Lukjanskis Egils

Notiesātais

Egils Lukjanskis

NOTIESĀTAIS

Psihoneiroloģiskās slimnīcas speciālā režīma nodaļā, kur stingras apsardzes kontrolē uzturējās vai, pareizāk sakot, bija ieslodzīti divdesmit seši no Rīgas Centrālcietuma un citiem valsts pirmstiesas izmeklēšanas izolatoriem atsūtītie noziedznieki tiesu psihiatriskās ekspertīzes veikšanai, bija iestājusies klusā stunda. Tas nozīmēja, ka pēc pusdienām, tas ir, no pulksten 14 līdz 16 visiem šīs nodaļas pacientiem vajadzēja atrasties savās palātās, gulēt gultās, lasīt laikrakstus, žurnālus, grāmatas vai klusumā pārdomāt savu dzīvi, kas pacientu lielākajai daļai bija ārkārtīgi raiba, piedzīvojumiem bagāta, netīra un asiņaina.

Gandrīz neviens noteikto dienas režīmu neievēroja. Uz psihiatriskām ekspertīzēm atsūtītie arestanti bariņos vai vienatnē staigāja pa nodaļas garo gaiteni, daži atradās palātās, bet es, trīskāršs slepkava, stāvēju pie gaiteņa aizrestotā loga un ar nelielām skumjām raudzījos, kā slimnīcas pagalmā pagājušajā naktī pēkšņi ir uzziedējušas divas ābeles.

Ne jau nu naktī, es tomēr šaubījos. Tas droši vien ir noticis no rīta. Tad, kad lēca saule - pulksten piecos nulle nulle. Pirmie, vēl ieslīpie un ne pārāk siltie stari, tikko jaušami pieskārušies ābeļu pumpuriem, taču ar to pilnīgi pietika. Pumpuri, kā sievietes grūtniecības pēdējā mēnesī, šim notikumam bija jau gatavi un tie atvērās - bezgala skaisti un smaržojoši.

Tā atveras arī cilvēku sirdis, es turpināju domāt, ja tu tām pieskaries ar siltu skatienu, labu vārdu, kādu vajadzīgu darbu vai mīlestību.

Runā, ka ar mīlestību varot atvērt pat visu pasauli. Tās ir muļķības! Diemžēl. Ar mīlestību tu nevari atvērt pat mūsu nodaļas garā gaiteņa durvis, kur tevi gaidītu nežēlīga, savāda un tomēr ļoti jauka pasaule. Varbūt tevi tur gaidītu pat sieviete, kuru tu mīli.

Bet durvis ir aizslēgtas, aiz tām sēd drūms policists, un nekur tu nevari ne aiziet, ne aizbēgt. Mīļotā sieviete, brīvība un tikko uzplaukušie ābeļu zari tev tā arī paliks vienīgi kā tāls un droši vien jau vairs nekad nesasniedzams dzīves sapnis.

Varbūt pēdējais.

1. nodala

»

"Vai jūs sevi atzīstat par vainīgu tā nozieguma izdarīšanā, par kuru tiekat apsūdzēts?" tiesnese jautāja.

"Nē," es droši atbildēju. "Sevi par vainīgu neatzīstu."

Jau kuro mēnesi un jau kuro nakti man šis jautājums un atbilde nedeva miera. Varbūt patiešām esmu kļuvis vājprātīgs? Varbūt slimoju ar smagākās formas šizofrēniju? Ārsti pagaidām klusē, bet es pats sev katru dienu prasu: kā tu vari justies nevainīgs, ja esi nogalinājis trīs cilvēkus?

Vai tā normāli var būt?

Ap pulksten septiņiem no rīta palātā ienāca maza auguma māsiņa un jau kuro reizi man no vēnas analīzēm paņēma pilnu šprici ar asinīm.

Kāpēc? - es izsmejoši nodomāju. Ko viņi šais asinīs cer atrast? AĪDS vīrusu? Sifilisa vai tuberkulozes mikrobus? Nu un tad, ja atradīs? Būtu daudz jēdzīgāk, ja viņi no manas galvas analīzēm paņemtu kādu smadzeņu gabaliņu. Tomēr stipri šaubos, vai arī tur viņi spētu kaut ko jēdzīgu sameklēt. Vismaz ne ļaunā un labā molekulāros centrus vai to šūnu sakopojumus. Varbūt tie nemaz mūsu smadzenēs neatrodas, bet cilvēku rīcību, ko nosacīti un stipri apšaubāmi ir pieņemts nez kāpēc apzīmēt kā ļaunā vai labā izpausmes, vada nevis mūsu smadzenēs esošās nervu ķēdītes vai kādas pašu organisma izstrādātas specifiskas vielas, bet gan pavisam kaut kas cits?!

Un pavisam kaut kur citur?!

Palātā vēl joprojām bija samērā klusi, taču es savā galvā kā vienmēr dzirdēju skanam smeldzīgu melodiju, ko meistarīgi izpildīja kāds alta saksofonists. Tas droši vien bija Ričards, kurš dzīvoja tieši iepretim manai Iļģuciema mājai - ielas pretējā pusē. Viņš vienmēr spēlēja agri no rīta un skaistās saksofona radītās melodijas, viegli pieskaroties manai dvēselei, pārlidoja pāri dārzam, ceļam, Spilves pļavām, pieskārās koku galotnēm un kā uz dienvidiem lidojoši putni, pazuda kaut kur debesīs starp mākoņiem un zvaigznēm.

Es tevi gaidīšu.

Nezinu, kas šo melodiju bija komponējis - Luijs Ārm- strongs, Geršvins vai Elingtons, vai kāds man pilnīgi nepazīstams komponists; varbūt to bija sacerējis pats tās izpildītājs Ričards Ozols, taču tā kā spēcīga narkotika ietriecās smadzenēs un vēl ilgi pēc tam dvēselē izraisīja garas skumjas.

Es tevi gaidīšu.

Varbūt tāpēc, ka jau droši zināju, ka mani neviens un nekur vairs negaidīs?

Ja nu vienīgi atkal tiesnese, cietuma uzraugi un bende.

Es nekad vairs nepieskaršos tavai sejai.

Nekad vairs neskūpstīšu tavas krūtis.

Man nekad vairs nebūs sieviete, kurai pasniegt ziedus un ausīs pateikt vārdus, kurus vienmēr var pateikt tikai čukstus.

Apklusti, skaņa! Es gribēju kliegt. Apklusti!

Tu izraisi vienīgi sāpīgas atmiņas par brīvību.

Tu izraisi ilgas pēc mīlestības.

Tu izraisi vēlēšanos nomirt.

Pēc dažiem brīžiem skumjā saksofona melodija patiešām arī apklusa, un man uzreiz kļuva vieglāk.

Smadzeņu šūnas tik asi vairs nevibrēja ne atmiņās, ne ilgās.

Muzikants nolika savu dārgo instrumentu sāņus un atpūtās.

Es viņam pateicu paldies.

Tad lēnām pagriezos uz sāniem un paskatījos sev priekšā. Blakus gultā mierīgs gulēja slavenais bandīts Groms, bet netālu no durvīm gulošais savas ģimenes iznīcinātājs Gunārs Kanāls kā parasti pusbalsī skaitīja rīta lūgšanu.

Iespējams, šis cilvēks varbūt vienīgais no mūsu nodaļas pacientiem pa īstam bija psihiski slims.

Pēc rīta tualetes un plānajām brokastīm notika parastā ārstu vizīte - daži nenozīmīgi jautājumi, nevērīga apskate, medmāsas iedotās zāles, un mēs atkal bijām savā vaļā.

Es kā parasti apstājos pie loga un domīgs raudzījos uz debesīm. Tās izskatījās dzidras, gaiši zilas un ļoti tuvas. Un, lai gan, izņemot sauli, neredzēju nevienu citu zvaigzni, es tomēr zināju, ka aiz šīs skaistās debess zilgmes atrodas miljardu miljardiem citu pasauļu, kur kaut uz vienas no tām noteikti dzīvo mums līdzīgas būtnes - ar tādām pašām asinīm un smadzenēm.

Varbūt vienīgi viņiem tur nepastāv ļoti strīdīgie labā un ļaunā jēdzieni. Varbūt tāpēc, ka citur Visumā eksistējošie bioloģiskie veidojumi nepazīst nāvi. Tā pastāv vienīgi uz mūsu planētas.

Turpināju skatīties uz debesīm, neviena lidmašīna vai putns tur nelidoja, un es atcerējos jūru un baltās pludmales smiltis, atcerējos zaļu mežu un pļavas, upes un kalnus, vecas lauku mājas un jaunbagātnieku pilis, mūsu mazās rajonu pilsētiņas un milzīgo Rīgu, tās laukumus un ielas, un dažādās gaismās mirdzošos restorānus un veikalus, tramvajus un automašīnas, dārzus un izstāžu zāles, miljonārus, ubagus un meitenes, draiski nākot man pretim pa Brīvības bulvāri, sevi ietērpušas īsos svārciņos un augstpapēžu kurpēs.

Atcerējos bērnus.

Kādu noskumušu suni.

Bagātīgi klātu svētku galdu.

Kaislīgu sievietes apskāvienu.

Savu mākslinieka darbnīcu.

Grāmatplauktu.

Visus savus draugus.

Brīva cilvēka dzīvi.

Un savu piederīgo kapus.

Tas viss man uz mūžu būs liegts. Es nekad neko no tā vairs neredzēšu. Nejutīšu. Ja arī šī atkārtotā tiesu psihiatriskā ekspertīze neatzīs, ka nozieguma izdarīšanas brīdī esmu bijis nepieskaitāms, LR Augstākā tiesa, kas drīz apelācijas kārtībā vēlreiz izskatīs manu krimināllietu, Rīgas apgabaltiesas spriedumu atstās spēkā un labākajā gadījumā man visu atlikušo mūžu nāksies pavadīt Rīgas Centrālcietuma vieninieka kamerā.

Nav izslēgts, ka tad pēc kāda laika es jau nu noteikti sa- jukšu prātā.

Visbēdīgāk, ka tur neatradīsies ne mazākās iespējas izdarīt pašnāvību. Ja es to nolemšu darīt, tad tas noteikti ir jāizdara jau šeit slimnīcā. Te ir gan dvieļi, gan palagi, kurus var saplēst un pakārties. Varu palūgt arī jebkuru no palātas

.es atcerējos jūru.

biedriem mani ar spilvenu nosmacēt. Varu ari uzbrukt policistam, mēģināt bēgt un tad tiktu nošauts.

Tas būtu pat skaisti.

"Nošauts bēgot."

Kā kāds dižs revolucionārs vai slavens bandīts!

Bet es, tiesas atzīts par vainīgu, savas dvēseles priekšā tomēr jūtos absolūti nevainīgs! Es, pārkāpis likumu, neesmu noziedznieks! Es, nogalinādams trīs cilvēkus, tomēr neesmu slepkava!

Esmu tīrs kā šis siltais maija rīts.

Kā naktī uzplaukušie ābeļu ziedi.

Kā baltais krusts uz manas meitas kapa.

Pulksten vienpadsmitos mūsu nodaļā nesteidzīgi ienāca divi milzīga auguma sanitāri, nevienu vārdu neteikusi, mani paņēma aiz abām rokām un pa garu gaiteni izveda no nodaļas. Pie ārpusē dežurējošā policijas posteņa viņiem pievienojās vēl kāds spēcīga izskata policists, kurš tūlīt manas rokas aiz muguras saslēdza rokudzelžos, un es tiku uzvests divus stāvus augstāk. Tur iegājām lielā istabā, kur ap garu, ar zaļu galdautu apklātu galdu, sēdēja vairāki vīrieši un

sievietes baltos virstērpos. Sanitāri mani nosēdināja galda galā, policists atslēdza rokudzelžus, bet pats ar abiem sanitāriem nostājās pie durvīm.

Ātri paraudzījies apkārt, tūlīt pamanīju, ka arī šeit visi logi ir aizrestoti. Un varbūt tieši tāpēc, mani žēlojot un mēģinot iepriecināt, atkal kaut kur dziļi noslēpies smadzenēs, stāvēja kāds vīrs un sāka spēlēt saksofonu.

Ardievu, brīvība! Ardievu, mīlestība un dzīve!

Bet varbūt atskaņotais skaņdarbs saucās pavisam citādi? Varbūt vienkārši - Skumja melodija saksofonam ?

Starp sanākušajiem ārstiem tūlīt pazinu savu ārstējošo ārsti Ludmilu Saveiko, bet pārējie bija sveši. Pilnīgi skaidri apzinājos, ka šie man pretim sēdošie cilvēki baltajos ārstu halātos šodien vai rīt izlems manu turpmāko likteni.

Tikai daži vārdi. Viens secinājums - toreiz biju pieskaitāms vai ne?

Uz mirkli kļuva pat savādi bail.

Es jau iepriekš biju nolēmis, ka nekādu muļķi netēlošu. Lai gan tas varbūt palīdzētu, taču būtu zemāk par manu pašcieņu.

Arī turpmāk gribēju palikt tāds, kāds biju un esmu.

Vai nu vainīgs, vai nevainīgs.

Vai nu apzīmogots ar vārdu slepkava, vai arī ar vārdu godīgs.

-   Kā jūs jau droši vien to saprotat, - nedaudz dobjā balsī ierunājās sirms vīrietis ar biezām brillēm uz deguna, - jūs atrodaties tiesu psihiatriskās ekspertīzes komisijas priekšā. Mani sauc Jānis Kamols, esmu psihiatrijas profesors, galvenais tiesu medicīnas eksperts psihiatrijā. No manis pa labi sēd eksperte profesore Valentīna Mežule, bet pa kreisi ārste eksperte Ludmila Saveiko, kura jūs divus mēnešus rūpīgi novēroja nodaļā. Lai gan mūsu rīcībā ir iepriekšējās ekspertīzes izdarītais slēdziens, tomēr visu sāksim no jauna. Vispirms mēs jums uzdosim dažus vispārīgas dabas jautājumus, bet, tā kā mums noteikti jāzina jūsu anamnēze, tas ir, visi svarīgākie jūsu dzīves notikumi un slimības, jums vajadzēs sīki izstāstīt arī savu dzīvi. Sliktākajā gadījumā stāstiet tikai to, ko gribat stāstīt, vai ko uzskatāt par svarīgu mums darīt zināmu.

Tikko jaušami pasmīnēju.

-  Vai jums pietiks pacietības tik ilgi klausīties?

Tagad pasmaidīja profesors.

-        Pietiks, -viņš pateica. - Ja radīsies grūtības, mēs jums palīdzēsim ar jautājumiem.

-   Paldies. Vai sākt ar piedzimšanas brīdi?

Profesors uz mani cieši paskatījās.

-  Vai tad jūs to atceraties?

-       Jā, - es atbildēju. - Bet ja šis manas dzīves mirklis jums šķiet mazsvarīgs, varu sākt ar atmiņām par savu nāvi…

Tagad uz mani ļoti cieši un pat nedaudz izbrīnījušies paskatījās visi trīs tiesu medicīnas eksperti.

-  Jūs domājat, ka esat miris?

-        Nē, - pakratīju galvu. - Esmu dzīvs. Es nomiru daudz agrāk, pirms savas piedzimšanas - tas notika 1943. gada 16. jūlijā agri no rīta.

-        Vai jūs nomirāt no kādas slimības? - profesors ļoti nopietns prasīja.

-       Nē, - es atbildēju. - Mani nošāva. Arī tajā dzīvē man tiesa bija piespriedusi nāves sodu.

Mediķi dažas minūtes klusi sarunājās, tad profesors turpināja.

-   Kāds ir jūsu vārds un uzvārds?

-   Mani sauc Krists, - es sacīju. - Uzvārds Kristsons.

-       Kāpēc gan ne Jēzus? - mazliet izsmējīgi prasīja profesore Valentīna.

-        Nezinu, - atkal paraustīju plecus. - Vai jūs savu vārdu un uzvārdu varējāt izvēlēties?

-        Un tomēr - Krists ir ļoti rets vārds. Vai jūsu māte bija reliģioza un vai tas kaut kādā mērā ir ietekmējis arī jūsu domāšanu un uzvedību?

-        Man bija divas mātes, - es pateicu. - Par to, kura mani dzemdēja, es ilgi neko nezināju. Bet tā sieviete, kura mani adoptēja un audzināja… Jā, viņa ticēja Dievam. Tiesa gan, ne pārāk stipri, taču tomēr.

-   Vai tā bija viņa, kas jūs nosauca par Kristu?

-  Jā, - es apliecināju.

-   Vai viņa kādreiz šāda vārda izvēlei minēja arī iemeslu?

-   Jā. Bez tam…

Es lēnām atpogāju slimnīcas pidžamas priekšu un līdz kaklam pavilku uz augšu zem tās atrodošos kreklu.

Mediķi pārsteigti skatījās.

Uz manām krūtīm viņi ieraudzīja lielu dzimumzīmi, tā saucamo ugunszīmi, kas jau embrija stāvoklī nez kāpēc bija izveidojusies kā precīzi uzzīmēts liels, spilgti sarkans krusts…

-       Kaut ko tādu es redzu pirmo reizi, - profesore Valentīna klusi teica profesoram Jānim.

Viņš piekrītoši pamāja. Tad painteresējās.

-       Vai šī uz jūsu krūtīm esošā zīme kaut kādā veidā ir ietekmējusi jūsu psihi, domāšanu, jūsu rīcību?

-       Nemāku pateikt, - atbildēju. - Konkrētus gadījumus neatceros, taču, runājot par vispārējo ietekmi… Ļoti iespējams.

-   Kad jūs esat dzimis?

-   1961. gada 6. janvārī.

-   Kādā Zodiaka zīmē?

-   Esmu Mežāzis.

-  Cik jums gadu?

-  Trīsdesmit septiņi.

-  Kāds pašlaik ir gads un diena?

-   1998. gads. Astoņpadsmitais maijs.

-   Kāda nedēļas diena? Piektdiena?

-  Nē, pirmdiena.

-  Vai esat dienējis armijā?

-Jā.

-Kad?

-  No 1980. gada oktobra līdz 1982. gada jūlijam.

-Kur?

-  Vispirms Ukrainā, netālu no Kijevas, pēc tam Afganistānā.

-  Vai piedalījāties arī karadarbībā?

-  Jā. Biju speciālās uzdevumu vienības vada komandieris.

-  Vai jums tur nācās kādu nogalināt?

-  Protams.

-  Ko jūs tad izjutāt?

-       Naidu. Es izjutu drausmīgu naidu gan pret mudžehedi- niem, gan pret padomju armijas un valsts vadību, kas mani nez kādēļ bija ierāvusi šajā baigajā ellē. Bez tam… Ir ārkārtīgi liela atšķirība, vismaz man tā šķiet, starp kāda cilvēka nonāvēšanu miera laikā un kara apstākļos. No morālā viedokļa, nekādai starpībai it kā nevajadzētu būt, bet karā, kad tev pašam jebkuru brīdi draud nāve, kad taviem nerviem un psihei ir jāiztur milzīga pārslodze… Cilvēku nogalināt ir ļoti viegli.

-  Kāda iemesla dēļ jūs tikāt demobilizēts?

-  Mani smagi ievainoja.

-Kur?

-  Galvā. Visi dakteri nobrīnījās, ka paliku dzīvs.

-       Labi, - profesors sacīja. - Vai jūs varat pateikt, kādā krāsā ir jūsu priekšā esošais galdauts?

-   Protams. Zaļš kā Spilves pļavas.

-   Kas esam mēs? Vai karavīri?

-   Cilvēki. Divas sievietes un vīrietis.

-        Kas ir Lielbritānijas prezidents? Bils Klintons vai Zaks Širaks?

-        Ne viens, ne otrs. Lielbritānijā pastāv konstitucionālā monarhija. Karaliene Elizabete Otrā.

-   Kas vada valdību?

-   Leiborists Blērs.

-   Kas bija princese Diāna?

-   Ļoti skaista sieviete.

-   Kādas jums ir bijušas attiecības ar sievietēm?

-   Normālas.

-   Tātad jūsu seksuālā orientācija…

-   Normāla.

-   Cik reizes esat bijis precējies?

-   Vienreiz.

-  Vai arī pašlaik sastāvat laulībā?

-   Esmu atraitnis.

-   Bērni ir?

-   Bija meita.

-   Tagad vairs nav?

-   Tagad diemžēl vairs nav.

-   Kas notika ar meitu?

-   Par to es jums pastāstīšu vēlāk.

-   Vai meita dzīvoja kopā ar jums?

-   Jā. Viņu sauca Kristīne.

-   Vai satikāt labi?

-   Brīnišķīgi.

-   Kāda ir jūsu profesija?

-   Esmu mākslinieks.

-   Vai bez darba jums ir arī kāda aizraušanās?

-   Es vācu senas grāmatas.

-   Kāpēc?

-        Bez visa pārējā, ko mums sniedz laba literatūra, vienalga, vai tā ir radīta pirms tūkstoš gadiem vai šodien, es vienmēr esmu meklējis atbildes uz dažiem mani ļoti interesējošiem jautājumiem.

-   Piemēram?

-        Šie jautājumi patiesībā ir ļoti vienkārši, taču man diemžēl ne vienmēr labi saprotami. Piemēram - kāpēc mēs dzīvojam? Kāda jēga ir mūsu darbam, domām un dzīvei? Kā tas varēja gadīties, ka esmu piedzimis tieši es? Vai patiešām

pastāv dvēseļu ceļošana, tā saucamā reinkarnācija? Kas ar mums notiek pēc nāves? Cilvēka dzīve - vai tas ir sods vai Dieva mīlestības izpausme? Kāpēc tik daudzi dara šaušalīgi ļaunus darbus, ja viņiem ir visas iespējas darīt tikai labu? Kāpēc tik bieži ir ārkārtīgi grūti atšķirt labo no ļaunā? Vai vispār pastāv pilnīgi objektīvs šāds cilvēku rīcības ētisks novērtējums? Jeb to, kas ir labs, kas (auns vienmēr patiesībā tomēr nosaka katra cilvēka individuālās psihes īpatnības, viņa izglītība, dzīves pieredze, audzināšana un izveidojušais pasaules uzskats? īsāk sakot, katrs cilvēks pats?

-    Paskatieties vēlreiz uz galdu! - profesors uzaicināja.

-  Vai jūs varat apšaubīt vai sākt strīdēties par to, ka šis galdauts nav vis zaļā, bet gan kādā citā krāsā? Piemēram, sarkanā?

-   Nē, es par to strīdēties nesāktu. Galdauts patiešām ir zaļš.

-   Tāpat ir ar ļaunā un labā sapratni, - profesors sacīja.

-   Ir lietas un jēdzieni, par kuriem neviens saprātīgs cilvēks jau sen vairs nestrīdas! Jūs smagi kļūdāties, domādams vai būdams pārliecināts, ka cilvēka rīcību, kas izpaužas kā ļaunums vai labums, vērtē un nosaka katrs cilvēks atsevišķi. Tas nav iespējams. Vismaz objektīvi ne. Objektīvi to tomēr nosaka visas cilvēces tūkstoš gadu pieredze.

Es ironiski pasmīnēju.

-  Profesor… man jāsāk šaubīties par jūsu pietiekamām zināšanām cilvēka psihes noslēpumos…

-  Jums patiešām ir taisnība, - profesors sacīja un nemaz neizskatījās apvainojies. - Katra cilvēka smadzenes un tur notiekošos psihiskos procesus var droši salīdzināt ar Visumu. Vai mēs par to daudz ko zinām? Esam daudzmaz aptvēruši tuvākās galaktikas. Bet kas ir tālāk? Kā Visums funkcionē? Kad, kāpēc un kāda iemesla dēļ tas pēkšņi ir radies? Un ja ne pēkšņi Lielā Sprādziena rezultātā, tad kādas vajadzības pēc tam vispār nekad nav bijis sākuma un tas pastāv mūžīgi? Tas pats ir arī ar mūsu smadzenēm un psihi. Taču dažas lietas tomēr ir jau diezgan skaidras un nekādus lielus strīdus vairs neizsauc. Starp citu, kāda ir jūsu izglītība? Jūs esat mākslinieks amatieris, vai arī…

-   Esmu profesionālis. 1986. gadā beidzu Mākslas akadēmijas glezniecības nodaļu.

-   Ko jūs attēlojāt savā diplomdarbā? Kā tas saucās?

-  Glezna saucās Pie krusta piesistais.

-  Vai tas bija Jēzus Kristus?

-   Iespējams. Bet vispār… Es vienkārši uzgleznoju cilvēku, kas ir piesists pie krusta. It kā nekas ipašs. Varbūt cilvēka ķermeņa raksturs un tā izgaismojums bija mazliet neparastāks, bet… Tas, kas visus pārsteidza un vēlāk izsauca karstus strīdus, slēpās pie krasta piesistā cilvēka sejā. Tā nebija pārvērsta ciešanās. Tā nebija arī apzīmogota ar padevības zīmi. Cilvēks pie krusta… smējās!

Visi trīs ārsti nedaudz izbrīnījušies vispirms saskatījās, tad atkal cieši lūkojās manī.

-   Kāpēc?

-   Es nezinu, kāpēc cilvēki tik bieži raud, kāpēc smejas? Es tikai toreiz iedomājos… Un tagad par to arī bieži domāju… Vai cilvēkam vienmēr lielās ciešanās un sāpēs ir jāraud? Kāpēc gan viņš nevarētu smieties? Bet tas nav galvenais. Viņš varbūt patiešām nesmejas par savām fiziskajām mokām. Viņš pilnā balsī smejas par saviem tiesnešiem, kuri viņam piesprieduši tik nežēlīgu un nepelnīti bargu sodu. Cilvēks pie krusta ir nevainīgs! Tāpēc arī smejas par cilvēku naidu, ļaunumu, netaisnību, negodīgumu, muļķību, cilvēku varas īslaicīgumu un mūsu dzīves niecīgumu.

-   Loģiskāk būtu, ja viņš par to visu tomēr raudātu, - profesore domīga ieminējās.

-   Iespējams, - es piekritu, - bet šis cilvēks pie krusta nav tāds kā citi. Varbūt viņš nemaz loģiski nespēj domāt! Viņš visu šai pasaulē notiekošo uztver tīri emocionāli. Ar sirdi un dvēseli. Ai" jūtām.

-   Nupat kaut kas iet greizi, - profesors sacīja. - Vai tad, kad tiesnese jums pasludināja nāves sodu, jūs arī smējāties?

-  Jā, - es pateicu. - Tikai tie bija ļoti skumji smiekli.

-  Vai jūs sevi uzskatāt par nevainīgu?

-  Absolūti.

-   Tomēr nenoliedzat, ka esat noslepkavojis trīs cilvēkus?

-   Nē, noliedzu! Es neesmu nevienu noslepkavojis! Nevienu! - Sāku kliegt. - Es viņus sodīju! Vai jūs to spējat saprast? Sodīju!

-   Lūdzu, nomierinieties!

-   Es viņus sodīju gluži tāpat, kā tiesnese valsts vārdā ar nāvi sodīja mani! Es tos neliešus sodīju pats savā vārdā un man uzspļaut uz to, ka man to darīt likums aizliedza, bet tiesnesei atļāva! Nogalinot tos necilvēkus, es vēlējos tikai vienu - lai kaut vai tikai šai Sodīšanas brīdī pasaulē triumfētu taisnība! Jūs jau zināt - es neesmu nogalinājis bērnus. Es neesmu nogalinājis sievietes. Es nogalināju trīs ļoti trulus un cietsirdīgus noziedzniekus! Viņi bija pelnījuši pat vairāk nekā mirkļa nāvi! Viņiem smagos katorgas darbos vai pilnīgā vientulībā vajadzēja lēni mirt divdesmit, trīsdesmit gadus! Bet es toreiz nespēju neko sakarīgu domāt. Viss galvā satumsa. Prāts atslēdzās. Acīmredzot darbojās tikai daži tumšākie zemapziņas kambari, no kurienes arī nāca asa un ļoti skaļa pavēle - nogalini! Sodi! Viņi to ir pelnījuši!

Es apklusu.

Ārsti neilgi apspriedās, tad profesors laipnā balsī palūdza:

-   Lūdzu, Krist Kristson, tagad jau daudz sīkāk pastāstiet gan par šo nupat pieminēto jūsu dzīves epizodi, bet vispirms, ja vien to vēlaties un varat, izstāstiet savu dzīvi! Vai vismaz galvenos tās notikumus!

Rūgti iesmējos.

-  Ja jums, godājamie dakteri, ir laiks un pacietība klausīties, es jums varu izstāstīt pat savas abas dzīves! Varbūt tas notiks ne visai sakarīgi, taču dzīvē un mūsu atmiņās arī ne viss iet loģiskā secībā un kārtībā.

-   Lūdzu, sāciet! - profesors aicināja, un visi trīs mediķi, paņēmuši rokās pildspalvas un sev priekšā nolikuši baltas papīra lapas piezīmēm, man cieši pievērsa savus uzmanības pilnos skatienus.

2. nodala

»

Latvijas PSR Valsts drošības komitejas ēkas ceturtā stāva četrsimt divdesmit pirmajā kabinetā sēdēja trešās (pretizlūkošanas) daļas izmeklētājs vecākais leitnants Boļeslavs Ma- reckis.

Pirms mēneša viņš bija oficiāli šķīries no sievas, par ko no priekšniecības dabūja pamatīgu brāzienu, kas gandrīz vai izlēma viņa turpmāko atrašanos sirdsšķīsto drošībnieku rindās. Taču tā kā ne viņš, bet gan sieva bija aizgājusi pie cita, kategoriski paziņojot gan pašam Boļeslavam, gan citiem komitejas pārstāvjiem, kuri nāca viņu vest pie prāta, ka viņa neprātīgi mīlot citu vīrieti, ar kuru viņai jau diezgan sen esot izveidojušās intīmas attiecības, un, ja viņai neļaušot no Boļeslava labprātīgi aiziet un sākt oficiālu kopdzīvi ar izredzēto, tad viņa noteikti izdarīšot publisku pašnāvību.

Anita bija apņēmības pilna, un Boļeslavs nešaubījās, ka viņa tā arī izdarīs. Viss beigu beigās nokārtojās. Viņi izšķīrās. Anita sev līdzi paņēma divgadīgo meitu Inetu, un Boļes- lavs palika darbā. Taču viņš pēc šiem notikumiem kļuva ļoti drūms, stipri nervozs, daudz smēķēja un arvien biežāk mēdza ieskatīties degvīna glāzē.

Boļeslavs laiski piecēlās, piegāja pie loga un paskatījās uz Ļeņina un Engelsa ielu stūri. Bija 1960. gada pavasaris, cilvēki jau staigāja lietusmēteļos un kailām galvām, viņu sejas bija gaišas un priecīgas, jo drūmais Staļina laiks bija beidzies, sācies izslavētais Hruščova atkusnis, restorānos un ballītēs mūziķi spēlēja iepriekš aizliegtas dziesmas un melodijas, dzejnieki rakstīja iepriekšējos gados pilnīgi neiedomājamus dzejoļus, arī prozaiķi bija sarosījušies, bet teātru repertuārus papildināja daudzi Rietumu pasaulē dzīvojošo dramaturgu darbi.

Tas viss šķita ļoti savādi un nepierasti, cilvēki priecājās un kļuva garīgi atbrīvotāki, bet Drošības komitejas modrība neatslāba. It sevišķi darba netrūka trešajai (pretizlūkošanas) daļai. Partija un valdība Hruščova vadībā bija nedaudz atvērusi dzelzs priekškaru, kas līdz šim bija stingri un pamatīgi šķīris kapitālistisko pasauli no sociālistisko valstu nometnes. Nesen Maskavā bija noticis pat pirmais Vispasaules studentu un jaunatnes festivāls, kur piedalījās arī daudzi jaunieši no Latvijas. Viņiem visiem, dabiski, tur ātri izveidojās ciešāki vai īslaicīgāki kontakti ar ārzemju studentiem, no kuriem, kā uzskatīja drošībnieki, nenoliedzami bija ari daudzi amerikāņu, Rietumvācijas un citu valstu izlūkdienestu savervēti aģenti.

Boļeslavs nesteidzoties atgriezās pie rakstāmgalda un paņēma rokā kartona mapīti ar uzrakstu - Lieta nr. 20057. Lejiņi. Atvēra vākus un vispirms izlasīja divu savu aģentu ziņojumus. Pelēkais darīja zināmu, ka VEF inženieris Rūdolfs Lejiņš, būdams viens no labākajiem sakaru speciālistiem Latvijā, 1960. gada 8. februārī, atrazdamies attiecīgās nozares (telefonizācijas) speciālistu un zinātnieku delegācijas sastāvā Somijā, individuāli divas reizes ticies ar kādu Rietumvācijas zinātnieku, kurš visticamāk bijis Centrālās izlūkošanas pārvaldes (CIP) aģents. Par ko Rūdolfs Lejiņš ar šo cilvēku runājis (saruna notikusi Hilton viesnīcas vestibilā), nav zināms, taču nevar izslēgt varbūtību, ka padomju inženieris R. Lejiņš šim Rietumvācijas pilsonim nodevis slepenu informāciju par jaunākajām tehnoloģijas izstrādnēm padomju sakaru sistēmās ne tikai rūpnīcās VEF ietvaros, bet arī vispār PSRS, kas savukārt tiešāk vai netiešāk varētu skart valsts aizsardzības intereses.

Otrs aģents Ziemelis ziņoja, ka R. Lejiņa un V Lejiņas (arī VEF inženieres) meita deviņpadsmitgadīgā Latvijas Valsts universitātes Juridiskās fakultātes otrā kursa studente Ērika Lejiņa Latvijas studentu delegācijas sastāvā Vispasaules studentu un jaunatnes festivāla laikā ļoti aktīvi piedalījusies dažādos kultūras pasākumos un viņai bijušas daudzas neformālas tikšanās ar dažādu valstu jaunatnes organizāciju pārstāvjiem, starp kuriem neapšaubāmi varēja būt arī ārzemju izlūkošanas aģenti. Šo sarunu saturs pilnībā nav zināms, taču no dažu viņas biedru (Jermaka, Mackēvičas, Brahmanes) stāstītā izriet, ka Ērika Lejiņa ārzemniekiem sūdzējusies par sliktajiem dzīves apstākļiem Padomju Latvijā un par to, ka 1949. gada 25. martā pilnīgi nepamatoti esot represēti viņas vecvecāki no mātes puses.

Pēc tam izmeklētājs Boļeslavs Mareckis rūpīgi apskatīja lietai pievienotās fotogrāfijas - Rūdolfs Lejiņš savā darba kabinetā rūpnīcā VEF, viņš ar sievu un meitu Jūrmalā, Somijā pie Sibeliusa pieminekļa, zinātniskās konferences laikā sarunājoties ar kādu ārzemnieku un viesnīcas vestibilā par kaut ko apspriežamies ar jau pieminēto Rietumvācijas pilsoni.

Dokumentu mapītē atradās ari vairāki Ērikas Lejiņas fotoattēli - meitene redzama stāvam uz universitātes akmens kāpnēm, dejojot universitātes Tautas deju ansamblī "Daina", tad dažas fotogrāfijas no starptautiskā jaunatnes festivāla norises un beidzot viņa kopā ar kādu puisi - Askoldu Tīrumu no Zviedrijas. Pie šīs fotogrāfijas bija atzīme - "Viņu starpā notiek sarakstīšanās."

Boļeslavs Mareckis ilgi raudzījās skaistās latviešu meitenes sejā un, jo ilgāk viņš skatījās, jo arvien konkrētāks viņa smadzenēs sāka veidoties kāds velnišķīgs plāns…

Viņš strauji piecēlās, iegāja blakusistabā un sekretārei pateica, lai viņa nekavējoties izraksta un nosūta ierašanās pavēsti Ērikai Lejiņai, kura dzīvo Rīgā, Dzirciema ielas 115. nama pirmajā dzīvoklī. Ērikai Lejiņai Valsts drošības komitejā jāierodas pie izmeklētāja Boļeslava Marecka 421. kabinetā pēc četrām dienām pulksten 13, caurlaižu birojā saņemot uz viņas vārda jau iepriekš izrakstītu caurlaidi.

Boļeslavs biezā stikla pelnutraukā nospieda izsmēķēto cigareti, vēlreiz rokā paņēma Ērikas Lejiņas fotogrāfijas, tās rūpīgi apskatīja, un viņa seju lēnām pārklāja auksts un nežēlīgs smīns…

Es tevi dabūšu, meitenīt, viņš domās apņēmās. Tu, Ērika Lejiņa, būsi mana! Iegūstot tik skaistu meiteni, es labi atriebšos savai neuzticīgajai sievai un pie viena lieku reizi nodemonstrēšu un ar savādu, varbūt ne vienmēr izskaidrojamu baudu izjutīšu arī savu varu pār pārējiem cilvēkiem…

3. nodaļa

Boļeslavs paskatījās pulkstenī. Tas rādīja tieši trīspadsmit. Labs skaitlis, viņš nodomāja. Labs un, iespējams, man liktenīgs. Es gan neesmu māņticīgs, taču ticu, ka šoreiz skaitlis trīspadsmit pretēji vispārpieņemtajam uzskatam, man tomēr nesīs veiksmi.

Par to, ko tas nesīs Ērikai Lejiņai, viņš kaut kā aizmirsa padomāt.

Boļeslavs Mareckis, lielāka respekta dēļ, šoreiz bija ģērbies Valsts drošības komitejas darbinieka formas tērpā, glīti sasukājies, noskuvies, iesmaržinājies, sev priekšā uz galda nolicis magnetofonu un nelielu papīru kaudzīti.

Pēc mirkļa pie durvīm pieklauvēja.

-  Jā, lūdzu! - viņš tūlīt atsaucās.

Durvis atvērās, un lielajā kabinetā bikli ienāca deviņpadsmitgadīga meitene un turpat arī apstājās. Ērika Lejiņa nenoliedzami bija nobijusies. To varēja redzēt uzreiz. Viņa paskatījās uz čekas virsnieku un nedaudz atvieglota uzelpoja - viņš bija jauns, glīts un nebūt neizskatījās pēc tāda, kurš tūlīt viņai varētu nodarīt fiziskas sāpes.

-  Vai man… pie jums? - Ērika klusi jautāja, rokā turot izsaukuma pavēsti.

Boļeslavs piecēlās un pagāja dažus soļus pretim.

-  Vai esat Ērika Lejiņa?

-  Jā, - meitene apstiprināja.

-   Lūdzu, sēdieties! - Boļeslavs laipni uzaicināja un parādīja uz tuvāk stāvošo krēslu.

Meitene apsēdās un viegli trīcēja. Boļeslavs to pamanīja un iekšēji nopriecājās. Te savā laikā ir drebējuši vīri kā ozoli, viņš atcerējās, tāpēc gandrīz vai ir jābrīnās, kā tu vēl neesi te noģībusi! Un ja tu, skuķēn, nekādas bailes arī nejustu, bet mēģinātu tēlot lielu varoni, es tevi tik un tā pievārētu! Es tevi salauztu kā skaliņu vai izdegušu sērkociņu.

-   Es nesaprotu… - meitene klusi un neveikli ierunājās.

• - Tūlīt visu sapratīsiet, - Boļeslavs sacīja, apsēdās viņai iepretim un ar asu, caururbjošu skatienu Ēriku apdedzināja no galvas līdz kājām. - Pateikšu uzreiz - šī pagaidām būs tikai tāda kā pusoficiāla, gandrīz vai privāta saruna starp mani - Valsts drošības komitejas izmeklētāju, vecāko leitnantu Boļeslavu Marecki - un Ēriku Lejiņu - Latvijas valsts universitātes Juridiskās fakultātes otrā kursa studenti. Taču mūsu saruna tomēr tiks ierakstīta magnetofona lentē un vēlāk nodota vienkārši arhīvā, vai arī…

Ērika izmeklētāja balsī saklausīja neslēptus draudus un atkal spēji nodrebēja. Viņa patiešām bija ļoti nobijusies. Ērikai daudzi cilvēki, to skaitā vecvecāki, kaimiņi, paziņas un draugi bija stāstījuši par tiem drausmu darbiem, kas šai mājā un šais kabinetos ar arestētajiem cilvēkiem bija notikuši gan četrdesmitajā un četrdesmit pirmajā gadā, gan pēckara laikā. Tagad gan, šķiet, nevienu īpaši nespīdzina, runā, ka tas pat esot aizliegts ar likumu, meitene domāja, bet kas to lai īsti zina?

Kabinets ir gaišs un tīrs, nesen izremontēts, arī mēbeles ir jaunas un pats izmeklētājs tāpat ir jauns un ar patīkamu ārieni. Bet kāda viņam ir sirds un dvēsele? Ko viņš vispār no manis vēlas? Kāpēc ir izsaucis? Varbūt pat arestēs un es nekad vairs..?

Ak, Dievs! meitene domās turpināja šausmināties. Kādā gan laikā un valstī man ir jādzīvo!

-   Vai esmu izdarījusi kaut ko neatļautu? - Ērika, ilgāk vairs nespējot izturēt draudīgo klusumu, tikko sadzirdami uzprasīja.

-   Par to arī tūlīt runāsim, - Boļeslavs atbildēja. - Vienīgi jau pašā sākumā gribu jums atgādināt, ka šeit parasti jautājumus uzdod tikai izmeklētājs, bet uz nopratināšanu izsauktajai personai ir pienākums uz šiem jautājumiem godīgi atbildēt. Ceru, ka jūs tā arī darīsiet un mūsu starpā nekādas domstarpības neradīsies, kuras vēlāk vajadzētu risināt… nedaudz savādākā stilā.

Meitene atkal notrīcēja un kļuva bālāka.

Boļeslavam tas patika un viņš jutās apmierināts. Ērikai bija gari, brīvi izlaisti blondi mati, kas sniedzās krietni pāri pleciem, smalka, iegarena seja, brūnas acis, pabiezas, ne pārāk spilgti uzkrāsotas lūpas, garš kakls un slaids augums, kas bija ietērpts tumši zilā kleitā, bet kājas greznoja tikko modē nākušās kaprona zeķes un zilas krāsas augstpapēžu kurpes.

Nenoliedzami, Ērika bija skaista, eleganti apģērbusies meitene un Boļeslavs nešaubījās, ka no morālā viedokļa viņa ļoti negodīgais plāns noteikti īstenosies un jau pēc neilga

Ērikai bija gari, brīvi izlaisti blondi mati

laika šī meitene atradīsies viņa gultā. Ko vīrietis bieži nespēj panākt ar savas personības pievilcību, spēku un mīlestību, kas viņam var aizliegt to panākt ar citiem līdzekļiem? Piemēram, ar bailēm? Daudzi teiks - tādā gadījumā tur nebūs pat smakas no mīlestības! Nu un tad? Man mīlestība nemaz nav vajadzīga! Man ir vajadzīga šī meitene! Un ko vispār pēc tā, kas noticis mūsu gadsimtā, vairs nozīmē morāle?! Ko ētika! Ko cildena cilvēka rīcība, ja visu pasauli pārklāj līķu kaudzes, asiņu straumes, nodevība un nemitīga vardarbība?! Kad likums nav nekas vairāk kā tikai melni burti uz balta papīra, bet morāle skaista dziesma tukšā klausītāju zālē?

-  Tātad sāksim ar vispārpieņemto procedūru, - Boļeslavs stingrā balsī pateica. - Kāds ir jūsu vārds un uzvārds?

-   Ērika Lejiņa, - meitene atbildēja.

-  Jūsu dzīves vietas adrese?

-   Dzirciema ielā 115, dzīvoklis 1.

-  Vai tā ir personīgā māja?

-  Nē. Tā kādreiz bija privātmāja un piederēja Cīruļa kundzei. Viņai vispār Iļguciemā piederējušas četras vai piecas mājas.

-   Kur tagad Cīruļa kundze atrodas?

-       Es nezinu, - Ērika paraustīja plecus. - Katrā ziņā cilvēkam, kuram ir piederējušas vairākas mājas un kurš izrādījās turīgāks par fabrikas strādnieku, pašlaik vajadzētu atrasties Sibīrijā.

-        Pašlaik Sibīrijā neatrodas neviens izsūtīts latviešu nacionālās buržuāzijas pārstāvis, - Boļeslavs paskaidroja. - Visi ir atgriezušies mājās.

-  Droši vien nejau visi… - meitene klusi iebilda.

-        Droši vien, - Boļeslavs piekrita. - Arī tepat Rīgā, dzīvojot pat ļoti labos apstākļos, dažādu iemeslu dēļ katru dienu nomirst desmitiem cilvēku! Tā kā toreizējā laika un vēstures izraisītā daudzu cilvēku piespiedu pārvietošana uz citiem Padomju Savienības apgabaliem nez vai būs īstais viņu bojā ejas iemesls. Bet tas nu tā. Kur pašlaik atrodas Cīruļa kundze?

-       Es jau teicu - nezinu. Bet apkārtnes cilvēki runā, ka viņa 1944. gada rudenī aizbraukusi uz Vāciju.

-  Tātad māja ir nacionalizēta?

-Jā.

-  Vai jums ir liels dzīvoklis?

-       Četras istabas, septiņdesmit seši kvadrātmetri, klāt vēl liela veranda un dārzs.

-  Nav slikti.

-   Tā ir. Dzīvoklis ir labs un vispār visa apkārtne…

-  Jūs dzīvojat kopā ar vecākiem?

-Jā.

-   Kur pašlaik atrodas jūsu vecvecāki?

-   Tie, kuri bija Sibīrijā?

-  Arī viņi.

-       Tēva vecākus es neatceros, - Ērika skaidroja. - Es piedzimu 1941. gada 1. jūlijā - dienā, kad Rīgā ienāca vācieši. Pēc nedēļas viņi tēva vecākus arestēja, bet pēc mēneša Biķernieku mežā nošāva.

-  Kāpēc?

-       Kāpēc toreiz cilvēkus šāva krievi? Kāpēc vācieši? Pamatā iemesls bija viens - šie cilvēki domāja savādāk nekā krievi vai vācieši.

-  Vai jūsu tēva vecāki bija komunisti?

-Jā.

-   Bet jūsu mātes vecāki? Buržuji? Lielsaimnieki?

-       Kā to ņem, - meitene sacīja. - Viņiem Smiltenes apkārtnē piederēja deviņdesmit hektāru liela zemnieku saimniecība.

-  Viņus uz Sibīriju izsūtīja ne tāpēc.

-   Kāpēc tad?

-       Viņi palīdzēja bandītiem un aktīvi nostājās pret kolhoziem.

-        Tas viss droši vien nav tik vienkārši, - meitene teica. - Viņu mājās patiešām vairākas reizes esot ienākuši bruņoti cilvēki no mežā. Bet ja tev pieliek automāta stobru pie pieres? Vai vienkārši tāpat palūdz gabalu maizes? Vai ir iespējams nedot? Bet kas attiecas uz nostāšanos pret kolhoziem… Man šķiet, ikviens zemnieks toreiz bija pret tiem. Vienīgi ne visi to klaji izrādīja.

-   Kur viņi pašlaik atrodas? - Boļeslavs prasīja.

-       Vai tad jūs to nezināt? - Ērika, jau nedaudz apradusi ar vidi un kļuvusi mazliet drošāka, atjautāja.

Boļeslavs pasmīnēja, tad atkal kļuva nopietns.

-       Tātad - kur viņi pašlaik atrodas? Vai atgriezušies savās mājās?

-       Nē. Pēc pārnākšanas no Sibīrijas 1956. gada rudenī viņi apmetās blakus mājā, kuru saimnieki Sibīrijā bija nomiruši. Bet pašu mājā pa to laiku bija ievācies toreizējais pagasta partijas sekretārs, vēlākais kolhoza priekšsēdētājs Andrejs Klucis.

-       Vai jūsu vecvecāki vēl joprojām ir noskaņoti naidīgi pret padomju varu?

-  To es nezinu, - meitene atbildēja, - taču domāju, ka ne.

-        Tā tas varētu būt, - Boļeslavs domīgs piekrita. - Sibīrija daudzus ir piespiedusi domāt un rīkoties stipri savādāk, nekā viņi to bija darījuši iepriekš. Bet, Ērika, kā pret padomju varu izturaties jūs?

Meitene dažus mirkļus domāja, tad samulsusi sacīja:

-   Es citu varu nepazīstu. Man nav ar ko salīdzināt…

-  Tā nav atbilde, - Boļeslavs diezgan asi pateica.

-  Kādu atbildi jūs vēlaties dzirdēt?

-  Patiesu, - Boļeslavs sacīja. - Ļoti patiesu, biedre Lejiņa!

-       Man nekādas pretenzijas pret padomju varu nav, - Ērika, atkal manāmi nobijusies, atbildēja.

-  Vai esat komjauniete?

-Jā.

-       Ko par padomju varu un jauno partijas politiku domā jūsu vecāki?

-  Visu to labāko! - Ērika uzreiz ātri atbildēja.

Boļeslavs indīgi pasmīnēja.

-       Es gan par to stipri šaubos, - Boļeslavs sacīja. - Pat stipri šaubos!

-   Kāpēc? - meitene iesaucās. - Viņi ir godīgi!

-       Jums tas tikai tā šķiet, - Boļeslavs teica, no mapītes izņēma vairākas fotogrāfijas un tās parādīja Ērikai. - Redzat? Jūsu tēvs Helsinkos zinātniskās konferences laikā viesnīcas vestibilā satiekas ar kādu Rietumvācijas izlūkdienesta aģentu!

Ērika atkal nobāla, viegli nodrebēja un pēkšņi sajuta, ka viņu visu spēji apņem ledains aukstums.

-   Kā jūs zināt, ka šis svešais cilvēks ir spiegs?

Boļeslavs vēlreiz indīgi pasmīnēja, paliecās uz priekšu un

gandrīz vai čukstus sacīja: - Ērika… Vai jūs esat aizmirsusi, kur jūs pašlaik atrodaties?

-   Nē, - meitene klusi un, vēl vairāk nobijusies, atbildēja.

-        Tas ir labi, - Boļeslavs apmierināts sacīja, - un pacentieties to neaizmirst nekad! Mēs esam loti nopietna iestāde un mūsu pienākums ir rūpēties par valsts drošību. Bet valsts drošības jēdzienā ietilpst arī tas, ka mēs ne uz mirkli nedrīkstam pārtraukt cīņu pret imperiālisma aģentiem, kā arī savu iekšējo ienaidnieku atklāšanu un viņu bargu sodīšanu! Es ļoti baidos, Ērika…

Boļeslavs kā liels aktieris ieturēja ilgu pauzi, tad skaļi izšāva:

-       Ar kādiem cilvēkiem jūs satikāties festivāla laikā Maskavā?

Meitene nervozi paraustīja plecus.

-  Ar daudziem…

-   Lūdzu, konkrētāk!

-  Vai tad tas bija aizliegts?

-       Nē, aizliegts tas nebija, taču tur mudžēt mudžēja no ārvalstu spiegiem!

-   Vai tas viņiem bija rakstīts uz pieres? - Ērika prasīja.

-       Nē, uz pieres tas viņiem, protams, rakstīts nebija, - Boļeslavs piekrita, - taču godīgai padomju jaunietei, turklāt vēl komjaunietei, vajadzēja gan būt daudz rūpīgākai savu draugu izvēlē…

Boļeslavs atkal no dokumentu mapītes izņēma dažas fotogrāfijas un tās pasniedza Ērikai. Meitene ar nedaudz drebošām rokām tās paņēma, rūpīgi apskatīja, tad neizpratnē paskatījās uz galda pretējā pusē sēdošo čekas izmeklētāju.

-        Tātad es tur tiku izsekota? - viņa ar sausu muti prasīja. - Mani slepus fotografēja..?

-        Kas tas ir par puisi, ar kuru jūs sarunājaties pie Puški- na pieminekļa?

-   Tas ir viens no festivāla dalībniekiem, - meitene atbildēja. _

-  Ārzemnieks?

-Jā.

-   No kādas valsts? Kādas tautības? - Boļeslavs atkal asi jautāja.

Meitene ilgi klusēja, tad, nedaudz iespītējusies, uzprasīja:

-  Kāpēc tas jums būtu jāzina? Viņš bija viens no festivāla dalībniekiem un tādu tur bija desmit tūkstoši!

-   Pareizi! - Boļeslavs piekrita. - Bet no šiem desmit tūkstošiem mūs pašlaik interesē tikai divi - jūs un tas puisis! Tātad atkārtoju jautājumu - kas šis puisis tāds ir ? Vai ārzemnieks? Un, ja ir ārzemnieks, pie kādas tautības pieder?

Ērika atkal ilgi klusēja un varēja skaidri redzēt, ka viņa neko par šo cilvēku negrib stāstīt. Taču jau pats fakts, ka viņa atrodas čekas mājā, izmeklētāja kabinetā, ka viņam acīmredzot bez viņas stāstīšanas jau tāpat viss ir zināms, ka ir jau sākta rūpīga izmeklēšana gan viņas, gan vecāku lietā, ka ir sekots gan tēva, gan viņas gaitām, ka ir izsekota un slepus fotografēta, uz meitenes psihi atstāja gandrīz vai graujošu iespaidu.

Viņa, iedomājusies un skaidri apjēguši, kādas tam visam varētu būt sekas, tagad patiešām ārkārtīgi nobijās un sāka raudāt.

Boļeslavs uz to nekādi nereaģēja. Viņš nepiedāvāja iedzert ne dažus malkus ūdens, ne lūdza raudāšanu pārtraukt. Viņš tikai klusējot cieši skatījās uz galda otrā pusē sēdošo meiteni un saprata, ka viņa ir jau salauzta. Vēl tikai atliek izteikt nelielus draudus, nedaudz pārspīlēt situāciju, un meitene būs uzvarēta pilnīgi.

Pēc neilga laika Ērika pārstāja raudāt, taču palika sēdot ar zemu noliektu galvu.

-   Redzat, Ērika, - Boļeslavs mierīgā balsī sāka stāstīt. -Jūs jau droši vien pati sapratāt, ka no mums neko noslēpt nav iespējams. Mēs zinām visu. Es saprotu, ka jums ir neērti nosaukt sava drauga vārdu, to no savas puses uzskatot par nodevību. Labi! Varat klusēt! Es pateikšu jūsu vietā. Puisi sauc Askolds Tīrums. Viņš ir latvietis. Viņa tēvs Oskars Tīrums vācu okupācijas laikā Rīgā aktīvi darbojās latviešu pašpārvaldes juridiskajā departamentā kā tās vadītājs, tāpēc kopā ar ģimeni 1944. gada rudenī aizbēga uz Zviedriju. Tur viņš turpina aktīvu pretpadomju darbību, iesaistīdamies visreakcionārāko latviešu emigrantu organizācijās, Latvijas fondu ieskaitot. Nedomāju, ka viņa dēlam Askoldam būtu citi politiskie uzskati nekā tēvam. Mēs pat skaidri zinām, ka viņš uz festivālu brauca tieši šo emigrantu organizāciju uzdevumā, lai nepastarpināti ievāktu viņiem vajadzīgo informāciju no pašreiz Latvijā dzīvojošajiem jauniešiem. Tieši tādam nolūkam tikāt izmantota arī jūs! Un jūs neklusējāt! Jūs aizmirsāt, ka esat komjauniete, Padomju Latvijas pārstāve, bet viņam stāstījāt, cik Latvijā esot grūta dzīve, ka dažreiz veikalos trūkstot pat maizes! Jūs ar viņu sarakstāties un savās vēstulēs nebūt nerunājat vienīgi par jūsu personīgajiem jautājumiem! Jūs runājāt arī par politiku! Jūs principā nosodāt padomju varu, bez Askolda Tīruma jūs vēl dažiem cilvēkiem stāstījāt, ka padomju varas iestādes it kā pilnīgi nepamatoti represējušas jūsu vecmāmiņu un vectēvu! Bet tie ir meli! Ērika Lejiņa! Tas ir padomju varas apmelojums un bezkaunīgs īstenības izkropļojums! Vai jūs zināt, kas jums par to draud?

Meitene nobijusies klusēja.

-  Es jums varu pateikt, - Boļeslavs turpināja. - Visvieglākais sods būtu jūsu nekavējoša izslēgšana no universitātes! Un ardievu augstākā izglītība! Labākā gadījumā jums vajadzēs strādāt Vagonu rūpnīcā pie štances vai VEFā pie konveijera! Bet sliktākajā… Par pretpadomju aģitāciju un propagandu, par sakariem ar ārzemju spiegošanas organizācijām jums draud tiesa, kurai vajadzēs, vadoties pēc attiecīgā Kriminālkodeksa panta, jūs sodīt ar brīvības atņemšanu uz laiku no astoņiem līdz piecpadsmit gadiem! Vai tagad apjēdzat, kādos mēslos esat iekļuvusi?!

Meitene piekrītoši pamāja ar galvu un atkal sāka skaļi raudāt. Bet Boļeslavs turpināja uzbrukt.

-  Turklāt vēl jūsu vecāku lieta… Arī viņi var tikt tiesāti, it sevišķi jūsu tēvs! Bet…

Boļeslavs paliecās, no karafes glāzē ielēja ūdeni un to pasniedza meitenei.

-   Lūdzu, iedzeriet un beidzot nomierinieties! Galu galā nav izslēgts, ka visu tomēr vēl varēs vērst par labu!

Meitene izdzēra glāzi tukšu, patiešām nedaudz nomierinājās un cerību pilna paskatījās uz pieklājīgo čekas izmeklētāju.

-  Ko jūs teicāt? Visu varēs vērst par labu..?

-  Jā, - Boļeslavs apliecināja. - Es vienkārši jūsu vecāku un jūsu lietu varu izbeigt un to nodot arhīvā. Un viss!

Meitene, sākot kaut ko nojaust, dažus mirkļus klusēja, tad mulsi vaicāja:

-   Ko tādā gadījumā jūs vēlaties no manis?

Boļeslavs iesmējās un izslēdza magnetofonu.

-        Jūs pareizi uzminējāt! Nekad nekas netiek darīts par velti! Par visu ir jāmaksā. Arī jums!

Meitene jutās pārsteigta.

-  Jūs vēlaties naudu?

-        Tas būtu primitīvi, - Boļeslavs saviebies atbildēja. - Es vienkārši gribu… Vai jums tuvākajā laikā ir kāds brīvs vakars?

-       Jā, - Ērika pateica. - Kad nav nodarbības deju ansamblī…

-       Kā ir ar ceturtdienu? - Boļeslavs, šķirstīdams galda kalendāru, painteresējās. - Ceturtdienas vakarā jūs varat būt neaizņemta?

-  Jā, - Ērika bez liekas domāšanas atbildēja.

-   Es jums būtu ļoti pateicīgs, ja jūs šo vakaru veltītu man.

Meitene atkal jau kuro reizi saspringta dažus mirkļus domāja, tad klusi jautāja:

-   Kā to lai es saprotu?

-        Pavisam vienkārši, - Boļeslavs sacīja. - Pavadiet mani uz operas pirmizrādi! Tieši ceturtdienas vakarā ir Karmenas pirmizrāde un būtu ļoti patīkami, ja šai vakarā man blakus atrastos tik skaista meitene kā jūs.

Ērika samocīti pasmaidīja.

-   Paldies par komplimentu, bet…

Boļeslavs nevērīgi atmeta ar roku un piecēlās.

-        Mēs jau par visu esam vienojušies, - viņš sacīja, piegāja pie meitenes, paņēma viņu pie rokas un piecēla stāvus. - Es jūs ļoti gaidīšu. Ne jums, ne man dzīve nemaz nav tik salda, tā kā kāds patīkams vakars ārpus mājas… Nebaidieties, Ērika! Es nebūt neesmu tik slikts, kādam man dažreiz tomēr nākas būt, pildot sava amata pienākumus. Visi čekas briesmoņi no drošības orgāniem tika padzīti jau piecdesmit trešajā gadā pēc Berijas aresta. Tagad šeit strādā jauni, izglītoti un inteliģenti cilvēki, kuri ir tādi paši kā pārējie cilvēki. Ceru, ka jūs nekad nenožēlosiet, ka esat ar mani iepazinusies!

Boļeslavs parakstīja Ērikas Lejiņas caurlaidi un pavadīja viņu līdz durvīm.

-       Uz redzēšanos! - viņš sacīja un pat nedaudz palocīja galvu. - Tātad ceturtdien pulksten septiņos pie Operas durvīm. Es jūs ļoti gaidīšu.

Meitene aizgāja.

Boļeslavs aizvēra durvis, aizsmēķēja cigareti un domīgs nostājās pie loga.

Viss būs kārtībā, viņš apmierināts nodomāja. Tieši tu arī būsi mana Karmena…

4. nodala

*

Pēc trīsdesmit septiņiem gadiem Rīgas apgabala tiesas Kriminālkolēģijas tiesas tiesnese Ērika Lejiņa-Zunde, pacēlusi galvu augšup, pēkšņi ieraudzīja, ka pa baltajiem istabas griestiem rāpo melns zirneklis. Skats bija riebīgs.

Tā ir slikta zīme, viņa dziļā nepatikā secināja. Varbūt šis zirneklis nāk pēc manas dzīvības. Viens sīks kodiens, viena tikko saredzama rēta, un es vairs neesmu. Bet tā nevar būt! Latvijā neesot nevienas indīgu zirnekļu sugas!

Tātad man ir cerības palikt dzīvai.

Un arī tas noziedznieks (trīskāršs slepkava), kuram es rit pasludināšu tiesas piespriesto nāves sodu, iespējams, tāpat paliks dzīvs. Vēlāk Augstākā tiesa spriedumu vai nu atcels un nāves sodu apmainīs pret mūža ieslodzījumu, vai ari nekādas izmaiņas tomēr nenotiks, spriedums paliks spēkā, Valsts prezidents viņu neapžēlos, un jaunais vīrietis tiks nošauts.

Vai man šā cilvēka ir žēl?

Nezinu.

