acis nav izteiksmīgas, ir mierīgas. Sejā spīd labsirdīgums. Slaucēja. Roku pirksti strupi un aprepējuši. Ada stipri sasprēgājusi. Vajadzētu lietot «Niveja» krēmu. Precējusies. Jau stipri nodilis laulības gredzens. Dziļi iegrauzies miesā. Laulībā tātad ne mazāk par trīsdesmit gadiem. Meita mācās Rīgā — vai nu institūtā, vai kādā tehnikumā. Bijusi ciemos. Nē, dēls. Džemperis. Pie viena to vedusi arī uzlaikot. Laimīga.

Bet briļļainais vīrietis … Ierēdnis. Droši vien kāds priekšnieks. Kolhozā nestrādā. Sēž lauksaimniecības pārvaldē. Iedomīgs. Mīl spīdēt ar savu ārieni. Jūtas pārāks par citiem. Nicina par sevi zemāk stāvošos. Ilgi skatās «Zvaigznē» publicētajos modes attēlos. Šķīries. Kaut kāda iekšēja neapmierinātība.

—   Piedodiet, — es pagriezos pret sievieti. — Jūsu dēls jau gatavojas aizstāvēt diplomdarbu?

Sieviete satrūkās, pārstāja adīt un izbrīnījusies paskatījās uz mani. Pēc tam pasmaidīja.

—   Jūs viņu pazīstat?

—   Nē. — Ari es pasmaidīju. — Es tikai tā iedomājos.

—   Jā, šovasar beigs, — sieviete apmierināta noteica, un viņas strupie pirksti atkal sāka veikli ņirbināt garās adatas. — Būs skolotājs. Un būtu jau dikti labi, ja varētu strādāt mūsu pašu skolā. Tuvu pie mājas, bet laikam tikšot sūtīts kaut kur uz Latgali. Sito gabalu!

—   Lai jūsu skola viņu pieprasa, — es teicu.

—   Viņš tur jau bija praksē, — sieviete sacīja un kļuva domīga. — Nē, nē, nepieprasīs. Sastrīdējās ar direktoru. Jānītis jau tāds ātrs un karsts, bija saskatījis kaut kādas nebūšanas un nekārtības, gribot arī bērnus mācīt pavisam savādāk, nekā tas liekot darīts līdz šim. Nu, bet direktors… Viņš atkal visu grib pēc sava prāta. Uzrakstīja sliktu prakses novērtējumu, un tagad būšot jābrauc kaut kur uz Latgali. Es jau neko nesaku, bērniņi jāmāca visur, bet labāk taču tuvāk pie mājas… Savā dzimtajā pusē.

—   Nu, protams, — es piekritu. — Bet cik tad nu ilgi tas vecais direktors noturēsies…

Briļļainais vīrietis strauji nolika sev uz ceļgaliem «Zvaigzni» un nikni paskatījās uz mani. Viņa acīs sāka lēkāt nelielas dzirkstelites, bet lūpas savilkās tikko jaušamā smaidiņā.

—   Kādēļ šodienas jaunatne, tas Jānītis, arī jūs, izjūtat tādu nepatiku pret vecajiem? — viņš diezgan bargā balsī jautāja. — Ko viņi jums sliktu izdarījuši? Viņi lējuši savas asinis, cīnījušies, sēdējuši cietumos, karojuši un krituši, lai tikai šodien jūs visi varētu labi dzīvot un mācīties. Lai jūs visi …

—   Ne tikai tādēļ, — es iebildu. — Ne tādēļ. Cilvēki karoja un krita ne jau tādēļ, lai mēs šodien varētu labak dzīvot un mācīties. Par to nu viņi domāja vismazāk vai arī nedomāja nemaz. Tas toreiz bija visu pienākums, un viņi cīnījās, lai aizstāvētu savu Dzimteni un brīvību.

—   Protams, — vīrietis sacīja un nepacietīgi atkal paņēma žurnālu. — Viņi zināja savu pienākumu, tikai interesanti — kādēļ šodien tik daudzi jaunieši nezina savu pienākumu?

—   Gluži tāpat kā daudzi vecie, — Valdis sacīja un no somas izņēma fotoaparātu «Salut». — Karoja taču ne tikai vecāki vīri. Mūsu armijā pārsvarā bija jauni puiši.

—   Ko jūs varat zināt par mūsu armiju? — vīrietis gandrīz uzbrēca. — Vai maz esat dienējis?

—   Bet vai jūs esat karojis? — Valdis pavaicāja un atvēra sava fotoaparāta spoguļkameru. Es zināju — viņš šo nikno un neapmierināto vīru nobildēs, ka tas nemaz nemanīs.

Vīrietis nedaudz piesarka un nez kādēļ sāka enerģiski burzīt jauno, tikai šorīt nopirkto žurnālu «Zvaigzne».

—   Man ir divas medaļas! — viņš beidzot izgrūda. — Esmu bijis ievainots un .. . un … Bet jūs …

—   Mēs neko, — es sacīju un ar roku parādīju uz Valdi. — Viņa tēvs arī karoja, nopelnījis divus Slavas ordeņus un pazaudējis kāju. Pie Blīdenes, ja?

—       Jā, — Valdis pamāja ar galvu un turpināja ņemties ap fotoaparātu.

—       Un viņam toreiz bija tikai divdesmit gadu, — es stāstīju tālāk. — Un arī jums toreiz nevarēja būt vairāk. Kādēļ esat aizmirsis, ka arī jūs kādreiz esat bijis jauns? Starp citu, to daudzi ir aizmirsuši. Jūs neesat vienīgais.

—       Mēs to neaizmirstam, — vīrietis sacīja, un viņa tumšajās acīs atkal pazibēja dzirkstelītes. — Mūsu jaunību nekādi nevar salīdzināt ar jūsējo. Mēs toreiz cīnījāmies par jūsu brīvību …

—   Arī par savu, — Valdis izmeta.

Vīrietis uz bridi apklusa, viņa skatiens kļuva

daudz nopietnāks, un tajā skaidri varēja saskatīt dusmas.

—       Bet jūs tikai protat trinkšķināt ģitāras, audzēt garus matus un dzert! To jūs protat! Bet mācīties, strādāt? To jūs gribat? Nē! Nu, pasakiet! Jā, jā, tieši jūs! Kāda jums ir izglītība?

—   Sešas klases, — Valdis sacīja.

—   Bet man četras, — sacīju es.

—       Tā jau es domāju! — vīrietis iesaucās. — Un kā ir ar darbu?

—   Svaki, — Valdis teica.

—       Braucam pie melioratoriem, — es viņam paskaidroju. — Bet diez kas jau tur nebūs. Pa dubļiem vien. Visprātīgāk būtu mesties uz zagšanu …

Vīrietis ātri savāca savus žurnālus un avīzes, vēlreiz nozibsnīja ar acīm, nicīgi mūs noskatīja un aizgāja uz vagona otru galu.

161

—        Baigais tips, — Valdis sacīja un ielika fotoaparātu atpakaļ somā. — Kliedzot nemaz nedzirdēja, kā divreiz viņu nofotografēju.

II -5113

—        Kaut kā stulbi sanāca, — es teicu. -Izstrīdējāmies velti. Ne no šā, ne no tā.

—   Pats uzkasījās.

—       Bet tas viss iznāca stulbi. Vajadzēja pavisam citādi.

—        Ir jau labi! Bet, ja viņš runāja taisnību, tad bijis švaks karotājs. Pārāk ātri aizlaidās lapās.

—        Ko viņam ar tik neizglītotiem strīdēties? Tagad tam tipam vēl vairāk nostiprināsies pārliecība par sliktu mūsdienu jaunatni. Mums vajadzēja viņam saliet, ka katrs esam beiguši vismaz divas augstskolas un strādājam par ministru vietniekiem. Tu redzētu, kā tad viņš ar mums runātu!

—       Vecītis mūs ātri atmaskotu! Neesam tā apģērbušies. Ministru vietnieki dungriņos nestaigā.

—  Varbūt staigā. Esi kādu redzējis?

—   Nē.

Pēcpusdienā mēs izgājām cauri Oktobra parkam un apstājāmies netālu no Cēsu pilsdrupām. Brigita Zāle kā nokaunējusies, kā ar kaut ko neapmierināta klusa un nedaudz bikla nāca mums līdzi. Mēs viņu satikām skolā, pēc tam aizgājām līdzi uz mājām, viņa pārģērbās, aprunājāmies ar mammu, un tā sākumā mūs vispār nemaz negribēja laist dzīvoklī.

—       Es tādus kā jūs jau pazīstu! — viņa skaļi paziņoja. — No kinostudijas?

—   Nē. No žurnāla «Jaunība».

—   Atkal gribat filmēt?

—   Nē. Tikai nofotografēt.

—   Kādēļ? Ko jums no viņas vajag?

—  Nofotografēt! Žurnāla pirmajam vākam.

—   Uz Rīgu nevedīsiet?

—   Nē. Tepat Cēsīs.

—   Ā! Bet kādēļ tieši Brigitu?

—       Jums, cienītā kundze, ir apbrīnojami skaista meita. Un laba skolniece.

—       Tas tiesa, — mamma piekrita. — Puiši tā vien met acis. Bija pat atdrāzušies no Rīgas. Filmēt sadomājuši! Es jau zinu gan, kas viņiem bija prātā. Pazīstu tos aktierus! Vai kādi dokumenti jums ir?

—   Lūdzu!

—       A! Bet es iešu jums tomēr līdzi. Drošs paliek drošs.

—       Palieciet vien mājās. Ar jūsu meitu nekas slikts nenotiks.

—        Ko nu var tā zināt, — mamma sacīja, mūs vēlreiz rūpīgi nopētot. — Visi vīrieši ir vienādi — strādā uz lauka, kinostudijā vai kādā avīzē. Es jūs pazīstu!

Man nez kādēļ kļuva skumji un gribējās iet prom. Nemaz nevajadzēja nākt šurp. Naivais, pastulbais mammucītis … Ja viņa dzīvotu pagājušajā gadsimtā, savu meitu droši vien ieslodzītu klosterī. Lai tikai kāds nepieskartos, noteikti aizmirsusi, kā pati kādreiz alkusi, lai kāds pieskartos.

Arī toreiz, icslogot klosteros, tas ne vienmēr izdevās.

Bet šodien taču ir …

Spilgti saulaina diena, kokiem saplaukušas lapas, parkā zied puķes, viss smaržo un izstaro siltumu, un visapkārt ir tāds savāds, brīnišķīgs klusums, ka šķiet — tūlīt, tūlīt varēs pat sadzirdēt, kā ezerā peld zivis …

—       Varbūt tomēr ne? — Brig'ta klusi jautāja.

II* 163

—   No kā lu baidies? No mammas?

—       Nē, mamma man ir laba. Varbūt vienīgi par daudz uztraucas un mūžīgi baidās — ka tikai ar mani kaut kas slikts nenotiek.

—  Tādas jau ir visas mammas, — es sacīju.

—       Nāc, nāc! — Valdis aicināja. — Iepriekšējo reizi viss gāja tik gludi.

—       Varbūt tomēr ne? — Brigita vēlreiz jautāja.

Valdis viņu jau vairākas reizes nofotografēja.

—  Viss būs kārtībā, — viņš teica.

—       Mani apcels, — meitene sacīja un skatījās uz zvejnieka skulptūru parka ezerā.

—   Domās, ka gribu izlekt.

—       Neviens tā nedomās, Brigit, — es teicu un paņēmu meiteni zem rokas. — Ejam pie pilsdrupām.

—        Domās gan, — Brigita neatlaidās un viegli, bet noteikti atstūma manu roku.

—   Pirms gada šeit parkā uzņēma kādu filmu, vajadzēja statistus, vairāki no uzņemšanas grupas bija atnākuši arī uz skolu, ieraudzīja mani, uzaicināja, bet mamma nelāva. Teica, ka viņi tikai mānās, īstenībā gribot pavisam ko citu.

—       Tādas jau tās mammas ir, — es teicu. —■ Un tu negāji?

—   Nē. Māte ir jāklausa.

—        Nu, protams, — es piekritu, — tikai, vienmēr visus paklausīdama, tu dzīvē netiksi sevišķi tālu. Tev jāsāk izlemt un rīkoties ari paistāvīgi.

Meitene klusēja un nervozi knibinājās ap kleitas kabatām. Acīs bija mulsums un neziņa.

—   Studēšanu arī tev mamma ieteica?

—       Jā. Viņa teica, ka filologi pēc tam varot labi iekārtoties — vai nu par pasniedzējiem, vai zinātniskiem darbiniekiem … No tiem pat dažreiz iznākot dzejnieki.

Es iesmējos.

—   Kā viņa to var zināt? Pati ir filoloģe?

—   Nē. Strādā par šuvēju.

—   Un ko tu gribētu?

—       Nezinu. Neesmu vēl izlēmusi. Bet būs jau jāiet uz filologiem.

Es klusi novaidējos un vēlreiz uzmetu skatienu meitenes sejai. Joprojām tā pati neziņa un mulsums.

—       Tu jau draudzējies ar kādu zēnu? — es negaidot prasīju.

Meitene nedaudz nosarka un papurināja galvu.

—   Nē. Mamma neatļauj.

—   Bet ir taču kāds zēns, kas tev patīk?

—       Jā, — Brigita atzinās un nosarka vēl vairāk. — Bet mammai viņš nepatīk.

—   Zini ko? — es, brīdi padomājis, teicu.

Ej atpakaļ uz māju. Ej pie mammas. Tā būs

labāk, Brigit. Mēs tevi nefotografēsim, un neviens par tevi skolā nedomās, ka gribi izlekt, un mammai būs mierīgs prāts. Tikai man tevis ļoti žēl, Brigit. Un tev ir jāsaprot — kāpēc.

Meitene apgriezās un ātri aizgāja.

—  Ei! — Valdis iekliedzās.

Bet Brigita neapstājās. Viņa sāka skriet un ātri pazuda mūsu skatieniem.

Dullais! — Valdis bija pārskaities.

Kādēļ 111 viņu ai/tramdīji? Tas bija tik foršs

skuķis. Vai tev maz ir ienācis prātā, ko tagad teiks šefs?

Es joprojām skatījos uz parka zaļajiem kokiem, starp kuriem pazuda bailīga, ļoti neuzņēmīga meitene skaistā, gaiši zilā kleitiņā, un man joprojām viņas bija ļoti žēl.

—   Šefs mūs atlaidīs no darba! — Valdis nerimās, viņš patiesi bija nikns un pārskaities, un šķita, ka viņš pat gatavs gāzt man pa galvu ar kādu no saviem daudzajiem fotoaparātiem. — Veltīgs brauciens! Tev mūžīgi viss jāsamaitā. Nekas tev nav labi, vionmēr visiem piekasies, uzbāzies un nekad neļauj cilvēkam godīgi strādāt. Ko mēs tagad darīsim?

—  Aiziesim tuvāk pie drupām, — es teicu. — Tās vēl joprojām ir varenas.

Un tur lai es nobildēju tevi, ja?

—   Var arī mani.

—  Tad to žurnāla numuru neviens nepirks, — Valdis visā nopietnībā teica. — Tu tikai valstij sagādātu milzīgus materiālos zaudējumus. Kas tev tai skuķī nepatika?

Viņa uz vāka neder, — es paskaidroju. — Neder, Valdi! Viņa ir pārāk neuzņēmīga, pārāk bikla un paklausīga. Boz jebkādas iniciatīvas. Bez saviem spriedumiem, bez savām domām.

—   Mani neinteresē, ko viņa domā, — Valdi? nepiekrita. — Man vajadzīgs skaists ģīmis, laba figūra un izteiksmīgs fons.

—   Bet viņas sejā tas taču viss bija skaidri saskatāms. Tas skuķis ir tikai skaists tukšums. Un viss. Viņa neraksturo un nepārstāv mūsu jaunatnes labāko, aktīvāko daļu. Kas bija tai Brigitai? Nekas. Varbūt vienīgi smadzenēs iekalts bauslis — visur un vienmēr paklausīt mammu.

—   Tā nemaz nav tik peļama īpašība.

—   Protams. Es jau viņai to teicu. Bet astoņpadsmit gadu vecumā, velns parāvis, tomēr jāsāk domāt arī patstāvīgi. Ja ne tagad — kad tad? Sādā vecumā mamma var būt tikai konsultants. Mamma var būt ari draugs, bet tādēļ tomēr ne vienmēr ir jāpiekrīt visam, ko šis draugs iesaka vai liek. Es tev varu pavisam smalki izstāstīt šis meitenes turpmāko likteni. Gribi?

—   Nē.

—   Bet tu tomēr paklausies!

Valdis apsēdās uz sola, blakus nolika smago somu ar fotoaparātiem un teleobjektīviem, sataisīja briesmīgi nopietnu ģīmi un aizsmēķēja cigareti.

—  Es klausos.

—   Nu tad paklausies! Sī Brigita Zāle pēc. mammas ieteikuma un vēlēšanās rudenī iestāsies universitātes filoloģijas fakultātē, iekšā viņa tur noteikti tiks, saņems stipendiju, jo mācīsies centīgi, urbsies cauri grāmatu kaudzēm, nenokavēs nevienu lekciju, nesatiksies ne ar vienu zēnu, kursa biedrenes ar viņu nedraudzēsies, sauks par zubrilku, baigi apzinīgo, un viņa tāda arī būs; pēc mācību beigšanas sāks nēsāt brilles, kļūs par latviešu literatūras skolotāju un strādās kādā lauku skolā. Strādās ļoti centīgi un apzinīgi, bet arī šeit viņu neviens nemīlēs un bērni jau nu vismazāk, jo visu viņa darīs bez jebkādas intereses, iniciatīvas. Bez tam viņa gandrīz uz galvošanu paliks vecmeitās vai varbūt labākajā gadījumā apprecēsies ar kādu kolhoza šoferi vai mehanizatoru. Tā pa lielākajai daļai ir lauku skolotājas iespēju robeža. Augstākais sasniegums. Citas izvēles gandrīz nav. Un varbūt tikai sava mūža nogalē viņa sapratīs, ka dzīve ir pagājusi neinteresanta un varbūt pat velta. Bet mamma priecāsies! Mamma leposies!

«Mana meita studē Rīgā!»

«Manai meitai tikai piecnieki!»

«Mana meita ir godīga!»

«Manai meitai ir augstskolas diploms!»

«Mana meita ir skolotāja!»

Viņai nekad neienāks prātā, ka viņas meita ir nelaimīga, ka viņas meitai varbūt vajadzēja strādāt par slaucēju, šuvēju, varbūt par pārdevēju, varbūt kādā kantorī rakstīt atskaites un rēķināt uz kauliņiem, varbūt mācīties par dakteri, ķīmiķi, inženieri, aktrisi, dziedātāju un velns viņu sazin par vēl ko! Tādēļ es nekādi nevaru cienīt tos, kuri paši neko neprot izvēlēties, kuriem pašiem nav sava, pašiem sava mērķa. Es tos neieredzu. Es varu tos pat nicināt, kuri vienmēr ir stumjami, bikstāmi, pamācāmi, viegli pakļaujami. Pareizāk sakot, viņi visi būtu sitami.

Valdis nosvieda cigareti un sāka rēkt.

— Tu esi baigais! Tev viss rādās pārāk tumšās krāsās. Nevajag, Arnold! Ar to skuķi droši vien būs pavisam citādi. Tāda klusa un bikla meitenīte, kura visu laiku dzīvojusi tikai mammas paspārnē, ieradīsies Rīgā, iestāsies universitātē, protams, dzīvos kopmītnē, dažreiz aizies uz studentu ballēm, un Rīgas zēni ātri vien viņu samaitās. Un kā vēl! Ar šitādām vienmēr ir visvieglāk. Viņas neko vēl nezina, nesaprot un ir tik bezgala naivas. Kā no olas izšķīlušies cālēni. Mammas taču blakus vairs nav, un tā viņas sāk. Ar tām klusajām vienmēr notiek vislielākās pārvērtības. Tās klusās vienmēr vēlāk kļūst visjautrākās dāmas. Sēž «melnajā bāriņā» vai «skapī», smēķē cigaretes, sūc savu kokteilīli un nekad neko neiebilst, ja kāds apsēžas blakus. Viņas jau visas ir iepazinušas, ko nozīmē vīrietis, un tagad par to vien domā. Nē, nē, Arnold! Viņa nekad par skolotāju nestrādās — to mūsu Brigita Zāle apjēgs visai ātri. Viņa apprecēsies — starp citu, ar tādu sejiņu, matiem, augumu un kājiņām tas nemaz nebūs grūti, un strādās kādā iestādē. Un vienmēr būs jautra un laimīga.

—   Bravo, Valdi! Tu esi optimists. Tikai tas viss šķiet vēl drūmāks par manis uzzīmēto.

—   Var jau būt, — Valdis sacīja un piecēlās. — Es tev piekrītu. Diez kas no viņas nebūs. Bet varbūt mēs abi maldāmies?

—   Iespējams. Bet pašlaik tā bilde mālējas tieši tāda.

—   Skumji.

—   Zēl. Ja viņa neatjēgsies, būs vēl viena neriktigi nodzīvota dzīve. Būtu interesanti pēc dažiem gadiem viņu satikt.

—   Varbūt arī satiksi, — Valdis teica un uzkāra plecā somu. — Pasaule ir maza, un tajā dažreiz notiek pavisam negaidīti brīnumi. Bet es visu laiku tomēr domāju — ko mēs viņas vietā varēsim piedāvāt žurnāla pirmajam vākam? Un ko teiks šefs?

—   Gan jau kaut ko atradīsim. Bez tam mums paliek rezervē vēl tā rēzekniete.

Mēs stāvējām pie vecajām Cēsu pilsdrupām, es tām pieskāros ar rokām, sarkanie ķieģeļi un baltie kaļķi bija vēsi, dažās vietās pat auksti, un pussagruvušais dienvidu tornis man atgādināja kaut ko tālu, baigu, kaut ko smagu un nepatīkamu, līdz galam neapjaustu un nesaprastu. Sejā spīdēja saule, es pievēru acis, es iegrimu gadsimtu tumsā, es pazudu kaut kur tālā pagātnē — un dzirdu, kā vācu priesteris Daniels kristī senos vendus, lai tos vēlāk sūtītu cīņā pret latgaļiem, igauņiem un krieviem, un kā Zobenbrāļu ordenis mestra Venno Rorbaha vadībā sāk celt šo pili, un kā pie tās pēc vairākiem gadsimtiem savus karapulkus atved gan lietuviešu dižkunigaiši Mindaugs un Aļģirds, Krievijas cars Ivans Bargais, tie trīs Zviedrijas Kārļi — devītais, vienpadsmitais un divpadsmitais, Krievijas cara Pētera I feldmaršals Šeremcljevs, un dzirdu, kā nikni zviedz zirgi, kā šķind šķēpi un vairogi, kā ievainoti klusi un skaļi mirst karavīri, te viņi ir atnākuši, un šeit būs jāpaliek, un jūsu miesas tagad trūd zemē, un jūsu bruņas un zobeni sen sarūsējuši, tie nekur vairs neder, tagad karo ar automātiem, tankiem un lidmašīnām; un es skaidri redzu, kā pils Moku tornī uz rata tiek uzvilkts kāds baltmatains jauneklis, viņš nav sveicinājis un nav maksājis nodevas vācu ordenim, šis puisis gribējis būt brīvs, bet tev nekad nebūs būt brīvam, tev ir jāklausa mestrs, tev uzticīgi jāpilda klaušas, tev jāklanās un jābīstas, tev jābūt padevīgam varenā ordeņa pavalstniekam, tev ir jāmīl un jāgodā savi kungi, bet tu gribēji būt brīvs, nē, nē! Mēs to velnu izdzīsim no tavas gaišmatainās galvas par bijāšanu citiem. Un četri melnās drēbēs tērpti vīri lēni griež ratu, un lēni sāk krakšķēt puiša kauli, un lēnām viņš aug arvien lielāks, garāks, arvien garāks un lielāks, un tavi kauli ir samalti, tavas rokas un kāias ir atrautas no tava jaunā ķermeņa, lai tu nekad nespētu pacelt šīs rokas pret saviem kungiem, lai tās nekad nespētu noglāstīt kādas lībiešu meitenes zeltainos matus un lai tu nekur nespētu aizbēgt; un tu esi jau miris. Un tavi kauli pūst kopā ar vendu un latgaļu, igauņu un krievu, poļu un zviedru, lībiešu un latviešu kauliem, tie visi tagad sajaukušies kopā, un vairs neatšķirt uzvarētāju no uzvarētā, kungu no kalpa. Te jūs visi guļat man zem kājām, jūsu asinis jau sen uzsūkusi saules stari, un sen aizmirsušies jūsu vārdi, bet šie pelēkie mūri joprojām vēl stāv, un tos uzvarēs vai iznīcinās vienīgi Laiks. Jūs — laimīgie un nelaimīgie tagad guļat šajā zemē, kuru centāties gan iekarot, gan aizstāvēt, un tagad uz šīs zemes stāvu es — neievērojams divdesmitā gadsimta pilsonis, neievērojama savas latviešu tautas divmiljonā daļa, bet, stāvot pie šiem vēsajiem, dīvaini smaržojošiem mūriem, man gribot negribot jūs vajadzēja ieraudzīt — mēmos pagātnes tēlus, — varbūt kāds no jums ir bijis mans sencis; mēs visi esam saistīti garā ķēdē, kuras viens gals kaut kur piesiets vai piekalts senos, sen aizmirstos pilskalnos un apbedīšanas vietās, bet otrs iesviests kaut kur tālā, tālā nākotnē, par kuru mēs zinām tikpat maz, cik par mūsu tālo pagātni. Bet es pašlaik atrodos kaut kur ķēdes vidū. Un caur paaudžu paaudzēm, caur gadsimtu skrējām un laikmetu maiņām līdz manim ir atnācis un palicis kaut kas arī no tiem laikiem, kad cilvēki vēl medija zvērus un dzīvoja alās; no cilvēces pirmsākumiem, kad pār visiem vēl valdīja tikai izsalkums, bailes, fiziskais spēks, ļaunums un naids un neapzināta vēlēšanās izdzīvot, par katru cenu palikt dzīvam. Un, lai gan līdz šodienai cilvēks ir izmainījies gandrīz vai līdz nepazīšanai, no tā visa tomēr manī un gandrīz vai katrā no mums kaut kas tomēr vēl palicis. Un no tā dažreiz bail. No šiem mūsos apslēptajiem dzijumiem. No šiem melnajiem pagātnes akmeņiem. Var jau tos nokrāsot baltus, bet cik bieži tomēr šodienas cilvēks tos izvelk no sevis uin kādam sviež… Un bieži, bieži arī trāpa . . .

Vai arī es esmu sviedis?

Vai arī kādreiz sviedīšu?

Un cik tālu es no sevis nākotnes miglā spēšu aizsviest šīs ķēdes otru galu?

Sajā ķēdē kaut kas ir jāiesaista no manis, jāpiesien kaut kas no manis un jāaizsviež nākotnē.

Jūs pēc sevis esat atstājuši nākamajām paaudzēm arī ko redzamu un taustāmu — savus kapus, pilskalnus un šīs neiedomājami biezās mūra sienas, kurās starp sarkano akmeņu plaisam ir iemūrētas ari drosme un bailes, padevība un mīlestība, uzticība un nodevība, sāpes un prieks un kaut kas no aizejošā, vienmērīgi aizplūstošā …

Kaut kādas sīkas, sīkas Laika drupatiņas …

Kaut kādas mazas, gandrīz nesaskatāmas Mūžības lauskas ..'.

Bet ko atstāsim mēs?

Un ko atstāšu tieši es? Ko?

Bet vai vispār kas jaatstaj? Vai nepietiek ar to vien, ka esmu dzīvojis uz šis pasaules? Un centies savu dzīvi nodzīvot pēc iespējas godīgāk?

Mēs sēdējām Cēsu restorānā un ēdam pusdienas. Frikadeļu zupa, romšteks un dažas pudeles garšīgā Cēsu alus.

—       Tas ir pārāks par «Senci» vai pat «Iļģuciema tumšo», — Valdis teica. — Kādēļ šo aliņu nesūta uz Rīgu?

—   Nezinu. Bet Jūrmalā šad tad varot dabūt.

—   Būs jāaizbrauc.

—   Vai tad tu parasti nebrauc?

—       Nē. Man nepatīk Jūrmala, pareizāk sakot — tās pludmale. Ii sevišķi Majoros, Dzintaros, Dubultos. Riebj tā nobarojusies pusplikā masa.

—       Tajā var atrast arī kaut ko labu un skaistu.

—       Kur tad to nevar atrast? Man modeļu nekad nav trūcis. Bet pašlaik gan ir švakāk. Ko tad mēs galu galā liksim uz pirmā vāka?

—        Nomierinies, zēn! Kārtīgi paēd, varbūt paņem vēl vienu porciju romšteka, varbūt ceptu cāli vai pildītās kotletes, uzdzer aliņu, uzpīpē, un gan jau kaut kāda ideja radīsies.

—       Man jau ir radusies — beidzam rīt un ejam staigāt pa pilsētu. Galu galā mēs taču esam atbraukuši strādāt.

—   Ko tu tā uztraucies? Viss būs kārtībā.

—        Es taču, Arnold, esmu arī materiāli ieinteresēta persona. Ja nedabūsim kaut ko jēdzīgu, šefs paņems citu bildi un manam makam paies garām astoņdesmit vai simt rubļu. Saprati?

—       Ja es vispār kaut ko šai pasaulē saprotu, tad tas ir tieši tas.

—       Nekad nedrīkstam palaist garām izdevību nopelnīt naudu, Arnold. Ko bez tās iesāksi?

—   Kaut ko jau var arī bez tās, — es viņam atbildēju.

—   Bet ar naudu vienmēr var vairāk.

—   Droši vien.

—   Paklausies — tu drūmo vecīt! — Valdis man piebikstīja pie rokas. — Vai tevi kaut kas uz šīs pasaules vispār interesē?

—   Nekas, — es smaidot atbildēju. — Varbūt vienīgi — kā var izcept tik garšīgu romšteku, un kā var izbrūvēt tik garšīgu alu? Un varbūt vēl — kā var uzdot tik muļķīgus jautājumus?

Valdis sakārtoja savas melnās raga brilles, viņa seja bija apgarota un cēla, viņš atgādināja nopietnu zinātnieku, varbūt pat atomfiziķi vai raķešu konstruktoru, bet patiesībā bija ļoti jauks, biedrisks un jautrs kolēģis. Simt deviņdesmit centimetrus garš, platiem pleciem, veikls, ar neparasti asu reakciju. Vairākus gadus bijis «Vārpas» čempions augstlēkšanā un pat republikas meistarsacīkstēs dažreiz izcīnījis godalgotas vietas. Ar viņu vienmēr bija ļoti patīkami strādāt kopā, un katra žurnāla numura plānošanas un maketēšanas laikā man ar Valdi Girgensonu iznāca visciešākā saskare. Šefs katru fotomateriālu pa lielākajai daļai tomēr vērtēja galvenokārt no idejiskām pozīcijām, man turpretim katru fotoattēlu vajadzēja novērtēt no tīri tehniskās un mākslinieciskās puses; bez tam uzreiz vajadzēja skaidri stādīties priekšā, skaidri saredzēt vai vismaz iztēloties, kā katrs krāsainais vai melnbaltais fotomateriāls iekļausies žurnāla lappusēs kopā ar tekstu, zīmējumiem, parakstiem, virsrakstiem un baltajiem laukumiem. Dažreiz gadījās, ka nācās noraidīt kādu Valda uzņemto fotoattēlu vai reportāžas bildi, parasti tādēļ, ka tā bija steigā uzņemta vai skaidri varēja saskatīt tās pašas steigas dēļ pielaistās tehniskās nepilnības, pelēcību vai neizteiksmīgumu, un tad Valdis vienmēr bija neapmierināts, mani saukāja par neprašu un nejēgu, es neko nesaprotot un nezinot, bet, kā parasti, pēc dažām minūtēm ātri nomierinājās, visam piekrita, atkal smējās un aicināja aiziet uz «melno bāru».

Mēs jau kopā strādājam apmēram gadu, — bet ko es par viņu zinu? Un ko viņš zina par mani? Un ko mēs varam zināt par citiem?

Zinām jau it kā daudz, bet patiesībā tas nav nekas.

—   Uznāca snaudiens, ja? — Valdis pavaicāja. — Pēc sātīgām pusdienām tā dažreiz gadās.

—   Nē, veco zēn, — es teicu. — Es sāku domāt .,.

—  Ak, izbeidz vienreiz! — Valdis atmeta ar roku un aizsmēķēja. — Tu droši vien arī havajā domā?

—   Jā! — es iesmējos. — Tur man parasti rodas visdižākās ieceres. Bet paklausies, Valdi, tu neaptēstais telefona stabs, es domāju par savu uzvalku un tavu, un tā vīra uzvalku, ledzi, kurš pašlaik pērk aliņu.

—   Redzu, — Valdis .noņurdēja un vērīgi nopētīja savas žaketes priekšu. Tur nebija ne mazākā traipa vai puteklīša.

—   Mums visiem tie ir skaisti, eleganti, uzšūti tieši mūsu augumiem — bet vai mēs redzam vīles? Vai mēs redzam diegus, redzam mezglus? Nē! Tie visi ir rūpīgi noslēpti, un, lai tos ieraudzītu, mums vajadzētu uzvalkus saplēst. Tāpat ir ar cilvēku. Mēs redzam tikai ārieni, bet kas notiek katra cilvēka iekšienē?

Nekad mēs to nespēsim uzzināt. Varbūt dažreiz tikai nojaust.

—   Daudzreiz ar to jau pietiek, — Valdis teica un paraudzījās apkārt. — Bet tagad būtu ļoti veselīgi, ja tu savas smadzenes pakustinātu citā virzienā — kur mēs tagad iesim un ko mēs darīsim?

Pie mums pienāca oficiante un steidzīgi savā kabatas blociņā atšķīra dažas lapiņas.

—   Vai rēķināt kopā?

—   Jā, — es atbildēju. — Skaitiet tik kopā — šis briļļainais jauneklis par visu samaksās.

Gunta Vēvere atvēra acis, caur kristalona aizkariem istabā un sejā iespīdēja saule, viņa pagriezās uz otriem sāniem un ieraudzīja pie zemā dīvāna uz grīdas nosviestas zeķes, baltās kurpītes, caurspīdīgo krūšturi un pārējo veļu, tad viņa pacēla galvu, pastiepa rokas, un tās atdūrās pret mīkstu un siltu miesu, un viņa atcerējās, ka guļ blakus Viesturam Riekstam, kuru Guntai «piespēlēja» viņas vecais labais draugs Harijs, droši vien tā cerēdams pats nedaudz atvilkt elpu, jo piecdesmit gadu vecums tomēr bieži lika sevi manīt, bet arī šis Viesturs Rieksts, būdams nedaudz jaunāks, tomēr nebija nekāds varonis — viņam vairāk patika tikai skatīties, ar neslēptu baudu viņš Guntu izģērba, tikpat nesteidzīgi visas drēbītes sametis kaudzītē, ilgi pētīja un glāstīja Guntas augumu. Pēc tam drīz vien aizmiga un krāc vēl tagad.

Viņa piecēlās un sāka ģērbties. Galva viegli reiba, kaut kas pakrūtē spieda, viņa sajuta nelabumu, vakar daudz tika izdzerts, Viesturs

Rieksts uzstājās ar plašu vērienu, pēc tanī brauciens mašīnā uz šo pasaules nostūri Juglu, Viestura dzīvoklis un viss pārējais — kā jau šādās reizēs parasts.

—   Tu vēl guli? — Gunta skali vaicāja.

Rieksts atvēra acis un tūdaļ sāka atkal

blenzt uz Guntas kājām, kuras pašlaik tika ietērptas smalkās kaprona zeķēs.

—   Nāc šurp! — vīrietis teica.

Vai tev vanna ir? — Gunta vaicāja. — Gribu nomazgāties.

—        Koridora galā, — Rieksts atbildēja. — Un nāc žigli atpakaļ!

Gunta ātri atrada vannas istabu, tā bija labi iekārtota, kā viss šis dzīvoklis, uz plauktiņiem stāvēja visādas smaržas, ziepes un šampūni; acīmredzot Viesturs Rieksts mīlēja tīrību, un Gunta nomazgājās ar viņa ziepēm un šampūniem, sasmaržojās un uzreiz jutās labāk, svaigāk, un uzradusies nepatika pret istabā guļošo vīrieti pazuda, viņa pasmaidīja, sasukāja matus un atgriezās istabā.

Viesturs Rieksts jau bija piecēlies, uzģērbis bikses un kreklu un uz neliela galdiņa uzlicis šampanieša pudeli.

—       Gunta, — viņš teica, — piedod. Es laikam vakar par daudz biju iedzēris un . . .

—        Es saprotu, — Gunta pasmaidīja. — Tā jau ar jums dažreiz gadās. Vispirms kārtīgi jāpiesūcas, it kā skaidrā jums nebūtu drosmes.

—        Bet tu jau arī nedzēri tikai augļu sulu,— vīrietis sacīja, apsēdās uz dīvāna malas un pievilka Guntu un galdiņu sev tuvāk.

Tas nekad mani nav traucējis, — Gunta atkal iesmējās. — Tieši otrādi.

177

—   iedzersi?

12 — 5113

—   Protams!

Viesturs Rieksts piepildīja garas kristāla glāzes un vienu no tām pasniedza Guntai.

—   Uz mūsu iepazīšanos! — viņš teica.

—       Tas jau bija vakar, — Gunta sacīja, ar baudu iedzerdama vēso un putojošo šampanieti. — Mēs taču esam pazīstami.

—       Tad uz to, lai šī pazīšanās turpinātos pēc iespējas ilgāk!

—   Tu vēlies to?

—  Jā.

—   Kādēļ?

—        Man šķiet… — Viesturs nedaudz sastomījās. — Man šķiet, es tevī varētu iemīlēties.

Gunta sāka smieties. Viņai nepatika, dažreiz pat riebās, ja sāka runāt par mīlestību, ja viņai teica šos vārdus, jo skaidri zināja, ka tie ir tikai vārdi, viņa nekādi nevarēja saprast, kādēļ vīrieši ios tik bieži lieto. Viņi taču ir vistīrākie muļķi. Iedomājas, ka tā varēs visu panākt ātrāk, — bet ja jau tas ir panākts? Kādēļ tad runāt un velti šķiest tik skaistus vārdus?

—       Nevajag, — Gunta sacīja un viegli ar lūpām pieskārās Viestura vaigam. — Kādēļ melot?

—       Tu netici, ka es tevī kādreiz varētu iemīlēties?

—       Ticu. Tikai tas nekad nevar notikt restorānā. Tur parasti rodas vienīgi tā lielā iekāre…

—   Mums bija vēl nakts …

—       Arī tas ir par maz. Neturi mani par bērnu. Bez tam tu visu pagājušo nakti nogulēji. Bet tagad par mīlestību vairāk ne vārda! Es zinu, ko tu gribi, un tu zini, ko gribu es.

Savādāk mēs šeit nekad kopā neatrastos, vai ne?

12'

179

Viesturs Rieksts samulsa. Viņu nedaudz šokēja Guntas vaļsirdīgā atklātība, bet, brīdi padomājis, viņš atzina, ka Guntai tomēr taisnība. Viņš saprata, ka Gunta ir sieviete, kādu vēl nav nācies sastapt. Pēdējos piecus gadus viņš vispār gandrīz nemaz nebija ar sievietēm saticies — dzīvoja viens. Tomēr viņu arvien vairāk sāka nomākt vientulība un ilgas pēc drauga. Dienas pagāja ātri un interesanti, viņš strādāja par advokātu, nedaudz pazina arī Guntas vecākus, parasti piedalījās kriminālprāvās, bija specializējies mazgadīgo noziedznieku aizstāvēšanā, un kolēģi viņu cienīja. Viņš mēdza būt asprātīgs un jautrs, vienmēr visiem aizdeva naudu un nekad to pats neprasīja atpakaļ. Viesturam Riekstam jau bija četrdesmit seši gadi, iesirmi deniņi un diezgan pilnīgs augums, viņš mēdza ģērbties uzkrītoši eleganti, vienmēr pēc pēdējām modes prasībām, pirms pusgada pienāca rinda uz jauno «Žiguli», un viņš to nopirka, skaidri apzinoties, ka tas viņam nebūt nav nepieciešams; uz darbu viņam patika braukt ar tramvaju. Viesturs vienmēr izkāpa dažas pieturas ātrāk un gāja kājām, pārdomājot savu uzstāšanos tiesas sēdē vai tāpat pastaigājoties un skatoties uz cilvēkiem vai māju fasādēm; katru vakaru viņš gandrīz vienā un tai pašā laikā pārradās savā trīsistabu dzīvoklī, tajā atradās moderna somu viesistabas iekārta, pārējās telpās arī bija jaunas mēbeles, radiola un «Elektron» markas televizors, vāzēs vienmēr stāvēja ziedi, viņam patika pirkt ziedus, tad šķita, it kā viņš sajustu kādas sievietes klātbūtni, viņas

smaržas, elpu un rūpes par dzīvokļa mājīgumu; bufetes bārā vienmēr atradās dažas pudeles šampanieša un konjaks, bet pats dzēra reti — vienīgi tad, ja ieradās viesi vai draugi; pirms astoņiem gadiem no Viestura Rieksta, viņam par milzīgu pārsteigumu, aizgāja sieva, līdzi paņemot arī desmitgadīgo meitu, no alimentiem atteicās un apprecējās ar kādu no mūsu republikas labākajiem izmeklētājiem; pirmos gadus Viesturs Rieksts dziļi pārdzīvoja sievas neuzticību, tad, samierinājies ar savu likteni, dzīvoja klusi un ierasti tālāk. Ko tad citu darīsi? Tikai pēdējā laikā, varbūt neapzinīgi apjaušot, ka lēnām, bet neatlaidīgi arvien tuvāk nāk vecums, viņš sāka ilgoties sievietes, un, jo vairāk par to domāja, jo viņam šī sieviete kļuva nepieciešamāka. Pirms dažām dienām viens no viņa kolēģiem iedeva kādas sievietes telefona numuru un ieteica ar to iepazīties. «Nenožēlosi. Skaista, jauna un ļoti interesanta dāma. Varbūt nedaudz par karstu, bet tas tikai runā viņai par labu.» Un vakar viņš piezvanīja. Guntai nekas nebija pretim ar viņu iepazīties un pavadīt kopā vakaru. Viņi satikās pilsētas centrā, uz Stučkas un Ļeņina ielas stūra, netālu no Augstākās tiesas ēkas; Guntai Vēverei biezie, labi koptie un zeltaini mirdzošie mati brīvi krita uz pleciem, viņa bija pieklājīgi uzkrāsojusies, kājās elegantas baltas kurpītes, bet mugurā īss, spilgti sarkans importa kostīms. Viņa bija tik skaista un viss viņas apģērbs un augums tik kairinošs, ka vientuļais šķirtenis Viesturs Rieksts pagalam samulsa, un viņa smadzenēs radās vispārdrošākās domas un visneprātīgākās iztēles ainas. Sievietes ir gudras. Viņas vienmēr zina, ko vē-

I.is panākt. Sievietes vienmēr pratis ar savu iipģērbu, izturēšanos un smaidu ievirzīt vīrieša domas viņām vēlamā virzienā. Viesturs K'ieksls Guntu aizveda uz «Rīgu», viņi paēda labas vakariņas, krietni iedzēra, un dejojot viņš skaidri juta, ka pamazām zaudē prātu un kontroli par savu rīcību, — viņš piespieda Gunlas augumu cieši sev klāt, sajuta sievietes krūtis un matu smaržu, un viņu kājas un ceļgali nepārtraukti saskārās, viņi vēl kādu stundu pasēdēja, Guntu vairākas reizes uzlūdza uz deju daži jauni cilvēki, Viesturs sāka uztraukties un piedāvāja vakara atlikušo da|u pavadīt viņa dzīvoklī. Guntai nebija nekādu iebildumu, viņa tikai pasmaidīja, redzot, kā Iekārē deg vīrieša acis, bet viņa jau arī pati dega . ..

Ta tas bija vienmer.

Gunta Vēvere pirms vairākiem gadiem ar vecāku palīdzību sāka strādāt tiesā par sekretāri. Parasti viņa bija klāt laulības šķiršanas prāvās, ar interesi klausījās bijušo dzīvesbiedru savstarpējo apvainojumu plūdos, pārmetumos par viena vai otra neuzticību, seksuālo neapmierinātību vai pilnīgu neatbilstību viens otram. Un Gunta Vēvere jau kuro reizi nonāca pie secinājuma, ka laikam gan uz šīs pasaules nekas nav nepastāvīgāks par mīlestību, ka nekas nav nedrošāks par laulību un nekas nav riebīgāks par šīs laulības šķiršanu. Viņa nekad, nekad neprecēsies, to jau bija nolēmusi daudz agrāk, un tagad, strādājot tiesā, viņa tikai lieku reizi pārliecinājās, ka katras mīlestības un katras laulības pamatā ir un paliek galvenokārt seksuālā dziņa un tās apmierināšana. Rakstnieki var sacerēt vārsmas, dziedāt un apjūsmot, mīlētāji var sapņot un runāt čukstus, skolotāji bērniņiem literatūras stundās var stāstīt romantiskas pasaciņas, par to var vispār nerunāt, bet tādēļ nekur šī patiesība nepazudīs.

Kad mēs gribējām piecelties, es pēkšņi ieraudzīju, ka Cēsu restorānā ienāk Tomass Klauze, paņem pudeli alus un iet pie kāda nomaļāka galdiņa atsēsties.

—   Tom! — es pasaucu.

Viņš apstājās, paskatījās apkārt, beidzot mani ieraudzīja un pacēla roku.

—   Cau! — viņš norēcās pāri visai zālei. — Ko tu šai vietā dari?

Mēs sasveicinājāmies, es viņu iepazīstināju ar Valdi Girgensonu, un Toms apsēdās pie mums.

—   Bet ko tu? — es vaicāju.

—   Sancēju, — viņš atbildēja, kāri dzerdams alu. — Baigās paģiras. Kā jums, zēni?

—   Viss kārtībā. Tu šeit kaut kur strādā?

—   Tā iznāk. Pēc trešā kursa biju nodomājis vairs nemācīties, gribēju ātrāk sākt pelnīt, zini, dzīvot uz senču rēķina arī diez kas nav, sāku strādāt uz būvēm, tur veču vienmēr trūkst, un, tā kā man tomēr nedaudz skolas bija, ātri vien tiku par brigadieri un kādu laiku pat strādāju par meistaru. Jūs negrib aliņu? Nu, ka ne, ne, man ir baigās paģiras. Jā, pelnīju labu naudu, tā trīs gadus, vecīt, kamēr atjēdzos, ka tas tehnūzis tomēr būtu jāpabeidz, un tagad arī beidzu. Vēl tikai jāaizstāv diplomdarbs — «Augstražīgas liellopu fermas plānojums, celtniecība un tās ekspluatācija

Cēsu rajonā, pielietojot jaunākos celtniecības materiālus — sintētiskos blokus un gāzbetona pārsegumus».

f — Un tu to dabūsi gatavu? — es prasīju.

—  Iet jau vajā! — Toms iesaucās, noslaucīja putas no lūpām un priecīgs smaidīja.