Viņam, sakot pēdējo vārdu, bija ļoti skumjas acis un tās man atgādināja, tiesa, ļoti tāli un miglaini, taču tomēr nez kāpēc atgādināja kādu sen aizgājušu 1960. gada vasaras dienu…

Kad es vecākiem izstāstīju par notikušo sarunu ar čekas izmeklētāju Boļeslavu Marecki, arī viņi tūlīt stipri nobijās un saprata, ka gaidāmas lielas nepatikšanas. Lai gan Boļeslavs bija jauns, glīts un visā visumā arī diezgan pieklājīgs, viņš man tomēr ļoti nepatika. īsti nespēju izskaidrot, kāpēc. Pirmām kārtām jau laikam tādēļ, ka viņš bija čekas virsnieks. Otrkārt, ka bija polis. To man izskaidrot ir vēl grūtāk, taču man nepatika, ka viņš ir polis. Iespējams tikai tādēļ, ka toreiz biju iemīlējusies latviešu puisī Askoldā. Droši vien. Pavisam noteikti. Es Askoldu satiku festivāla laikā un viņā iemīlējos pirmajā mirklī. Tas arī bija ļoti savādi. Mēs visu festivāla laiku pavadījām kopā. Askolds studēja Stokholmas universitātē žurnālistiku, bija jautrs, asprātīgs, skaists, stalts, biedrisks un ļoti maigs. Mēs staigājām un skrējām no viena pasākuma uz nākamo, bieži skūpstījāmies un vienreiz pat studentu kopmītnes istabiņā gandrīz sagrēkojām. Taču diemžēl tikai gandrīz… Es vēl biju nevainīga un ļoti gribēju, lai mans pirmais vīrietis būtu tieši viņš. Taču mums praktiski nekad neiznāca atrast tādu brīdi, kad būtu varējuši būt vieni. Mēs mīlēties varējām varbūt vienīgi pulksten trijos naktī kādā no Maskavas parkiem, vai arī ieslēgušies studentu kopmītnes tualetē…

Pēc festivāla Askolds atgriezās Zviedrijā, bet mēs turpinājām sarakstīties. Pēc sarunas Valsts drošības komitejā sapratu, ka kaut kādā veidā mūsu sarakste tiek kontrolēta, iespējams, viņi pat šīs vēstules lasa! Tas manī izraisīja spēju riebumu un naidu. Sajutu arī bailes, taču iedomājos, ka pie tā nav tik daudz vainīga padomju vara, cik šīs varas centīgais aizstāvis Boļeslavs Mareckis. Tieši viņš!

-   Kas man tagad būtu jādara? - es prasīju mātei. - Kā rīkoties? Iet ar viņu uz Operu, vai nē?

-   Noteikti ej! - māte nešaubīdamās atbildēja. - Es tevi lūdzu! Es tev pat pavēlu! Ej! No tā ne tev, ne mums nekāds sliktums nevar rasties, bet atteikšanās gadījumā… Varbūt mums visiem pavērsies ceļš uz Sibīriju…

-   Bet ja viņš pēc tam no manis prasīs ko vairāk? - es uztraukusies jautāju. - Ja šis laipnais uzaicinājums uz Operu ir tikai priekšspēle tam..?

-   Vai viņš ir neglīts? - māte painteresējās.

-Nē.

-  Vecs?

-Nē.

-   Rupjš?

-Nē.

-   Precējies?

-   Nezinu.

-  Vai viņš tev kaut kādā veidā jau lika saprast..?

-   Ko? - es nedaudz piesarku.

-   Ka jūsu starpā varētu būt ari intīmas attiecības.

-  To varēju nojaust. Katrā ziņā viņš man pilnīgi skaidri lika saprast vienīgi to, ka nepaklausības vai, pareizāk sakot, nepakļaušanās gadījumā viņi tēvu un mani varot apsūdzēt spiegošanā ārvalstu labā…

Māte skaļi novaimanājās un sāka raudāt.

Es viņu sapratu. Mātes vecāki jau bija izgājuši ciešanu pilno Sibīrijas izsūtījuma ceļu, lai gan viņiem (1949. gada izsūtītajiem) tomēr jau bija nesalīdzināmi vieglāk nekā tiem, kuri Sibīrijā nokļuva 1941. gadā.

Taču tagad, ja Boļeslavs Mareckis savus draudus īstenos, kas bija visai ticami, tad mani un tēvu nekāds vieglāks vai smagāks izsūtījums nemaz nedraudēja! Draudēja tiesa! Un astoņi vai piecpadsmit gadi darba nometnē!

Arī es sāku raudāt. Man kļuva ļoti žēl gan mātes, tēva, gan pašai sevis. Vēl smagāk kļuva, kad skaidri apzinājos, ka ne tēvs, ne es neko sliktu neesam izdarījuši!

Tas, par ko mūs čekas izmeklētājs draudēja sodīt, bija tikai normālu cilvēku normālas attiecības! Nekas vairāk! Tieši tas mani visvairāk arī šausmināja, kā 1941. gadā un pēckara gados acīmredzot šausmināja tūkstošiem citu latviešu, kuri šādu vai tādu iemeslu dēļ nokļuva valsts drošības orgānu uzmanības lokā.

-   Es taču tevi, meitiņ, brīdināju, - māte šņukstēdama atgādināja. - Esi uzmanīga! Ne ar vienu ārzemnieku nesatie- cies!

-   Tas nebija iespējams, - es atbildēju. - Tieši ar šādu nolūku festivāls arī tika rīkots, lai pēc iespējas vairāk jauniešu no citām zemēm satiktos un savstarpēji iepazītos! Lai draudzētos! Turklāt Askolds taču īstenībā nav ārzemnieks! Viņš ir latvietis, viņa vecāki ir latvieši un šeit ir viņu dzimtene!

-  Tā domājam mēs, - māte sacīja, - taču stūra mājā domā pavisam savādāk! Viņu skatījumā katrs ārzemēs dzīvojošais cilvēks ir mūsu ienaidnieks! Turklāt Askolds taču patiešām tur sastāv vairākās starptautiskās un Zviedrijas studentu korporācijās un apvienībās! Tāpat neapšaubāmi ir saistīts arī ar latviešu emigrācijas organizācijām - ar Daugavas vanagiem un Latvijas fondu… un kas to zina, ar ko vēl! Vai vari droši apgalvot, ka arī viņš tevi neizmanto kaut kādiem saviem vai citu cilvēku politiskiem mērķiem?!

Nē, es to droši apgalvot nevarēju, tāpēc klusēju. Un domāju, ka tas tomēr nav nekāds noziegums.

Noziegums ir nogalināt otru cilvēku.

Noziegums ir nozagt kādam cilvēkam viņa pēdējo maizes gabalu.

Noziegums ir sodīt nevainīgus cilvēkus.

Noziegums ir uzskatīt par noziegumu kaut ko tādu, kas parasti cilvēku dzīvēs un viņu savstarpējās attiecībās ir pavisam normāli un pareizi!

Tēvs uz Boļeslava Marecka sarunu ar mani reaģēja vēl trakāk nekā māte. Viņš tāpat nobijās un pateica, ka cilvēks, ar ko viņš viesnīcas vestibilā sarunājies, esot bijis kāds latviešu vai, pareizāk sakot, Rietumvācijas zinātnieks, kuram, jā, viņš mazliet pastāstījis par dzīvi Padomju Latvijā un par dažu agrāk sabiedrībā pazīstamu cilvēku likteņiem.

Tātad tas ir fiksēts. Viņu ir uzraudzījuši. Viņš ir fotografēts. Viņš jau ir iekļuvis čekas aizdomās turamo cilvēku kartotēkā! Vēl vairāk! Tiek jau gatavota viņa krimināllieta par spiegošanu un Dzimtenes nodevību!

Pēc tam sekos piecpadsmit gadi Vorkutas ogļu šahtās vai kādā no Mordovijas stingrā režīma nometnēm.

Atlika vienīgi apskaust un brīnīties, cik tolaik viegli un vienkārši padomju varas īstenotāji un tās aizstāvji varēja tikt vaļā no jebkura sev nevēlama cilvēka!

Pa lielākai daļai vienkārši tāpat, sava prieka pēc. Vai arī apmierinot savu varaskāri un nostiprinot pārliecību par savas niecīgās personības lielo svarīgumu valsts dzīvē.

Tu ar cilvēku likteņiem vari spēlēties kā ar riču-raču kauliņiem!

Kas gan uz šīs pasaules vēl varētu būt saldāks un patīkamāks?

Šodien arī es stiprā mērā tāpat ietekmēju un izšķiru daudzu cilvēku turpmākās dzīves likteņus, tikai tas man pārāk patīkami vis nešķiet. Dažreiz taisnīgi gan.

Varbūt toreiz Boļeslavam Mareckim arī šķita, ka viņš rīkojas taisnīgi?

Stipri šaubos. Nē! Mareckis vienkārši bija nelietis! Un tieši viņa dēļ arī es nedaudz vēlāk kļuvu neliete…

Bet tas bija vēlāk.

Tovakar tēvs krietni piedzērās, vēlu vakarā mani iesauca savā istabā, nosēdināja krēslā un sāka diezgan nesakarīgi runāt. Taču es visu sapratu.

- Ērika… Tu esi mana mīļā meita. Vienīgais bērns. Es gribēju puiku, piedzimi tu. Vienalga, bērns paliek bērns. Vēlējos, lai tu būtu laimīga. Izglītota juriste, spoža karjera… Labi apprecētos, būtu bērni. Viss normāli. Taču nenormālā valstī acīmredzot nekas normāls nevar notikt! Mūs visus gaida liela nelaime! Tu esi skaista meitene. Enerģiska, aktīva, gudra. Tu mūs visus vari izglābt. Ja es pareizi esmu sapratis… Čekas izmeklētājs tevi ir ieskatījies. Tu viņam esi iepatikusies. Kā citādi viņš tevi aicinātu uz Operu? Nebūs brīnums, ja viņš vēlāk tevi aicinās arī uz gultu… Man to ir

smagi teikt… Bet ej! Ej, Ērika! Es tevi atceros maziņu. Tagad tu esi pieaugusi. Tu vari darīt, ko gribi, bet… Varbūt tas ir mūsu vienīgais glābiņš? Padomā par to! Es tevi lūdzu…

Es par to padomāju, un man tas šķita vairāk nekā pretīgi un pazemojoši. Bet…

Lūk, vienmēr šis nolādētais Bet!

Kāds kaut kur jau rakstīja papīrus.

Kāds kaut kur jau lēma mūsu likteņus.

Kāds kaut kur uz dokumentiem spieda zīmogus.

Kāds jau žvadzināja cietuma kameras atslēgas.

Varbūt es patiešām varu kļūt par mūsu ģimenes glābēju?

Es zinu. No manis nekas daudz netiks prasīts.

Tikai daži smaidi. Nedaudz uzspēlēts maigums un sirsnība. Daži skūpsti. Atkailināta miesa. Izplestas kājas…

Kas tas ir, salīdzinājumā ar izpostītu dzīvi, pārtrauktu izglītību, tiesu, smirdošām cietuma kamerām un stindzinošo Sibīrijas aukstumu?!

Nekas!

Un tai pašā laikā… viss!

Tā esmu es pati un tā ir mana dzīve. Un tie ir mani vecāki un viņu dzīves.

Tā ir mana izvēle. Varbūt pati svarīgākā mūžā.

Kā saka - mirt ar lepni paceltu galvu, vai dažreiz tomēr nebaidīties nokrist ari uz ceļiem…

Kā ir labāk? Kā pareizāk?

Patiesībā tā ir arī jebkura cita cilvēka ne tikai piespēlētā mirkļa, bet arī visas dzīves izvēle - krist vai stāvēt?

Ja es skaidri zinātu, ka ar savu rīcību un uzvedību varu izglābt gan sevi, gan vecākus, es daudz nešaubīdamās arī nokristu uz ceļiem. Tas man šķita daudz mazāks ļaunums par to, kas mūs visus varētu piemeklēt, ja stāvētu ar augsti paceltu galvu un teiktu - nē!

Acīmredzot dzīvē ir mirkļi, kad ir vērts pazemoties.

Ejot uz Operu, uzpucējos cik vien krāšņi varēju. Mugurā uzvilku biezu, sarkana samta vakarkleitu ar lielu izgriezumu priekšā, ap roku apliku sudraba rokassprādzi, ap kaklu tumši dzeltenas dzintara krelles, uzfrizēju matus, kājās jaunas zeķes un sarkanas augstpapēžu kurpes.

Biju jauna, skaista un eleganta!

Es biju vienkārši apburoša!

Boļeslavs pie Operas piebrauca jaunā automašīnā Moskvič. Viņš bija ģērbies melnā uzvalkā, baltā kreklā un

Ejot uz Operu, uzpucējos cik vien krāšņi varēju.

gaiši pelēkā kaklasaitē. Arī viņš izskatījās skaists un elegants, taču, kad viņš man tuvojās un mirkli vēlāk sasveicinoties noskūpstīja pat roku, man pāri visam ķermenim tomēr pārskrēja auksti drebuļi.

-        Vai tad jūsu kantora darbinieki drīkst atļauties tādas buržuāziskas uzvedības manieres, kā dāmām skūpstīt rokas? - es mazliet ironiski jautāju.

Boļeslavs ne mazāk ironiski atsmaidīja pretim un atbildēja: - Dažreiz izņēmuma gadījumos drīkst. Vai jums nepatika?

-        Pateicos. Tas bija patīkami. Un pārsteidzoši, - es piebildu.

-        Dzīve ar to jau arī ir skaista, ka tā mums katru dienu sagādā kādu patīkamu pārsteigumu. Un jūs, Ērika, man šovakar patiešām esat liels pārsteigums.

-   Kādā ziņā? - es painteresējos.

-   Pirmkārt jau ar to, ka tomēr esat atnākusi.

-   Vai šaubījāties?

-   Mazliet. Bet otrkārt… Jūs esat ārkārtīgi skaista.

-   Paldies. Es no jums baidos, tāpēc arī atnācu.

-   Tikai tāpēc?

-Jā.

-   Vai tad pati operas izrāde jūs neinteresē? Vai jums nav patīkami atrasties teātrī labi ģērbtas publikas vidū? Un beigu beigās… Vai es jums arī kā vīrietis nemaz nepatīku?

-  Patīkat, - es atbildēju. - Kā vīrietis. Bet rīt jūs jau atkal būsiet Valsts drošības komitejas izmeklētājs.

-  Par to nedomājiet, - Boļeslavs sacīja, paņēma mani zem rokas, aizveda līdz garderobei, tur noģērbām virsdrēbes, es pie spoguļa vēl nedaudz sasukāju matus, sakārtoju kleitu, un mēs iegājām zālē.

Vietas bija labas. Partera septītās rindas vidū.

Visapkārt patiešām sēdēja labi apģērbti cilvēki.

īsu brīdi radās pat tāda kā neliela svētku sajūta. Bet kad zālē nodzisa gaisma un orķestris Riharda Glāzupa vadībā sāka atskaņot operas uvertīru, Boļeslavs negaidīti savas kreisās rokas plaukstu uzlika uz manas kājas augstu virs ceļgala un ilgu laiku to neatrāva. Es uz to nekādi ārēji nereaģēju. Pievēru acis, klausījos mūziku un visu laiku saspringta domāju, vai Boļeslavs patiešām būs tik uzbāzīgs, ka nodomājis visu izrādes laiku grābstīties ap manām kājām un jau šovakar pēc izrādes..?

Nē. Viņš tomēr nebija tik uzbāzīgs un man vairs nepie- skārās. Acīmredzot tas bija tikai tāds kluss izmēģinājuma šāviens - pavērot manu reakciju. Tā kā nekāda reakcija nesekoja, Boļeslavs ar to apmierinājās, droši vien nospries- dams, ka šī meitene viņam nep+etosies arī daudz prozaiskākos apstākļos.

Pēc pirmā cēliena viņš mani aizveda uz bufeti un uzcienāja ar šampanieti.

Pēc otrā cēliena viņš mani atkal aizveda uz bufeti un šoreiz uzcienāja ar divām glāzītēm rožu liķiera.

Es neatteicos. Izdzertais alkohols mani nedaudz nomierināja.

Pēc trešā cēliena, vai, pareizāk sakot, pēc izrādes beigām viņš mani iesēdināja savā automašīnā un veda uz mājām. Tas mani nedaudz pārsteidza. Biju gandrīz vai pārliecināta, ka Boļeslavs mani vedīs pie sevis, tad atcerējos, ka viņš taču laikam ir precējies, viņam ir bērni, dzīvoklī droši vien atrodas arī sievas vai viņa vecāki…

Tātad nav izslēgts, ka viņš mani mēģinās izvarot tepat automašīnā, es nodomāju, un man kļuva neizsakāmi skumji.

-   Kā jums patika izrāde? - Boļeslavs negaidīti painteresējās.

-   Ļoti labi, - es čukstus atbildēju. - Viss bija lieliski.

-        Vai nenožēlojat, ka manam uzaicinājumam paklausījāt un tomēr uz teātri atnācāt?

-        Nē, - es pakratīju galvu. - Paldies. Nenožēloju. Viss bija jauki. Man patika.

-       Priecājos, ka esmu spējis jums sagādāt labu vakaru. Varbūt tuvākajā laikā to atkārtosim?

-   Atkal uz Operu?

-        Aiziesim uz Drāmas teātri, - viņš piedāvāja. - Vai uz Daili. Vai uz Jaunatnes teātri. Jums vispār patīk apmeklēt teātrus?

-   Jā, - es piekrītoši pamāju. - Patīk.

-   Kā ir ar cirku? - viņš vēl painteresējās.

-   Tas arī ir labs, - es ātri atbildēju.

-        Tas būtu vēl labāks, ja viņi tur neizmantotu dresētus dzīvniekus, - Boļeslavs sacīja.

-   Jums tie nepatīk? - jutos nedaudz pārsteigta.

-        Patīk, - Boļeslavs sacīja. - Man riebjas dresētāji. Šķiet, viņi par dzīvniekiem tikai ņirgājas.

-        Bet vai jūs pats… - es pēkšņi, acīmredzot nedaudz izdzertā alkohola iespaidā, jautāju. - Un pārējie jūsu darbinieki? Vai jūs neesat tādi paši dresētāji, tikai dzīvnieku vietā darbojaties ar cilvēkiem?

Boļeslavs iesmējās.

-       Varbūt… Es par to kaut kā nebiju iedomājies. Bet tas ir visai iespējams.

-  Vai tas jums patīk?

-   Diemžēl tas ir mans pienākums.

-        Būt nežēlīgiem cilvēku dresētājiem..? Nesaprotu. Kas tas ir par pienākumu?

-        Tas ir labi, Ērika, ja jūs to patiešām nesaprotat, - Boļeslavs sacīja un apstādināja mašīnu. Viņš bija apstājies kādus divsimt metrus no manām mājām. Ielas kreisajā pusē netālu stāvēja dažas nelielas privātmājas, bet labajā pusē stiepās lieli smilšu pauguri, apauguši ar retām priedēm un krūmājiem. Tas bija Iļģuciema pats attālākais nostūris.

-        Es dzīvoju vēl netālu uz priekšu, - ļoti uztraukusies sacīju. - Vai redzat to balto māju?

-        Es zinu, - Boļeslavs pateica un pagriezās pret mani. - Kā iet pa universitāti? - viņš negaidīti uzprasīja.

-   Normāli, - es atbildēju.

-        Kāpēc, Ērika, jūs esat izvēlējusies tieši jurista profesiju? - viņš turpināja interesēties.

-   To tā uzreiz ir grūti formulēt, - nedaudz apmulsu.

-   Kāpēc jūs nevēlējāties kļūt par aktrisi? Kāpēc ne par ārsti? Galu galā ir vēl desmitiem citu profesiju!

-   Es gribu būt juriste, - stingrā balsi apliecināju.

-  Pēc universitātes beigšanas, ja jūs to beigsiet, par ko vēlētos strādāt? - Boļeslavs neatlaidās. - Par tiesnesi? Advokāti? Prokurori? Juriskonsulti? Izmeklētāju? Notāri?

-  Es gribētu būt tiesnese, - klusi pateicu un atklāti ieskatījos Boļeslava acis. Tās nebija ļaunas. Vismaz tajā brīdī viņa acīs mirdzēja vienīgi pārsteigums.

-   Patiešām? - viņš jautāja. - Kāpēc tieši tiesnese?

-   Tāpēc… - Es stipri samulsu. - Nezinu. Varbūt tāpēc, ka es zinu, cik ļoti daudz cilvēku ir notiesāti nevainīgi. Es nekad to nespētu. Es nekad tā nedarītu!

-   Jums tā vajadzēs darīt, - Boļeslavs dobjā balsī pateica. - Neviens Padomju Savienībā nav notiesāts nevainīgs! To iegaumējiet! Visi kaut kādā veidā ir pārkāpuši likumu! Loģiski iznāk, ka ne jau tiesneši pie tā ir vainīgi. Vainīgi ir likumi… ja jums tā labāk patīk.

-   Ļoti ceru, - es teicu, - ka līdz tam laikam, kad varēšu sākt strādāt par tiesnesi, daudzi mūsdienu likumi jau būs kardināli izmainīti un varēšu īstenot savu jau sen apzināto taisnības misiju…

Boļeslavs atkal ļoti izbrīnījies uz mani paskatījās. Tad nopietns jautāja: - Jūs ticat taisnībai? Vai jūs tik tiešām ticat, ka šai pasaulē var valdīt vai vismaz pastāvēt taisnība?

-  Jā, - es droši atbildēju. - Ļoti ceru, ka reiz pienāks tāds laiks, kad nevienu cilvēku nevarēs notiesāt nevainīgu! Ticu, ka pastāv tāda taisnība, kas nevienam cilvēkam nenes ne mazāko ļaunumu! Tieši šādu taisnību es gribu aizstāvēt.

Boļeslavs smagi pašūpoja galvu.

-   Mīļā Ērika… Te nu var redzēt, cik nevēlami jūsu domāšanu un uzskatus ir samaitājuši šīs biežās tikšanās, sarunas un sarakstīšanās ar ārzemniekiem… Šai pasaulē nepastāv nekādas abstraktas taisnības! Tādas vienkārši nav! Cilvēks vai nu ir vainīgs vai nevainīgs attiecīgā likuma pārkāpšanā! Turklāt ari taisnība, kā daudz kas cits mūsdienu pasaulē, ir šķirisks jēdziens. Tā taisnība, par ko ir pārliecināts vai ko sludina bagātais, nekad nebūs taisnība nabadzīga cilvēka izpratnē. Un otrādi. Tā taisnība, ko vēlas nabagais, piemēram, taisnīgāku peļņas sadali vai lielāku sociālo palīdzību, nekad nebūs pieņemama bagātajiem. Tā, lūk, meitenīt! Tas ir sociālās psiholoģijas mazais reizrēķins. Bet ja jūs turēsieties pie kaut kāda praktiski neesoša vispārēja taisnības principa… Stipri šaubos, vai jūs par tiesnesi varēsiet strādāt. Es vispār šaubos, vai iegūsiet juristes diplomu…

Boļeslava balss skanēja asi un dobji.

-  Kāpēc gan ne? - es satraukta prasīju.

-  Jūs to labi zināt. Bet… Neuzskatiet mani par sliktu vai pat ļaunu cilvēku! Tad jau drīzāk otrādi. Es gribu jums palīdzēt. Un palīdzēt jūsu ģimenei. Taču es neesmu ideālists. Esmu praktisks cilvēks. Par savām pūlēm vienkārši vēlos saņemt kaut nelielu samaksu. Un kad šo samaksu saņemšu, es tavu un tava tēva lietu nodošu arhīvā.

Notrīcēju un ar grūtībām noriju siekalas.

-   Kādu samaksu jūs vēlaties? - es tikko dzirdami jautāju.

-   Tu jau to man vienreiz prasīji, - Boļeslavs atgādināja, - un es tev atbildēju, ka nauda mani neinteresē, it sevišķi vēl tāpēc, ka ne tev, ne taviem vecākiem nekādas naudas nav. Bet esi tu pati. Jauna un skaista. Brīnišķīgi apģērbusies. Kāds tur brīnums, ja tu man esi iepatikusies un es tevi gribu? Mēs esam pieauguši cilvēki. Abi brīvi. Esmu šķīries un dzīvoju viens. Kāpēc tu nevarētu būt mana mīļākā?

Brīnos, bet pēc šiem vārdiem es pat nedaudz nomierinājos. Viss kļuva skaidrs. Nekādas paslēpes vairs netiek spēlētas. Skaidri un atklāti. Un viņš jau mani uzrunā uz tu. Varbūt tā ir pat labāk. Galantais pielūgšanas laiks ir beidzies.

-  Vai jūs to gribat darīt uzreiz šeit? Automašīnā?

Boļeslavs turpināja smīnēt.

-  Vai tu būtu ar mieru?

-   Nē, - es strauji pakratīju galvu. - Bet ja es patiešām ar to varētu situāciju glābt…

-   Tu to varēsi, - Boļeslavs apstiprināja.

-  Vai jūs man varat dot savu goda vārdu? - es prasīju.

-   Jā, - Boļeslavs nopietns pateica. - Es dodu savu goda vārdu, ja gadījumā tu kļūsi mana mīļākā, es lietu pret tevi izbeigšu.

-   Tas būtu labi, - čukstēju. - Vienīgi slikti ir tas, ka esmu vēl nevainīga. Jūs sapratāt. Man vēl neviens vīrietis nav bijis. Tā kā tas, ko es jums atļaušu ar sevi darīt, no manas puses nekāda samaksa nebūs. Tas būs piespiedu upuris.

Boļeslavs domīgs klusēja. Nezinu, vai viņu kaut kādā veidā ietekmēja mani vārdi, vai arī viņš apsvēra paredzamās vai neparedzamās sekas… Nezinu. Taču viņš neko nedarīja, tikai ilgi un, kā man šķita, pat nedaudz skumji klusēja.

-   Vai jums šāds upuris varētu būt patīkams? - es turpināju savu aizstāvēšanās uzbrukumu. - Un vispār… Mīlēšanās bez mīlestības uz šaura automašīnas sēdekļa… Es to nesaprotu. Vai tiešām tas jums varētu sagādāt baudu? Prieku? Laimes sajūtu?

-  Nē, - Boļeslavs sacīja un aizsmēķēja cigareti. - Kāda tur laime vai prieks? Es vienkārši esmu vīrietis, ilgi neesmu ticis pie sievietes… Varbūt tas skan diezgan zooloģiski, bet… Tā tas patiešām ir. Turklāt tu man ļoti patīc. To saku bez mazākās liekulības. Es tevi gribu, Ērika. Bet nē, ne šeit! Un ne tagad. Es tev piezvanīšu apmēram pēc nedēļas. Ceru, tu nepārdomāsi, un mēs abi, iegaumē, abi pavadīsim dažas skaistas dienas un naktis. Bet šodienai pietiks.

Boļeslavs mani aizveda līdz mājai un pat nenoskūpstījis, izlaida laukā. Es dažus mirkļus stāvēju, noskatījos, kā viņš apgriež mašīnu un aizbrauc, tad lēnām iegāju dzīvoklī.

5. nodala

»

Šodien tas varētu likties ārkārtīgi stulbi, bet es tūlīt drudžaini sāku domāt, kur lai šīs nedēļas laikā sameklēju puisi… ar ko pārgulēt! Es negribēju, es tomēr ļoti negribēju, lai mans pirmais vīrietis būtu šis Boļeslavs Mareckis!

Diemžēl neatradu. Patiesībā tas it kā nemaz nebūtu bijis grūti, taču mani ļoti traucēja kauns, bailes un mīlestība pret Askoldu.

Taču viņš bija tālajā Stokholmā.

Bailes varēju dzēst ar alkoholu.

Bet ko darīt ar kaunu.

Tad domāju - kas vispār ir kauns?

Vai jau pašas dabas cilvēka apziņā iekodēts kāds mūsu morālās atbildības un uzvedības kontrolieris? Un vai pēkšņas kaunas sajūtas radītais piesārtums mūsu sejās nav nekas cits kā spēcīgs zemapziņas indikators, kas spēji reaģē uz mūsu morālā kodeksa pārkāpuma iespējamību un asi brīdina, vai tomēr nav vērts krietni padomāt par to, ko esam iecerējuši darīt?

Jāgaida zvans.

Taču Boļeslavs nez kāpēc nepiezvanīja. Viņš atkal atsūtīja pavēsti par ierašanos stūra mājā uz kārtējo nopratināšanu…

Mani jau kuro reizi pārņēma spējas bailes.

Kāpēc tas atkārtojas? Kāpēc atkal pratināšana?

Pēc trim dienām ar drebošu sirdi un roku vēlreiz atvēru Boļeslava kabineta durvis un lēni tuvojos viņa rakstāmgaldam. Boļeslavs, tāpat kā iepriekšējā reizē, bija ģērbies virsnieka formas tērpā, taču šoreiz izskatījās visai stingrs un oficiāls.

-  Lūdzu, sēdieties! - viņš mani uzaicināja, ar roku nevērīgi parādīdams uz krēslu.

Apsēdos, nopietna uz viņu paskatījos un saspringta domāju.

Vai viņš savu mērķi būtu mainījis? Visu pārdomājis? Vai mana lieta patiešām ir tik nopietna, ka viņš, mani pat padarot par savu mīļāko, to nekādi nespēj glābt? Kā tur lai arī būtu, sapratu, ka mans stāvoklis sāk stipri pasliktināties…

-   Ērika Lejiņa! - izmeklētājs mani uzrunāja. - Ja atceraties, mūsu pirmā saruna bija tāda vairāk kā privāta rakstura… Tā bija iepazīšanās saruna, taču šoreiz man jūs ir jānopratina oficiāli, kā to prasa mūsu Kriminālprocesa kodekss - protokolējot. Es vēlētos, Ērika, lai jūs uz maniem jautājumiem atbildētu godīgi un patiesi. Melojot vai kā citādi slēpjot patiesību, jūs tikai pasliktināsiet savu stāvokli, kas, atklāti sakot, jau tā nav sevišķi spožs… Tagad, lūdzu, pastāstiet, kur un kādā veidā jūs iepazināties ar Zviedrijas pilsoni Askoldu Tīrumu?

-   Es ar viņu iepazinos Maskavas starptautiskā jaunatnes un studentu festivāla laikā.

-   Lūdzu, precizējiet! Tieši kur un kā?

-   Pēc mūsu un vairāku citu valstu jauniešu deju kolektīvu uzstāšanās rūpnīcas Serp i molot kultūras namā, notika deju vakars. Tur tad ar Askoldu arī iepazinos.

-   Kā tas gadījās, ka jūs iepazināties tieši ar viņu? Tur taču bija simtiem citu puišu!

-   Protams. Es iepazinos arī ar citiem. Bet ar Askoldu… Mēs abi esam latvieši.

-  Mūsu republikas delegācijas sastāvā bija sešdesmit astoņi latviešu puiši gan no Universitātes, gan Fizkultūras institūta, gan Lauksaimniecības akadēmijas. Latvietība nav arguments. Jūs saistīja kādas citas intereses!

-   Iespējams.

-   Kādas?

Es ilgi klusēju. Negribēju to teikt, taču bailes par iespējamo apsūdzību dzimtenes nodevībā un sekojošo sodu, mani tomēr piespieda šo vārdu pateikt.

-  Mīlestība…

Boļeslavs iesmējās.

-   Mīlestība no pirmā acu uzmetiena?!

-   Gandrīz.

-   Es tam neticu.

-   Līdz tam arī es neticēju.

-  Nu labi, Ērika Lejiņa! - Boļeslavs atmeta ar roku. - Ko viņš stāstīja par savu dzīvi Zviedrijā?

-  Neko īpašu, - es atbildēju. - Stāstīja, ka studējot, nodarbojoties ar pašdarbību, dejojot. Dzīvojot kopā ar vecākiem Stokholmas priekšpilsētā trīsistabu dzīvoklī… Neprecējies.

-   Ko viņš jums stāstīja par Latvijas fondu ?

-   Neko.

-  Vai jums no Askolda Tīruma sacītā ir zināms, kādās vēl latviešu emigrācijas organizācijās viņš aktīvi darbojas?

-  Nē, - es pakratīju galvu. - Neko tādu viņš nestāstīja.

-  Vai viņam šeit Latvijā ir palikuši kādi radinieki?

-   Nezinu.

Boļeslavs nicīgi pasmīnēja, aizsmēķēja cigareti, tad turpināja.

-   Ērika… Mēs taču norunājām - bez meliem! Divas nedēļas pēc festivāla jūs aizbraucāt uz Liepājas rajona Nidas ciema Aizvēja mājām un tur Askolda tēva brālim Jānim Tīrumam nodevāt Askolda rakstītu vēstuli! Bet atgriežoties pie jūsu apgalvojuma, ka Askoldam par dzīvi Padomju Latvijā esat stāstījusi it kā tikai mazliet, tad man ir zināms, ka tas tomēr neatbilst patiesībai. Jūs viņam par dzīvi Latvijā stāstījāt ļoti daudz! Es jums atgādināšu tikai dažus jūsu izteikumus…

Boļeslavs paņēma rokā nelielu papīra lapu, kur acīmredzot bija kādas manas sarunas ar Askoldu ieraksta fragmenta atšifrējums, un sāka lasīt.

Manu vecomāti un vectēvu krievi četrdesmit devītajā gadā aizsūtīja uz Sibīriju… Bez tiesas. Atņēma māju… Viņi ir veseli. Tur viņi strādājuši kolhozā. Šeit tāpat kolhozā. Dzīvo ļoti nabadzīgi. Visi latvieši ir pret padomju varu… Masveida izsūtīšanas vairs nenotiek, taču ļoti slikti ir ar pārtikas un citām precēm… Sākas atkal jauns, šoreiz Hruščova personības kults… Tas ir riebīgi. Latviešu lielākā daļa ar dziļu cieņu atceras Ulmani un nicinot smejas par Kalnbērziņu un Pelši. Nē, nu jau laikam vairs necer, ka kaut kas varētu mainīties. Jāsamierinās. Varbūt vēlāk tomēr būs labāk.

Es stipri nobālu un sapratu, ka kāds no mūsu delegācijas sastāva visu laiku man ir sekojis un, grozīdamies tuvumā, magnetofonā ierakstījis mūsu sarunas vai tikai dažus šo sarunu fragmentus. Bet vairāk jau arī nevajadzēja! Ar to, ko čekas izmeklētājs man nolasīja priekšā, pilnīgi pietika, lai mani notiesātu par padomju dzīves īstenības izkropļošanu, nomelnošanu, pretpadomju aģitāciju un tradicionālo dzimtenes nodevību…

Bet kādu dzimteni es esmu nodevusi? gribēju kliegt. Vai es kaut vienu vārdu esmu pateikusi nepatiesu? Vai tad jūs manus vecvecākus uz Sibīriju neaizsūtījāt? Vai mums veikalos ir preču pārpilnība? Vai latvieši neatceras Kārli Ulmani kā mūsu neatkarīgās Latvijas simbolu? Un, galu galā, kāpēc es to visu nedrīkstu teikt?! Kāds likums man to aizliedz?

Nekas viņu darba metodēs nav mainījies. Kā bija astoņpadsmitajā, divdesmit piektajā, četrdesmit pirmajā, tā ir arī pašlaik. Varbūt vienīgi tagad šeit nevienu nesit. Izmeklētājs ir laipns un pieklājīgs. Pirms nedēļas mani pat aizveda uz Operu un piedāvājās par mīļāko…

- Redziet, Ērika… - Boļeslavs lēni un izteiksmīgi papīra lapu atkal nolika uz galda pie citiem dokumentiem un izmeklēšanas materiāliem. - Es jums pateikšu atklāti - tas, ko jūs runājāt un ko izpaudāt ārvalsts pilsonim Askoldam Tīrumam, šodien jau vairs nav gluži tik smags kriminālnoziegums, kāds tas būtu bijis, teiksim, pirms desmit vai pieciem gadiem. Un tomēr! Askolds Tīrums darbojās un ar jums iepazinās ne mīlestības jūtu mudināts, bet gan tikai tāpēc, ka to viņam lika darīt pret Padomju Latviju ārkārtīgi naidīgi noskaņotās latviešu reakcionārās emigrācijas organizācijas! Askolds Tīrums ir spiegs un jūs, viņa uzdevumā dodamās uz Liepājas rajona pie viņa radiniekiem, izpildījāt šī spiega sakar nieces lomu! Par to neapšaubāmi draud smags sods. Kā jau es teicu pirmo reizi, visvieglākais sods varētu būt jūsu kaunpilnā izslēgšana no Universitātes. Pašlaik varat būt brīva. Kādu lēmumu es pieņemšu,-tas turpmāk būs atkarīgs vienīgi no jums. Ceru, ka labi saprotat situācijas nopietnību un būsiet pietiekami gudra, lai savu stāvokli nepasliktinātu vēl vairāk… Cilvēki pārāk bieži savas ietiepības vai lepnības vai, kas vēl sliktāk, savas politiskās pārliecības dēļ, ļoti muļķīgi samaitā savu dzīvi.

Boļeslavs parakstīja manu caurlaidi, pavadīja līdz durvīm un tur klusi pateica: - Lejiņas jaunkundze… Ceru, ka jūs man neatteiksiet vismaz vēl vienu satikšanās reizi ārpus šī kabineta sienām…

Piekrītoši pamāju un jutos bezgala laimīga, ka varēju iziet no drūmās mājas, atrasties uz ielas, redzēt cilvēkus un sauli, un sevi vēl pagaidām sajust kā brīvu cilvēku.

6. nodala

*

Turpmākās dienas pagāja bailēs un satraukumā. Ļoti uztraukušies jutās arī vecāki. Mēs visi bijām pārliecināti, ka mums no nelaimes neizbēgt. Ne tēvs, ne māte man tomēr neko nepārmeta, vienīgi izteica nožēlu, ka biju braukusi uz Maskavas festivālu un tur iepazinusies ar Askoldu. Un ka nekādā gadījumā nedrīkstējusi braukt uz Liepāju pie viņa onkuļa.

Jā!

Arī es tagad domāju tāpat. Nevajadzēja! Taču Askolds mani tik mīļi lūdza, ka nespēju atteikt. Acīmredzot Askolds vēstulē rakstīja kaut ko tādu, ko neuzdrošinājās no Stokholmas sūtīt pa pastu. Taču, ja pareizi sapratu, pašlaik šī vēstule ir nonākusi drošības komitejas rokās un mani tagad patiešām var apsūdzēt kā ārvalsts spiega sakarnieci!

Vai es zinu, kas tai vēstulē bija rakstīts?

Nē!

Es vairs nespēju normāli mācīties, gandrīz nepārtraukti sāpēja galva, bieži raudāju un lielos daudzumos dzēru se- duksena tabletes.

Tā pagāja desmit dienas. Vienpadsmitās dienas rītā (tā bija svētdiena) ap pulksten desmitiem atskanēja telefona zvans. Samiegojusies pacēlu klausuli.

-  Es klausos.

-  Vai tā esat jūs, Ērika?

-Jā.

-       Vai vēl guļat? - jautāja vīrieša balss, un es tūlīt atpazi- nu Boļeslavu Marecki.

-  Apmēram.

-       Ceru, ka nedusmojaties par tik agru traucējumu, - viņš sacīja, - lai gan kas nu tas vairs par agrumu!

-  Ar ko es runāju? - drošības pēc vaicāju.

-   Vai jūs jau sākat mani aizmirst?

-        Piedodiet, nupat atcerējos! - pateicu un nosvīdu aukstiem baiļu sviedriem.

-        Tas ir labi, - Boļeslavs apmierināts sacīja. - Jūs mani nedrīkstat aizmirst.

-  Tā droši vien arī notiks, - es klusi piekritu.

-   Redzat, es neesmu aizmirsis ari jūs, - Boļeslavs atgādināja, it kā ar to viņš man sagādātu prieku. - Es šo dienu un vakaru vēlos pavadīt kopā ar jums, - Boļeslavs teica. - Protams, ja jums nav iebildumu. Kā un kur mēs šo laiku pavadīsim, to izlemsim uz vietas. Tieši pulksten vienos es ar automašīnu piebraukšu pie jūsu mājas. Ilgi nekavējaties. Līdzko piebraukšu, tūlīt nāciet laukā un kāpiet mašīnā. Viss!

Boļeslavs nolika klausuli, un es, stipri samulsusi, ilgi skatījos uz dārzā ziedošu ceriņkrūmu.

Vecākiem par šo sarunu neko neteicu. Baidījos, ka ne tēvs, ne māte man neļaus ar viņu satikties, kas varbūt arī būtu bijis pareizi. Taču jutos pārliecināta, ka ar šo satikšanos un varbūt pat turpmāko draudzību ar čekas izmeklētāju es tomēr spēšu glābt gan sevi, gan arī vecākus. Vismaz tāda cerība it kā pastāvēja.

Nolakoju spilgti sarkanus nagus, uzkrāsojos, uzģērbu baltu, līdz pusei aizpogātu blūzīti, ap kaklu apliku zelta ķēdīti ar nelielu zelta kulonu, mugurā uzvilku īsus melnus svārkus, kājās jaunas zeķes, baltu apakšveļu un sarkanas augstpapēžu kurpes. Ja vēl ņem vērā manu slaido augumu un blondos matus, tad nenoliedzami izskatījos ļoti seksīga būtne. Kāpēc apģērbos tieši tā, šodien izskaidrot nespēju. Pieļauju, ka toreiz vairāk rīkojos zemapziņas mudināta, nekā skaidra prāta vadīta. Bet zemapziņa, baiļu un draudošā soda iespaidota, sacīja, ka nemaz nebūs slikti, ja šis čekas izmeklētājs tevī ieķersies, pret tevi kļūs labvēlīgs un varbūt patiešām tavu lietu izbeigs. Tai pašā laikā mana (nemaz nerunājot par Boļeslava) rīcība šķita pazemojoša un pretīga.

Tieši pulksten vienos uz ielas pie mājas apstājās gaiši zils moskvičs. Tēvs ar māti tobrīd atradās dārzā, es ātri izskrēju laukā un apsēdos uz automašīnas aizmugurējā sēdekļa.

-  Sveika! - Boļeslavs diezgan nelaipni pateica un tūlīt sāka braukt.

-   Labdien, - es sveicienu atņēmu, iespiedos mašīnas stūrī un skatījos uz Boļeslava spēcīgo augumu. Viņš varēja būt labs puisis, es domāju. Varēja būt students, sportists, varbūt kādas rūpnīcas inženieris, dzejnieks vai pat rajona komjaunatnes sekretārs, bet kāpēc viņš ir izvēlējies tieši šo - Valsts drošības komitejas izmeklētāja profesiju? Kāpēc, palīdzot cilvēkiem atvieglot viņu ciešanas, viņš nestrādā kādā slimnīcā kaut vai par sanitāru, bet strādā čekā par izmeklētāju, daudziem cilvēkiem tieši sagādājot ciešanas un smagus

pārdzīvojumus? Vai viņš patiešām ir pārliecināts, ka ar savu darbu stiprina Padomju Savienības drošību? Un, mani apsūdzot spiegošanā un valsts interešu nodevībā, Padomju Savienību izglābs no bojā ejas?

-   Kur jūs mani vedīsiet? - es klusi painteresējos.

Boļeslavs negaidīti apturēja automašīnu, nedaudz pagriezās pret mani un asi pameta ar roku.

-        Kāp laukā no mašīnas un apsēdies man blakus! - Viņš pavēlēja. - Ātri!

-  Kāpēc? - Es spēji nobijos.

-       Nekad man nerunā pretī! - Boļeslavs pateica. - Klausi, ko tev saka! Nāc blakus!

Tā arī izdarīju un dusmīga uz viņu paskatījos.

-   Vai tagad esat apmierināts?

-       Pilnīgi. Tu izskaties tik nikna, ka šķita, sēdot aizmugurē, tu ņemsi un man ar kaut ko vēl iegāzīsi pa galvu! Bet vai es tev daru ko sliktu?

-   Pagaidām vēl ne.

-  Arī turpmāk. To tu atceries!

-   Es ļoti ceru, - teicu. - Tātad - kur jūs mani vedat?

-   Kur tu gribi? - Boļeslavs vaicāja.

-   Nezinu, - paraustīju plecus. - Man ir vienalga.

Boļeslavs atkal dažus brīžus klusēja, tad diezgan asi pateica:

-        Tas tev nekad nedrīkst būt vienalga! Saproti, Ērika! Vienmēr ir skaidri jāzina, ko tu dari, kādas tam var būt sekas, un nekad nav par sliktu arī zināt, ko ar tevi var izdarīt otrs cilvēks! Varbūt es tevi vedu uz cietumu… Tāpēc nekad nesaki, ka tev ir vienalga, kas ar tevi un citiem notiek!

Galīgi apmulsu un jau kuro reizi sajutu stipras bailes. Es Boļeslavu nesapratu. Kas viņš īsti ir par cilvēku? Te viņš kādu brīdi ir tīri patīkams, te atkal pretīgs. Te viņš runā pieklājīgi un klusi, te atkal tikai skaļas pavēles formā. Dažbrīd viņš izturas kā galants kavalieris, tad pēkšņi kā slikti audzināts ielas klaidonis.

Varbūt viņš mani patiešām ved uz cietumu?!

-        Nē, Boļeslav, - es nedaudz trīcošā balsī sacīju. - Man, protams, nav vienalga, kur jūs mani vedat un kas ar mani notiks. Es uz jums paļaujos.

-       Nevajag! - Boļeslavs strauji pakratīja galvu. - Uz mani nevajag paļauties! - Paļaujas uz draugiem un tuviem cilvēkiem, bet kas jums esmu es? Nekas! Svešs cilvēks.

-   Nav pareizi, - es iebildu. - Es jūs tomēr pazīstu.

-       Ar to pietiek, - Boļeslavs pateica. - Viss! Par to vairs nerunāsim!

-  Par ko tad?

-  Par tevi. Tu, Ērika, šodien esi apbrīnojami pievilcīga.

-  Jūs to pašu teicāt arī pagājušajā reizē, - atgādināju.

-        Tātad tu esi pievilcīga vienmēr, - Boļeslavs sacīja, pasmaidīja un ar labo roku vairākas reizes noglāstīja manas kājas ceļgalu. Tas bija tāpat, kā viņš man būtu pieskāries ar kailiem elektrības vadiem.

-       Šādā izskatā tu vari pavest pat mironi! Vai tev ir bijuši daudzi mīļākie?

Stipri šaubījos, vai viņš būtu jau aizmirsis mūsu pirmo sarunu, taču drošības pēc viņam atgādināju: - Man vēl nav bijis neviena…

-        Kaut kā nemaz neticas, - Boļeslavs pašūpoja galvu. - Kāpēc tad nav bijis?

Gribēju pateikt, ka mīlu Askoldu, taču ātri nolēmu viņu labāk nepieminēt. Drošs paliek drošs.

-       Tā vienkārši ir sanācis, - atbildēju. - Es gribu piederēt vienīgi tam, kuru mīlu.

-       Tas nav slikti, - Boļeslavs sacīja. - Tātad esi pareizi audzināta un godīga?

-  Jā. Godīga… - klusi pateicu.

Boļeslavs, izbraucis cauri Imantai, kur tolaik Sudrabkal- niņa apkārtnē atradās tikai dažas privātmājas, pa Jūrmalas gatvi brauca uz priekšu.

-  Vai mēs braucam uz Jūrmalu? - vaicāju.

-  Jā, - Boļeslavs apstiprināja.

-   Ko mēs tur darīsim?

-   Ko cilvēki Jūrmalā dara? Atpūšas, peldas un sauļojas!

-   Bet…

Pagalam apmulsu, jo atcerējos, ka līdzi taču neesmu paņēmusi peldkostīmu!

-       Jums to vajadzēja pateikt, kad piezvanījāt! Es neesmu sagatavojusies ne peldēties, ne sauļoties, - teicu.

-       Tas nekas, - Boļeslavs mierinoši sacīja. - Tādā gadījumā nepeldēsimies. Bet sauļoties tu varēsi kaila.

-  Ko?! - es, mazliet nosarkusi, iesaucos.

-       Uz pludmali neiesim, - Boļeslavs paskaidroja. - Brauksim uz vasarnīcu. Tur ir liels dārzs. Augsta sēta. Viss ļoti vienkārši. Ja gribēsi sauļoties, to varēsi darīt kaila.

-  Jums tas varbūt šķiet ļoti vienkārši, bet man…

-       Arī tev, - Boļeslavs teica. - Visa šī pasaule un cilvēku savstarpējās attiecības ir būvētas uz ļoti vienkāršiem

pamatiem. Vienīgi baznīca, valsts un mūsu tikumiskie morālisti visu mēģina sarežģīt un reglamentēt - tas ir pareizi, tas nepareizi! Tas ir labi, tas slikti! Tas ir godīgi, tas negodīgi! Bet tie ir tikai vārdi! Dažu mazākumā esošo cilvēku priekšstati un uzskati. Bet pie velna, Ērika! Vai tiešām mēs kaut šodien - tik skaistā un saulainā vasaras dienā nevaram būt vienkārši cilvēki? Tu sieviete, es vīrietis. Aizmirsti, ka esi studente un tev ir radušās smagas problēmas. Es savukārt aizmirsīšu, ka esmu Valsts drošības komitejas darbinieks un arī man ir problēmas… Būsim brīvi un neatkarīgi! Būsim tādi, kādi esam. Sarunājuši?

Es neko neatbildēju. Nopietna klusēju. Zināju, ka tas nekādi nav iespējams. Es ne uz mirkli nespēšu aizmirst, kas Boļeslavs tāds ir, tāpat kā to droši vien nespēs arī viņš.

Boļeslavs mani aizveda uz Lielupi, kur atradās daudzas valdības, republikā pazīstamu cilvēku, partijas vadības un dažādu resoru vasarnīcas. Tā, kur mani aizveda Boļeslavs, piederēja Valsts drošības komitejai.

Mani pārsteidza, ka verandā jau bija uzklāts galds. Tas bija pārbagāts ar visdažādākiem ēdieniem, augļiem un dzērieniem, kādus es nekad vēl savā mūžā nebiju ne ēdusi, ne dzērusi. Pat redzējusi nebiju.

Tur pagāja vairākas stundas. Ēdām, dzērām un par visu ko pļāpājām. Galvenokārt par kultūras notikumiem, kā arī mazliet pastrīdējāmies par dažiem juridiskiem jautājumiem.

Tad pastaigājāmies pa dārzu. Tas bija liels un tik tiešām ieskauts ar augstu, baltu dēļu žogu.

Jutos mazliet apreibusi. Taču ne bailes, ne satraukums pilnībā neizzuda. Sapratu, ka Boļeslavs mani taču uz šejieni nav atrāvis tikai jaukai pastaigai pa labi koptu dārzu! Viņam noteikti ir cits mērķis un izsmalcināto ēdienu un dzērienu baudīšana, kā arī šī nesteidzīgā vasarnīcas apkārtnes apskatīšana ir tikai prelūdija daudz nopietnākam un priekš manis nesalīdzināmi svarīgākam notikumam par iepriekš notikušo.

Vai man tiks dota izvēle? es saspringta domāju. Kā tas notiks? Un, vai izvēloties rīkoties tā vai citādi, es izvēlēšos pareizo gājienu? Taču patiesībā tās tomēr ir muļķības! Kāda man var būt izvēle?! Izvarotājs, mājas tumšā kāpņu telpā cieši satverot sievieti aiz rokas un viņai pie rīkles pieliekot nazi, retu reizi prasa - jā vai nē? Viņai vienkārši ir jāpadodas un jāpakļaujas… ja vien grib dzīvot. Boļeslavs acīmredzot rīkosies tāpat, vienīgi nedaudz smalkāk. Nazi pie rīkles neliks. Taču izvēlēties droši vien vajadzēs.

Aizbēgt es nevaru un tas arī būtu muļķīgi.

Man ar šo Boļeslavu kaut kā ir jātiek galā. Vai viņam ar mani. Taču šķiet, ka šai cīniņā nebūs ne uzvarētāju, ne zaudētāju. Vienkārši būs jāatrod abpusēji izdevīgs kompromiss. Bet tas būs iespējams tikai ar vienu nosacījumu - ja Boļeslavs ir godīgs. Bet vai viņš ir un spēj būt godīgs?! Man nav nekā cita, uz ko es varētu paļauties. Vienīgi šis trauslais un, iespējams, ļoti utopiskais pieļāvums, ka cilvēks, kas mani uz šejieni ir atvedis, tomēr ir spējīgs turēt savu vārdu.

Pienāca vakars. Pirms tam atkal bijām sēdējuši pie galda, ēduši torti, dzēruši kafiju un baudījuši slaveno franču vīnu Bordo. Pēc tam viņš mani ieveda lielā istabā, kur pie sienām bija piestiprinātas vairākas skaistas ainavu gleznas, tur atradās arī neliels galdiņš, daži mīksti krēsli un liels sarkans dīvāns.

Boļeslavs mani cieši apskāva, sāka spēcīgi skūpstīt un* stipri spaidīt krūtis. Neteikšu, ka tas man būtu bijis ļoti nepatīkami, taču tomēr seksuāli ne pārāk uzbudināja.

Viņam noteikti ir cits mērķis.

Tad Boļeslavs mani apsēdināja uz dīvāna malas, pavilka svārku malu uz augšu un glāstīja kājas. Arvien augstāk un augstāk…

-   Nevajag, - es klusi čukstēju.

-  Vajag, - Boļeslavs pateica. - Tu man esi vajadzīga visa.

-   Kā to lai saprot? - satraukta prasīju.

-  Vai tu esi mazs bērns?

-  Šai ziņā, jā, - es atbildēju.

-  Tas varbūt ir pat labi, - Boļeslavs iesmējās. - Es no bērna tevi pārveidošu par sievieti.

-  Bet ja es to negribu?

-   Tev tas, Ērika, būs jāgrib, - Boļeslavs cieti pateica.

-   Taču ja es kliegšu un saukšu palīgā?

-  Tu to vari darīt, - Boļeslavs sacīja. - Mājā bez mums neviena cita nav. Bet tu vari kliegt. Vari saukt palīgā, spļaut man sejā, skrāpēties, lūgties vai arī vienkārši pateikt - "lūdzu, Boļeslav, to nedari!" Un es neko nedarīšu. Es tomēr esmu armijas cilvēks un lieliski spēju savas jūtas apvaldīt. Taču tādā gadījumā tev noteikti būs jārēķinās ar visai bēdīgām sekām. Es jau to tev esmu teicis. Es tevi nespiežu darīt to, ko tu negribi. Es tev vienkārši dodu iespēju izvēlēties. Kāpēc, Ērika, šis mirklis nevai- būt skaists? Tikpat skaists, kā tu pati? Kāpēc mums pašiem tik bieži sava dzīve ir jāpadara daudz sliktāka, nekā tā varētu būt? Es tevi ne uz ko nespiežu. Es tikai lūdzu padomāt. Bet domājot, tu vari nonākt pie secinājuma, ka esmu nelietis un gribu tevi izmantot sava nekrietnā mērķa sasniegšanā. Bet tas nebūs īsti pareizi. Vai vēlēšanās pamīlēt skaistu meiteni ir nekrietns mērķis? Turklāt, ja es būtu nelietis, jau sen liktu arestēt gan tavu tēvu, gan tevi pašu! Bet, kā redzi, es to nedaru. Es to arī negribu darīt! Es vienīgi gribu, lai tu šo manu rīcību prastu attiecīgi novērtēt. Es neteikšu, ka vēlos, lai tu par to samaksātu ar savu ķermeni. Nē. Taču kaut kādu atalgojumu es laikam tomēr esmu pelnījis. Kā tu domā, Ērika?

Viņa garā tirāde mani, protams, stipri ietekmēja. Turklāt nevarēja noliegt, ka tur bija arī daudz taisnības.

-  Tātad man jūsu labvēlīgā attieksme pret mani un manu tēvu tomēr ir jāpērk ar savu miesu? - es klusi prasīju.

-   Nē, - Boļeslavs mīļi pasmaidīja. - Nav jāpērk. Tā tev vienkārši man jāuzdāvina! Bet es tev savukārt uzdāvināšu brīvību. Mīļā Ērika, labāk nediskutēsim, kas šai gadījumā ir vērtīgāks - tava miesa vai brīvība. It sevišķi vēl tāpēc, ka tās ir gluži nelīdzvērtīgas lietas - tava miesa tiks maigi mīlēta, bet tava brīvība būs cietsirdīgi un ļoti ilgstoši ieslodzīta aiz dzeloņstiepļu žoga. Tātad kā, Ērika?

Patiesībā viss viņa sacītais bija veltas pūles. Es sapratu, ka viņš, nepateicis pat nevienu vārdu, mani vienkārši šeit var izvarot - iegūt ar spēku. Un es jau to zināju tad, kad mājās ģērbos un pieņēmu lēmumu kāpt viņa automašīnā. Vienīgais stimuls pateikt piekrītošo jā, bija vēlēšanās, ja jau man tāda izdevība vispār tika dota, paglābt gan sevi, gan tēvu.

-  Boļeslav… - es klusi sacīju. - Vai jūs man patiešām varat apsolīt, ka pēc tam ne mani, ne tēvu..?

-   Es tev to apsolu, - Boļeslavs stingrā balsī pateica.

-   Vai es jums varu ticēt? - vēl prasīju.

-   Pilnīgi, - Boļeslavs apliecināja.

Tas mani nomierināja. Es Boļeslavu palūdzu man atnest vēl vienu glāzi šampanieša. Ja jau krist, tad vismaz ārēji skaisti, nodomāju. Gribēju pamatīgi piedzerties, taču Boļeslavs to neļāva.

Viņš mani sāka lēnām izģērbt. Tas viņam sagādāja acīmredzamu baudu. Drēbes nometa turpat uz grīdas. Pēc tam mani kailu apguldīja uz dīvāna, ilgi glāstīja un skūpstīja visu ķermeni un krūtis.

Tas man nebija nepatīkami, bet tomēr… Ar nepacietību gaidīju, kad tas viss beidzot beigsies. Un kaut kad jau arī beidzās. Es nemaz to vairs īsti neatceros. Ilgi, acis aizvērusi, gulēju, un, sevi mierinot, domāju, ka šī varbūt nemaz nav tā pati augstākā cena, kādu dažreiz cilvēkam nākas maksāt par savu brīvību…

7. nodala

f

Taču, izrādās, maksāts bija velti.

Un manis nestais upuris arī bija velts. Varbūt gluži ne upuris, un tomēr… Pirmo reizi atdodamās vīrietim, to nebiju darījusi ne mīlestības, ne baudas dēļ. Es to darīju, lai glābtu sevi un tēvu.

Nevar noliegt, sevi es izglābu. Bet tēvu pēc trīs nedēļām tomēr arestēja, ieslodzīja stūra mājas pagrabā un gatavoja tiesai.

Tas notika tieši tai dienā, kad ar šausmām konstatēju, ka esmu palikusi stāvoklī… Šausmas palielinājās pēc trim vai* četrām dienām, kad šis bēdīgais fakts vairs neradīja ne mazākās šaubas.

Es nezināju, ko tagad vajadzētu darīt. Visvienkāršākais būtu paņemt striķi, uzkāpt mājas bēniņos un pakārties. Vai arī aiziet uz Rātsupīti un noslīcināties. Vai arī… Nezinu!!!

Mātei teikt baidījos. Viņa jau tā bija totāli satriekta par tēva arestu, bieži raudāja, dzēra dažādas zāles un kļuva nikna uz visu pasauli.

Izmisuma mākta, vēl pēc dažām dienām aizgāju uz Valsts drošības komitejas Caurlaižu biroju un pateicu, ka vēlos runāt ar izmeklētāju Boļeslavu Marecki. Biroja darbinieks tūlīt pacēla telefona klausuli un kādam zvanīja. Visticamāk, pašam Boļeslavam. Pēc tam man palūdza pasi, izrakstīja caurlaidi un pateica: - Ceturtais stāvs, četrsimt trīsdesmit septītais kabinets!

Es lēnām kāpu pa trepēm uz augšu un tikai tad tā pa īstam apjēdzu, ka tas viss ir pilnīgi garām! Es biju rīkojusies kā prātā sajucis skuķis! Kāpēc man pie viņa vispār ir jāiet? Ko es viņam teikšu? Pateikšu, ka esmu stāvoklī? Nu un tad? Vai es gribu, lai viņš mani apprec? Taču nē! Es to negribu! Bet ko tad tu gribi?

Uzkāpusi ceturtajā stāvā, turpat netālu apstājos, atspiedos pret gaiteņa auksto sienu un sāku raudāt. Pēc neilga brīža garām gāja kāds vīrietis, viņš šajā mājā droši vien bija redzējis bezgala daudz raudošu sieviešu, taču nez kāpēc tomēr apstājās un ar roku pieskārās manam plecam.

-   Kas ar jums noticis? - viņš painteresējās.

-   Nē, nekas, - es papurināju galvu. - Tas tikai tā… Īslaicīgs vājuma brīdis.

-  Vai varu kaut kā palīdzēt? - vīrietis prasīja.

-   Paldies, - es pateicu. - Tūlīt būšu kārtībā.

-  Jūs nākat vai jau aizejat? - vīrietis turpināja izprašņāt.

-   Nāku…

-   Pie kā?

-   Pie Boļeslava Marecka.

-   Tepat jau viņa kabinets ir, - vīrietis pateica un ar roku parādīja uz tuvākajām durvīm. - Ejiet droši! Mareckis mums skaitās viens no labsirdīgākajiem izmeklētājiem. Liels humānists! Nekas slikts ar jums nenotiks.

Ir jau noticis, es nodomāju, pieklauvēju pie Marecka kabineta durvīm un, izdzirdusi ienāciet!, tās atvēru un iegāju kabinetā.

Boļeslavs sēdēja aiz rakstāmgalda, bija ģērbies gaiši pelēkā uzvalkā un cītīgi šķirstīja lielu dokumentu kaudzi.

-   Apsēdies un mirkli uzgaidi! - viņš teica.

Es apsēdos.

Boļeslavs vēl krietnu laiku šķirstīja un lasīja dažādus papīrus, tad kādam zvanīja pa telefonu, ilgi par kaut ko runāja, tad beidzot pievērsās man.

-   Sveika! - viņš, uz mani ļoti nopietns paskatījies, sacīja.

Es sveicienu neatņēmu.

Dažus mirkļus klusējis, Boļeslavs bargi prasīja:

-   Kāpēc atnāci?

-        Kādēļ jūs tomēr savu vārdu neturējāt? - pārmetošā balsī jautāju. - Kāpēc jūs tomēr arestējāt manu tēvu?

Boļeslavs indīgi pasmīnēja.