Kurš students var būt vēl laimīgāks? Mans diplomdarbs tik ātri iemiesojas dzīvē — pamati ielikti, un līdz ziemas sākumam tai kūtij jābūt gatavai. Un būs! Zini, kā es trenkāju tos lauku večus?! Bet citādi nevar. Rūc, rūc, salamājamies, bieži ar viņiem jāsadzer, bet tad strādā ar. Esmu darbu vadītājs, šeit pēc trešā kursa biju praksē, apnika tie Rīgas debesskrāpji, atbraucu šurp, mani saņēma ar atplestām rokām, uzreiz iedeva dzīvokli, nopelnu labi, zini, tagad tie kolhoznieki dzīvo kā buržuji, un, kad saņemšu diplomu, mani šeit turēs ar striķiem! Speciālistu trūkst visur. Būs piedāvājums strādāt pārvaldē, bet lai viņi ieskrienas! Man labāk patīk tieši uz celtnes, svaigā gaisā, visur pielikt roku, ne tikai galvu. Man jau ir savi blati gan celtniekos, gan pie lauksaimniekiem, būvmateriālus pagaidām varu dabūt tīri labi, un vispār nav nekādas vainas. Pavisam īsi — man iet forši! Bet tev, Arnold? Ko tu dari? Neesam redzējušies šitos gadus! Trīs vai četrus? Tu vairs nesities?

—   Nē.

—  Zel. Tev forši gāja. Dabūji pat Latvijas ('cmpiņu.

— Ar to tad arī pietika. Tas viss traucēja mācīties.

Un tagad esi mākslinieks? Es «Jaunībā» nesen redzēju tavu bildi. Vareni. Tev uz to

malešanu ir ķeriens, gluži tāpat ka man už ķieģeļiem. Tas bija bokseris, vai ne?

—   Jā.

— Pats? Nē.

—       Izskatījas stipri līdzīgs. Tatad tikai glezno?

—       Nē. Strādāju arī «Jaunībā» par māksliniecisko noformētāju.

—   Interesanti?

—   Citādi jau nebūtu gājis.

—  Un cik tad maksā?

—   Simt piecpadsmit.

Tomass Klauze seju savilka tādā grimasē, it kā viņam stipri iesāpētos zobi, un līdzjūtīgi pašūpoja galvu.

—        Tas ir par velti. Strādājot par krāvēju, tu taču nopelnīji vairāk?

—       Jā. Ap trīssimt rubļiem mēnesī, — es atcerējos.

—        Un vajadzēja pabeigt akadēmiju, lai tagad rautos par simtiņu! Man šķiet, ka šeit kaut kas nav kārtībā.

—       Es šo to vēl varu piepelnīt klāt. Tik traki jau nav. Bez tam man sevišķi daudz nevajag.

—        Tomēr žēl, ka pameti sportu. Vismaz biji slavens un dabūji pabraukāt pa pasauli.

—        Nekur tālu, Tom. Divreiz biju Maskavā un vienreiz Ļvovā. Tas arī viss.

—        Uldis gan vēl startēja. Šķiet, tikai tagad beidzis.

—   Ko viņš vispār dara?

—       Neesi saticis? — Toms pajautāja, vērīgi ieskatījies man acīs.

—       Nē. Jau daudzus gadus. Un nevēlos ari satikt.

Joprojām cemmējies?

—  Ta nav cemme, Tom. Ko viņš tagad dara?

—  Beidza tehnikumu un strādā Popova radiorūpnīcā. Esot maiņas priekšnieks, salaiž ar ilamām, zini, tur viņam pilna rūpnīca ar skuķiem, vizina savā mašīnā un daudz neskumst. I'āds jau viņš ir. Tas bija vareni, Arnold, ka Iii viņu uzvarēji. Vareni! Es redzēju. Mēs no llģcnes daudzi bijām aizgājuši skatīties. Visi bija par Uldi, vienīgi es gribēju tavu uzvaru. Zini, Arnold, viņš mēģināja toreiz pieblatot nri mani … Nu toreiz … Kad tevi sasita … (iribēju tevi brīdināt, bet nekādi neiznāca…

—   Paldies, Tom. To es nezināju.

—  Zēl, ka tā arī nevienam citam Uldi neizdevās vēlāk uzvarēt. Staigāja kā pūslis, un meitenes slapjām biksēm skraidīja viņam pakal. Atraduši elku! Pat tā Gunta!

—  Un ko tagad dara viņa? — es uzprasīju un jutu, kā nedaudz iedrebas balss un mute nez kādēļ kļūst sausa.

Arī Guntu neesi saticis? — Toms bija izbrīnījies.

—   Nē.

—  Nemuldi nu!

—  Nē, patiešām! Jau vairākus gadus. Neko par viņu nezinu.

Es jau arī neko daudz nezinu, — Toms sacīja un nodūra galvu, it kā baidīdamies man paskatīties acīs. — Man Marta stāstīja… Tu jau pats zini. Pārākā draiskule palikusi.

Skumji pasmaidīju.

Tas viss jau man ir vienaldzīgs, lai gan dažreiz tomēr žēl .. . Visa pagājušā un Guntas.

]

—       Zini, — Toms saka čukstēt un uzmeta ātru skatienu Valdim.

—        Es aiziešu pēc aliņiem, — Valdis pieceldamies teica, aizgāja līdz bufetei, bet pēc tam izgāja no zāles. Viņš atgriezās tikai pēc pusstundas.

—       Zini, — Toms turpināja, — man šķieti ka Gunta patiesībā ir nelaimīga, viņa man vienreiz atzinās …

—        Tu arī esi ar viņu gulējis? — es vaicāju. Mute joprojām bija sausa, tas Valdis nudien varēja atnest kādu pudeli alus.

Toms klusēja.

—       Nu stāsti tālāk! — es viņam piebikstīju pie pleca. — Ko viņa tev atzinās?

—       Gunta teica … Tas viņai esot neatkarīgi no gribas … Viņa pati dažreiz nesaprotot, kas ar viņu notiekot. Esot gan kauns, gan riebums, bet neko nevarot ar sevi padarīt, nevarot sevi apslāpēt šo vēlēšanos.

—       Katrai sievietei ir vēlēšanās pēc vīrieša! tāpat kā mums pēc sievietes, — es teicu,!

—   bet tādēļ cilvēki pirms gadu tūkstošiem izdo-B mājuši tādu kopdzīves formu kā laulība.

—       Gunta to neatzīst, — Toms teica. — Tas! viss esot novecojis.

—   Viņa pati drīz novecos, — teicu es.«

—  Tā ir vistīrākā izlaidība. Es nenoliedzu, Tom, I ka tā dažreiz var būt salda un pat patīkama,! bet gribot negribot tad iznāk ari pavārtīties! dubļos. Un tas diez ko patīkami vairs nav. I Var pēc tam ieiet vannā un nomazgāties, bet ļ kaut kas tomēr paliks. Mēs nekad vairs nebūI sim jauni. Un tādēļ nevajadzētu šo laiku tik 1 ātri un vieglprātīgi iztērēt.

— Tli jau sāc muldēt, — Toms neapmierināts norūca. — Kā no bibeles. Tādē| Uldis tevi la neieredzēja. Dzīvo šķīsti vai izlaidīgi, jaunība aizies tāpat. Dzīves veidam nav nekādas nozīmes! Apjēdz? Kad tu grēkosi, ja ne jaunībā? Un varbūt jaunība tikai tādēļ arī ir dota. Fakts! Tu domā — tas dieviņš bijis mazais bērns? Nekā ,nebij! Droši vien viņam pašam nekas nebūtu pretim salaist ar kādu jaunu eņģelīti vai svēto Mariju. Bet viņš ir dievs. Viņš nedrīkst. Bet mēs to varam un tādēļ arī darām. Jaunībā jāmīl, un kas kuram par daļu — es mīlu vienu vai daudzas? Ko tu vari jaunībā darīt citu? Ko? Neko! Nevajag moralizēt! Vai jaunībā tu vari gūt panākumus darbā? Nē! Jo tev visi tie skaistie un vienreizējie gadi jāmācās, lai iegūtu specialitāti. Tev vēl jāklausa mamma un skolotāji. Vai tu jaunībā vari kaut ko lielu paveikt — izdarīt vienreizējus atklājumus, kaut ko izcilu izgudrot, uzcelt, būt zinātnieks vai radīt paliekošas mākslas vērtības? Nē! Tas viss nāks tikai brieduma gados, un par akadēmiķi tu kļūsi tikai tad, kad būsi jau impotents un tev būs pie vienas vietas tā lielā nauda un lielā teikšana. Jaunībā! Dodiet to visu man jaunībā, un es godīgi mīlēšu, strādāšu kā zirgs un mēģināšu apgriezt otrādi vai visu pasauli! Bet kas man dos tādas iespējas? Mācies un strādā, līdz pienāk vecums, pēc tam uzvelc kājās galošas un ar spieķīti rokās lēni dodies uz kapkalniņu . . . Tādēļ jaunībā visi tā trako, mīl, ko var un kur vien var, saproti, Arnold, tieši tādēļ, ka jaunības vairs nebūs un lai tā nekur nepazustu. Lai vismaz kaut kas no tās mums paliktu arī uz vecumdienām …

Gunta vēl kādu laiku palika nekustīgi guļ ļam, elpa un satrauktās jūtas pakāpeniski nol mierinājās, viņai kļuva pavisam viegli, gribē| jās smieties un kaut kur skriet vai lidot, visi ķermeni pārņēma patīkams atslābums. UzJ vilktā atspere bija iztaisnojusies, uzpildītā! enerģija izlādējusies, un tagad kādu laiku būs] miers — vismaz līdz tam brīdim, kamēr kādsj nezināms spēks šo atsperi atkal cieši nesavilksf

Bet tagad ir labi.

Tagad ir miers.

Gunta veikli nolēca no dīvāna, atkal paņēmfļl uz grīdas nosviesto veļu un aizgaja uz koriJ dora galu.

Viesturs Rieksts dzirdēja, kā vannas istabā] skaļi plūst ūdens.

Kad Gunta atgriezās, viņa uzģērba savu sar-ļ kano importa kostīmu un uzkrāsoja lūpas.

—       Tu taisies aiziet? — Rieksts prasijaļ — Varēji vēl palikt.

—   Es biju laba? — viņa vaicāja.

—       Droši vien, — Viesturs atbildēja. — Esļ savā dzīvē esmu pazinis tikai dažas sievietes.! Un nemaz nezinu, kādēļ tas tā noticis. Man] šķiet, tu esi labākā no visām.

—   Es tev patīku?

—       Tu esi skaistākā no visām, kādas man] nācies sastapt. Tu tomēr varēji vēl palikt.] Skumji, kad sieviete aiziet.

—  Tu gribētu, lai es vēl kādreiz atgrieztos?]

—       Paliec, un tev nemaz nevajadzēs atgriez-] ties.

—        Nevar, Viestur. Es priekš tevis esmu par jaunu.

Viesturs Rieksts pastiepa roku, uzlika to uz Guntas ceļgala un sāpīgi pasmaidīja.

—   Sieviete vīrietim nekad nevar būt par jaunu. Vienīgi otrādi. Tu taču laikam gribēji teikt, ka es tev esmu par vecu. Un tā tas droši vien arī ir.

Nē, Viestur. Tu esi tieši īstajā vecuma. Man nepatīk za|i zēni.

—   Tev to bijis daudz?

—   Ja jau nepatīk, tad nav arī bijis. Tikai to, Viestur, nekad nevajag jautāt. Ja sievietei i; kaut nedaudz prāta, viņa taču nekad neteiks patiesību, viņa vienmēr samelos.

—   Droši vien, — Viesturs Rieksts piekrita.

—   Man patiesi būtu žēl, ja šī tikšanās mums izrādītos pirmā un pēdējā. Paliec!

—   Un kas būs pēc tam?

—   Nezinu, — Viesturs Rieksts nopūtās.

—  Tu ari jau esi bijusi precējusies?

—   Nē. Un nevēlos to darit.

—   Mēs kādreiz varētu varbūt dzīvot kopā tāpat, — Rieksts teica un piecēlās sēdus. Viņš vēl joprojām nesaprata, kas ar viņu īsti notiek. Viss bija tik mierīgi un klusi un sen pierasti — ne kādu sevišķu pārdzīvojumu, ne emociju, dzīve ritēja uz priekšu kā labi ieeļļots un noregulēts mehānisms, kurā katra skrūvīte, katra atsperīte bija savā vietā, bet vajadzēja tikai uzgriezt sešus dažādus cipariņus, izdzirdēt kādas sievietes balsi, redzēt viņas acis un kājas, viņas ķermeni un to iegūt, lai tūlīt visas atsperītes un skrūvītes pajuktu uz visām pusēm, un dabū tagad tās atkal savās vietās!

Viesturs Rieksts saprata, ka šai sievietei nav vajadzīga nauda, arī viņa lepnais dzīvoklis nespēs iekārdināt, jaunais «Žigulis» arī ne, viņa sabiedriskais stāvoklis arī ne, bet kas tad? Vairāk viņam nekā nebija.

—   Tev nekas netrūktu … — viņš nez kādēļ tomēr klusi sacīja un, saņēmis Guntas galvu, atlieca to nedaudz atpakaļ. — Tu varētu nestrādāt …

Gunta iesmējās.

—   Tas būtu jauki, — sieviete sacīja un iztaisnoja augumu. — Bet man nekā netrūkst. Un es gribu strādāt. Man tur ir ļoti interesanti. Tev nekā cita nav ko piedāvāt?

—   Diemžēl ne, — Viesturs atbildēja. — Varbūt kādreiz varam cerēt uz mīlestību?

—   Tā nekad nav bijusi augstā cenā, -— Gunta teica un nodzēsa izsmēķētās cigaretes galu. Pēc tam glāzē ielēia atlikušo šampanieti un ātri izdzēra. — Ir tikai ilūzijas. Ir tikai liels pašapmāns. Neko tu nezini, Viestur. Mīlestība ir izdomāta. Mīlestība ir tikai savstarpēja tieksme vienam pēc otra, divu magnētisko lauku sadursme, pēc kuras izveidojas vakuums, kurā vairs nav ne pozitīvo, ne negatīvo lādiņu. Tukšums. Mīlestība ir tikai tas mirklis, kad notiek šī sadursme, šī diemžēl ātrā izlādēšanās .. . Tāda ir mana filozofija, mīļo Viestur, mani uzskati. Riebīgi, vai ne? Bet es nezinu citu mīlestību kā tikai to, kas notiek gultā. Un arī tu taču sāki ar to pašu… Tā sākas visas mīlestības un tā ari beidzas, kad apnīk. Un ko tu vispār zini par mani? Tu zini, ko es domāju, gribu, ilgojos, kas man vajadzīgs? Tu zini, kāda es esmu un kas es esmu? Neko tu, Viestur, nezini, bet kā tad tu vari runāt par iespējamo mīlestību? Kāds iemesls tev būtu mani iemīlēt, ja tu par mani absolūti neko nezini un mani nepazīsti? Runāt jau var. Viestur, bet tie ir tikai vārdi — skaisti un tukši, — lai gan tos klausīties vienmēr ir patīkami. Runā vēl!

—       Jā, un vēl viens jaunums, — Toms turpināja. — Martai būšot sīkais.

—   Tad jau labi, — es teicu. — Apprecējās?

—       Nē, — Toms nodūra galvu. — Vai tad bērnu var dabūt tikai apprecoties?

—       Nu, protams, ne, — es iesmējos un paraudzījos uz durvīm. Valdis joprojām vēl nenāca. — Bet es domāju, ka Marta būtu pelnījusi labu vīru.

—   Kādēļ?

—       Tādēļ, ka pati ir laba. Un tik melna bērnība. Beidzot viņa varētu sākt dzīvot normāla cilvēka dzīvi. Bet tu taču par viņu zini daudz vairāk nekā es.

—       Tur jau tas suns ir aprakts, — Toms smagi nopūtās. — Es zinu visu.

—   Ko tad prasi? Tad tev tā bilde ir skaidra.

—   Pilnīgi.

—   Tu, šķiet, ar viņu draudzējies?

—  Jā, pēdējos trīs gadus. Bet tagad ir dēlis.

—   Bērna dēļ?

—   Jā.

—   Viņai bija vel kads cits?

—        Laikam ne. Vismaz viņa tā apgalvo, un gribas ticēt. Pēc patēva nāves Marta patiešām pārvērtās, kļuva pavisam cita, viņai uzradās kaut kāds traks maigums, rūpes par mani un varbūt pat mīlestība. Vismaz viņa tā apgalvo. Zini, Arnold, es tev pateikšu pavisam godīgi. Tas man visu laiku kā tāds dzelzsbetona gabals guļ uz sirds. Arī es laikam viņu iemīlēju, Marta patiešām ir lāga skuķis, žēl viņas, un to sīko Martai droši vien būšu pagādājis tomēr es… Bet saproti, Arnold, kā tu justos un ko darītu manā vielā? Es aizbēgu, jā, es droši vien rīkojos ne sevišķi cēli, es noteikti rīkojos kā pēdējais nelietis, bet saproti, Arnold … Es Martu |oti labi pazīstu, zinu par viņu visu, un tādēļ man tomēr nav un nevar būt simtprocentīgas pārliecības, ka tas bērns ir mans. Tu saproti? Viņai taču tomēr varēja bez manis būt vēl kāds. To nevar izslēgt.

—   Var, — es nepiekritu. — Var, Tom. Ja sieviete kādu mii, viņa nekad tam nespēj būt neuzticīga. To tu atceries, Tom. Gunta nevienu nemīl un tādēļ tā trako. Bet, kad iemīlēsies, būs varbūt godīgākā sieva.

—   Nu labi, — Toms teica. — Tas bērns ir mans. Piekrītu. Bet saproti, Arnold, veco zēn, es tomēr nekādi nevaru tikt pāri viņas pagātnei … Viņai bez manis ir bijuši pārāk daudzi, lai to varētu aizmirst, neatcerēties vai par to nedomāt. Līdz šim tas netraucēja, bet ņemt tādu par sievu … Tu saproti? Sievu gribas ja ne pilnīgi nevainīgu, tad vismaz ne tik daudz samaitātu. Iedomājies šādu skatu. Es ar Martu eju pa ielu, stumju sev pa priekšu ratiņus ar bērnu, un gandrīz katrs otrais čalis, kas nāk mums pretim, ironiski pasmīn . . . Paldies, vecīt! To būs tomēr grūti pārdzīvot.

—   Droši vien, Tom, — es piekritu un redzēju, ka zālē ienāk Valdis Girgensons. — Tev ar to visu ir jātiek galā pašam. Tagad tu pats lieku reizi pārliecinies, ka jaunībā tomēr nevar visu laiku tikai mīlēt, cik var un kur vien var… Tas viss mums kādreiz atspēlēsies, Tom.

—   Biju universālveikalā, — Valdis paziņoja un smagi atkrita krēslā. — Nofotografēju dažas pārdevējas. Tā nekas. Viņas laikam visur ir vienādas. Tie dullie no kinostudijas, meklējot aktrises no tautas, varētu tās itin viegli atrast

starp universālveikalu pārdevējam. Vai ne? Bet tagad vajadzētu pastaigāt pa pilsētu. Varbūt atrodam vēl kādu kadru.

—  Jums vajag kādu dāmu? — Toms prasīja.

—   Ja, ko nofotografēt žurnāla pirmajam vākam.

—   Skaistu?

—  Būtu vēlams, bet ne tikai tādēļ.

—   Saprotu, — Toms teica. — Es dažas tādas zinu. par provi, Iveta Lamberga — strādā uzņēmuma «Latvijas keramika» Cēsu cehā par galvenās mākslinieces vietnieci, skaista, ka noreibst galva, pirms diviem gadiem beigusi Mākslas akadēmiju, varbūt pat pazīsti, uzņēmusies šefibu par Cēsu jaunajiem keramiķiem, forša dāma, Arnold, nav precējusies un vispār …

—  Tu viņu pazīsti?

—   Citādi es taču tev visu to nevarētu norunāt kā no dziesmu grāmatas! Bez tam Ivetas radītie izstrādājumi vēl tiek eksportēti arī uz Itāliju, Franciju, VDR … Es jums saku, veči, tā dāma jums ies ne tikai uz pirmā, bet arī uz visiem pārējiem vākiem!

—   Tu mūs iepazīstināsi?

193

—   Nu, protams! Ierausim vēl tikai katrs pa aliņam un iesim!

Kafijas brūnais «Moskvičs» veikli izslīdēja no Rīgas drūzmas un, sajutis zem jaunajām riepām gludo Pleskavas šoseju, tūlīt uzņēma daudz lielāku ātrumu. Gar abām ceļa malām pletās zaļš mežs, garām paslīdēja Garkalne, Ropaži un Vangaži, bija saulaina svētdienas priekšpusdiena, mašīnā blakus Uldim

13 — 5113

Vecozolam sēdēja Vita Bērza — mazā, skaistā, sapņainā rūpnīcas tabeļvede — un satraukta skatījās uz klusi šalcošo mežu, skrejošajiem mākoņiem un baltajiem putniem … Uldis ar viņu iepazinās kādā ballē «Rīgas tekstila» klubā un jau pirmajā vakarā mēģināja Vitu pierunāt atnākt pie viņa, bet meitene saskaitās un atteicās, kas Uldī radīja milzīgu izbrīnu, tai pašā laikā arī ziņkāri un lielu interesi — Uldis nebija pieradis, ka meitenes viņam atsaka. Viņi satikās vēlreiz, tad vēl, tad arvien biežāk un biežāk — gāja kopā uz ballēm un kino vai tāpat pastaigājās gar upmalu vai Dzegužkalnu; Uldis spīdēja ar asprātībām un savu sportisko panākumu izklāstījumiem, vizināja savā mašīnā, bet, ko gribēja, — nepanāca. Vita atļāva sevi tikai dažreiz noskūpstīt. Un neko vairāk. Uldis uzzināja, ka meitene patiešām vēl ir nevainīga, tas viņu stipri ieinteresēja, un nedaudz vēlāk radās neliels plāns…

Uldim tā bija aizraujoša sportiska nodarbība. Arī mīlestība taču ir tikai sports. Un, kā jebkurā sporta veidā, arī mīlestībā vienmēr ir uzvarētājs un kādam jāzaudē. Kā jebkurā sacensībā, arī mīlestībā uzvar uzņēmīgākais, veiklākais, drosmīgākais; uzvar tas, kam bijusi lielāka treniņu slodze, kam bijusi lielāka pieredze.

Seit uzvaras palīdz gūt arī pacietība. Un neatlaidība. Un ļoti bieži — arī nekaunība.

Šīs sacensības vienmēr norit bez skatītājiem un galvenais — arī bez tiesnešiem. Tādēļ nekad netiek ievēroti nekādi noteikumi un to pārkāpēji netiek sodīti.

Tādēļ arī tik droši var spēlēt, jo ko gan mēs galu galā varam zaudēt? Neko.

13'

195

Uldis Vecozols pēc tehnikuma beigšanas sāka strādāt Popova radiorūpnīcas montāžas cehā par meistaru, bet jau pēc neilga laika kļuva iecirkņa priekšnieks. Darbs patika un ļoti patika būt vadītājam, Uldis bija pieradis komandēt un pavēlēt, viņam sagādāja milzīgu baudu redzēt nedrošību, varbūt pat bailes dažu padoto acīs; kad bija sliktā garastāvoklī, parasti kliedza un izturējās ļoti augstprātīgi, meitenes no viņa baidījās, bet, kas bija gudrākas, neatteica pavizināties viņa automašīnā, un pēc tam Uldis Vecozols pret viņām izturējās vismaz pieklājības robežās. Visvairāk no viņa dabūja ciest dežurējošie elektriķi, atslēdznieki un strādnieki; vienreiz Uldis palaida pat rokas, tomēr puisis toreiz noklusēja — pārāk liels respekts bija pret bijušo čempionu boksā, un Uldis Vecozols to prata izmantot. Bet pagāja tikai gads, kad ceha un rūpnīcas vadībai tomēr apnika visas šīs Ulda izdarības, viņa pārmērīgā centība tēlot lielu priekšnieku; notika vairākas ceha komjauniešu un arodbiedrības sapulces, Uldi nosodīja, bet viņš tikai smīnēja un pat nemēģināja taisnoties; viņu pazemināja atkal par meistaru, tomēr kolektīvs atteicās ar viņu kopā strādāt, tad Uldis nospļāvās un no rūpnīcas aizgāja. Mēnesi nodzīvoja bez darba, tad paziņas tam palīdzēja iekārtoties kādā rūpniecības preču tirdzniecības bāzē par noliktavas pārzini. Tagad viņš pats sev bija kungs un pavēlnieks, viņa rīcībā vēl atradās četri strādnieki, divi ekspeditori, palīdze, un Uldis Vecozols pēc kāda laika, smalki iepazinies ar tirdzniecības sistēmu, sev par lielu prieku konstatēja, ka šī sistēma viņam paver dažas vilinošas iespējas … Un tās nekad nepalaida

garām. Par sekām viņš nedomāja. Tās viņu nekad nebija nopietni interesējušas. Ir tikai šodiena, un ej nu sazini, kas ar tevi un pasauli var notikt rit!

Mašīnas aizmugurē sēdēja Ervīns Grīslis un Dagnija Stūre. Jaunajai sievietei īsie svārciņi bija uzrāvušies pavisam augstu — tie sākās tur, kur beidzās zeķes, — un Ervīns Grīslis nenocietās, tai vietai neuzlieis roku. Dagnija saprotoši pasmaidīja.

—   Spied, Uldi! — Ervīns iesaucās. — Nav ko žēlot to veco kasti!

—  Tā vēl ir tīri jauna, — Uldis noņurdēja un gāzes pedāli gandrīz ietrieca grīdā. Mašīna salēcās un kā zibens pašāvās garām kādam vieglajam vāģim.

—   Tie žigulīši tomēr ir švaki, — Ervīns noteica.

—   Iet jau labi, — Uldis ieica, — tikai vadītājs bija slikts.

—   Brauc lēnāk, — Vita nobijusies pieskārās Ulda rokai. — Nekur nav jāsteidzas.

—   Bail?

Vita pamaja ar galvu, un Uldis nedaudz samazināja ātrumu. Pēc dažām minūtēm garām pabrauca gaiši zils «Žigulis», un tā vadītājs viņiem parādīja dūri.

—   Lido tik tālāk! — Uldis nosmējās. — Es. tevi tik un tā noskrietu.

—   Joz pakaļ! — Ervīns iesaucās. — Tas jau bija izaicinājums.

—   Nevajag, — Vita lūdza. — Mēs taču izbraucam zaļumos, nevis lai piedalītos autosacīkstēs. Es ticu, ka Uldis uzvarētu.

Vecozols pasmaidīja un pateicībā ar labo rol<u pievilka Vitu sev tuvāk. Viņa uzlika galvu uz Ulda pleca un pievēra acis.

Vita vēl joprojām strādāja tai pašā rūpnīcā, joprojām bija tabeļvede un vēl joprojām dzīvoja kopmītnē. Nekas viņas dzīvē nebija mainījies un droši vien arī nemainīsies. Kaut kādas izmaiņas varbūt varētu ienest vienīgi laulība, bet, kā teicis viņas mīļākais dzejnieks Caks,— «Kur tu esi, mans draugs?». Nav. Arnolds Būvis kaut kur pazuda, un pēc tam viņa vairs nebija to satikusi. Vita vēl ilgi par viņu sapņoja, ilgojās, bet nepietika drosmes uzrakstīt Arnoldam vēstuli, mēģināt viņu satikt. Vita kādu laiku cerēja, ka Arnolds pie viņas kādreiz vēl atnāks — pēkšņi un negaidīti.

Bet tagad Vita neko vairs negaidīja. Viņai todien palika divdesmit pieci gadi, un Arnolda Būvja tēls pamazām izplēnēja pagātnes blāvajā miglā, tas vairs nesatrauca, jo mūs vairs nevar ne iespaidot, ne satraukt tas, kā vairs nav. Viss pazudis un izgaisis. Vecais mūrnieks Laiks beidz aizkraut pēdējos ķieģeļus pagātnes ejai, un drīz tā būs aizmūrēta. Un neviens to vairs nevarēs uzlauzt. Un varbūt nemaz nav arī vajadzīgs lauzt. Cilvēks nekad nav spējis ilgi dzīvot tikai no atmiņām, no bijušā. Katram cilvēkam šodiena ir nesalīdzināmi tuvāka un vajadzīgāka. Pagātne ir noslēpta, un pagrabs ir aizmūrēts. Laiks paņem savu ķelli un lēnām čāpo tālāk. Viņam nekad nepietrūkst darba.

Pirms Siguldas «Moskvičs» iegriezās meža ceļā, pabrauca vēl kādu gabalu uz priekšu, tad apstājās.

— Es domāju, šeit pat vien būs jāizkāpj, -

Uldis teica un atvēra mašīnas durvis. — Nav vērts tālāk dzīties.

—   Laikam jau gribi ietaupīt benzīnu, — Ervins iesmējās.

Dagnija paskatījās apkārt.

—  Zēni, redzat, tur netālu ir kalns! Es nekur tālāk vairs nebraukšu! Te ir brīnišķīgi! Ko tu, Vitiņ, par šo vietu saki?

—   Man vionalga.

Dagnija vēlreiz paskatījās apkārt, tad izkāpa no mašīnas. Viņai bija divdesmit deviņi gadi, patīkama āriene, varbūt pat skaista, stipri izkrāsota seja, bet mugurā īss, balts kostīms. Viņa jau ilgus gadus strādāja kādā rūpniecības preču veikalā par vecāko pārdevēju, labi pazina Uldi, viņš kādu laiku bija viņas mīļākais, bet tad Dagnija iepazinās ar Ervīnu un viņā iemīlējās. Ervīns kādreiz cītīgi spēlēja basketbolu, bet tagad to pametis, lai labāk varētu mācīties un sagatavoties diplomdarba aizstāvēšanai. Viņš mācījās Rīgas Politehniskā institūta Mehānikas fakultātes piektajā kursā, dzīvoja Iļģuciemā, bija labos draugos ar Uldi Vecozolu un arī mīlēja Dagniju.

Vismaz viņam tā šķita.

Dagnija paņēma Inčukalnā salasītās lauku puķes, segu un pagāja dažus soļus uz priekšu. Ervīns līdzi nesa somu ar dzērieniem, uzkodām un magnetofonu.

—   Nu, bērni, rāpsimies augšā? — Uldis uzprasīja.

—   Protams! — Ervīns atsaucās. — No turienes būs labāks skats!

—   Nav daudz ko gudrot! — Dagnija piekrita. — Tikai uz priekšu. Būsim kaut vai dažas minūtes tik drosmīgi kā alpīnisti.

—   Ha, hā! — Uldis saka smieties. — Atradusi, ar ko salīdzināt! Noauj kurpes un novelc zeķes! Tu šai Everestā varēsi uzskriet basām kājām.

—  Es labprāt gribētu palikt šeit, — Vita leica. — Esmu nogurusi.

—   Labs ir, Vitiņ. — Uldis apstājās. — Kur tu — tur ari es!

Nu, var jau arī tā, — Ervīns pievienojās.

Augšā mēs varēsim uzrāpties vēlāk.

Viņi pagāja vēl nedaudz uz priekšu, starp krūmiem atrada nelielu pļaviņu, Dagnija iz klāja segu, Ervīns sāka ņemties ap magnetofonu, Vita izslaucīja glāzes, sakārtoja sviestmaizītes, bet Uldis atkorķēja pudeles.

Bija silta, saulaina pavasara diena, apkart klusi šalca apses un bērzi, kaut kur netālu iedziedājās putni, tālāk urdza kāds strauts. Likās, no visas pasaules palicis tikai šis mazais, koši zaļais zemes stūrītis un saule, un šie koki, un strauts, un šie daži putni, šie daži cilvēki. Un miers. Nebrauc vairs automašīnas, nedārd traktori un tramvaji, nekūp rūpnīcu dūmeņi, nav lielpilsētas trokšņu, un nekur vairs nekaro. Ne pasaule aizbēgusi, bet gan cilvēki no tevis — pasaule.

Lai rastu mieru?

Laikam jau ne. Miers ir tikai kapsētās. Bet šiem četriem cilvēkiem zib acis, pukst sirdis, viņi kaut ko vēlas, domā un rīkojas. Viņi visi ir nedaudz satraukti. Visi ir jauni. Un viņi visi vēl ir dzīvi.

Uldis, turot rokā piepildītu vīna glāzi, piecēlās un svinīgi teica:

Man, Vitiņ, un es ceru, ka arī pārējiem biedriem, ir ļoti patīkami pacelt šo vīna glāzi un to ar baudu iztukšot uz tavu veselību, uz tavu laimi! Tu šodien esi kļuvusi mazliet vecāka, un, kā tas pienākas, tev tagad jākļūst ari mazliet prātīgākai.

Visi saskandināja, Uldis pamirkšķināja Vitai ar aci un izdzēra.

—   Pareizi! — Ervīns teica. — Dagnij, tu dzirdēji? Tas attiecas arī uz tevi!

—   Nē, nē, dārgo Ervīn! — Dagnija atlaidās guļus, atspiežot galvu pret drauga kāju. — Prāts sievietēm tikai traucē. Mēs vairāk dzīvojam un pārtiekam no jūtām. Nerunājiet! Vārdi ir ziedi, kas ātri novīst. Labāk klusēdami pie mūsu kājām nolieciet savas sirdis! Protams, ja jums tādas vispār ir.

Vita skumji paskatījās uz Dagniju un Ervinu, tad uz Uldi Vecozolu, kurš sāka patikt arvien vairāk, lai gan viņa zināja un saprata, ka Uldim jau no viņu pirmā pazīšanās vakara prātā bija tikai viens mērķis, viens nodoms; Vita mēģināja to attālināt, aizkavēt, varbūt pat aizbēgi, Uldis viņu tomēr vienmēr atkal atrada, viņš nebija uzbāzīgs, bet neatlaidīgs, tas drīz sāka pat patikt, un Vita beidzot saprata, varbūt neskaidri nojauta, ka nav nekādas jēgas dzīvot tikai no ilgām un sapņiem par Arnoldu Būvi, tās varbūt bija tikai vistīrākās iedomas, dzīve ja ne vienmēr, tad ļoti bieži liek dzīvot un rīkoties pavisam citādi, nekā iecerēts; un kam galu galā viņa vēl glabās savu nevainību, cik ilgi? Visas draudzenes un paziņas, droši vien neviens cilvēks nekad nav nožēlojis šo pirmo soli, šo pirmo mīlestības pieskārienu.

—   Atceraties, — Vita teica, — kādreiz esot bijusi tāda luga «Man trīsdesmit gadu». Vai kāds nevarētu uzrakstīt lugu vai stāstu arī par mani ar nosaukumu «Man šodien jau divdesmit pieci»?

—       Var, kādēļ gan ne? — Uldis tūlīt atsaucās. — Es uzrakstīšu.

—   Tu proti arī rakstīt?

—       Gluži analfabēts viņš, protams, nav, — Ervīns noteica un ieslēdza magnetofonu. Atskanēja dziesma no ansambļa «Red Star» repertuāra.

—       Es protu visu, Vita. It sevišķi, ja tā ir tava vēlēšanās.

—       Jā, Uldi, arī man dažreiz šķiet, ka tu proti visu … Diemžēl.

—       Uzrakstīt stāstu nemaz nav tik grūti, — Uldis teica un piepildīja glāzes. — Galvenais — atrast labu ideju! Bet to man nekad nav trūcis. Es pagaidām vēl nevaru žēloties, ka mana smadzeņu noliktava būtu jau tukša.

Ervīns sāka smieties.

—       Tas tikai vēl trūka, ka arī tur tev būtu iztrūkums!

—        Beidz tu te visiem izrādīt savu garīgo nabadzību un bārstīt pliekanas asprātības! — Uldis kļuva nikns. — Būtu labāk vairāk uzmanības pievērsis savai Dagnijai. Redzi, viņa aiz garlaicības tūlīt nomirs!

Ervīns strauji noliecās un sāka Dagniju skūpstīt. Uldis arī pieliecās tuvāk Vitai, apņēma meitenes plecus un klusi sacīja:

—       Es par tevi noteikti uzrakstīšu. Tu redzēsi! Tikai, lai es to varētu labāk izdarīt, tev beidzot jāļauj sevi iepazīt daudz tuvāk.

—   Tuvāk?

—       Jā, Vitiņ. Man jāiepazīst tava dvēsele un .. . Nu, vispār man tevi jāiepazīst pēc iespējas pilnīgāk.

Vita saprata. Viņš to varēja ari neteikt vai pateikt pavisam atklāti. Bet, kā jau tas pierasts, — jāspēlē neliels teātris.

—  Es gribu vēl iedzert, — Vita sacīja.

Uldis ātri piepildīja glāzes, un visi izdzēra.

Vienīgi Dagnija, atkal atspiedusi galvu pret Ervīna kāju, pacēla glāzi un ilgi vēroja, kā tajā mirdz vīns.

—   Dzīve — mazs mirklis, — viņa negaidot teica, tad, brīdi padomājusi, turpināja:

Dzīve kā joņojoša automašīna. Elektriskais vilciens, bet tikai līdz Tukumam. Putns, kas nevar sev atrast ligzdu. Tikko piedzimuša bērna kliedziens vienmēr skan kā šāviens, jo pēc tam dzīve aizlidos ātri kā lode. Jocīgi. Pie tā nevar pierast. Bet dienā, kad stāvu aiz letes un man jāsmaida, jāpiedāvā preces, vienmēr jābūt laipnai un pieklājīgai, dzīve liekas nežēlīgi gara. Tik gara kā rinda mūsu veikalā, kad mēneša beigās tur parādās importa kurpes. Bet tad, kad varu iedzert, kad varu būt kopā ar Ervīnu, dzīve man atkal šķiet īsa kā mirklis. Savādi, vai ne? Nu pasakiet, mīļie cilvēki, — kā lai aiztur laiku?

—  Tā ari vienmēr stāvot aiz letes! — Uldis izgrūda.

Dagnija izdzēra glāzi tukšu, piecēlās sēdus un strauji pagriezās.

—   Tu domā, ka tas ir viegli? Nostāvēt astoņas stundas? O nē! Man šķiet, ka tu, Uldi, tās nevarētu pat nosēdēt. Un tādēļ katru dienu stāvu un gaidu, ka tūlīt atnāks Viņš, mans mazais sapņu princis, un mani kaut kur aizvedīs un noslēps, un tad vairs nebūs jāpiedāvā preces, nebūs jāmērī un jāgriež dārgie un lētie audumi, nebūs vairs jāstrīdas ar kaprīzajiem pircējiem, bet vienmēr redzu, ka mana mazā prinča vietā atkal atnācis garais Ervins, es pārstāju sapņot, un sākas dzive.

Ervīns maigi pieglauda Dagnijas matus un noskūpstīja.

—   Es biju pārliecināts, ka tev šāda dzīve ļoti patīk.

Dagnija joprojām domīga pirkstos grozīja tukšo glāzi.

—   Patīk? Ko gan mēs, pārdevējas, lai darām? Ir jāpatīk!

—   Tu esi radīta, lai cilvēki uz tevi skatītos, — Ervīns teica.

—   Muļķības! — Dagnija strauji pakratīja galvu, tad atkal kļuva domīga. — Bet patiešām? Kam galu galā mēs katrs esam radīti?

Uldis Vecozols pēkšņi atcerējās savu bērnību, Spilves pļavu un «stūri», un Arnoldu Būvi, Guntu un Martu, Džonu, Garo un Tomu, pirmo cīņu ringā un pirmo izcīnīto čempiona titulu, un Arnolda Būvja uzvaras priekā mirdzošās acis, un tehnikuma beigšanu, savas darba gaitas gan rūpnīcā, gan noliktavā, un vēl neskaitāmas sievietes, kurām tagad pat grūti atcerēties vārdus, un iepazīšanos ar Vitu, un kādu saulainu pēcpusdienu Rātsupītes krastā, kad toreiz arī Marta bija jautājusi: «Zēni, kam mēs galu galā esam radīti?» Un neviens toreiz neprata atbildēt, neviens to nezināja un nez vai zina arī šodien. Uldis neko nenožēloja, viņš vienmēr bija zinājis, ko grib un kādēļ to grib. Jaunība pagājusi skaista un piedzīvojumiem pārbagāta, un lādu viņš to arī vēlējies nodzīvot.

—   Es esmu radīts, lai dzīvotu, — Uldis teica, — bet, tā kā dzīve esot īsa kā mirklis, tad nesaskatu nekā Jauna, ja cenšos šo mirkli nodzīvot pēc iespējas labāk, patīkamāk un jautrāk.

—       Es laikam esmu radīta … — Vita nedaudz samulsa, — lai gaiditu … Lai vienmēr kaut kd gaidītu …

—  Tu taču, Vitiņ, esi jau sagaidījusi! —j Uldis iesaucās. — Un vairs par to nedomā!

—   Tevi?

—   Protams!

—  Bet man senči devuši dzīvību laikam tikai tādēļ, lai nepārtraukti vajadzētu zubrities, — Ervīns neapmierināts teica. — Un, kad pabeigšu institūtu, atlikusī dzīves daļa būs jāpavada rūpnīcas cehā, strādājot par meistaru, jo par labu inženieri es droši vien nekad nekļūšu.

—  Tava paškritika nenoliedzami izraisa apbrīnu un cieņu, tikai nekad nevajag savas spējas novērtēt par zemu! — Uldis brīdināja.

Man gan šķiet, ka tu pēc dažiem gadiem jau būsi kādas rūpnīcas direktors.

—  Dagnij, tu dzirdēji! — Ervīns sāka smieties un kratīja sievieti aiz pleciem. — Tu dzirdēji, ko viņš teica?

—  Tad jau es labāk pagaidīšu, kamēr tu kļūsi par ministru.

—  Būšu! — Ervīns smiedamies pielēca kājās. — Bet tagad, bērni, dosimies iekarot virsotnes! Lūk, kam mēs esam radīti! Nāc, Dagnij! Tikai uz priekšu, tikai augšup!

Dagnija piecēlās, un abi skrēja kalnā.

Uldis palika. Viņš pagriezās pret Vitu, saņēma meitenes rokas, pēc tam apskāva plecus un vairākas reizes viņu noskūpstīja.

—   Es gribu, hii tu beidzot būtu mazliet labvēlīgāka pret mani.

—   Šeit? — Vita nedaudz uztraukusies, nedaudz nobijusies jautāja. — Tu gribi šeit mani iepazīt tuvāk?

—   Kādē| gan ne? Mēs to varam darīt arī šeit.

—   Nē, — Vita pakratīja galvu un mēģināja atbrīvoties no Ulda rokām.

—   Paiesim sāņus, — Uldis teica. — Šeit ir kā Āfrikas džungļos — nevienas dzīvas dvēseles.

Viņš atkal cieši apskāva meitenes plecus, juta tos nodrebam, Vita lēnām noslīga zemē, viņa redzēja sev blakus ballu bērza stumbru un za|u zāli, un kaut kādas iesārtas puķes un sajuta Ulda smago augumu, viņa pirkstus, kuri nepacietībā taustījās gar kaklu, blūzītes pogām, krūtīm un kājām, un sajuta no Ulda mutes vīna smaržu un iedomājās, cik tas viss tomēr ir riebīgi, ka tas notiek tieši tā un tieši šeit, un cik būtu labi un skaisti, ja viņa tagad gulētu balti uzklātā gultā un viņai mugurā būtu balts līgavas tērps, un to visu mēģinātu darīt cilvēks, kuru mīlētu, un šis cilvēks mīlētu ari viņu, un tad nebūtu ne bail, ne kauns, tad viss būtu skaistāk, laimīgāk…

Vita atvēra acis, viņa saprata, ka nedrīkst to darīt, nedrīkst to pieļaut, tam jānotiek pavisam citādi, bet kaut kāds nezināms, nepazīstams spēks tomēr neļāva sevišķi pretoties, muskuli uz brīdi atslāba, uz mirkli viss kļuva vienaldzīgs — galu galā, vai nav vienalga, kur tas notiek, viņai jau ir divdesmit pieci gadi, un pārāk bieži viņa no tā ir mēģinājusi izvairīties, dzīvi pārvērzdama gaidās un sapnī, bet tas izrādījies veltīgi un nevienam nevajadzīgi, un Uldis tomēr viņai patīk, viņš ir skaists un drošsirdīgs vīrietis, ar viņu ir patīkami būt kopā, vienīgi tas viss varētu sākties ātrāk, ātrāk … vai nesākties nemaz.

Vita negaidīti pagrieza galvu sāņus, iekliedzās un strauji Uldi pagrūda. — Nē!

Pusstundu pēc kafejnīcas «Spilve» atvēršanas tajā nevērīgā gaitā ienāca Uldis Vecozols, apsēdās pie attālāka galdiņa un pasūtīja glāzi konjaka. Zāle bija tukša, pie griestiem dega apslēptas spuldzes, bet aiz bāra letes savu saimniecību sāka kārtot blonda bufetniece.

Pēc kāda laika pie Ulda galdiņa pienāca Ervīns Grīslis. Viņš bija ģērbies gaišā uzvalkā, modernā kaklasaitē un vieglās sandalēs. Seja jau bija tik stipri iedegusi, ka viņš vairāk izskatījās pēc čigāna vai indusa. Vienīgi garais augums un gaišie mati liecināja, ka šis cilvēks tomēr dzimis citos platuma grādos — Rīgas nomalē Iļģuciemā.

—   Sveiks, veco zēn! — viņš sveicināja.

—   Sveiks, student, sveiks! — Uldis pamāja ar roku. — Sēdies! Tu esi nokavējis desmit minūtes. Labi vēl, ka tas mūzikas automāts kaut ko uzgrabina, citādi aiz garlaicības varētu nobeigties. Redzi, nevienas dāmas arī nav.

—   Tās jau te mēdz nākt tikai pa vakariem, — Ervīns teica un apsēdās.

—  Nu, protams! Ko šīm te pa dienu darīt! Lai gan man nekas nebūtu pretim, ja pie mūsu galdiņa apsēstos kāda skaista lēdija. Un ceru, ka arī tev?

—   Nē.

—  Joprojām turies pie Dagnijas?

—   Nevienas citas man nav. Es pie Dagnijas turēšos tik ilgi, kamēr viņa mani agrāk vai vēlāk padzīs.

—   Vai tev nešķiet, ka šis romāns ir jau par daudz ieildzis? Tas, vecīt, vairs nav oriģināli!

—   Tas nav romāns. Man šķiet, tas ir pavisam kas cits.

Uldis sāka smieties.

—   Naivo zēn! Vai tad Dagnija ir tā sieviete, kura spēj mīlēt? Nesapņo! Es viņu pazīstu daudz labāk un ilgāk par tevi. Zinu pavisam smalki, ko viņa domā un uz ko ir spējīga. Nē, nē, vecīt! Vienīgais, ko viņa var izdarīt, — tas ir patiešām tevi padzīt.

—   Kādēļ tu mani palūdzi šeit atnākt? — Ervīns diezgan skaļi un neapmierināts pavaicāja.

—   Varbūt vēlies kaut ko iedzert? — Uldis piedāvāja. — Seit var dabūt «Starij Vinjak». Pasakains padzēriens!

Tas ir ļoti dārgs, — Ervīns atbildēja, bet man pašlaik kabatā tikai daži rubļi.

—   Nu, vai es tev to neteicu pirms dažiem gadiem — dari kā es! — Uldis lepni iesaucās. — Pamet institūtu un nāc pie manis! Ko tev dzīvē dos tās fizikas un matemātikas zināšanas? Neko! Students! Lepni jau tas skan, bet jēga visai maza. Visu laiku jāpārtiek no pasniedzēju un vecāku žēlsirdības. Visu laiku tikai gaidi, lai ieliek labāku atzīmi un atmet kādu naudaszīmi. Hā! Nu pasaki — kas man tagad kaiš? Pats sev kungs un pavēlnieks! Kas tādai dzīvei vainas?