-        Meitenīt, - viņš gandrīz vai līdzjūtīgi teica. - Priecājies, ka neesmu arestējis arī tevi!

Tad, labu laiciņu klusējis, turpināja.

-        Tev ir jāsaprot, ka Valsts drošības komiteja nav nekāda žēlsirdības iestāde, bet gan visnopietnākā valsts interešu aizstāve, kas nepārtraukti cīnās gan pret ārējiem, gan valsts iekšējiem ienaidniekiem! Atceries, Ērika, - pret ienaidniekiem!

-       Tātad jūs tomēr esat nolēmuši, ka mans tēvs, VEF inženieris Rūdolfs Lejiņš, ir mūsu valsts ienaidnieks?

-        Nē, - Boļeslavs pakratīja galvu. - Mums ir tikai aizdomas. Notiek izmeklēšana un tā tad arī parādīs, vai viņš ir vainīgs, vai ne.

Ko es viņam teikšu? Pateikšu, ka esmu stāvoklī?

-   Vai viņš jums obligāti bija jāarestē?

-   Noteikti.

-   Kas notiks tālāk?

-        Ja izrādīsies, ka tavs tēvs nebūs vainīgs slepenu ziņu nodošanā ārzemju izlūkdienesta aģentam, viņš tiks atbrīvots.

-        Kā jūs zināt, ka tas cilvēks, ar kuru tēvs divatā sarunājās Helsinku viesnīcas vestibilā, noteikti ir spiegs?

-        Mēs to nezinām, - Boļeslavs atbildēja. - Bet mums ir aizdomas. Tāpēc arī notiek izmeklēšana.

-        Tēvs teica, ka tas cilvēks esot slavenās Rietumvācijas firmas AGFA pārstāvis.

-        Tā tas patiešām ir, - Boļeslavs apstiprināja, - taču tas neizslēdz varbūtību, ka viņš tomēr strādā arī šīs valsts izlūkdienesta interesēs. Turklāt viņš pēc tautības ir latvietis.

-   Kas tur slikts?

-   Nekas. Bet tas palielina aizdomas.

Abi dažus brīžus klusējām. Tad pacēlu galvu un atklāti ieskatījos Boļeslava acīs. Tās bija mierīgas un aukstas.

-        Tātad tēvam, man un mātei tomēr saglabājas kaut kādas cerības? - es prasīju.

-        Cerības saglabājas vienmēr, - Boļeslavs smaidot atbildēja. - Pat ejot uz karātavām.

Vēlreiz krietnu laiciņu nebildām ne vārda. Atkal satraukta sāku domāt par to, kāpēc es vispār uz šejieni biju atnākusi?

-        Iegaumē, Ērika, - Boļeslavs cietā balsī teica. - Es izpildu tikai savu pienākumu. Kad tu pabeigsi juridisko fakultāti un varbūt pēc kāda laika sāksi strādāt par tiesnesi, tev tāpat būs jāpilda sava amata pienākumi. Bet valsts uzliktos pienākumus pildīt nav viegli. To tu tā pa īstam sapratīsi varbūt tikai tad, kad tev, piemēram, nāksies kādam cilvēkam par viņa izdarīto noziegumu piespriest nāves sodu…

Boļeslavs jau kuro reizi cieši uz mani skatījās. Šis skatiens bija ļoti nepatīkams.

-       Varbūt tev kaut kas jauns ir sakāms par Askoldu Tīrumu? - Boļeslavs negaidīti painteresējās.

-       Jā, - es atbildēju. - Viņam aizrakstīju vēstuli, kurā paziņoju, ka sarakstīšanos pārtraucu.

-        Tas ir labi, - Boļeslavs uzslavēja. - Pat ļoti labi! To tu pati izdomāji?

-Jā.

-       Vai vēl kas ir uz sirds? - viņš prasīja. - Piedod, bet esmu ļoti aizņemts.

Piecēlos un nervozi raustīju rokassomiņas siksnu.

-   Es saprotu, Boļeslav, ka jums dažas reizes esmu bijusi tikai patīkams laika kavēklis. Nekas vairāk. Meitene, kura pati to ne visai apzinoties, iekūlusies lielās nepatikšanās. Un tad uzrodaties jūs - cilvēks, kuram pār citiem ir liela vara. Esmu jauna, smuka un nevainīga. Un jūs tūlīt nodomājāt - kāpēc gan ne? Kāpēc palaist šo meiteni garām? It sevišķi, ja viņa ir nobijusies, un jūs izvēlei pret kopīgu gultu varat piedāvāt tikai darba nometni Vorkutā… Jūs zinājāt, ka cietumu izvēlēsies labi ja viena no simta. Jūs esat profesionālis un labi zināt, cik viegli var salauzt cilvēku. Jūs salauzāt arī mani. Kāpēc jums tas bija vajadzīgs? Vai, mani iegūstot, jūs guvāt lielu apmierinājumu? Vai vispār tas bija to vērts? Stipri šaubos. Bet acīmredzot jūs tā esat pieradis - spēlēties ar cilvēku likteņiem. Tāpēc neapvainojieties, Boļeslav, ka es par jums domāju… Jūs esat ļoti slikts cilvēks.

Boļeslavs piecēlās un auksti pasmaidīja.

-  Tu, Ērika, esi ne tikai simpātiska, bet arī ļoti drosmīga meitene, - viņš pateica. - Ja tevi kaut nedaudz māktu bailes, tu nekad neteiktu, ka esmu slikts cilvēks. Tad tev noteikti ienāktu prātā, ka es tevi par šiem vārdiem vien mierīgi varu novest lejā pagrabā, un tu savus piederīgos, Rīgu un draugus redzētu tikai pēc desmit gadiem… Tu uzdrošinājies man pateikt, ka esmu ļauns cilvēks, ka gandrīz vai bezdarbības mākts, sava prieka pēc šeit rotaļājos ar cilvēku likteņiem! Ko es tev esmu sliktu nodarījis?

-   Piedodiet, - klusi pateicu, - bet… Nekad to nebūtu teikusi… Pamēģiniet mani saprast. Šī noteikti nav tā vieta, kur jūs kaut uz brīdi spētu aizmirst, ka esat ne tikai Valsts drošības komitejas izmeklētājs, bet arī vienkārši vīrietis. Un mūsu starpā kaut kas ir noticis…

-   Nē! - Boļeslavs asi pateica, apgāja apkārt galdam, nostājās iepretim un ar savu auksto skatienu ledaini ieurbās manā sejā. - Mūsu starpā, Ērika, izņemot divas nopratināšanas reizes, nekas cits nav noticis! To tu iegaumē uz visiem laikiem!

-  Ja jūs tā vēlaties… - es čukstēju. - Protams. Bet tie būs meli, Boļeslav. Patiesība taču ir pavisam cita!

-  Vai tu iedomājies šo patiesību stāstīt arī pasaulei? - Boļeslavs skarbi prasīja.

-   Nē, - atbildēju. - Līdz šim to neesmu pateikusi pat mātei, bet jums, Boļeslav… - Man aizlūza balss. - Vismaz jums tā kā pienāktos šo patiesību tomēr zināt. Esmu stāvoklī…

Boļeslavs manāmi apmulsa. Apgriezās, aizgāja līdz galdam un apsēdās. Tur viņš laikam jutās drošāk. Izskatījās ļoti drūms. Un tikai tad es pilnībā apjēdzu, ka man to nekādā gadījumā nevajadzēja teikt! Tagad jau kā likts es no šejienes mājās nenokļūšu…

-   Lūdzu, atkārto to vēlreiz, - Boļeslava balss bija jūtami izmainījusies. - Tikai klusi.

-  Esmu stāvoklī, - pateicu. - Man būs bērns. Un es nezinu, ko darīt.

Boļeslavs nolieca galvu un sagumis klusēja. Acīmredzot viņš to nekādi nebija gaidījis. Un pašlaik, gluži kā es, tāpat nezināja, kas īsti būtu darāms. Man viņu uz īsu brīdi tā kā kļuva pat žēl. Vēl nupat bija tik varens un drošs, bet tagad pēkšņi saplaka kā pārdurts gaisa balons.

-  Es arī nezinu, - viņš klusi atzinās. - Tas viss tev ir jāizdomā pašai. Taisi abortu, vai arī…Kā nu zini. Kā sanāk. Taču tu mani nekādā ziņā tur nedrīksti jaukt iekšā! Es tevi lūdzu un pavēlu! Aizmirsti mani! Un es aizmirsīšu tevi! Tu taču neiedomājies, ka mēs varētu..?

-  Nē! - strauji pakratīju galvu. - To es neiedomājos un negribu. Es vienīgi gribēju, lai jūs to zinātu…

-   Paldies, Ērika, - Boļeslavs sausi pateica. - Tagad es zinu. Tas viss?

-  Jā, - atbildēju. - Viss.

Boļeslavs parakstīja caurlaidi un parādīja uz durvīm.

-  Tagad ej un nevienam nestāsti, kas ir tava gaidāmā bērna tēvs! Pretējā gadījumā tas tev var beigties ļoti ļoti slikti… Un nedomā, ka esmu nelietis! Nē! Kopā ar tevi pavadītais laiks manā atmiņā saglabāsies kā varbūt skaistākais, ko pēdējos gados esmu piedzīvojis. Bet… Es strādāju Valsts drošības komitejā un man ir jābūt absolūti tīram! Ja tu to arī gribētu, es tevi precēt tik un tā nevaru! Pret tevi un tavu tēvu ir ierosināta krimināllieta. Labi, ka tu ar Askoldu vairs nekādus kontaktus neuzturi. Es tavu lietu izbeigšu. Kā būs ar tavu tēvu, nezinu. Tā kā piedod, Ērika! Tevi iegūstot, es vienkārši gribēju atriebties kādai citai sievietei. Protams, muļķīgi, bet… Ja gribi taisīt cauri, es tev varu iedot naudu. Esmu dzirdējis, ka aborts maksājot trīssimt rubļus. Es tev iedošu piecus simtus.

Boļeslavs no žaketes izņēma brūnu kabatas portfeli un sāka skaitīt naudu.

Tajā brīdī sevi sajutu kā vislētāko stacijas prostitūtu. Man kļuva pretīgi.

- Paldies, - pateicu un gāju prom. - Mūsu valsti aborti tiek veikti par brīvu. Bet esiet mierīgs! Neviens pārjums neuzzinās…

Kad beidzot tiku uz ielas, mirkli stāvēju un tikai ar milzīgām pūlēm spēju sevi saturēt rokās, lai nemestos zem pirmās garāmbraucošās automašīnas riteņiem…

8. nodaļa

Tēvs no cietuma tā arī brīvībā vairs neatgriezās.

Pēc pusgada viņu par pretvalstisku darbību notiesāja ar brīvības atņemšanu uz astoņiem gadiem. Taču līdz Mordovi- jai, kur atradās paredzamā soda vieta, viņš nemaz netika. Vagonā, ar ko veda etapējamos notiesātos, kaut kur jau Sibīrijā, it kā bija izcēlies kautiņš un tēvs, vai nu pārējo ieslodzīto vai apsardzes vainas dēļ, tika nosists.

Tur kaut kur arī apglabāts. Mēs viņa kapa vietu nezinām.

Bet mans vēders, kā abra ar miklu, turpināja strauji briest.

-   No kā? - māte dusmīga prasīja.

Es viņai vēl nespēju pateikt, ka bērna tēvs ir Valsts drošības komitejas darbinieks, kura vistiešākās darbības un vainas dēļ tika arestēts un bojā aizgājis mūsu tēvs. Tas mātes ausīm un apziņai būtu bijis pārāk satriecoši, neticami un pretīgi.

-  Tā vienkārši gadījās, - atbildēju. - Pēc ballītes studentu klubā…

-   Tātad tu tomēr bērna tēvu zini? - māte neatlaidās.

Es klusēju.

-  Ja tu tai reizē negulēji ar vairākiem puišiem uzreiz, tad tev ir jāzina, kas ir tava gaidāmā bērna tēvs! - māte kliedza. Pēc tēva aresta viņa bija kļuvusi ārkārtīgi nervoza.

Bet es jau nebiju labāka. Man pat šķita, ka pamazām jūku prātā. Briestošais vēders katru dienu nepatīkami atgādināja, ka tur jau izveidojies bērns ir no cilvēka, kuru nekad neesmu mīlējusi! Tieši otrādi! Šis bērns ir no cilvēka, kuru es ienīstu! Kurš patiesībā ir mana tēva slepkava! Tāpēc bez mazākiem sirdsapziņas pārmetumiem varu nogalināt arī viņa bērnu! Man nav žēl! Es to pat gribu!

Bet bija jau par vēlu. Vispirms jau mūsu rajona poliklīnikā, pēc tam visās slimnīcās, kur es gāju, ārsti abortu kategoriski atteica. Visi termiņi jau garām!

Nevienu kaktu veceni ari nezināju. Un, ja arī zinātu, diez vai pie viņas tomēr ietu. Man bija bail par savu dzīvību.

Dzemdības notika ziemā - 1961. gada 6. janvārī.

Varbūt tāpēc, ka biju jauna un vesela, ilgi nemocījos. Bija tāda sajūta, ka man no vēdera ātri izkrīt karsts akmens… Visu apziņu pārņēma milzīgs atvieglojums - beidzot es no šī nevēlamā smaguma esmu tikusi vaļā!

Dzirdēju bērna kliedzienu, bet tas mani nesatrauca. Tikai nodomāju - kāpēc viņš šai pasaulē ierodas kliedzot un tik asiņains? Es aizmirsu, ka tādi mēs šai pasaulē ierodamies visi…

Turpat dzemdību palātā vecmāte, klāt esot arī jaunai ārstei Annai Kristsonei, jaunpiedzimušo bērnu nomazgāja, noslaucīja, ārste viņu rūpīgi apskatīja, tad to parādīja man.

-  Apsveicu! - daktere teica. - Jums ir piedzimis puika.

Es uz viņu paskatījos un mani pārņēma šausmas. Zēna

seja bija tumši sārta, tāda kā piepampusi un stipri līdzinājās veca cilvēka izskatam… Turklāt zēnam uz mazajām krūtīm bija redzamas divas tumši sarkanas svītras, kuras izskatījās līdzīgas degošam krustam…

-  Ņemiet! - daktere teica un sniedza man bērnu. - Paturiet uz brīdi rokās!

-  Kas tas ir? - es čukstēju. - Viņam uz krūtīm? Vai viņš ir slims?

-  Nē, - daktere atbildēja. - Puika rādās vesels. Bet uz krūtīm… Tā ir dzimumzīme, vai tā saucamā ugunszīme… Ādas pigmentācijas anomālija.

-  No kā tā ir radusies?

-  Neviens īsto iemeslu, kāpēc un no kā šīs ugunszīmes rodas, nezina. Taču tādas ir daudziem cilvēkiem. Varat priecāties, ka tā neatrodas puikam uz sejas! Veci cilvēki apgalvo, ka šie pigmenti rodas tai brīdī, kad topošā māte pēkšņi izjūt spēcīgas bailes, redz ugunsgrēku vai vispār atklātu liesmu un tai brīdī ar rokām pieskaras vēderam…

-   Tā nav vienkārša zīme, - es, smagi elpodama, iebildu. - Puikam uz krūtīm ir sarkans krusts.

-   Anomālās pigmentācijas formas mēdz būt ļoti dažādas, - ārste paskaidroja. - Šai gadījumā daba nez kāpēc ir izvēlējusies tieši šādu formu.

Ārste man lēnām tuvināja bērnu, bet es, atkal sajutusi dziļu pretīgumu, nedaudz atrāvos atpakaļ.

-  Nē! - spēji iekliedzos. - Lūdzu, nevajag!

-  Ņemiet! - ārste neatlaidās. - Pielieciet pie krūtīm!

- Nē! - turpināju kliegt. - Es viņu negribu!

-   Nē! - turpināju kliegt. - Es viņu negribu!

Ārste jutās patiesi pārsteigta.

-   Kas ir noticis? - viņa prasīja. - Kāpēc?

-       Negribu! - joprojām kliedzu. - Tas nav mans bērns! Metiet viņu prom!

Nezinu, kas ar mani tai brīdī notika. Viņi bērnu aizveda, pēc tam mani apkopa un ievietoja palātā, kur bez manis atradās vēl divas sievietes. Viena jau bija dzemdējusi, otra tām tikai gatavojās.

Visu laiku kliedzu. Man iešpricēja kaut kādas nomierinošas zāles, un es drīz iekritu smagā miegā, kuru laiku pa laikam pārtrauca dīvaini apziņas uzliesmojumi un murgi.

Kliedziens.

Kāds ļoti skaļi kliedz.

Sāpēs? Priekā?

Es klusēju.

Redzēju degam sveci.

Maza, vārga liesmiņa.

Tomēr skaisti. Un noslēpumaini.

Pirms trim mēnešiem es ari aizdedzu sveci, tai blakus noliku Lietuvā nopirktu nelielu krucifiksu un lūdzu Dievu, lai viņš izdara tā…

Lai jaunā dzīvība, ko es jau sevi nēsāju, nomirtu manās miesās…

Lai mans bērns piedzimtu beigts.

Es zinu, ka tas ir šausmīgs grēks, un tomēr…

Es bērnu negribēju.

Paplet kājas platāk, viņš toreiz teica. Es izdarīšu tā, ka tev nesāpēs.

Bet tagad man sāpēs visu mūžu.

Saplēstas vēstules.

Saplēsta miesa.

Saplēsta dzīve.

Es sevi izglābu, bet nespēju izglābt tēvu.

Vai vaina jāuzņemas man?

Vai man tagad ir jāizdara pašnāvība?

Jēzus Kristus piesists pie krusta.

Pie krusta pienagloti vergi, kristieši un noziedznieki.

Un mēs pārējie… pie dzīves krusta.

No senās Romas līdz šodienai.

Krusts deg un mūsos rada ticību un bailes.

Glāze ar aukstu šampanieti.

Visapkārt ziedošs dārzs.

Tās ir lamatas.

Skūpsts.

Arī tas ir slazds.

Un vīriešu roka uz manām kailajām krūtīm. Pēc tam roka glāsta vēdera apakšu.

Un vārdi, vārdi, vārdi.

Pēc tam kaut kas ciets manī iegāja iekšā, visu ķermeni pārņēma patīkams siltums, man bija labi, es visu aizmirsu, ne par ko nedomāju, ja nu vienīgi par to, lai tas tomēr kaut kad beigtos.

Jaunas dzīvības radīšana parasti ir skaista.

Kāpēc pēc tam cilvēku dzīves ir tik riebīgas?

Nākamajā dienā man atnesa bērnu uz barošanu. Kategoriski atteicos. Es vispār atteicos no sava bērna.

Pēc trīs dienām vakarā palātā ienāca daktere Anna Krist- sone. Viņa apsēdās uz gultas malas un nopietna uz mani skatījās. Annai bija apmēram trīsdesmit gadi, viņa bija glīta, slaida sieviete un loti labsirdīga.

-       Paklausies, Ērika… - viņa klusi ierunājās. - Kas ar tevi notiek?

-  Man viss riebjas…

-   Ko nozīmē viss? Vai dzīve?

-  Ari dzīve.

-   Bet bērns! Kāpēc tu negribi savu bērnu?!

-  Dakterīt, es lūdzu… - Manā balsī skanēja izmisums.

-       Es tā, Ērika, nevaru! Tu laikam esi iedomājusies, ka tas ir ļoti vienkārši. Atmet ar roku, un viss! Bet tev ir jāzina… Atsacīšanās no bērna nav tikai morāls, bet arī juridisks akts. Taču vispirms tomēr atbildi! Kāpēc tu no bērna atsakies?

Ilgi kodīju lūpas, nervozi ar mutautiņu slauclju seju un sajutu gan kaunu, gan lielu spītu. Es savas dzīves varbūt pašu svarīgāko lēmumu jau biju pieņēmusi…

-        Man šis bērns riebjas! - iesaucos. - Nezinu, vai jūs to spējat saprast, vai ne. Bet riebjas! Viņš man ir pretīgs! Es viņu vēl ne mirkli neesmu sajutusi kā daļu no sevis. Viņš man ir pilnīgi svešs!

-        Es jau to dzirdēju, - daktere mierīga teica. - Lūdzu paskaidro, kāpēc?

-  Nezinu! - spēji iekliedzos un asi pagriezu galvu sāņus.

-       Tā tas nemēdz būt, - ārste sacīja. - Vienmēr ir kāds iemesls. Iestājoties nodaļā, tika pierakstīti tavas pases dati. Uz jautājumu - "kas ir bērna tēvs?" - tu atbildēji, ka nezinot. Vai tā ir patiesība?

-   Nē, - klusi atbildēju. - Es zinu, kas ir bērna tēvs.

-  Vai viņš tevi pameta?

-Nē.

-  Tu viņu nemīli?

-        Es viņu ienīstu! Tāpēc arī bērnu negribu. Viņš droši vien vēlāk būs tikpat svešs un pretīgs kā viņa tēvs! Tad, dakterīt, kāpēc?

-       Ar laiku tevī viss var mainīties, - ārste turpināja mani pierunāt. - Varbūt jau pēc dažām nedēļām, mēnešiem, varbūt pat pēc ilgiem gadiem tu pēkšņi viņu atcerēsies un ļoti nožēlosi savu atsacīšanos… Tev sāpēs, tu raudāsi, lūgsi palīdzēt savu bērnu atrast, bet neviens tev nepalīdzēs. Tu viņu nekad vairs neredzēsi. Tu nekad neuzzināsi sava bērna turpmāko likteni! Tu nezināsi, kas viņš tāds ir, par ko būs kļuvis, vai viņš šai dzīvē ir laimīgs vai nelaimīgs… Varbūt jūs kādreiz sēdēsiet pat blakus tramvajā vai teātrī, bet tu nekad neuzzināsi, ka blakus sēdošais jauneklis ir tavs kādreiz slimnīcā pamestais bērns…

-   Es, lūdzu, dakter, nevajag! - iekliedzos un sāku raudāt.

-   Vai tu no bērna tiešām atsakies vienīgi viņa tēva dēļ? - ārste prasīja.

-  Jā, - pamāju ar galvu.

-  Vai viņš ir tavs kursa biedrs?

-Nē.

-   Kas tad viņš ir?

Atkal ilgi klusēju. Visu vēlreiz sīki pārdomāju. Stipri šaubījos, vai ir vērts ārstei atklāt patiesību, jo kas zina, kādu liktenīgu ļaunumu vai labumu vēlāk šis fakts var sagādāt gan man, gan bērnam, gan varbūt arī pašam Boļeslavam… Turklāt es viņam biju devusi klusēšanas solījumu. Bet vai viņš savu solījumu turēja? Nē! Viņš mani nodeva! Iedzina lamatās, paspēlējās kā kaķis ar peli, tad palaida brīvībā un pateica: - "Priecājies, ka esi palikusi dzīva!"

Es arī priecājos. Jā! Esmu dzīva. Bet turpmāk gribu dzīvot bez tevis un tava bērna! Es gribu būt brīva pat no atmiņām par to, kas ir noticis!

-  Vai jūs, dakterīt, domājat, ka esmu slikta sieviete? - jautāju.

-   Nē, - ārste atbildēja. - Es tevi neuzskatu par vieglprātīgu. Bet ar tevi kaut kas ir noticis. Tu esi guvusi psiholoģisku traumu. Es tev varu nozīmēt vairākas sarunas ar mūsu psihoterapeitu. Varbūt šie seansi palīdzēs, un tu savu lēmumu grozīsi. Es par to esmu pat pārliecināta.

-   Stipri šaubos, - sacīju. - Nē, nē! Tur neko vairs nevar mainīt. Es arī nevaru mainīties. Tāpat kā nevar mainīties šī bērna tēvs. Viņš vienmēr manā atmiņā paliks kā cilvēks, kurš rupji un nežēlīgi izpostīja gan manu, gan mūsu ģimenes dzīvi.

-  Vai tiki izvarota? - ārste painteresējās.

-  Gandrīz. Lai gan… Viss jau it kā bija normāli.

-  Vai viņš ir noziedznieks un tu baidies, ka arī tavs bērns varētu mantot kaut ko no tēva kriminālajām nosliecēm?

-   Nē, tā tas nav, - pakratīju galvu. - Bērna tēvs ir izglītots, gudrs un skaists vīrietis…

-   Vai viņš ir aktieris? - ārste ātri prasīja. Un es, nepaspējot nemaz tā īsti apdomāties, tikpat ātri atbildēju: - Nē! Viņš strādā Valsts drošības komitejā. Boļeslavs Mareckis…

Ārste ilgi klusēja, uzmanīgi vērodama manu saraudāto seju.

-  Arī māte negrib bērnu, - es domīga turpināju. - Mareckis pret manu tēvu safabricēja politisku krimināllietu, un tēvs Sibīrijā aizgāja bojā. Vai tagad jūs, dakterīt, saprotat, ka es nevaru, nu nevaru, es pat nedrīkstu barot un audzināt sava tēva slepkavas bērnu!

Ārste smagi nopūtās un savu roku viegli uzlika uz manām piebriedušajām krūtīm.

-  Jā, Ērika, es to kaut kā varu saprast, - viņa atzinās. - Es saprotu tavu situāciju, tā patiešām ir sarežģīta un varbūt pat traģiska. Un tomēr. Vēl padomā! Tagad atteikties ir viegli, bet pēc tam.. Pēc tam, Ērika, tev varbūt tava rīcība kādreiz nesīs vēl daudz ko traģiskāku… Un, galu galā, pie kā vainīgs ir bērns?

Atkal sāku raudāt.

-  Kad es iemīlējos, man bija astoņpadsmit gadi, - ārste negaidīti sāka stāstīt par sevi. - Tūlīt pēc vidusskolas. Protams, paliku stāvoklī. Mēs bijām dumji un zaļi. Nāca rudens, gatavojos iestāties institūtā, arī vecāki un puisis šaubās kratīja galvas, un tad es izšķīros… Es arī atsacījos no sava bērna. Iztaisīju abortu, bet tagad… Tagad es raudu vēl biežāk nekā tu. Man bērnu vairs nevar būt, arī toreizējais puisis drīz kaut kur pazuda, un tā es līdz šim dzīvoju viena. Es tevi vēlreiz lūdzu - padomā! Ir ļoti grūti dzīvot izsalušā paradīzes dārzā. Tev it kā ir viss, taču tai pašā laikā tev nav nekas…

Jutu, ka dakterītes roka kļūst neciešami karsta. Tik karsta, ka tā kā nokaitēts dzelzs stienis sāka dedzināt manas krūtis.

Arī viņas vārdi.

Bet savu lēmumu tomēr nemainīju. Es vienkārši nespēju šo bērnu pieņemt par savu!

Pēc divām dienām ārste manā priekšā nolika oficiāla dokumenta veidlapu un diezgan vēsi pateica: - Ja savu lēmumu neesi mainījusi, tad tev ir jāparaksta atsacīšanās akts. Tikai vēlreiz atceries, Ērika, ka tādā gadījumā tu savu bērnu nekad vairs neredzēsi un nekad arī neuzzināsi viņa turpmāko dzīves ceļu.

Aizvēru acis, visa drebēju, domas šaudījās galvā kā zibeņu uzliesmojumi, un man sevis kļuva ārkārtīgi žēl. Kļuva žēl arī mazā bērna, kurš patiešām ne pie kā nebija vainīgs. Viņš nebija piedalījies pieaugušo cilvēku stulbajās un ļoti nekrietnajās rotaļās. Viņš vēl nepazina melus, nodevību, sāpes un izmisumu. Viņš vēl nepazina cilvēku ļaunumu. Traģiski un ļoti nožēlojami, bet pirmo ļaunumu viņa tikai nedēļu ilgajā dzīvē sagādāju tieši es - viņa māte…

Raudādama lasīju -

Akts

Šis akts tiek sastādīts, piedaloties galvenā ārsta vietniekam dr. Magnusam Niedram, dzemdību nodaļas vadītājai dr. Ausmai Kārklītei un jaundzimušo nodaļas vadītājai dr. Annai Kristsonei.

Aktā konstatēts, ka pilsonei Ērikai Lejiņai Rīgas … pilsētas slimnīcā 1961. gada 6. janvāri dzimis vīrieša dzimuma bērns…

Pases sērija LM … Nr. 54007285

Māte dzīvo Rīgā, Dzirciema ielā Nr. 115, dz. 1.

Māte no bērna atteikusies.

Pamatojoties uz augstākminēto, bērns uzskatāms par pamestu un nosūtāms uz pilsētas zīdaiņu namu.

Es to izlasīju apmēram desmit reizes, tad iekliedzos un raudādama ātri parakstīju.

9. nodala

»

Pēc četriem mēnešiem, tas ir, 1961. gada maija sākumā, Rīgas pilsētas zīdaiņu namā kārtējo reizi iegāja kāda jauna, eleganti apģērbusies sieviete un devās tieši uz direktores kabinetu. Viņa jau tur tika gaidīta.

-        Labdien, - sieviete sveicināja. - Kā redzat, esmu atnākusi atkal un šoreiz, šķiet, pēdējo reizi. Esmu atnesusi arī visus nepieciešamos dokumentus.

-        Tas ir labi, - direktore pasmaidīja. - Mēs visi ļoti priecājamies. Ceru, ka jūsu izvēle būs veiksmīga.

Viņas aizgāja uz lielu istabu, kur baltās koka gultiņās gulēja bērni līdz gada vecumam. Daži, kuri bija jau lielāki, istabas vidū uz bieza paklāja spēlējās ar dažādu veidu rotaļlietām.

Sieviete lēnām nostaigāja garo bērnu rindu, līdz domīga apstājās pie gultiņas, kurā gulēja kāds puisēns ar jau krietni paaugušiem melniem matiem. Zēnam seja bija tīra un veselīga, bet lielās, tumšās acis ar interesi skatījās uz klātpie- nākušo sievieti.

-  Vai tas ir viņš? - direkore jautāja.

-  Jā, - sieviete apstiprināja. - Šis zēns būs mans dēls.

-        Vai jūs viņu ievērojāt jau pirmajā reizē? - direktore painteresējās.

-   Nē, - sieviete viegli pakratīja galvu. - Tas notika jau agrāk. Es biju klāt pie viņa dzimšanas. Lai gan mātei dzemdības bija vieglas, tā biju tieši es, kas viņam palīdzēja šai pasaulē ierasties. Vai viņa veselības stāvoklī kaut kas ir mainījies?

-   Nē. Lai gan viņš nevienu dienu nav saņēmis mātes pienu, bērns ir apbrīnojami vesels. Ēstgriba laba, miegi nav samainījušies, naktīs guļ labi, gandrīz nekad neraud, lai gan dažreiz ir slapjš līdz ausīm. Man šķiet, kundze, jūsu izvēle būs pareiza un ļoti veiksmīga.

-   Man arī tā šķiet, - sieviete smaidot piekrita. - Vismaz tā jācer. Jā, starp citu, vai jūs viņam jau esat iedevuši vārdu?

-   Nē, - direktore atbildēja. - Parasti tas notiek vēlāk, vai arī vārdu izvēlas audžuvecāki. Mēs, tāpat kā pārējos, pagaidām viņu saucam vienkārši par Puisīti.

Sieviete noliecās, maigi satvēra zilā kombinezonā ietērpto bērnu un viņu uzmanīgi piekļāva sev klāt.

-   Es viņu saukšu par Kristu, - sieviete pateica. - Krists Kristsons. Jauki skan, vai ne? Un viņš kādreiz noteikti būs slavens vīrs - kādas radošas profesijas pārstāvis, vai arī politiķis un sabiedriskais darbinieks.

-   Ļoti iespējams, - direktore sacīja, bet pie sevis nodomāja - šis zēns, izaudzis liels, būs vai nu patiesi laimīgs, vai arī ļoti nelaimīgs. Viņam uz krūtīm deg savāda zīme - sarkans krusts. Es nezinu, ko tas nozīmē, taču stipri šaubos, vai šausmīgā ugunszlme uz viņa krūtīm šim cilvēkam kādreiz nesīs lielu laimi…

-   Lūdzu, atkārtojiet vēlreiz savu vārdu un uzvārdu! - tiesu psihiatriskās ekspertīzes vadītājs, psihiatrijas profesors Jānis Kamols uz ekspertīzi atsūtītajam pacientam negaidīti jautāja vēlreiz.

-  Mans vārds ir Krists Kristsons, - es atbildēju.

-   Kad un kur esat dzimis?

-   Rīgā, 1961. gada 6. janvārī, pulksten piecos un trīsdesmit vienā minūtē no rīta.

-   Cik vecs esat?

-   Pašlaik man ir septiņdesmit divi gadi, - es pateicu.

-   Kāpēc jūs tā domājat? - profesors prasīja. - Kāpēc tieši septiņdesmit divi gadi?

-   Dakter, - es sacīju, - es tā nedomāju. Es to zinu.

-  Vai jums tas nešķiet savādi?

-   Ne mazākā mērā.

-  Tātad jūs uzskatāt, ka esat dzimis ari… Kurš gads tas iznāk?

-   1926. gads, - sacīja eksperte Ludmila Saveiko.

-  Varbūt arī datumu atceraties? - profesors painteresējās.

-   Protams! - es apliecināju. - Tas notika tūkstoš deviņi simti divdesmit sestā gada astoņpadsmitajā maijā. Tad, kad sāka ziedēt ābeles. Bija saulaina, ļoti karsta diena. Šodien tas pats. Ir astoņpadsmitais maijs, zied ābeles un ir karsta diena! Vai tas, godājamie dakteri, jums nešķiet savādi?

-   Krist, - tikko spējot apvaldīt ironisku smaidu, sacīja otrā eksperte Valentīna Mežule. - Ja jau jūsu atmiņa tik labi saglabā šīs, ja es pareizi saprotu, jūsu pēdējās dzimšanas reizes, varbūt atceraties vēl kādas citas?

-   Protams, bet ļoti miglaini, - es pateicu. - Atceros, ka apmēram pirms piectūkstoš gadiem biju asīriešu karavīrs, kaujā pie Kartāgas kritu ēģiptiešu gūstā un divdesmit gadus kā faraona vergs cēlu Heopsa piramīdu. Tas bija sasodīti grūts darbs. Tad vēlāk, jau tuvāk mūsu laikiem, senajā Romā atkal biju vergs, pirms tam feniķiešu jūrnieks, taču kādā jūras kaujā pie Krētas salas mani atkal saņēma gūstā un uz- trenēja par gladiatoru. Fiziski, tāpat kā šodien, biju ārkārtīgi spēcīgs un neticami veikls. Uzvarēju deviņdesmit deviņas cīņas un, ja būtu uzvarējis arī simto, kļūtu brīvs cilvēks. To man apsolīja pats varenais Romas imperators Nērons. Tāpēc arī tik sajūsmināts kopā ar pārējiem gladiatoriem viņu sveicu, kad viņš toreiz lepns un augstprātīgs ieradās savā greznajā Kolizeja ložā.

Ave, Caesar, morituri te salutant!

Sveiks, Cēzar, nāvei nolemtie tevi sveicina!

Tā arī iznāca. Es biju nolemts nāvei. Es nespēju uzvarēt savu pēdējo brīvības cīņu. Mani sadūra milzīga auguma nēģeris no Sudānas. Kad es, smagi ievainots, gulēju ar cilvēku un zvēru asinīm piesūkušajās arēnas smiltīs, vēl cerēju uz Nērona žēlsirdību, taču viņš, nicinājuma pilns, parādīja ar īkšķi uz leju… Tai pašā mirklī sudānietis manās krūtīs ietrieca sava garā pīķa galu…

Pēc tam kaut ko vēl atceros no vēlīnajiem viduslaikiem, kad par brīvdomību inkvizīcijas tiesas bende Spānijas pilsētā Seviljā uz manām krūtīm ar sakarsētu dzelzi izdedzināja lielu krusta zīmi…

Un, kā jau teicu iepriekš, atceros arī 1944. gada jūliju, kad daži latviešu zēni, kuri dienēja vāciešu SD dienestam pakļautajā zonderkomandā, Biķernieku mežā skaistas pļavi-

…kā faraona vergs cēlu Heopsa piramīdu.

ņas vidū manās krūtīs no saviem šmeseriem ietrieca divpadsmit līdz baltkvēlei sakarsētas lodes.

Dažreiz sāp vēl tagad. Gan etiopiešu uzraugu pletnes sitieni piramīdas pakājē, gan sudānieša asais pīķis, gan mana degošā miesa Seviljas katedrāles dziļajā pagrabā, gan šīs divpadsmit lodes.

Visi trīs ārsti eksperti uz mani cieši skatījās, būdami absolūti pārliecināti, ka es tīšu prātu, mēģinādams tēlot plānprātiņu, viņiem stāstu šīs neticamās pasaciņas. Taču tā kā viņi savā garajā ārstu - ekspertu mūžā bija dzirdējuši un redzējuši ne tādus brīnumus vien, savaldīgi smaidīja un turpināja mani izprašņāt.

-  Vai jūs, Krist, ticat reinkarnācijai? Tas ir, mūsu dvēseļu ceļošanai un nemirstībai?

-  Nē, - pakratīju galvu. - Lai gan dažreiz… Ir lietas un notikumi, kurus ar prātu vai loģiku ir ļoti grūti izskaidrot.

-   Jūs mums nupat stāstījāt, ka sevi atceraties būvējam pat Heopsa piramīdu. Tas ir noticis apmēram pirms piectūkstoš gadiem, taču teicāt, ka sevi apzinaties tikai kā septiņdesmit divus gadus vecu cilvēku. Kaut kas te neklapē kopā.

-  Tā ir, - es piekritu. - Pirmīt jau teicu - ne viss ir izskaidrojams. Bet, kā saka, ar veselā saprāta palīdzību pilnīgi pieļauju, ka to par Heopsa piramīdu, gladiatora nāvi un spīdzināšanu Seviļjas inkvizīcijas tiesā esmu vienkārši izdomājis. Ļoti iespējams, ka tas viss ir tikai manas iztēles auglis. Taču bieži pēkšņi sajūtu sejā iesitamies svelmainu gaisu, acis iekaist no smiltīm un akmens putekļiem un jūtu drausmīgas slāpes. No kurienes tas? Tāpat bieži, guļot jūrmalas pludmales smiltīs, negaidīti sajūtu, kā tās dvako pēc cilvēku un zvēru asinīm… Un ne tikai sajūtu. Es šīs asinis arī redzu. Tāpat kā redzu milzīgo Sudānas nēģeri ar paceltu šķēpu un Koli- zejas ložā sēdošo Romas valdnieku.

Bieži sajūtu vīraka smaržu, redzu smēdē degam ogles, bendi ar melnu masku uz sejas, viņa rokās nokaitētu dzelzi, kurš to pieliek pie mana kakla, tad lēnām velk uz leju un uz manas miesas zīmē krustu…

"Vai tagad tu mīli Dievu?" viņš bargā balsī prasa.

"Nē!" es sāpēs kliedzu. "Nemīlu!"

"Kāpēc?" viņš pārsteigts jautā un vēl spēcīgāk turpina svilināt manu ādu.

"Es nevaru mīlēt to, kas vispār nepastāv!" atbildu. "Ja Dievs būtu, vai tad viņš jums ļautu darīt to, ko jūs pašlaik ar mani darāt? Nē! Bet ja Dievs ir, tad viņš ir tik liels, stiprs, varens un visaptverošs, ka viņam absolūti nav nepieciešama tik niecīgu un nožēlojamu būtņu, kādi ir cilvēki, fanātiska pielūgsme!"

-   Tātad, cienījamie dakteri, - turpināju, - pilnīgi pieļauju, ka es to visu esmu safantazējis, taču kā lai tomēr izskaidro visas šīs smaržas, karstuma sajūtas, skaļās sarunas un tik spilgti redzamos tēlus? Jūs, gudri ārsti būdami, tūlīt pateiksiet, ka es vai nu mēģinu jums mālēt acis, neveiksmīgi tēlojot garā vājo, vai patiešām tāds arī esmu. Tas viss būtu loģiski un varbūt arī pareizi, taču tādā gadījumā tomēr ir grūti izskaidrot šo sarkano krustu uz manām krūtīm! Nezinu. Iespējams, ka arī to tāpat var izskaidrot diezgan viegli, - tā vienkārši ir sagadīšanās! Varbūt. Es nestrīdos. Taču savas divas pēdējās dzīves (iepriekšējo un pašreizējo) es tomēr atceros ļoti skaidri. Jūs taču negribēsiet teikt, ka arī to es esmu izdomājis? Es taču sēdu jūsu priekšā! Es neesmu izdomāts! Un ne šī, ne arī manas iepriekšējās dzīves nav izdomātas! Tās ir bijušas! Es tās pirmo reizi sāku atcerēties pēc tam, kad Afganistānā tiku ievainots galvā un manās smadzenēs ietriecās neliela bumbas šķemba, kas, kā jūs to paši redzējāt rentgenuzņēmumā, tur atrodas arī pašlaik. Taču daudz biežāk pagātnes notikumus sāku atcerēties pēc tam, kad man, manai meitai un draudzenei pirms diviem gadiem uzbruka bandīti un es atkal saņēmu spēcīgu triecienu pa galvu.

-  Kā jūsu meitu sauc? - profesore Valentīna painteresējās.

-  Viņu sauca Kristīne, - dobjā balsī atbildēju.

-   Kas ar viņu notika?

-   Viņa tika zvēriski nogalināta, - čukstus pateicu, zemu noliecu galvu, ilgi klusēju, tad vērsos pie galvenā eksperta: - Profesor… Es vairs nevaru… Ļoti gribu smēķēt un mazliet atpūsties. Jūtos pagalam slikti.

-   Labi, - profesors tūlīt piekrita. - Iztaisīsim vienas stundas pārtraukumu.

Kad mani aizveda atpakaļ uz palātu, es ar trīcošām rokām paņēmu cigareti, aizsmēķēju, gaiteņa galā kā parasti nostājos pie loga, ar abām rokām satvēru tā režģus un, nekādi nespēdams novaldīt asaras, sāku skaļi kliegt.

-  Nolādētā pasaule! Nolādētie cilvēki! Tiesneši, bendes un ārsti! Cik ilgi tas vēl turpināsies? Cik ilgi man vēl vajadzēs būt dzīvam?!

10. nodala

*

-    Piedodiet, - pēc stundas galvenais eksperts profesors Jānis Kamols saudzīgā balsī vērsās pie manis. - Es saprotu, jums nav viegli, taču arī mēs šeit neatrodamies sava prieka pēc. Mēs darām savu darbu.

-   Es to saprotu, dakter.

-  Jūs, Krist Kristson, esat nogalinājis trīs cilvēkus, - profesors turpināja. - Taču jūs neesat nekāds bandīts vai laupītājs. Jūs esat gudrs, inteliģents cilvēks, turklāt vēl slavens mākslinieks. Jāatzīst, stipri skandalozs mākslinieks, taču tomēr. Neslēpšu, savā laikā mākslas salonā esmu pat nopircis jūsu gleznu.

-   Kādu? - tūlīt ar patiesu interesi jautāju.

-   Tas ir akts Sieviete vannā, - profesors atbildēja. - Man patīk. Sieviete ir tikko nomazgājusies, piecēlusies un, nedaudz pagriezusies, ar labo roku tver spilgti sarkanu dvieli.

-   Paldies, dakter, - es teicu. - Es atceros. Tā patiešām ir laba bilde.

Profesors brītiņu klusēja, tad turpināja:

-Jūs, Kristsona kungs, šo triju cilvēku slepkavību esat izdarījis, kā pats apgalvojat, atriebības nolūkā, turklāt vēl publiskā vietā. Ne katrs uz to ir spējīgs. Mūsu rīcībā ir tiesas spriedums, ar kuru Rīgas apgabaltiesa jums ir piespriedusi nāves sodu. Jūs šo tiesas spriedumu esat pārsūdzējis. Tagad atkārtoti ir nozīmēta jauna tiesas psihiatriskā ekspertīze, kuru šoreiz veicam mēs - profesore Mežule, daktere Saveiko un es - profesors Jānis Kamols. Mēs gribam jūs saprast. Lai varētu izdarīt pareizu un nekļūdīgu slēdzienu par jūsu psihisko stāvokli un it īpaši par jūsu pieskaitāmību vai nepieskaitāmību nozieguma izdarīšanas brīdī, kas izšķiroši un galīgi var izšķirt jūsu turpmāko likteni, mums ir jāzina pēc iespējas vairāk par jūsu dzīvi, par jūsu pārdzīvojumiem, tieksmēm, tikumiem un netikumiem, par jūsu attiecībām ar sievietēm, par stāvokli ģimenē, par jūsu reakciju uz dažādiem notikumiem gan pasaulē, gan mūsu valsti, gan saskarsmē ar cilvēkiem, kurus jūs mīlat vai ienīstat. īsāk sakot, mēs gribam zināt jūsu dzīvi.

- Es sapratu, - piekrītoši pamāju ar galvu. - Ceru, ka spēsiet būt objektīvi un neesat, lai gan esmu trīs cilvēku slepkava, pret mani noskaņoti naidīgi. Taču es, cienījamie dakteri, jums nespēšu izstāstīt ne šo, ne savu iepriekšējo dzīvi. Es jums varu vienīgi pastāstīt dažas šīs dzīves spilgtākās epizodes, kas šā vai tā ir ietekmējušas manu turpmāko likteni. Varbūt pastāstīšu kaut ko tāpat - kas manā dzīvē bijis skaists vai pretīgs. Vai arī kaut ko tādu, ko es vienkārši atceros. Mans stāstījums, iespējams, būs ļoti haotisks, - es turpināju, -jo stāstīšu to, kas attiecīgā mirklī ienāks prātā, taču pēc iespējas tomēr mēģināšu turēties pie zināmas notikumu hronoloģijas. Saprotu, ka jūs galvenokārt interesē notikums, kas saistās ar trīs cilvēku nogalināšanu. Un vēl - ko es tai brīdī esmu domājis, pārdzīvojis, kāda ir bijusi manas rīcības motivācija, ja tāda vispār ir bijusi, un tā tālāk. Taču līdz nozieguma izdarīšanas brīdim, ja to, vismaz no morālā viedokļa, vispār ir iespējams definēt kā noziegumu, man bija jānodzīvo ilgi gadi. Un jāpārdzīvo tik daudzi drausmīgi eksistences brīži, ka tie pārējiem cilvēkiem pietiktu pat vairākiem mūžiem.

Iespējams, ar manu psihi patiešām kaut kas nav kārtībā. Pat ļoti iespējams. Taču jūs tam visam, ko es stāstīšu vai apgalvošu, protams, varat neticēt un uzskatīt, ka meloju vai vienkārši mānos. Taču es jums svinīgi zvēru - es runāšu tikai patiesību!

Es - Krists Kristsons, dzimis 1961. gada 6. janvāra rītā pulksten piecos un trīsdesmit vienā minūtē…

Es vēl biju mātes iekšās, man jau bija izveidojies skelets, sirds un asinsrite, visi iekšējie orgāni un smadzenes. Tātad arī atmiņa. Vairākas reizes dzirdēju, kā Ērikas māte Biruta Lejiņa, kurai vajadzēja būt manai vecmāmiņai un kura faktiski tāda ir arī šodien, vairākas reizes savai meitai kliedza sejā:

- Tu nedrīksti šo bērnu dzemdēt! Ej pie kādas vecenes un taisi abortu! Kāp uz šķūņa jumta un vairākas reizes lec zemē! Varbūt melnais auglis, kas atrodas tavās miesās, beidzot pats izkritīs laukā! Dzer hinīnu un ilgi sēdi karstā vannā! Varbūt arī tas palīdzēs! Ej dārzā un roc zemi! Cilā smagus brugakmeņus! Bet tu nedrīksti laist pasaulē mūsu tēva slepkavas bērnu! Kaut kāda tur nežēlīga čekista pēcnācēju! Bet, ja tomēr bērnu dzemdēsi un to sev paturēsi, tad zini - es tevi kopā ar viņu izdzīšu no mājas un pēc tam dzīvo kā pati gribi un proti!

Tas bija pirmais, ko uztvēra manas jaunās smadzeņu šūnas, - tu esi slepkavas bērns, tevi šai pasaulē neviens negaida un tu esi iznīcināms! Vēl nedzimušam pār manu galvu jau klājās lāsti!

Vēl nepiedzimis, es jau biju nevēlams un nicināms!

Stipri šaubos, vai tas tomēr vēlāk uz manu psihi atstāja kaut cik jūtamu iespaidu, taču kas to lai zina? Tas viss, iespējams, palika dziļi noslēpts manā zemapziņā un tikai dažreiz, pašam to nezinot un neapjēdzot, šis apvainojums un pazemojums kaut kādā veidā tomēr izpaudās attiecībās ar citiem cilvēkiem.

Kad iznācu no mātes miesām, viss mans mazais ķermenis un acis bija aplipušas asinīm, es sajutu šīs pasaules aukstumu un sāku kliegt.

Tās ir muļķības, kad saka - skatieties! Kāds smuks, tīrs un balts bērniņš ir piedzimis! Tādi mēs izskatāmies vēlāk, bet piedzimstot izskatāmies pēc veciem, sažuvušiem cilvēkiem un esam neglīti, netīri un no galvas līdz kājām asiņaini! Jā, tās nav mūsu asinis. Tās ir mūsu māšu asinis, bet lietas būtību tas nemaina. Mēs visi zem saules ierodamies… asinīs izmirkuši.

Nezinu, nekad par to tā dziļi neesmu domājis, bet varbūt tam tomēr ir kāds sakars ar cilvēku jau iedzimto ļaunumu, ar mūsu cietsirdību un asinskāri? Kā lai citādi izskaidro, ka bieži gudri un inteliģenti cilvēki pat neliela ģimenes strīda

laikā viens otram skaļi draud - "es tevi nositīšu!" Un nereti nosit ari.

Kā lai citādi izskaidro, ka politisku strīdu vai tikai diskusiju laikā bieži it kā līdz tam pavisam mierīgi un arī ne dumji cilvēki pēkšņi sāk kliegt: "Jūs visus vajag nošaut!"

Man bija apmēram pieci gadi, kad pirmo reizi pilns nesapratnes mātei uzprasīju: - Mammu, kur ir mans tētis?

Viņa samulsa, lai gan droši vien agrāk vai vēlāk šo jautājumu bija jau gaidījusi. Un tomēr viņa stipri samulsa un skatījās sāņus.

Annai Kristsonei Iļguciema pašā attālākajā nomalē, Baltās ielas galā, piederēja vidēji liela baltu ķieģeļu četristabu privātmāja, kuru ieskāva labi kopts dārzs. Kad jau biju beidzis dienestu padomju armijā, izkarojies Afganistānā, smagi ievainots galvā, demobilizējies un iestājies Rīgas Mākslas akadēmijas glezniecības nodaļā, mēs ar māti uzcēlām vēl klāt divstāvu piebūvi, kur tagad atrodas mana mākslinieka darbnīca, liela dzīvojamā istaba, tualete un vannas istaba.

-   Tev nav tēva, - māte savādā balsī atbildēja.

-   Kāpēc? - es prasīju. - Citiem puikām ir, bet man nav?

-   Tā nu ir iznācis, - māte atbildēja. - Viņš ir miris.

-   Ko nozīmē miris?

-        Tas nozīmē, dēls, ka cilvēka vairs nav, - māte atbildēja. - Bija, bet tad pēkšņi vairs nav.

-   Vai tu arī kādreiz nebūsi? - turpināju prasīt.

-        Diemžēl, - viņa skumji pasmaidīja. - Tā tas šai pasaulē ir iekārtots.

-        Bet es? - neatlaidos, jo šis jautājums man nez kāpēc pēkšņi bija ļoti ieinteresējis. - Tātad arī es kādreiz nebūšu?

-  Jā, dēls, - māte apstiprināja. - Diemžēl tu arī.

-   Vai tas ir pareizi?

-       Nezinu. Reti kāds par to domā. Tas viss ir ļoti sarežģīti. Mums atliek pieņemt, ja jau reiz tas tā notiek, tad tam tā arī ir jānotiek.

-  Vai mans tētis nomira vecs?

-   Nē. Viņš bija jauns.

-  Vai arī es nomiršu jauns?

-       Ceru, ka ne, - māte atbildēja. - Ticu, ka tu nodzīvosi līdz sirmam vecumam.

-   Vai tad tu vēl būsi?

-   Nē, dēls, tad es vairs nebūšu, - viņa pateica.

-   Ko es viens darīšu?

-        Tu viens nebūsi. Tev jau tad pašam būs sava ģimene, būs sieva un bērni…

-   Tikpat maziņi kā es pašlaik?

-       Jā, Krist. Būs maziņi un būs lielāki. Tad tu pats būsi tētis.

-   Bet ja arī es nomirstu jauns?

-       Es jau tev teicu. Tu dzīvosi ilgi un būsi laimīgs. Līdz sirmiem matiem.

-   Bet beigu beigās es tomēr nomiršu, vai ne?

-   Nē, Krist. Tu vienkārši atnāksi pie manis ciemos.

-   Kur tu būsi?

-  Debesīs, dēls. Tur visi cilvēki kādreiz aiziet un satiekas.

-   Kāpēc viņi nepaliek šeit, uz zemes?

-   Šeit cilvēkiem ir grūti. Debesīs ir labāk.

-        Kāpēc cilvēki uz debesīm neiet uzreiz? Kāpēc viņiem ir jāpiedzimst, kādu laiku jādzīvo, pēc tam noteikti jānomirst un tikai pēc tam viņi tiek tur augšā?

-       Tāda ir kārtība, - māte paskaidroja. - Cilvēki paši to nav noteikuši.

-   Kas tad to ir noteicis?

-        Neviens to nezina, - māte paraustīja plecus. - Ir tikai minējumi un pieņēmumi.

-       Es negribu, ka tu no manis aizej, - es pateicu un ierāpos mātes klēpī. Viņa mani saudzīgi apmīļoja, noskūpstīja, noglāstīja un klusi pateica: - Nebaidies, Krist. Es pie tevis vēl būšu ilgi, ilgi…

-   Un es pie tevis.

-   Un mēs abi viens pie otra.

Māte mani ļoti mīlēja. Es toreiz un vēl ļoti ilgi pēc tam nezināju, ka viņa nav mana īstā māte. Ka viņa mani četru mēnešu vecumā ir paņēmusi no zīdaiņu patversmes, adoptējusi, iedevusi savu uzvārdu un mani visu dzīvi uzskatījusi par savu īsto dēlu.

Kā vēlāk uzzināju, viņai pašai bērnu nevarēja būt un varbūt tāpēc, bet varbūt citu iemeslu dēļ, viņa nekad neapprecējās. Kad biju pusaudzis, viņai dažus gadus bija kāds draugs, arī ārsts, bet kāpēc viņi tā arī nesagāja kopā pavisam, es nezinu. Nekad to viņai neesmu prasījis. Un, galu galā, kāda man tur būtu daļa?

11. nodala

»

Sestajā klasē vienā no zīmēšanas stundām, kad atkal rokā turēju krāsainus zīmuļus, es pirmo reizi negaidīti sevī sajutu kaut ko līdzīgu vieglām dvēselēs trīsām. Pēkšņi sapratu, ka man ļoti patīk zīmēt, apziņā viena iztēles aina strauji nomainīja otru, un es ar nepacietību gaidīju skolotājas uzdevumu.

Skolotāja bija vēl jauna sieviete, kura nesen beigusi Mākslas akadēmiju, pati lieliski gleznoja, bet skolā, šķiet, vienkārši piepelnījās.

-   Bērni! - viņa, stundai sākoties, mūs tūlīt uzrunāja. - Es jums šodien neko nemācīšu. Jūs mācīsieties paši. Es jums dodu pilnīgu brīvību tēmas izvēlē! Zīmējiet, ko gribat! Trenējiet iztēli! Varat zīmēt, ko redzat sev apkārt - klasi, vāzi, tāfeli, skapi vai solus, bet varat zīmēt arī to, ko jūs redzat vai izjūtat savā iztēlē!

Tas man patika. Mēs bijām apmierināti. Visi tūlīt uz savām baltajām papīra lapām sāka kaut ko zīmēt un krāsot, bet pati skolotāja apsēdās pie galda un sāka lasīt kādu biezu mākslas grāmatu.

Es ilgi neko nespēju iesākt. Pievēru acis un krietnu laiku domāju, ko gan tādu varētu uzzīmēt. Vispirms gribēju uzzīmēt skolotāju - viņa bija tik laba un smuka! Tad gribēju uzzīmēt klases logu, aiz kura skaidri varēju redzēt pagalmā vientuļi augošu bērzu. Pēc tam vēlējos uzzīmēt māti vai mūsu suni. Taču tad pēkšņi viss manu acu priekšā it kā satumsa vai tieši otrādi - kļuva tik ārkārtīgi spilgts, ka vairs nespēju saskatīt ne labo skolotāju, ne klases logu, ne koku, ne blakussēdētājus. Sev priekšā redzēju tikai baltu papīra lapu. Tad kāds liels iekšējs spēks man beidzot lika paņemt rokās zīmuli un sākt zīmēt to, par ko es agrāk nekad nebiju pat domājis.

Pa visu papīra lapu uzzīmēju lielu sarkanu krustu, bet pie tā pienaglotu cilvēku. Visdīvainākais bija tas, ka šis cilvēks, kas varēja būt gan jauneklis, gan vecs vīrs, krustā bija piesists ne tā kā parasti, bet pavisam otrādi - ar seju pret krustu… Skatītājs varēja redzēt vienīgi šā cilvēka ar pletņu cirtieniem savainoto stāvu.

Stundas beigās, kad skolotāja bija apskatījusi pārējo bērnu zīmējumus, viņa ilgi skatījās uz manu mākslas darbu un neslēpa pārsteigumu.

-   Ko tas nozīmē? - viņa prasīja.

Vai tas ir Jēzus Kristus? - skolotāja jautāja.

Klusēju. Es pats īsti nesapratu, ko esmu uzzīmējis.

-  Vai tas ir Jēzus Kristus? - skolotāja jautāja.

-   Nezinu, - atbildēju. - Ļoti iespējams.

-  Ja tas nav Jēzus Kristus, kas tad viņš varētu būt?

-       Kāds no senās Romas vergiem, - es teicu. - Vai arī kāds lielceļa laupītājs. Redzat, kā viņš ir pērts! Bet visticamāk, ka tas ir parasts cilvēks, kas pie krusta ir piesists nevainīgs. Vai tad dzīvē valdnieks vai tiesneši soda tikai vainīgos?

Skolotāja joprojām neatrāva skatienu no mana darba.

-        Bet iespējams, ka tas tomēr ir Jēzus Kristus, - es klusi piebildu.

-   Kāpēc tādā gadījumā viņš pie krusta ir piesists otrādi?

Mirkli domājis, sacīju:

-       Varbūt tas ir tāpēc, ka viņam ir kauns skatīties uz cilvēkiem.

-   Krist! - skolotāja iesaucās. - Vai tu apjēdz, ko runā?

-        Nedaudz, - atbildēju. - Man ienāca prātā, ka viņam ir kauns skatīties uz cilvēkiem tāpēc, ka viņi nav kļuvuši tādi, kādus Jēzus viņus gribēja redzēt - labus un vienam otru mīlošus. Tādēļ arī palūdza savus tiesnešus un bendes nevis viņu piesist pie krusta, bet gan krustu piesist pie viņa…

Skolotāja joprojām izskatījās pagalam apmulsusi.

-   No kurienes tas tevī nāk? - viņa prasīja. - Tu apmeklē baznīcu?

-  Tikai reizi gadā uz Ziemassvētkiem, - es atbildēju. - Kopā ar māti.

-   Kāpēc krusts ir sarkanā krāsā? - viņa turpināja interesēties. - Vai tu tādu kaut kur esi redzējis?

-   Nē, - pakratīju galvu. - Es tikai iedomājos… Ja jau pie krusta pienaglo cilvēku un varbūt ne vienu vien… Tās, skolotāj, ir nevainīgi sodītu cilvēku asaras.

-  Vai tad asaras var būt sarkanas? - skolotāja, vēl vairāk pārsteigta, vaicāja.

-   Dažreiz var, - es apgalvoju. - Kad cilvēkam ļoti sāp.

Skolotāja saprata, ka ir nonākusi neērtā situācijā. Padomju skolā viens no padomju skolniekiem viņas zīmēšanas stundā zīmē krustu un Jēzu Kristu, kurš, kaunoties par cilvēku ļaunajiem darbiem, viņiem ir pagriezis muguru! Turklāt šis zēns vēl svin Ziemassvētkus un apmeklē baznīcu! Taču tā kā jaunā bērnu estētiskās gaumes audzinātāja nebija padomju skolotāja, bet gan vienkārši skolotāja, turklāt vēl pati būdama arī laba māksliniece, viņa paņēma zīmējumu pie sevis un nevienam citam to nerādīja. Viņa tikai nodomāja, ka šis visādi centīgais, taču parasti ļoti nopietnais zēns ir vai nu nedaudz garīgi slims, vai arī garīgi tik attīstīts un talantīgs, ka dienās noteikti būs ģeniāls mākslinieks.

-   Krist, - skolotāja mīļi sacīja, - es tev par šo zīmējumu ielieku atzīmi pieci ar plusu… Vienīgi, ja tu arī uz priekšu tā turpināsi domāt un tik smagi uztvert šo pasauli, tev dzīvē nekādi lielie prieki negaida. Tev būs ļoti grūti dzīvot. Visu vajag redzēt mazliet gaišākās krāsās! Tāpēc es tev uzdodu mājas darbu. Uz nākamo stundu man, lūdzu, atnes uzzīmētas kaut kādas puķes! Nu, kaut vai rozes!

-   Labi, skolotāj, - es viņai apsolīju. - Es uzzīmēšu rozes.

Pēc divām dienām, kad atkal notika zīmēšanas stunda, es

skolotājai pasniedzu savu apsolīto mājas darbu.

Viņa to paņēma un atkal, pagalam apmulsusi, ilgi skatījās te uz mani, te uz zīmējumu.

-   Krist… - skolotāja smagi nopūtās. - Ziedi izskatās kā dzīvi, bet…

Rozes izskatījās neparastas. Tās bija ogļu melnas…

Mana atmiņa atkal no tālās pagātnes miglas uz mirkli izrauj vēl vienu it kā parastu, taču savā būtībā diezgan baigu notikumu. Es pirmo reizi mūžā izjutu lielu kaunu, lai gan neizdarīju absolūti neko tādu, par ko man vajadzētu kaunēties. Patiesībā tas bija kauns par citiem cilvēkiem.