—  Nekas, Uldi, vēl tikai nedaudz, un institūtu būšu pabeidzis.

—        Bravo! Tad es tevi noteikti aiziešu apsveikt un kā līgavai pasniegšu baltas rozes! Tu savu jaunību būsi nodzīvojis varonīgi!

—        Nē, — Ervīns pakratīja galvu. — Būšu izdarījis tikai to, ko gribēju izdarīt. Būšu ieguvis zināšanas un specialitāti. Pamatu, lai varētu sākt nopietni dzīvot.

—       Tā skola tevi ir galīgi samaitājusi. Dzīve nav jāņem nopietni, gluži kā sieviete.

—Ir. Ir, Uldi! Ja vispār gribi dzīvot.

—        Tu patiešām esi gandiīz vai ideāls mūsdienu jaunietis. Tu tālu liksi! Es kādreiz tādu jau pazinu — Arnoldu Būvi. Pazīsti?

—  Jā. Ko tu no manis gribi?

—   Man vajadzīga tava palīdzība.

—   Naudas man nav.

—        Es to zinu, — Uldis teica, — un tādēļ vēlos dot tev iespēju nopelnīt.

—       Atkal? — Ervīns uzrāva uzacis un ar pirkstu galiem sāka nervozi bungāt pa galda virsu.

—       Jā, — Uldis noteiktā balsī paziņoja. — Tev būs jāaprunājas ar Dagniju. Man ienākusi pirmās šķiras ārzemju prece. Somu kremplīns. Tu viņai to aiznesīsi, un Dagnijai prece noteikti jārealizē.

—       Es nezinu, — Ervīns kļuva pavisam domīgs.

—        Bet es zinu! — Ulda acīs pazibēja dusmas un apņēmība. Tomēr arī Ervīnā jau pēc dažiem mirkļiem radās tāda pati apņēmība.

—       Nē, Uldi, šoreiz iztiec bez manis. Es to nedarīšu!

Uz brīdi Uldis apklusa un nedaudz izbrīnījies paskatījās uz draugu. Tad viņa acis kļuva

aukstas un mierīgas, bet balss joprojām skanēja asi un pavēloši.

—   Gan jau izdarīsi, Ervln.

—   Nē, Uldi, pietiek! — Ervins sacīja un piecēlās. — Tas viss ir riebīgi. Es gribu dzīvot godīgi un, kā jau teicu, — arī nopietni.

Uldis centās noslēpt satraukumu. Viņš juta un redzēja, ka Ervins Grīslis tūlīt aizies, viņa iecerētais plāns izjuks, un vispār Uldim Vecozolam nepatika tie, kuri viņam atteica vai nepakļāvās. Viņš bija pārāk pieradis pavēlēt, vienmēr būt uzmanības centrā, nepazina bailes un nekādi nevarēja saprast tos, kuri nedomāja vai nerīkojās kā viņš. Un tādēļ lādi ir jāpabaida vai jāpiemēro citi līdzekļi… Uldis Vecozols bija pārliecināts, ka viņš šai pasaulē piedzimis tikai tādēļ, lai valdītu un pavēlētu, lai piepildītu visas vēlēšanās un savu gribu. Un, ja radās kāds šķērslis, viņš bija gatavs to ar visiem iespējamiem līdzekļiem pārvarēt vai vienkārši novākt. Dzīve ir kā barjerskrējiens. Tu dažreiz vari arī paklupi, bet pie mērķa tev tomēr jāpienāk pirmajam. Vājie un gļēvie lai velkas aizmugurē.

—   Ej vien! — Uldis nicīgi iesmējās, bet jau pēc brīža viņa balss skanēja auksti un draudīgi. — Tikai tādā gadījumā es būšu spiests …

Ervīns apstājās, un viņa sejā skaidri bija redzams apmulsums, varbūt pat bailes.

—   Ko tu būsi… spiests?

Uldis ātri izdzēra konjaku un nevērīgi raudzījās griestos.

209

—   Daži ieinteresēti orgāni var nejauši šo to uzzināt… par .taviem iepriekšējiem gājieniem … Un tad1 -' tev nekad neredzēt savu tik ilgi gaidīto augstskolas diplomu …

14 — 5113

Ervīns atkal apsēdās un pavisam nobijies klusēja. Bet Uldis iekšēji smējās. Naivais zēns! Viņš gandrīz sāka Ervinu vai nicināt. Viņš nupat taču bija pateicis kaut ko tik stulbu un neiespējamu, ka Ervīnam vajadzēja tikai nospļauties un iet vien tālāk. Viņam nekas nedraudēja. Tieši otrādi. Uldim vajadzētu baidīties, ka tikai no Ervīna šie ieinteresētie orgāni kaut ko neuzzina … Un tad patiešām viņam klātos slikti. Uldis to saprata un tādēļ, kā parasti, uzbruka pirmais. Viņš nekad nebūs zaudētājs, bet Ervīns sēž kluss un nobijies. Ervins ir satriekts, salauzts un patiesībā jau uzvarēts. 2ēl pat uz viņu skatīties. Un tikai tādēļ, ka nepaklausīja uzreiz, un vēl tādēļ, ka neprot saglabāt aukstasinību un loģiski domāt. Matemātiķis! Ne velna no tevis nebūs, Ervīn! Jāmācās no dzīves, nevis no grāmatām.

—   Nebaidies, vecīt! — Uldis ar savu spēcīgo roku uzsita Ervīnam pa plecu. — Es vienmēr strādāju droši un bez jebkāda riska. Man papīri vienmēr ir kārtībā, un es garantēju absolūtu drošību.

—  Es nezinu, — Ervīns joprojām vēl šaubījās.

—   Dagnijai prece katrā ziņā jārealizē, — Uldis noteikti atkārtoja. — Tas nebūs grūti, un arī viņa neko daudz neriskēs.

—  Es nezinu … Pagājušo reizi viņa taču atteicās.

—  Tas bija kas cits, — Uldis atmeta ar roku. — Šoreiz tev viņa noteikti jāpierunā! Arī man vajadzīga nauda.

Ervins izvilka no kabatas lakatiņu un noslaucīja nosvīdušo pieri.

—   Es nezinu, kā būs …

—       Vecīt, pavisam mierīgi! Tu domā, ka Dagnijai nevajag naudu? Un kā vēl! Cik tad viņai tā alga ir liela, bet pucēties grib kā Anglijas karaliene!

—       Es tomēr baidos, — Ervīns klusi sacīja, — ka tavs nodoms neies cauri. Dagnija ir godīga, un man katrā ziņā būs neērti…

—        Naivo zēn! — Uldis sāka smieties. — Es vēl neesmu sastapis nevienu godīgu sievieti. Viņas visas ir kā trakas uz naudu un vīriešiem.

—  Arī tava Vita?

—   Par viņu nav ko runāt! Viņa vēl ir bērns.

Uldis paskatījās apkārt, ar acīm meklēdams

oficianti, bet viņa nekur nebija redzama. Nebūtu slikti izdzert vēl vienu glāzīti konjaka.

—       Dagnija to noteikti izdarīs, — Uldis negaidot teica. — Pasaki, ka viņa var sev paturēt trīsdesmit procentus no peļņas.

Ervīns domīgi pašūpoja galvu.

—        Es tomēr šaubos, Uldi. Nē, nē, tas neies cauri! To, ko viņa darījusi pirms manis … tas ir pavisam kas cits.

—       Nu esi taču beidzot prātīgs, Ervīn! — Uldis iesaucās. — Un kaut reizi paskaties uz sievietēm ar nopietna vīrieša acīm, nevis kā iemīlējies skolnieks! Tu domā, ka viņa tagad kļuvusi svētā? O la-lā!

—       Un tomēr, Uldi, — Ervīns pieceļoties sacīja, — man visa šī lieta nepatīk. Pavisam nepatīk.

* * *

11«

211

Dagnija Stūre sēdēja uz sava gaišzilā dīvāna, atspiedusies pret lielu, sarkaniem ziediem izrakstītu spilvenu, un šķirstīja žurnāla «Zvaig

zne» pēdējo numuru. Blakus dīvānam stāvēja melna radiola «Rigonda», Dagnija uzgrieza kādu vācu raidstaciju, un istabā lēni un klusi ieplūda līganas valša skaņas. Dagnija nolika žurnālu sāņus un pievēra acis. Viņa sajuta nelielu nogurumu, gribējās aizmigt, bet acu priekšā atkal un atkal nostājās Artura Heilija «Lidostas» varoņi, kuru nupat bija izlasījusi; romāns satrieca ar savu patiesību, ar spilgtajām dētajām, simpātiskajiem cilvēku tēliem un bagātīgo informāciju. Pat sliktie tur galu galā bija labi. Un tā jau arī dzīvē ir. Kurš tad ir tikai slikts vai tikai labs? Neviens. Vai tad kādu vispār tā var nosvērt un izmērīt? Nevienu. Cilvēks nav prece. Lai gan daudzi tā tomēr domā, uzskata un rīkojas. Var jau, var cilvēku dažreiz arī nopirkt vai pārdot, bet cilvēks tomēr nav manta. Cilvēks nedrīkst nevienam piederēt kā tikai pats sev. Jā, mums patīk nauda un tas viss, ko šī nauda spēj sniegt, bet nav tādas naudas, par kuru kādu varētu nopirkt pilnīgi un uz visiem laikiem. Tāpat kā mīlestību. Pārāk daudzi tad paliktu tukšā. Lai gan paliek tāpat. Arī es. Nē. Varbūt man ir paveicies. Varbūt mani mīl.

Dagnija atvēra acis un paraudzījās apkārt. Skaists, pieklājīgi iekārtots divistabu dzīvoklis. Šādā mājoklī vajadzētu dzīvot lielai un draudzīgai ģimenei. Bet Dagnija ir viena. Tūkstoš deviņi simti četrdesmit ceturtā gada oktobra pirmajās dienās vācu armijas kareivji ielenca Slokas un Dagmāras ielas rajonu, kur dzīvoja viņas ģimene, izdzina no mājas, kā izdzina daudzus citus, pēc tam aiztrieca uz ostu, sadzina kuģi un aizsūtīja uz Vāciju. Dagnija no tā visa neko neatceras. Viņai tolaik bija tikai nepilns gads, un lo viņai vēlāk pēc atgriešanās Rīgā izstāstīja pāragri nosirmojusī māte. Un stāstīja, kā nelielā stacijā, kuras nosaukums sen aizmirsies, viņu ešelonam uzlidojušas daudzas amerikāņu lidmašīnas un kā sprāgušas bumbas, kā degusi stacija, vagoni un cilvēki un kā viņas acu priekšā kāds lidojošs dēļa gals nositis Dagnijas piecgadīgo brāli un tēvu, kurš ar bērnu uz rokām skrējis pāri dzelzce|a sliedēm tālāk no grūstošās stacijas, un kā pakritusi un ar ķermeni aizsegusi savu mazo meitu, un kā sakarsusi šķemba trāpījusi plecā, un kā viņa pēc tam vēl veselu gadu izsalkusi klīdusi ar Dagniju pie krūtīm pa Vācijas ceļiem un pilsētām.

Māte to viņai stāstīja gandrīz vai katru vakaru, un Dagnijai šķita, ka māte stāsta pasaku … Vēlāk viņa visu saprata, tikai līdz pat šodienai vēl joprojām nesaprot, kā viņa ar māti ir palikusi dzīva un kā māte lo visu spējusi pārdzīvot…

Pirms desmit gadiem māte nomira — tāda balta, pāragri novecojusi un ļoti nogurusi sieviete. Viņa tika apbedīta Lāčupes kapos blakus savam vecākajam brālim, un tagad tur katru vasaru zied baltas rozes.

Dagnija izstājās no universitātes pirmā kursa, kur bija studējusi latviešu literatūru, un sāka strādāt par pārdevēju. Katru vakaru pirms gulētiešanas ieslēdza visas spuldzes, jo bija drausmīgas bailes no tumsas. Un ir vēl tagad.

Pēc dažiem gadiem Dagnija iemīlējās kādā pusmūža vīrietī, viņš strādāja nelielā rūpnīcā par galveno inženieri un gandrīz vai katru vakaru iegriezās veikalā pie Dagnijas. Vienmēr labi ģērbies, pieklājīgs un atturīgs, viņš uzreiz piesaistīja meitenes uzmanību, Dagnijai šķita, ka tādi laikam izskatās ari Anglijas lordi, un viņa vienmēr apmulsusi nosarka, kad vīrietis griezās ar kādu lūgumu vai uzrunāja, aicinot paēst kopā vakariņas, aiziet uz kino vai kādu sarīkojumu. Tā tas sākās. Viņi kopā nodzīvoja gandrīz četrus gadus. Dagnija bija laimīga un lepna, viņa arvien va«irāk iemīlēja, pieķērās un cienīja šo kluso, eleganto un rūpīgo vīrieti, kurš nekad nepacēla balsi, viņai deva pietiekami daudz naudas un arī gultā vienmēr palika pieklājīgs un saudzīgs. Bet tad, kādu vakaru pārnākot no darba, Dagnija uz galda atrada vēstuli, kurā sīki, pieklājīgi un saudzīgi tika izskaidroti viņa aiziešanas iemesli — oficiālā sieva un divi bērni, pamodušās tēva jūtas, pienākums un tā tālāk. Dagnija to ļoti pārdzīvoja, ilgi un bieži raudāja, atkal uznāca bailes no tumsas, dusmas un naids pret vīrieti, kurš nebija viņai pateicis visu patiesību, tas varbūt neko nemainītu, viņa tāpat mīlētu, bet viņam tomēr vajadzēja pateikt patiesību.

Un tad pēc neilga laika viņa iepazinās ar Uldi Vecozolu, kurš bija pilnīgs pretstats viņas bijušajai mīlestībai — jauns, spēcīgs, skaļš, cinisks un nesaudzīgs. Dagnija jau uzreiz saprata, ka Uldis Vecozols ir cilvēks, kuru nevar un nedrīkst mīlēt, bet tai pašā laikā viņā tomēr bija kaut kas tāds, kas ļoti piesaistīja un palika. Varbūt tas bija viss šo īpašību komplekss vai arī tikai atsevišķas to izpausmes, bet tās patika un, patiesību sakot, nemaz nevarēja nepatikt. Tās tūlīt tika ievērotas un attiecīgi novērtētas, jo pārāk, pārāk daudziem ma

su tcriālā labklājībā uzaugušajiem jauniešiem tādu šodien trūkst — liela uzņēmība, drosme, patstāvība, liels fizisks spēks, neatlaidība un gatavība visur un vienmēr sevi aizstāvēt.

Dagnija Stūre, protams, neiemīlējās Uldī Vecozolā, gluži tāpat kā to kādreiz nespēja Gunta Vēvere un daudzas citas un kā šodien to nespēj mazā tabeļvede Vita, bet nespēja arī atteikt vai ātri pārtraukt draudzību ar šo pārlieku iedomīgo puisi. Bet, kad Dagnija iepazinās ar Ervīnu Grīsli, viņa bez mazākās nožēlas, varbūt pat ar nelielu atvieglojuma sajūtu ar Uldi pārtrauca visus sakarus, lai gan dažreiz vēl satikās, bet vienmēr tikai tad, kad bija kopā ar Ervīnu.

Dagnija ieklausījās. Nepazīstamā raidstacija joprojām atskaņoja vieglo mūziku, pagalmā klaigāja bērni, un istabā pamazām ienāca vakars. Un skumji ir sēdēt šādā vakarā vienai, kad kaut kur no otras pasaules malas līdz tevim atnāk mūzikas skaņas, un šī pasaule ir milzīgi liela, un tu dzirdi jautras un bezrūpīgas bērnu balsis un jūti, ka vēl viena diena ir pagājusi un nodzīvota un ka aiziet vēl viena vasara, tuvojas rudens un tā pamazām aiziet arī jaunība, un saproti, ka tava personiskā pasaule un dzīve ir pavisam maza un bezgalīgi īsa. Divatā ar draugu vienmēr ir labāk. Divatā ar draugu pat šaurākā telpa var izplesties pasaules lielumā. Tikai vajag atrast šo draugu. Un lielākajai da]ai cilvēku tas agrāk vai vēlāk arī izdodas.

Dagnija gaidīja Ervīnu. Viņš bija solījies atnākt — pēdējā laikā Ervīns sāka nākt arvien biežāk, un, ja gadījās, ka dažus vakarus tomēr neieradās, Dagnija uztraucās un nez kādēļ

atkal parādījās bailes no tumsas… Un ļoti priecājās, kad viņš beidzot ieradās. Viņa negaidīja mīlestību, jo trīsdesmitgadigie tai jau vairs nepiešķir tādu nozīmīgumu kā jaunībā; pēc trīsdesmit gadiem daudz svarīgāka šķiet draudzība, partnera nosvērtība un prāts, nevis neapvaldīta kaislība un mirkļa skaistums.

Beidzot pie durvīm pieklauvēja.

—       Ienāciet! — Dagnija nedaudz satraukta iesaucās. — Durvis ir vaļā!

Istabā ienāca Ervīns, šķērsoja to un smaidīdams noskūpstīja sievietei roku.

—   Nemuļķojies! — Dagnija teica.

—       Tev durvis vienmēr stāv vaļā? — Ervīns painieresējās.

—   Vai tad to vēl neesi ievērojis?

—   Un katrs, kas grib, var pie tevis ienākt?

—        Nē. Es tās atstāju vaļā tikai tad, kad gaidu tevi.

Ervīns piegāja pie radiolas, uzgrieza mūziku skaļāk un viegliem soļiem atkal atgriezās pie Dagnijas.

—   Nāc apsēdies, — viņa teica.

—        Nāc, padejosim! — Ervīns uzaicināja un izstiepa savas garās basketbolista rokas.

—       Es visu dienu nodejoju aiz letes, — Dagnija sacīja un sameklēja cigaretes. Ervīns apsēdās blakus un pasniedza uguni. — Paldies. Esmu nogurusi. Šodien, kā jau mēneša beigās, bija ļoti daudz pircēju. Gribu atpūsties.

—        Tu nemaz nepriecājies, ka esmu atnācis? — Ervīns uzspēlēti nopietni pajautāja.

—       Mazliet, — Dagnija pasmaidīja un kreiso roku uzlika uz vīrieša ceļgala.

—       Tu esi jauka, — Ervīns tikpat nopietni sacīja.

—• Es jau to zinu, Ervin! — Dagnija iesaucās. — To man saka daudzi vīrieši katru dienu, un to dzirdēt man apnicis līdz kaklam. Es loti gribētu, lai vismaz tu, Ervīn, man pateiktu kaut ko citu. Ne to, ko pārējie. Kaut ko savu. Pasaki to, ko nekad vēl neesmu dzirdējusi.

Ervīns apmulsa un nezināja, kur likt savas garās rokas. Tās jau vairāk kā gadu bija turējušas nevis bumbu, bet gan arvien biežāk grāmatas, rasējamo dēli un cirkuli.

—   Tu esi jauka, — viņš klusi atkārtoja.

—   Bet tu esi bērns, Ervīn, — Dagnija sāka smieties. — Liels, dumjš bērns.

—   Var jau būt… — Ervīns nomurmināja. Viņš juta, ka ar katru dienu vairāk mii šo mazliet neparasto, dažreiz pat dīvaino un ne vienmēr uzreiz saprotamo sievieti. Un tam nebija nekādas nozīmes, ka viņa ir sešus gadus vecāka par viņu, — Dagnija bija labs draugs un vienmēr izturējās kā līdzīgs ar līdzīgu.

Sieviete lēni piecēlās, viņai mugurā bija gaišzils ungāru mājas tērps; slaids, pa vasaru iededzis augums, nelielas krūtis un sarkanīgi mati.

—   Iešu sameklēt kaut ko vakariņām, — viņa teica. — Tu droši vien esi izsalcis.

—   Nē, nevajag, — Ervīns atmeta ar roku, labpatikā noskatoties uz Dagnijas vingro, labi pazīstamo ķermeni. — Esmu paēdis.

—   Tad ir labi, — sieviete atviegloti uzelpoja. — Man mājās patiesībā nekā tāda arī nav. Līdz algai vēl divas dienas, bet vakar veikalā ieveda, lūk, šīs jaciņas …

Dagnija piegāja pie tumša trīsdurvju skapja, no tā izņēma zilu, no moheras dzijas adītu jaku — vieglu kā no cigaretes izpūstu dūmu mutuli — un to .nosvieda blakus Ervīnam uz dīvāna.

—   Patīk?

—  Ja. Tu taja izskatīsies skaista.

—   Nu, protams.

—   Zils tev ir mīļākā krāsa?

—   Jā.

—    Zilas istabas sienas, zils dīvāns, zilas kleitas un jakas, zila apakšveļa …

—     Man ir arī citas. Bet zilo patiešām mīlu visvairāk. Un zini. kādēļ? Nezini. Man tad šķiet, ka esmu iegrimusi mazā debess gabalā, ka atrodos kādā mazā paradīzes kaktiņā, ka man viss ir un nekā vairs nevajag.

Dagnija pasmaidīja.

—    Ir taču jauki, Ervīn, ka mēs dažreiz varam pasapņot, vai ne? Ka varam iztēloties un domās iegūt to, kā mums tik bieži trūkst.

—    Nauda? — Ervins, strauji pagriezies pret Dagniju, jautāja.

—    Jā, arī nauda, — viņa atbildēja, un skaistajā sejā uz dažiem mirkļiem pavīdēja vieglas skumjas. — Bet es taču tagad runāju pavisam par ko citu.

Ervīns to saprata. Bet viņam joprojām bija bail no Ulda Vecozola, tā dotais uzdevums visu laiku nedeva miera, to noteikti vajadzēja izpildīt, lai gan Ervīns saprata, ka nevajag, viņš to nedrīkst darīt, bet ej nu sazini, ko tas Uldis Vecozols var pēc tam izstrādāt… Bet izstrādāt var daudz ko …

Nebaidies neko, veco zēn! Pilnīgi neko! Nevajag pakļauties spēkam, un nekad nevajag ļauties bailēm. Daudzi lieli un mazi nelieši zina, ka cilvēks, zaudējis drosmi, izdarīs daudz ko tādu, ko normālā stāvoklī nekad neizdarīs.

Un tadeļ viņu pirmais un varbūt arī vienīgais uzdevums visos laikos ir bijis vispirms cilvēkiem iedzīt bailes … Vienmēr uzvar ne stiprie, Ervīn, bet drosmīgie. Un, atklāti sakot, daudz labāk ir saņemt dūres sitienu sejā nekā pazemīgi pakļauties diktātam. Tev var arī būt vājāki muskuļi, bet tādēļ tu nekad nedrīksti pazaudēt savu cilvēka pašcieņu vai gribu. Un tādēļ, Ervīn, pasauc Dagniju pie sevis, noskūpsti viņu un beidzot izdomā tos vārdus, kādus vēl neviens viņai nav teicis. Izdomā, Ervīn …

—   Panāc šurp! — Ervīns pamāja.

Dagnija apsēdās viņam blakus uz sava mazā

debess gabaliņa un viegli piespieda galvu pie Ervīna pleca.

—   Paklausies, mazā, — viņš skaļā balsi, varbūt tādēļ, lai pats sevi uzmundrinātu, teica, — es tev varu dot iespēju labi nopelnīt. Un tu to izdarīsi. Tas neprasīs nekādu risku, un tu pēc tam varēsi nopirkt sev atkal kaut ko jaunu. Šoreiz Uldis tev piedāvā trīsdesmit procentus.

Dagnija strauji atrāvās no Ervīna pleca un patiesi izbrīnījusies ieskatījās viņa sejā. Tā bija nedaudz piesarkusi.

—   Atkal?

—   Nē, — Ervīns, stipri apmulsis, nodūra galvu un raudzījās uz savu kurpju purngaliem. Viņš jau nožēloja, ka par to bija sācis runāt. Dagnija nekad uz to neielaidīsies. Viņš visu saprata. Ja kaut ko nedari aiz pārliecības, vienmēr būsi zaudētājs. Bet tagad vajadzētu nospēlēt vismaz neizšķirti. — Nē, Dagnij. Bet tā kā tu pašlaik esi iekļuvusi nelielās grūtībās … Es domāju .. . Mēs tev varam palīdzēt.