Pirmo reizi dzīvē redzēju, cik viegli un gluži ne par ko cilvēku var pazemot un apspļaut. To, cik viegli cilvēku var nodot un nogalināt, es uzzināju krietni vēlāk.

Man tolaik jau laikam bija četrpadsmit gadi. Jā. Pavisam noteikti. Pavasarī biju beidzis septīto klasi un rudenī turpināju mācīties tālāk. Kādā novembra mēneša pēcpusdienā mums mājās sabojājās telefons un māte palūdza, lai es aizskrienu līdz netālu esošajai skolai, kur uz Baltās un Riekstu ielas stūra atradās apkārtnes vienīgais telefona automāts. Māte palūdza piezvanīt viņas māsai un pateikt, ka māte vakarā, kā bija norunāts, pie viņas tomēr nevarēs aizbraukt, jo ir saslimusi.

Tieši tajos gados sākās intensīva Iļģuciema apbūve, daudzas vecās mājas tika nojauktas, to vietā uzceltas jaunas standarttipa piecstāvu mājas, kuru dzīvokļos, protams, neviens telefons vēl nebija ievilkts. Tāpēc pie vienīgā tuvumā esošā telefona automāta bija sastājusies diezgan gara cilvēku rinda.

Diena bija auksta un vējaina. Krita vēl sniegs, un ikviens, kas atradās laukā, par to vien sapņoja, kā ātrāk atkal nokļūt siltā dzīvoklī.

Telefona būdā stāvēja jauns cilvēks bez galvassegas, bet viņa acis sedza tumšas saulesbrilles. Viņš vairākas reizes nepacietīgi grieza telefona ripu, taču tur, uz kurieni viņš zvanīja, neviens klausuli necēla.

Rindā stāvētāju vidū jaudās arvien lielāka neapmierinātība. Viņi sāka diezgan skaļi protestēt, jaunajam cilvēkam atgādinot, ka viņš pārāk ilgi uzturas telefona būdā, tādā veidā jūtami aizkavējot pārējos zvanītgribētājus. Vairāki pat piegāja pie būdas durvīm, klauvēja un aicināja jaunekli nākt laukā.

Beidzot viņš dabūja ilgi gaidīto savienojumu, taču tas, kam viņš zvanīja, neatradās tuvumā un acīmredzot kāds aizgāja viņu meklēt.

Telefona būdā esošais jauneklis tā arī palika stāvot ar telefona klausuli rokās, gaidot, kad beidzot vada otrajā galā pienāks viņam vajadzīgais cilvēks. Iespējams, viņš bija piezvanījis savai meitenei uz kopmītni un pašlaik komandante vai stāva dežurante viņu meklē istabā, virtuvē vai mazgāšanās telpā. Bet varbūt zēns bija piezvanījis uz slimnīcu, kur

smagā stāvoklī atradās māte, tēvs vai tā pati mīļotā meitene.

Jauneklim nācās gaidīt diezgan ilgi, bet pa to laiku rindā stāvošo cilvēku sašutums jau pārvērtās acīmredzamā agresijā. Viņi atkal atrāva telefona būdas durvis un kliedza: "Tu šeit drīksti atrasties tikai trīs minūtes, saproti?"

"Vai tu mūs turi par muļķiem?"

"Atradies kungs! Bet mēs te lai salstam?"

"Ej zvanīt no mājas! Šis tomēr ir sabiedriskais īpašums!"

"Nekauņa!"

"Kuces bērns!"

"Huligāns!"

"Tāda ir tā mūsdienu jaunatne - nekaunīga un trula!"

"Nekādas cieņas pret citiem!"

"Stilīgais! Laukā krīt sniegs, bet viņš uzlicis saulesbrilles!"

Ievēroju, kā puisim trīc roka, kurā viņš turēja telefona klausuli.

Beidzot divi vīrieši jaunekli izgrūda laukā, tā arī neatļāvuši sagaidīt cilvēku, ar kuru gribēja parunāties. Droši vien, ne jau parunāties. Visticamāk, viņš gribēja kaut ko svarīgu pateikt vai uzzināt.

Bet nekā!

Viņu varmācīgi izgrūda uz ielas, un viņš apmulsis stāvēja satrakotā pūļa priekšā.

"Ko, kauns skatīties acīs godīgiem cilvēkiem?" kāda resna krievu tautības sieviete kliedza. "Būtu labāk kaunējies un pārstājis māžoties! Kurš normāls cilvēks ziemas laikā, turklāt jau puskrēslā, nēsā melnas saulesbrilles?!"

"Es neesmu normāls," jaunais cilvēks klusi pateica un lēnām no sejas noņēma brilles.

Pūlis pārsteigumā novaidējās un pēkšņi apklusa.

Jaunā cilvēka sejā acu vietā rēgojās divi lieli, izdeguši caurumi…

Viņš bija akls.

Bet man kļuva liels kauns par mums - cilvēkiem.

Pacēlu galvu augšup un, nedaudz izbrīnījies, skatījos uz debesīm.

No melniem mākoņiem krita balts un tīrs sniegs…

-  Vai tu jau esi drāzis kādu meiteni? - Viktors prasīja.

-  Jā, - es meloju.

-  Nu un kā?

"Stilīgais! Laukā krīt sniegs, bet viņš uzlicis saulesbrilles!"

-   Nekas īpašs, - sacīju un griezu galvu sāņus.

-   Tad tev nav trāpījusies īstā! - Viktors bija pārliecināts.

-   Noķēri ballē?

-  Kur gan citur?

-        Nākamsestdien, kad atkal aiziesim uz dejām Rīgas tekstila klubā, es tev parādīšu īsto! Elitu no Dagmāras ielas pazīsti?

-  Tā apmēram, - es noņurdēju.

-       Es tev viņu atdošu, - Viktors apsolīja. - Viņa ir īstā! Tikai sešpadsmit gadi, taču jau izjājusies ar pusi no Iļguciema čaļiem!

-   Tādā gadījumā viņu paturi sev arī turpmāk, - es teicu.

-   Priekš manis tā nav īstā.

-  Ko tad tu gribēji? Nevainīgu?

-  Nē, normālu.

-        Normālu meiteņu vairs nav! - Viktors sacīja. - Lielākā daļa ir pēdējās palaistuves, bet mazākā puse atkal ir pārāk godīgas! Bet tu negribi ne vienu, ne otru!

Man bija pienācis vecums, kad arvien biežāk sāku domāt par mīlēšanos. Visi draugi un paziņas par to varēja runāt no rīta līdz vakaram. Viņi lielījās ar saviem panākumiem pie

meitenēm, vienīgi es pa lielākai daļai klusēju. Man nebija ar ko lepoties. Lai gan es pat ļoti gribēju iegūt kādu meiteni, tas man tomēr vēl nebija izdevies. Kāpēc - to nemāku izskaidrot. Galvenais iemesls laikam tomēr bija mana nespēja izvēlēties vai, sakot to citādi, manas augstās prasības. Man gandrīz neviena meitene nepatika. Lielākā daļa šķita neglītas vai bezgaumīgi ģērbušās, bet tās, kuras bija glītas un moderni ģērbušās, savukārt šķita garīgi aprobežotas un neinteresantas. Tātad, ja ne ar prātu, tad vismaz zemapziņā mans ego meklēja sintēzi, kas jau stipri līdzinātos turpat vai pilnībai - meiteni, kas būtu skaista, gaumīgi tērpta, gudra, interesanta un ļoti maiga. Varbūt tieši maigums bija visnoteico- šākā īpašība, ko vēlējos atrast un sajust savā meitenē.

Bet dabūt meiteni vienai naktij bija vairāk nekā vienkārši. Vajadzēja tikai sestdienas vai svētdienas vakarā aiziet uz diskotēku Rīgas tekstila klubā vai uz cementa un šīfera fabrikas kultūras namu un tur, ja ne gluži katru, tad vismaz katru otro meiteni pēc dejām droši varēji vest, kur vien sirdij patika - vai nu pie sevis, uz mājām pie viņas, vai uz Dze- gužkalna krūmiņiem…

Meiteņu un vietu izvēle bija liela, taču man joprojām nevienas nebija.

Tad viss pēkšņi atrisinājās ātri un nepavisam ne tā, kā to biju iedomājies.

Mūsu mājai kaimiņos arī atradās liela privātmāja netālu no tās vietas, kur pašlaik atrodas divdesmit pirmā trolejbusa galapunkts. Tur dzīvoja Ziediņu ģimene - māte, tēvs un apmēram trīsdesmit piecus gadus veca precējusies viņu meita Gunita. Viņas vīrs bija jūrnieks - Gunārs Kozlovskis - kurš mājās parādījās labi ja divas reizes gadā.

Bija vasara un jau otro nedēļu pieturējās karsts un saulains laiks. Tagad vairs īsti neatceros, kāpēc toreiz aizgāju uz Ziediņu māju, taču acīmredzot kāda vajadzība spieda. Uz klauvējienu pie ārdurvīm neviens neatsaucās. Atvēru durvis un iegāju iekšā. Ne virtuvē, ne istabās neviena nebija. Uz saucienu - "Ziediņtant!" - neviens neatsaucās. Izgājis cauri divām istabām, atvēru durvis, kas veda uz verandu.

Iegāju iekšā un apmulsis apstājos.

Verandā uz dīvāna, viegli iesnaudusies, gulēja Gunita. Viņai mugurā bija neaizpogāts rozā krāsas viegls mājas halāts. Balts, gandrīz caurspīdīgs krūšturis un mazas, arī baltas biksītes. Viņa gulēja uz muguras. Kājas bija nedaudz paplestas, viena roka atmesta atpakaļ, bet otra pabāzta zem spilvena.

Es stāvēju un nekādi nespēju atraut skatienu no viņas ķermeņa.

Neko tik skaistu, vilinošu un noslēpumainu vēl nebiju redzējis.

Sieviete atvēra acis, pasmaidīja un, nemainot pozu, ierunājās:

-   Sveiks, Krist! Tu kaut ko gribēji?

-  Jā, - klusi atbildēju. - Vajadzēja satikt tavu mammu.

-  Viņas nav, - Gunita pateica. - Arī tēva nav mājās.

-       Tad nu nekā… - noplātīju rokas un jau gribēju iet prom, kad mani apturēja Gunitas balss. - Pagaidi! Tu kaut kur steidzies?

-Nē.

-   Tad kāpēc skrien prom?

Es paraustīju plecus.

-        Tu sen pie mums neesi ienācis, - Gunita teica. - Ko tu vispār dari?

-        Tagad pa vasaru neko. Gurķojos. Augustā braukšu uz sporta nometni.

-   Spēlē basketbolu?

-        Apgūstu Austrumu cīņas. Galvenokārt džudo un teik- vando, taču treneris, var teikt, pa kluso mūs apmāca arī karatē.

-   Kas tas tāds?

-        Sena japāņu cīņas māksla. Lielie meistari, kas to apguvuši pilnībā, ar kailām rokām spējot stāties pretī daudziem bruņotiem vīriem.

-        Kāpēc tas tev ir vajadzīgs? - Gunita nedaudz izbrīnījusies uzprasīja un piecēlās sēdus. - Tev vajadzēja nodarboties ar peldēšanu.

-   Es jau tāpat eju uz upi peldēties.

-       Tu esi skaists zēns, - Gunita sacīja, satvēra mani aiz rokas un apsēdināja blakus. - Tā kaušanās tevi tikai samaitās. Bet būt skaistam… Tā mūsu dzīvē ir milzīga vērtība. Vai es tev patīku?

-       Jā, Gunit, - atbildēju. - Nevienu citu tik skaistu sievieti vēl neesmu redzējis. Turklāt vēl šādā izskatā…

-        Ko mels niekus! - Gunita iesmējās. - Pludmale taču ir pilna ar peldkostīmos tērptām sievietēm!

-        Tā ir, - es piekritu, - taču mēs pašlaik neesam pludmalē…

-  Tu varbūt no manis kautrējies? - Gunita prasīja. - Varbūt vēlies, lai es uzģērbju kleitu?

Pakratīju galvu.

-Nē.

-   Varbūt gribi, lai aizpogāju halāta priekšu? Vai tas tevi mulsina?

-  Jā, - klusi pateicu un pagriezu galvu sāņus.

Gunita draiski iesmējās un negaidīti halātu vispār nometa no sevis.

-   Cik tev, Krist, pašlaik ir gadu?

-   Piecpadsmit ar pusi. Ziemā būs sešpadsmit.

-   Tad jau tu esi liels zēns. Vai tev jau ir kāda meitene?

-Nē.

-   Un nekad nav arī bijusi?

-   Nekad.

-   Tātad tu, Krist… Piedod manu ziņkārību, bet… Tu vēl ne ar vienu sievieti neesi gulējis?

-   Nē, - stipri nosarcis atbildēju.

-   Bet gribi? - Gunita ar interesi vaicāja un no manis nenolaida savu ziņkāres pilno skatienu.

Neko neatbildēju, tikai klusējot pamāju ar galvu. Es vienlaikus sajutu gan kaunu, gan spēcīgu vēlmi iegūt šīs sievietes ķermeni. Taču nezināju, kā to īsti lai daru, turklāt vēl baidīja Gunitas reakcija. Varbūt viņa sāks ņirgt? Varbūt cirtīs pļauku? Dzīs laukā? Bet varbūt… Kāpēc viņa noģērba halātu? Kāpēc tik mīļi un koķetīgi smaida? Varbūt arī viņa grib un tas, ka Gunita ir precējusies un vairāk nekā divas reizes vecāka par mani, viņai nevar būt nekāds šķērslis, bet tieši otrādi - var šķist ļoti interesanti un kārdinoši?

Manās acīs Gunita neizskatījās veca, kāda viņa, protams, arī nebija. Gan seja, gan visa ķermeņa āda bija brūni iedegusi un tur nevarēju saskatīt nevienu grumbiņu. Āda bija maiga un tīra. Tā visa smaržoja pēc jasmīniem un priežu sveķiem. Man šķiet, īsi pirms manas atnākšanas sieviete bija iegājusi vannā, pēc tam sasmaržojusies un verandā apgūlusies nedaudz atpūsties.

-   Krist… - Gunita klusi sacīja, mani apskāva un ar vienu roku negaidīti sāka glāstīt manu bikšu priekšu… Pāri visam ķermenim kā zibens spēriens pārskrēja liels karstuma vilnis… - Ja es tev patīku… Ja tu ne ar vienu meiteni to vēl neesi darījis… Mēs tagad varam… Es tev parādīšu, es tavi pamācīšu, kā to dara… Agrāk vai vēlāk tev tik un tā tas kādreiz būs jādara, visticamāk ar savu mīļoto meiteni, un tad nemaz nebūs slikti, ja tev šajā lietā jau būs kāda pieredze. It sevišķi, ja tava meitene būs vēl nevainīga. Vissliktāk ir tad, kad to pirmo reizi mēģina darīt tie, kuri ir bez jebkādas pieredzes. Tādos gadījumos parasti iznākums ir diezgan bēdīgs, un tas meitenei var atstāt sliktu iespaidu uz visu mūžu.

Tagad es atpogāju tavas bikses, - viņa turpināja klusi runāt un darboties. - Tās novelku un nosviežu uz grīdas. Vēlāk, kad būsi jau pieaudzis, pirms mīlēšanās nekad neiedomājies savas drēbes rūpīgi salocīt un tās nolikt, piemēram, uz tuvākā krēsla atzveltnes! Nē! Sievietēm tas nepatīk. Drēbes steidzīgi un varbūt pat ar zināmu niknumu vienmēr nosvied zemē vai izmētā pa visu istabu! Tāpat ļaujies, lai tevi izģērbj sieviete. Tas būs patīkami gan tev, gan viņai. Tā būs arī pavisam droša zīme, ka viņa tevi ļoti grib! Turklāt nepacietīgi! Un arī tu centies vienmēr izģērbt viņu! Pašas izģērbjas vienīgi ielenes!

Nu, lūk! Tev ir arī mazas peldbiksītes. Tas ir labi. Tāpēc, ka arī tas ir ļoti svarīgi! Apakšveļai vispār ir liela nozīme. Tā var gan vairot, gan - tieši pretēji - stipri mazināt seksuālo tieksmi. Tagad noģērbju arī šīs bikses un viegli savās plaukstās paņemu tavu mietiņu. Patiešām kā miets. Ļoti skaists. Bet tagad es to paņemu… Tas gan ne vienmēr ir obligāti, taču vīriešiem ārkārtīgi patīk…

Un Gunita pēkšņi manu mietiņu sāka skūpstīt. Es vairs neatceros nevienu vārdu, ko viņa vēl runāja. Gandrīz vai nobijos. Pirmkārt, tāpēc, ka neko tādu nebiju gaidījis un praktiski nekad par to arī nebiju domājis. Otrkārt… Mani pēkšņi pārņēma tik bezgalīgi liela laimes sajūta, visu ķermeni un apziņu pārpildīja tik spēcīga bauda un labsajūta, ka gandrīz vai zaudēju samaņu.

Pēc tam Gunita palūdza atāķēt viņas smalko krūšturi un novilkt biksītes. Pirmo reizi ieraudzīju to, ko parasti neprecētu vīriešu acis ierauga visai reti…

Gunita man palīdzēja, mierināja un visādi uzmundrināja. Lai gan beigas bija visai ātras un vispār mans pirmais grēks bija tālu no mīlas mākslas labākajiem paraugiem, Gunita, būdama gudra un pieredzējusi sieviete, mani tomēr krietni uzslavēja un iedrošināja.

- Pirmajai reizei bija pat vairāk nekā labi, - viņa teica. - Dzirdēju, tu skolā labi mācoties. Ceru, tu neatteiksi vēl kādu reizi atnākt pie manis un arī šeit apgūt dažas vajadzīgas zināšanas… Tici, Krist, tās tev dzīvē būs tūkstoškārt vajadzīgākas un noderēs nesalīdzināmi labāk nekā visa tā fizika, ķīmija, ģeometrija un algebra! Tas, kas starp vīrieti un sievieti notiek gultā, ir augstāko cilvēcisko attiecību un jūtu izpausme. Un jo labāk kāds to dara, jo uz lielāku sievietes mīlestību viņš var cerēt. Es negribu teikt, ka tas katra cilvēka dzīvē ir pats svarīgākais. Nē! Daudziem tas ir pilnīgi vienaldzīgs, taču miljoniem cilvēku visā pasaulē tas tomēr nereti ir pat dzīvības un nāves jautājums. Un, ja arī ne tas, tad vismaz par laimīgas vai nelaimīgas laulības dzīves pamatu tas tiek ņemts vienmēr.

Tovasar es līdz vēlam rudenim gandrīz vai katru dienu gāju pie Gunitas kā uz sporta nodarbībām. Un līdz pat šai dienai viņai esmu pateicīgs par visu, ko viņa man toreiz iemācīja un parādīja.

Mīlestība un sekss - tas daudzu cilvēku dzīvēs ir kaut kas tik liels un nozīmīgs, ka tad, kad tā visa nav, cilvēks patiešām var sajukt prātā.

Un dažreiz sajūk arī.

Tāpēc novembra sākumā biju tik apmulsis, kad tumsā, atgriežoties no skolas, mani netālu no mājas sagaidīja Gunitas vīrs Gunārs Kozlovskis. Viņš mani pēkšņi satvēra aiz kakla un muguru cieši piespieda sētai.

-   Kas ir, šmurguli? - viņš šņāca. - Vai tev skuķu nepietiek?

-   Pietiek, - atbildēju. - Par ko jūs runājat?

-   Par to pašu! Pie manas sievas gāji?

-   Nē! - es iekliedzos.

-   Nemelo! - Gunārs kliedza pretī. - Es visu zinu!

Gunārs Kozlovskis nebija spēcīga auguma vīrs. Viņš Atlantijas okeānā uz kāda liela zvejas bāzes kuģa brauca par kapteiņa trešo palīgu. Bet es jau fiziski biju kļuvis spēcīgs, trenažieru zālē uzpumpējis lielus muskuļus un Austrumu cīņu treniņos apguvis tādus paņēmienus, ka man nekādas īpašas piepūles neprasītu Gunāru ātri vien nolikt gar zemi. Taču viņš pēkšņi no kabatas izrāva liela izmēra šaujamieroci un to man iegrūda sejā. Uzreiz sapratu, ka tā ir raķešu pistole. Ja viņš izšautu, no manas sejas nekas daudz pāri nepaliktu.

-  Atzīsties! - Gunārs turpināja kliegt. - Vai bieži gāji pie Gunitas?

-  Liecies mierā! - es skaļi teicu. - Baigi man vajadzīga tava vecā sieva!

-  Vai tad kaimiņi būtu melojuši? - Gunārs nerimās. - Viņi stāsta, ka esot tevi redzējuši bieži ieejam mūsmājās!

- Kas ir, šmurguli? - viņš šņāca. - Vai tev skuķu nepietiek?

-   Šad tad varbūt ari iegāju. Nu un tad?

-   Ar Gunitu gulēji?

-   Tev, Gunār, pusgadu šūpojoties okeāna viļņos, kaut kas būs sagājis dēli ar galvu! Nezinu, varbūt lielākā daļa jūrnieku sievu arī ir neuzticīgas, taču domāju, ka Gunitai pa šo laiku neviens tomēr nav bijis. Neviens!

-   Nepūderē man smadzenes! - Gunārs turpināja uzbrukt. - Man ir stipras aizdomas, ka tu tomēr ar viņu esi drāzies!

-   Tu ļoti slikti domā par savu sievu! - es pateicu.

-  Nē! Es, čallt, ļoti slikti domāju par tevi! Ja tu tūlīt neatzīsies, ka esi gulējis ar Gunitu, nospiedīšu pistoles mēlīti un tava galva sašķīdīs kā vecas olas čaumala!

Es viss nosvīdu. Pāri ķermenim no pakauša līdz kāju pēdām pārskrēja dedzinošs karstuma vilnis. Ārkārtīgi nobijos. Biju lasījis un dzirdējis, kā cilvēki, greizsirdības pārņemti, pēkšņi izdara visšaušalīgākās slepkavības. Turklāt Gunārs bija arī krietni sadzēries.

Pirmo reizi mūžā meloju. Bet meloju, lai glābtu gan savu, gan, iespējams, arī Gunitas dzīvību. Tāpat pirmo reizi mūžā sastapos ar ļoti reālām nāves briesmām. Pirmo reizi sapratu

un līdz pēdējai smadzeņu šūniņai izjutu, cik maz ir vajadzīgs, lai cilvēks varētu zaudēt dzīvību, bet otrs kļūt par slepkavu un noziedznieku.

Un vēl.

Pirmo reizi mūžā apzinājos (skaidri redzēju), kāds mežonīgs spēks piemīt mīlestības izraisītai greizsirdībai, kas balstījās un parasti balstās vienīgi uz vīra vai sievas privātīpaš- nieciskajām tieksmēm. Mēs valsts kantorī esam parakstījuši kaut kādus tur papīrus, un tagad tu piederi tikai man!

Vai mūsdienu civilizētajā sabiedrībā laulības institūts un paši cilvēki ir tālu aizgājuši no senās Romas vergu iekārtas?

Nē! Nevienu soli!

Kā senajā Romā, tā šodien verdzene vai vergs (sieva vai vīrs) atļaujoties kādu reizi būt brīvākiem un pamīlēties ar citu vergu vai verdzeni vai, kas vēl sliktāk, vispār aizbēgt brīvībā, sevi ļoti bieži pakļauj dzīvības briesmām.

Tu nedrīksti piederēt citam! Tev jāpieder vienīgi man!

Bet ja man uz to gribas uzspļaut? Ja es gribu būt ne no viena neatkarīgs? Man jāpacieš sitieni, pazemojumi un pat jāmirst?!

Ejiet jūs ellē! Šī pasaule ir jocīga. Cilvēki ir savādi. Patiesībā mēs visi esam garīgi slimi. Idioti ar augstākām izglītī- bām. Jo izglītība nevienam vēl nav mazinājusi seksualitāti. Bet tieši uz tās par dziļu nožēlu viss arī balstās.

Viss mūsu dzīves skaistums un pretīgums.

Visa mūsu dzīves jēga un bezjēdzīgums.

Sākums un beigas.

Dzīvība un nāve.

Par mīlestību nemaz nerunājot.

12. nodala

»

Sēdēju savā istabā dziļā atpūtas krēslā un ar interesi skatījos Maskavas olimpiādes atklāšanas krāšņo ceremoniju.

Pirms tam notika sacensību dalībnieku parādes gājiens.

Daudzas valstis, protestējot pret PSRS iebrukumu Afganistānā, atteicās olimpiādē piedalīties. Visas tās sportistu delegācijas, kuru valstis oficiāli sacensībās nepiedalījās, nesa Starptautiskās olimpiskās komitejas karogu.

Dažu sportistu rokās bija pat melni karogi.

Tas bija savādi un nedaudz baigi. Nevienas olimpiādes rīkotāji neko tādu vēl nebija piedzīvojuši.

Ko tajās minūtēs, sēdot valdības ložā, domāja vecuma marasma sagrautie PSRS Politbiroja locekļi? Vai izjuta kaunu? Vai domāja karu pārtraukt?

Nē! Viņi domāja, kā šo ārkārtīgi nežēlīgo un ļoti netaisno karu turpināt! Domāja, līdz izdomāja, ka arī man tajā ir jāpiedalās!

Taču es to vēl nezināju. Pavasarī biju beidzis vidusskolu un vasarā gatavojos iestāties Mākslas akadēmijā. Par to, ka es tur varētu arī neiestāties, nešaubījos nevienu mirkli, tāpēc nemaz nedomāju, ko darīšu pēc tam, ja mani akadēmijā tomēr neuzņems.

Istabā klusi ienāca māte, apsēdās blakus krēslā un arī sāka skatīties televīzijas pārraidi.

-   Kā izskatās? - viņa painteresējās.

-        Diezgan drūmi. Daudzas delegācijas iet ar melniem karogiem.

-   Kādus ģīmjus rāda mūsu vadoņi?

-   Diezgan skābus.

-        Viņiem vispār vajadzētu sēdēt mājās, - māte sacīja. - Kāpēc viņiem tā Afganistāna ir vajadzīga? Nesaprotu. Turklāt tā taču bija Padomju Savienībai draudzīgi noskaņota! Tagad visa pasaule ir pret krieviem.

-   Varbūt ne visa, bet lielākā daļa noteikti.

-        Tas viss sākās jau Katrīnas Lielās laikā, - māte atcerējās. - Sagrābt arvien jaunas zemes un valstis. Kāpēc viņiem nekad nav pieticis ar to, kas viņiem jau ir?

-       Tas sākās daudz agrāk, - es iebildu. - Ar Pēteri Pirmo. Nē. Jau ar Ivanu Bargo! Tieši tad krievi pirmo reizi ienāca Latvijā.

-        Pie mums slimnīcā strādā daudzi krievi, - māte turpināja. - Visi tādi labi, sirsnīgi un vaļsirdīgi. Cilvēki nav slikti, vienīgi viņiem nekad nav veicies ne ar valdniekiem, ne valdībām. Tu domā, viņi Afganistānu iekaros?

-       Izskatās, ka ir jau iekarojuši. Nodibinājuši savu valdību, bet ej nu sazini, kā tur viss galu galā beigsies!

-       Mums vienai medmāsiņai uz turieni karot esot aizsūtīts dēls. Viņa katru dienu tā uztraucas…

-   Dabiski.

-       Ja tu neiestāsies akadēmijā, tev rudenī arī būs jāiet armijā.

-   Tā izskatās.

-   Pēc tam varbūt arī tevi viņi aizsūta uz Afganistānu…

-       Maz ticams. Nejau visus, kurus iesauc dienestā, sūta uz turieni.

-   Droši vien ne visus, bet izslēgts tas nav.

-   Es par to vēl nedomāju. Kādēļ jau priekšlaikus bojāt nervus?

-   Tu esi izaudzis liels un stiprs, - māte sacīja. - Arī skaists. Labs. Ja man tevi vajadzēs zaudēt, es nezinu… Droši vien sajukšu prātā.

-   Nevajag! Viss būs kārtībā.

-   Es par tevi vienmēr uztraucos.

-   Tu to velti dari! Ar mani nekad nekas slikts nenotiks. Es vienmēr sveiks un vesels izkulšos no visgrūtākajām situācijām.

-   Kāpēc esi tik pārliecināts?

-   Tāpēc, ka esmu Krists Kristsons! Man uz krūtīm deg krusts. Tas mani sargās. Bez tam… es nezinu, kāds ir bijis mans tēvs, tu nekad par viņu nez kāpēc nestāsti, taču domāju, ka tēvs būs bijis stiprs cilvēks. Tev nav pat nevienas viņa fotogrāfijas! Kāpēc? Teikšu atklāti - par to, ko tu par viņu man esi stāstījusi, es arvien vairāk sāku šaubīties. Taču neko jau tu patiesībā neesi stāstījusi. Tik to, ka viņš jau sen miris - vēl pirms manas dzimšanas. Bet, ja tas atbilst patiesībai, ja jūs abi viens otru esat mīlējuši, ja tev ir bijis žēl viņa aiziešanas un tu to kaut nedaudz esi pārdzīvojusi, tad kāpēc atmiņai par savu mīļoto cilvēku tu sev līdzi nenēsā viņa fotogrāfiju? Nu labi, ne līdzi, bet kāpēc mums mājās vispār nav nevienas viņa bildes? Kāpēc tu viņu no manis un varbūt arī no sevis slēp? Kāpēc tu negribi man pat parādīt, kāds viņš izskatās? Jeb jūs tomēr esat šķīrušies lielā naidā, un tu tagad nevēlies sev tuvumā turēt neko tādu, kas kaut netieši tev varētu par viņu atgādināt? Bet es?!

Māte neko neatbildēja. Viņa mazliet paliecās uz priekšu un tik saspringta sāka vērot televizora ekrānā notiekošo, ka šķita - viņa vispār manu runāšanu nemaz nav dzirdējusi.

-  Es pat nezinu, kāda viņam ir bijusi profesija, - nedaudz iekarsis, turpināju. - Vai viņš arī bija ārsts? Skolotājs? Ierēdnis? Strādnieks? Varbūt armijas virsnieks?

Māte manāmi satrūkās un izbrīnījusies uz mani paskatījās.

-   Virsnieks? - viņa klusi pārjautāja. - Kāpēc tu iedomājies, ka viņš bija virsnieks?

Rūgti iesmējos.

-   Kāpēc tu neprasi, kāpēc iedomājos, ka viņš varētu būt bijis strādnieks?

Māte pasmaidīja.

-   Nē, nē! Strādnieks viņš nebija. Arī ārsts nebija. Lai cik tas arī savādi izklausītos, viņš mums vispār nav bijis…

Strauji pagriezos un cieši ieskatījos mātes zilajās acīs.

-   Tā nemēdz būt, - es dobji pateicu.

-  Mēdz gan, - māte nepiekrita. - Taču pašlaik es tev neko vēl negribu stāstīt. Kaut kad vēlāk. Bet pateikšu varbūt tikai tad, kad miršu. Pagaidām lai tas tev paliek noslēpums. It sevišķi vēl tāpēc, ka tam galu galā nav izšķirošas nozīmes. Nozīme ir tikai tam, ka tevi esmu uzaudzinājusi, tu man, paldies Dievam, neesi licis vilties, tu esi labs un droši vien tāds arī paliksi. Ko man vēl vairāk vēlēties? Es lepojos ar tevi.

-   Paldies, - es teicu. - To man ir patīkami dzirdēt. Nešaubies arī turpmāk - tev manis dēļ nekad nenāksies sarkt. Taču tomēr… Tu esi ārste, un tev to vajadzētu zināt. Vai tad iedzimtībai nav nekādas nozīmes? Vai nozīme ir tikai audzināšanai un videi, kurā cilvēks uzturas, aug un veidojas?

-   Nē, - māte lēni pašūpoja jau sirmot sākušo galvu. - Iedzimtībai ir milzīga nozīme. To padomju zinātne principā noliedz un tiešām uzsver vienīgi audzināšanas lielo nozīmi cilvēka personības veidošanā. Bet tas ir visai tālu no patiesības. Labās ģimenēs izaug lieli ļaundari, bet nabadzīgajās, dzērāju un pat noziedznieku ģimenēs ir bērni, kuri nekad nekādos apstākļos par ļaundariem nekļūs.

-   Tātad mans tēvs bija tikpat labs kā tu? - Es prasīju. - Tātad bez jebkādām sliktām rakstura īpašībām?

Māte ilgi neko neatbildēja, tad klusi pateica:

-   Es to, dēls, nezinu…

-   Kā tu to vari nezināt? - brīnījos. - Vai viņu nemaz nepazini? Jau pirmajā dienā, piedod par atklātību, pamīlējāties, un viss?

-  Apmēram tā, - māte sacīja. - Viņš ātri nomira, tā mēs arī nepaspējām viens otru labi iepazīt.

Vēl vairāk pagriezos pret māti, saņēmu viņas rokas savējās un atkal cieši ieskatījos viņas acīs. Tajās pavīdēja nesaprotamas bailes.

-   Muterīt, - es klusi teicu. - Kāpēc tu melo? Mans tēvs nav miris. Ja tas tā būtu, mēs taču kaut reizi būtu aizgājuši pie viņa kapa, vai ne? Bet mēs tur neesam gājuši. Tu nekad neesi teikusi, kur viņš ir apglabāts. Tāpēc domāju, ka viņš ir dzīvs. Tu vienkārši man negribi teikt, kas ir mans tēvs.

-   Pareizi, - māte piekrita. - Negribu. Es taču pirmīt sacīju. Tu to varbūt uzzināsi vienīgi tad, kad miršu. Jeb neuzzināsi nekad. Vai tas tev ir tik ļoti vajadzīgs?

-  Nē, ne ļoti, - atbildēju. - Taču interesanti. Tātad tēvs tomēr bija slikts cilvēks? Nu pasaki vismaz to!

-  Es to nezinu, - māte šķita apjukusi. - Es viņu nepazinu. Bet īsti labs viņš laikam tomēr nav bijis…

Ar to mūsu saruna arī beidzās.

Es neteikšu, ka mani šī tēva problēma kaut kādā veidā nomāktu vai bezgalīgi satrauktu. Es jau biju pieradis, ka man tēva nav, viņš ir miris, un viss. Pat tagad, kad uzzināju, ka viņš patiesībā ir miris tikai mātes apziņā, es vairs īpaši par tēva likteni neinteresējos. Taču prātā paturēju - mans tēvs ir dzīvs un viņš kaut kur eksistē. Varbūt tepat tuvumā, varbūt kaut kur lielā tālumā, bet viņš ir!

Man uzreiz ienāca prātā, ka visticamāk tēvs ir bijis padomju armijas virsnieks, jo māte pie manis izteiktā vārda virsnieks stipri satrūkās, it kā patiešām to arī būtu uzminējis. Viņš šeit Rīgā dienējis, iepazinušies, viens otru iemīlējuši, sagrēkojuši, bet tad pēkšņi tēvs pārcelts dienēt kaut kur uz Tālajiem Austrumiem, uz Sahalīnu vai Kamčatku, dabiski, māte līdzi nav gribējusi braukt, droši vien viņam nav pat pateikusi, ka ir stāvoklī, un tā arī viss beidzies. Es piedzimu bez tēva.

Tā bija ļoti ticama versija.

Valsts mākslas akadēmijā iestāju pārbaudījumi notika jūlija beigās. Neskatoties uz to, ka biju manāmi uztraucies, visus iepriekšējos eksāmenus zīmēšanā noliku spīdoši. Palika pēdējais - eksāmens specialitātē - glezniecībā.

Zālē sēdējām divdesmit septiņi nākamie ģēniji. Uzņēma tikai desmit. Neko konkrētu gleznot nelika. Brīva tēmas izvēle!

Un atkal man galvā kaut kas sajuka. Es gan jau iepriekš aptuveni nojautu, ko varētu uzgleznot, taču tad, kad mums zālē lika nostāties katram pie sava molberta un lielas kartona lapas, es sāku drudžaini zīmēt. Ja būšu pareizi sapratis, tad toreiz pilnīgi pakļāvos neapzinātiem zemapziņas impulsiem un ne mans prāts, bet gan kaut kāds tumšs vai ļoti gaišs iekšējs spēks lika gleznot to, ko es pēc četrām stundām arī uzgleznoju.

Profesors, gleznošanas katedras vadītājs, pazīstams latviešu padomju mākslinieks, kurš bija kļuvis slavens un dažādu prēmiju laureāts, galvenokārt gleznojot pasaules proletariāta vadoņa Ļeņina portretus un latviešu sarkanos strēlniekus, ilgi stāvēja manas gleznas priekšā un patiesi pārsteigts skatījās te uz mani, te uz tikko pabeigto mākslas darbu.

Kā es tagad saprotu, glezna bija tīri sirreālistisks darbs, kas arī tik ļoti šokēja pieredzējušo sociālistiskā reālisma klasiķi.

Gleznas kreisās puses augšdaļā bija redzams kāda ļoti skarba vīrieša portrets. Laikam tai brīdī biju domājis par savu tēvu. Viņa lūpas bija savilktas nicīgā smīnā, bet uz pieres rēgojās melna piecstūraina zvaigzne.

Gleznas centrā stāvēja kaila sieviete, bet viņas vēderā varēja redzēt mazu, taču jau skaidri izveidojušos bērna augli.

Gleznas apakšējā daļā atradās balts galds, bet uz tā gulēja liels sarkans krusts…

Profesors nedaudz pieliecās tuvāk manai ausij un klusi jautāja:

-  Vai jūs esat normāls?

Par manas garīgās veselības stāvokli, ieraudzījusi manus zīmējumus, šad tad painteresējās arī pamatskolas zīmēšanas skolotāja, tā ka akadēmijas pasniedzēja jautājums man nebija nekāds pārsteigums.

-   Nezinu, - es atbildēju. - Vai jums ir radušās aizdomas?

-   Tā ir, Kristson, - profesors piekrītoši pamāja.

-  Ja tas tā ir, - es smaidot teicu, - tad mums abiem par to tikai vajadzētu priecāties. Esmu lasījis, ka gandrīz visi ģeniālākie pasaules mākslinieki esot bijuši mazliet jukuši. Sizo- frēniķi.

-   Iespējams, - profesors piekrita. - Bet tas ir tur - pie viņiem… Padomju studentam un padomju māksliniekam ir jābūt veselam un ar pilnīgi skaidru domāšanu. Jums diemžēl šī domāšana ir galīgi greiza. Ko jūs mēģinājāt atdarināt? Vai Salvadoru Dalī?

-   Esmu redzējis tikai dažas viņa gleznu reprodukcijas. Nē, profesor. Es atdarināju pats sevi.

-   Ļoti slikti, - profesors teica. - Nešaubos, ka jums, jaunekli, piemīt zināms talants, taču ne šeit Latvijā, ne citur Padomju Savienībā neviens tā neglezno. Tā vispār nedrīkst gleznot! Ikvienam sciālistiskā reālisma tradīcijās radītajam mākslas darbam skatītājā ir jāizraisa pacilātība, skaistuma izjūta, tieksme uz cēlo, apbrīna par cilvēka darba vai kara varonību, bet ko jūs man te esat uzmālējis?!

-   Piedodiet, profesor, - sacīju, - bet to es negleznoju jums. Jūs mums visiem pateicāt, lai katrs četru stundu laikā uzgleznojot to, ko jūt viņa sirds un prāts. Te nu tas ir. To juta mana sirds un prāts. Vai tas liecina, ka esmu nenormāls?

-  Savādi, savādi, - profesors murmināja, vēlreiz rūpīgi apskatot manu darbu. - No kurienes jums tas nāk?

-   Nezinu. Visticamāk no dzīves.

-   Kas ir jūsu vecāki? Kādā vidē jūs dzīvojat?

-   Es dzīvoju labā vidē, - atbildēju. - Mana māte ir ārste.

-   Par ko strādā tēvs?

-   Man tēva nav.

-   Ko nozīmē melnā zvaigzne un sarkanais krusts? Tie ir kaut kādi simboli. Vai esmu pareizi sapratis?

-   Jā, profesor. Tā ir. Melnā zvaigzne simbolizē ļaunumu, bet sarkanais krusts… Nezinu. Varbūt tradicionāli - cilvēku ciešanas un ticību.

Profesors domīgs pašūpoja galvu, vēlreiz rūpīgi uzmeta skatienu gleznai, pagriezās un lēnām gāja prom. Tad negaidīti apstājās un klusi pateica:

-   Man ļoti žēl, Krist Kristson. Jūs neapšaubāmi esat talantīgs. Jums ir laba krāsu kompozīcijas izjūta. Jums ir spilgti izteikta tēlaina domāšana, bet… Ja jūs pārceltos uz dzīvi Parīzē… Pie mums ir jādomā savādāk.

Mākslas akadēmijā uzņemto studentu sarakstā es savu vārdu, protams, neatradu. Pēc sarunas ar pasniedzēju jau to biju paredzējis. Nekādu traģēdiju no tā neiztaisīju, taču žēl bija. Un arī skumji bija. Es tomēr cerēju. Mani nedaudz mierināja vienīgi apziņa, ka es varbūt patiešām esmu talantīgs un, iespējams, kaut kad vēlāk…

Es tomēr būšu.

Es būšu liels mākslinieks.

13. nodala

♦

Viņu pēkšņi ieraudzīju sēdam Bastejkalna malā uz soliņa. Izskatījās, ka meitene raud.

Rīgā jau otro nedēļu pieturējās sauss un ļoti karsts laiks. Atgriežoties no akadēmijas, gāju cauri parkam, sevi mierinādams, ka nekas jau vēl nav zaudēts. Cilvēks visu zaudē vienīgi tad, kad viņu iemet krematorijas krāsnī. Bet, kamēr tu vēl debesīs redzi sauli, redzi, kā bezrūpīgi spēlējas bērni, kā, atlaidušies kanālmalas zālājā, skūpstās jaunieši, kā lēni pa asfaltēto celiņu, viens otram palīdzēdami, aiziet sirma vecenīte ar savu vecīti, kā brūnganajā kanāla ūdenī cēli peld gulbju pāris un turpat tev garām iet smaidoši un varbūt pat laimīgi cilvēki, tu saproti, ka arī pats vari būt laimīgs. Tas,

kas ar tevi ir noticis, nav nekas traģisks. Tā ir tikai sīka dzīves problēma, kuru tu agrāk vai vēlāk tomēr spēsi atrisināt. Un ja arī nespēsi, ne tu, ne pasaule tāpēc jau bojā neaizies. Labāk dziļāk ievelc elpu, pasmaidi un priecājies par dzīvi!

Piegāju pie meitenes, apsēdos blakus un ar roku viegli pieskāros viņas plecam.

-   Tu raudi?

-   Raudu, - meitene atbildēja.

-   Kas noticis?

-   Nekas.

-        Kaut kas jau tomēr ir gadījies, - es teicu. - Cilvēki dažreiz bez iemesla smejas, bet lai sāktu raudāt… Kaut kam ir jānotiek. Vai nu ļoti labam vai ļoti sliktam. Kas notika tev?

Meitene pacēla galvu un ar interesi uz mani paskatījās. Viņa nebija īpaši skaista. Normāla meitene ar glītu, nedaudz ieapaļu seju, gariem brūniem matiem, tumši brūnām acīm, slaidu augumu, garām kājām, pabiezām lūpām un siltu skatienu. Uzreiz varēju pateikt, ka šī meitene nav ne pārāk lepna, ne iedomīga; viņa ir vienkārša un laba.

-   No kurienes tu te uzradies? - viņa prasīja.

-   Gāju garām un pamanīju tevi. Tā arī apsēdos blakus.

-   Kāpēc negāji tālāk?

-   Es jau teicu. Ieraudzīju tevi.

-   Nu un tad?

-   Izskatījās, ka tu raudāji.

-   Uzreiz nāci pažēlot?

-        Nu, varbūt ne uzreiz pažēlot, bet… varbūt varu palīdzēt?

-  Nevari, - meitene atbildēja.

-   Kā tu to tik droši vari zināt?

-  Zinu, - meitene apgalvoja.

-   Kaut kas tomēr ir noticis, - es sacīju.

-  Jā, notika, - meitene apliecināja.

-  Tevi pameta puisis? Ielēca kanālā un noslīka?

-   Tāpēc jau neraudātu.

-  Ja mīlētu, tad ne tikai raudātu, bet brēktu pilnā balsī!

Meitene pasmaidīja.

-   Kā tu to zini?

-   Esmu dzirdējis, ka tā parasti notiekot.

-   Kāpēc?

-   Acīmredzot tāpēc, ka tad ļoti sāp.

-       Nezinu, - meitene paraustīja plecus. - Mani neviens vēl nav pametis.

-  Tad kāpēc tādas bēdas?

-       Tas tev nav jāzina! Tu taču man palīdzēt tik un tā nevari!

-  Varbūt tomēr pacentīšos.

-  Muļķības! Es nupat izgāzos ķīmijas eksāmenā!

-Kur?

-        Medicīnas institūtā. Mums jau iepriekš pateica, ka cerības tikt iekšā ir tikai tiem, kuri visus eksāmenus nolikšot uz pieci. Konkurss - astoņi gribētāji uz vienu vietu.

-       Man šķiet, tev asaras birdināt ir vēl par agru. Viss kas vēl var gadīties. Pirmajā kursā daži atkritīs, un tad viņi paņems tevi.

-   Diez vai.

-  Mana māte ir ārste, - es nez kāpēc pateicu.

-  Manējā arī, - meitene sacīja.

-       Vai viņa tev ir baigi stingrā? Tevi bārs? Varbūt pat dabūsi pērienu? Dzīs laukā no mājām?

Meitene iesmējās.

-        Nē, nē! Tik traki nav! Māte ir laba. Tēvs tāpat. Man vienkārši kļuva pašai sevis žēl. Es tā centos…

-       Ar mani notika gluži tas pats. Es arī tik ļoti centos, bet čiks vien iznāca.

-   Par ko tu runā?

-        Es runāju, ka mēs abi esam vienas nelaimes brāļi. Vai, pareizāk sakot, tu esi manas nelaimes māsa.

-        Neko nesaprotu, - meitene pateica un vēlreiz mani rūpīgi noskatīja. Šķiet, es neizskatījos slikti. Kājās bija cieši apspīlētas tumši zilas džinsa bikses, kas tolaik bija visai liels retums, vieglas sandales, bet ķermeņa augšdaļu sedza balts krekls ar uzlocītām piedurknēm.

-        Tūlīt paskaidrošu, - sacīju. - Šodien arī es izgāzos iestāju eksāmenos.

-   Kur? - meiteni tas ieinteresēja.

-        Mākslas akadēmijā. Es viņiem uzzīmēju ģeniālu bildi, bet profesors pateica - "tu esi vājprātīgs" - un ieteica labāk iet Rīgas preču stacijā kraut vagonus.

-  Tu gribi būt mākslinieks? - meitene jautāja.

-       Es jau esmu mākslinieks, - atbildēju. - Un tāds arī palikšu, vienalga, mani kādreiz akadēmijā uzņems vai neuzņems.

-  Vai tas ir iespējams?

-       Viņiem nepatīk, kā es gleznoju. "Tas nav sociālistiskais reālisms!" Pateica, lai braucot dzīvot un gleznot uz Parīzi!

To ari gribēju darīt. Gāju jau uz staciju pirkt biļeti, bet te pēkšņi ieraudzīju tevi un…

-Kas?

-        Apstājos un tagad domāju. Varbūt iepazīsimies? Mani sauc Krists.

-        Krists? - meitene neslēpa izbrīnu. - Nekad tādu vārdu neesmu dzirdējusi.

-  Tu institūtā nekad netiksi, - es pateicu.

-  Kāpēc? Nākamgad tikšu noteikti!

-       Tev ir vāja atmiņa. Ārstiem bez daudz kā cita ir jāatceras arī vismaz tūkstoš zāļu receptes! Bet tu nevari atcerēties, ka pasaulē ir bijis un, iespējams, ir vēl tagad Jēzus Kristus.

-        Tur tomēr ir starpība, - meitene domīga sacīja. - Tev dažreiz ienāk prātā sevi salīdzināt ar viņu?

-  Nekādā ziņā!

-        Turklāt Jēzum Kristus ir uzvārds. Tev tikai līdzīgs vārds.

-  Vai tev arī ir neparasts vārds?

-        Diezgan parasts. Mani sauc Sandra, - meitene atbildēja-

-       Ļoti patīkami, - es teicu. - Tas ir no jaunvārdiem. Man patīk.

-  Man arī Krists patīk, - Sandra atzinās.

-   Kur tu dzīvo? Tepat kaut kur centrā?

-       Nē, - Sandra sacīja. - Dzīvoju Imantā. Mums tur ir trīs- istabu dzīvoklis.

-   Kopā ar māti?

-  Ar tēvu arī.

-  Tēvs arī ir ārsts?

-  Viņš ir zinātnieks. Biologs. Profesors.

-  Ai, ai, ai! - es iesaucos. - Superintelektuāla ģimenīte!

-  Vai tev skauž?

-  Ko tu! Es priecājos. Ko tagad domā darīt?

-        īsti nezinu, - Sandra paraustīja plecus. - Droši vien iešu strādāt.

-   Par saldējuma pārdevēju?

-        Pie mātes slimnīcā par sanitāri. Domāju, ka gadu izturēšu.

-        Galvenais izturēt pirmo nedēļu. Pēc tam jau būs vieglāk.

-  Es izturēšu.

-  Kādā slimnīcā tava māte strādā?

-  Linezerā.

-  Pie lielajiem dūžiem?

-        Jā, tā ir specslimnīca. Tur ārstējas tikai Centrālkomitejas locekļi, armijas elite un Augstākās Padomes deputāti. Vēl šādi tādi priekšnieki.

-   Ko māte dara? Graiza viņiem vēderus?

-  Viņa ir terapeite. Ārstē galvenokārt sirdis.

-  Ari profesore?

-  Protams.

Abi labu laiciņu klusējām.

Paskatījos lejup. Kanāla malā atkal bija apsēdies kāds pārītis un baroja gulbjus. Turpat draiskodamās lēkāja divas mazas meitenītes. Kāds zīdainis gulēja ratiņos un sāka skaļi raudāt. Māte noliecās un, kaut ko klusi bubinot, mēģināja mazo nomierināt. Pa mākslīgajiem ūdenskritumiem klusi tecēja ūdens un tas izskatījās pavisam dabiski. Bet nelielu gabalu tālāk stāvēja monumentālais Brīvības piemineklis, kas šķita visu pamests un aizmirsts. Cilvēki, ejot tam garām, neapstājās. Neviens tā pakājē nenolika ziedus. Neviens ne smējās, ne raudāja. Izskatījās, ka piemineklī izkaltā sievietes statuja ar paceltām rokām ir ļoti noskumusi, viņai ir grūti virs sevis noturēt trīs spožās zvaigznes, un viņa tās tūlīt nometīs zemē…

-        Runā, ka pirms kara Brīvības piemineklis naktīs esot bijis apgaismots, - es teicu. - Droši vien tas izskatījies visai iespaidīgi.

-        Droši vien, - Sandra piekrita. - Māte stāsta, ka dienā stāvējusi arī godasardze.

-  Vai tavai mātei nav bail par to runāt?

-  Mājās jau var, - SancLra atbildēja.

-  Šī ir pati skaistākā vieta Rīgā, - es teicu. - Man šeit patīk.

-   Tu dzīvo centrā?

-   Iļģuciemā. Baltās ielas galā.

-       Baltā iela… - Sandra domīgi novilka. - Nekad par tādu neesmu dzirdējusi.

-  Gribi, es tevi uz turieni aizvedīšu, - piedāvāju.

-   Nē, - Sandra pakratīja galvu. - Varbūt citreiz.

-   Ko tagad? Sēdēsi tepat un raudāsi?

-  Vai neredzi? Es jau sen vairs neraudu.

-  Atvaino! Tu pat divreiz pasmaidīji!

-       Labi, ka vismaz to esi ievērojis, - Sandra sacīja. - Tu jau visu laiku skaties vai nu uz kanāla gulbjiem, vai Brīvības pieminekli.

-   Es skatos arī uz tevi. Tu, Sandra, esi skaista meitene.

-   Tu tā visām piesienies?

-   Nē, ne visām. Tikai tev.

-   Kāpēc?

-   Kur vēl citur es tevi būtu varējis sastapt?

-  Visur kur, ja vien liktenis tā būtu lēmis.

-   Tā nolēmu es. Gāju, zemu noliecis galvu, tad kāds man tā kā iesita pa pieri! Es pacēlu galvu un ieraudzīju tevi.

-  Tas ir savādi, - Sandra sacīja. - Kamēr es te sēdēju, man garām pagāja simtiem cilvēku. Gan jauni, gan veci. Neviens neapstājās. Neviens nepainteresējās: "Meitenīt, kas noticis? Par ko tu bēdājies? Vai aizbēdzis tavs kaķēns? Saplīsusi lellīte? Pazudusi rotaļlieta?" Bet tu apstājies. Ne par kādiem kaķīšiem, lellēm vai rotaļlietām nerunāji. Uzreiz izšāvi kā ar lielgabalu: "Rādās, ka tevi pametis zēns!" Vai es izskatos pēc tādas, kura var tikt pamesta?

-   Nekādā gadījumā, - es atbildēju. - Tu izskaties kā dārga glezna, kuru var tikai nozagt.

-  Tu mani pamestu?

-   Nekad! - es apgalvoju.

-   Zagtu?

-  Jebkurā laikā. Gribi tūlīt?

-   Nē, tūlīt nevajag! - Sandra iesmējās. - Tu esi stipri savāds. Ne tāds, kā citi.

-   Kas manī ir savāds?

-  Uzreiz grūti pateikt. Tu esi tāds brīvs un atklāts. Komunikabls. Varbūt arī mazliet nekaunīgs. Taču šķiet, tu neesi spējīgs uz meliem.

Sandra jau kuro reizi mani rūpīgi nopētīja. Ne viņas seja, ne acis nekādas īpašas emocijas neizrādīja, taču tomēr jutu, ka viņai patīku. Ja tas tā nebūtu, meitene taču man sen jau būtu pateikusi "atšujies!" un nemaz nesāktu runāt! Bet viņa runāja un pat deva cerību atbraukt uz Balto ielu! Ko es viņai tur varētu parādīt? Tikpat kā neko. Vispirms jau, protams, skolu - bijušo Rīgas pilsētas 7. septiņgadīgo pamatskolu. Celta vecā Ulmaņa laikā. No sarkaniem un baltiem ķieģeļiem. Tādas daudzviet var redzēt gan Rīgā, gan gandrīz vai visās Latvijas pilsētās. Varbūt vienīgi šī skola atšķiras ar to, ka šeit mācījušies daudzi tagad sabiedrībā vairāk vai mazāk pazīstami cilvēki - Raimonds Pauls, dziedātājs Zigfrīds Račiņš, mākslinieks Gunārs Kļava, rakstnieks Zigmunds Skujiņš un daudzi jurisļi un zinātnieki.

Vēl Baltajā ielā atrodas pazīstamā tekstilfabrika Rīgas tekstils. Kas vēl? Nekas. Ielas otrā galā, kur kādreiz atradusies Baltā muiža, patlaban sabūvētas daudzas privātmājas. Alū tā, kur dzīvoju es. Nešaubos, tev mūsu māja patiktu. Mana māte ir laba. Viņa tevi uzņemtu ar prieku. Māte jau sen gaida, kad es beidzot mājās atvedīšu meiteni, kuru… Par tālāko baidos domāt. Vai Sandra varētu kļūt mana meitene? Vai viņa to gribētu? Izskatās, ka jā. Tas mani iedrošināja.

-       Sandra… - klusi teicu. - Es nezinu, ko tu par mani esi nodomājusi, bet… Es ļoti gribētu ar tevi satikties.

Meitene silti pasmaidīja un izskatījās, ka viņa šo priekšlikumu bija gaidījusi.

-   Kad? - viņa vaicāja.

-   Kaut vai rīt!

-  Nē, rīt es nevaru, - Sandra pateica. - Varbūt parīt?

-  Tā ir sestdiena.

-   Kas vainas?

-        Nekādas, - es teicu. - Varbūt satiksimies šajā pašā vietā?

-   Cikos?

-  Vienpadsmitos. Pēc tam aizbrauksim uz Jūrmalu.

-   Bet ja līs lietus?

-        Uz Jūrmalu var braukt arī lietainā laikā. Bet, ja negribēsi, pasēdēsim kādā kafejnīcā. Vai aiziesim uz kādu izstādi. Vispār, kaut ko izdomāsim! Sarunājuši?

-   Sarunājuši,- Sandra teica. - Nepiemānīsi?

-       Tu man ļoti patīc, Sandra. Tādas meitenes tik viegli nepalaiž.

-       Tu mani gribi paturēt? - Sandra prasīja. - Tā uzreiz, jau pirmajā dienā?

-       Nē, otrajā, - es atbildēju. - Un trešajā. Un desmitajā. Un simtajā. Un tūkstošajā!

Nezinu, ko Sandra tajā mirklī par mani nodomāja. Visai ticams, ka es uz viņu nekādu labo iespaidu neatstāju. Varbūt viņa nodomāja, ka tāds plātīzers vien esmu. Turklāt vēl diezgan nekaunīgs. Bet rupjš es nebiju. Es nepateicu nevienu sliktu vārdu. Iespējams, man tomēr vajadzēja tēlot mazliet gudrāku puisi, mazliet pieklājīgāku, mazliet labāk audzinātu, mazliet klusāku, mazliet noslēgtāku, mazliet nopietnāku, mazliet jūtīgāku, mazliet sirsnīgāku, mazliet erudītāku, mazliet jaukāku, mazliet dvēseliskāku…

Bet es sevi notēloju tādu, kāds es biju.

Ne labāku un ne sliktāku.

14. nodaļa

Pagāja četras nedēļas.

Pirmajā nedēļā ar Sandru satikos divas reizes. Otrajā - trīs. Trešajā - četras. Bet ceturtajā jau bijām kopā katru dienu.

Mēs viens otrā iemīlējāmies. Visticamāk, ka tas notika jau tad, kad toreiz Bastejkalnā sēdējām uz soliņa. Tieši tad mums pirmo reizi vienam par otru iedrebējās sirds. Tieši tad mēs pirmo reizi sākām viens par otru domāt. Tieši tad mēs pirmo reizi sajūtām ilgas pēc kaut kā skaista un laba. Tieši tad mēs pirmo reizi viens otram ieskatījāmies acīs. Viens otram pieskārāmies. Viens otram kaut ko apsolījām.

Tu būsi mans, es būšu tava.

Vai šajā pasaulē var būt vēl kas satraucošāks? Kaut kas skaistāks? Kaut kas noslēpumaināks? Kaut kas tāds, kas liktu aizmirst visu slikto un netīro, bet domāt tikai par cilvēku, kurš it kā ne no šā, ne no tā pēkšņi tev ir kļuvis ļoti nozīmīgs un tuvs.

Nokrita zvaigzne.

Skanēja dziesma.

Brauca elektriskais vilciens.

Cilvēki strādāja.

Atpūtās.

Satikās.

Šķīrās.

Mīlēja.

Nīda.

Darīja labus un ļaunus darbus.

Pasaule vēl turējās eņģēs.

Nekas it kā nemainījās, bet pēkšņi bija izmainījies viss.

Man biji tu.

Tev biju es.

Mēs vēl tikai nezinājām - laimei vai nelaimei.

Kārtējo reizi gulējām jūrmalas pludmalē un sauļojāmies. Mēs jau bijām nodeguši brūni melni, bet tas bija ļoti patīkami - vārtīties baltajās smiltīs, sajust karstos saules starus, vērot cilvēkus, jūru, zilās debesis un apbrīnot viens otra labi veidoto ķermeni.

-        Paskaties! - Sandra parādīja ar roku. - Redzi! Aizpeld balts kuģis…

-   Tu gribētu doties kādā ceļojumā? - es uzprasīju.

-   Tu ne?

-        Labprāt, - atbildēju. - Kā būtu, ja mēs aizlaistu uz Venēcijas karnevālu?

-   Tur notiek karnevāls?

-        Tas ir viskrāšņākais un jautrākais karnevāls pasaulē. No malu malām sabrauc bagātnieki, tūristi un iemīlējušies pārīši… Tur mums būtu īstā vieta.

-   Esmu dzirdējusi par Venēcijas kinofestivālu.

-   Tur arī ir vērts pabūt. Bet vēlāk.

-        Es labāk aizbrauktu uz Riodežaneiro, - Sandra mazliet sapņaini sacīja. - Tur arī katru gadu notiek krāšņs karnevāls. Veselu nedēļu pilsēta puskaila dejo sambu… Pasakaini tērpi. Kaislīgi vīrieši…

-        Par vīriešiem aizmirsti! - es teicu. - Labāk aizbrauksim uz Madridi! Paskatīsimies vēršu cīņas, apmeklēsim muzejus, varbūt satiksim un iepazīsimies ar Salvadoru Dalī…

-        Jā, noteikti paņem līdzi dažas savas gleznas, - Sandra atgādināja. - Meistaram tās noteikti patiks!

-        Tā arī darīšu,- apsolīju. - Pēc tam nebūtu slikti vēl ieklīst Parīzē, Londonā, Romā… Izmetot nelielu līkumu, kādu laiku varētu padzīvot Kapri salā pie Aksela Muntes, tad pārcelties uz Grieķiju un Dienvidslāviju, pabūt Dubrovņikos, Budapeštā, Vīnē, Varšavā… Jā, Varšavā noteikti. Un Krakovā. Arī noteikti. Un tad jau varētu lēnām skatīties uz mājas pusi. Mūsu kāzu ceļojums būtu beidzies.

-   Tas bija mūsu kāzu ceļojums? - Sandra prasīja.

-   Vai tad tu neatceries?

-   Kur mēs laulājāmies?

-       Vatikānā, - es atbildēju. - Svētā Pētera katedrālē. Mūs svētīja un savienoja pats Romas pāvests.

-   Skaisti, - Sandra noteica. - Kas vēl ar mums notika?