—   Kādi gan jūs ar Uldi esai muļķi! — Dagnija teica un viegli nodrebēja. Viņas jaukā, patīkama balss skanēja gurdi, un katrs vārds tika iemērkts rūgtuma mērcē. — Jūs domājat, ja jau es varu ar tevi kopā pavadīt nakti, tad . ..

Sieviete lēni piecēlās, un visā viņas ķermeni un sejā bija jaušams smags nogurums. Viņa paņēma zilgano ungāru jaciņu, uzmeta to uz pleciem un, šķērsojusi istabu, nostājās pie loga. Debess bija apmākusies, kaut kur pamalē uzplaiksnīja zibens, un pavisam drīz droši vien sāks līt.

—   Es nezinu, Ervīn, — Dagnija klusi ierunājās, — bet man šķiet, ka tas, ko mēs abi darījām līdz šim, bija vismaz godīgi … Un es domāju, ka mums vienmēr tā arī vajadzētu darīt un rīkoties. Un dzīvot, Ervīn.

—   Bet pagaidi, mazā! — Ervīns iesaucās, un viņš bija ļoti uztraucies, varbūt pat izmisis. — Tas taču bija …

—   Nē, negaidīšu, Ervīn! — Dagnija pakratija galvu un, sameklējusi cigareti, aizsmēķēja. — Tas taču bija . . . pretīgi!

Dagnija ātri ievilka rūgtenos dūmus, pret loga stikliem atsitās pirmās smagās lietus lāses, viņas pirksti nervozi burzīja cigareti un balsī skanēja nepelnīts apvainojums, skumjas un bezgalīgs rūgtums.

—   No rītiem, kad tu no manis aizej, Ervīn, tu droši vien esi apmierināts un par to visu pasmejies. Es dažreiz domāju, ka tā, iespējams, rīkojas krietna daļa vīriešu, bet zinu, ka maz ir tādu, kas savām sievām vai draudzenēm spētu pateikt to, ko tu. Vīrieši var būt neuzticīgi, bet reti kāds tuvību ar sievieti izmantos, lai dotu iespēju citam nopelnīt. Un tagad, lūdzu, ej! — Dagnija strauji pagriezās. — Tas tomēr bija pretīgi, Ervīn!

Ervins gluži kā sasists lēni piecēlās un nostājās blakus Dagnijai.

—   Bet pagaidi, mazā, — viņš nedroši teica.

—   Aizej! Es šonakt gribu būt viena.

—   Nu, mazā . . .

—   Es tevi lūdzu, Ervīn.

Diena jau tuvojās beigām, kad es beidzot varēju nomest uz galda šķēres, pastumt malā sagraizītās papīra strēmeles, līmes pudeles, krāsainos zīmuļus, tušu un iztaisnot muguru. Smagākais un atbildīgākais ikmēneša darba posms beidzies. Žurnāla «Jaunība» kārtējā numura makets bija gatavs. Pasitis to padusē, iegāju pie galvenā redaktora.

—   Gatavs!

—  Tad rādi šurp!

Šefs uzmanīgi sāka šķirstīt lapas. Viņš bija gara auguma pusmūža vīrietis ar aukstu, ļoti nepatīkamu skatienu un ģērbās tikai tumšos uzvalkos. Tas viņam piedeva zināmu eleganci un vēl vairāk pastiprināja to nopietnību un stingrību, ar kādu viņš izturējās pret saviem pienākumiem un pārējiem redakcijas darbiniekiem.

—   Kādēļ dzejoļu kopa ievietota pirmajā lappusē? — viņš neapmierināts jautāja. — Parasti mēs taču tur liekam materiālu par komjaunatni. Kur tas ir tagad?

—  Tālāk — ceturtajā lappusē, — es atbildēju. — Beidzot mēs varbūt varētu lauzt šo novecojušos tradīciju. Kādēļ katrs žurnāla numurs obligāti jāsāk ar visnopietnākajiem rakstiem?

—   Varbūt tad sāksim ar humoru? — redaktors salti noprasīja.

—   Nē, humors lai paliek, kā parasti, beigās, bet šoreiz patiešām pirmajā lappusē varētu ievietot šos dzejoļus. Vēl vairāk tādēļ, ka ari tie gandrīz visi ir veltīti jaunatnes tematikai. Uz otrā vāka mums būs Komjaunatnes krast-ļ mala, zēns ar meiteni vakarā netālu no pieminekļa — tas viss kopā ar dzejoļiem labi izskatīsies un papildinās viens otru.

Šefs sadrūma un kļuva domīgs.

—   Nē, — viņš noraidoši pakratīja galvu. — Dzejoļi jāapmaina pret materiālu par Valmieras stikla šķiedras rūpnīcas komjauniešiem. Iegaumē, Arnold, pirmā lappuse vienmēr ir visa žurnāla seja, tai jābūt visa žurnāla idejiskajai ievirzei, un mēs šādus materiālus nedrīkstam izmētāt, kur pagadās.

—   Tad varbūt jāapmaina arī otrais vāks?

—   Nē, lai tas paliek. Kas šeit būs?

—  Četras fotogrāfijas no lietuviešu mākslinieku izstādes.

—   Labi. Un kas tas?

—   Krūzes stāsta «Asais pagrieziens» ilustrācija.

—   Kas tur ir attēlots? — šefs pieliecās tuvāk pie galda un sarauktu pieri raudzījās uz sarkanajām, asi saraustītajām līnijām, kuras kā zibens šautras šķērsoja melnu apli.

—   Cilvēku domas, — es atbildēju, arī vēlreiz paskatījies uz savdabīgo zīmējumu, kura autors bija jaunais mākslinieks Regnārs Zars. Man ļoti patika šis stāsta mākslinieciskais noformējums — oriģināls, asociatīvi bagāts, kontrastains un labi pārskatāms.

—  Vistīrākā abstrakcija, — galvenais redaktors norūca. — Viņš neko reālāku, konkrētāku nevarēja uzzīmēt?

—   Acīmredzot nē, — es atbildēju. — Tic, kas stāstu izlasīs, visu sapratīs.

Šefs klusēdams skatījās tālāk. Tā tas notika vienmēr. Vienmēr šefs ar kaut ko bija neapmierināts. Patiesībā viņš bija lāga vīrs, varbūt vienīgi nedaudz par vecu jaunatnes izdevumam, arī savos uzskatos par mākslu un literatūru diezgan konservatīvs un krietni pabailīgs. Ka tikai kaut kas nenotiktu! Ka tikai neienāktu kāda sūdzība! Lai viss būtu skaidrs un saprotams. Un, ja kāda sūdzība ari ienāca, tad neapmierinātie parasti izrādījās pensionāri. Bet jauniešiem mūsu žurnāls patika. Viņi vienmēr gribēja kaut ko jaunu, nebijušu, oriģinālu. Lasīt un skatīties galvenokārt tikai to, kas tieši skāra jaunatnes dzīvi kopumā un katru atsevišķi. Viņi alka lasīt un redzēt visu par sevi atklāti un tieši — bez izskaistinājumiem, bez meliem.

—   Lai jau tā arī būtu, — redaktors noteica un, mirkli vēl kaut ko pārdomājis, beidzot maketu parakstīja iespiešanai. — Beigu beigās tomēr būs labs numurs. Varbūt viens no labākajiem.

—  Kā vienmēr, šef.

—   Gan jau mēs par to zīmējumu un lietuviešu aktiem pa kaklu tomēr dabūsim, — galvenais redaktors teica un nervozi starp strupajiem pirkstiem grozīja apzeltītu pildspalvu.

—  Ja kādam tie nepatiks, ja kāds atkal tos kritizēs, tas būs vai nu idiots, vai pēdējais liekulis.

—       Tā nu nesaki vis, — redaktors pakratīja 1 galvu.

—       Tieši tā! Ja kādam var nepatikt skaists j sievietes ķermenis, tad viņam vispār uz šīs i pasaules nekas nepatīk. Tas vienmēr bijis 1 skaistuma etalons. Bez tam, skatoties aktu, tur nekad nedrīkst redzēt tikai kailas sievietes attēlu, bet tas vienmēr jāskatās un jāvērtē vienīgi kā mākslas darbs. Bet tas ir jāsaprot.

—       Tā jau tas ir, — šefs piekrita, bet varēja redzēt, ka viņš joprojām ir neapmierināts.

—  Tas tomēr vienmēr ir risks. Vari iet.

Es aiz sevis aizvēru durvis, tā arī īsti nesa' pratis, kādēļ tas būtu risks. Vienmēr? Nekad. Gaitenī satiku Valdi Girgensonu.

—   Nāc vai ej?

—       Eju, — Valdis atbildēja. — Jābrauc uz Saldus rajonu bildēt kādu slavenu traktoristu.

—       Tā arī vajag, — es iesmējos. — Pietiek tev ar tām meitenītēm vien.

—   Man vienalga, — Valdis atmeta ar roku.

—    Ko tu?

—   Šefs parakstīja, — es parādīju mapi.

—  Rūca par lietuviešu aktiem.

—   To jau varēja gaidīt.

—        Kad mēs beidzot pieradīsim uz visu to skatīties bez liekulības, bez uzspēlētām rūpēm par jauniešu likumību? It kā māksla kādu varētu samaitāt!

—   Nepierādīsim nekad.

—   Droši vien.

—       Nekad, vecīt! Slaucējas, audējas — lūdzu! Bet kādēļ viņas ir jāizģērbj?

—   Ej ellē!

—       Uz Saldu, vecīt, uz Saldu! Tā vieta lai paliek priekš tevis.

—   Kad būsi atpakaļ?

—   Rīt.

—   Pec dažam dienam mums vajadzēs aiziet uz jauno mākslinieku izstādi un (ur nofotografēt labākos darbus. Ar šefu ir sarunāts.

—   Tavus?

—   Nē. Tur ir arī labāki par manējiem.

—   Tad jau redzēsim.

—   Sveiks! Kaut tu nolauztu sprandu!

—   Cau! Tā droši vien arī būs. Braukšu ar savu «Javu».

225

Pēc stundas, nodevis žurnāla maketu tehniskajai redaktorei un notīrījis galdu, es izgāju no redakcijas. Pa Krišjāņa Barona ielu nokļuvu līdz Kirova ielai un, to šķērsojis, iegriezos parkā. Bija saulaina, ļoti smaržīga rudens pēcpusdiena, kokiem jau krāsojās lapas, tās lēni un negribot krita uz melnajiem asfalta celiņiem, un tur tās ātri pacēla bērnu rokas vai samina gājēju soļi … Rudens. Gaisā kaut kādas vieglas skumjas. Pagājušās vasaras smaržas. Bērni. Uz soliem vecmāmiņas un jaunas meitenes. Sejā šā gada pēdējie saules stari. Ar katru dienu tā kļūs aukstāka. Spīdēs, bet nesildīs. Gluži tāpat kā daudzas no jums. Vajadzētu kādai pieiet klat un uzaicināt aiziet uz vakar atklāto jauno mākslinieku izstādi. Bet nenāks. Sīs te izskatās pēc tādām, kuras varētu uzaicināt vienīgi uz kafejnīcu. Ej nu sazini. Varbūt nāktu ari uz izstādi. Ko var zināt? Uz turieni jāiet vienam. Un uz koncertu vienam. Lai neviens netraucētu ne skatīties, ne klausīties. Cilvēks visasāk savu esamību spēj apjēgt un saprast tikai vienatnē. Arī apkārtējo pasauli visskaudrāk, vistiešāk mēs spējam uztvert vienīgi tad, kad esam vieni. Kad nostā-

15 — 5113

jamies aci pret aci ar šo skaisto un mums ne vienmēr saprotamo pasauli. Ar dzīvi. Un varbūt tikai tad mēs īsti apjēdzam, ka esam dzīvi. Ikdienas vienmuļībā, jautru draugu barā tas bieži aizmirstas. Skaistās lellītes … Sēžat, un jūsu uzkrāsotās sejas glāsta saule. Skaisti. Gan jau vēlāk tās glāstīs arī kāds puisis. Un iespējams, ka arī sitis. Skūpstīs. Bet paies tikai kādi nieka pārdesmit gadi, un jūs visas kļūsiet resnas, neglītas un vecas. Sēdēsiet atkal parkā uz sola un domāsiet, kur gan palikusi jūsu jaunība, jūsu bijušais skaistums. Es apsēdīšos jums blakus, arī es būšu vecs un ķērkstošā balsī pateikšu, ka to pavisam nemanot nozadzis Laiks, nopūtis saltais Mūžības vējš .. . Mūsu sejas un augumi ir sakropļoti. Un vai vispār kādam bija vajadzīgs mūsu skaistums? Vai cilvēkiem vispār ir vajadzīgs skaistums? Jā, jā, protams! Bet es pašlaik domāju par mākslu. Cilvēks pats ir skaists. Un neprātīgi skaista ir visa daba. Un saule, tās riets un ausma, zvaigznes un jūra, meži, upes, pļavas un ziedi šai pļavā. Mākoņi un pat gaiss. Lai māksla sniedz cilvēkiem to, kas patiesībā nepastāv. Pēc kā cilvēki ilgojas, cer; dod priekšstatu par kaut ko nebijušu, noslēpumainu; mēģina atklāt cilvēka būtības pamatu, dzīves un cilvēku esamības nojausmu. Neviens mākslas žanrs nedrīkst cilvēku aizkustināt. Mākslai ar savu patiesību cilvēks ir jāsatriee, vismaz krietni jāsatrauc. Man šķiet bezgala naivi zīmēt puķītes, kluso dabu vai apdzejot cīruļu treļļus. Tas palīdzot labāk saskatīt, labāk izprast apkārtējo pasauli? Nez vai. Ja es skatos to gleznu un izlasu to dzejoli, tad ticiet — es putnus un ziedus spēju saskatīt

arī bez jūsu palīdzības. Man nevajag izprast putnu dziedāšanu vai to lidojumu. Man nevajag izprast vēju šalkas, ne puķu uzziedēšanu. Man nepieciešami izprast pašam sevi. Un tevi. Man nepieciešami izprast dzīvi. Man svarīgi uzzināt, kādēļ es dzīvoju uz šīs pasaules. Kāda jēga pasaulei no manas dzīves? Es gribu uzzināt, kas ir mīlestība un kas ir nāve. Es gribu zināt un redzēt, kāds cilvēks ir patiesībā, kāds viņš ir un kāds viņš nekad nedrīkst būt. Mākslai uz šiem jautājumiem jāmēģina dot atbildes. Vismaz jāmēģina … Vienalga — skulptūrai, mūzikai, gleznai, teātra izrādei vai romānam — tiem mani un ikvienu no mums ir jāpiespiež domāt, jārada satraukums un jāpasaka tas, ko mēs vēl nezinājām. Jāparāda ne tikai tas, ko mēs dzīvē varam iegūt, bet vairāk gan tas, ko varam zaudēt. Māksla nedrīkst cilvēkos izsaukt tikai klusas nopūtas vai kailu apbrīnu. Mākslai cilvēkos jāpalīdz pamodināt vai radīt drosmi. Skaistums mākslā cilvēkus nomierina, bet tas mums ne vienmēr ir vajadzīgs. Mēs jau tā esam par daudz mierīgi. Un bez tam tādam nolūkam mums vienmēr pa rokai ir daba. Es no mākslas negribu dzirdēt čukstus vai sajust glāstu. Es no mākslas gribu dzirdēt kliedzienu. Gribu redzēt izmisumu un sāpes. Gribu sajust sitienu. Un ticiet — tad es ari dzīvē spēšu no tiem labāk izvairīties. Mākslai cilvēkos jārada nevis pacēlums, bet gan trauksme. Mākslai jāpalīdz cilvēkiem kļūt nevis skaistākiem, bet gan vīrišķīgākiem.

15*

227

Šķērsoju Ļeņina ielu, pagāju garām planetārijam, izgāju atkal cauri parkam un iegāju Mākslas muzeja plašajās zālēs. «Astotā jauno mākslinieku izstāde». Šī bija jau mana trešā

izstāde. «Meitenes portrets» un «Zaudējums». Arī rakstnieks droši vien sajūt to pašu, kad tur rokā savu tikko iznākušo grāmatu. Prieks, satraukums un varbūt pat nelielas bailes. Kaut kas no tavas dzīves. Dažreiz mirklis, dažreiz gadi. Dažreiz smaga dvēseles nopūta, dažreiz dvēseles kliedziens. Dažreiz jautājums, dažreiz atbilde. Bet dažreiz — kaut kas pilnīgi neizskaidrojams. Mans «Meitenes portrets» bija novietots kreisās puses zālē tieši iepretim ieejas durvīm. Gandrīz vai vislabākajā vietā. Gunta Vēvere . . . Tālais jaunības sapnis. Saplēstais ideāls. Sagrautais piemineklis. No troņa nogāztā karaliene. Un tagad tu esi tieši tāda. Kad tevi zīmēju pirmo reizi, es tevi radīju tādu, kāda tu nebiji. Es tevi uzzīmēju, kādu redzēju vai iedomājos. Skaistu meiteni ar saulē mirdzošiem matiem. Lūpas pavērtas tikko jaušamam smaidam. Kaut kāds noslēpums. Gandrīz vai šodienas Mona Liza. Bet acīs atspīd debess. Zilas un pavisam tīras. Un vēl tajās saskatāms neliels izbrīns, kluss jautājums: «Kāda tu būsi, dzīve?» Tagad tu jau to zini. Ne visu, bet pietiekami daudz. Tagad tu vairs nestāvi saulē. Tagad tev aiz muguras stiepjas melni, apsūbējuši tīkli. Tu esi sagūstīta. Tu beidzot ēsi notverta. Tu esi savu uzskatu un instinktu verdzene. Tu vairs neesi brīvs putns. Tu neesi brīvs cilvēks. Ieslodzītā. Un tavas acis vairs nejautā. Tagad tās skumji konstatē: «Tāda ir dzīve.» Bet nav. Tāda esi tu. Seja pauž nogurumu, tā kļuvusi daudz vecāka, ap lūpām un acīm dažas spilgtas, violetas līnijas. Zūdošās cerības. Daži tevis pašas gribētā likteņa pieskārieni. Un pāri šai sejai, kaklam, krūtīm un matiem, pāri Guntai Vēve-

rei tikko samanāms iepelēks plīvurs. Kaut kāda likteņa nolemtība. Varbūt tā jau ir tuvā bojāeja. Priekšpēdējais pakāpiens. Varbūt tikai nojausma par to. Mans brīdinājums. Vajadzēja to akcentēt stiprāk. Tu savu jaunību jau esi nonāvējusi. Kas būs tālāk, Gunta?

Es biju patiesi lepns uz šo darbu. Man tajā beidzot izdevās notvert, šķiet, nenotveramo — mirkli, kad cilvēks kā izdzertu glāzi mums pasniedz savu dvēseli. Ņemiet, bet nevienam tā vairs nav vajadzīga. Patiesības mirklis. Gadiem jau vairs nebūs nekādas nozīmes.

Iepretim manai gleznai stāvēja divas studentes un no tās nespēja atraut skatienus. Kad es gāju prom, viņas vēl joprojām tur stāvēja.

— Noģērbieties, — medicīnas māsa sacīja un beidza aizpildīt slimnieku kartīti.

Marta Ābelīte nobijusies lēni novilka visas drēbes un apmulsusi stāvēja šaurajā uzņemšanas nodaļas telpā. Mcdmāsiņa kaut kur aizgāja, pēc dažām minūtēm atnāca paveca sanitāre, vienaldzīgi pavēlēja ieiet dušas telpā un kārtīgi nomazgāties. Marta klusēdama paklausīja, atgrieza krānus, un siltais ūdens ar lielu troksni lija pār sievietes seju, pleciem, piebriedušām krūtīm un izspiedušos vēderu; tas bija ļoti patīkami. Martai uz brīdi aizmirsās sāpes, aizmirsās, kas viņu šeit sagaida, ko viņai vajadzēs pārciest un pārdzīvot; Marta pievēra acis, ūdens plūda pār ķermeni, tas nomierināja, tas varbūt savā valodā teica kaut kādus vārdus, varbūt mēģināja uzmundrināt, un paldies tev par to; tā es katru dienu darbā sarunājos ar savām astoņām stellēm. Labie draugi.

Jārunā ar ūdeni, ar ziediem vāzēs, ar istabas sienām, kafijas tasi, ar maizi. Puiši pa lielākajai daļai vienmēr pateiks kādu rupjību vai divdomību. Cilvēki smīnēs. Bet ūdens nomierina. Interesanti, vai Toms tagad domā par mani? Es taču viņam toreiz pateicu, ka bērns gaidāms ap Oktobra svētkiem. Šodien ir sestais. Daba ir precīza. Un tam jānotiek šovakar vai rīt. Un es nezinu — būs puika vai meitene? Labi, ja puika. Zēniem ir vieglāk. Vīrietis var uzsvilpot, bet mums jācieš. Vīrietis var aizmirst, bet mums jādomā. Un vīrietis nekad tik stipri neizjūt vientulību kā sieviete, kad ir viens. Tom, Tom … Tomass Klauze. Kaut tu zinātu, kā es tevi lamāšu, kad sāpes kļūs neciešamas! Visrupjākajiem vārdiem, Tom. Tie būs pēdējie, kurus tev veltīšu. Visi turpmākie vārdi tiks veltīti mazajam. Visas domas, uztraukumi

un prieks. Un visa dzīve.

* * *

— Ejiet uz pārtīšanas istabu, — sanitāre pēc astoņām dienām teica un sāka uzkopt tikko atbrīvojušos gultu.

Marta Ābelīte durvīs uz mirkli apstājās un vēlreiz pārlaida skatienu palātai. Sešās gultās gulēja sešas laimīgas sievas, un katrai uz skapīša stāvēja vāze ar ziediem. Dažām pat divas. Rozes un kallas. Mīlestības un cieņas apliecinājums. No vīriem, no tēviem. Tikai pie Martas gultas bija tukšums. Vienīgai. Ne vāzes, ne ziedu. Vienīgai. Ne vīra, ne … Martai jau kuro reizi acīs saskrēja asaras, un viņa steidzīgi aizgriezās. Ejot pa garo gaiteni pēc bērna, Marta Ābelīte nodomāja, ka tā jau tas laikam ir vienmēr. Ja nepaveiksies pašā sākumā, jau no piedzimšanas, jau no agrās bērnības, tad uz laimi droši vien nav ko cerēt ari vēlāk. Tāds liktenis. Manas pašas dzīvei nav izšķirošas nozīmes. Simtiem, pat tūkstošiem citu sieviešu, kuras ir bijušas pavisam godīgas, skaistākas, interesantākas, izglītotākas, daudz gudrākas par mani, tāpat nācies šeit atrasties bez ziediem, bez vīriem, bez bērnu tēviem … Un cik daudzām vēl nāksies! Droši vien toreiz, kad piedzimu, diena bijusi pavisam apmākusies. Un nakts bijusi apmākusies. Pār mani nav spīdējusi neviena zvaigzne. Lijis apnicīgs rudens lietus. Kad piedzima mana Ieviņa, spīdēja saule. Es to labi atceros. I3ija skaista, neticami skaista diena. Un pēc tam nakts bija skaidra, spīdēja mēness un mirdzēja miljoniem zvaigžņu. Es, Ieviņ, darīšu visu, lai tu būtu laimīga. Un tu pati arī. Mēs abas, bērniņ.

Pārtīšanas istabā Marta apģērbās, māsiņa atnesa bērnu un to veikli ietina segā, kuru Marta, jau braucot uz slimnīcu, bija paņēmusi līdzi.

— Esiet laimīga! — māsiņa sacīja, pasniedzot silto vīstokli.

Paldies, — Marta klusi atbildēja. — Es pacentīšos.