-   Mēs bijām laimīgi, - es atgādināju.

-   Vai mums bija arī bērni? - Sandra nopietni vaicāja.

-   Nē, - pakratīju galvu. - Bērni mums vēl tikai būs.

-   Daudz?

-   Divi, - es teicu. - Puika un skuķis.

-   Kur mēs dzīvosim? - Sandra prasīja.

-   Kur tu gribēsi. Pie manis, pie tevis…

-   Nē! - Sandra strauji pakratīja galvu. - Pie manis ne.

-   Kāpēc?

Sandra neko neatbildēja.

-       Saki droši! - es viņu uzmundrināju. - Vai es nepatīku taviem vecākiem?

Sandra turpināja klusēt.

Kārtējo reizi gulējām jūrmalas pludmalē un sauļojāmies.

-       Es viņiem esmu par prastu, jā? Profesoru meitiņai vajag labāku puisi?

-  Atklāti viņi to nav teikuši…

-       Kā tad nu ne! - es iesaucos. - To viņi tev saka katru dienu! "Viņš nekad par mākslinieku nekļūs! Un, ja arī kļūs, kas tā ir par profesiju? Bada maize! Viņš visu mūžu būs fabrikas strādnieks vai labākajā gadījumā šoferis!"

-   Krist, izbeidz!

-        Tu viņiem esi pateikusi, ka pa vakariem mācos šoferu kursos?

-Jā.

-  Varēji arī neteikt!

-  Viņi prasīja par tavu iespējamo profesiju.

-  Kāda profesija viņus apmierina?

Sandra zemu nolieca galvu un atkal klusēja. Varēja just, ka viņai tas viss ir ļoti nepatīkami un viņa pati tā nedomā.

-       Vai profesoru meitai arī vīrs ir vajadzīgs nākamais medicīnas spīdeklis un akadēmiķis?

-  To viņi lika saprast, - Sandra kā nokaunējusies pateica.

-       Viņu vēlme nav slikta, - teicu. - Es savai meitai arī vēlētu nākamo profesoru, nevis šoferi vai tekstilfabrikas strādnieku. Bet par mīlestību viņi neko neprasīja?

/

-Nē.

-  Jeb tu neko neteici?

-   Teicu.

-   Konkrēti ko?

-   Es viņiem pateicu, ka tevi mīlu, - Sandra atbildēja.

-   Un ko viņi? Smējās un teica, ka esi dulla?

-   Māte raudāja.

-        Ļoti aizkustinoši, - es sacīju. - Ko darīsi? Klausīsi saviem vecākiem?

-       Nē, - Sandra pakratīja galvu. - Es taču teicu, ka tevi mīlu. Klausīšu savai sirdij.

Es pasmaidīju.

-   Tad mēs kaut kā izkulsimies.

-       Es nekādu kulšanos nevēlos, - Sandra nopietna pateica. - Es visu gribu kārtīgi, likumīgi un skaisti!

-       Tā arī darīsim, - es sacīju. - Kārtīgi, likumīgi un pat ļoti skaisti!

-   Tu smejies!

-       Jā, Sandra, es smejos! Bet tie ir labi smiekli. Nebaidies! Es savu vārdu turu. Nekur vēl nav teikts, ka es tevi patiešām kādreiz neaizvedīšu ne uz Venēciju, Dubrovņikiem vai Parīzi! Es aizvedīšu! Kāpēc neticēt jaukam sapnim?

Sandra apgūlās ciešāk blakus un ar labās rokas pirkstiem viegli pieskārās uz manām krūtīm redzamajai ugunszīmei - tumši sarkanas krāsas krustam.

-        Tas ir savādi, - viņa teica. - Es vēl nekādi nespēju pierast…

-        Bet es jau esmu pieradis, - sacīju. - Nekādus kompleksus tas manī vairs neizraisa.

-        Par šo dzimumzīmi pastāstīju mūsu dzīvokļa kaimiņienei Sofijas kundzei, - Sandra teica. - Viņa pa kluso nodarbojas ar zīlēšanu, liek kārtis un pareģo nākotni. Sofija teica, ka cilvēkiem ar tik izteiktu figurālu veidojumu, turklāt krusta formā, būšot jāiziet caur dažādiem smagiem pārbaudījumiem, caur asinīm, ciešanām un nāves briesmām, bet viss vienmēr beigšoties labi. Krusts sargāšot, un cilvēks nodzīvošot līdz sirmam vecumam.

-       Nebūtu slikti, - es teicu. - Vai tava gudrā kaimiņiene tev vēl nepateica, vai es sirmā vecumā būšu viens vai arī man blakus joprojām vēl būsi tu?

-        To viņa man nepateica, taču domāju… Ja nekas slikts negadīsies… Tu gribi, lai arī vēl tad es tev būtu blakus?

-        Jā, Sandra, - atzinos. - Ja runājam godīgi… Ko mēs daudz varam zināt, kas ar mums notiks pēc ilgiem gadiem? Bet pašlaik es ļoti gribu, lai tieši tā arī notiktu - mēs abi veci un sirmi kādā siltā rudens dienā braucam uz Jūrmalu, apsēžamies kāpas galā, skatāmies uz jūru, sajūtam, kā mūžībā tikpat kā nemanot ir aizgājis laiks un mūsu dzīve, bet mēs kaut kā esam tomēr spējuši noturēties, mēs ņeesam viens otru nodevuši, mēs neesam viens otram sagādājuši ne vilšanos, ne sāpes. Mēs šo dzīvi esam spējuši izturēt. Un esam laimīgi.

Sandra nedaudz pagriezās un ar lūpām pieskārās manai savādajai dzimumzīmei. Pēc tam noskūpstīja uz lūpām.

-  Krist… - viņa čukstēja. - Lai tā arī būtu! Lai līdz sirmam vecumam tu būtu mans un es būtu tava! Tu to patiešām vēlies?

-  Jā, Sandra.

-   Ļoti, ļoti?

-  Kaut ko vēlēties vēl stiprāk nav vairs iespējams.

-       Paldies, mīļais, - Sandra teica. - Katrs sapnis ir skaists. Bet… Es tomēr baidos.

-  No kā?

-  No tā, kas ar mums var notikt. It sevišķi ar tevi.

-  Nekas slikts, Sandra. Mums tam vienkārši ir jātic.

-       Krist… - Sandra kļuva manāmi satraukta. - Rudenī tevi taču paņems armijā…

-       Visai iespējams, - es piekļūtu. - Tāpēc jau arī aizgāju uz DOSAAF un pieteicos šoferu kursos. Ja paņems krievos, man kā šoferim tur būs vieglāk. Bez tam tā vēlāk var noderēt kā laba rezerves profesija. Katrā ziņā, mīļā Sandra, ja es akadēmijā netikšu, par mākslinieku nekļūšu, tad, strādājot par smagās kravas automašīnas šoferi, es katrā ziņā pelnīšu vismaz divas reizes vairāk nekā tavi abi profesori!

-   Krist, liksim manus vecākus mierā! - Sandra palūdza.

-  Vēl parunāsim par mums. Padomāsim…

-  Joprojām par mūsu nākotni? - es viņu ātri pārtraucu.

-       Jā, Krist. Padomāsim! Kas tomēr notiks, ja tevi patiešām iesauks armijā un aizsūtīs karot uz Afganistānu!?

-        Stipri šaubos, - domīgs kratīju galvu. - Tur viņi sūtot zēnus no dienvidu republikām. Tadžikus, uzbekus, turkmēņus… Vispār - musulmaņus.

-       Bet ja aizsūtīs arī tevi? - Sandra neatlaidās. - Tu neko neesi dzirdējis, ka Afganistānā dienējot arī latviešu puiši?

-       Dzirdējis esmu. Bet pastāv ļoti maza iespēja, ka viņi tur aizsūtīs arī mani.

-   Taču tāda iespēja tomēr pastāv.

-   Tā ir. Pilnībā to izslēgt nevar.

-  Ja tas tā gadīsies… Kas notiks ar mani?

-   Nekas.

-   Es palikšu viena.

-        Tu mani gaidīsi, Sandra. Ja mēs viens otram dosim solījumu… Tev mani būs jāgaida. Kad pēc diviem gadiem atgriezīšos, tu jau būsi studente.

-        Krist… Bet ja tu neatgriezīsies? - Sandras balsī ieskanējās spējas bailes.

-        Es atgriezīšos, - stingrā balsī pateicu. - Nupat stāstīji, ka ar mani nekas slikts nenotikšot.

-   Bet ja nu tomēr?

-       Par to labāk nedomā! Ar mums kaut kas slikts var atgadīties jebkurā laikā un vietā! Kaut vai pārejot ielu, vai ie- brienot jūrā izpeldēties!

-   Es runāju nopietni.

-        Es vēl nopietnāk. Par mani, Sandra, nebaidies! Krusts mani sargās. Un arī tu. Ja mīlēsi…

Sandra brītiņu klusēja.

-        Krist… Varbūt tomēr precēsimies vēlāk? - Sandra gandrīz vai lūdzošā balsī jautāja.

-   Kad? - es satraukts uzprasīju.

-       Vēlāk, - Sandra atbildēja. - Tad, kad būsi beidzis dienestu, kad abi būsim iestājušies augstskolās… Tad, Krist, kad mēs jau būsim pieauguši.

-   Tagad esam vēl bērni?

-        Nē, ne nu gluži bērni, bet… - Sandra samulsa. - Es tikai gribu, lai būtu labāk. Un drošāk.

-   Vai tev to sastāstīja tavi vecāki?

-Nē.

-       Šai pasaulē vispār nekas pilnīgi drošs nepastāv, - es teicu. - Pat mīlestība cilvēkiem nekādu lielo drošības sajūtu nerada, taču tā tomēr ir vienīgā, kas vismaz rada ilūziju, ka mums ir vieta, kur atkāpties. Kur varam paslēpties. Kur varam justies aizsargāti.

Sandra ilgi klusēja. Es arī neko vairs neteicu. Skatījos jūrā, redzēju, kā piekrastē plīst viļņi, virs tiem nejauki brēkdamas lido kaijas, un no peldēšanās krastā iznāk divas brīnumjaukas meitenes un kāda veca dāma ar baltu pūdeli padusē.

-       Krist… - Sandra beidzot klusi ierunājās. - Ja es tev kaut ko lūgšu, tu izpildīsi?

-   Nē, - es atbildēju. - Ja tu mani lūgsi iet jūrā noslīcināties, aplaupīt Valsts banku vai ari… Vai ari, Sandra, tevi atstāt un aizmirst. Principā to izdarīt varu, bet es to negribu un nedarīšu.

-   Paldies, Krist, - Sandra smaidot teica. - Bet es gribu lūgt pavisam ko citu!

-Ko?

Sandra dažus mirkļus klusēja, tad negaidīti pateica:

-   Krist… Lūdzu, uzzīmē mīlestību!

Es iesmējos.

-  Tas nav iespējams.

-   Ir gan! - Sandra apgalvoja. - Ja tu esi mākslinieks un mani mīli… Tev ir jāprot uzgleznot mīlestību!

-  Labi, Sandra! - es viņai apsolīju. - Ja mani patiešām paraus armijā, atvadoties es tev uzdāvināšu gleznu, kas tā arī sauksies -

Mīlestība.

15. nodala

j

Pagāja trīs mēneši. Piektajā oktobrī Ļeņina rajona kara komisariātā, kas atradās uz Slokas un Kalnciema ielas stūra, izgāju pēdējo medicīnisko pārbaudi, komisijas priekšsēdētājs un ceturtās daļas priekšnieks, kas atbildēja par kārtējā gada iesaukumu, savos papīros atzīmēja, ka esmu absolūti vesels, nodarbojos ar sportu, esmu apguvis austrumu cīņu mākslas un man jau ir arī militāra profesija - esmu A un B kategorijas šoferis.

- Kādās armijas daļās pašam gribētos dienēt? - priekšnieks negaidīti painteresējās.

Attieksme pret dienestu armijā man bija krasi negatīva. Ja runāju pavisam atklāti - man pati armija un viss, kas tajā notika, izsauca vienīgi riebumu. Sākot jau ar ārkārtīgi stulbo dienesta reglamentu, vēl primitīvāko ierindas apmācību un beidzot ar to, ka katrs armijā dienējošais cilvēks tika apmācīts un sagatavots vienīgi cilvēku slepkavošanai. Cita mērķa un uzdevuma nevienas valsts armijai vispār nepastāv! Vēl vairāk! Padomju armijai šāds mērķis un uzdevums stāvēja pirmajā vietā!

Taču tas bija pilnīgā pretrunā ar manu pasaules uzskatu! Es ienīdu karu! Ienīdu varmācību! Ienīdu visu, kas saistījās ar cilvēku iznīcināšanu, viņu pazemošanu un ciešanām!

Man bija pilnīgi vienalga - tas ir taisnīgs vai netaisnīgs karš! Neskatoties uz to, ka biju labi uztrenējies, fiziski ļoti spēcīgs un nekādā ziņā arī ne bailīgs, dienēt armijā negribēju. Ja kaut kam vispār biju radīts, ja manai eksistencei uz šīs zemes pastāvēja kāds nozīmīgs mērķis un uzdevums, tad tas katrā ziņā saistījās nevis ar cilvēku un materiālo vērtību iznīcināšanu, bet gan to radīšanu!

Es biju un gribēju būt mākslinieks! Liels vai mazs, tam nebija nekādas nozīmes! Šai pasaulē gribēju radīt kaut ko tādu, ko spēju vienīgi es! Kaut ko tādu, kas līdz šim pasaulē vēl nav bijis!

Es gribēju uzgleznot māti, savu mīļoto meiteni, gribēju uzgleznot savu dzimto pilsētu, mazus bērnus, labības lauku un puķes; gribēju uzzīmēt zilas debesis, lidojošus putnus, jūru, sniegotus kalnus un laimīgus cilvēkus.

Gribēju uzgleznot visu, ko karš iznīcina.

-    Tātad kādā armijas daļā jūs pats vēlētos dienēt? - mani no pārdomām iztraucēja kara komisariāta darbinieka atkārtotais jautājums.

-   Nezinu, - paraustīju plecus. - Kāda vispār ir izvēle?

-    Varu jūs aizsūtīt dienēt kara flotē, - priekšnieks atbildēja. - Piemēram, jūras kājniekos.

-   Var padomāt, - es pateicu.

-    Bet varbūt desantniekos - zilajās beretēs? - priekšnieks turpināja savus piedāvājumus. - Tie skaitās labākie Padomju armijā. Specnazovci. Velna zēni! Viņi var apgriezt apkārt visu pasauli!

Mirkli domājis, atbildēju:

-    Man, priekšniek, principā ir vienalga. Kur aizsūtīsiet, tur arī dienēšu. Kur man likties? Taču būtu priecīgs, ja varētu palikt dienēt tepat Latvijā, turklāt vēl par šoferi.

-    Baigais gudrinieks! - priekšnieks iesmējās. - Gribi ar limuzīnu vadāt ģenerāli?

-    Nav obligāti, - es atteicu. - Varu vadīt arī jebkuru kravas automašīnu.

-   Vai kauties proti labi? - priekšnieks negaidīti vaicāja.

-    Jā, - atbildēju. - Esmu sporta meistara kandidāts džudo.

-    Tā nav kaušanās, - priekšnieks atmeta ar roku. - Aizsūtīšu tevi uz dresētavu.

-   Kur? - uzreiz nesapratu.

-    Pie desantniekiem! Uz speciālās nozīmes daļu! Bet tagad ej! Pacenties līdz dienesta sākumam atlikušajās nepilnajās trīs nedēļās, tas ir, līdz divdesmit otrā oktobra rītam neko sev nesalauzt un nesaslimt! Pirmajā laikā būs smagi, vēlāk jau vieglāk. Toties atradīsies mūsu armijas elites daļā! Ne katram tāds gods!

Ticis laukā, aizgāju līdz tramvaja pieturai. Apstājos un pēkšņi kļuva ļoti skumji. Tātad man vēl palikušas tikai sešpadsmit brīvības dienas! Un pēc tam…

Es nezināju, kas būs pēc tam.

Uzreiz varēja redzēt, ka Sandra ir neparasti satraukta. Viņa priekštelpā noģērba samirkušo lietusmēteli, turpat pie spoguļa nedaudz sakārtoja matus un apģērbu, tad iegājām manā istabā.

Māte bija darbā, un mēs mājā atradāmies vieni.

Mūsu mājā vispār bija četras istabas, neskaitot vēl diezgan lielu verandu. Divas istabas aizņēma māte, vienu es, bet ceturtā skaitījās viesistaba, kur arī parasti uzturējās mūsu ciemiņi.

Mana istaba bija divdesmit kvadrātmetrus liela, kur bez dīvāna atradās vēl neliels galds, divi atpūtas krēsli, viens ķeblītis, grāmatplaukts, otrs galds, uz kura stāvēja televizors un magnetola, bet pie istabas gala sienas atradās divdurvju skapis ar antresolu. Visas istabas sienas bija noklātas ar maniem un dažu citu mākslinieku darbiem. Kā darbnīcu toreiz izmantoju verandu.

Sandra, noāvusi kurpes, apsēdās uz dīvāna, paņēma dažus spilvenus un, kā pūkains un silts kaķēns, iekārtojās starp tiem.

Viņa patiešām arī atgādināja kaķi. Biezi, gari mati, balts un loti pūkains svīteris, īsi, gaiši pelēki svārciņi, bet kājās miesas krāsas zeķes.

Es no viņas nespēju atraut skatienu un jau kuro reizi nospriedu, ka skaistāku meiteni savā dzīvē neesmu ne redzējis, ne saticis. Un droši vien nekad arī nesatikšu.

-  Vai nakts dežūra bija grūta? - apsēdies viņai blakus, painteresējos.

-   Nē, nekas traks nenotika, - Sandra atbildēja. - Lineze- ra slimnīcā cilvēki parasti nemirst.

-  Jā? - biju patiesi izbrīnījies. - Kur tad viņi mirst?

-   Partijas nomenklatūra ir nemirstīga, - Sandra pateica. - Slimnīcā tikai dažreiz nomirst kāds partijas funkcionārs, deputāts, kāds augstāks ierēdnis…

-        Mana mīļā meitene, - es teicu. - Baidos, ka tev visu turpmāko dzīvi tā arī nāksies nostrādāt par sanitāri. Ārsts tā nedrīkst šķirot cilvēkus! Viņa skatījumā visiem pacientiem ir jābūt vienādiem! Nekādi vārdi vai amati! Vienīgi slimnieks, kas viņam ir jāārstē!

-        Pareizi, Krist! - Sandra piekrita. - Kad es būšu ārste, tad tā arī domāšu un rīkošos! Bet pašlaik es esmu tikai sani- tāre! Un kamēr šī augstprātīgā partijas nomenklatūra šķiros cilvēkus pēc vārdiem un ieņemamajiem amatiem, to darīšu arī es! Jo es viņu acīs neesmu nekas! Skuķis, kas mazgā grīdu, slauka putekļus, maina gultas veļu un savāc viņu mīzalus un sūdus! Viņi uz mani skatās, vērtē un izrīko kā savu mājkalpotāju! Pamēģini viņiem tikai neizdarīt pa prātam! Tūlīt būs sūdzības, skandāls un draudi. Diezgan pretīgi.

-       Vai ļoti noguri? - vaicāju un vairākas reizes meiteni noglāstīju.

-        Ne sevišķi, - Sandra atbildēja. - Četras stundas pat nogulēju. No diviem līdz sešiem.

-   Ko par to visu saka tava māte?

-       To pašu, ko tu! Jāiztur! Viņa tāpat pirms iestāšanās medicīnas institūtā divus gadus strādāja. Brauca ar ātro palīdzību un piedzīvoja šausmu lietas.

-   Kā tev pašai šķiet, tu izturēsi?

-   Nezinu.

-  Vai sāc jau domāt par padošanos?

-        Jā, - Sandra sacīja un tā savādi uz mani paskatījās. - Mums ir radusies problēma. Turklāt vēl ļoti nopietna.

-   Mums? - es pārjautāju.

-  Jā, Krist, - Sandra apliecināja. - Mums abiem.

-   Kas noticis? - nedaudz uztraucies vaicāju.

-   Pēc divām nedēļām tu aizej armijā…

-        Tā nu tas ir, - es apstiprināju. - Neko tur nevaru izdarīt. Ja neiešu dienēt, mani ieliks cietumā. Tu uztraucies par to?

-  Arī par to. Bet galvenais…

-   Kas? - ātri prasīju.

Sandra apmulsusi ilgi klusēja, tad tikko sadzirdami pateica:

-   Krist… Es esmu stāvoklī…

Tas mani īpaši nepārsteidza. Agrāk vai vēlāk tam acīmredzot vajadzēja notikt. Vienīgi kļuva žēl, ka tas ir noticis tieši tagad - divas nedēļas pirms dienesta sākuma. Nav zināms, kur es būšu. Galējos Ziemeļos, Tālajos Austrumos vai kādā

- Krist… Es esmu stāvoklī…

no Padomju Savienības dienvidu republikām. Vai es būšu Eiropā vai Āzijā. Varbūt es pat karošu! Bet ko mana mīļā Sandra un gaidāmais bērns? Ko darīs viņi?

-        Es skatos, Krist, tu nemaz nepriecājies, - Sandra bēdīgā balsī pateica.

-  Vai tu, Sandra, priecājies?

-   Nemaz.

-   Kaut kā nelāgi sanācis, - es teicu. - Nav īstais laiks.

Sandra klusēja.

-       Varbūt ar bērnu var vēl pagaidīt? - jautāju. - Tagad taisīt cauri, bet kad atgriezīšos no dienesta…

-       Nē, nē! - Sandra iesaucās. - Kad tu atgriezīsies no dienesta, tevi jau sagaidīs pusotra gada veca meitiņa.

-   Kāpēc meitiņa?

-   Es to jūtu, Krist. Man būs meita.

-  Vai tu esi visu kārtīgi pārdomājusi?

-        Jā, - Sandra piekrītoši pamāja. - Par abortu es nedomāju nevienu mirkli. Es tikai iedomājos, ka man bez tevis būs ļoti grūti.

Es Sandru noskūpstīju un klusi pateicu:

-   Piedod, mīļā, bet es nevarēšu būt kopā ar tevi.

-   Es taču tev to nepārmetu! Es visu saprotu.

-   Vai tu savai mātei to jau pateici?

-Jā.

-   Un ko viņa?

-   Māte bija šokā.

-   To arī varēja gaidīt.

-        Viņa kategoriski pastāv uz abortu, - Sandra pateica. - Pirmkārt jau tāpēc, ka bērns ir no tevis. Bet otrkārt… Viņa ir pārliecināta, ka tas man noteikti traucēs nākamgad iestāties institūtā. Vēl vairāk! Viņa apgalvo, ka tādā gadījumā es to vispār nekad nespēšu izdarīt un tā arī visu mūžu palikšu bez augstākās izglītības.

-        Nu jā! - es rūgti iesmējos. - Tev taču arī kādreiz ir jākļūst par profesori!

-       Nē, - Sandra pakratīja galvu. - Kāpēc tieši par profesori? Bet laba ārste gan es gribētu būt.

-       Ko tu pati domā? - nobažījies jautāju. - Būdama ar bērnu, tu to varēsi dabūt gatavu?

-        Domāju, ka jā, - Sandra atbildēja. - Pēc diviem gadiem taču arī tu man palīdzēsi, vai ne?

-   Protams!

-   Krist… Vai es uz tevi varu paļauties?

-   Pilnīgi.

-   Tu mani nepievilsi? Nenodosi?

-   Nekad! Es to varu pat apzvērēt!

-        Nē, zvērēt nevajag, - Sandra sacīja. - Tu tikai par mani bieži domā! Un vēl, Krist, atceries, ka tevi mājās gaidīs gan māte, gan es, gan arī mūsu bērns.

-        Tas būs brīnišķīgi, - es teicu, - bet… Sandra, mīļā! Kā tad īsti būs ar mani, ar tevi, ar bērnu? Vai mums nevajag apprecēties?

Sandra iesmējās.

-   Tu mani bildini?

Arī es mazliet rūgti iesmējos.

-        Kaut kā stulbi sanāca, - es teicu. - Piedod! To visu droši vien vajadzēja pateikt kaut kā daudz svarīgāk un cēlāk. Varbūt pat vajadzēja mesties ceļos, pasniegt puķes… Braukt pie taviem vecākiem, lūgt viņu meitas roku… Bet es no viņiem neko negribu lūgt. No tevis, jā! Ko tu pati domā? Ar joni precamies tagad, vai arī gaidam manu atgriešanos no dienesta?

-   Vai tad tagad mēs to vēl varam izdarīt?

-        Domāju, ka varam. Sakarā ar aiziešanu dienestā… Esmu dzirdējis, ka šādos gadījumos tiek pieļauti izņēmumi.

-  Tu mani precēsi?

-Jā.

-   Un mani mīlēsi?

-   Mīlēšu tik stipri, cik vien stipri to kāds spēj.

-       Un būsi uzticīgs? Vai nevienu krievieti no dienesta sev līdzi nepaņemsi?

-       Nekad, Sandra. Es sev līdzi mājās atvedīšu visas debess zvaigznes un tās tev sabēršu klēpī!

-       Jauki! Bet tagad mani noskūpsti, Krist! Skūpsti ilgi un stipri! Tik ilgi un stipri, lai es to atcerētos visu mūžu!

16. nodala

»

Nākamās dienas vakarā iegāju pie mātes un apsēdos atpūtas krēslā. Māte sēdēja pie rakstāmgalda, lasīja kādu biezu medicīnas grāmatu un šo to atzīmēja uz baltas papīra lapas.

-  Vai traucēšu? - pajautāju.

-   Kaut kas ir noticis?

-  Vispār jā, - es apstiprināju. - Bet varu atnākt arī vēlāk.

-        Nekas, - māte pasmaidīja. - Esmu jau tikpat kā tikusi galā. Kas bija uz sirds?

Es māti ļoti mīlēju. Neatceros, kad viņa mani būtu bārusi, uz mani kliegusi vai kā citādi izrādījusi savu nepatiku, lai gan pamats tam bija ne vienreiz vien. Taču viņa mani arī nelutināja. Man mājās vajadzēja veikt visus vīrieša darbus un uzturēt kārtībā savu istabu, pagalmu un dārzu. Viņa man nekad neko nepavēlēja darīt, bet gan vienmēr to mīļi palūdza. Atteikt es nevarēju. Viņas balss bija klusa, labi tembrē- ta, bet tai pašā laikā katrs lūgums izskanēja tā, ka atteikties bija neiespējami.

Māte jau bija sasniegusi pusmūžu. Pirms astoņiem gadiem kļuva par Dzemdību nama galvenā ārsta vietnieci, kas viņas darbam uzlika tikai lieku papildslodzi, bet izskatījās, ka tas viņai tomēr sagādāja prieku un par šo amatu viņa stiprā mērā bija pat lepna.

Mātei mati jau bija kļuvuši sirmi, viņa tos nekrāsoja, taču tas viņas izskatam nekaitēja, tad jau drīzāk otrādi. Māte izskatījās skaista un cēla, stipri atgādinot mūsu slaveno aktrisi Elzu Radziņu.

Kā māte tagad divus gadus dzīvos bez manis? - es satraukts domāju. Kā es dzīvošu bez viņas?

-   Ko tu uz mani tā skaties? - māte prasīja.

-   Drīz mums būs jāšķiras, - atgādināju. - Mazliet skumji.

-        Man, Krist, tāpat. Es visvairāk baidos no tā, ka viņi tevi var aizsūtīt uz Afganistānu.

-       Diez vai. Un ja arī tomēr… Atliks vienīgi cerēt, ka tur ar mani nekas slikts nenotiks.

-   Es par tevi lūgšu Dievu, - māte negaidīti pateica.

-   Vai esi kļuvusi ticīga? - jutos nedaudz pārsteigts.

-       Jā, - māte atbildēja, - kamēr tu atkal dzīvs un vesels atgriezīsies mājās.

-   Es atgriezīšos, - stingrā balsī pateicu. - Dzīvs un vesels.

-        Labi, ka es tevi jau no piektās klases sūtīju uz tām džudo nodarbībām. Tu pratīsi sevi aizstāvēt.

-       Paldies. Tas patiešām bija labi. Bet karā šauj. Krīt raķetes un bumbas.

-        Nekad nekādos konfliktos pats neiesaisties! - māte brīdināja. - Dari visu, ko liek un…

Māte apklusa un kaut kā ilgi un savādi uz mani skatījās. Šai skatienā bija viss - gan bailes, gan mīlestība, gan cerība, gan kaut kas tāds, kas līdzinājās kādam nekad neizzināmam noslēpumam…

-        Kas manī ir no tevis? - es prasīju. - Vai acis, seja, lūpas? Varbūt kaut kas no tava rakstura?

Māte nedaudz apmulsa un novērsa skatienu.

-   Kā tu pats domā?

-        Mums ir līdzīgas sejas, - es sacīju. - Abiem tādas iegarenas, kalsnas… Arī acis tumšas un biezas lūpas. Vai tas tiesa, ka biezas lūpas liecina par pastiprinātu seksualitāti?

-       Stipri šaubos, - māte purināja galvu. - Seksualitāti rada un regulē citi mūsu organismā notiekošie fizioloģiskie procesi. Kāds tam sakars ar lūpām?

-   Nezinu. Es tā esmu dzirdējis runājam.

-   Tās ir muļķības.

-        Es vēl kaut ko gribu zināt, - klusi sacīju. - Vai dzemdības vienmēr ir bīstamas?

-        Nē, ne vienmēr, - māte paskaidroja, - lai gan zināms risks pastāv vienmēr. Un visām. Tāpēc jau arī dzemdības notiek slimnīcā vai Dzemdību namā un klāt noteikti ir akušiere un ārsts. Ja ir nepieciešams, tad dzemdētājai palīdz pat vesela ārstu brigāde.

-   Pat tad, ja dzemdības notiek divos, trijos, četros naktī?

-   Protams. Vienmēr.

-   Taču daudzas tomēr nomirst?

-   Nē, ne daudzas. Tie ir ārkārtīgi reti gadījumi.

-   Bet tomēr gadās?

-  Jā, dažreiz patiešām gadās.

-   Kādi ir iemesli?

-        Dažādi. Parasti tās ir visdažādākās patoloģijas izpausmes. Ļoti reti arī vienkārši noasiņošana, it sevišķi, ja dzemdētājai ir reti sastopama asins grupa, bet slimnīcai aptrūkstas donoru asinis.

-        Muterīt, lūdzu, nebrīnies par maniem droši vien stulbajiem jautājumiem, bet es vēl kaut ko gribu zināt. Es to vienkārši nesaprotu. Kā sievietei bērns, it sevišķi, ja tas ir piecki- logramīgs puika ar lielu galvu, vispār var iznākt laukā pa tik ļoti mazu izeju…

Māte iesmējās.

-       Daba tā ir iekārtojusi! Citai vieglāk, citai grūtāk, bet neviens bērns mātes vēderā vēl nav palicis!

-   Kā bija ar mani? Tu mani dzemdēji viegli?

Māte ilgi klusēja, tad pacēla galvu un atkal atklāti ieskatījās manā sejā.

-        Nē, Krist, - viņa nopietna atbildēja. - Viegli tas nebija. Es mocījos vairākas dienas.

-   Vai tāpēc tu mani tā mīli?

-   Ne tikai tāpēc. Katra māte mīl savus bērnus.

-        Ne katra! - es iebildu. - Pati ne reizi vien esi stāstījusi, kā jaunās māmiņas atsakās no saviem bērniem!

-        Jā, tā tas diemžēl nereti notiek, - māte piekrita. - Iemesli ir dažādi, bet galvenais ir mīlestības trūkums.

-   No kā rodas mīlestības trūkums? - ātri uzprasīju.

-       Nezinu! - māte noplātīja rokas. - Visticamāk no vienaldzības. No naida. No izmisuma. No bailēm. No vieglprātības. No bezatbildības. No izlaidības. No debilitātes. No audzināšanas trūkuma. No visa kā!

-       Jā, - es domīgs novilku. - Mīlestības trūkumam iemeslu patiešām ir daudz. Tikai neviens nevar pateikt no kā mīlestība rodas?

-   Kāpēc tu vispār tagad par to sāc runāt?

-        Tāpēc… - stipri apmulsu un noliecu galvu. - Muterīt… Sandra ir stāvoklī. Abortu viņa taisīt negrib, bet grib dzemdēt.

Māte jūtami saspringa.

-   Kurā mēnesī viņa ir?

-       Trešajā. Ja nekas slikts nenotiks, viņai būs jādzemdē nākamā gada marta sākumā. Bet es būšu kaut kur tālu prom.

-        Kā tu Sandras grūtniecību uzņēmi? Vai esi priecīgs? Laimīgs? Apbēdināts? Gribi vai negribi, lai dzemdības notiek?

-        Nē, man nekas nav pretī, - atbildēju. - Lai notiek! Man tikai žēl, ka nevarēšu būt klāt. Un vēl ir bailes, ka tikai Sandras māte galu galā viņu tomēr nepierunā taisīt cauri.

-   Vai tad Sandras māte ir pret dzemdībām?

-Jā.

-   Kāpēc?

-   Tāpēc, ka bērna tēvs esmu es.

-   Tu viņai nepatīci?

-   Pat ļoti!

-   Kāds tam ir iemesls?

-       Nezinu! Rādās, ka tas, ka esmu vēl par jaunu, bez izglītības, prasts šoferis un tāpēc arī bez īpaši spožām nākotnes izredzēm…

-   Tādā gadījumā Sandras māte ir slikts cilvēks.

-        Bet varbūt viņa dara pareizi? Savai meitai taču grib tikai to labāko!

-        Mēģināt pierunāt pārtraukt grūtniecību, ja tā neapdraud sievietes veselību vai pat dzīvību, nekas labs nav, - māte sacīja. - Katrā ziņā tā nav mīlestības izpausme. Tas ir klajš egoisms.

-        Velns ar to Sandras māti! - es skarbi pateicu. - Es tevi gribu lūgt… Palīdzi Sandrai! Ja viņu vecāki patrieks no mājas, bet tādi draudi ir jau izskanējuši, lūdzu, muterīt, paņem viņu pie sevis! Parūpējies par viņu un bērnu! Lūdzu! Lai viņa dzīvo šeit, manā istabā. Bet lai tas būtu likumīgi… Mēs pēc trīs dienām reģistrēsim laulību. Atļauju jau esmu saņēmis. Salaulāsimies, bet kāzas nesvinēsim. Nu, varbūt tā, mazliet. Šeit pat pie mums. Ja tu mums palīdzēsi.

-        Bet, protams, Krist! - māte iesaucās. - Kā gan citādi? Uztaisīsim labu galdu, bet… Viņas vecāki arī būs?

-Nē.

-   Vai Sandra tā ir ar mieru?

-        Ne sevišķi, - es atbildēju, - bet mums nav citas izejas. Sandrai bērns nedrīkst piedzimt kā vientuļai mātei! Viņai ir jābūt precētai, un bērnam ir jābūt tēvam!

Māte lēnām piecēlās, pienāca man klāt, vairākas reizes noglāstīja galvu, tad nez kāpēc sāka klusi raudāt…

Viss bija vairāk nekā vienkārši.

Nekāda svinīguma!

Nekādu uzmundrinošu runu, ne orķestra!

Sandrai nebija pat līgavas tērpa…

Vispār, skumji.

Sandra bija gan uzvilkusi baltu parastu kleitu, taču tas diemžēl nebija līgavas tērps. Es jutu, ka Sandra ar visu šo mūsu milzīgā steigā noorganizēto kāzu ceremoniju, ar to, ka šī ceremonija nenotiek tā, kā to viņa, iespējams, desmitām reižu bija iedomājusies, ka viņai nepietika laika uzšūt sev skaistu un oriģinālu kāzu kleitu, iekšēji ir ļoti neapmierināta un to dziļi pārdzīvo, taču ārēji tomēr centās to īpaši neizrādīt.

Nebija arī kāzu viesu. No manas puses bez mātes bija vēl vienīgi skolas biedrs un vienīgais draugs Viktors Pūce, ar kuru mums reizē vajadzēja sākt armijas dienestu, bet Sandra bija uzlūgusi savu labāko draudzeni Lailu Vitmani, ar kuru reizē bija stājusies medicīnas institūtā. Laila iestāju pārbaudījumus bija izturējusi un tagad jau studēja.

«Vai jūs, Krist Kristson, vēlaties ņemt par sievu Sandru Viklandi?»

«Jā.»

«Vai jūs, Sandra Viklande, vēlaties ņemt sev par vīru Kristu Kristsonu?»

«Jā!»

«Lūdzu, apmainieties gredzeniem!»

Mēs to izdarījām un viens otru noskūpstījām.

«Mīliet viens otru, esiet uzticīgi un vienmēr kopā gan priekos un bēdās, gan laimē un nelaimē!»

«Jā, mēs to apsolām!»

Tai brīdī to bija viegli solīt.

Kad izgājām no dzimtsarakstu nodaļas laukā uz ielas, krita pirmais tā gada sniegs. Tik balts un tīrs, ka šķita - tas ir radīts mākslīgi.

Viktors ar sava tēva volgu mūs aizveda uz mājām, kur māte, palūgusi talkā mūsu tuvāko kaimiņieni Vilmu Ziediņu (Gunitas Kozlovskas, manas pirmās sievietes, māti), bija uzklājusi bagātīgu galdu.

Dzērām šampanieti, dejojām, smējāmies, kaut ko mums teica un vēlēja mana māte, kaut ko teica un mums vēlēja arī Viktors un Laila. Arēji viss it kā bija labi un pat skaisti, taču mums abiem ar Sandru dvēseles bija pilnas ar skumjām…

Ne es, ne viņa nebijām paredzējuši, ka mūsu kāzas notiks tik trakā steigā un būs tik vienkāršas un pat prastas.

Bet tā nu dzīve iegrozījās, lai gan īstenībā dzīve mums neko sliktu nedarīja. Tā mūs vienīgi laimīgi vai nelaimīgi saveda kopā, bet visu tālāko mēs jau regulējām paši. Jāatzīstas, ne visai veiksmīgi.

Ap pulksten desmitiem vakarā Viktors ar Lailu aizgāja. Viņš apsolīja meiteni aizvest uz viņas dzīves vietu Imantā.

Māte ar Sandru nokopa galdu, nomazgāja traukus, viesistabā vēl mazliet parunājāmies, māte Sandru noskūpstīja un, novēlēdama viņai laimīgu dzīvi kopā ar mani, aizgāja uz savu mājas galu.

Savā istabā nodzēsu gaismu un aizdedzu trīs lielas sveces - vienu baltu, vienu dzeltenu, vienu sarkanu. Magnetolā ieliku kaseti ar Raimonda Paula instrumentālo mūziku un lēnām Sandru izģērbu. Pēc tam arī pats izģērbos un apgūlā- mies viens otram blakus. Krietnu laiciņu nekustēdamies gulējām, tad noliecos virs Sandras un viņu maigi noskūpstīju uz lūpām.

-  Tu tagad esi mana sieva, - es klusi pateicu.

-   Un tu mans vīrs, - Sandra tikpat klusi atgādināja.

-   Tu to patiešām gribēji? - prasīju.

-  Jā. Un tu?

-   Es arī.

-  Vai tevi vadīja jūtas vai tikai pienākums? - Sandra painteresējās.

-   I tas, i tas, - atbildēju. - Gan jūtas, gan pienākums. Bet ne tas ir galvenais. Sandra! Galvenais ir tas, ka es tevi mīlu! Un, lūdzu, piedod, ja viss iznāca ne tā, kā tas vispār ir pieņemts… Tu neesi dusmīga?

-   Nē, Krist! Es taču tam pati piekritu! Protams, mazliet skumji jau ir, ka nepaspēju uzšūt sev skaistu līgavas tērpu, ka klāt nebija visi tie cilvēki, kurus gribēju, lai viņi būtu manās kāzās. Un pavisam bēdīgi, ka uz mūsu kāzām neieradās mani vecāki. Es tagad pat nezinu, kā lai ar viņiem satiekos, ko lai runāju, kā lai skatos viņiem acīs?

-   Ne jau tev par to ir jāuztraucas! Par to ir jākaunās viņiem! Neierasties uz savas vienīgās meitas kāzām… Tur vajag būt stiprām iekšām, dzelzs nerviem un ļoti slimām smadzenēm… Vai es patiešām esmu tik slikts, tev nekādi nepiemērots?

-  Viņu acīs, jā.

-   Bet tavās?

-  Tu esi mans dievs, - Sandra atbildēja. - Mans sargeņģelis. Mans mīļotais. Mans draugs. Mana bērna tēvs.

-    Ari tu esi mana dieviete, - es aizkustināts pateicu. - Mans sargeņģelis. Mana mīļotā. Mans draugs. Mana nākamā bērna māte.

-   Es tevi mīlu, Krist!

-   Un es mīlu tevi, Sandra.

-  Žēl, ka mums tūlīt ir jāšķiras.

-  Tā ir milzīga netaisnība, - es sacīju. - Taču revolūciju es iztaisīt nevaru, tāpat kā nevaru gāzt valdību vai izmainīt likumus. Varbūt vienīgi mēs varējām viens otru satikt mazliet vēlāk. Tad, kad es jau būtu atgriezies no armijas. Kādu sestdienas dienu es tāpat ietu caur Bastejkalnu, tu kā toreiz sēdētu uz soliņa, tāpat par kaut ko būtu apbēdināta, es tev apsēstos blakus un piedāvātu palīdzību.

-   Diez vai, - Sandra pasmaidīja. - Runā, ka dzīvē nekas neatkārtojas. Tātad tā arī bija vienīgā reize, kad mēs varējām satikties. Turklāt tad, pēc diviem gadiem, man droši vien blakus jau sēdētu cits puisis.

-  Vai tu nenožēlo, ka mani toreiz nepatrieci?

-  Nē, Krist! Ja tas tā būtu, vai es tagad atrastos tavā gultā?

-  Vai arī tu, kā tavi vecāki, to izjutīsi kā pazemojumu, ja es nekad nespēšu iestāties Akadēmijā, bet visu turpmāko dzīvi man nāksies strādāt par šoferi?

-   Domāju, tas tavu būtību nemainīs, - būsi ģeniāls mākslinieks vai vadīsi atkritumu savākšanas mašīnu, - Sandra pateica. - Tāpat kā būtiski nemainīšos arī es - būšu laba un slavena ārste, vai kā sanitāre slimnīcā mazgāšu grīdas. Ne jau tas izšķir cilvēku saderību vai nesaderību, cilvēku laimi vai nelaimi. Visu izšķir mūsu sirdis. Mūsu dvēseles. Mūsu raksturi. Mūsu psihes īpatnības. Bet galvenais, pats galvenais, Krist, ir mīlestība! Un ja tā ir, tad ir pilnīgi vienalga, kas tu tāds esi un par ko tu strādā! Mīlestība vienīgi šķiro un vērtē to, vai tu esi vai neesi savai mīlestībai uzticīgs. Ja esi, tad vienmēr viss būs kārtībā.

-   Grūti jau pateikt, kas ar mums notiks pēc pieciem, desmit vai divdesmit gadiem, - es teicu, - taču šobrīd varu zvērēt, ka tevi mīlēšu visu mūžu!

-   Bet es, Krist, zvēru tev! Tu būsi manas dzīves vienīgais vīrietis!

-   Tevi netraucē mans krusts uz krūtīm?

-   Nē. Es jau pie tā esmu pieradusi. Bet kā tev patīk manas krūtis?

-   Tās ir brīnišķīgas! Es tās varu skūpstīt no rīta līdz vakaram!

Sandra iesmējās.

-   Labāk jau to dari no vakara līdz rītam!

-       Mīļā… - klusi teicu. - Ja tev… Ja mums piedzims meita, kā mēs viņu nosauksim? To vajadzētu izlemt jau tagad.

-        Meitai vārdu izvēlies tu! - Sandra pateica. - Bet ja būs puika, viņam vārdu izvēlēšos es! Norunāts?

-        Lai notiek! Tātad, ja būs meita… Es viņu gribētu nosaukt par Kristīni.

-        Labi, - Sandra tūlīt piekrita. - Man nav iebildumu. Kristīne ir skaists vārds. Ļoti latvisks un simbolisks. Bet puikam es došu vārdu… Egils! Vai tev būtu kas iebilstams?

-  Nē. Tas arī ir skaists vārds, lai gan nekā latviska tur nav.

-   Un kas par to?

-        Nekas! - es smējos. - Puiku taisīsim vēlāk. Mums būs divi bērni. Bet tagad pamīlēsimies tāpat! Kā kāzu naktī pienākas.

-        Pagaidi! - Sandra iesaucās. - Vēl mazliet pagaidi! Atceries? Tu man apsolīji uzgleznot mīlestību! Ja tu to esi dabūjis gatavu, es būtu laimīga, ja tu šo gleznu uzdāvinātu mūsu sveču izgaismotajā kāzu naktī! Vari?

-        Varu! - es atbildēju, izkāpu no gultas, aizgāju līdz skapim, kur uz grīdas, pieslieta pie sienas, stāvēja tikai vakar pabeigtā glezna - Mīlestība. To paņēmu, atkal šķērsoju istabu un gleznu pasniedzu Sandrai. - Es ilgi domāju, kā lai gleznā attēloju mīlestību, līdz beidzot nonācu pie secinājuma…

Sandra ilgi pārsteigta skatījās uz gleznu, tad paskatījās uz mani, pasmaidīja un uzprasīja:

-  Vai tu tādu redzi mīlestību?

-       Jā, - es atbildēju. - Neko citu nespēju izdomāt. Un droši vien nekas cits nemaz arī nepastāv.

Gleznā nekas nebija attēlots. Es vienkārši paņēmu audekla gabalu, to gludi nokrāsoju ar baltu krāsu un ierāmēju. Tas arī bija viss!

Baltais kvadrāts.

-   Tu mīlestību redzi tikai baltu? - Sandra jautāja.

-       Jā, - apliecināju. - Nekas cits tur nedrīkst būt. Ja parādīsies kāds pelēks vai melns traipiņš… Tad viss! Tas kā vīruss vai vēža šūnas pārklās visu balto laukumu un mīlestību iznīcinās. Tāpēc šis baltums, šī jūtu tīrība ir jāsargā.

-  Vai mēs to spēsim?

-        Vismaz pacentīsimies, - es atbildēju, paņēmu gleznu, noliku to gultas galā, bet pats atkal apgūlos blakus Sandrai. - Vismaz pamēģināsim darīt visu, lai tas tā notiktu.

- Tas tā, Krist, arī notiks, - Sandra smaidot teica. - Tāpēc, ka mēs paši tā ļoti gribēsim. Bet tagad nāc pie manis! Un paliec ilgi ilgi, jo mēs ilgi ilgi būsim šķirti…

17. nodala

♦

- Ei, nolādētie kuces bērni! - seržants aizsmakušā balsī kliedza. - Augstums ir piectūkstoš metru! Kad izleksiet, noskaitiet līdz piecpadsmit un tad raujiet izpletņa gredzenu vaļā! Ja kādam bikses būs pilnas, tas nekas! Vakarā visi iesim uz pirti! Bet, ja kādam kas sajuks, bēres būs uz valsts rēķina! Bet tagad - davaj! Apakšā ir kvadrāts M-31! Līdzena stepe! Aiziet!

Un seržants gandrīz vai katru no mums grūšus izgrūda laukā no lidmašīnas.

Spēcīga gaisa strāva aizsita elpu, neko apakšā neredzēju un es, stipru baiļu pārņemts, uzreiz nodomāju - kaut tikai nezaudētu samaņu! Kaut es spētu izturēt! Kaut neapstātos sirds!

Lēnām sāku skaitīt - viens, divi, trīs, četrpadsmit, piecpadsmit! Jā! Asi parāvu izpletņa gredzenu, pēc mirkļa sajutu spēcīgu triecienu, it kā kāds mani būtu pasitis uz augšu, tad pamazām kritiena ātrums jūtami samazinājās, un es pirmo reizi atrados starp debesīm un zemi.

Bailes pazuda. Izpletnis bija atvēries un es, maigi šūpodamies, lēnām tuvojos zemei.

Kā kara komisariātā ceturtās daļas priekšnieks apsolīja, tā arī notika. Mani iedalīja desantniekos un gatavoja dienestam specnazā vai speciālās nozīmes karaspēka daļā. Vispirms līdz zvēresta nodošanai mūs trīs mēnešus drausmīgi dresēja Kijevas apkārtnē, tad pārcēla uz Tadžikijas pilsētu Čimkentu, kas atradās netālu no Afganistānas robežas. Tur notika vēl baigāki treniņi - katru otro dienu vajadzēja lēkt ar izpletni gan stepē, gan kalnos, kas vienmēr saistījās ar lielām dzīvības briesmām. Daudzi puiši tur arī aizgāja bojā, daudzi salauza kājas vai rokas, vai vispār tā apdauzījās, ka vairs nespēja dienestu turpināt.

Cietu arī es.

Vienreiz nolaižoties kalnos, vējš mani strauji pameta sāņus, un es ar galvu pret klints sienu atsitos tik spēcīgi, ka tūlīt zaudēju samaņu. Atmodos kara hospitālī. Taču tur tomēr pārāk ilgi gulšņāt neļāva.

«Vai galva sāp?»

«Nē.»

Galva man sāka sāpēt daudz vēlāk.

«Vai redze ir laba? Acīs nedubultojas?»

«Nē.»

Melni riņķi un zibeņi kaut kur acu dziļumos man sāka uzplaiksnīt pēc trīs mēnešiem.

«Vai kādreiz uznāk galvas reiboņi?»

«Nē.»

Dažreiz galva it kā ne no šā, ne no tā sāka reibt tikai pēc atgriešanās mājās.

Apmācības un intensīvi treniņi turpinājās veselu gadu - katru otro dienu lēkšana ar izpletni, vienreiz nedēļā nodarbības zem ūdens ar akvalangu, kādas četras vai piecas reizes bija mežonīgi izturības treniņi, kad pilnā kaujas ekipējumā vajadzēja trīsdesmit grādu karstumā skriešus veikt apmēram divpadsmit kilometrus un augstkalnu apstākļos bez telts, ēšanas un dzeršanas izturēt trīs vai četras dienas. Bez tam katru dienu bija vēl šaušanas un nežēlīgi kaujas tuvcīņas treniņi.

Sākumā, kad vakaros pilnīgā spēku izsīkumā kritu gultā, biju pārliecināts, ka neviens cilvēks šādu elli nav spējīgs izturēt. Bet laiks gāja, pamazām pieradu, muskuļi tik ļoti ne- smeldza, toties visu apziņu lēnām pārņēma kaut kāds smags, garīgs trulums. Bieži viss šķita pilnīgi vienaldzīgs. Es pārvērtos robotā. Ne par ko nedomājot, automātiski izpildīju jebkuru pavēli. Pazuda prieks un jebkura dzīves jēga.

Ar katru dienu vairāk sāku ienīst armijas kārtību, šo drausmīgo jauniesaucamo dresūru un karu. Manu dzīvi toreiz nedaudz vieglāku darīja vienīgi tas, ka man blakus bija bērnības draugs, arī Iļguciema zēns, Viktors Pūce. Mēs mūsu karaspēka daļā bijām vienīgie latvieši.

Pēc gada šīs mocības beidzās. Man par apzinīgu dienestu un augsto profesionālo sagatavotību piešķīra vecākā seržanta dienesta pakāpi, un es sāku komandēt desantnieku vadu. Sekoja divu nedēļu ilga atpūta, taču pēc tam iesēdināja lielā kara transporta lidmašīnā, aizveda uz Afganistānu, kur sākās vēl baismāka elle par iepriekšējo.

Atklāti sakot, mūsu nežēlīgā militārā sagatavošana nebija nekas, salīdzinot ar to, ko mums nācās redzēt un piedzīvot tur.

Šodien es negribu atcerēties karu Afganistānā. Es negribu stāstīt, ko mēs tur darījām, vēl mazāk gribu pateikt, ko tur darīju tieši es.

Teikšu tikai vienu - tas bija karš. Tiesa gan, ļoti netīrs un pārmērīgi nežēlīgs karš. Un tomēr. Ne mēs ar Viktoru to bijām sākuši. Mūs vienkārši piespieda karot. Un mēs to darījām, kā pratām un mācējām… lai paliktu dzīvi.

Karā dzīvības pašsaglabāšanās instinkts izpaužas nesalīdzināmi spēcīgāk nekā miera laikā sēdot virtuvē uz ķeblīša. Tas arī rada drausmīgu naidu pret tiem, kuri ne tikai katru dienu, katru stundu, bet pat katru mirkli tevi cenšas iznīcināt. Un tu dari to pašu. Ari tu centies savu pretinieku iznīcināt, nošaut, nogalināt un noslepkavot!

Karš - tā ir kopēja cilvēces lopkautuve, kur pārstāj eksistēt jebkādi humānisma principi, kur naida un garīgā truluma aplokos pilnīgi pazūd tādi it kā jau pierasti un pilnīgi saprotami jēdzieni kā cilvēcība, līdzjūtība, žēlsirdība, augstsirdība un piedošana; kur pretinieka asinis nav nekas cits, kā vienīgi sarkanas krāsas šķidrums, bet dzīvībai ir daudz mazāka vērtība par kārtējās cigaretes dūmu…

Kur šie dūmi paliek, kad tie izgaist gaisā?

Kur paliek cilvēka dzīvība, kad tā pazūd no mūsu ķermeņiem?

Pielīp pie istabas griestiem?

Iesūcas kara hospitāļu un slimnīcu morgu grīdās?

Kā zvani karājas koku zaros?

Aizķeras aiz garām slīdoša mākoņa?

Izkūst zvaigznēs?

Zemē?

Piederīgo sirdīs?

Bet varbūt mūsu dzīvības pārvēršas jūras viļņos, vējā, lietū, puķu smaržās, augļos un tikko piedzimušu bērnu pirmajos kliedzienos?

No Afganistānas kara es jums pastāstīšu tikai vienu epizodi. Bet šīs epizodes laikā es sajuku prātā…

Atceros, tā bija ārkārtīgi karsta diena. Ieelpojot sauso un putekļaino stepes gaisu, šķita, tu savās iekšās rauj dzīvu uguni.

Mūsu pulks bija dislocēts netālu no Kabulas - Džalalaba- das pilsētā. Tur vietējo iedzīvotāju gandrīz jau vairs nebija. Pilsētā dzīvoja padomju karaspēks.

Divdesmit pirmā jūlija rītā mūsu bataljons saņēma pavēli ar piecpadsmit helikopteriem un astoņdesmit vīriem doties uzbrukumā un ieņemt Dubandiju - nelielu ciemu, kas skaitījās afgāņu partizānu (modžahedinu) vietējais centrs.

Iepriekšējā dienā to pamatīgi jau bija bumbojuši mūsu migi, tā ka pēc komandieru domām mums tur neviens nekādu lielo pretestību neizrādīs. Bet ja izrādīs…

«Nevienu gūstā neņemt!» skanēja pavēle. «Nošaut jebkuru, kas trāpās ceļā! Arī sievietes un bērnus! Atkārtoju - visus, kas kustas! Pēc tam uzspridzināt mājas! Lai tur paliek tikai putekļi un sūdi! Lai dušmaņiem (ienaidniekiem) vairs nebūtu kur patverties! Lai rok alas vai iet kalnos, bet Du- bandija ir jānoslauka no zemes virsmas!»

Lidojums nebija ilgs. Mēs ar Viktoru sēdējām trešajā helikopterā, nepārtraukti smēķējām un drūmi klusējām. Tas mums jau bija astotais vai devītais kaujas lidojums uz vietām, kur pēc izlūku ziņām koncentrējās lielākas vai mazākas afgāņu partizānu vienības.

Pirmie četri helikopteri nolaidās nelielā ieplakā. Lielas kalnu grēdas pakājē stāvēja apmēram piecdesmit brūnganas kleķa mājeles. Viss šķita klusi un mierīgi. Lielākā daļa māju jau bija sagrautas. Taču tad, kad zemei tuvojās piektais, sestais un pārējie helikopteri, pēkšņi no visām pusēm atskanēja tik šaušalīga šaušana un mīnu sprādzieni, ka helikopteri, sevi glābjot, tūlīt pagriezās un devās atpakaļceļā, mūs pametot spēcīgās apšaudes zonā. Pirmos četrus lidaparātus sašāva. Izskatījās, ka afgāņu mudžahedīni burtiski iznirst no zemes un sagrauto māju drupām. Slēpdamies aiz sašautajiem helikopteriem, kliegdami un rupji lamājoties, šāvām, kamēr beidzās patronas…

Tad es redzēju, kā man lēni tuvojās trīs afgāņi. Viņu galvas sedza brūnas, turbānam līdzīgas cepures, ķermeņi bija apklāti ar dažādiem paltrakiem (kleitām) līdzīgām drānām, bet visiem rokās bija mūsu pašu Kalašņikova automāti…

Viņi kaut ko kliedza un ar rokām rādīja, lai metam zemē ieročus. Tas bija baigs moments. Uzreiz caur smadzenēm kā karsta lode izšāvās doma - tas ir gūsts un pēc tam mokpilna nāve… Bet man nebija citas izejas, es neredzēju nekādu citu variantu. Lai gan… Viens variants principā it kā tomēr bija. Es varēju mesties bēgt, un viņi mani būtu nošāvuši. Lai gan maz ticams. Tad jau viņi būtu šāvuši, nākot klāt. Afgāņi mani gribēja saņemt dzīvu. Un arī pārējos dzīvi palikušos.

Mēs bijām astoņpadsmit karavīru. Pārējie bija krituši.

Mūs aizveda ciema nomalē, kur vēl bija palikušas dažas bombardēšanā neskartas mājas. Acīmredzot tur atradās viņu štābs. Mūs stingrā apsardzībā atstāja kādas mājas plašā

Lielas kalnu grēdas pakājē stāvēja apmēram piecdesmit

brūnganas kleķa mājeles.

pagalmā un ilgi neviens par mums nelikās zinis. Pēc tam ar lielām šausmām redzējām, kā pagalma otrajā pusē tiek savesti un gar augsta mūra sienu zemē nolikti šodienas kaujā kritušie partizāni… Tad viņi zemē guldīja vakardienas uzlidojuma laikā bojā gājušos ciema iedzīvotājus, kuru vidū bija arī dažas sievietes un mazi bērni…

Es sapratu - mūs tepat uz vietas tiesās, droši vien arī nežēlīgi spīdzinās, bet pēc tam visus nošaus. Vai pakārs.

Kļuva ārprātīgi skumji. Vai jutu bailes, neatceros. Šķiet, ka ne. Tad, kad tev draud smagas mokas, drausmīgas fiziskas sāpes un drīza nāve, cilvēku pārņem tik savādi satraucoša sajūta, ka to par bailēm ir grūti nosaukt. Tas ir pavisam kas cits. Vistuvākais apzīmējums tam laikam būtu - stindzinošas šausmas. Un vēl - izmisums un dusmas par savu vājumu un nespēju kaut kā šo situāciju mainīt…

Ļoti slāpa. Šeit gaisa karstums noteikti bija jau vismaz četrdesmit grādi. Milzīgie kalni neļāva ielejā ieplūst ne mazākai vēja pūsmai. Pāri putekļiem noklātai sejai tērcītēm tecēja karsti sviedri. Viss ķermenis un iekšas burtiski trīcēja un raustījās no priekšā gaidāmajām mocībām un tuvās nāves. Man kļuva sevis ļoti žēl. Un žēl arī dzīves. Un žēl visa tā, ko es nekad vairs nepiedzīvošu. Neredzēšu. Nejutīšu.

Būdams vēl Kijevā, no Sandras saņēmu vēstuli, kur viņa paziņoja, ka mums piedzimusi meita. Kā jau iepriekš biju vēlējies, Sandra viņu nosauca par Kristīni. Nākamajā vēstulē viņa atsūtīja arī dažas bērna fotogrāfijas.

Skaists, balts bērniņš, ietīts spicainā segā. Bet te viņa mātei uz rokām. Te aizmigusi guļ. Te par kaut ko smejas.

Kristīne bija dzīva, un viņā varēja saskatīt kaut ko no Sandras, gan arī manas dzīvības. Taču manējā tūlīt tiks varmācīgi iznīcināta.

Pagalma pretējā pusē gulēja vesela rinda afgāņu ciema iedzīvotāju līķu rinda. Pat mirušas, mātes pie krūtīm joprojām turēja savus bērnus.

Bet es viņus nebiju nogalinājis! Es vienīgi pārstāvēju to valsti un armiju, kas mēģināja šo svešo zemi iekarot. Šos svešos cilvēkus pakļaut.

Es viņiem arī biju svešs. Iebrucējs. Okupants.

Kur bija mana vaina?!

Zemu noliecu galvu un smagi elpoju. Nekad nebiju domājis, ka tieši tā - tik ātri un nežēlīgi beigsies mana dzīve.

Tā jau saka - pirmais solis, ko sper mazs bērns, ir arī viņa pirmais solis pretī kapam…

Un neko mēs nevaram paņemt sev līdzi.

Pat atmiņas ne.

Redzēju, kā vairāki afgāņi pagalma vidū sāk kurt lielu ugunskuru.

Tātad mūs dedzinās dzīvus, es pēkšņi diezgan truli nodomāju, jo acīmredzot kaujas laikā līdz galējībai pārslogotie nervi, lielais karstums un nogurums negaidīti atslāba un mani nez kāpēc vairs īpaši nebaidīja, kas ar mani notiks. Es vienkārši gribēju aizmigt. Gribēju mierīgi gulēt un pamosties jau Rīgā, savās mājās pie mātes, pie sievas un sava vēl neredzētā bērna…

Bet tas diemžēl ilga tikai īsu brīdi.

Pagalma vidū netālu no ugunskura nostājās kāds pusmūža resns afgānis baltā turbānā, bet viņam blakus izkārtojās vairāki desmiti bruņotu vīru. Mums soli tuvāk spēra kāds maza auguma jauneklis, kurš mūs uzrunāja diezgan skaidrā krievu valodā.

- Šis cilvēks ar Allāha svētību ir mūsu komandieris, - viņš ar roku parādīja uz resno afgāni - Viņš ir Hadžibs un visa šī novada saimnieks.

Es zināju, ka par hadžibiem sauc tos musulmaņus, kuri kaut reizi pabijuši svētceļojumā uz Meku.

-    Bet jūs, neticīgie! - jauneklis turpināja vērsties pie mums. - Jūs esat atnākuši mūsu zemē, lai to iekarotu un mums to atņemtu! Jūs esat atnākuši mūsu zemē, lai to izpostītu, lai nogalinātu mūsu sievas, māsas un bērnus! Jūs esat ļauni un slikti cilvēki. Tagad jūs esat mūsu gūstekņi un mēs jūs visus kā neticīgos un noziedzniekus pēc mūsu šari- ata tiesas likumiem sodīsim ar nāvi! Bet tā nebūs viegla nāve! Jūs visi mirsiet lielās mokās un sāpēs! Jo arī mums sāp un sāp mūsu zemei un valstij! Allāhs ir visvarens, bet jūs - nožēlojamas niecības!

Mēs visi, gūstā saņemtie, viens otram cieši blakus, sēdējām garā rindā. Kā jau teicu, bijām astoņpadsmit.

-   Vispirms mēs sodīsim katru trešo! - jaunais partizānis paziņoja, pienāca pie gūstekņu rindas un katru trešo ar palīgiem cēla kājās un dzina pie ugunskura. Es atrados rindas vidū un, jo tuvāk pie manis nāca afgānis, jo mežonīgāk krūtīs sitās sirds.

Garām!

Paņēma man blakus sēdošo puisi - Vladimiru no Maskavas. Sajutu spēcīgu atvieglojumu. Mokas attālinājās. Mana dzīve par dažām minūtēm kļuva ilgāka…

Tūkstošiem cilvēku nezina, ko darīt ar daudziem savas dzīves gadiem, es vēl mazāk zināju, ko lai iesāku ar šīm likteņa vai mūsu Dieva uzdāvinātajām dažām minūtēm…

Vajag domāt par māti, es bezgalīgi satraukts čukstēju. Un par tevi, Sandra! Un par tevi, Kristīn! Būtu ļoti labi, ja jūs nekad neuzzinātu, kā esmu ticis nogalināts! Astoņus tūkstošus kilometrus no mājām, astoņus tūkstošus kilometrus no jums!

Man ir kauns. Mūs visus nokaus kā aitas.

Māt! Kāpēc tu mani dzemdēji? es iekšēji kliedzu. Kāda jēga ir bijusi manai dzīvei un dzīvībai? Nekāda! Divdesmit viens gads. Tavas rokas uz manas pieres.

«Kur ir mans tēvs?» es prasu.

«Tavs tēvs ir miris,» tu atbildi.

Bet man šķiet, ka tu tomēr meloji. Mēs ne reizi neesam bijuši pie viņa kapa. Un tagad, māt, tu arī pie mana kapa nekad nespēsi atnākt. Tāda vispār nebūs! Mūs sadedzinās, un vējš pelnus izkaisīs kalnu aizā. Bet Sandra audzinās mūsu Kristīni, pēc tam apprecēsies ar kādu citu puisi, viņai būs vēl daži bērni, pēc tam Kristīne izaugs liela un arī viņai būs bērni, bet māte kļūs veca un kaut kad nomirs, un Sandra kļūs veca un arī kaut kad nomirs, un Kristīne kļūs veca un tāpat kaut kad nomirs, un viņas bērni kļūs veci un arī nomirs, un tā nepārtraukti mirušos nomaina dzīvie, un dzīvie mirušos…

Vienīgā atšķirība - veids, kā mēs mirstam…

Ceru, ka jūs no šīs pasaules aiziesiet skaisti, ja vispār nāve var būt skaista. Bet kāpēc gan ne? Tu guli savā gultā tīrs un apkopts, apkārt ir bērni, mazbērni un mazmazbērni. Neviens neraud, jo viss notiekošais ir ļoti dabisks. Loģisks. Un saprotams.

Mani no pārdomām iztraucēja drausmīgi necilvēcīgs cilvēka kliedziens. Pirmajā kārtā sešiem atlasītajiem puišiem divi dūšīga izskata afgāņi uz augsta koka kluča ar smagu, pie gara kāta piestiprinātu cirvi, cirta nost roku plaukstas…

-  Par to, ka tu ar ieroci rokās esi atnācis uz mūsu zemi… Nogalinājis mūsu karavīrus, izpostījis mājas, dedzinājis zemi…

Sodīto puišu kliedzieni bija tik drausmīgi, ka tie skaļi un ārkārtīgi sāpīgi atbalsojās ikvienā manā nervu šūnā, ikvienā smadzeņu krokā. Es biju izdomājies visādi, es paredzēju un pieņēmu kā pilnīgi reāli iespējamu, ka varu krist jebkurā kaujā, bet ka man būs jāmirst tieši tā…

Nekad!

Pēc tam sekoja vēl šaušalīgāks skats. Katru gūstekni cieši turēja divi afgāņi, taču gūstekņi nepārtraukti neiedomājamās sāpēs kliedza, vārtījās un raustījās, krita zemē, bet divi, sāpju šoka paralizēti, atradās bezsamaņā. Trešais afgānis, rokā turēdams spoži uztrītu, mazliet līku nazi, vispirms gūstekņiem pārgrieza rīkles, pēc tam nogrieza galvas un tās meta lielajā ugunskurā…

Bez bailēm, milzīgās nervu pārslodzes un psihes satricinājuma, es vēl pēkšņi sajutu stipru nelabumu…

Bijām palikuši divpadsmit.

-  Tagad atkal katru trešo! - jaunais afgānis nokomandēja.

Tie vēlreiz bija šausmu pilni mirkļi. To, kas tobrīd tika

pārdzīvots, ar vārdiem nav iespējams ne pateikt, ne aprakstīt. Likteņa vai Dieva žēlastības dēļ man nāve atkal, viegli pieskardamās, pagāja tuvu garām… Atlasīja četrus, mēs palikām astoņi.

Viss turpinājās. Vispirms puišiem nocirta roku plaukstas, pēc tam tika pārgriezta rīkle, nogriezta galva un, mežonīga prieka saucienu pavadīta, nicīgi iesviesta ugunskurā…

Allāh, Akbar!

Allāhs ir visvarens!

-       Paklausies, - Viktors klusi čukstēja. - Varbūt pamēģināsim izsisties? Es šādu nāvi nevēlos!

-        Paskaties, cik viņu te ir! - es atbildēju. - Un visi bruņoti.

-       Vienalga! - Viktors nerimās. - Labāk taču, lai viņi mūs nošauj, nekā tā… kā lopus.

-        Vēl mazliet pagaidīsim, - es teicu. - Varbūt radīsies izdevīgāka situācija.

Kad arī šie četri tika nokauti, pie mums pienāca jaunais afgānis un vēl vairāki vīri, kuri rokās turēja no vairākām ādas strēmelēm savītas pletnes.

-        Novelciet frenčus! - jauneklis pavēlēja. - Jūsu nāves sods atšķirsies no iepriekšējiem! Jūs tiksiet pērti, līdz jūsu grēcīgās miesas atdalīsies no kauliem, līdz tās pārvērtīsies asiņainā putrā, līdz jūs nomirsiet suņa nāvē!

Kad es novilku frenci, jaunais afgānis tūlīt uz manām krūtīm ieraudzīja sarkano krusta zīmi… Viņš tā kā nobijies atkāpās soli atpakaļ, tad pieskrēja pie resnā afgāņa ar balto turbānu galvā, kurš acīmredzot bija ne tikai šīs modžahedī- nu vienības komandieris un liels zemes īpašnieks, bet arī vietējais ciema garīgais vadītājs - mulla.

Viņš pienāca klāt, stipri pārsteigts pētīja manu savdabīgo ugunszīmi un kaut ko prasīja. Jaunais afgānis tulkoja.

-   Ko tas nozīmē?

-   Tā ir dzimumzīme, - es paskaidroju.

-   Kāpēc tieši tāda?

-   Nezinu.

-   Tu esi kristietis?

-Jā.

-       Vai tu mūsu brāļus musulmaņus kāvi savas kristīgās ticības vārdā?

-        Nē. Es vispār nevienu neesmu kāvis! Šai dzimumzīmei nav nekāda sakara ar manu ticību!

-       Tā nevar būt, - afgānis teica. - Tu esi sava Dieva sūtīts, lai cīnītos pret mūsu Allāhu!

-   Esmu karavīrs. Un ne savas gribas dēļ…

-   Tas nevar būt.

-       Jūs, modžahedīni, karojat brīvprātīgi, savas pārliecības dēļ, bet mums to nākas darīt piespiedu kārtā! Ir taču starpība, vai ne?

Resnais mulla no ādas maksts izvilka garu dunci, kura spals bija bagātīgi izrotāts dažādiem dārgakmeņiem. Viņš ar dunča aso galu lēnām pieskārās manai lielajai dzimumzīmei.

Tā, es rūgti nodomāju. Tūlīt viņš savu dunci ietrieks manā sirdī… Tieši krusta vidū! Un labi, ka tā. Nekādas sāpes nejutīšu. Tā būs acumirklīga nāve, bet ko viņi pēc tam darīs ar manu līķi, man jau būs vienalga.

-   Tu tici nepareizam dievam, - jaunais afgānis tulkoja mullas sacīto. - Tavs dievs ir nežēlīgs un netaisns! Bet tevi viņš ir vēl izvēlējies par savas zīmes nesēju… Tev ir jāmirst briesmīgā nāvē! Mēs tev šo zīmi no krūtīm izdedzināsim ar karstu dzelzi! Allāh, Akbar!

Ar šiem vārdiem resnais mulla, kurš ticēja un pārstāvēja citu dievu un pavisam citu reliģiju, manās krūtīs tomēr ne- trieca savu grezno dunci. Viņš vienkārši vairākas reizes ar dunča galu pārbrauca pāri manām krūtīm un krusta zīmei… Ada pāršķēlās, un es viss sāku noplūst asinīm.

Tad pēkšņi notika tas, ko mēs vismazāk gaidījām. No kalnu puses pakāpeniski atskanēja arvien dobjāka tuvojošos mūsu bumbvedēju - iznīcinātāju TU-28 pazīstamā skaņa. Un jau pēc dažiem mirkļiem pār mūsu galvām un jau tā sagrauto ciemu atkal sāka krist desmitiem bumbu.

Apkārtne iegrima biezā putekļu mākonī. Viss pazuda. Tad ar dažu minūšu intervālu aiz triecienlidmašīnām sekoja vairāki helikopteri ar mūsu pulka desantniekiem…

Viena no pēdējām uz modžahedīnu pulcēšanās vietu nomestajām bumbām nokrita tikai dažus desmit metru attālumā no manis. Es vēl kādas sekundes desmitdaļā paspēju sajust, kā spēcīgā sprādziena radītais gaisa vilnis mani paceļ gaisā un triec pret kādas mājas sienu… Tad viss apklusa un pazuda.

Samaņu atguvu tikai pēc trīs dienām, kad jau gulēju Ka- bulas kara hospitālī.

Vēl pēc nedēļas kāds krievu ārsts man teica:

-   Zaldātiņ! Tu esi dzimis laimes krekliņā! Mēs esam redzējuši visādus brīnumus, taču kaut ko tādu… Tu esi saņēmis spēcīgu smadzeņu kontūziju, kuras sekas, iespējams, jutīsi visu atlikušo dzīvi. Turklāt, un tas arī ir tas brīnums, tu biji ievainots galvā ar vairākām bumbas šķembām, taču viena, tiesa, pavisam maziņa, ir diezgan dziļi ietriekusies tavās smadzenēs un mēs to baidāmies izņemt. Šķemba nav skārusi svarīgākos dzīvības centrus, taču tā atrodas tikai dažu

Viena no pēdējām uz modžahedīnu pulcēšanās vietu nomestajām bumbām nokrita tikai dažus desmit metru

attālumā no manis.

mikronu attālumā no tām… Varbūt vēlāk, kad būs izstrādāta daudz pilnīgāka neiroķirurgisko operāciju tehnika un tehnoloģija, tev šo šķembu kāds virtuozs neiroķirurgs arī varēs izņemt, bet pagaidām, seržant, dzīvo tā, kā ir!

Un es pagaidām arī dzīvoju tā, kā ir.

18. nodaļa

Noguris, uz dažiem brīžiem apklusu.

Psihiatriskās ekspertīzes ārsti uz mani cieši paskatījās, tad komisijas priekšsēdētājs profesors Jānis Kamols centīgi pāršķirstīja sev priekšā stāvošo dokumentu kaudzīti.

-       Mums šeit ir jūsu galvas rentgena uzņēmumi, - viņš teica, - kā arī daudzas medicīniskās izziņas par jūsu ievainojumu ārstēšanu dažādās slimnīcās. Kā pašlaik jūtaties?

-   Tā nekas, dakter, - es atbildēju, - var iztikt.

-        Vai galvas smadzenēs joprojām atrodošā šķemba jums kaut kādā veidā traucē?

-   Es to nejūtu.

-     Šaubos, vai šis mehāniskais galvas smadzeņu ievainojums un metāla priekšmets, kas tur atrodas, pacientam spēj radīt kaut cik jūtamas psihiskās darbības izmaiņas, - sacīja profesore Valentīna Mežule.

-    Tagad par to nestrīdēsimies, - teica komisijas priekšsēdētājs un atkal pievērsās man. - Vai jūs pēdējos gados esat griezies kādā medicīnas iestādē pēc palīdzības? Šai gadījumā es domāju Gaiļezera slimnīcas neiroķirurģijas nodaļu vai Stradiņa slimnīcas neiroķirurģijas centru, kur mūsu labākie neiroķirurgi šo svešķermeni jums varētu izņemt.

-     Trīs gadus pēc ievainojuma es gulēju Neiroķirurģijas centrā, kur mani sīki izpētīja un izmeklēja.

-   Kādi bija izmeklēšanas rezultāti?

-     Viņi nosprieda, ja mani šķemba īpaši netraucē, tad ar tās izņemšanu labāk neriskēt.

-   Tagad jau pagājuši astoņpadsmit gadi.

-     Tā ir, - es apliecināju. - Tieši šovasar. Ārsti saka, ka šķemba tur esot labi iejutusies, ar kaut ko apaugusi un neesot nekādas vajadzības to aiztikt.

-    Vai pats fakts, ka jūsu smadzenēs atrodas svešķermenis, jūs kaut kā psihiski ietekmē? Es šeit domāju… Vai jūs to bieži atceraties, par to uztraucaties? Vai tas jums rada bailes?

-    Sākumā, dakter, - atbildēju. - Es biju ļoti uztraucies un bieži sajutu arī bailes. Bet pēc tam jau pamazām apradu, tā kā tagad pret to izturos samērā mierīgi. Toties mani moka daudz kas cits. Pēc atgriešanās no Afganistānas un pēc visa tur redzētā un pārdzīvotā, mani nervi, kā saka, bija galīgi čupā. Es par visu ātri satraucos, uzbudinājos un kļuvu ārkārtīgi nervozs. Bieži kliedzu un lamājos. Un ne vienreiz vien uznāca epilepsijai līdzīgas lēkmes. Pēkšņi samaņas zudumi.

-   Vai alkoholu lietojat?

-   Ļoti reti.

-  Vai pēc tam jūtat kādas sekas?

-Nē.

-   Kā jūs izturaties alkohola reibumā? Kļūstat agresīvs?

-   Ne vienmēr. Bet dažreiz ir gadījies.

-   Bet bez alkohola?

-    Esmu diezgan mierīgs. Taču bieži uznāk galvas reiboņi, gar acīm mirgodami zib melni un sarkani apļi, un pēkšņi zaudēju samaņu.

-  Vai ir lietas un notikumi, kas jūs dziļi satrauc?

-  Jā, - es atzinos. - Ļoti neieredzu vardarbību. Tas nāk no Afganistānas. Turklāt, dakter, pēc atgriešanās no kara, man nācās pārdzīvot vēl nevienu vien traģisku notikumu, kas manai nervu sistēmai un psihei tāpat nav pagājuši garām bez jūtamām sekām.

-   Lūdzu, pastāstiet, kā tas izpaužas?

Dažus brīžus domīgs klusēju, tad lēnām teicu:

-   Manī vārās naids. Tā vien šķiet, ka ikviena mana organisma šūna ir piepildīta ar naidu, kas jebkurā brīdī var pārvērsties spējā agresijā.

-   Pret ko?

-   Pret cilvēkiem. Vai, pareizāk sakot, pret ļaunuma radītājiem.

-   Ko jūs uzskatāt par ļaunumu?

-   Visu to, kas cilvēkiem rada garīgas vai fiziskas sāpes. Un vēl - pazemojumus, zaudējumus un nāvi. Bet to visu rada un var radīt vienīgi cilvēks vai kāda cilvēku grupa.

-   Vai jums tad rodas nepārvarama vēlēšanās šo cilvēku vai cilvēku grupu fiziski iznīcināt?

-  Nē, dakter, - es iebildu. - Šī vēlēšanās ir pārvarama. Es nenoturējos tikai vienu reizi.

-   Kāpēc jūs toreiz sevi nespējāt kontrolēt?

-   Nezinu, - paraustīju plecus. - Visticamāk tāpēc, ka toreiz jutu pārāk lielas sāpes. Galu galā, es visdrausmīgākā veidā biju zaudējis savu vienīgo bērnu. Var teikt, biju klāt, kad viņa tika zvēriski nogalināta. Un, lai gan no tā notikuma jau bija pagājuši turpat vai divi gadi, mana pārmocītā psihe to nespēja izturēt. Tā vienkārši uzsprāga gaisā! Manās smadzenēs, gluži kā tur jau esošā šķemba, spēji ietriecās vārdos neizsakāma netaisnības sajūta. Tā uzreiz radīja stipras sāpes. Bet sāpes savukārt radīja neapvaldāmu naidu. Bet naids attiecīgu rīcību. Viss satumsa. Es sevi vairs nespēju kontrolēt. Apziņa un prāts kaut kur spēji pazuda. Varbūt vienīgi manā zemapziņā vēl darbojās kaut kādi psihiski procesi. Un tie lika, lūdza un pavēlēja - nogalini viņus! Tie nav cilvēki! Tie nav arī zvēri! Tie ir tikai kaut kādi izdzimteņi, necilvēki, patoloģiski dabas veidojumi!

-   Tad jūs no kabatas izrāvāt pistoli…

-   Jā, dakter, es no kabatas izrāvu pistoli un viņus visus trīs nošāvu.

-   Kā jūs pēc tam jutāties?

-   Neatceros. Taču šķiet, jutu milzīgu atvieglojumu.

-        Tiesa jums par šo noziegumu ir piespriedusi nāves sodu…

-   Tā ir. Bet šis sods ir ārkārtīgi netaisnīgs.

-  Vai jūs arī šo notikumu smagi pārdzīvojat?

-       Jā, dakter, protams, es to pārdzīvoju, taču neteikšu, ka ļoti smagi.

-   Kāpēc tā?

-       Es vairs negribu dzīvot. Vai jums patīk šī pasaule un cilvēki?

-        Ne sevišķi, - dakteris sacīja, - bet es ļoti mīlu un man patīk pati dzīve. Un manu piederīgo dzīve.

-       Tad jūs varat būt laimīgs, - es teicu. - Bet man gandrīz visi tuvākie cilvēki jau ir citā pasaulē.

-   Man ir ļoti žēl…

-   Paldies.

-       Varbūt jūs vēl kas dziļi nomāc un liek pārlieku uztraukties?

-       Jā, - es pateicu. - Kā jau sacīju, mani īpaši neuztrauc un arī neuztrauks ne jūsu izdarītie secinājumi par manu psihisko stāvokli, ne priekšā stāvošā Augstākās tiesas apelācijas tiesa par man piespriesto nāves sodu, ne šī soda izpildīšanas procedūra, ne iespējamā Valsts prezidenta apžēlošana. Man principā tas jau ir vienalga. Bet mani uztrauc kas cits. Es jums par to vienkārši kaut kā aizmirsu sīkāk pastāstīt. Lai gan, garām ejot, jau pieminēju.

-   Kas tas bija?

-        Tas viss ir ļoti dīvaini un pilnīgi neticami. Un arī jūs, būdami gudri ārsti, tam tāpat neticēsiet.

-   Mēs jūs uzmanīgi klausāmies.

Dažus brīžus klusēju, no karafes glāzē ielēju ūdeni, to izdzēru, tad pateicu:

-         Es atceros daudzus sīkus, bet ļoti skaidrus mirkļus no daudzām savām iepriekšējām dzīvēm… To vispār ir bijis divpadsmit. Un visās iepriekšējās dzīvēs es vai nu vēl bērnībā, jaunībā vai brieduma gados esmu ticis nežēlīgi nogalināts. Tas ir ļoti savādi. Arī šo dzīvi es acīmredzot beigšu tieši tāpat. Ar lodi pakausī. Bet visspilgtākās epizodes, protams, es atceros no tās dzīves, kuru dzīvoju pirms šīs dzīves.

Ārsti savā starpā atkal saskatījās, tad profesore Valentīna Mežule painteresējās:

-  Vai jūs arī toreiz tikāt nogalināts?

-        Jā, dakter, - es atbildēju. - Arī toreiz man tika piespriests nāves sods un mani nošāva.

-   Kad tas notika?

-   1943. gada 16. jūlijā.

-   Cik jums toreiz bija gadu?

-   Deviņpadsmit.

-   Kad piedzimāt?

-   1924. gada 7. martā.

-   Kas bija jūsu vecāki?

-   Tēvs bija gleznotājs, bet māte Operas dziedātāja.

-   Kas notika ar viņiem?

-   Tēvu ar māti arī nošāva.

-   Ko jūs bijāt noziegušies?

-   Neko. Vecāki kara laikā slēpa kādu ebreju ģimeni.

-   Vai šis fakts tika nejauši atklāts?

-   Nē, jauši. Mēs tikām nodoti.

Psihiatriskās komisijas locekli savā starpā sačukstējās, kaut ko pārrunāja, tad profesors Jānis Kamols atkal cieši paskatījās uz mani.

-        Kā jūs pats, Kristsona kungs, domājat, vai jums tas viss tikai tā šķiet, vai esat pilnīgi pārliecināts, ka jūs patiešām atceraties to, kas kādreiz noticis īstenībā? Varbūt tā ir tikai jūsu iztēle, īpatnēji nomoda sapņi, kaut kādas ilūzijas, iedomas vai ievainoto smadzeņu izraisītas halucinācijas?

Smagi pašūpoju galvu.

-        Grūti pateikt. Nē! Esmu tomēr pārliecināts, ka patiešām atceros to, kas ar mani ir noticis iepriekšējās dzīvēs. Tas viss ir pārāk spilgti un jūtīgi. Jums to vajadzētu zināt labāk, taču es pieņemu, ka manās smadzenēs ietriekusies šķemba tur ir izkustinājusi un paretam joprojām izkustina tādus smadzeņu centrus, kas sevī glabā it kā uz mūžu mūžiem noslēptu informāciju par to, kas ar mani ir noticis agrāk - pirms piecdesmit, simts vai tūkstoš gadiem. Vai tā nevarētu būt?

Visi trīs psihiatriskās ekspertīzes komisijas locekļi, nedaudz apjukuši, tikai paraustīja plecus.

19. nodala

»

Skaisti iekārtota istaba.

Pie griestiem lustra. Balta holandiešu krāsns. Apaļš galds. Vairāki krēsli. Dīvāns. Divi grāmatplaukti. Pie sienām vairākas gleznas. Grezni aizkari. Pie istabas gala sienas stāv melnas klavieres. Uz nelielas etažeres liela vāze ar sarkanām rozēm.

Māte Alise lēnām piegāja pie klavierēm un neapsēdusies, spēlēja kādu melodiju. Pēc neilga brīža sāka dziedāt. Tagad nespēju atcerēties, vai dziesmas teksts bija itāļu vai franču valodā, taču tās melodija bija ļoti bēdīga.

Kaut kas bija noticis.

Pēc dažām minūtēm istabā ienāca tēvs un smagi iekrita vienā no atpūtas krēsliem.

Māte beidza dziedāt un pagriezās pret tēvu.

-   Marģer, es negribu, ka tu to dari.

-   Es arī to negribu, bet… Viņiem draud nāve.

-   Ja mēs šos cilvēkus, mēģinādami glābt, slēpsim pie sevis, arī mums draudēs nāve!

-   Piekrītu, Alise, bet…

-  Atkal šis bet\ - māte nervozi iesaucās. - Es negribu citu cilvēku dēļ riskēt ne ar savu, ne tavu un vēl mazāk ar mūsu dēla Edgara dzīvību!

-   Kāpēc ne?

-   Tāpēc, ka tas nav to vērts! Mana, tava un mūsu bērna dzīvība ir daudz dārgāka par mums svešu cilvēku dzīvībām! Tāpēc, Marģer!

-   Šie cilvēki man nav sveši, - tēvs saguris teica. - Zālamans Moižess bija mans skolotājs, mans pasniedzējs Mākslas akadēmijā! Varbūt pateicoties vienīgi viņam, es kļuvu par mākslinieku! Bet pašlaik viņš ar meitu ir nokļuvis lielā nelaimē! Nāves briesmās! Vai tu to nesaproti?

-   Es to saprotu, - māte sacīja un beidzot apsēdās pie klavierēm. Viņa bija tērpusies garā zilā kleitā, pati bija slaida, bet mati apgriezti toreiz modernajā zēngalviņā. Mati bija gaiši dzeltenā krāsā un arī viņas iegarenā seja bija gaiša un valdzinoša. Apprecoties ar manu tēvu, tā viņai bija jau otrā laulība. Māte bija, ja tā varētu teikt, tipiska māksliniece, Operas soliste, kurai ļoti patika bohēmisks dzīvesveids, un viņai bija daudz pielūdzēju. Nezinu, vai viņa tēvam vienmēr bija uzticīga, taču esmu pārliecināts, ka māte tēvu tomēr nereti krāpa. Tā - vienkārši un viegli, kā izdzerot glāzi šampanieti. Māte bieži, iedzērusi un smiedamās, tā ari mēdza teikt: «Vīrietis - tā ir tikai neliela piedeva pie vīna glāzes!»

Nesaprotu, vai tēvs viņu mīlēja un vai māte mīlēja viņu, taču abi kopā jau bija nodzīvojuši divdesmit gadus un nenoliedzami kaut kas viņus tomēr kopā turēja.

-   Es to apjēdzu, - māte atkārtoja, - taču šodien neviens cilvēks nevar būt pilnīgi drošs ne par savu brīvību, ne dzīvību. Kāpēc, Marģer, lieki riskēt?

-  Man Zālamana ir žēl, - tēvs atzinās. - Esmu viņam parādā lielu pateicību.

-  Neko tu neesi parādā! - māte skaļi iesaucās. - Un es nevienam neesmu parādā! Šodien katram ir jārūpējas tikai par sevi!

-  Viņš lūdz palīdzību…

-   Lai lūdz! Kas nāks palīgā mums, ja tāda vajadzība radīsies? Vai tavs Zālamans? Vai kāds kaimiņš? Vai kāds mūsu rads? Neviens!

-  Vai tas tev nešķiet savādi?

-   Nē! Tāpēc, ka visi baidās! Bet baidās tādēļ, ja līdzko cilvēks kādam pasniegs palīdzīgu roku, viņš tūlīt nokļūs nāves briesmās!

-   Baiga un nežēlīga ir šī pasaule, - tēvs klusi nomurmināja-

-   Jā! - māte piekrita. - Tā bija padomju laikā, tā ir pašlaik vācu laikā! Tās ir tādas valsts iekārtas un tāda ir viņu ideoloģija, ka, gribēdams būt cilvēks, vēlēdamies būt žēlsirdīgs un kādam palīdzēt, var izrādīties, ka tu palīdzi valsts ienaidniekam! Bet kā tu pats labi zini, ne krievi, ne vācieši daudz neceremonējas ne ar saviem pretiniekiem, ne tiem, kuri kaut vai tikai viņiem jūt līdzi! Bet žīdi, Marģer, atceries, žīdi viņiem taču ir vēl lielāki ienaidnieki nekā komunisti!

-   Tā ir, - tēvs piekrita, - nenoliedzami risks pastāvēs, taču, ja būsim uzmanīgi un paši neizpļāpāsimies…

-  Aizmirsti! - māte atkal iesaucās. - Es vairs neko par to negribu dzirdēt!

-   Bet tu tomēr paklausies! - tēvs neatlaidās. - Rīgas geto ir jau likvidēts. Pēdējā tūrē Rumbulā esot nošauti divpadsmit tūkstoši! Zālamanam kopā ar meitu trīs dienas pirms tam izdevās no geto aizbēgt. Tagad viņi slēpjas pie Kovaļev- skiem, bet viņi ir poļi, pašus kuru katru dienu var saņemt ciet, bet pie mums Moižesi justos daudz lielākā drošībā.

Mums ir liela personīgā māja. Piecas istabas, veranda, virtuve, vannas istaba, divi pieliekamie un plašs pagrabs. Vēl ir šķūnis un garāža. Māja atrodas Dzirciema ielas galā. Pati pēdējā! Simt septiņpadsmitais numurs. Aiz mums nekā vairs nav! Pļavas, mežs, Bolderājas dzelzceļš, upe un Spilves pļavas!

-  Tu, Marģer, aizmirsi, ka no mums tepat netālu atrodas arī Spilves lidlauks! Un gar mūsu māju katru dienu uz šo lidlauku brauc vācu kara transports un iet vācu lidotāji! Katru dienu! Un atliek tikai vienam kaut ko aizdomīgu pamanīt… un mēs esam vai nu Salaspilī, vai arī Rumbulas mežā… Bet es to negribu, Marģer, vai tu to beidzot vari apjēgt? Negribu!

-  Es to apjēdzu, - tēvs apstiprināja, - taču es apjēdzu arī to, ka man ir jāpaliek cilvēkam. Es viņus nevaru atstāt nelaimē! Es viņus nevaru atstāt noslepkavošanai…

-   Divi cilvēki pie miljona vairāk vai mazāk…

-   Tā, lūdzu, nerunā! - tēvs kļuva skarbs. - Katrs cilvēks ir vienreizējs un neatkārtojams! Vienā eksemplārā un tikai vienreiz mūžībā!

-   Pareizi! Taču kāpēc tu to neattiecini pats uz sevi? Uz mani? Uz mūsu dēlu?

-  Es to attiecinu. Un tieši tāpēc, ka es gan Visumā, gan šai pasaulē dzīvoju tikai vienreiz, es gribu būt cilvēks. Es negribu būt vienaldzīgs. Negribu būt nelietis. Nevēlos tēlot aklo, kas neko neredz! Negribu tēlot kurlo, kas neko nedzird! Nē, Alise! Es visu redzu un dzirdu! Redzu, cik ļoti daudz cilvēku pēkšņi ir kļuvuši ļauni un asinskāri! Kā viņi uzrāda un nodod savus kaimiņus, paziņas un pat draugus! Tas padomju laikā laipni sarunājies ar kādu krievu! Tas padomju laikā savukārt gājis uz 1. maija demonstrāciju! Bet, lūk, tas kādam teica, ka padomju vara ir laba un taisnīga! Un visi pēc īsa brīža ir jau Biķernieku priedēs vai Salaspilī! Kāds labums, kāds apmierinājums tiem nodevējiem tika? Es nezinu. Bet turpinu dzirdēt, kā daudzi cilvēki joprojām kliedz pēc palīdzības! Un, ja es to dzirdu un redzu, bet neko nedaru… Ja es nepaeju soli pretim, ja nepasniedzu roku… Man vēlāk būs ļoti grūti dzīvot.

-   Kaut grūti, Marģer, bet tu vismaz dzīvosi.

-  Alise! Kāpēc tu esi tik auksta? Tik vienaldzīga?

-  Marģer! Es neesmu ne auksta, ne vienaldzīga! Es vienkārši baidos! Es gribu dzīvot!

- Dzīvo, mīļā! - tēvs sacīja. - Tad, kad viss šis cilvēces ārprāts reiz beigsies, bet tas noteikti kādreiz beigsies, tu būsi laimīga un lepna, ka laikā, kad tik daudzi alka atriebības un cilvēku nāves, tu spēji būt tik stipra un cilvēciska, ka kādam grūtā dzīves brīdī izpalīdzēji, ka tu kādam dzīvību izglābi, nevis iznīcināji!

Māte ilgi klusēja, tad ar seju pagriezās pret klavierēm un sāka spēlēt Šopēna Sapņojumu.

Bet par ko toreiz sapņoja māte? Vai par klusu, mierīgu dzīvi? Par dzīvi bez bailēm? Taču tas nebija iespējams. Pasaule bija kļuvusi nenormāla. Cilvēki nevarēja un principā arī tagad joprojām nespēj dzīvot bez nodevības, vardarbības un asinīm.

Bez mīlestības dzīvot var. Laikam grūti dzīvot bez naida.

Skumji un pretīgi.

Par ko toreiz sapņoja pats Sopēns, sacerot savu nemirstīgo Sapņojumu?

Protams, par sievieti, kuru viņš mīlēja. Viņš nepazina naidu. Viņam vienīgi, vērojot šo pasauli, bija ļoti skumji. Viņš jau tad zināja, ka dzīvot vairs atlicis pavisam maz.

Trīsdesmit seši gadi. Man prātā nevarēja ienākt, ka pašam būs jāmirst deviņpadsmit gadu vecumā.

Es neko nebiju noziedzies. Neko sliktu nebiju izdarījis. Ja būtu zinājis, ka liktenis vai, pareizāk sakot, cilvēki man atvēlējuši tik maz laika, iespējams, es būtu dzīvojis daudz intensīvāk, interesantāk, trakulīgāk. Es dzīvi būtu dzēris tā, kā agri no rīta kausu alus dzer smagu paģiru mocīts cilvēks. Bet es biju mierīgs un mazliet sapņains zēns. Biju beidzis vidusskolu un pirms gada iestājies Mākslas akadēmijas gleznošanas nodaļā. Tēvs un daži pasniedzēji stāstīja, ka Zālamans Moižess, pats nebūdams izcils mākslinieks, tomēr bijis neparasti talantīgs pedagogs. Viņš katrā audzēknī saskatījis ģeniālu mākslinieku un visādi centies, lai tas par tādu arī kļūtu.

Es neiebildu, ja šis cilvēks slēptos pie mums.

Pēc trim dienām Zālamans ar savu astoņpadsmitgadīgo meitu Esteri vēlu vakarā ieradās mūsu mājā.

Nekādu īpašu slēptuvi mēs ar tēvu viņiem neierīkojām. Praktiski viņi dzīvoja vienā no mūsu mājas istabām, vienīgi briesmu gadījumā viņi no verandas, kur glūdā bija ierīkota lūka, pa nelielām kāpnītēm varēja nokļūt pagrabā. Tur, vienā no šķūnītim līdzīgā nodalījumā, ierīkojām divas guļvietas, dažus plauktus un biezajām pagraba ārējām durvīm no iekšpuses ierīkojām pamatīgu aizbīdni.

Mēs ar Esteri drīz sadraudzējāmies. Viņa bija neparasti skaista. Meitenei bija gari, ogļu melni mati, lielas, tāpat melnas acis, biezas lūpas, vienmēr nedaudz skumīgs skatiens un slaids augums. Pirms kara viņa bija mācījusies baletskolā, īstenībā to jau bija beigusi un daudzas reizes piedalījusies Operas baleta iestudējumos. Pedagogi un šīs nozares speciālisti viņai solīja spožu baleta solistes karjeru, taču… Kāds vājprātīgs cilvēks Vācijā viņai jau sen bija piespriedis nāves sodu. Un viņas tēvam. Un visai viņas tautai. Tikai par to, ka šāda tauta pastāv.

Laiks visu izmainīja. Staļina un Hitlera režīmiem arī māksla izrādījās lieka. Viņiem vajadzēja vienīgi skaļu savu ideju propagandu. Un šie režīmi ar to pakalpiņu aktīvu līdzdalību Grandiozā Operas traģēdijā pārvērta visu pasauli. Režīmu nožēlojamie kalpi sajūsminājās, ar kādu cēlu varonību kaujas laukos iet bojā viņu vīri, dēli un brāļi! Galvenokārt tāpēc, ka pašiem nevajadzēja doties uz fronti. Viņi priecājās, kā abu režīmu drošības dienestu darbinieki arestēja cilvēkus, kuri šā vai citādi savā laikā bija izrādījuši kaut mazākās simpātijas pretējās valsts ideoloģijai. Viņi neraudāja ne tad, kad uz Sibīriju izsūtīja latviešus, ne tad, kad Biķernieku un Rumbulas mežos tika šauti žīdi. Tieši otrādi! Viņi paši palīdzēja gan uzrādīt (nodot) cilvēkus, gan viņus arestēt un vēlāk arī nošaut!

Asins dzīres turpinājās. Kuru vairs interesēja Sopēna Sapņojums, kad visapkārt cilvēki viens otru iznīcināja?!

Moižesi pie mums slēpās gandrīz divus gadus. Mēs pie viņiem jau bijām pieraduši. Lielas grūtības radīja pārtikas sagāde, jo to, stingri normētu, varēja dabūt vienīgi uz kartiņām. Jau daudz agrāk, kad māte kārtējo reizi, turklāt Zālamanam dzirdot, sarīkoja nelielu traci, tēvam pārmetot, ka viņš šos cilvēkus paņēmis pie sevis, nemaz nepadomājot, kā mēs viņus varēsim pabarot. Zālamans mani un tēvu pasauca pagrabā un sev uz ceļiem uzlika lielu pelēkas krāsas čemodānu.

-  Neimaņa kungs, - Zālamans satraukts teica. - Es saprotu jūsu kundzes uztraukumu un tās grūtības, ko esam jums radījuši…

-   Liecieties mierā! - tēvs teica. - Viss ir kārtībā! Gan jau kaut kā…

Zālamans mani un tēvu pasauca pagrabā…

-   Nē, nē! - Zālamans kratīja galvu. - Kundzei ir taisnība! Mēs nekādā gadījumā negribam dzīvot uz jūsu rēķina! Pilnīgi izslēgts! Es nemaz nerunāju par to, ka man par jūsu izrādīto laipnību un uzdrīkstēšanos mūs pieņemt savā mājā, vajag labi samaksāt.

-   Zālaman… - tēvs smagi nopūtās. - Ko jūs varat samaksāt?

-   Varu, varu! - Zālamans priecīgs iesaucās.

-  Nē! - tēvs iebilda. - To, ko cilvēks otra labā dara labprātīgi, nedrīkst vērtēt kā maksas pakalpojumu! Tas mani pazemotu. Vai jūs, Moižesa kungs, varat aprēķināt, cik maksā cilvēcība? Varu arī nerunāt tik augstos toņos. Varu uzprasīt daudz vienkāršāk - cik maksā smaids? Cik maksā sirsnība? Cik līdzjūtība? Cik vēlēšanās izpalīdzēt? Cik laikus pasniegta palīdzīga roka? Par to neviens maksu neprasa. Bet ja prasa, tad šis cilvēks vienkārši ir nelietis!

-   Es jums īsti nepiekrītu, - Zālamans sacīja. - Protams, pasaulē vienmēr ir bijis kaut kas tāds, ko ne par kādu naudu nekad nav bijis iespējams nopirkt. Tur jums ir simtprocentīga taisnība. Taču šoreiz stāvoklis ir pavisam cits. Jūs, Neima- ņa kungs, un jūsu ģimene mūsu slēpšanu kā cilvēcisku aktu, protams, varat ari nevērtēt no materiālā viedokļa, jo jūsu vēlmei mūs izglābt no drošas nāves piemīt vienīgi garīga vērtība. Un tomēr, Marģer. Jums par šo rīcību kāds tomēr var piestādīt rēķinu. Lielu rēķinu! Un jums nāksies maksāt. Maksāt ar to, kam patiesībā arī nav nekādas cenas, taču nekā dārgāka uz šīs pasaules vairs nav - maksāsiet ar savu dzīvību. Tāpēc, Neimaņa kungs…

Zālamans atslēdza lielo čemodānu un mēs pārsteigti ieraudzījām, ka tas ir pilns ar ASV dolāriem un angļu mārciņām. Tur atradās arī trīs palieli ādas maisiņi, līdz augšai piepildīti ar visdažādākajām dārglietām - zelta pulksteņi, zelta gredzeni ar briljantiem, safīriem un rubīniem; visdažādākās brošas ar dimantiem un briljantiem, zelta medaljoni, rokassprādzes un cara laika zelta monētas.

-   Te ir gandrīz miljons dolāru, - Zālamans pateica. - Un vismaz otrs miljons dārglietās. Šī bagātība nepieder man. Tā piederēja vairākām ļoti bagātām ebreju ģimenēm, kuras tagad ir iznīcinātas Rumbulas mežā. Viņi, uzzinājuši, ka man ir radusies iespēja no geto izbēgt, šo čemodānu uzticēja glabāšanā, cerēdami, ka arī viņiem izdosies aizbēgt vai vismaz palikt dzīviem. Bet nekā… Protams, formāli tagad tas viss pieder man, taču… Ja mūs atradīs, jūs jau zināt, vācieši to pievāks, nodos Reihsbankai un izgatavos vēl dažus tankus, lielgabalus, automātus un patronas, lai varētu turpināt nogalināt cilvēkus. Es čemodānu šeit aprakšu. Paņemšu vienu sauju ar dārglietām. Vai Rīgas lombards vēl strādā?

-   Tiešām nezinu, - tēvs atbildēja, - bet visai iespējams.

-   Strādā, - teicu es. - Nesen gāju pa Kalēju ielu tam garām. Pie lombarda stāvēja gara cilvēku rinda.

-   Ļoti labi! - Zālamans nopriecājās un tēvam iedeva dažus zelta pulksteņus un gredzenus ar krāsainiem akmeņiem. - Visus uzreiz lombardā nevajag nodot. Pamazām. Jums būs nauda un pārtiku gan priekš mums, gan sevis, varēsiet pirkt tirgū. Jācer, ka tādā veidā mēs visi varēsim izkulties, un jūsu kundzei nevajadzēs lieki uztraukties.

-   Piedodiet, Zālaman…

-   Nekas, nekas! Es visu saprotu. Tādi laiki!

-  Apsolu, ka viņa vairs nekad…

-   Ir jau labi! - Zālamans mierinoši pateica. - Kā jūs domājat, Neimaņa kungs, kādreiz šis briesmīgais laiks taču beigsies, vai ne?

-   Noteikti! - tēvs sacīja. - Visi briesmīgie laiki kādreiz ir beigušies.

20. nodala

»

Bija spilgta pilnmēness nakts.

Viss debesjums, zvaigžņu izraibināts, mirdzēja kā dārglietām izrotāts Visuma kronis.

Mēs ar Esteri noriskējām pirmo reizi iziet laukā no mājas. Viņa to lūdza jau vairākas dienas. Es protestēju.

-Nē!

-   Edgar…

-Nē!

-   Kāpēc?!

-       Tas ir saistīts ar pārāk lielu risku! Ja mūs pēkšņi aiztur kāda policijas vai armijas patruļa?

-  Tad mēs tēlosim iemīlējušos pārīti…

-   Tēlo, cik gribi! Personas apliecinoši dokumenti tev ir?

-  Man ir pase!

-        Ester… Vai tu patiešām vēl neesi sapratusi, ka tev pasi jau sen vajadzēja sadedzināt?

-  Nekad!

-       Tas ir tas pats, kas sev uz pieres uzrakstīt - «esmu ebrejiete».

-   Nu, sadedzināšu savu pasi! Kas tālāk? Tas mani glābs?

-   Iespējams.

-   Vai es neizskatos pēc ebrejietes?

-Nē.

-   Pēc kā tad?

-        Tu varētu būt spāniete, - es atbildēju. - Vai persiete. Sliktākajā gadījumā rumāniete.

-  Tas nelīdzētu. Lielākā daļa rumāņu esot čigāni.

-   Tad esi itāliete!

-       Nē, labāk būšu persiete! Irānas valdnieka Šahinšaha attāla radiniece. Dažas dienas pirms kara sākuma biju atbraukusi tūristu braucienā uz Rīgu, un tā arī paliku. Dokumentus viesnīcā nozaga. Vai ticami?

-        Gandrīz. Viss būs atkarīgs no tā, kam tu to stāstīsi. Ja kādam latviešu šucmanim, varbūt viņš arī noticēs. Taču tik un tā vedīs uz tuvāko policijas iecirkni personas noskaidrošanai. Ja stāstīsi vācu žandarmiem… Diez vai. Tāpēc labāk tomēr palikt mājās.

-   Es gribu sauli!

-   Pilnīgi izslēgts!

-   Es gribu būt brīva!

-  Jāgaida.

-   Par ko esmu tik bargi sodīta?

-       Tu neesi sodīta. Vienīgi pasaule pēkšņi ir sajukusi prātā un tev vienkārši mazliet jāpagaida, kamēr šis trakums tai pāriet.

-   Tu domā, viņai tas pāries?

-   Noteikti!

-        Bet es gribu būt brīva jau šodien! Un gribu būt dzīva… arī šodien.

-       Viss pareizi, Ester! Arī es gribu būt gan dzīvs, gan brīvs! Mums ir jābūt pacietīgiem.

-       Tu jau esi brīvs! Tu vari droši iziet uz ielas, satikties ar cilvēkiem, ar draugiem, vari aizbraukt uz pilsētas centru pastaigāties, un vari pat apmeklēt studijas Mākslas akadēmijā! Par kādiem grēkiem tas ir aizliegts man? Kāpēc man ir jāmirst tikai tāpēc, ka esmu piedzimusi ebreju, nevis kādā vāciešu ģimenē?

-   Kāpēc tu to prasi man?

-   Es to nesaprotu.

-   Es arī to nesaprotu.

-  Vai tas ir taisnīgi? - meitene prasīja.

-Nē.

-  Kāpēc tad tu man negribi palīdzēt?

-  Vai tad es to nedaru?

-        Tu dari, Edgar, dari, taču kāpēc tu negribi..? Kāpēc tu nevēlies man kaut vai uz īsu brīdi, kaut vai vienu vakaru vai nakti sagādāt iespēju justies brīvai? Varbūt pat laimīgai?

-   Es to labprāt darītu, taču…

Meitene dažus brīžus klusēja, tad cieši satvēra manu roku un ieskatījās acīs.

-   Edgar… Tu mani mīli?

-  Jā, Ester, es tevi ļoti mīlu un tieši tāpēc…

-       Mīļais, - meitene turpināja lūgties. - Labi! Lai saule paliek! Pagaidīsim! Izved mani laukā pie zvaigznēm! Pie Mēness un svaiga gaisa! Izved mani brīvībā! Es tevi ļoti lūdzu!

Beigu beigās piekritu. Estere izskatījās tik nelaimīga, un viņas acis bija pilnas asaru un izmisuma. Nezinu, kas viņai tovakar bija uznācis. Lai gan uzminēt nebija grūti. Viņa ar savu tēvu mūsu mājā un pagrabā dzīvoja jau divus gadus. Atlika paciesties un izturēt vēl tikai vienu… Un lai gan viņa ne vienreiz vien naktī jau bija izgājusi mūsu dārzā, tovakar viņai šī vēlēšanās jau šķita kā apmātība.

Viņa alka brīvību!

Kas gan vēl var būt dabiskāks?

Varbūt vienīgi mīlestība.

Tā arī bija. Mēs viens otru mīlējām. Tas iznāca it kā pats par sevi. Katru dienu, būdami blakus un saistīti ar kopīgu risku, šīm jūtām agrāk vai vēlāk vajadzēja izpausties. Vienīgi, ja es būtu audzināts citādi, ja arī mani būtu pārņēmusi komunistu, nacistu vai viņu latviešu līdzskrējēju ideoloģija, kas katrā latviešu valodā iznākošajā avīzē, žurnālā vai radio pārraidē sludināja jaunās Eiropas kārtību, kur liela vieta bija atvēlēta karātavām, koncentrācijas nometnēm un rasu tīrībai, es varbūt nekad šai skaistajā, apbrīnojami trauslajā, maigajā, gudrajā un ļoti nelaimīgajā meitenē iemīlēties nespētu. Taču es biju normāls latviešu puisis, nācis no normālas, inteliģentas latviešu ģimenes un savu pasaules uzskatu veidojis, iespaidojies nevis no dažādu mūsu valstī pastāvošo režīmu uzbāzīgās propagandas, bet gan ietekmējies no pasaules lielāko mākslinieku, rakstnieku un filosofu uzskatiem. Tie visi balstījās un sludināja tikai cilvēka talantu, gara spēku un visaugstākos cildenuma, cilvēciskuma un humānisma principus. Es tos bez ierunām pieņēmu arī kā savas dzīves un rīcības pamatu. Es jutos drošs, jo biju pārliecināts, ka tā ir pareizi un taisnīgi.

Vakarā ap pulksten vienpadsmitiemn mēs izgājām no mājas. Esterei mugurā bija melni svārki un balts adīts svīteris.

Nakts bija silta.

Mēs pa Dzirciema ielu aizgājām līdz Garajai ielai, pēc tam pa Riekstu ielu nogriezāmies uz Balto ielu, drīz nokļuvām līdz Daugavgrīvas un Dagmāras ielu krustojumam, to ātri šķērsojām (tuvumā atradās policijas iecirknis!) un nonācām līdz Dzegužkalnam. Uzkāpām tā virsotnē un pāri Zundai skatījāmies uz Rīgu. Tā bija pilnīgi noslēpusies tumsā, lai gan padomju aviācijas uzlidojumi pilsētai vēl nebija sākušies. Tikai šur tur varēja ieraudzīt uz īsu brīdi iezibamies kādu gaismas punktu, tad atkal viss pazuda tumsā.

-   Diezgan baigi, - Estere teica. - Izrādās, Rīgas vairs nav.

-   Ir, - es atteicu. - To tikai vācieši ir apklājuši ar smagu tumsas segu.

-   Bet es tā gribēju redzēt Rīgu! - Estere iesaucās. - Kāda tā izskatās?

-   Diezgan drūma, - atbildēju. - Sarkanos karogus ar sirpi un āmuru ir nomainījuši sarkani karogi ar kāškrustu.

Staļina, Molotova un Kaļiņina ielas pārtapušas par Hitlera, Geringa un Rozenberga ielām un bulvāriem. Latviešu avīzes vairs neraksta par savu valsti. Tādas vairs nav. Ir tikai Ost- landes apgabals. Zini, viņi pat nomainījuši nosaukumu universitātei! Nav vairs Latvijas universitāte, bet gan Rīgas! Tas ir diezgan loģiski. Kā universitāte var saukties Latvijas vārdā, ja tādas valsts kā Latvija vairs nepastāv!

-       Vai tu, Edgar, vēl joprojām tici, ka šis laiks kādreiz varētu beigties?

-       Ticu, - es apliecināju. - Dabā viss mirst. Pat akmeņi. Un kādreiz kopā ar laiku mirsim arī mēs, zeme un Visums.

-  Skumji, - Estere teica.

-   Tāda ir pasaules lietu kārtība.

-  Vai Staļina un Hitlera režīmi arī ir lietu kārtība?

-        Nē, - noraidoši pakratīju galvu. - Tie nav dabas radīti. Tos mākslīgi ir radījuši dažu cilvēku slimās smadzenes. Tāpēc tie nekad nevar ilgi pastāvēt.

-   Kaut nu tā būtu…

-        Būs! Zini, Ester, nupat atcerējos. Parīzē atrodas kāds kaps. Un liels piemineklis. Uz tā stāv iekalti šādi vārdi - Garāmgājēji Nebēdājies par manu likteni! Tu būtu miris, ja es būtu dzīvs… Kā tu domā, kas tai kapā guļ un kapsētas apmeklētājiem saka šos vārdus?

Estere, pieglaudušies manam plecam, ilgi klusēja, tad uzprasīja:

-        Kas tad tai Parīzes kapā guļ un aicina garāmgājējus priecāties, ka viņš ir miris?

-        Maksimilians Robespjērs, - es paskaidroju. - Viens no cilvēces gaišākajiem prātiem un lielākajiem taisnības cīnītājiem, bet tai pašā laikā arī viens no cilvēces briesmīgākajiem noziedzniekiem…

-   Kāpēc tu šai brīdī atcerējies tieši viņu?

-        Es vispirms atcerējos mūs. Atcerējos mūsu bailes. Un cilvēkus, kas mūsos šīs bailes rada. Iedomājos, ka Hitlers ir tik liels noziedznieks, ka viņam, iespējams, kaps nemaz nebūs. Par kaut kādiem uzrakstiem uz pieminekļa nemaz nerunājot.

-       Mēs arī vairs par to nerunāsim! - Estere palūdza. - Lai šī nakts pieder tikai mums.

-   Par ko tad runāsim?

-   Par tevi. Par mani. Runāsim par mūsu mīlestību!

-   Tas viss ir tik savādi un neparasti, - es teicu.

- Diezgan baigi, - Estere teica. - Izrādās, Rīgas vairs nav.

-   Tu patiešām mani mīli? - Estere jautāja.

-  Vai es to vēl neesmu pierādījis?

-   Esi. Bet dažreiz ir vajadzīgi ari vārdi, - meitene teica.

-   Labi, lai ir arī vārdi! - piekritu. - Es tevi mīlu, Ester.

-   Un es mīlu tevi, Edgar. Tu to jūti?

-   Katru dienu un nakti.

-        Vai tavām jūtām netraucē, ka esmu ebrejiete? - viņa pēkšņi uzprasīja.

-  Ne mazākā mērā! - atbildēju. - Kāda nozīme ir tautībai?

-       Kā tu redzi - milzīga! Tautībai ir tik liela nozīme, ka šodien tā pat tiek svērta uz dzīvības un nāves svariem!

-       Mani tas neuztrauc, - es teicu. - Es neko nesveru. Es tevi ieraudzīju, tu man uzreiz iepatikies, un es tevi iemīlēju.

-   Kāpēc?

-        To neviens cilvēks uz pasaules nezina. Es arī. Bet tu biji nelaimīga, tev draudēja briesmas, un man tevis kļuva žēl. Es mēģinu tev palīdzēt.

-        Tātad tu mani iemīlēji tikai aiz žēlastības? - meitene jautāja.

-       Vai tas nav vienalga? Svarīgi, ka tu pašlaik man esi kļuvusi par visdārgāko, kas man ir. Bet vai tu man patiešām piederi?

-  Tu dažreiz šaubies?

-Jā.

-  Kādēļ?

-  Tās pašas tavas tautības dēļ, - atbildēju. - Es taču esmu latvietis, bet tu… Vai jums nepastāv stingri likumi, kas aizliedz precēties ar citas tautības cilvēku?

-  Zināmā mērā pastāv, - Estere klusi sacīja. - Bet vai šodien, kad vispār nepastāv nekādi likumi…

Estere apklusa, vēl ciešāk piespiedās pie manis un ilgi neko neteica. Tad tikko sadzirdami jautāja: - Edgar… Vai tu patiešām būtu ar mieru mani precēt?

-  Jā, - es piekrītoši pamāju. - Tiklīdz beigsies karš.

-   Bet ja šai karā uzvar Vācija?

-  Tā nekad neuzvarēs. Ir jau sākusies totāla atkāpšanās.

-   Kur mēs tādā gadījumā laulāsimies? Vai tu varētu nākt uz sinagogu?

-   Kāpēc ne? Kopā ar tevi es varu iet laulāties, kur vien gribu! Man ir pilnīgi vienalga. Laulības reģistrācija un baznīcas svētība ir tikai gadsimtu gaitā pieņemts reliģisks rituāls. Patiesībā tas neko neizšķir. Galvenā nozīme ir tikai mūsu jūtām. Mūsu dvēselēm, Ester.

-  Žēl, Edgar, ka mums nācās satikties tik sliktā laikā. Mēs tagad abi esam šā briesmīgā laika gūstekņi. Un tas, ka mēs te pašlaik stāvam Rīgas augstākajā virsotnē, ir tikai īss brīvības mirklis. Tūlīt mums atkal būs jāatgriežas ieslodzījumā. Bet kamēr mēs vēl esam dzīvi un brīvi, Edgar… Lūdzu, paņem mani! Es to ļoti gribēju un gribu. Tieši šeit - brīvībā zem spožajām debess zvaigznēm… lai Dievs redz un zina. Laikā, kad visapkārt valda naids, nodevība un nāve, ir atradušies divi jauni cilvēki, kuri par spīti visai pasaulei, viens otru mīl. Un varbūt tieši mūsu mīlestība, mīļais, pasauli darīs nedaudz labāku un gaišāku…

Es uz parka zālāja uzklāju savu žaketi. Estere apgūlās. Pārliecos virs meitenes un sāku viņu skūpstīt.

Viss, es nodomāju. Šis ir manas dzīves skaistākais mirklis! Tas ir jāizbauda līdz galam, jo uz šīs pasaules nav nekas patiesāks par divu iemīlējušos cilvēku karsto ķermeņu saplūšanu.

-  Lūdzu, Edgar, lēnām un ilgi, - Estere čukstēja. - Lēnām un ilgi… līdz mūžības beigām…

Atgriežoties mājās, mūs uz Daugavgrlvas un Dagmāras ielas stūra pēkšņi aizturēja divi latviešu policisti. Viņu iecirknis atradās turpat līdzās lielajam pārtikas veikalam, kur vēlāk padomju laikā bija ierīkota bufete, pēc tam kafejnīca, krājkase, bet šodien tur atkal atrodas moderns krogs.

Policists lūdza uzrādīt personas apliecinošus dokumentus.

-   Nepaņēmām līdzi, - es paskaidroju. - Tepat netālu dzīvojam.

-   Kāpēc tik vēlu blandāties apkārt? - policists bargi jautāja.

-   Tā iznāca, - es teicu. - Bijām pie draugiem uz jubileju un tagad ejam mājās.

-  Vai viņa ir tava māsa? - policists prasīja un ar lukturi ie- spīdināja gaismu Esteres sejā.

Uz mirkli apklusu un saspringts domāju. Meitene neizskatījās pēc manas māsas. To varēja redzēt uzreiz. Viņu nodeva ogļu melnie mati, tumšās acis un seja. Es nezināju, ko policistam lai atbildu. Katrs pateiktais vārds varēja kļūt liktenīgs.

-  Un kas, ja viņa nav mana māsa? - es vaicāju. - Meitene ir mana līgava.

-   Tā jau es domāju, - policists teica. - Vai tava līgava gadījumā nav žīdiete?

-   Ko jūs! - es tēloju nelielu sašutumu. - vai tad jūs neredzat? Viņa pa mātes līniju ir itāliete, kas kopš dzimšanas uzaugusi Vācijā! Aristokrāte Luiza fon Bošas jaunkundze! Vai jūs vāciski saprotat?

-   Mazliet, - policists neveikli samīņājās.

Es pagriezos pret Esteri.

-   Luizas jaunkundz, - es teicu, - pasakiet to viņam savā dzimtajā valodā!

-   Es patiešām esmu Luiza fon Bošas jaunkundze, - Estere sāka runāt skaidrā vācu valodā. - Mans tēvs Ostlandes reihskomisāra Lozes kancelejā atbild par kultūras vērtību saglabāšanu un to nosūtīšanu uz Trešo reihu.

Policists stipri samulsa un jau grasījās mūs atlaist, kad negaidīti pie viņa pienāca otrs policists, kas visu laiku bija stāvējis nedaudz sāņus.

-   Kas par lietu, Jāni?

-   Nekas, - Jānis atbildēja. - Samīlējies pārītis. Nekādu dokumentu viņiem klāt nav, bet… Jaunkundze ir vāciete, bet tēvs augsts ierēdnis pie paša Lozes! Tā ka visu cieņu! Lai viņi iet!

Otrs policists mūs atkal spoži apgaismoja no galvas līdz kājām un indīgi pasmīkņāja:

-   Ne pēc kādas vācietes viņa neizskatās, - policists teica. - Bet tevi es pazīstu, - viņš uz mani parādīja ar pirkstu. - Tu esi Neimaņa dēls, vai ne? Šķiet, Edgars, ja?

-  Tā ir, - es apstiprināju. - Edgars Neimanis.

-   Vai vecais vēl glezno? - policists painteresējās. -Jā.

-   Un ko māte? Vai vēl tāpat dzied Operā?

-   Tā ir. Tieši rīt viņai ir pirmizrāde. Džuzepe Verdi - Traviata. Mātei tur ir galvenā loma.

-   Lai viņai viss labi izdodas! - policists pateica, riebīgi pasmaidīja un mūs atlaida. - Ejiet un vairāk tik vēlu naktī vairs apkārt neblandieties!

Mēs atviegloti uzelpojām un steigšus gājām uz mājām.

-  Atmiņai par šo nakti un vispār par tevi, - meitenei teicu, - es rīt uzgleznošu tavu portretu. Tas būs labākais darbs pasaules glezniecības vēsturē.

Diemžēl savu solījumu nespēju izpildīt. Nākamajā dienā agri no rīta mūsu māju aplenca policisti, visus arestēja un izdarīja kratīšanu. Ja neskaita istabā gulošos nelegāļus Esteri un Zālamanu, viņi neko citu aizliegtu vai mūs kompromitējošu neatrada.

Mani ar tēvu vispirms aizveda uz Rīgas prefektūru, kur nopratināja un nežēlīgi piekāva. Tad pēc kādām trim vai četrām dienām pārveda uz Rīgas Centrālcietumu. Kā šodien vēl atceros - otrais korpuss, ceturtais stāvs, 407. kamera.

Mēs ar tēvu bijām kopā. Māte atradās Termiņcietumā (tagadējais Brasas cietums), bet kur palika Estere ar Zālamanu un kas ar viņiem vēlāk notika, es nezinu.

Tēvs bija satriekts un visu laiku lamāja vāciešus un latviešu policistus. Es ar katru dienu vairāk slīgu dziļā depresijā. Nekādi nespēju saprast, kā var sodīt nevainīgus cilvēkus. Lai gan, protams, vainīgi jau mēs tomēr bijām - slēpām cilvēkus, kad tas bija stingri aizliegts. Bet mēs taču neslēpām noziedzniekus! Mēs viņus slēpām vienīgi tāpēc, ka viņi bija… cilvēki. Piedzimuši ne tajā laikā un ne īstajā vietā.