Pēc dažām minūtēm viņa izgāja no slimnīcas, uzmanīgi šķērsoja Revolūcijas ielu, pagāja garām Vidzemes tirgum, pie taksometru pieturas neviena nebija, viņa neveikli ierausās mašīnā un pateica mājas adresi.

Tūlīt, tūlīt, Ieviņ, Marta klusi čukstēja. Tūlīt mēs būsim mājās, būsim tikai divas vien, neviens mūs netraucēs, un es tevi beidzot varēšu

apbēri skūpstiem. Un tad mums, Ieviņ, sāksies pavisam jauna dzīve. Pavisam cita. Daudz grūtāka, bet noteikti skaistāka. Mans bērns.

Gunta lēni staigāja pa savu istabu, ar pirkstu galiem viegli pieskardamās drēbju skapim, kurā atradās visa viņas bagātība, grāmatplauktam, dīvāna stūrim, naktsgaldiņam, spogulim, savam portretam pie sienas. Vecas, sen pazīstamas lietas. Un nekas jauns nav nācis klāt. Kā vispār dzīvē.

Turp un atpakaļ. Septiņi sīki solīši. Tipināšana, ne iešana. Gandrīz vai stāvēšana uz vietas. Un tagad aplis noslēdzies. Patiesībā vajadzētu būt tikai kādam apļa posmam, bet Guntai šķita — viss. Un viena mala ir gaiša, gaiša, otra — melna, melna. Ja to varētu sajaukt kopā, iznāktu kaut kas stipri pelēcīgs. Vai tad par to mēs sapņojam bērnībā un jaunībā, kad domājam par dzīvi? Nē, Gunta rūgti pasmaidīja. Mēs domājam par zilām debesīm un sauli, par ziediem, pirmajiem skūpstiem, domājam par mīlestību, par neatkarību no vecākiem un skolas. Un skaties — tagad jaunība jau garām. Kas no tās palicis pāri? Tikai rūgtums dvēselē.

Gunta apsēdās uz dīvāna malas, pamazām nomierinājās un lēni atlaidās guļus. Tieši virs galvas griestos melnoja kāds tumšs traips. Agrāk to nemaz nebiju pamanījusi, viņa nobrīnījās. Gluži tāpat kā to nebiju pamanījusi ne savā dzīvē, ne uz savas sirds. Bet tāds taču tur bija visu laiku. Jau no tā brīža, Gunta atcerējās, kad es desmitajā klasē pirmo reizi …

Agri? Kā nu kuram. Toreiz man šķita, ka daudz par vēlu.

Un Gunta sāka domāt, kā tas viss ar viņu noticis. Kāpēc? Vai es tāda piedzimu? Iespējams. Man jau ceturtajā piektajā klasē ļoti patika lasīt mīlestības romānus, vecākiem to bija pilns skapis, vecas, apdriskātas grāmatas ar skaistām bildītēm uz vākiem. Un, lasot šīs grāmatas, es izjutu kādu agrāk nepazīstamu satraukumu, tikko samanāmas trīsas un ilgas kaut ko tādu piedzīvot arī pašai. Kaut kādas alkas. Un es par daudz agri, mazliet tomēr par agru sapratu, ka mana miesa pieder man pašai un es ar to varu darīt, ko gribu. Un arī maniem vecākiem gar to visu nebija nekādas daļas. Viņus interesēja tikai darbs un pašu savstarpējās attiecības. Un tā es plauku kā vientuļais zieds, .lā, šis zieds bija skaists, un tādēļ daudzi tam gribēja pieskarties. Es ļāvu, jo man tas bija patīkami. Bet tagad? Kas no tā visa palicis tagad?

Visus šos gadus esmu mētājusies no viena pie otra. Kā kuģis ostās. Pienāk, pagaida un atkal jūrā, atkal viļņos! Skaisti, bet riebīgi. Es to pirmo reizi sapratu pēc tā Viestura Rieksta. Un tad bija vēl viena reize… un pēdējā. Ar to man pietika. Pēkšņi uznāca tāds riebums pret sevi, ka gribējās mesties ar galvu pret sienu. Pazust, iznīkt, piedzimt no jauna.

Bija pavisam agrs rīts, es no viņa nācu kājām cauri visai Rīgai, un negaidot uz Lāčplēša ielas man priekšā parādījās kāds jauniešu pāris. Viņš nebija ne sevišķi skaists, ne sevišķi (?,ara auguma, meitenei bija balta kleita, garš kakls un baltas kājas, un balts smaids sejā, un arī viņa nebija sevišķi skaista, un viņi gāja, sadevušies rokās, gāja, nerunādami ne vārda, bet varēja redzēt, ka abi ir neprātīgi laimīgi. Lēca saule, un pirmie sārtie saules stari apspīdēja šo jauko, bezgala laimīgo pāri, viņi pagāja man garām, gāja pretim uzlecošajai saulei, un viņi noteikti līdz tai aizies, noteikti aizies tādi laimīgi, divatā, skaisti un tīri, un neaptraipīti. . . Mani pārņēma tāda skaudība, tāds žēlums pret sevi, tāds riebums pret visu, ko biju darījusi, ka apstājos, ilgi noskatījos viņiem pakaļ, tad atspiedos pret kādas mājas durvīm un sāku skaļi raudāt. Asarai lija aumaļām, es necentos tās noslaucīt, es necentos raudāt klusāk, es vienkārši centos pēc iespējas ilgāk un pamatīgāk izraudāt sirdi, izraudāt dvēseli, ar asarām nomazgāt savu miesu.

Pienāca kāds garāmgājējs, kaut ko jautāja, neko neatbildējusi, gāju prom.

Arnold, mēs taču arī tā kādreiz gājām un tā varējām iet ilgus, ilgus gadus. Tagad es jau gadu dzīvoju viena. P«mēģināšu atdzimt. Varbūt izdosies. Varbūt pat velreiz mēģināšu iestaties universitātē. Bet kur tu tagad esi? Ko dari? Un kā visi toreiz par tevi smējās! Un es visskaļāk. Piedod, Arnold! Varbūt mēs kādreiz vēl satiksimies* un tad .. . Jā, kas tad būs? Droši vien nekas. Vītušie ziedi vairs neuzzied. Un divreiz viena un tā pati mīlestība nekad neatnāk.

Diemžēl.

Es strauji piecēlos, kā tas bija sen pierasts, pusstundu vingroju ar hantelēm, pēc tam desmit minūšu skrējiens uz vietas, muskuļi kļuva elastīgi, nedaudz paboksējos ar savu ēnu uz sienas un pēc tam iegāju vannas istabā zem vēsas dušas. Kā vienmēr, jutos spirgts, spēcīgs un vesels. Viss kārtībā. Dzīvē nekas nemainās. Maināmies paši. Dzīve kā ūdens strūkla gāžas uz galvas un sašķīst tūkstoš pilienos. Gados, mēnešos, dienās, minūtēs. Ūdens aiztek. Paņem dvieli, noslaukies, un tu būsi sauss. Bet no dzīves mums tomēr kaut kas paliek. Gluži tāpat kā kaut kas paliks no mums. Jāpaliek. Iedēstīts koks, iemūrēts ķieģelis mājas pamatā, kaut kāda skrūve vilciena vagonā, akmens zem ielas asfalta, iesēti graudi vai pabeigta glezna. Tas viss paliks. Ja vēl paveicas mīlestībā, tad katrs cilvēks var būt laimīgs. Viņš nekad nemirs. Koks augs, mājā dzīvos cilvēki, vilciens ripos, tranzistors atskaņos mūziku, cilvēki ēdīs maizi un skatīsies gleznas.

Arī manas.

«Meitenes portretu», «Zaudējumu», «Cerību», «Nakti pēc vētras», «Atnākošo», daudzas citas un vēl tās, kuras tuvākajos gados uzgleznošu.

Pirms mēneša Aizrobežu mākslas muzeja pagrabiņā tika sarīkota mana pirmā personālā izstāde. Un es dažu dienu laikā kļuvu slavens. Cilvēki nāca simtiem, it sevišķi jaunieši. «Notikums mūsu mākslas dzīvē.» Tā rakstīja. Izraisījās pat diskusijas. Daudz strīdējās. Bija pret, un bija par. It sevišķi strīdējās par darbu formu. Un tomēr izstādes panākumi mani pārsteidza. Es nekad daudz nedomāju, ko izjutīs skatītājs. Es centos godīgi strādāt. Tais stundās aizmirsu visu. Tikai doma un krāsa. Krāsa, doma un noskaņa. Tagad redzēju. Tas mani nedaudz satrieca. Tikai tagad tā īsti saprotu, ka mākslinieks ir burvis. Viņš strādā kā

melnstrādnieks, viņš atsakās no vīna un draugiem, bieži ari no sievietēm, atsakās no daudz kā, lai aizrautībā un vientulībā uz pelēka auduma vai papīra lapas, vai koka atstātu savu pārdzīvojumu, prieku un sāpes. Savu pasaules izjūtu. Un, ja to visu esi izdarījis labi un godīgi, cilvēkus tas satrauc. Viņi no izstādes aiziet vai nu iekšēji apskaidroti, vai satriekti. Apgaroti vai sasisti. Māksla viņus pārvērš. Cilvēks kaut uz dažiem mirkļiem kļūst cits. Vai viņam vismaz rodas šī vēlēšanās. Vai arī vēlēšanās palikt tādam, kāds ir.

—       Pavisam aizmirsu, — Spodra sacīja. — Vakar tev zvanīja kāda sieviete.

—   Kā sauc?

—   Nestādījās priekšā.

—       Varbūt beidzot Arnoldam būs parādījusies kāda sieviete, — Inta iesmējās.

—   Tā būs bijusi no darba, — es atteicu.

—   Kā tad īsti ir? — Inta neatlaidās.

—   Nav, — es noplātīju rokas.

—       Droši vien kāda no tava talanta cienītājām, — Spodra bija pārliecināta. Viņa jau bija uzklājusi ari brokastu galdu. — Nāc ēst!

—       Mūsu Arnolds ir pavisam jocīgs, — Inta iespurdzās un .ātri apsēdās pie galda. — Tu par daudz strādā. Nemaz neatliek laika mīlestībai.

—   Tev atliek?

—   Jā!

—       Tas bija tavs pielūdzējs, kas te aizvakar tik ilgi trinās ap mūsu māju? Tāds baigi garš.

Inta apmulsa un nedaudz pat nosarka.

—       Nākošreiz lai viņš nāk augšā, — es turpināju. — Tā ilgi stāvot aukstumā, viņš vēl sadabūs iesnas. Un tad jums dažas dienas būs jāiztiek bez skūpstiem.

—        Beidz! — Inta iesaucās. — Ēdot nedrīkst runāt! Tas traucē gremošanu un emocionālu barības uzņemšanu. Tā ja, brālīt. Uzprasi Spodrai. Viņa tev visu izskaidros zinātniski.

—       Tad tu apklusti pirmā, — Spodra iesmējās. — Tas viss tā patiešām arī ir.

—   Kas?

—   Jāēd klusējot.

—       Paklausies, Inta, — es ieprasījos. — Kad tad tu beidzot izprojektēsi to Laulību pili?

—       Līdz tavām kāzām noteikti, — Inta kļuva nopietna. — Tu patiešām esi nolēmis palikt vecpuišos?

—   Nē. Kādēļ?

—   Es arī nesaprotu — kādēļ.

—  Tad ir labi. Tu to nekad arī nesapratīsi.

—       Spodra! — Inta ar roku piegrūda māsai pie pleca. — Tas mūsu Arnolds patiešām kļūst jocīgs.

—        Māksliniekiem tas piestāv. Viņi nemaz nevar būt bez dīvainībām, — Spodra sāka skaidrot. — II sevišķi jauni ģēniji. Viņš pat neaudzē bārdu!

—       Patiesi, — Inta kā izbrīnījusies skatījās uz mani, bet viņas acis smējās. — Tas viss ir ļoti dīvaini. Viņš varbūt uzkrāj spēkus. Un, kad beidzot sadūšosies, tad nogrābs kāda Indijas maharadžas meitu. Tu tur nokļūsi, kad Deli tiks sarīkota tavu labāko darbu izstāde. Tev jau viena bilde ir — «Indijas dejotāja».

—       Banāli, — es pavīpsnāju. — Vai nu kādu no Holivudas kinozvaigznēm, vai mūsu sētnieces meitu. Paldies, Spodriņ, par brokastīm. Kā tev pa slimnīcu?

—        Baigi, — Spodra nopūtās un pievēra acis. — Katru dienu vairākas operācijas. Galvenokārt satiksmes traumas. Tu pat nevari stādīties priekšā, cik cilvēki ir neuzmanīgi! Vakar vakarā nomira četrgadīga meitenīte. Gājusi kopā ar tēvu, šķērsojusi Krišjāņa Barona ielu, protams, ne uz pārejas, nākusi mašīna un tramvajs, tēvs nobijies, apmulsis, palaidis skuķēnu vaļā un pats meties sāņus . ..

Spodra nodūra galvu un ilgi klusēja. Viņa joprojām vēl nespēj pierast, es nodomāju. Un droši vien nekad arī nepierādīs. Pie nāves nedrīkst pierast. Tāpat kā pie cilvēku ciešanām. Spodra jau trešo gadu strādāja Rīgas pilsētas pirmajā ātrās palīdzības klīniskajā slimnīcā par anesteziologi.

—       Tēvs… — viņa pēkšņi nicīgi, ar naidu sacīja. — Slepkava …

—        Nevajag, — Inta piecēlās un nostājās blakus māsai. Uzlika abas rokas uz viņas pleciem. — Nedomā vairs par to. Labāk aiziesim uz kinci. Šodien «Dzintarpilī» iet «Piedzīvojumi gaisā». Vismaz kārtīgi izsmiesimies.

—   Labi, — Spodra piekrita. — Pēcpusdien.

—   Tu arī, Arnold? — Inta vaicāja.

—   Nē. Esmu jau redzējis.

—  Ko tad darīsi?

—   Iziešu pastaigāties.

—   Varēji gan savas dāmas pavadīt.

—       Lai tevi pavada tavs garais. Kas viņš tāds ir?

—   No mehāniķiem. Pēdējā kursā.

—   Ilgi jau?

—   Nē. Apmēram mēnesi.

—   Un nopietni?

—   Nezinu. Gribētos, lai tā būtu.

—   Nākamreiz uzved viņu augšā.

—   Nekā nebij!

—   Gan jau uzvēdīsi. Bet tagad es eju.

—   Pie sētnieces meitas?

—    Protams! Aiziešu tikai līdz veikalam un paņemšu kortelīti.

Sētnieces meita bija visā apkārtnē pazīstama uzdzīvotāja. Pie viņas vīri nāca bariem, vienmēr tur notika iedzeršanas un pamatīgas izkaušanās. Pret to nekā liela neiespēja ne apkārtējie iedzīvotāji, ne mājas pārvalde, ne milicija. Cilvēku miesa ir vāja un viņu netikumi loti noturīgi.

Nesteidzoties aizgāju līdz Dzirciema un Tereškovas ielas krustojumam, tur bija notikušas lielas pārmaiņas — vecās mājas nojauktas, abas ielas kļuvušas platākas, uzcelts jauns veikals un neskaitāmas jaunas piecstāvu mājas, kādas iestādes ēka, bet «stūris» tomēr palicis. Vecā satikšanās vieta … Tagad tur pa vakariem joprojām stāv zēni un meitenes, smēķē, patrinkšķina ģitāru, gvelž nodrāztas asprātības, izliekas droši un nicīgi noskata garāmgājējus. Bet tie jau ir citi. Citi puiši un citi skuķi. Iļģuciema jaunā paaudze. Mēs salīdzinājumā ar viņiem jau esam «veči». Un tā viņi šeit pulcēsies vēl vairākus gadus, un pēc tam dzīve viņus izmētās. Draudzība, kas tagad šķiet tik nesatricināma, izjuks. Mīlestība, kas tagad šķiet tik droša un nevaldāma, pagaisīs. Un nāks atkal citi, un ritenis turpinās griezties. Arvien ātrāk, ātrāk, līdz nāks pārdomu un pārvērtēšanas gadi. Nožēla vai apstiprinājums. Kaut kas pilnīgi jauns vai iesāktā turpinājums. Uldis Vecozols un … Garais ar Džonu sēž cietumā. Katrs dabūja pa četriem gadiem. Un dzīve ir saplēsta. Jāšaubās, vai viņi kādreiz to spēs atkal salāpīt. Salīmēt. Var jau būt. Varbūt, vecie zēni. Jūs nespējāt apstāties. Bet par visu ir jāmaksā. Citreiz ar naudu, citreiz ar gadiem, ar vilšanos, jaunību, bet visbiežāk ar visu savu dzīvi. Un arī Gunta Vēvere šeit vairs nenāk. Kas viņai šie puišeļi … Redzējis es tevi esmu, runājušies gan neesam jau vairākus gadus. Bet toreiz, kad nesatikārnies tikai dažas dienas, aiz skumjām bijām gatavi pat nobeigties. Kur tagad pazudis tas patīkamais satraukums, tās ilgas pēc tevis? Kur pazudusi tā iela, tas ceļš pāri Bolderājas pārbrauktuvei uz Kleistiem? Kur pazudusi Rātsupīte un Spilves pļava? Kur pazudis tas meža ieloks, jaunie bērzi un sarkanā šalle? Un visi tie vārdi, tie solījumi, cerības un mīlestība? Ir. Ceļš ir, un upe ir, meža ieloks un ari bērzi vēl ir. Vienīgi šalle ir aizmesta prom. Mode taču mainās. Un mainās mūsu jūtas, mūsu attieksme pret šīm jūtām, pret cilvēkiem, pret dzīvi. Vienam pret otru. Un parasti vienu mīlestību nomaina nākošā. Tikai ne man. Diemžēl tikai ne man. Nē, es neesmu bijis ne askēts, puritānis, ne svētais. Es vienīgi pēc Guntas Vēveres vairs nevienā meitenē nespēju iemīlēties. Banāli, bet vairākus gadus nevarēju aizmirst Guntu un to visu, kas starp mums bija noticis. Iedomājos un atkal visu pārdzīvoju no jauna. Vēlāk vienkārši nepaveicās. Nelaimējās sastapt meiteni, kura manī varētu izraisīt mīlestību. Bet gan jau .. . Kaut kur taču šī meitene dzīvo. Un agrāk vai vēlāk mēs sastapsimies. Tā tas esot ierakstīts zvaigznēs.

Un tad es pārsteigumā apstājos. Varbūt ari laiks apstājās un sāka strauji skriet atpakaļ.

Momentuzņēmums. Tāds tas arī paliks un nekad vairs neatkārtosies. Pa ielu atkal pretim nāk Gunta, tikai tagad viņai mugurā ir lepns kažoks, mati k|uvuši gandrīz vai sarkani un nav vairs tie gadi … Nav. Tas redzams tūlīt. Seju klāj iesārta pūdera kārta, plakstiņi za]i, uzacu ieloki stipri pagarināti un melni, kā nosmērēti ar darvu. Bet pabiezās lūpas tik sarkanas, it kā nupat būtu dzērusi guašas krāsu.

—       Sveiks, — viņa klusi sacīja un pasniedza roku.

Es to cieši saspiedu.

—       Atmiņas? — Gunta skumji pasmaidīja. — Tās tevi iztrieca no mājas, ja?

Es pakratīju galvu.

—  Nē. Tās uznāca tikai šeit.

—       Mani jau esi aizmirsis, vai ne? — Gunta vaicāja, un viņas balsi es saklausīju it kā bailes, it kā nemieru, kā nevēlēšanos, lai tā tas patiešām būtu.

—        Kāda tam vairs nozīme? — Es cieši ieskatījos Guntas acīs. Tipiska skaistule. Kaut kāds jau izveidojies standarts. Mode un kosmētika tādas ražo sērijveidā. Acīs krītošs stereotips.

—       Varbūt ir, — Gunta sacīja un kā nokaunējusies novērsa skatienu sāņus. — Kā dzīvo?

—       Tā nekas, — es atbildēju. — Esmu apmierināts.

—   Ar visu dzīvi?

—  Jā.

—   Un pats ar sevi?

—       Arī. Dažreiz par sevi esmu bijis pat saiūsmā.

—   Bieži?

24 t

—  Nē. Kad toreiz uzvarēju Uldi Vecozolu,

16-5113

kad, neskatoties uz visām grūtībām, tomēr spēju iestāties un pabeigt Mākslas akadēmiju un kad pēc savas izstādes pirmo reizi sevi sajutu kā mākslinieku.

—     Bet citi? Tic ari par tevi ir sajūsmā?

—       Nezinu. Bet tas ir ļoti iespējams. Katrā ziņā līdz šim vēl neviens mani par nelieti nav uzskatījis. Bet tikpat iespējams, ka par draugu arī ne.

—   Kādēļ?

—   Iespējams, ka draudzībai vienkārši neat

lika laika. i

—   Arī mīlestībai?

—   Diemžēl.

—       Un visu, ko tu gribēji, tagad esi sasnie| dzis?

—        Nē, ne visu. Bet man vēl ir laiks. Tomēr ejot pa ceļam kaut ko arī pazaudēju.

—   Kādu sīkumu, vai ne? Bet mērķu lielums

to droši vien nosedz, atlīdzina. Zaudējums,

kas galu galā kļūst ieguvums, vai .ne tā?

—   Es pazaudēju tevi.

—       O nē, Arnold! — Gunta pieķērās manai rokai. — Es pazaudēju tevi. Bet tagad jau par vēlu, ja?

Vēlreiz viņas balsī saklausīju gan bailes, gan tikko sadzirdamas cerības.

—       Mīlestība tev ir sīkums. Tu mēģini noliegt to, kas nav noliedzams. Taču mīlestība neprasa savu atzīšanu. Tā vai nu ir, vai tās nav. Tā eksistē neatkarīgi no mūsu gribas. Mīlestība nav pat vēlēšanās — tā ir esības nepieciešamība.

Dažas minūtes klusējām un katrs raudzījāmies uz savu pusi.

—   Piedod, — Gunta negaidot teica, un vi

i.ias spilgti sarkanās lūpas nodrebēja. Marļ šķita, ka arī viņa pati nodrebēja. — Mīlestība ir — es neatzīstu vienīgi laulību.

—  Tas jau ir labāk, — es neviļus pasmaidīju.

—   Arnold, — Gunta gandrīz čukstēja un vēlreiz cieši saspieda manu labo roku — Sāksim visu atkal no jauna. Pamēģināsim. Mēs taču kādreiz bijām laimīgi. Iespējams, tagad mēs varētu būt vēl laimīgāki. Gadi un dzīves pieredze … Mēs esam rūdījušies. Visu aizmirsīsim un atcerēsimies tikai to, kas radīs prieku. Tu neticēsi, bet es tevi ļoti mīlētu, Arnold.

Pārsteidzoši, bet šī atzīšanās mani vairs neaizkustināja. Kādreiz es to biju gaidījis kā pasaules lielāko brīnumu. Pasaules lielākā vēlēšanās. Tagad šie vārdi mani atstāja gandrīz vai vienaldzīgu. Bet es šiem vārdiem ticēju. Es paredzēju, ka Gunta tomēr spējīga kādam šos vārdus pateikt. Neticēju, ka tie būs jādzird man. Protams, tas ir patīkami, bet tagad vārdi ir tikai skaņa, kas lēni aizviļņo zilajā rudens gaisā. Sirds paliek mierīga. Tava atzīšanās nāk par vēlu, Gunta. Tu esi nokavējusies. Tev to vajadzēja pateikt agrāk. Sicm vārdiem vajadzēja būt kā apstiprinājumam tiem nedaudzajiem laimes brīžiem, kurus toreiz pārdzīvojām. Laiks ir nežēlīgāks, nekā mēs to dažreiz iedomājamies.

—   Tu man netici? — Gunta joprojām skatījās sāņus. — Es nācu pie tevis. Šodien es nācu tieši pie tevis.