Pēc diviem mēnešiem Rīgas apgabaltiesā notika tiesa. Uz apsūdzēto sola sēdējām visi trīs - tēvs, māte un es. Māte pa šo laiku bija pārvērtusies gandrīz vai līdz nepazīšanai. No kādreiz skaistās un elegantās dāmas nekas vairs nebija palicis pāri. Apģērbs bija netīrs, mati nesukāti un seja pelnu pelēka. Visdīvainākais bija tas, ka viņa nemaz nepriecājās, ieraudzījusi mani un tēvu. Viņa ar mums pat nesasveicinājās! Māte sēdēja, zemu noliekusi galvu, un drūmi klusēja. Es sapratu - viņas dvēseli un psihi bija pārņēmis kāds daudz lielāks smagums nekā vienkārši depresija. Baidījos, vai viņa nav sajukusi prātā.

Nekāda tiesas izmeklēšana nenotika. Tiesa vienīgi noskaidroja mūsu personas un, pamatojoties uz izmeklēšanā noskaidrotajiem faktiem un prokurora apsūdzības rakstu, tiesa, pamatojoties uz tādiem un tādiem okupācijas un kara laika likumiem par Trešā reiha ienaidnieku slēpšanu, mums visiem trim piesprieda nāves sodu nošaujot.

To izdzirdusi, māte pēkšņi sāka histēriski kliegt.

-   Esi nolādēta, tiesa! Esiet nolādēti jūs - tiesneši! Esi nolādēts, šis laiks, šis karš, šī okupācija! Lai uz mūžu mūžiem ir nolādēta cilvēcība, ja par tā izpausmi var piespriest nāves sodu! Un tu, Marģer, un tu, Edgar! Es jums teicu - nevajag! Nevajag!! Nevajag!!!

Māte sabruka uz sola un sāka konvulsīvi raudāt.

Tiesneši uz to mierīgi noskatījās. Pēc tam viens no viņiem vērsās pie tēva.

-  Varbūt arī jūs vēlaties kaut ko pateikt?

Tēvs rūgti iesmējās.

-   Es pateiktu, ja maniem vārdiem būtu jel kāda nozīme! Bet, tā kā viss teiktais būs pa tukšo, pateikšu vienīgi to, ka tas, ko jūs darāt kopā ar vāciešiem, nekad netiks ne piedots, ne aizmirsts! To atcerēsies visi, kas būs palikuši dzīvi, un nepiedos tie, kuri būs jau miruši. Domāju, ka jums to nepiedos arī Dievs.

-   Bet ko jūs, Edgar Neimani, vēlētos mums pateikt? - smīkņājot jautāja tiesas priekšsēdētājs.

-   Neko, - es drūmi atbildēju. - Ja glābt otra cilvēka dzīvību jūsu izpratnē ir noziegums… Es jums neko negribu teikt. Jūs tik un tā to nespēsiet saprast. Bet man ir viens lūgums, un es jums būtu pateicīgs, ja jūs to varētu izpildīt.

-   Kāds? - tiesnesis, neslēpjot interesi, ātri prasīja.

-  Ja jau es pēc jūsu lēmuma tieku nošauts, vai jūs nevarētu izdarīt tā, lai mani nošauj kopā ar Esteri Moižesu?

-   Kāpēc? - tiesnesis brīnījās.

-   Es viņu mīlu, - atbildēju un vēlāk biju lepns, ka savas dzīves vistraģiskākajā brīdī esmu bijis spējīgs šos vārdus pateikt.

-   Tas nav iespējams, - tiesnesis paskaidroja. - Uz žīdu tautības personām attiecas citi likumi un ko ar tām darīs attiecīgās valsts iestādes, mēs nezinām. Tā ka jums būs jāmirst vienatnē.

Tā arī notika. Turpat tiesas zālē mūs izšķīra, mēs ātri, kliegdami un raudādami, cits no cita atvadījāmies un nekad vairs neredzējāmies.

Kad un kā tika nošauts tēvs un māte, man nav ne jausmas. Mani no Centrālcietuma 407. kameras kopā ar vēl deviņiem cilvēkiem 1943. gada 16. jūlija rītā izveda laukā, iesēdināja slēgtā automašīnā un aizveda uz Biķernieku mežu.

Kaps jau bija izrakts. Apkārt stāvēja latviešu policisti.

Paskatījos uz debesīm. Lēca saule, un tuvākajos koku zaros jautri čivināja putni.

Cik šī pasaule ir skaista, es nodomāju. Vai tā nevarēja iztikt bez cilvēkiem?

Automātu zalvi nedzirdēju. Un nejutu nekādas sāpes. Kopā ar pārējiem deviņiem cilvēkiem atmuguriski iekritu kapā un tur mani kauli guļ vēl tagad.

Neviens cilvēks pie mūsu kapa raudāt nenāk.

Vienīgi pirms dažiem gadiem atskrēja kāds noplucis suns, nez kāpēc apsēdās tieši virs mums, pacēla galvu pret debesīm un ilgi gaudoja.

21. nodala

»

Es apklusu.

Psihiatriskās ekspertīzes komisijas locekļi ļoti nopietni un pat nedaudz izbrīnījušies ilgi uz mani skatījās.

- Krist… - profesore Valentīna Mežule klusi sacīja un atkārtoti painteresējās. - Vai jūs esat stingri pārliecināts, ka tas tā patiešām kādreiz ar jums ir noticis, vai arī… Vai jūs nepieļaujat varbūtību, ka tas, ko jūs atceraties it kā reāli notikušu, īstenībā tomēr ir tikai jūsu iztēles auglis? Savdabīgas halucinācijas, ko izraisa gan jūsu smagais galvas ievainojums, gan, iespējams, Afganistānas pārdzīvojumu rezultātā radusies kāda psihiska saslimšana, kuras īsto diagnozi mēs noteiksim mazliet vēlāk?

Neviens cilvēks pie mūsu kapa raudāt nenāk.

- Nezinu, - paraustīju plecus. - Es arī pats dažreiz iedomājos, vai tas patiešām tā varēja notikt īstenībā? Taču es to neesmu izdomājis. Varu pat zvērēt! Es to visu ne tikai skaidri atceros, bet arī sajūtu. Vēl joprojām manās nāsīs itin bieži iesitas Dzegužkalna zemes un Esteres miesas smarža… Es šīs smaržas nevaru izdomāt! Es redzu un jūtu katru viņas miesas daļu, jūtu meitenes karsto elpu, dzirdu nopūtas, smieklus un asaras, kuras, skūpstot viņas acis un seju, sajutu uz savām lūpām un mēles! Tas viss patiešām ir bijis īstenībā! Turklāt no kurienes man ir radies mākslinieka talants? Māte stāsta, ka manam šīs dzīves tēvam nekāda sakara ar mākslu neesot bijis. Kā to citādi ir iespējams izskaidrot, ja ne ar dvēseļu pārceļošanu? Kā var citādi izskaidrot, piemēram, vācu fdozofa Emanuēla Kanta ģeniālo prātu, ja viņa iepriekšējie senči desmit paaudzēs visi ir bijuši analfabēti?! Tāpat Albertam Einšteinam, Georgam Hēgelim, Pikaso un simtiem citu ģēniju? Vai jūs spējat izskaidrot vai varbūt pat zināt, kāpēc vieniem un tiem pašiem vecākiem viens bērns ir apveltīts ar daudziem talantiem un apbrīnojami spožu prātu, bet otrs piedzimst, kā saka, normāls vai pat idiots?

-        Patiešām, - profesors Jānis Kamols domīgs sacīja, - uz to pagaidām zinātnei ir diezgan grūti atbildēt. Taču zināms priekšstats tomēr ir. Pastāv visdažādākās hipotēzes, lai gan katra no tām sniedz diezgan atšķirīgas atbildes.

-       Kā šis jūsu otrais Edgara Neimaņa es sadzīvo ar pašreizējā Krista Kristsona iekšējo pasauli un psihi? - profesors painteresējās. - Vai tie konfliktē?

-       Ļoti reti, - atbildēju. - Mēs esam kā brāļi un pie vajadzības mēģinām viens otram pat palīdzēt.

-       Vai jūs sevi uztverat vairāk kā Kristu Kristsonu vai kā Edgaru Neimani? - Valentīna Mežule prasīja.

-       Protams, es esmu Krists Kristsons un tā arī sevi uztveru un sajūtu. Dažas iepriekšējās dzīves ainas manī uzliesmo diezgan reti. Bet pēdējos gados tomēr biežāk nekā iepriekš. Domāju, ka tas ir vistiešākā sakarā ar īpatnējo un droši vien nekādi neizskaidrojamo sakritību, ka es gan iepriekšējā dzīvē, gan pašreizējā esmu notiesāts uz nāvi…

-  Vai jūs par to bieži domājat?

-Jā.

-   Kāds tam ir iemesls?

-   Tas mani tomēr satrauc.

-  Vai izjūtat arī stipras bailes?

-   Ne vienmēr.

-       Vai jums tas nešķiet savādi? Visi cilvēki baidās no nāves. No tā nav jākaunās. Tas ir ļoti dabiski.

-        Es to saprotu, - sacīju. - Bet pēc tā, ko toreiz pārdzīvoju un redzēju Afganistānā… Nē, dakter. Es nebaidos. Es vienkārši iedomājos, ka toreiz, nokļuvušu gūstā, viņi mani tomēr varēja paspēt nogalināt, un tagad es dzīvoju, kā saka, virs normas. Šo laiku Dievs man nez kāpēc uzdāvināja. Žēl, ka pēdējos divus gadus tomēr ir nācies pavadīt gan cietumā, gan psihiatriskajā slimnīcā, taču, dakter, lai kāda tā arī būtu, tā tomēr ir mana dzīve. Mana vienīgā.

-   Kā jūs pagājšnakt gulējāt?

-   Ļoti slikti.

-  Vai mocīja bezmiegs? Slikti sapņi?

-        I tas, i tas. Nez kāpēc pie manis pagājšnakt atnāca ciemos visi mirušie radinieki - gan no iepriekšējās, gan šīs dzīves. Pieļauju iespēju, ka tāpēc… Viņi atnāca no manis atvadīties.

Profesors Jānis Kamols pasmaidīja.

-       Tā kā nedaudz par agru, - viņš mierīgs pateica. - Fiziski jūs esat vesels kā vērsis, vienīgi…

Profesors mirkli domāja, tad vaicāja:

-       Vai pēc ievainojuma operācijām Kabulā un Maskavā jūs no armijas demobilizēja veselības dēļ?

-Jā.

-   Ko darījāt?

-       Braucu uz mājām. Jutos laimīgs, ka esmu ticis laukā no visbaigākās elles, taču diemžēl mājās mani ari negaidīja nekādi lielie svētki. Tad jau drīzāk otrādi - atkal tikai sāpes un izmisums.

Uz sliedēm klaudz vilciena riteņi.

Ļoti ritmiski.

Tuk, tuk, tuk.

Kā tāli šāvieni. Varbūt tie ir tēmēti man.

Bet esmu dzīvs.

Šāvieni iet garām mērķim.

Vai nu šāvējs ir slikts, vai arī mērķis ir kustīgs un stiprs.

Tā ir mana dzīvība.

Neparasti sīksta.

Kur beidzas šis ceļš? Kur beidzas bezgalība? Kur beigu beigās pazūdam mēs?

Vai mūsu dzīvības sākas, pastāv un beidzas aplī vai spirālē? Un vai tā vispār kādreiz beidzas? Daži zinātnieki apgalvo, ka Visumam nekāda sākuma neesot bijis, nekāds Lielais Sprādziens nav noticis, tātad Visumam nebūs arī beigu. Vai tāpat nenotiek ar cilvēku dzīvībām? Mainās vienīgi tās forma un saturs, bet būtība paliek.

Es toreiz Esterei teicu - šai pasaulē mirst viss. Pat akmeņi. Bet visdrīzāk miršu es…

Tā arī iznāca.

Mani nošāva, bet es turpinu dzīvot… lai atkal tiktu nošauts…

Cikls atkārtojas.

Kas šai pasaulē ir pastāvīgs un mūžīgs?

Laikam tomēr nekas.

Mātei no Maskavas hospitāļa biju aizsūtījis vēstuli, bet par iespējamo atbraukšanas laiku pateicis tikai aptuveni.

Biju loti uztraucies.

Sievu Sandru nebiju redzējis divus gadus, bet meitu Kristīni vispār ieraudzīšu pirmo reizi!

No Rīgas stacijas uz Iļģuciemu braucu ar taksometru.

Lūk, parādījās vecais, labais Dzegužkalns, pēc tam pazīstamais Daugavgrīvas un Dagmāras ielu krustojums, tad sākās Baltā iela…

Manas bērnības lielā šoseja.

Maza un šaura, taču toreiz man nebija lielākas ielas par tevi!

Bieži stāvēju tās galā un domāju - kur tu, iela, mani aizvedīsi? Kur es pats spēšu aiziet? Vai mana dzīve beigsies tepat Iļģuciemā, kur tā ir sākusies? Un kāda tu vispār būsi, dzīve? Kurš no mums izrādīsies stiprāks - tu vai es?

Parasti cīņā ar dzīvi zaudē cilvēks.

Manās rokās Dievs nav iedevis lielus trumpjus.

Bet… Vai es ar savu mākslinieka talantu neko nevaru vinnēt? Un vai neko nevaru vinnēt arī ar savu mīlestību pret Sandru, kuru paspēju iepazīt tikai īsu laiku? Un tomēr es viņu mīlu. Viņa ir mana sieva.

Meitene, par kuru esmu sapņojis divus gadus.

Kas ir teicis, ka sapņi nepiepildās?

Es tūlīt satikšu gan viņu, gan māti, gan savu bērnu.

Karavīrs atgriežas mājās.

Tikai viņš diemžēl mājās neatgriežas kā uzvarētājs.

Taču nejūtos arī sakauts.

Esmu uzvarējis pats sevi. Tas arī kaut ko nozīmē. Tagad zinu, kāda cena ir bailēm un drosmei, kāda cena fiziskai un garīgai izturībai, kāda cena ir cilvēka nāvei un dzīvībai…

Bet bieži piedzīvoju arī tādus mirkļus, kad ne nāvei, ne dzīvībai vispār nebija nekādas cenas…

Vērtīgs bija tikai mirklis, kad varēji droši paļauties uz drauga plecu un nesakropļots izkļūt no apšaudes zonas.

Vērtīgs bija arī auksta ūdens malks.

Vērtīgas bija atmiņas un sapņi.

Dažreiz bija vērts arī paskatīties uz debesīm. Dienā uz sauli, bet naktīs uz zvaigznēm. Tad viss, ko cilvēks zem tām darīja, pēkšņi šķita līdz absurdam smieklīgs, mazvērtīgs un ļoti muļķīgs. Tad tu lēnām uzkāpi tuvākā kalna virsotnē, pilns nesapratnes paskatījies uz zemi, pēc tam atkal uz debesīm un klusi kliedzi:

- Dievs, vai tu neredzi, kas notiek ar taviem bērniem?! Kāpēc tu mums atļauj būt tādiem, kādi mēs esam?!

Apklusu un dažus brīžus gaidīju atbildi. Tad pēkšņi dzirdēju, kā Dievs sāk skaļi smieties.

Nezinu, vai viņš smējās tieši par mani. Man šķiet, viņš smējās par mums visiem…

22. nodala

Sētas vārtiņi nebija aizslēgti, šķērsoju pagalmu un ārkārtīgi satraukts piezvanīju pie mājas durvīm. Pēc neilga brīža durvis atvērās. Uz sliekšņa stāvēja māte. Pirmajā mirklī viņa mani nepazina. Es biju nosirmojis un pārdzīvotais karā arī sejā bija atstājis kaut ko tādu, kas mani darīja gan krietni vecāku, gan arī skarbāku. Pašam šķita, ka visvairāk izmainījies acu skatiens. Tur vairs nedzirksteloja ne jaunības prieks, ne mīlestības radītais gaišums. Acis gandrīz vai pastāvīgi izstaroja vienīgi biezas skumjas.

Pēc brīža māte attapās, paspēra soli tuvāk un mani pieglauda pie krūtīm.

-  Krist… - viņa priecīga čukstēja. - Beidzot, dēls! Beidzot tu esi mājās! Ja tu tikai zinātu, kā mēs visi tevi gaidījām!

Iegājusi istabā, viņa tūlīt steidzās man parādīt Kristīni. Saviļņots satvēru rokās mazo bērnu. Meitenīte bija glīti apģērbta un izskatījās tik brīnumjauka kā lelles, kas stāvēja vai mētājās visapkārt. Kad pacēlu Kristīni augšā un pieglaudu pie sejas, tas bija manas dzīves vissaviļņojošākais brīdis. Ne agrāk, ne vēlāk neko tik dziļi aizkustinošu nebiju pārdzīvojis. Pat acis kļuva valgas.

Tas bija mans bērns!

Šo dzīvību biju radījis es!

Meitu vairākas reizes noskūpstīju, tad atkal lēni nolaidu uz grīdas.

-   Kristīn! - māte sacīja. - Tas ir tavs tētis!

Bērns ilgi uz mani skatījās, it kā vērtēdams, it kā domādams, vai šo svešo onkuli ir vērts atzīt par savu tēti, lai gan viņam uz galvošanu vēl nebija ne mazākā priekšstata, ko vārds tētis īsti nozīmē. Kristīnei vēl bija tikai divi gadi, un viņa pazina vienīgi mammu un vecmāmiņu.

Pēc tam iegāju savā istabā. Tur nekas nebija mainījies. Smagi apsēdos atpūtas krēslā, pievēru acis un jutos laimīgs. Kazarmas, nežēlīgā armijas dresūra, treniņi, uzbrukumi afgāņu ciemiem, biežās kaujas, pastāvīgās nāves briesmas, daudzās ķirurģiskās operācijas, Kabulas un Maskavas hospitāļu palātas bija pazudušas. Pēkšņi bija pazudis viss! Es

atkal, it kā tikai pamodies no ļauna sapņa, atrodos savā mājā, savā vecajā, labajā istabā, un tepat blakus stāv arī māte un mans bērns.

-        Muterīt! - es strauji pagriezos pret māti. - Kur ir Sandra?

Māte labu laiku klusēja, tad mani aicināja uz virtuvi.

-   Varbūt vispirms paēdīsi?

-   Lai paliek, - es teicu. - Vai Sandra kaut kur ir izgājusi?

Māte klusēja.

-        Vai viņa no mums ir aizgājusi? - dobjā balsī prasīju. - Tagad dzīvo pie saviem vecākiem?

-       Nē, nē! - māte noraidoši kratīja galvu. - Viņa no mums nav aizgājusi. Ko tu! Kad tev Sandra aizsūtīja pēdējo vēstuli?

-        Pirms diviem mēnešiem, - atbildēju. - Līdzko viņai un tev uzrakstīju, ka atrodos Maskavas slimnīcā.

-   Ko viņa tev rakstīja?

-        Tā bija ļoti gaiša vēstule. Rakstīja, ka izturējusi iestājpārbaudījumus Medicīnas institūtā, tagad ir studente un ka šāda jaunā māmiņa pirmajā kursā viņa esot vienīgā. Tad vēl rakstīja par Kristīni, par viņas pirmajiem skaidri izrunātajiem vārdiem, par tevi un to, ka jūs visi mani ar nepacietību gaidot mājās.

-       Tā patiešām ir bijusi laba vēstule, - māte sacīja. - Varbūt tomēr iesim uz virtuvi?

Pēkšņi sajutu spējas bailes.

-   Vai Sandra ir aizgājusi pie cita? - es prasīju.

Māte atkal neko neatbildēja.

-   Vai Sandra ir iemīlējusies citā? - neatlaidos.

-        Nē, Krist, - māte atbildēja. - Sandra tev ir bijusi uzticīga. Visu viņas laiku aizpildīja Kristīne, protams, savā ziņā arī tu un gatavošanās iestājeksāmeniem institūtā. Tas gan parasti notika vēlu vakaros vai pat naktīs. Tu, Krist, esi izvēlējies sev pareizo meiteni. Sandra ir stipra sieviete. Pat ļoti stipra. Bet, Krist! Mīļais dēls! Dzīvē daudz kas cits tomēr ir nesalīdzināmi stiprāks par mums. Diemžēl.

-   Kas ir noticis? - es asi uzprasīju un pielēcu kājās.

-   Sandra ir ļoti slima, - māte beidzot atklāja patiesību.

-   Vai viņa pašlaik atrodas slimnīcā?

-Jā.

-  Vai viņa cieta nelaimes gadījumā? Būs invalīde?

-Nē.

-  Kas tad viņai kaiš?

-   Es jau teicu. Viņa ir ļoti slima.

-  Vai tas ir bīstami? - ai' sausu muti prasīju.

-  Jā, - māte apstiprinoši pamāja. - Pat vairāk.

-   Kas vēl var būt vairāki

-   Tā ir bezcerība, - māte paskaidroja.

-   Ko tas nozīmē?

-  Vai tu nezini, ko nozīmē bezcerība?

-Nē.

-       Tas, dēls, nozīmē to, - māte klusi teica, - ka Sandra ir neizārstējama.

-       Kā tas ir iespējams? - pārsteigts vaicāju. - Tu esi ārste, Sandras vecāki ir ārsti, slaveni profesori, visi mūsu medicīnas sasniegumi, un viņu ir neiespējami izārstēt?!

-  Nē, Krist, - māte apgalvoja.

-   Kāda slimība viņu ir piemeklējusi?

-  Sandrai ir aknu vēzis, - māte nogurušā balsī atbildēja.

-       Aknu vēzis?! - es skaļi pārjautāju. - Divdesmit divus gadus jaunai sievietei… aknu vēzis?! Vai jūs, dakteri, neesat pamatīgi kļūdījušies?

-        Nē, - māte pateica. - Šādas slimības diagnosticēšanā kļūdas ir pilnīgi izslēgtas.

-  Vai tas ir tik droši?

-        Viņu izmeklēja mūsu labākie onkologi. Tika izdarītas desmitiem analīžu, rentgena uzņēmumu un histoloģiskā aknu šūnu ķīmiskā analīze. Viņai aknās ir audzējs un diemžēl tas ir ļaundabīgs.

Atkal smagi iekritu krēslā un ar abu roku plaukstām satvēru galvu.

-       Kāpēc tieši Sandrai? Muterīt! Kāpēc tas audzējs trāpījās tieši viņai?

-   Tas nav izskaidrojams.

-  Viņa taču vēl ir tik jauna! Kā tas var būt?

-   Tagad ļaundabīgie audzēji nereti gadās pat bērniem.

-   Kādēļ?

-   Neviens to nezina. Vismazāk jau es.

-   Kā Sandra jūtas?

-   Ļoti slikti.

-   Vai viņa mirst? - man iedrebējās balss.

Māte atkal drūmi klusēja.

-  Vai viņa mirst?! - es gandrīz vai iekliedzos.

-  Vēl ne, bet… - māte apmulsusi novērsa skatienu.

Es visu sapratu, bet tai pašā laikā nesapratu neko. Man vispār tas šķita pilnīgi neiespējami. Nereāli. Absurdi. Bezjēdzīgi. Un gauži neticami.

-   Kādā slimnīcā Sandra atrodas? - vaicāju.

-     Tikko atklātajā jaunajā Onkoloģijas centrā Gaiļezerā. Tur ir vismodernākā medicīniskā aparatūra, labākie ārsti un slimniekiem radīti labi apstākli sekmīgai veselības atgūšanai.

-   Tātad Sandrai tomēr ir kādas cerības?

-     Dēls… Domāju, ka esi pietiekami stiprs. Tev vismaz vajadzēs būt stipram, - māte teica. - Sandrai cerību nav nekādu.

-  Vai viņa tika operēta?

-Nē.

-   Kāpēc nē?

-    Aknas nav iespējams operēt. Varbūt ar laiku tās vienīgi varētu izņemt un apmainīt pret donora aknām, bet šodien…

-   Un tomēr. Kāpēc tas viņai tik jaunai varēja rasties?

-    Es jau tev teicu. Neviens to nezina. Daudzi zinātnieki ar pasaules vārdu uzskata, ka ļaundabīgā audzēja darbību ierosina attiecīgs, taču līdz šodienai vēl neatklāts vīruss. Bet ar šo vīrusu mēs visi jau piedzimstam. Vienīgi citiem tas sāk darboties agrāk, citiem vēlāk, bet daudziem nekad. Vēl citi savukārt jau ilgi pirms tam vienkārši paspēj nomirt no kādas citas slimības.

-  Vai Sandra ļoti mokās?

-    Ļoti, - māte atbildēja. - Viņai jau ik pēc divām stundām špricē morfiju.

-   Vai tas palīdz?

-   Pagaidām jā.

-   Bet pienāks diena, kad vairs nepalīdzēs?

-   Tā būs, - māte sacīja. - Šī diena ir pavisam tuvu.

Ilgi klusēju. Tad nervozi aizsmēķēju cigareti un sāku ātri staigāt pa istabu. Es biju gaidījis visu ko, tikai ne to! Pieļāvu, ka viņa mana dienesta laikā varētu iemīlēties citā vīrietī. Cik ilgi tad mēs bijām pazīstami? Dažus mēnešus! Pieļāvu, ka viņa, savu vecāku pierunāta, varētu atkal aiziet dzīvot pie viņiem un pēc manas atgriešanās pateikt: "Viss, mīļais! Tā no manas puses bija tikai viegla aizraušanās! Vecākiem ir taisnība. Man ir jāmācās, jāstudē, jākļūst par ārsti, turklāt vēl par ļoti labu ārsti, un tikai pēc tam varu sevi ziedot ģimenei."

Tas būtu diezgan loģiski, un es to kaut kā mēģinātu saprast. Taču pašlaik notiekošo es nesaprotu. Lai gan… Kāda loģika bija tūkstošiem jaunu puišu nāvei Afganistānas tuksnešos un kalnos?

Vai nāvei vienmēr vajag izskaidrojumu?

Vai nāve ir loģiska? Principā jā. Ja nāve pie cilvēka atnāk sirmā vecumā. Tad nāve ir mūsu labā glābēja. Tā mūs atbrīvo no sāpēm, nespēka, akluma, kurluma, kustību traucējumiem un vecuma plānprātības.

Viegla nāve - tas ir vēl viens mazs dzīves prieciņš…

Bet Sandra ir jauna. Viņas nāve ir drausmīgi smaga.

-       Muterīt! - es klusi sacīju. - Kāpēc šai pasaulē pastāv tik liela netaisnība?

Māte skumji pasmaidīja.

-        Katram ir savs liktenis. Kāpēc tā, izskaidrot nav iespējams.

Paskatījos pulkstenī. Bija jau vēls vakars - pusvienpadsmit.

-  Vai šovakar mani pie viņas kāds laidīs?

-  Nē. Aizbrauc rīt no rīta. Es jau šodien pie viņas biju.

-        Vai Sandra saprot, kas ar viņu notiek? - trīcošā balsī jautāju.

Māte apstiprinoši pamāja.

-   Saprot.

-   Baigi, vai ne?

-       Tā ir, dēls. Esmu bezgala priecīga, ka vismaz tu… Tu tiki no tās elles laukā dzīvs.

-       Atklāti sakot, es par to ļoti brīnos. Varbūt tāds, jau iepriekš nolemts, arī bija mans liktenis?

-   Droši vien.

-       Kas šos likteņus katram cilvēkam izvēlas? Vai patiešām Dievs? Bet, ja tā, tad kāpēc viņš pret visiem nav vienlīdz taisnīgs?

-       Kas to lai zina? Vai kāds vispār var droši apgalvot, ka, lūk, šis notiekošais ir taisnīgs, bet tas netaisnīgs?

-   Bet Sandras slimība?! Vai tad tas ir taisnīgi?

-       Nē, Krist, tas ir ļoti netaisnīgi, - māte atbildēja, - bet ko mēs zinām par to, kas mums katram nāk no mūsu iepriekšējām dzīvēm?

Es stipri pārsteigts paskatījos uz māti.

-  Tu šādai iespējai tici?

-  Ne sevišķi, bet tas daudz ko varētu izskaidrot… ja to pieņem kā iespējamu.

-  Tas ir iespējams, - stingrā balsi apgalvoju. - Acīmredzot sakarā ar smago ievainojumu galvā, es pēkšņi esmu sācis atcerēties dažas spilgtas epizodes no savas iepriekšējās dzīves.

Māte, izbrīnījusies un it kā pat nedaudz nobijusies, uz mani skatījās.

-   Patiešām?

-Jā.

-   Ko tu atceries?

-   Daudz ko. Bet it sevišķi… Atceros, ka nomiru jauns. Man bija tikai deviņpadsmit gadu.

-   Kāds tam bija iemesls? Slimība?

-   Mani nošāva. Tas notika kara laikā. Četrdesmit trešā gada 16. jūlijā. Agri no rīta. Interesanti, ka toreiz es arī biju mākslinieks, dzīvoju Iļguciemā pavisam netālu no šejienes - Dzirciema ielas 117. numurā. Nošāva arī tēvu un māti.

-   Par ko?

-   Mēs slēpām kādu ebreju ģimeni - tēvu ar meitu.

-  Viņus arī nošāva?

-   Droši vien. Kas gan cits toreiz ar viņiem varēja notikt? Bet es to ebreju meiteni… Viņu sauca Estere. Skaists vārds, vai ne? Es viņu mīlēju.

-  Tas ir savādi, - māte sacīja. - Varbūt tās ir tikai sava veida iedomas, halucinācijas?

-   Diez vai, - paraustīju plecus. - Es to visu redzu un izjūtu pārāk spilgti. Tā vien šķiet, ka smadzenēs iestrēgusī šķemba ir nospiedusi kādu tur atrodošos mikroskopisku slēdzi un apziņa kā vecs kinoprojektors te lēnāk, te ātrāk tin atpakaļ sen uzņemtu filmu… Tagad es zinu - arī šajā dzīvē nedzīvošu ilgi. Mani tāpat vai nu nošaus, vai es kaut kā citādi aiziešu bojā. Tas pats pašlaik notiek ar Sandru. Arī viņa droši vien savā iepriekšējā dzīvē ir mirusi jauna, varbūt ar to pašu vēzi, un tagad viss turpinās. Mūsu dzīves, mūsu likteņus kāds jau ir noteicis pirms miljons gadiem, tie ir stingri ieprogrammēti un pēc tam ielaisti milzīgajā Visuma datorā. Mēs neko izmainīt nevaram. Dators strādā un mūsu likteņi ar nelielām izmaiņām atkārtojas no dzīves dzīvē.

Kā nezināmas tiesas spriedums, es vēl nodomāju. Lielā žūrija jau sen visu ir nolēmusi, verdikts pieņemts, tiesnesis pasludinājis spriedumu, un tagad mums visiem atliek vienīgi gaidīt tā izpildi.

23. nodala

»

Nākamajā dienā aizbraucu uz jauno Onkoloģisko centru.

Bija skaista, saulaina vasaras diena.

Pie slimnīcas vārtiem nopirku baltu rožu pušķi, ar liftu uzbraucu ceturtajā stāvā un pa diezgan garu gaiteni aizgāju līdz 411. palātai.

Pieklauvēju. Neviens neatsaucās. Vēl dažus brīžus pastāvējis, uzmanīgi atvēru durvis un iegāju palātā. Tur atradās trīs gultas. Viena bija tukša, otrā, skaļi kunkstēdama, gulēja kāda veca sieviete, bet trešajā gultā, kas atradās pie loga, gulēja Sandra. Izskatījās, ka viņa ir aizmigusi.

Lēnām piegāju klāt, ilgi stāvēju, skumji raudzīdamies meitenes svešajā sejā. Sandra bija izmainījusies gandrīz vai līdz nepazīšanai. Nekas no viņas daiļuma vairs nebija palicis pāri. Sandra bija kļuvusi ļoti vāja, vaigi dziļi iekrituši, lūpas zilganas, bet seja nedabiski dzeltenpelēkā krāsā. Viņa izskatījās arī daudz vecāka, nekā patiesībā bija.

Ziedus noliku uz gultai blakus esošā galdiņa un, dažus brīžus vēl neveikli pamīņājies, izgāju no palātas un devos pie dežurējošās māsas.

-  Sveicināti! - es teicu.

Māsa bija jauna, apaļīga, un viņas acis rotāja modernas brilles, kuras viņai ļoti piestāvēja.

-        Labdien, - māsa atņēma sveicienu un jauki pasmaidīja. - Ko jūs vēlaties?

-       Četrsimt vienpadsmitajā palātā… Tur guļ Sandra Krist- sone. Es biju iegājis, bet…

-       Jā, jā! - māsa pamāja ar galvu. - Neuztraucieties! Slimniecei pirms piecpadsmit minūtēm tika iešpricētas zāles, un viņa acīmredzot pašlaik ir aizmigusi. Mazliet pagaidiet!

-       Labi, - es teicu. - Vai pamodusies viņa atkal uzreiz jutīs sāpes?

-        Nē, ne uzreiz, - māsa atbildēja. - Vai slimniecei esat kāds radinieks?

-   Esmu viņas vīrs.

Māsa mani nez kāpēc rūpīgi noskatīja, tad pateica:

-        Apmēram pēc desmit minūtēm viņa pamodīsies. Līdz tam laikam varat pasēdēt mūsu kafejnīcā vai pastaigāties pa dārzu. Vai redzējāt, cik skaistas strūklakas ir slimnīcas pagalmā?

Es neko neteicu, pagriezos un atkal devos uz palātu. Paņēmu krēslu, to noliku blakus gultai, apsēdos un gaidīju Sandru pamostamies. Ko es pa šīm mokoši garajām desmit minūtēm domāju, vairs neatceros. Varbūt nedomāju neko. Taču varbūt nepārtraukti pie sevis atkārtoju: "Dzīve, dzīve! Kāpēc tu pret tik daudziem cilvēkiem tomēr esi tik netaisna un nežēlīga? Ko tev ir nodarījusi šī jaunā sieviete? Vai tu viņu sodi tāpēc vien, ka viņa ir piedzimusi? Bet mēs jau visi piedzimstam ar nāves spriedumu kabatā! Kāpēc tu viņai šo spriedumu izpildi tik agri? Kāpēc pažēloji mani, visfantastiskākā veidā ļaujot pagaidām vēl palikt dzīvam? Kas tā ir par savādu un bieži galīgi nesaprotamu spēli, ko tu ar mums, dzīve, spēlē? Kāpēc tev tā patīkas rotaļāties ar cilvēku likteņiem? Vai tāpēc, ka šīs spēles uzvarētāja vienmēr esi tu? Bet tu ne vienmēr spēlē godīgi. Ja būtu citādi, iespējams, dažreiz uzvarētu arī cilvēki."

Beidzot Sandra strauji pagrozījās, smagi nopūtās un atvēra acis. Viņa ilgi uz mani skatījās, un es sapratu, ka Sandra mani vairs nepazīst. Taču pagāja kāds laiks, un viņa pēkšņi atcerējās, kas pie viņas no astoņu tūkstošu kilometru liela attāluma, caur tuksnešiem, kalniem, stepēm, nāves briesmām, vairākiem hospitāļiem, Krievijas mežiem, pilsētām un Latvijas laukiem ir atnācis ciemos.

-   Krist… - viņa pārsteigta un priecīga čukstēja. - Vai tas patiešām esi tu, Krist?!

-  Tas pats, - es atbildēju. - Krists Kristsons, tavs vīrs.

-   Tu ilgi biji prom, - Sandra teica.

-  Tā ir, - es piekritu. - Veselu mūžību.

-   Piedod, - Sandra samocīti pasmaidīja, - ka tevi nespēju sagaidīt greznā kleitā, smuki sapucējusies un priecīga. Ar mani, Krist, ir notikusi liela nelaime.

-   Es zinu, mīļā.

-  Vai tu mani nebiji aizmirsis? - Sandra jautāja.

-   Ne uz mirkli, - atbildēju. - Domas par tevi un mūsu Kristīni bija vienīgais, kas mani visgrūtākajos brīžos palīdzēja un glāba. Es zināju, ka man pie jums ir jāatgriežas un mums visiem ir jābūt kopā.

-  Vai tev tur gāja grūti?

-  Grūti - tas nav īstais vārds. To, ko es tur redzēju un pārdzīvoju, ne ar kādiem vārdiem nav iespējams aprakstīt.

-   Krist… Arī man tagad ir grūti. Es nezinu, kā un kāpēc tā gadījās.

-   Neviens to nezina.

-   Man ir ļoti žēl. Es visu laiku raudu.

-   Man arī ir žēl.

-   Mēs ar tevi, Krist, tā īsti nemaz nepaspējām iepazīties.

-   Un tomēr, Sandra. Mēs taču viens otru mīlam.

-   Vai vispār ir iespējams mīlēt nepazīstamu cilvēku?

-   Tu man neesi sveša. Es tevi pazīstu.

-        Kā tas ir iespējams? Mēs tik maz bijām kopā, - Sandra sacya.

-       Mīļā, - es klusi teicu. - Mēs kopā esam bijuši veselu mūžību. Vienīgi iepazināmies nesen.

-        Nē, Krist, - meitene skumji pasmaidīja. - tas bija ļoti sen…

-   Kāpēc tu tā runā?

Sandra man ilgi skatījās tieši acīs. Ko viņa tur ieraudzīja, nezinu. Bet es viņas plaši ieplestajās acīs redzēju bailes un izmisumu. Tas bija tāda cilvēka skatiens, kas visu ir zaudējis un sapratis, ka viņam vairs nav nekādas cerības neko atgūt atpakaļ.

-        Krist… - Sandra samocīti pasmaidīja. - Es to visu saku tāpēc, lai tev būtu vieglāk. Es drīz aiziešu, nekas mani vairs nespēj glābt un tāpēc gribu, lai tu to uztvertu pēc iespējas vieglāk. Domā, ka no tevis vienkārši ir aizgājis cilvēks, kuru tu gandrīz vai nepazini.

-   Kāpēc tu runā tādas muļķības?

-        Tās, Krist, nav muļķības. Man dažreiz ir pat žēl, ka tev toreiz tik viegli padevos. Kad tu man Bastejkalnā apsēdies blakus, man ar tevi nevajadzēja runāt, nevajadzēja ļauties pierunāties uz jaunu satikšanos… Bijis labi, ja tu toreiz man būtu pagājis garām.

-   Tu nožēlo, ka ir iznācis tā, kā ir iznācis?

-  Jā, - Sandra atzinās. - Tā mums visiem būtu vieglāk.

-   Neko nesaprotu, - smagi pašūpoju galvu.

-        Tev tagad nevajadzētu sēdēt man blakus un skatīties, kā es mirstu, - Sandra aizlauztā balsī sacīja. - Tu pēc brīnišķīgi pavadītas mīlas nakts tagad ēstu brokastis ar kādu citu -jaunu, skaistu un veselu sievieti. Tu nemaz nezinātu, ka es vispār šai pasaulē esmu. Turklāt nebūtu arī Kristīnes.

-   Vai tu nožēlo, ka viņa tomēr ir?

-       Jā, - Sandra apstiprināja. - Ļoti nožēloju. Viņa ir brīnišķīgs bērns. Kristīne kādreiz būs maigas dabas un gudra. Bet… viņai būs jāaug bez mātes. Vai sliktākajā gadījumā… viņu komandēs un audzinās pamāte. Tāpēc man arī ir žēl.

-       Viņu neaudzinās nekāda pamāte! - es stingrā balsī pateicu.

-   Kas tad?

-  Viņu audzinās mana māte, - atbildēju. - Un es.

-   Ko tad darīs tā sieviete?

-        Sandra… Es tev apsolu. Man nekad vairs nebūs citas sievas.

-  Tev ir tikai divdesmit divi gadi…

-       Gadiem nav nozīmes, - es teicu. - Nozīme ir manai gribai.

-  Vai tu nekad vairs nevēlēsies nevienu sievieti?

-       Droši vien vēlēšos, - sacīju. - Bet es nekad vairs nevēlēšos precēties. Tu, Sandra, man tā arī paliksi pirmā un vienīgā sieva.

-  Vai tu mani patiešām tik stipri mīli? - Sandra prasīja.

-       Jā, - apstiprinoši pamāju. - Man ir bezgala smagi uz tevi skatīties un apzināties… Tā ir pasaules lielākā netaisnība. Bet es vēl parunāšu ar ārstiem. Varbūt visas iespējas tevi izārstēt nemaz vēl nav izmantotas.

-        Nevajag, - Sandra klusi sacīja. - Es zinu. Visas iespējas jau sen ir izmantotas, tā ka… Labāk pasēdi man vēl blakus un pastāsti par sevi! Tev nācās karot?

-Jā.

-  Tu kādu arī nogalināji?

-  Nē, - es meloju.

-   Kāda tā Afganistāna izskatās?

-        Tā ir skaista zeme. Noteikti būtu vēl skaistāka, ja tur nebūtu iebrucis padomju karaspēks. Tas daudz ko tur sagrāva.

-  Tu arī palīdzēji?

-  Nē, - es atkal meloju.

-  Vai tur satiki arī kādu skaistu austrumnieci?

-       Nē. Visas skaistās afgānietes bija aizbēgušas uz Pakistānu.

-  Ko tad tu darīji, kad nekaroji?

-   Domāju par tevi un Kristīni.

-  Tās bija labas domas?

-   Labākas nemēdz būt.

-       Es par tevi arī domāju tikai to labāko, lai gan tevi patiešām maz pazīstu. Varbūt es tevi esmu izdomājusi?

-       Nē, Sandra. Viss ir pareizi. Vai mēs esam vainīgi, ka liktenis mums abiem atvēlēja būt kopā tik īsu laiku?

Krist! Mīļais! Es negribu mirt! Negribu!!!

-   Patiešām, - Sandra piekrita. - Tūlīt man sāksies kārtējā sāpju lēkme. Tad tu, lūdzu, uz mani neskaties! Bet ne tikai tas. Manas aknas ir saēdis audzējs. Tās faktiski tik tikko funkcionē. Mans organisms ir pilnīgi saindēts un līdz ar to arī viss pārējais… Krist! Man patiesībā vajadzēja nomirt jau pirms nedēļas… Bet es ļoti gaidīju tevi! Es gribēju tevi vēl redzēt! Tu man tā arī paliksi vienīgais vīrietis un vīrs. Tāpēc, mīļo, labo Krist! Es tevi ļoti lūdzu! Lūdzu kā tava sieva un mūsu bērna māte! Nevienam neļauj Kristīnei nodarīt pāri! Saudzē viņu! Mīli viņu! Ja vari, mūsu bērnu patiešām neatdod nevienai citai sievietei! Es tevi lūdzu! Jā, jau atkal sākas! Māsiņ!!! Krist! Nē, pagaidi! Neskrej! Māsiņa izsaucama ar zvanu. Es tev vēl kaut ko gribu lūgt. Tikai nesmejies! Lūgums ir muļķīgs un sentimentāls, bet… Atceries? Mūsu sasteigtajās kāzās es nepaspēju uzšūt sev līgavas tērpu. Biju apģērbusies ikdienas kleitā. Tagad, kad nomiršu, lūdzu, ieliec mani zārkā garā baltā kleitā… Lai vismaz tagad… Tu to izdarīsi, Krist?

Es dažus brīžus klusēju, tad dobjā balsī pateicu:

-   Sandra… Tu nemirsi! Notiks brīnums, un tu dzīvosi! Mēs abi dzīvosim. Mēs dzīvosim visi trīs…

Pēkšņi Sandra strauji uzlēca sēdus, apkrita man ap kaklu, raudādama skūpstīja un kliedza:

-  Krist! Glāb mani! Ja tu tikai zinātu, cik ļoti es gribu dzīvot! Tieši tagad, kad mēs atkal esam kopā! Krist! Mīļais! Es negribu mirt! Negribu!!!

Tad viņa atkrita atpakaļ un jau kliedza sāpju lēkmes iespaidā. Pēc dažiem mirkļiem atsteidzās māsiņa un Sandrai iešpricēja kārtējo morfija devu. Sandra pamazām apklusa un pievēra acis. Elpoja mierīgi. Māsiņa sakārtoja segu un gāja prom.

-   Vai es vēl varu palikt? - uzprasīju.

-  Jā, protams, - māsiņa atbildēja uz izgāja no palātas.

Bet es nespēju ilgi skatīties uz Sandru. Man viņas bija tik

bezgalīgi žēl, ka acīs saskrēja asaras un sirds sažņaudzās sāpēs. Piecēlos, atkal izgāju nodaļas garajā gaitenī, ar liftu nobraucu lejā, nesteigdamies apgāju apkārt slimnīcas pagalmā esošajām strūklakām un visu laiku domāju - ko es vēl Sandrai lai pasaku? Kā lai viņu nomierinu? Kā lai palīdzu?

Bet tai pašā laikā arī sapratu, ka nekādi vārdi viņai līdzēt vairs nevar. Un tieši šī bezcerība, izmisums, žēlums, vārdu, medikamentu, ārstu un paša absolūtā bezspēcība mani darīja gandrīz vai traku. Tā ir diezgan baiga, ja ne visbaigākā sajūta, kad tu apzinies, ka šai pasaulē bieži notiek kaut kas tāds, ko tu nespēj ne apturēt, ne vismazākā mērā ietekmēt. Tu vari vienīgi uz notiekošo kliedzot vai klusējot noskatīties. Un visu nolādēt.

Pēkšņi mani pārņēma drausmīgs naids pret cilvēkiem. Lūk, pie slimnīcas vārtiem sēž četras vecas tantiņas un tirgojas ar puķēm! Kāpēc viņas nevarēja mirt Sandras vietā? Kāpēc ne tās divas vecās slimnieces, kuras sēd uz soliņa un savā starpā jautri sarunājas? Kāpēc Sandras vietā nevar nomirt gandrīz vai visas Iļguciema sieviešu cietuma ieslodzītās? Sešdesmit procentu no tām ir savu vīru, mīļāko vai bērnu slepkavas! Kāpēc nemirst visas alkoholiķes, visas prostitūtas, zagles un triperbāra pacientes?

Kāpēc šāds drausmīgs un ļoti nepelnīts liktenis ir piemeklējis jaunu, skaistu, gudru un labu sievieti?

Protams, es sapratu, ka visa šī spriedelēšana un domāšana par netaisnīgu likteni patiesībā ir ļoti muļķīga un velta. Un tomēr tas bija tas, ko es nesapratu un nesaprotu līdz šim.

Kāpēc viss notiek tieši tā, kā tas notiek? 166

It kā vienkārši un saprotami, lai gan īstenībā tas ir mūsu pasaules lielākais noslēpums.

Bija pagājušas divpadsmit minūtes. Nesteidzoties devos atpakaļ uz nodaļu un nolēmu, ka pie Sandras palikšu tik ilgi, līdz viss būs beidzies - dienu, nedēļu, mēnesi…

Bet viss jau bija beidzies. Pie Sandras gultas stāvēja jau pazīstamā māsiņa un divi ārsti. Kad piegāju klāt, viens no ārstiem tūlīt vērsās pie manis:

-   Kas jūs tāds esat?

-   Esmu slimnieces vīrs. Vai kas noticis?

-  Jā, - ārsts atbildēja. - Slimniece nupat nomira.

Nedaudz noliecos un savas rokas plaukstu uzliku uz

Sandras pieres. Tā vēl bija karsta. Pēc tam vairākas reizes viņu noglāstīju un jutu, kā bezgalīgs žēlums no manām acīm izspiež asaru pēc asaras…

Ardievu, Sandra! Es domās pateicu. Ardievu, mana baltā meitene! Ardievu, mīļā! Viss mums ir beidzies, tā īsti nemaz nesācies. Vai man būtu labāk, ja es toreiz tev būtu pagājis garām? Iespējams. Katru dienu jebkurā slimnīcā mirst kāds jauns cilvēks. Bet mums tā ir tikai statistika. Mums tas nesāp. Sāp vienīgi tad, kad no mums aiziet vistuvākie. Bet tu man biji tuva, Sandra. Mēs patiešām viens otru pazinām pavisam īsu laiku, taču viens otru tomēr mīlējām. Tu biji mana draudzene. Tu biji mana mīļākā. Tu biji mana sieva. Tu biji mana bērna māte. Paldies tev par visu, Sandra! Ja mēs arī nebūtu satikušies, tu tik un tā no sava likteņa nebūtu izbēgusi. Bet tu vēl nebūtu apprecējusies. Tu vēl nebūtu kļuvusi māte. Taču tagad pēc tevis vismaz paliks tavs bērns. Labs, skaists bērns. Un palieku es, kas tevi atcerēsies visu mūžu. Varbūt, būdama jau citā pasaulē, tu to jutīsi un tev būs vieglāk. Bet man pašlaik ir ārkārtīgi smagi. Tik smagi, Sandra, kā bija tad, kad es, gūstā kritis karavīrs, gaidīju sava nāves soda izpildi. Tagad esmu dzīves gūsteknis. Ko man gaidīt pašlaik, es nezinu. Vēl varu vienīgi noskūpstīt tavas atdzisušās lūpas, aizvērt tavas acis un sākt kārtot tavu izvadīšanu no šīs ne visai labās pasaules uz kādu citu, kas, nedod Dievs, var izrādīties vēl sliktāka par mūsējo…

24. nodaļa

Ko es atceros?

Tikpat kā neko.

Es iekritu dziļā laika bedrē.

Peldēju sāpju upē.

Salu tuksnesi.

Svīdu ledus pagrabā.

Atmiņas saplīsušas kā vecas kurpes.

Es neraudu.

Kur man ir jāiet?

Stāvu un skatos.

Visapkārt daudz cilvēku.

Viss viņas kurss.

Draugi un radi.

Viņas māte un tēvs uz mani raugās atklāti naidīgi.

Viņi domā, ka tieši es viņiem esmu atņēmis meitu.

Taču neko svešu neesmu ņēmis.

Mīlestība atnāk pati. Ja atnāk.

Mēs paši izvēlamies, kurus cilvēkus gribam.

Ar kādiem cilvēkiem mēs paliekam.

Tas tikai tā izskatās, ka tu aizej.

Kamēr šajā pasaulē būšu es, būsi arī tu.

Un tomēr. Ļoti skumja bilde.

Gaiši brūns zārks.

Tajā guļ jauna sieviete baltā līgavas tērpā. Visi raud. Visiem žēl.

Labi, ka tavs bērns vēl neko nesaprot.

Atklāti sakot, es arī neko nesaprotu.

Nāve - tā laikam tomēr ir mūsu apziņas lielākā mīkla.

Lai gan, iespējams, nekāda noslēpuma tur nav.

Mēs vienkārši baidāmies.

Kāda jauniete atvadu vārdu vietā skaita dzejoli.

"Lūdzu tev, Dievs, dod to vien, kas mana daļa.

Bet dari to tā, ka sātans tur neiemaisās.

Un tikai tad mēs sirdsmieru iegūsim abi.

Tu - savās debesīs,

es - savā nabaga būdā."

Pēdējo reizi pieskaros tavai kādreiz tik dzīvajai sejai. Tā ir nežēlīgi auksta. Spēlē muzikanti.

Es uz tavām baltajām krūtīm uzlieku astoņas baltas rozes.

Pēdējais sveiciens. Kāda sagruvuša sapņa drupačas. Zārks lēnām pazūd kapā. Trīs saujas zemes.

Pēc tam ziedu kalns un divpadsmit aizdegtas sveces.

Asaras.

Viss beidzies.

Vai es tevi varēju nosargāt?

Vai mana mīlestība tevi varēja izglābt?

Protams, ne.

Tad kāda velna pēc tā vispār ir vajadzīga?

Kāpēc cilvēkam ir jādzīvo, ja viņš nevar dzīvot mūžīgi?

Kāpēc jāmīl, ja mīlestība sagādā vienīgi sāpes?

Pārspīlēti?

Droši vien.

Ir jau arī kaut kas gaišs un patīkams. Taču…

Agrāk vai vēlāk visam pienāk gals. Visgrūtāk ir tiem, kas paliek.

Mazs bērns skatās tev acīs un prasa - "Kur ir mamma?"

Es prasīju tāpat. "Kur ir mans tētis?"

Tagad turpinu prasīt: "Kur ir mana sieva?"

Kur ir mana mīlestība?

Visi zina, bet neviens neatbild.

Pasaules trokšņi norimst. Sāpes pamazām pāriet. Sveces izdeg.

Iestājas klusums.

Dzirdu, kā kaut kur Visumā sprāgst Galaktikas.

Saklausu kāda cilvēka satrauktus čukstus.

Ko viņš no manis vēlas?

Ko es pats gribu no citiem?

Ko gaidu no dzīves?

Man ir jākļūst par mākslinieku.

Jāmācās.

Jāsāk pelnīt.

Jāaudzina bērns.

Jādara visvienkāršākās dzīves lietas. Es nedrīkstu padoties. Esmu radījis dzīvību. Man par to ir jāstāv sardzē.

No stāda jāizaudzē koks.

Jāuzglezno tūkstoš gleznu.

Tāds ir manas dzīves uzdevums.

Es pats sev uzlieku pienākumus.

Es kā galeru vergs pats sevi piekalu pie kuģa airiem.

Gan jau pienāks laiks, ka kāds vai kāda mani no šim važām tomēr atsvabinās.

Bet pašlaik…

Es šovakar piedzeršos.

Es negribu bēru mielastā klausīties, cik viņa ir bijusi skaista, laba, gudra un talantīga. Kāda spoža nākotne viņu ir gaidījusi un kāds nežēlīgs liktenis viņu ir skāris…

Tā tas viss arī ir, bet es to vairs negribu dzirdēt.

Pietiek!

Es labāk izeju dārzā un paskatos uz nakts debesīm.

Un tieši tāpēc, ka sevi sajūtu tik nožēlojami sīku un bezspēcīgu, man pēkšņi gribas spītēt gan mūsu dzīves mazajām un lielajām nelaimēm, gan visām redzamajām zvaigznēm.

Es esmu cilvēks.

Krists Kristsons.

Tāds vienīgais visā Visumā.

25. nodaļa

Iestājpārbaudījumus Mākslas akadēmijā biju izturējis. Varētu teikt - gandrīz vai spīdoši. Bet tas vēl neko nenozīmēja. Palika pēdējais, galvenais un pats izšķirošākais eksāmens - speciālajā priekšmetā - gleznošanā.

Uz divpadsmit studentu vietām pretendēja četrdesmit divi jaunieši. Man arī šoreiz bija visvājākās izredzes iekļūt akadēmijas studentu skaitā. Lieta tāda, ka censoņu lielākā daļa nāca no J. Rozentāla mākslas vidusskolas beidzējiem un viņiem gandrīz vai automātiski par to vien lika dažas balles klāt. Bet pārējie bija vai nu akadēmijas pasniedzēju bērni un citi radinieki, vai arī pasniedzēju draugu un paziņu bērni.

Es šajā barā biju svešais.

Sešu stundu laikā mums pēc brīvas izvēles vajadzēja kaut ko uzgleznot.

Biju ļoti uztraucies. Jutos apmēram tāpat, kā dienesta laikā pirms kaujas lidojuma. Un, lai gan man nekādas dzīvības briesmas nedraudēja, es skaidri zināju - ja arī šoreiz mana

glezna viņiem nepatiks un es akadēmijā netikšu uzņemts, tā būs totāla izgāšanās, mana kārtējā sapņa beigas un pēc tam jau nekad vairs nemēģināšu iegūt mākslinieka profesionālo izglītību.

Šoreiz glezniecības katedras vadītājs bija cits mākslinieks - daudz jaunāks par iepriekšējo.

Savu gleznu pabeidzu nepilnās trīs stundās. Pārējie vēl strādāja. Izgāju gaitenī un, nervozi staigādams, izsmēķēju divas cigaretes. Pēc tam atgriezos zālē un apsēdos. Drīz pie manis pienāca katedras vadītājs un paskatījās uz gleznu.

-   Jau pabeidzāt? - viņš, nedaudz izbrīnījies, painteresējās.

-  Jā, - es atbildēju.

Profesors ilgi, ļoti rūpīgi un stipri pārsteigts pētīja manu darbu. Biju uzgleznojis balti mirdzošu tuksnesi. Tālumā kā mirāža vieglā dūmakā bija redzama musulmaņu mošeja. Netālu no tās spožos saules staros stāvēja kāda austrumu sieviete. Viņa bija tērpusies tradicionālā baltā apmetnī, bet pusi no viņas sejas aizsedza tādas pašas krāsas čadra. Gleznas priekšplānā, rokas izpletis, gulēja kāds kritis padomju karavīrs. Taču to varēja tikai nojaust. Karavīra ķermeni, formas tērpu un seju biju uzgleznojis spilgti kontrastējošā melnā krāsā. Vienīgi uz uzplečiem tikko pamanāmas varēja ieraudzīt divas mazas sarkanas zvaigznītes.

Glezna saucās Kritušais karavīrs.

Man pašam darbs patika. Vismaz man par to nebija jākaunas. Biju pārliecināts, ka tas jau ir pilnīgi profesionāls darbs. Par to kāds kritiķis noteikti sacītu - "Glezna uz skatītājiem atstāj satriecoši emocionālu iespaidu."

Varbūt tādu iespaidu izjuta arī eksāmenu komisijas priekšsēdētājs. Viņš apsēdās man blakus un klusi uzprasīja:

-  Vai jūs pirmo reizi mēģināt iestāties akadēmijā?

-   Nē, otro.

-   Kad notika pirmais mēģinājums?

-   Pirms pieciem gadiem.

-   Kāpēc jūs toreiz netikāt uzņemts?

-   Ne komisijai, ne jūsu priekštecim nepatika mans darbs. Viņš neko daudz neiebilda pret kompozīciju vai krāsu izjūtu, bet pateica, ka padomju mākslinieks tā gleznot nedrīkstot. Tas esot vistīrākais sirreālisms, bet mums, kā zināms, esot jāstrādā sociālistiskā reālisma garā. Un ieteica braukt studēt uz Parīzi vai Spāniju, ko arī labprāt būtu darījis, ja…

-   Kas notika? Es skatos, jūs šeit esat visvecākais.

-  Mani paņēma armijā.

-  Spriežot pēc gleznas… Vai bijāt Afganistānā?

-   Diemžēl.

-  Piedalījāties arī kaujās?

-   Esmu desantnieks. Dienēju specnazā.

Profesors skumji pasmaidīja un negaidīti man paspieda roku.

-   Turieties!

Un aizgāja.

Vēlāk gleznu nāca skatīties pārējie eksāmenu komisijas locekļi, to skaļi iztirzāja un man viņiem vajadzēja sniegt sīkus paskaidrojumus.

Vakars un nakts pagāja mokošā neziņā.

Nākamajā dienā, aizbraucis uz akadēmiju, pie ziņojumu dēļa piespraustajā uzņemto studentu sarakstā, es pārsteigts ieraudzīju arī savu vārdu.

Atgriezies mājās, tūlīt skrēju pie mātes.

-  Muterīt! - es sajūsmā kliedzu. - Mēs esam uzvarējuši!

Māte neslēpa prieku.

-        Es tev ticēju, dēls, - viņa sacīja un mani noskūpstīja. - Tu esi stiprs, talantīgs un neatlaidīgs. Tu, Krist, uzvarēsi vienmēr.

-       Kaut nu tā būtu, - es teicu. - Uzvarēt nozīmē nezaudēt. Bet mēs jau esam pazaudējuši savus tuvākos cilvēkus. Tu vīru un manu tēvu, es sievu, bet Kristīne māti. Es šodien noteikti būtu laimīgākais cilvēks pasaulē, ja man blakus būtu arī tēvs un Sandra.

-        Priecājies, dēls, bez viņiem, - māte sacīja. - Tavs tēvs bija slikts cilvēks, un es nekad neesmu nožēlojusi, ka viņš nav kopā ar mums.

-        Vai tu beidzot par viņu vari pateikt visu patiesību? - prasīju. - Es jūtu, ka tu no manis kaut ko slēp.

-  Tā ir, - māte atzinās. - Es no tevis slēpju patiesību.

-  Kāpēc?

-  Tā vajag.

-   Tā nav atbilde.

-       Droši vien, - māte piekrita. - Bet pagaidām lai viss paliek tā, kā ir. Varbūt vienīgi tad, kad miršu…

-       Muterīt! - es nedaudz satraukts iesaucos. - Vai tomēr nebūtu labāk…

-        Nē, nē! - māte strauji pakratīja galvu. - Krist! Tev jau to vajadzēja zināt. Dažreiz patiesība var būt tik rūgta un sāpīga, ka labāk to nezināt.

-        Vai patiesība par tēvu man varētu sāpēt? - pārsteigts vaicāju.

-   Nezinu, - māte atbildēja. - Jā un nē. Visādi var būt.

-       Kas viņš tāds bija? - es atkal prasīju. - Students? Ārsts? Mākslinieks? Strādnieks?

Māte ilgi klusēja un kaut kā savādi un skumji skatījās uz mani.

-       Nē, Krist, viņam nebija nekāda sakara ne ar mākslu, ne medicīnu. Viņš bija virsnieks.

-   Skarbs, ass, nežēlīgs?

Māte paraustīja plecus.

-   Es to vairs neatceros.

-   Bet vai viņa vārdu vismaz atceries?

Māte viegli atmeta ar roku.

-        Lai paliek, Krist! Tas viss jau ir nogrimis pagātnē. Labāk domāsim par šodienu. Vai pagatavot tev labas vakariņas?

-   Līdz vakaram vēl tālu. Kur ir Kristīne?

-   Droši vien dārzā.

Caur verandu izgāju no mājas un turpat netālu pie liela rožu krūma ieraudzīju Kristīni. Viņa sēdēja zālājā un spēlējās ar mūsu kaķi.

Paņēmu meitu uz rokām, pieglaudu sev klāt, noskūpstīju un laimīgs teicu: - Drīz, Kristīn, notiks pavisam jocīgas lietas. Mums abiem būs jāsāk skolas gaitas. Tev pirmajā klasē, bet man pirmajā kursā.

-   Mēs abi būsim skolnieki? - bērns jautāja.

-   Tā iznāks.

-  Vai tu arī mācīsies lasīt, rakstīt un rēķināt?

-   Tas būs jādara tev. Es mācīšos zīmēt.

-        Bet tu jau to proti! - Kristīne iesaucās. - Kāpēc tev vēl jāiet skolā?

Es iesmējos.

-        Tāpēc, lai tev būtu gudrs tētis, - atbildēju. - Lai es saņemtu diplomu par skolas beigšanu un uz šī diploma ar zelta burtiem būtu uzrakstīts - Mākslinieks.