16*

243

—   Ticu, — es atbildēju. — Bet vai atceries mūsu pēdējo sarunu? Toreiz, kad atnācu pēc uzvaras pār Uldi Vecozolu un gribēju pie te-

tevis palikt? Vai atceries visus savus vārdus un savu izturēšanos?

—   Atceros. Un tu to nevari aizmirst?

—   Nevaru.

—   Aizmirsti!

—   Nē! Par to var nedomāt, bet nevar neatcerēties.

—   Un tagad tu man atriebies? Jā? Es taču tev sagādāju lielisku izdevību! Izmantol Iespļauj man sejā, nolamā visrupjākajos vārdos. Iesit! Varbūt es tā nomierināšu savu sirdsapziņu. Izpirkšu grēkus. Smejies! Smejies, Arnold! Tu atkal esi uzvarējis! Tu būsi atriebies! Un pamatīgi.

Bet es nesmējos. Es skatījos Guntas lielajās acīs un sāku kaut ko saprast. Es pēkšņi apjēdzu, ka laiks šo sievieti ir pārvērtis ne tikai ārēji. Kaut kas bija noticis. Kaut kas salūzis, kaut kas uzsprādzis, kaut kas pazudis, kaut kas piedzimis. Un cilvēks kļuvis cits. Ne šajā mirklī, bet pa visiem šiem gadiem. Un vēl es sapratu, ka laiks tomēr manī nav visu iznīcinājis, ko kādreiz izjutu pret šo sievieti. Es vienkārši biju centies par viņu nedomāt. Biju centies aizmirst. Bet tagad viņa nākusi pie manis, lai to atgādinātu. Lai visu atkal atmodinātu. Bet vai vērts?

—   Ej projām, — es teicu.

Gunta pacēla galvu un jau kuro reizi ieskatījās man sejā. Atkal sajutu viņas roku pieskārienu.

—   Ja tev kādreiz ievajadzēsies manu dzīvi — atnāc un paņem. Esmu maldījusies, un tā nav iznākusi sevišķi tīra un skaista, bet tā, Arnold, ir mana dzīve. Alnāc un paņem to, kas vēl būs. Visus nākošos gadus. Un mani pašu.

Gunta pagriezās un gāja.

Es vēl dažas minūtes pastāvēju, gar acīm ātri aizzibēja vairāki šeit kādreiz pārdzīvoti mirk]i, vairākas dienas, vairākas satikšanās un šķiršanās, tad domīgs sāku soļot mājup.

Uldis Vecozols pagaidīja, kamēr motors pamatīgi iesilst, tad, ieslēdzis ātrumu, lēni izbrauca uz ielas. Protams, līdz Vitas kopmītnei varēja aiziet arī kājām, bet, piebraucot ar mašinu, efekts būs nesalīdzināmi lielāks. Tas noteikti paliks vairāk. Sievietēm patīk, ja virietim turas nauda, ja viņš labi ģērbjas, ja viņam pieder automašīna. Tas vienmēr st-rauji ceļ vīrieša akcijas. Ieņemamajam amatam, sabiedriskajam stāvoklim nav nekādas nozīmes. Vienīgi naudai un automašīnas markai. Un vēl tam, kā tu ar šīm divām lietām proti rīkoties. Bet Uldis Vecozols bija meistars. Viņš sēdēja jaunajā «Žigulī», ko tēvs tikai pirms dažām dienām bija nopircis, un tagad pie šis mašīnas jāpierod. Tomēr ir atšķirība starp «Moskviču». Un galvenā — straujāk var uzņemt ātrumu, šo ātrumu nemaz nemanot. Jābūt uzmanīgam. Jāpierod.

Uldis Vecozols pārbrauca Daugavgrīvas ielu un nogriezās pa labi — jaunceltņu rajonā. Vita jau trešo mēnesi dzīvoja jaunā piecstāvu ēkā.

Viņa būs patīkami pārsteigta, Uldis nodomāja. Kā jebkura sieviete. Bet viņa vēl ir bērns. Smieklīgi. Varbūt tieši tāda, kāda man vajadzīga. Nē, tomēr nē. Vita man vajadzīga tikai šovakar. Un ne dienu ilgāk. Rit lai viņa gaida kādu citu. Pietiks. Pie vienas nedrīkst pārāk ilgi turēties. Tad tā ir pazušana. Labprātīga verdzība. Esmu dzimis brīvībai. Vīrietis laimīgs var būt, tikai sajūtot, pilnīgi skaidri apzinoties savu neatkarību, apzinoties savu varu pār sevi un citiem. Lai tas vecais Frcids ieskrienas! Vīrieti uz priekšu dzen nevis seksuālās tieksmes, bet gan alkas pēc varas. Es nekad .nekļūšu par ministru, nekļūšu pat par bāzes direktoru, bet ir tomēr cilvēki, kuri no manis baidās, kurus es spēju sev pakļaut. Un tā ir neizsakāma bauda! Piespiest, pakļaut, pavēlēt . . . Man jau sen tas viss, kas notiek gultā, nesagādā sevišķu prieku, bet arvien vairāk, arvien stiprāk valdzina tas, kas notiek pirms tam. Tas tagad man ir galvenais, svarīgākais, nozīmīgākais. Tieši tas, kad tu sajūti varu pār kādu sievieti, zini, ka viņa tevi gaida, viņa mokās, tevi gaidot, tu viņai vari pavēlēt izģērbties vai to izdarīt pats, nesastopot nekādu pretestību, jo tu šo sievieti esi spējis pakļaut un ar vislielāko baudu apzinies, ka viņa ir tava, viņa tev pieder kaut uz dažām minūtēm, stundām un dienām, bet viņa pieder tev kā jebkura manta vai lieta — mašīna, drēbes vai mēbeles, — un tu ar to vari darīt, ko gribi; un, jo lielāka pretestība, jo lielāka vēlēšanās šo pretestību salauzt. Arī tā ir sevis apliecināšana. Nav svarīgs darbības rezultāts, bet gan vēlēšanās darboties. Tu jūti, ka esi dzīvs. Patiešām — dzīve ir īsa, un kādēļ gan šajā īsajā laika mirklī nepacensties pēc iespējas vairāk savārīt ziepes? Kāda pēc tam vairs būs nozīme, ko tu šai dzīvē esi veicis vai nepateicis? Vai esi bijis labs vai ļauns, strādīgs vai slinks, bijis svētais vai izvirtulis, cēlsirdīgs vai nelietis? Divas dienas pēc bērēm tu būsi jau aizmirsts. Bet, kamēr es esmu, mani uz priekšu dzen tieši šī griba pēc iespējas vairāk cilvēku acis redzēt bailes vai padevību. Es jūs nicinu, mi|ie cilvēki. Jūs man esat pretīgi. Un pats droši vien esmu pretīgs. Mēs tādi esam visi. Vienīgi daudzi prot to noslēpt. Bet es esmu atklāts. Nekad neesmu slēpis savas vēlēšanās. Tādē| jūsu acīs esmu pēdējais nelietis. Nu lai! Par to jūs tā arī neieredzu. Bet vai tādēļ man iet sliktāk par citiem? Droši vien labāk. Un no dzīves man kaut kas noteikti atlec vairāk nekā jums — jūs klusie, apzinīgie un godīgie! Ha!

Uldis Vecozols nobremzēja, izslēdza motoru, nesteigdamies izkāpa no mašīnas, brīdi pastāvēja, uzmeta skatienu trešā stāva vidējiem logiem, pamanīja Vitas galvu, pasmaidīja un vingriem, elegantiem soļiem devās pa kāpnēm augšup.

—   Cau! — viņš skaļi iesaucās un nevērīgi sasveicinājās. — Kur tad pārējās drostaliņas?

—  Tu gribēji sastapt viņas vai mani? — Vita jautāja, cieši noskatot Uldi no galvas līdz kājām. Viņam mugurā bija jauns, rūtains uzvalks, brokāta kaklasaite un jaunas kurpes. Viņš izskatījās nevainojams.

—   Protams, tevi, Vita! — Uldis ar abām rokām pievilka meiteni pie sevis un noskūpstīja. — Tikai tevi!

—   Ko mēs šodien darīsim? — Vita painteresējās, viegli izraisoties no Ulda skāvieniem.

—   Ko tu gribētu?

—   Nedarīt neko.

—  Nu nē! Tas vispār nav iespējams — kaut kas vienmēr jādara!

—   Un ko tad mēs darīsim?

—  Redzi, Vitiņ, — Uldis sacīja un apsēdās uz gultas malas. — Ja tu būtu kaut nedaudz vairāk pieredzējusi vai arī mani mīlētu, tu nekad tā nejautātu. Tu zinātu, kas jādara. Tu aizslēgtu durvis.

Vita iesmējās. Atkal jau sākas! Bet Vitai tas tomēr sāka arvien vairāk patikt. Kā jebkurai sievietei, ari viņai bija patīkami, ja ir kāds vīrietis, kas tevi iekāro un mēģina iekarot. Vienīgi žēl, ka tas nav tas, ko tu pati gribētu iekarot.

—   Man žēl, Uldi, — Vita sacīja.

—   Kas?

—   Tevis.

—   Kādēļ?

—   Nezinu. To grūti izskaidrot. Bet žel.

—        Paklausies, Vita, — Uldis sacīja un piecēlās kājās. — Mēs vairs neesam bērni. Agrāk vai vēlāk tas tomēr notiks. Un tad tu to darīsi vienīgi aiz žēluma pret mani?

—   Nezinu, — Vita domīgi nodūra acis.

—   Bet droši vien ne arī aiz mīlestības.

—   Labi, — Uldis sacīja un gāja uz durvīm.

—   Atvaino par traucējumu. Tu man neesi vairs vajadzīga.

—   Nē! — Vita iesaucās. — Neaizej!

Uldis apstājās un pie sevis nosmējās. Viņa aprēķins izrādījies pareizs. Lai arī sieviete nemīl, tomēr ne katra spēj palikt vienaldzīga, redzot vīrieti aizejam. Dzirdot, ka neesi vairs vajadzīga. Bet sieviete grib būt nepieciešama. Tā ir visa viņas dzīves jēga.

—        Neaizej, — Vita maigi sacīja, jau kuro reizi sajūtot, ka no Ulda izstaro kaut kas ļoti nepatīkams, vajadzētu viņu padzīt, nerunāt nevienu vārdu, tai pašā laikā kaut kāds spēks, pilnīgi nesaprotams, neskaidrs, viņu pie šā vīrieša tomēr vilka, aicināja, sauca un pavēlēja …

—   Es neprasu, lai tu mani mīli, — Uldis teica. — Es tikai vēlos, ja jau mēs tik ilgi satiekamies … Mūsu attiecībām beidzot jākļūst citādām.

—   Labi, — Vita klusi sacīja un pie sevis nodomāja, ka šis spēks, šīs alkas un aicinājums, ko viņa tik bieži izjuta, droši vien ir mīlestiba . .. Vai tad viņa zina, kāda tā ir? Pret katru vīrieti tā izpaužoties savādāk. — Kas man tagad jādara? Jāaizslēdz durvis?

Uldis sāka smieties.

—   Pieej pie loga un paskaties! Redzi?

—   Jā.

—   Mēs tūlīt noiesim lejā, iekāpsim mašīnā un aizbrauksim uz «Jūras pērli». Esi tur bijusi? Nē? Lieliski! Paēdīsim pusdienas, pastaigāsimies gar jūru, bet vakariņas ēdīsim pie manis. Mani veči trīs dienas nebūs mājās. Aiziet?

—   Labi, — Vita domīgi piekrita. — Es darīšu visu, ko tu gribēsi.

Viņi ātri pa Slokas ielu brauca uz priekšu, vienīgi braucot cauri Imantas jaunceltņu rajonam, Uldis samazināja ātrumu. Vita vērīgi skatījās apkārt.

—   Laimīgie, — viņa sacīja. — Katram pašam savs dzīvoklis. Un apkārtne skaista.

—   Pie mums Iļģenē ir labāk. — Arī Uldis pameta skatienu uz jaunajām mājām un uzmanīgi vadīja mašīnu pa ļoti izbrauktu ceļu. Visapkārt milzīgās kaudzēs stāvēja pelēki dzelzsbetona kluči, bloki un dzelzs sijas. Celtņi, ķie ģeļi, dēļi un cements.

—   Vienalga, — Vita sacīja, — ka tikai pašiem savs dzīvoklis.

—   Tev ari būs, — Uldis uzmeta meitenei šķelmīgu skatienu. — Dzīvosi pie manis. Gribi?

—   Ja tas tā varētu notikt, Uldi, tad tik un tā dzīvoklis nebūtu mans.

—  Tomēr taču labāk nekā kopmītnē.

Vita neko neatbildēja. Viņa raudzījās uz plato Jūrmalas šoseju, abās pusēs pletās zaļgani meži, šur tur varēja redzēt dārzus un skaistas mājas, tad parādījās milzīgi plakāti, kas aicināja apmeklēt Jūrmalas ievērojamākās vietas, trīs valodās novēlēja laimīgu atpūtu, un tad jau pavisam drīz zem mašīnas riepām atradās Lielupes tilts un pati upe. Un mana dzīve, Vita nodomāja. Kur aizvedīs mans ceļš? Un vai tas būs pareizais, laimīgais, pa kuru es gribu iet? Uldis joko. Viņš to pateica neapzināti. Lai kaut ko tikai pateiktu. Spēle. Vai arī apzināti melo. Noteikti. Vai tad es viņam esmu vajadzīga? Varbūt tomēr jā. Mēs viens otru jau pazīstam gandrīz pusgadu. Pietiekami. Dažreiz tas ir briesmīgi ilgi. Un Uldis mani mīl. Noteikti. Vai tad savādāk viņš no manis neatstātos gandrīz ne soli? Ne no šā, ne no tā to parasti nedara. Tātad es viņam katrā ziņā loti patīku. Lai gan man ir tīri glīta āriene, es tomēr esmu patikusi tikai nedaudziem. Nepatiku pat Arnoldam. Un, ja tagad satiktu, viņš mani pat nepazītu. Bet mēs varbūt varējām. . . Tagad ir tikai Uldis. Un ja viņš mani patiešām mīl? Mans dievs! Beidzot, beidzot tiktu prom no tās apnikušās kopmītnes! Kaut vienu vakaru, kaut vienu nakti būt vienai! Būt kopā ar cilvēku, kurš tevi mīl!

Un Vita Uldim maigi uzsmaidīja. Viņa pret Uldi pēkšņi sajuta siltas pateicības jūtas.

Plašā «Jūras pērles» zāle bija gandrīz tukša.

Uldis pasūtīja buljonu ar kraukšķīgiem pīrādziņiem, gaļas pini, ceptu cāli, salātus, šokolādes krēmu ar riekstiem un pudeli šampanieša. Vita apmulsa. Viņa pirmo reizi ēda tik lepnā restorānā tik garšīgus ēdienus, pirmo reizi tika tik izmeklēti laipni apkalpota . . . Viņa jutās kā miljonāra līgava.

Kad azaids gāja jau uz beigām un šampanietis bija viegli sasildījis ķermeni, Vita uzdrošinājās pajautāt:

—   Tu to, Uldi, nopietni? Par to savu dzivokli? Tu patiešām vēlies dzīvot kopā ar mani?

—   Es nekad nejokoju, — Uldis atteica un atkal lielajās glāzēs ielēja dzidru, putojošu šampanieti.

—   Nedzer, — Vita lūdza. — Mums vēl jātiek atpakaļ.

—   Nebaidies. Dažus malciņus jau var. Tie tikai saasinās reakciju.

—   Un tu mani apprecēsi? — Vita klusi, klusi, it kā baidīdamās, lai kāds to nesadzird, pieliekdamās tuvāk, jautāja un satraukta gaidīja atbildi.

—   Tad jau redzēs, — Uldis iesmējās. — Bet galu galā — kādēļ gan ne?

Arī Vita iesmējās. Pēkšņi kļuva vēl siltāk, pavisam labi. Tātad tā arī ir. Cilvēks nekad savai laimei nevar paiet garām. Agrāk vai vēlāk tā pati iekritīs klēpī. Tikai jāprot pagaidīt.

Kad viņi iznāca no restorāna, sāka jau krēslot un sejā iesitās salts, spēcīgs vējš. Turpat netālu tumša un draudīga šalca jūra.

—   Aiziesim paskatīties tuvāk? — Vita pieķērās pie Ulda rokas.

— Citreiz, — viņš atteica. — Vasarā. Tagad tikai ātrāk uz māju. Jūras jau nav. Tikai tas troksnis. Vasara, Vitiņ. Skaidrā, saulainā dienā.

Viņi atkal izbrauca uz platās Jūrmalas šosejas, «Žigulis» sāka ripot arvien ātrāk, un, lai gan nebija nekāda iemesla neticēt spoži apgaismotajam spidometram, Uldim šķita, ka viņi tomēr kustas pārāk lēni. Gandrīz vai ar niknumu viņš pārslēdza ātrumu un vēl dziļāk nospieda gāzes pedāli. Mašīna viegli, tikpat kā nemanot paātrināja savu skrējienu, un Uldis ar Vitu skrēja līdzi. Viņi lidot lidoja pretim savam liktenim, nepacietīgi, it kā baidīdamies nokavēt savu laimi…

Es to vakaru atceros ļoti labi. Es to atcerēšos visu mūžu. Tas man tagad iespiedies atmiņā kā melns spēcīgas rokas sviests akmens. Uz baltas papīra lapas tumšs tušas traips. Sabojāta lieliska glezna. Viens nepareizs otas vilciens, viena neveikla rokas kustība — un viss pagalam. Pārvelc svītru un izmet laukā. Būsi daudz ko zaudējis, bet ne visu. Vienmēr vari sākt no jauna. Vienmēr tev pa rokai būs balta papīra lapa vai audekls. Vari sākt otro, trešo, desmito reizi .. . Vienīgi dzīvi nevar sākt no jauna. Tas varbūt arī ir visskumjākais mūsu dzīvē. Viss pārējais ir nieks.

Skaļi iezvanījās telefons, un es pacēlu klausuli.

—   Klausos.

Tā bija Spodra.

—  Arnolds? Paklausies, Arnold! Steidzīgi atbrauc pie manis! Jā, jā, uz slimnīcu! Pirms dažām stundām pie mums ieveda Uldi Vecožolu, viņš cietis avārijā, operējām, bet stāvoklis smags, pat kritisks. Es domāju … var gadīties vissliktākais, un jūs taču kādreiz bijāt draugi … Es domāju, Arnold, ka tu varbūt gribētu . ..

—   Labi. Paldies, Spodriņ. Tūlīt braukšu. Mēģināšu noķert taksi. — Un es ātri nosviedu klausuli, brīdi stāvēju kā sastindzis, tad uzrāvu sev mēteli un izskrēju laukā.

Pēc pusstundas biju jau slimnīcā.

Gāju pa garo, šķiet, bezgala garo gaiteni, tas man bija jau pazīstams, vairākas reizes kopā ar studentiem biju vērojis operācijas, zīmējis profesora Admidiņa portretu vai tāpat vien biju atnācis ciemos pie māsas; nogriezos pa kreisi, tur sākās operāciju bloka telpas, Spodra jau mani gaidīja, un es pārģērbos. Māsa vienmēr apgalvoja, ka es baltajā halātā izskatoties pēc visīstākā ķirurga — traumatologa.

—  Ka tad tas noticis? — es jautāju.

—   Nezinu. Parasti mēs par to neinteresējamies un neviens mums par to arī nestāsta. Tikai vēlāk šo to uzzinām tuvāk.

—   Bijis dzēris?

—   Jā, bet ļoti maz.

—   Cietis smagi?

—   Pamatīgi. Lauzta roka, dažas ribas, smadzeņu satricinājums, bet vissliktākais — iedragāti mugurkaula skriemeļi un bojātas nervu šūnas. Ja viņš paliks dzīvs, Arnold, tad Uldis Vecozols uz visu mūžu būs paralizēts.

—   Skumji. Liktenis laikam neko sliktāku nav vairs spējis izdomāt. Pilnīgs fantāzijas trūkums. Kur viņš tagad atrodas?

—   Pēcoperācijas palātā. Joprojām bez samaņas. Tu taču gribi viņu redzēt?

—   Protams. Viņš bijis viens?

—   Nē. Līdzi braukusi vēl kāda sieviete. Nupat nomira. Trieciens nācis pa galvas labo pusi un skāris smadzenes. Brīnums, kā viņa vēl spēja nodzīvot divas stundas.

—   Zēl, ka jūs nespējat izdarīt nekādus brīnumus.

—  Jā, bet dažreiz gadās. Reti, bet dažreiz tomēr gadās.

Pagājām dažus soļus uz priekšu, tad atvērās blakus durvis, es paspēju izlasīt — «Reanimācijas nodaļa», — un pavecāks sanitārs no tās izstūma ratus, uz kuriem gulēja kāds sastindzis ķermenis. Neko nevarēju redzēt. To pārklāja pelēka vadmalas sega.

—   Palūdz, lai viņš apstājas, — es Spodrai klusi čukstēju. — Gribu paskatīties.

Nez kādēļ iedomājos, ka tā varbūt ir Gunta.

Spodra atlocīja segu, un es no pārsteiguma nodrebēju. Tā bija Vita Bērza — mazā, jaukā tabeļvede no manas pirmās darba vietas. Un tikai tad es atcerējos, ka šī meitene man kādreiz atzinās mīlestībā un varbūt bija mīlējusi mani visus šos gadus, un arī es taču kādreiz biju pret viņu kaut ko jutis, kaut dažus mirkļus, viņa man bija patikusi, un neko es vairāk nezinu par šo mirušo meiteni — ko viņa gribējusi, ko domājusi, ko pārdzīvojusi? Zēl, Vita. Vienmēr mūsu nožēlošana nāk par vēlu, kad jau neko vairs nevar grozīt.

—   Piedod, — es klusi teicu un noliecu galvu.

—  Tu viņu pazini? — Spodra prasīja, ar

skatienu pavadot sanitāru un melnos, nedaudz čīkstošos ratus.

—   Jā, — es piekrītoši pamāju un jutu, ka mute un lūpas kļuvušas pavisam sausas.

—   Nedaudz. Pavisam maz. Bet iespējams, ka viņa par mani ir zinājusi visu.

—   Ejam tālāk, — Spodra aicināja.

Atkal atvērās kādas durvis, un pa tām iznāca vairāki ārsti un dažas medmāsiņas.

—   Nē, — es noraidoši papurināju galvu.

—   Lai paliek. Ja Uldis izdzīvos, es varbūt atnākšu citreiz. Tagad man nav ne mazākās vēlēšanās viņu redzēt.

Atkal lēni gāju pa garo slimnīcas gaiteni, un tas man nez kādēļ atgādināja citu ceļu, kuru bijām jau nogājuši, un kādas durvis jau aizcirtušās ciet, un aiz tām palicis varbūt mūsu dzīves pats nozīmīgākais posms, un tu ej pa šo ceļu, tā arī īsti nezinādams, kur tas tevi galu galā aizvedīs un pie kā tu nonāksi; visi luksofori izslēgti, un tikai no tevis atkarīgs, vai īstajā brīdī spēsi un pratīsi ieslēgt zaļo vai sarkano gaismu.

Эгнл Знгфридовнч ЛукьянскнИ НЕПОКОРЁННЫЙ Роман

Издательство «Лиесма» Рига 1977 На латышском языке Художник Л. Спрудж

И Б Я» 787 Egils Zigfrīda d. Lukjanskls NEUZVARĒTAIS

Redaktore J. Roze Māksi, redaktors A. Ļipins Telīti, redaktore I. Soide Korektors I. Tirāns Nodota salikšanai 1976. g. II. novembrī. Parakstīta iespiešanai 1977. g. 15. martā. Tipogrāfijas papīrs Nr. I, formāts 70 X 90/32. 8 fiz. Iespiedi.; 9,3G uzsk. iespiedi.; 10.36 izdevu. I Metiens 30 000 eks. JT 22043. Maksa 43 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 204/28339J-2591. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/10. Pašūt. Nr. 5113.

Content

Lukjanskis Egīls Neuzvarētais