Pēc tam Kristīne aizkrēja uz māju pie vecmāmiņas, bet es piegāju pie sētas un paskatījos uz kaimiņu dārzu. Tur, noņēmusi krūšturi un sevi ietērpusi vienīgi mazās bikini biksītēs, krāsainā šūpuļkrēslā sēdēja mana kādreizējā pirmā sieviete Gunita Kozlovska. Kamēr es biju Afganistānā, no viņas bija aizgājis tās greizsirdīgais vīrs, un tagad Gunita jau vairākus gadus dzīvoja brīvas sievietes dzīvi.

-   Sveika, Gunita! - es uzsaucu. - Kā iet šai bēdu ielejā?

-        Čau! - Gunita tūlīt atsaucās. - Iet slikti! Bet tu gan izskaties laimīgs! Beidzot esi saticis savu sievieti?

-        Nē, - pakratīju galvu. - Kāpēc mēģināt satikt citu, ja man tāpat pa rokai esi tu?

-        Ļoti prātīgi darīts! - Gunita sāka smieties. - Patiešām. Vislabākās lietas mums vienmēr atrodas deguna galā. Bet kaut kas tomēr ir noticis.

-        Šodien mani uzņēma akadēmijā, - paziņoju. - Esmu kļuvis students.

-       Vai tik tiešām, Krist, tu to esi dabūjis gatavu? - Gunita neslēpa pārsteigumu.

-  Jā!!! - es kliedzu. - Vai uz to mums nevajadzētu iedzert?

-       Labprāt! - Gunitai nebija iebildumu. - Vērts būtu darīt ne tikai to!

-   Lai iet! - es teicu. - Šampanieti?

-        Kaut ko arī stiprāku, - Gunita pateica. - Ja jau svētki, tad lai tie arī ir kā svētki! Par visu maku!

Es aizgāju uz netālu esošo veikalu un nopirku divas pudeles šampanieša un vienu pudeli konjaka. Iegāju Kozlovsku dārzā un redzēju, ka Gunita turpina sauļoties.

-   Ko tu slinko? - es prasīju. - Kāpēc neklāj galdu?

-       Tūlīt, - Gunita atbildēja. - Es tikai gribēju, lai tu vēlreiz paskaties uz manām krūtīm.

-  Vai domā vēlāk nerādīt?

-       Ko tu, Krist! - Gunita sacīja. - Es tev parādīšu visu, kas man ir. Bet viss, kas man ir, ir labs.

-       Protams, - es piekritu. - Bet nesāksim tūlīt ar mīlēša- nos! To atstāsim uz svētku beigām.

Gunita iesmējās, paņēma sev blakus nolikto krūšturi un iegāja mājā. Es apsēdos brīvajā šūpuļkrēslā, pagriezu seju pret sauli un pievēru acis. No ielas pretējās puses pēkšņi atskanēja smeldzīgas saksofona skaņas. Kādā nelaimes gadījumā redzi zaudējušais Ričards Ozols atskaņoja pazīstamo Frederika Lova melodiju no slavenās amerikāņu kinofilmas "Mana skaistā lēdija".

Es jutos laimīgs, bet tajā pašā laikā man nez kāpēc gribējās arī raudāt.

26. nodala

*

Pagāja divpadsmit gadi.

Kādi tie bija - man grūti novērtēt. Katru dienu kaut kas notika, un katrs gads ar kaut ko tomēr atšķīrās.

Pirmais lielākais notikums nenoliedzami bija Kristīnes skolas gaitas. Viņa bija apdāvināts bērns. Jau otrajā klasē fizkultūras skolotāja ievēroja, ka Kristīne ir ļoti plastiska, vingra un neparasti kustīga. Viņai patika dejot. Es jau domāju par Kristīnes iesaistīšanu "Zelta sietiņa" nodarbībās, bet tad aizvedu viņu uz baleta "Zizele" izrādi, kur galveno solo partiju dejoja Zita Ersa. Kristīne jutās bērnišķīgi pacilāta un neslēpa sajūsmu. Pēc tam viņa nopietna pateica:

-   Tēti, es arī to gribētu darīt.

-   Ko? - uzreiz nesapratu.

-  Tāpat kā viņa, - Kristīne atbildēja. - Gribu dejot baletu.

-       Tas tā skaisti izskatās tikai uz skatuves, - es teicu. - Patiesībā tas ir ellīgi smags darbs.

-  Vienalga, - Kristīne neatlaidās. - Es gribu būt balerīna!

-   Tu to nopietni?

-        Jā, tēti, - meitene apgalvoja. - Ko man dos "Zelta sietiņš"? Bet, izvēloties baletskolu, es izvēlos arī savu nākotni. Tā būs mana profesija.

-       Tu runā kā pieaudzis cilvēks, - es sacīju. - Vai tev to visu sastāstīja vecmāmiņa?

-       Arī viņa, - Kristīne atbildēja. - Bet galvenokārt tā esmu nolēmusi pati.

-        Tu pati vēl neko nevari izlemt, - es viņai atgādināju. - Bet ja nu es to negribu un tevi nekur nelaižu?

Kristīne mirkli domāja.

-        Tādā gadījumā tu būsi slikts tētis, - meitene nopietna sacīja. - Tu parādīsi, ka mani nemaz nemīli.

-   Vai tev kādreiz ir šķitis, ka es tevi nemīlu?

-        Nē, tēti, tu mani ļoti mīli un tāpēc es gribu… Es to ļoti gribu!

-        Labi, Kristīn, - beidzot piekritu. - Lai notiek, kā tu vēlies! Tikai tev uzreiz ir jāzina, ka iestāšanās Rīgas horeogrāfijas vidusskolā nav atkarīga tikai no tavas vai manas vēlēšanās! Vai tu tur derēsi, to izšķir speciālisti. Turklāt tev būs jāiztur milzīgs konkurss.

-   Es konkursu izturēšu, - Kristīne apņēmīgi pateica.

-        Nav slikti būt par sevi tik pārliecinātai, bet… Vienmēr dzīvē jārēķinās arī ar to, ka vari zaudēt.

- Es nezaudēšu, - Kristīne teica. - es tāpat kā tu dzīvē gribu vienmēr uzvarēt.

Skumji pasmaidīju. Es vēl nekad nebiju uzvarējis. Man tikai dažreiz bija paveicies.

Taču tā ari notika. Kristīne spoži izturēja konkursu un viņa tika uzņemta Rīgas horeogrāfijas vidusskolā. Līdz skolas beigšanai bija vēl atlikuši nepilni divi gadi, bet viņa ar pārējiem audzēkņiem tā ari uz skatuves vēl īsti nebija tikusi. Operas namā jau piekto gadu ritēja kapitālais remonts, teātra baleta trupa braukāja pa ārzemēm, kur parasti nevienu baletskolas audzēkni līdzi neņēma.

Bet viss vēl bija priekšā.

Gan izrādes, gan skatītāju sajūsmas pilnie aplausi, ziedi, slava un spoža baletdejotājas karjera.

Kristīne savos sešpadsmit gados bija izveidojusies par neparasti skaistu meiteni. Viņa nēsāja garus, tumšus matus, bija slaida, ar klasiski veidotu seju un lielām acīm. Viņa vairāk atgādināja grieķieti vai itālieti nekā latviešu meiteni.

Es meitu mīlēju un ar viņu lepojos. Man bija patīkami ar viņu parādīties gan sabiedrībā, gan būt kopā mājās. Kristīni ļoti mīlēja arī mana māte, taču otra vecmāmiņa ar vectētiņu, tas ir, Sandras vecāki, par viņu nelikās ne zinis. Tas bija vairāk nekā savādi. To, ka viņi mani nez kāpēc neieredzēja jau no mūsu pirmās iepazīšanās reizes, es vēl kaut kā spēju saprast. Viņi savai vienīgajai meitai bija iecerējuši labāku cilvēku par mani un visu mūžu uzskatīja, ka Sandras slimībā un nāvē kaut kādā veidā vainīgs esmu tieši es. Taču viņu absolūti vienaldzīgā attieksme pret savas meitas turpinājumu man dažbrīd šķita tik dīvaina un neparasta, ka es viņus jau sāku uzskatīt par garīgi slimiem cilvēkiem.

Kas vēl pa šiem gadiem man palicis atmiņā?

Protams, Mākslas akadēmijas beigšana un mans gandrīz vai skaļu skandālu izsaukušais diplomdarbs "Pie krusta piesistais". Neviens šo gleznu tā pa īstam nesaprata. Kāpēc pie krusta piesistais cilvēks, kurš varēja būt gan Jēzus Kristus, gan jebkurš no mums, nemokās sāpēs un ciešanās, bet skaļi smejas?

Par ko?!

Par tevi, atbildēju. Un par mani. Viņš smejas par mums visiem!

Kāpēc?!

Tāpēc, ka cilvēks ir muļķīgs, vientiesīgs un ļoti nežēlīgs radījums.

Kristīne savos sešpadsmit gados bija izveidojusies par

neparasti skaistu meiteni.

Vai tāda ir arī tava māte?

Nē.

Tava meita?

Nē.

Tava mīļotā sieviete?

Nē.

Varbūt tu pats?

Nē.

Tad kāpēc tas cilvēks tomēr smejas? Tavs skaidrojums ir nepareizs.

Iespējams, es domīgs piekritu. Varbūt viņš smejas par visu pasauli? Un par visu, kas šajā pasaulē notiek?

Vai par to ir jāsmejas? Varbūt tomēr vajadzētu raudāt?

Asaru jau tā ir par daudz. Tās nekad neko nav devušas.

Ko tādā gadījumā dod smiekli?

Nicinājumu, es atbildēju. Cilvēks pie krusta nicina tiesu, nežēlību, nicina sodu, muļķību, mantkāri un varaskāri, nicina gļēvulību, nodevību un pat savu moku pilno nāvi! Viņš ir

uzvarētājs! Viņš nav lūdzis žēlastību, viņš nav padevies! Viņš nicina un smejas par cilvēkiem, kuri šodien viņam ir piesprieduši nāves sodu, aizmirsdami, ka varbūt jau rīt viņus pašus savukārt tiesās citi cilvēki!

Pa šo laiku man bija arī dažas sievietes, taču tās neko labu un paliekošu atmiņā nav atstājušas. Es pamatā turējos pie savas kaimiņienes Gunitas, bet nekas vairāk par vienkāršu seksuālu izlādēšanos mūs kopā nesaistīja.

Un tad pienāca diena, kad manā darbnīcā negaidīti ienāca kāda jauna meitene. Toreiz nekādi nevarēju paredzēt, ka vēlāk tieši viņa būs par iemeslu manas dzīves vistraģiskākajiem notikumiem.

27. nodaļa

Es tikko biju pabeidzis kārtējo gleznu, pagāju dažus solus atpakaļ un apmierināts uz to ilgi skatījos. Man tā patika, lai gan patiesībā tā bija pretīga. Es nerunāju par gleznas māksliniecisko kvalitāti. Esmu labs mākslinieks, varbūt pat ģeniāls, lai gan manu darbu īstais novērtējums droši vien nāks krietni vēlāk. Mani darbi nav domāti saloniem vai mietpilsoņu istabu interjeriem. Tie vislabāk iederētos… Es pat īsti nezinu. Lai varētu izdzīvot, pārdošanai uzgleznoju arī cita žanra bildes - kluso dabu, kādu ainavu, bet visbiežāk sieviešu aktus. Tos labprāt pirka, un es badā nemiru. Taču mana īstā mākslinieka būtība atklājās citās gleznās, kuras labi iederētos vienīgi mana paša darbnīcā, kara muzejā vai pilsētas psihiatriskajā slimnīcā.

Tikko pabeigtais darbs, nedaudz atkārtojot slaveno Kārļa Padega gleznu Madonna ar ložmetēju, saucās Dāma ar kalašņikovu. Gleznā biju attēlojis stāvam skaistu sievieti garā, melnā samta vakartērpā, viņai ap kaklu sudraba ķēdītē karājās spožs briljants, pirkstus greznoja vairāki dārgi zelta gredzeni, bet rokās viņa turēja šaušanai sagatavotu kalašņikova automātu. Sieviete mutē turēja kūpošu cigareti, bet viņai priekšā uz galdiņa stāvēja līdz pusei piepildīta vīna glāze un Dostojevska romāns Noziegums un sods.

Arī es aizsmēķēju cigareti, aizgāju līdz lielajam darbnīcas logam un vēlreiz paskatījos uz gleznu.

Skaisti un baigi, es nodomāju. īsta mūsdienu lietišķā sieviete! Viņa prot sevi aizstāvēt. Pie vajadzības no sava izvēlētā dzīves ceļa novāks jebkuru, kas viņai traucēs iet uz priekšu un sasniegt nosprausto mērķi. Izlasījusi dižo Dostojevska romānu, tāpat kā es un daudzi citi, tā arī skaidri nesaprot, kas tad īsti ir noziegums, kas sods? Naudas dēļ nokaut vārgu vecenīti no kristīgās morāles viedokļa, protams, ir ārkārtīgi smags noziegums, taču absolūti skaidri apzināties nozieguma patieso būtību un tā pareizo definīciju cilvēku lielākajai daļai tomēr neļauj tā rūgtā pieredze, ko cilvēce guvusi visdažādāko revolūciju, militāro valsts apvērsumu un karu laikā. Tad cilvēku slepkavošana, arī šādu vārgu vecenīšu un pat bērnu galināšana, tiek taču uzskatīta par tavu vistiešāko pilsoņa pienākumu! Un, ja esi šo pienākumu labi veicis, tas ir, labi slepkavojis, tu saņem vēl priekšniecības uzslavas un tieci apbalvots ar ordeņiem un medaļām!

Es ari esmu saņēmis Kaujas Sarkanās Zvaigznes ordeni.

Tad vēl iedomājos, kā izskatītos, ja kādas politiskās krīzes brīdī vai ārvalstu agresijas gadījumā, paklausot aicinājumam aizstāvēt dārgo tēvu zemi, arī mūsu lepnās, lietišķās, taču tomēr pārsvarā tik sievišķīgās sabiedrības dāmas rokās tvertu kalašņikovus un, acis nemirkšķinot, aukstasinīgi sāktu šaut…

Pagriezos ar seju pret logu un skatījos uz zilajām un ļoti tīrajām debesīm. Tā bija tāda pati maija diena, kāda ir šodien, kad dārzos zied ābeles un ķirši, pasaule un cilvēki šķiet brīnumjauki, saule pienākusi ļoti tuvu tavas mājas jumtam, un tu gaidi notiekam kādu brīnumu, uz brīdi aizmirstot, ka vislielākais brīnums šajā pasaulē esi tu pats.

Pēkšņi pie durvīm pieklauvēja. Nedaudz pagriezos sāņus un skaļi uzsaucu: - Jā, jā! Nāciet vien iekšā!

Durvis atvērās, un darbnīcas telpā ienāca apmēram divdesmit, divdesmit trīs gadus veca jauniete. Viņas seja bija klasiski skaista, vienīgi pirmajā mirklī to nedaudz bojāja stipri liels apmulsums. Meitenei bija slaids augums, blondi mati, spilgti uzkrāsotas lūpas, ķermeņa augšdaļu sedza līdz pusei aizpogāta balta mežģīņu blūzīte, bet apakšdaļa bija noslēpta aiz ļoti īsiem un stipri šauriem džinsa auduma svārciņiem, gaišām ķermeņa krāsas zeķbiksēm un baltām augstpapēžu kurpītēm.

- Es ļoti atvainojos, - meitene klusi sacīja. - Vai jūs esat mākslinieks Krists Kristsons?

Dažus brīžus klusēju, tad uzprasīju:

-  Vai es pēc mākslinieka neizskatos?

Meitene samulsa vēl vairāk.

-        Grūti pateikt. Visi mākslinieki nēsājot bārdas un beretes, bet jums…

-        Man beretes nav, - es teicu. - Arī bārdas nav. Tas tiesa. Jūs esat vērīga meitene. Bet tā bārdas un berešu nēsāšana nāk vēl no Rembranta laikiem. No mūsu māksliniekiem visskaistākā berete ir Uldim Zemzarim. Tāda liela, no tumša samta. Viņš tad arī vienīgais izskatās pēc tipiska mākslinieka. Bet tādi kā es… Vai es jums atgādinu miesnieku?

Meitenes sejā mulsumu nomainīja tikko jaušamas bailes.

-        Ko jūs! - viņa strauji papurināja galvu. - Jūs man neatgādināt neko.

-        Paldies Dievam! - es iesmējos. - Es līdzinos jebkuram cilvēkam uz ielas.

-   Es tā negribēju teikt…

-        Bet varējāt pateikt. Droši! Radošam cilvēkam nav jāizceļas ar savu ārieni, bet gan ar saviem darbiem! Panāc šurp! Nebaidies! Nostājies blakus un paskaties uz to bildi! Skaties uzmanīgi un pēc tam pasaki, ko tu izjūti un domā!

Meitene ilgi skatījās uz tikko pabeigto gleznu, piegāja tuvāk, tad atkal atgriezās iepriekšējā vietā un ilgi domīgi klusēja.

-   Nu, ko tu saki? - nepacietīgi prasīju. - Ko jūti?

-   Stindzinošu aukstumu, - meitene atbildēja.

-   Tātad nepatīk?

-        Es nezinu… Man šķiet, mākslas darbam vajadzētu sasildīt cilvēku dvēseles, bet šī glezna… Man kļūst bail.

-   No kā? - es ātri prasīju.

-        Ir tāda sajūta, it kā tā sieviete tūlīt varētu sākt šaut, - meitene sacīja un patiešām nodrebēja.

-         Bravo! - priecīgs iesaucos un uzliku roku uz meitenes pleca. - Tas ir tieši tas, ko es vēlējos! Mērķis ir sasniegts. Glezna ir laba. Tā sieviete patiešām kuru katru brīdi var sākt šaut! Tu redzi, kā mirdz viņas lielās acis? Tās ir apņēmības pilnas. Varbūt gleznu vajadzētu nosaukt Brīdinājums. Tā būtu pareizāk. Sieviešu acīm jāstaro vienīgi mīlestības priekā, bet lielākajai daļai mūsdienu sievietēm acis ir aukstas. Tās vairs nespīd ne mīlestībā, ne savu jūtu atdevē, ne spējā otra cilvēka labā nest kādu upuri. Mēs visi esam kļuvuši pārāk lietišķi, dzīves smaguma nomākti, kašķīgi, skaudīgi un naida pilni.

Beidzot novērsu skatienu no gleznas un atkal vērīgi paskatījos uz blakus stāvošo meiteni.

-   Ko tu no manis gribi?

Meitene nolieca galvu, ilgi klusēja, tad pajautāja:

-  Vai jūs mani neuzcienātu ar cigareti?

Es viņai pasniedzu Marlboro cigareti un arī pats aizsmēķēju, gaidīdams, kas notiks tālāk.

-   Man viena pazīstama sieviete sacīja… - meitene joprojām bija pagalam apmulsusi, lai gan ne pēc kādas svētās jaunavas vis neizskatījās. - Viņa teica, lai es atnāku pie jums… Jums dažreiz esot vajadzīgas modeles. Un jūs dažreiz viņām pat samaksājot…

Uzreiz visu sapratu.

-   Tu esi uz sēkļa? - es prasīju.

-  Jā, - meitene piekrītoši pamāja ar galvu. - Turkāt vēl uz pamatīga…

-   Tagad katrs otrais avarē, - es sacīju un nez kāpēc uzreiz pret meiteni izjutu dziļu līdzjūtību. Es nebiju nekāds nabago aizstāvis. Skaidri sapratu, ka šodien pienācis laiks, kad katram sūri grūti jācīnās par savu pastāvēšanu, ko šī meitene arī centās darīt. Tas viņai drīzāk darīja godu, nevis kaunu.

Pie manis tolaik nāca daudzas modeles, pārsvarā Mākslas akadēmijas un Universitātes studentes. Lielākai daļai es tik tiešām arī maksāju - piecus latus par seansu. Bet izskatījās, ka šī meitene būtu ar mieru pozēt pat par latu - lai tikai iznāktu cigaretēm un maizei.

To es, protams, tikai tā iedomājos, taču diemžēl tā izrādījās patiesība. Viņa patiešām bija uz pamatīga sēkļa.

Pēc ilgiem gadiem pēkšņi pret kādu cilvēku izjutu žēlumu. Pārsteidzoši, ka pret sievieti, jo no tā brīža, kad no manis aizgāja kāda sieviete, nicīgi pateikdama: "Tu neesi nekāds mākslinieks! Tu esi vienkārši prasts diletants!", es pret visām sievietēm labākajā gadījumā izjutu pilnīgu vienaldzību, sliktākajā - klaju naidu. Tolaik biju pārdevis tikai vienu gleznu un nemaz aizejošai dāmai negribēju atgādināt, ka pasaulslavenais Van Gogs savas dzīves laikā arī pārdeva tikai vienu gleznu, toties tagad par viņa bildēm bagātnieki maksā desmitiem miljonu dolāru.

Taču neko neteicu. Es zināju, ko viņa man atbildēs.

"Kamēr pienāks tas laiks, kad tavas drausmīgās gleznas kāds iedomāsies pirkt, mēs jau sen būsim nosprāguši badā!"

Pēc tam es pamazām sāku gleznot ari ainavas, klusās dabas un aktus.

Tādas bildes kā Sieviete ar kalašņikovu vai Nāves dārzs, kur starp ziedošām, spilgti sarkanām rozēm mētājas nošautu cilvēku galvaskausi, es gleznoju pats priekš sevis vai ari nākotnei.

-   Kā tevi sauc? - pajautāju.

-  Vanda, - meitene atbildēja. - Vanda Rubinska.

-   Esi poliete?

-Jā.

-  Varbūt gribi kaut ko ari iedzert?

-   Labprāt, - meitene tūlīt atbildēja.

Aizgāju līdz bāram, izņēmu jau aizsāktu konjaka pudeli, sameklēju glāzes un šokolādes tāfelīti. To visu uzliku uz neliela galdiņa pie loga un aicināju meiteni apsēsties.

-  Nekas dižs jau nav, - es sacīju, - bet tādiem kā mēs labs diezgan.

-  Vai tad arī jums klājas grūti? - Vanda, izdzērusi glāzīti konjaka un uzkodusi nelielu šokolādes gabaliņu, prasīja.

-  Viss šajā dzīvē ir relatīvs, - domīgs teicu. - Var pilnīgi droši pieņemt, ka mēs pašlaik esam vislaimīgākie cilvēki pasaulē. Tev šobrīd nav naudas? Nu un tad? Toties tu esi jauna un skaista! Droši vien arī vesela. Izskaties seksīga. Jebkurš vīrietis tevi gribēs paņemt. Es saprotu - tev vēl negribas iet uz Caka ielu vai strādāt kādā viesnīcā ar ārzemniekiem. Kāda sieviete ieteica, un tu atnāci pie manis. Viņa droši vien tev arī pateica, ka es nekad, ja pati modele to nevēlas, nevienai nepieskaros pat ar mazo pirkstiņu. Tas, ko dara mākslinieks un modele, ir diezgan smags darbs. Abiem ii- jābūt ļoti pacietīgiem. Bet, kad darbs ir pabeigts… tad var visu, ja abi grib. Tā ka, Vanda, arī man nevajadzētu daudz žēloties. Es tāpat vēl esmu jauns un vesels, pēdējā laikā labi pērk manis gleznotos aktus un dažas citas gleznas. Piemēram, rīt atnāks kāds vīrs pēc šīs bildes. Redzi? Nav slikta, vai ne? It kā nekā sevišķa tur nav - uz spilgti sarkana debess fona priekšplānā redzams melns, bezlapains koks ar dažiem nolauztiem zariem, bet labajā pusē mirdz spoža rietoša saule.

-  Tu uzzīmēsi arī mani? - Vanda jautāja.

Es viņu vēlreiz rūpīgi noskatīju no galvas līdz kājām. Augums bija nevainojams, bet pati meitene skaista.

-  Tev nebūs kauns izģērbties? - es painteresējos.

-   Pilnīgi kailai?

-Jā.

Vanda pasmaidīja.

-   Par to tu neuztraucies! Es bieži esmu izģērbusies.

-   Piedod, Vanda, un neapvainojies! Vai gadījumā neesi… - es uz brīdi apmulsu, pēkšņi saprazdams, ka tūlīt droši vien pateikšu lielu muļķību, bet Vanda draiski iesmējās.

-   Nē, Krist, nē! - viņa sacīja. - Es neesmu prostitūta. Varbūt tas man vēl tikai stāv priekšā, bet pašlaik… Ja es šādā veidā gribētu nopelnīt naudu, tad no tevis nelūgtu piecus latus. Tad es no tevis paprasītu visus piecdesmit! Domāju, ka vismaz pagaidām esmu tik daudz vērta. Bet kas attiecas uz izģērbšanos… Esmu bijušā Rīgas Operetes teātra aktrise. Dziedāju un dejoju. Bet, kā zini, pirms četriem gadiem Kultūras ministrija teātri aizklapēja ciet, un es paliku uz ielas. Citas profesijas man nav. Dzīvoju uz mātes rēķina. Vīra arī vēl nav. Tad sarunāju darbu kādas populāras viesnīcas dejotāju trupā. Tas bija kaut kas līdzīgs varietē vai kabarē uzvedumam. Mums tur bieži lika dejot gandrīz vai kailām, un tas jau stipri līdzinājās striptīzam. Neko daudz arī nemaksāja, bet pēc uzstāšanās viena daļa vīriešu kļuva gandrīz vai traki. Aicināja pie sevis numuros, šķiedās ar naudu un šampanieti. Zini, es patiešām vienreiz esmu mazgājusies šampanieša vannā! Īstenībā tas bija ārkārtīgi stulbi, bet tomēr patīkami. Tā ir pietiekami laba sajūta skatīties, kā kaisles pārņemts vīrietis tevis dēļ sajūk prātā. Es toreiz saskaitīju - Igors vannā izlēja simt astoņpadsmit pudeles šampanieša! Pēc tam viņš mani mazgāja. Bez ziepēm, protams. Tā viegli ar plaukstu kaklu un krūtis un visas pārējās ķermeņa daļas… No rīta vēl iedeva tūkstoš dolāru. Runājot atklāti, Igors mani nopirka. Es praktiski kļuvu viņa īpašums. Viņš man aizliedza dejot. Igors bija skarba rakstura vīrietis. Es nezinu, ar ko viņš nodarbojās, taču par to, ka viņš ir liels bandīts, nešaubījos. Tā arī izrādījās. Drīz viņu arestēja, apsūdzēja reketā, taču neko daudz pierādīt nespēja, visi liecinieki mainīja vai atteicās no liecībām, un Igoru notiesāja tikai uz diviem gadiem. Drīz jau nāks laukā. Bet pa to laiku man nomira māte, pašlaik esmu viena, darba man nav, naudas tāpat… Tad man Sarmīte pateica, lai atnākot pie tevis. Pieci lati, protams, nav nekāda lielā nauda, taču kādam laikam pietiktu. Es gribu pēc iespējas tālāk atbīdīt to brīdi, kad man vajadzēs vai nu patiešām iet uz ielas, vai atgriezties tajā viesnīcā… Taču nu jau vairs nekā dejotājai, bet… Pats saproti.

Vanda apklusa un ātri izdzēra glāzi ar konjaku. Atkal uzkoda šokolādes gabaliņu un grūtsirdīgi pasmaidīja.

-   Izstāstīju tev visu savu dzīvi, - viņa klusi teica. - Skumji, vai ne?

-  Jā, - es piekritu. - Nekā priecīga tur nav. Jūtu tev līdzi, vienīgi… Stipri šaubos, vai pieci lati var izglābt tavu dzīvi.

-   Kas tad to vai- ? - Vanda prasīja un raudzījās man acīs.

-   Nezinu, - paraustīju plecus, - taču domāju, ka atrisinājums tomēr neslēpjas naudā.

Vanda kļuva vēl grūtsirdīgāka. Uz viņas biezajām, spilgti izkrāsotajām lūpām pavīdēja viegls, ironisks smīns.

-   Tu taču negribi teikt, ka visu vai- glābt mīlestība?!

-   Nē, to es patiešām negribētu teikt, - sacīju. - Mīlestība daudz biežāk visu izposta, nekā glābj. Manuprāt, tev vienkārši ir jāatrod darbs.

-   Es to pati zinu, - Vanda teica. - Es jau trīs mēnešus neesmu maksājusi ne par elektrību, ne dzīvokli. Mani var izmest uz ielas. Bet darba nav! Tu saproti, Krist. Es nekur darbu nevaru atrast! Man nav nekādas profesijas! Es kādu laiku varu būt atkal vienīgi striptīza dejotāja vai vēlreiz īslaicīgi kļūt par kāda bandīta mīļāko! Bet ko tālāk? Man ir tikai divdesmit četri gadi! Visa dzīve vēl priekšā, bet kas mani tur gaida? Prostitūtas liktenis?

Vanda sāka raudāt. Man viņas kļuva žēl. Es sapratu - ja mūsu kultūras ierēdņi nebūtu aizklapējuši ciet Operetes teātri, šī jaunā un ļoti pievilcīgā sieviete mierīgi strādātu savu aktrises un dejotātas darbu, būtu apmierināta un ne par ko nesūdzētos. Viņa varētu dzīvot cilvēka un sievietes cienīgu dzīvi. Bet tagad viņai jākļūst vai nu par mauku, vai ubadzi.

Es nezināju ne ko teikt, ne ko darīt.

Slavēt vai nolādēt brīvo Latviju?

Priecāties par mūsu himnu, karogu un daudzpartiju vēlēšanām?

Uz ielām apbrīnot dārgos limuzīnus un preču pārpilnos veikalus?

Nu un tad?

Ja sievietei, trūkuma spiestai, par naudu jāatdodas kādam pretīgam tipam, ja bērniem jāubago, ja spēka pilnu vīrieti vai jaunu sievieti pārņem bezspēcīgs izmisums, meklējot un neatrodot darbu, tad cilvēkiem uz atbrīvošanos no padomju impērijas, mūsu himnu, karogu un politisko brīvību vienkārši gribas uzspļaut!

Piegāju pie Vandas, ar abām rokām apņēmu viņas plecus un klusi pateicu:

-   Ja gribi, vari palikt pie manis. Tev nevajadzēs obligāti kļūt par manu mīļāko, taču kādu laiku vari padzīvot un, iespējams, tavas dzīves problēmas atrisināsies it kā pašas no sevis.

Vanda pasmaidīja, piecēlās, aplika rokas ap manu kaklu un kaisli noskūpstīja.

-   Tu esi labs, - viņa sacīja. - Tas ir tūkstoš reižu vairāk, nekā es biju gaidījusi.

Arī es pasmaidīju, tobrīd vēl pat iedomāties nespēdams, ka tieši šajā mirklī Liktenis tiesas spriedumā par man piespriesto nāves sodu jau ieraksta savus pirmos teikumus…

28. nodala

*

Tā bija ļoti neparasta un laimīga sajūta - es, mana māte un Vanda sēdējām nesen atjaunotajā Operas zālē un satraukti vērojām, kā baleta izrādē Gulbju ezers pirmo reizi mūžā publikas priekšā uz teātra skatuves dejo mana meita Kristīne.

Nemācēju spriest, vai viņa to dara izcili, labi vai tikai apmierinoši. Man šķita, viņa to dara ģeniāli.

Es uz viņu skatījos kā apburts un nu jau vairs ne mirkli nešaubījos, ka Kristīnes dzīve un nākotne būs tikpat balta un tīra, cik balts un tīrs ir viņas balerīnas tērps.

Žēl, Sandra, ka tu šodien nevari būt kopā ar mums, es domāju. Tu neredzi, cik liela ir jau izaugusi mūsu meita, cik viņa ir skaista un talantīga, cik viņa ir apņēmības pilna pašas izvēlētajā profesijā sasniegt augstākās virsotnes. Nešaubos, tu būtu tikpat laimīga kā es. Mēs abi varētu būt lepni, ka esam spējuši radīt un izaudzināt tik labu un talantīgu bērnu.

Vakarā, atgriežoties mājās un atzīmējot Kristīnes pirmo uzstāšanos uz Operas skatuves, es viņu ievedu savā darbnīcā, liku pārģērbties, un uzgleznoju viņas portretu baltajā balerīnas tērpā.

Uz melna aizmugures fona tuvplānā pirueti taisīja jauna, apbrīnojami skaista balerīna. Tur bija kaut kas no Degā.

Kristīnes vijīgās roku kustības atgādināja lēni lidojoša putna spārnus, bet tīrā un gaišā seja pauda visas pasaules daiļumu, atgādinot, ka viss šis apbrīnojamais skaistums un pats cilvēks ir mūžīgs un tajā pašā laikā arī tik nožēlojami īslaicīgs…

-  Vai es dejoju labi? - Kristīne jau kuro reizi vaicāja.

-   Labāk vairs nebija iespējams, - es atbildēju.

-       Es biju laimīga, - Kristīne sacīja. - Tā bija vēl nekad nepiedzīvota sajūta.

-   Tu laimīga būsi vienmēr, - es apgalvoju.

-       Tu tici, tēti, ka es kādreiz varētu kļūt arī par baleta solisti?

-        Protams, - teicu. - Es nemaz par to nešaubos. Tu pavisam drīz kļūsi par mūsu baleta spožāko zvaigzni.

-   Tu patiešām tam tici?

-   Bet tu pati? Tu šādai iespējai netici?

-   Es tāda gribētu būt, - Kristīne atbildēja, - bet…

-       Tu nedrīksti šaubīties! - es sacīju. - Mērķis ir uzstādīts. Tagad tikai atliek tajā precīzi trāpīt.

-   Bet ja man tas neizdosies?

-        Tā nekāda traģēdija nebūs. Ne visi kļūst par spožām zvaigznēm, ne visi var būt pirmie. Dažreiz ir jāsamierinās arī ar neveiksmēm.

-   Vai pats esi sasniedzis, ko vēlējies?

-       Jā, Kristīn. Atšķirībā no citiem, man slava nav vajadzīga. Man svarīgi ir sevi izteikt. Vai esi ievērojusi, ka mākslinieku kopējās izstādēs apmeklētāji pie manām gleznām stāv visilgāk?

-   Tāpēc, ka viņiem tās ir grūti saprotamas.

-        Nav tiesa, Kristīn. Vai viņi, piemēram, šo gleznu nesapratīs? Vai vispār ir iespējams nesaprast skaistumu? Un ne tikai tas. Pārsvarā manās gleznās skaistuma ir visai maz. Toties ir skarbums un vienmēr kāds noslēpums. Starp citu, arī skaistums ir viens no pasaules lielākajiem noslēpumiem.

-        Nē, - Kristīne pakratīja galvu. - Skaistums nav lieta par sevi. Tā ir mūsu uztveres sajūta. Tāpēc tā nekad nav objektīva un simtprocentīgi pareiza. Vieniem balets patīk, citiem ne. Vieniem tas neapšaubāmi izraisa vispatīkamākās emocijas, kādas var radīt vienīgi mīlestība un skaistā sapratne, bet citiem tas varbūt izsauc pat pretīgumu. Tāpat ir ar tavām gleznām.

-       Ar manām gleznām ir daudz sarežģītāk, - es domīgs iebildu. - Tajās ir arī kaut kas tāds, kas cilvēkam parasti slēpjas viņa zemapziņas dzīlēs. Un tad, kad viņš to ierauga gleznā, cilvēks jūtas pārsteigts un dažreiz pat šokēts. Bet tas viss tomēr ir patiesi un reāli, vienīgi mūsos ļoti dziļi noslēpts. Es to atklāju. Tāpēc mani mīl un nīst. Atzīst un noliedz. Bet tev, Kristīn, tas nedraud. Tava māksla ir absolūti tīra. Tā ir patiesa skaistuma demonstrēšana tās vispilnīgākajā formā. Būtībā tas nemaz nav svarīgi - tu uz skatuves dejo solo partiju vai esi nodarbināta kordebaletā. Tu jebkurā gadījumā demonstrē skaistumu un sievišķību. Tas ir tas pats vai gandrīz tas pats, kā skaistai, eleganti apģērbtai un labi koptai iziet pastaigāties uz ielas. Arī tā ir skaistuma demonstrēšana un savas būtības izpaušana.

Kristīne ilgi klusēja, tad negaidīti uzprasīja:

-  Vai mana mamma bija skaista?

-Jā, - es apliecinoši palocīju galvu. - Sandra bija jauna un ļoti skaista meitene. Drīz jau tu būsi sasniegusi viņas gadus.

-   Tu viņu izvēlējies tikai tāpēc?

-        Nē, Kristīn, ne tikai tāpēc. Es viņu jau pirmajā mirklī iemīlēju.

-   No pirmā acu uzmetiena?

-   Tā dažreiz notiek.

-   Kāpēc viņa izvēlējās tevi?

-   Nezinu.

-  Varbūt arī viņa iemīlējās no pirmā skatiena?

-   Ļoti iespējams.

-  Jūs bijāt laimīgi?

-        Droši vien. Bet mums bija atvēlēts maz laika - tikai daži mēneši. Tad sekoja mans dienests armijā, Afganistānas karš, ievainojums, atgriešanās mājās un…

-   Es jau dzīvoju, vai ne?

-  Jā, Kristīn, tu jau biji.

-  Vai tas tev bija patīkams pārsteigums?

-   Es biju laimīgs.

-   Vai esmu līdzīga mātei?

-        Ne sevišķi. Tu esi tumšmate, bet Sandra bija blondīne. Arī seja tev ir pavisam cita. Man šķiet, tu vairāk līdzinies man vai kādam manam sencim.

-   Savādi, vai ne?

-       Normāli. Tas tā ir pieņemts vienīgi aristokrātu vidū - uzskaitīt un perfekti pārzināt savus priekštečus vēl no pirms- plūdu laikiem. Bet mēs… Es pat nezinu, kas īsti ir bijis mans tēvs. Varbūt tu esi līdzīga viņam?

-   Kāpēc tev vecāmamma neko nestāsta?

-        Mazliet jau ir stāstījusi, taču skaidri jūtu, ka viņa no manis kaut ko nopietnu slēpj.

-       Varbūt tu esi ārlaulības bērns? - Kristīne minēja. - Īslaicīgs sakars, varbūt tikai viena nakts un, lūk, rezultāts! Pasaulē esi tu, un pasaulē esmu es. Ļoti vienkārši, vai ne?

-        Laikam tas nemaz tik vienkārši tomēr nav, - es sacīju. - Viņa nav bijusi laimīga.

-       Nedomāju vis, - Kristīne iebilda. - Vai tiešām visiem cilvēkiem laime saistās vienīgi ar piepildītu mīlestību? Bet vai darbs nevar sniegt laimes sajūtu? Vai daba? Vai vienkārši dzīve, kāda nu katram tā ir iznākusi?

-       Droši vien, Kristīn. Laime ir tikpat nosacīts jēdziens kā nelaime. Bet kā tev pašai ir ar mīlestību? Kāds zēns tev jau ir?

-   It kā…

-   Ko tas nozīmē?

-       Rolands man nāk virsū kā tanks, bet es… Viņš man nepatīk. Nu ne gluži, ka nepatīk, bet es tomēr vēlētos citu.

-        Tu, Kristīn, pareizi dari. Tev vēl nekur nav jāsteidzas. Gan jau īstais negaidīti atnāks pats. Vai arī pati aiziesi pie viņa.

Kristīne mani cieši noskatīja.

-        Bet kā tev, tēti, ir ar mīlestību? - viņa negaidīti painteresējās. - Varbūt taisies ar Vandu precēties?

-       Nē, - asi papurināju galvu. - Es tavai mātei apsolīju, ka vairs nekad…

-        Man Vanda patīk, - Kristīne pateica. - Vai esi redzējis, kā viņa dejo?

-   Nē. Bet viņa man par to ir stāstījusi.

-        Tas nav nekas! Deju nevar izstāstīt. Deja ir jāredz un jāizjūt! Gluži tāpat kā mēs jūtam vēju, sauli vai kāda mīļa cilvēka pieskārienu.

-       Vanda nupat esot sarunājusi darbu kāda restorāna deju trupā, - es sacīju. - Kad sāks dejot, noteikti aiziesim paskatīties.

Ar to mūsu tā vakara saruna beidzās. Kristīne aizgāja uz savām istabām, bet es paliku darbnīcā. Apsēdos vecajā atpūtas krēslā, aizsmēķēju cigareti un sāku domāt.

Patiešām, kas man Vanda tāda bija? Tikai mīļākā? Draugs? Vai patiesi nākamā sieva? Stipri šaubījos. Nenoliedzami viņa man patika. Dažbrīd pat šķita, ka esmu viņā iemīlējies, taču bieži jutos labi, ja viņa pie manis tomēr neatnāca. Es labi jutos viens. Varēju mierīgi strādāt un mani nenomāca citu cilvēku rūpes. Bet tad, kad Vanda atnāca, un mēs kā neprātīgi metāmies gultā…

Tā atkal bija cita pasaule un pavisam cita realitāte.

Tas turpinājās jau gandrīz vai gadu, bet kā mums šis sakars varētu beigties, es vēl joprojām nezināju. Protams, ne jau Sandrai dotais solījums mani visvairāk atturēja no iespējamās laulības. Galvenais, ka nebija tik spēcīgas mīlestības, kādu toreiz jutu pret Sandru. Es sapratu un skaidri zināju, ka neko tamlīdzīgu vēlreiz dzīvē nav iespējams ne satikt, ne pārdzīvot. Taču mana dvēsele prasīja tieši to - tik stipru mīlestību, no kuras man pašam kļūtu bail… Mīlestību, kas var pazudināt. Mīlestību, kuru tu galēji satraukts vari uzlikt uz savas dzīves vienīgās kārts, un gaidīt. Vinnēsi vai zaudēsi?

Diemžēl mūsu uzkrātā mīlestības pieredze rāda, ka zaudējums ir tikpat kā neizbēgams. Tas ir tas pats, kas ar spēļu automātiem. Tu, mezdams latu pēc lata, automāta rokturi vari raustīt kaut miljons reižu pēc kārtas, tik un tā tu nekad neko nevinnēsi! Iemesls ir pavisam vienkāršs - metāliskais ruletes automāts ir tā ieprogrammēts, ka tur nekāds lielāks laimests vispār nav paredzēts! Bet muļķīši spēlē no rīta līdz vakaram. Tāpat kā mēs, gudrie, - no cilvēka un mīlestības vienmēr nez kāpēc gaidām tieši to, ko tie nekad nespēj sniegt!

Vienkārši mīlestībai nav tādas programmas - cilvēkus darīt laimīgus…

Es jau laikam teicu, ka mājas dienvidu galam pirms vairākiem gadiem biju piebūvējis lielu, kapitāli celtu darbnīcu un divistabu dzīvokli, kur varēju strādāt un dzīvot arī ziemā. Darbnīcai bija divas ieejas - atsevišķa, no dārza puses, un otra caur mājas istabām.

Tovakar, kad sēdēju darbnīcas vecajā atpūtas krēslā un domāju par savas dzīves galvenajām sievietēm - Kristīni, māti, Sandru un Vandu - viņas, izņemot, protams, Sandru, mājas lielajā virtuvē gatavoja svētku vakariņas - par godu Kristīnes debijai uz Operas skatuves.

Pēc neilga laika pie manis atnāca Vanda un draiski iesēdās klēpī.

- Tūlīt viss būs gatavs, - viņa teica. Vēl mnzliot piicic

ties.

-  Mēs šos svētkus varam svinēt līdz rītam.

-       Tā droši vien arī darīsim, - Vanda sacīja. - Kristīne ir tik laimīga! Pats arī jūties labi, vai ne?

-  Protams! Es ar viņu lepojos.

-   Bet es lepojos ar tevi, - Vanda iesmējās. - Tu esi mans!

-   Un tu esi mana. Cik ilgi tā būs?

-       Tik ilgi, cik gribēsi, - Vanda atbildēja. - Tas atkarīgs tikai no tevis.

-   Bet ja es tagad tev pateiktu…

-  Ko? - Vanda ātri prasīja. Dažus brīžus klusēju.

-   Pateiksi, ka mani nemīli? - Vanda neatlaidās.

-  Tu no tā baidies?

-   Un tu vēl prasi?

-   Neko no jums, sievietēm, nevar zināt, - es noņurdēju.

-       Tev nekas nav arī jāzina, - Vanda sacīja. - Tev tikai jāzina, ko vēlos es. Un man jāzina, ko vēlies tu.

-   Ko tu vēlies? - painteresējos.

-   Lai tu mani mīlētu, - Vanda atbildēja.

-   Tas tev ir svarīgi?

-       Jā, Krist. Par to, ka tu mani toreiz nepadzini, es tev būšu pateicīga visu mūžu.

-  Tu biji pārāk skaista un nelaimīga, - es pateicu.

-   Tev kļuva manis žēl?

-  Apmēram.

-  Tev, Krist, ir laba sirds.

-        Tas ir tikai pret tevi, Kristīni un māti. Pret pārējo pasauli mana sirds ir cieta un auksta.

Atkal uz neilgu laiku apklusu un maigi noglāstīju Vandas garos matus.

-  Vai atsāksi dejot?

-        Es jau tev teicu. Gribu strādāt. Jau tā pārāk ilgi esmu sēdējusi tev uz kakla.

-   Tas nemaz nebija tik nepatīkami.

-   Un tomēr. Gribu atkal būt patstāvīga sieviete.

-   Tu jau esi patstāvīga.

-       Tas nav tas. Gan teorētiski, gan arī tīri reāli pastāv taču iespēja, ka tu mani jebkurā dienā vari no šejienes padzīt.

-   Stipri šaubos…

-   Neko mēs droši nevaram paredzēt.

-  Dejosi atkal krogā?

-       Ne gluži, - Vanda atbildēja, - lai gan… Viena vieta atbrīvojās viesnīcas Hotel de Rome deju grupā. Tur strādā mana

paziņa, un viņa pierunāja trupas māksliniecisko vadītāju pieņemt mani.

-  Vai darbs atkal tikai vakaros un naktīs?

-  Jā, - Vanda nedaudz apmulsusi apstiprināja.

-   Kam jūsu priekšnesumi būs domāti? - es prasīju. - Vai restorāna apmeklētājiem?

-  Jā. Taču šīs viesnīcas iemītnieki un restorāna apmeklētāji ir gandrīz vai tikai ārzemnieki, turklāt vēl ļoti bagāti…

-  Man tas viss nepatīk, - es skarbi pateicu.

-   Tu negribi, ka es…

-  Jā, Vanda, es negribu, ka tu atkal puskaila vai kaila izklaidētu bagātus ārzemniekus vai mūsu pašu vietējos mafiozņikus.

-   Kāpēc? - Vanda nedaudz pārsteigta jautāja. - Tā, Krist, ir māksla! Uz to, protams, var skatīties visādi, to var pieņemt vai noraidīt, taču tā tomēr ir māksla! Turklāt vēl sena un ļoti savdabīga.

-  Droši vien, - es teicu, - taču tu esi mana draudzene, mana mīļākā un, iespējams, pat nākamā sieva, tāpēc es negribētu, lai tev atkal rastos jauni pielūdzēji vai mīļākie. Krogs tomēr paliek krogs. Dārgs vai lēts. Visas sievietes, kuras tur dejo vai dzied, tiek uzskatītas par lētām un viegli iegūstamām. Tev katru otro vakaru atkal uzradīsies kāds biezais, kurš vēlēsies, lai tu viesnīcas numurā kaila dejotu tikai viņam, vai gribēs tevi peldināt ar šampanieti pildītā vannā.

-   Tas nekad vairs nenotiks, - Vanda apņēmīgi sacīja.

-    Nekur tu nespruksi, - es pateicu. - Ja gribēsi tur strādāt, tas tev būs jādara. Turklāt… Pati sacīji, ka nesen no cietuma iznācis tavs bijušais mīļākais Igors Kļimovs ar iesauku Kļims.

-   Nez vai viņš mani vairs meklēs, - Vanda nopietna teica. - Tā jau ir pagātne. Bet nākotnē… Es gribētu nodibināt pati savu deju trupu. Šai sakarā man ir daža laba ideja. Dejas teātris, vai kaut kas tamlīdzīgs. Latvijā tāds vēl nekad nav pastāvējis. Tu mani atbalstītu?

-   Nezinu, - paraustīju plecus. - Tu esi brīvs cilvēks un vari darīt, ko gribi. Bet īpašu prieku tas man nesagādātu.

-  Mēs par to padomāsim vēlāk, - Vanda teica. - Bet tagad droši vien jau ir jāiet pie galda.

Un tad pēkšņi notika kaut kas tāds, kas man nevarēja ienākt prātā pat vismurgainākajos sapņos. Mājās un manā dzīvē negaidīti ienāca tik drausmīga nelaime, ka patiesībā es līdz pat šodienai no tās neesmu vēl paspējis atgūties.

Es neesmu no tiem vīriešiem, kuri droši apgalvo, ka visas mūsu dzīves nelaimes rada vienīgi sievietes. Taču tagad man tam gandrīz vai ir jānotic…

Tagad es varu ar pieri skriet sienā, varu krist ceļos Dieva priekšā, iziet tuksnesī, pilsētas centrā vai arī, stāvot zem karātavu cilpas, pilnā balsī kliegt un nožēlot: «Nu kāda velna pēc man toreiz vajadzēja šo Vandu paturēt?! Kāpēc atļāvu viņai pozēt? Ko es ieguvu ar savu žēlumu? Ar savu mīlestību pret šo sievieti?»

Neko!

Tieši otrādi! Es visu zaudēju! Visu! Un tūlīt pazaudēšu arī dzīvību!

29. nodala

»

Es nedzirdēju, kā viņi ienāca darbnīcā. Tā arī nebija liela māksla. Durvis, kas veda uz dārzu, stāvēja vaļā, bet paši iebrucēji bija augstas klases profesionāļi.

Kad ar Vandu piecēlos, lai dotos uz mājas istabām pie svinību galda, pēkšņi netālu sev aiz muguras izdzirdu ne pārāk skaļu, taču skarbi pavēlošu balsi:

-   Nekusties! Rokas aizliec aiz galvas un izplet kājas!

Tūlīt sapratu, ka to saka kāds bijušais omonietis vai pašreizējais mobilā pulka policists. Vienīgi pirmajos mirkļos nekādi nespēju apjēgt, kādā sakarā tie man tiek teikti.

Pakļaujot sevi lielam riskam, pavēlei tomēr nepaklausīju. Lēnām pagriezos ar seju pret iebrucēju. Dažus soļus no manis stāvēja kāds liela auguma ādas jakā ģērbies apmēram trīsdesmitgadīgs vīrietis. Viņa acis sedza tumšas saulesbrilles, bet rokā viņš turēja pret mani pavērstu pistoli. Šķiet, TT. Otrs, arī atlētiska auguma vīrietis, stāvēja pie durvīm un tāpat uz mani tēmēja ar pistoli. Dažos mirkļos aprēķināju, ja es arī zibenīgā lēcienā varbūt paspētu tuvāk stāvošajam uzbrucējam no rokām izsist ieroci, otrs tik un tā mani pat bez īpašas steigas tomēr mierīgi nošautu.

Kā uzminējis manas domas, pirmais uzbrucējs dobji brīdināja:

-  Netaisi muļķības! Mēs zinām, uz ko tu esi spējīgs, tāpēc esi rāms un klausi pavēlēm! Pie pirmās tavas asākās kustības mēs sākam šaut un no tevis iztaisām caurumainu siera gabalu! Vai saprati?

Piekrītoši pamāju ar galvu.

-  To es saprotu, bet pārējo… Kas notiek, zēni?

-       Nekas sevišķs, - tuvāk stāvošais atbildēja. - Mūs galvenokārt interesē tava dāma.

Es klusēju.

-        Pareizāk sakot, viņa nav vajadzīga mums, bet gan mūsu šefam Igoram Kļimovam. Vai esi kaut ko par viņu dzirdējis?

-Nē.

-       Tad drīz vien dzirdēsi, - svešais teica un ar galvu pameta uz Vandas pusi. - Šī dāmīte ir Igora mīļākā un mums viņa ir jānogādā Igora apartamentos. Taču tā kā arī tu šo sievieti esi izmantojis, tad mums pie šefa ir jāaizved arī tevi.

-  Kāpēc? - satraukts vaicāju.

-       Domāju, ka viņš ar tevi vienkārši vēlas nedaudz parunāties, - svešais atbildēja. - Bet tagad…

Viņš no jakas kabatas izņēma spīdošus rokudzelžus un tos pasvieda man.

-        To mauku pieķēdē pie savas kreisās rokas! - viņš uzkliedza. - Ātri un bez jokiem!

Vanda bija stipri nobālusi un ļoti nobijusies skatījās uz mani. Es sapratu, ka lieta ir pārāk nopietna, lai darītu kaut ko nepārdomātu. Nolēmu pakļauties un, labi zinādams savu izcilo fizisko sagatavotību, sagaidīt daudz izdevīgāku brīdi, kad ar ievērojami mazāku risku varētu mēģināt atkal kļūt brīvam.

Kad biju sevi saslēdzis ar Vandu, tuvāk stāvošais uzbrucējs pamāja ar roku.

-       Tagad lēnām ejiet laukā pa durvīm! Šķērsojiet dārzu un atveriet vārtiņus. Uz ielas stāv balts BMW. Kāpiet iekšā, un visi brauksim pie Igora! Pirms tam mašīnā jums tiks aizsietas acis. Viss!

Tieši tai brīdī, kad mēs ar Vandu jau spērām pirmo soli, atvērās darbnīcas otrās durvis, un tajās parādījās Kristīne. Viņa pirmajā mirklī neapjēdza, kas darbnīcā notiek, bet kad saprata, bija jau par vēlu. Pirmais uzbrucējs momentā pret viņu pavērsa savu ieroci.

-   Kas tā tāda? - viņš man uzkliedza.

-   Kristīn! - es nobālis uzsaucu. - Ej atpakaļ mājā! Ātri!

-        Nē! - uzbrucējs sauca un, pieskrējis pie Kristīnes, viņu strauji satvēra aiz rokas. - Vai esi Vandas draudzene?

-  Jā, - Kristīne, spēji nobņusies, atbildēja.

-   Tad ari tev ir jābrauc līdzi! Noteikti!

-  Liec viņu mierā! - es kliedzu. - Viņa nav nekāda Vandas draudzene! Viņa ir mana meita!

-  Nekas, pie Igora visu noskaidrosim! - svešais pateica un mūs visus aizdzina uz automašīnu. Tur mums ar platu līm- lenti aizlīmēja gan acis, gan mutes un diezgan ilgi kaut kur veda. Virzienu noteikt nespēju. Vispirms noteikti braucām pa pilsētas ielām, jo visu laiku bija dzirdams pretimbraucošo automašīnu troksnis. Pēc tam tas pamazām norima un pēc kāda laika nojautu, ka tagad braucam pa klusu lauku vai meža ceļu.

Brauciena laikā es par Vandu tikpat kā nedomāju. Viņa pēkšņi it kā pazuda un vairs neeksistēja. Es nepārtraukti domāju par Kristīni un, atzīšos, biju ārkārtīgi nobijies. Paša liktenis man neko daudz nenozīmēja. Es ticēju, ka kādā mirkli noteikti spēšu no šī gūsta atbrīvoties, taču ko pašlaik domā un izjūt Kristīne? Un kas ar viņu var notikt pie šo bandītu vadoņa Igora?

Mani atkal pārņēma tā drausmīgi nomācošā apziņa, kādu es jau savā laikā biju izjutis, nokļūdams afgāņu modžahedī- nu gūstā - tu pēkšņi neesi nekas! Tu esi nokļuvis svešu, tev naidīgi noskaņotu cilvēku varā un tu nespēj viņiem izrādīt ne mazāko pretestību. Tu atrodies vēl sliktākā stāvoklī nekā galeru vergs. Vēl bezcerīgākā situācijā nekā senās Romas gladiators, kurš bez ieroča rokā ir iesviests dzelzs krātiņā ar satrakotiem zvēriem!

Tu esi cilvēku ļaunuma uzvarēts.

Šādā situācijā visas lietas pēkšņi zaudē savu vērtību. Man nekas vairs nešķita svarīgs, izņemot vienīgi Kristīnes veselību un dzīvību. Jutu, ka tūlīt sajukšu prātā - gan no bailēm, gan naida sakarsētās apziņas, ka viņas labā neko nespēju izdarīt.

Es nespēju viņu pasargāt no cilvēku cietsirdības. Iespējams, ka tādus vai tamlīdzīgus mirkļus savā dzīvē nākas pārdzīvot daudziem, taču tas, ko viņi šādās reizēs pārdzīvo, ir kaut kas patiešām šausmīgs.

Beidzot mašīna apstājās, un mēs pa ne visai augstiem pakāpieniem tikām ievesti kādā mājā. Tur mani atšķīra no Vandas, apsēdināja uz cieta krēsla un pēc brīža kreiso roku ar rokudzelžiem pieslēdza pie istabas apkures radiatora.

Visi kaut kur aizgāja, un es ilgi paliku viens. Nekādas īpašas skaņas nedzirdēju. Tikai šad tad it kā kaut kur no milzī-

Kad beidzot acis aprada ar spilgto gaismu, ieraudzīju, ka

atrodos ļoti lielā istabā.

ga attāluma vai pazemes atskanēja kaut kas līdzīgs te smiekliem, te kliedzieniem, te mūzikai, te raudām.

Pulss paātrinājās līdz simt piecdesmit sitieniem minūtē. Jutos apmēram tāpat, kad pirmo reizi no trīs tūkstoš metru liela augstuma vajadzēja lēkt ar izpletni. Turklāt vēl divi pirmie kilometri bija jāgāžas lejā brīvā kritienā.

Nomācošā klusumā sēdēdams tumsā pieķēdēts pie radiatora, es tāpat vēl nezināju - palikšu dzīvs, vai ne? Un kas šajā laikā notiek ar Kristīni un Vandu? Es par to baidījos domāt, jo diezgan skaidri zināju, kas ar viņām var notikt… Tad pēkšņi atcerējos, ka man bikšu kabatā atrodas saliekamais nazis. Pie radiatora biju pieķēdēts ar kreiso roku. Jau pēc mirkļa no kabatas izvilku nazi, nelielas grūtības gan sagādāja tā atvēršana, bet rokudzelžu atslēgšana prasīja labi ja pusminūti. Taču prom es negāju un rokudzelžu atvērtā sprādze tā arī palika man ap roku. Man vajadzēja uzzināt, kur ir Kristīne.

Tagad ir grūti pateikt, vai no tā brīža pagāja stunda, divas, trīs? Īstenībā bija pagājušas tikai dažas minūtes, lai gan man šķita, ka pagāja vesela mūžība.

Beidzot telpā dzirdēju vairāku cilvēku soļus, krietni iedzērušu vīriešu balsis, rupjas krievu valodā izteiktas lamas, pudeļu un glāžu šķindoņu, kā ari ieslēgtas magnetolas pārraidītas mūzikas skaņas.

Tas viss atkal vilkās diezgan ilgi. Man neviens it kā nepievērsa uzmanību. Līdz beidzot kāds apstājās blakus un asi no mutes un acīm noplēsa līmlenti.

Apžilbu. Acīmredzot jau bija iestājusies dziļa nakts, jo istabā pie griestiem mirdzēja divpadsmit lampu lustra, bet aiz loga aizkariem bija melna tumsa.

Kad beidzot acis aprada ar spilgto gaismu, ieraudzīju, ka atrodos ļoti lielā istabā. Patiesībā tā bija zāle. Kreisajā pusē dega kamīns, bet zāles galā stāvēja liels galds, ap kuru sēdēja četri vīrieši. Izņemot vienu, pārējie man jau bija pazīstami. Divi bija tie, kuri iebruka darbnīcā, bet trešais automašīnā sēdēja pie stūres. Ceturtais izrādījās Igors Kļimovs. Viņš bija skaists, gara auguma, sportisks apmēram četrdesmit gadus vecs vīrietis ar švītīgām ūsiņām un ļoti aukstu skatienu.

-   Sveiks! - Igors vērsās pie manis. - Kā jūties?

-   Slikti, - es atbildēju. - Kur ir mana meita?

-   Pagaidi! - viņš teica. - Iedzert gribi?

-   Labprāt.

Viens no vīriešiem man pienesa klāt lielu glāzi ar degvīnu. Es to paņēmu un ar baudu ātri izdzēru.

-   Vai tu zini, kas es esmu? - mājas saimnieks prasīja.

-        Nē, - pakratīju galvu. - Taču kā teica tavi rīkļurāvēji, pieļauju, ka esi viņu šefs Igors Kļimovs.

-       Vai Vanda tev par mani nestāstīja? - Igors turpināja interesēties.

-   Tikai dažus vārdus.

-   Tieši kādus?

-   Ka tu viņu esot peldinājis šampanieša vannā.

Igors dažus brīžus drūmi klusēja, tad auksti pasmīnēja.

-   Tagad es viņu peldināšu vannā ar sērskābi…

Atkal sajutu spēcīgas, visu apziņu un ķermeni stindzinošas bailes.

-   Kur ir mana meita?! - es vēlreiz skaļi prasīju.

-       Tepat kaut kur jau ir, - Igors atbildēja. - Par viņu neuztraucies. Labāk pasaki, ko Vanda par mani vēl tev teica?

-   Neko.

-   Vai gadījumā viņa nestāstīja, ka šodien neviens cilvēks vairs neko par velti nedara? Un, ja kāds vīrietis sievietei sarīko greznas dzīres, turklāt ne vienu reizi vien, ja pērk viņai dārgas dāvanas un peldina šampanieša vannā, ko pēc tavām domām šis vīrietis no sievietes gaida?

-   Nezinu. Gaidīt var visu ko.

-   Pareizi! Bet vispirms viņš gaida šīs sievietes pilnīgu uzticību, - Igors paskaidroja. - Jo šī sieviete pēc tā, ko vīrietis viņas labā ir darījis, tagad visa pieder vienīgi viņam. Tu man piekriti?

-   Par to var arī strīdēties.

-   Protams, ka var! - Igors ļauni iesmējās. - Bet es parasti nestrīdos. Es vienkārši pavēlu! Kas es esmu īstenībā, man tev nav jāstāsta. Pateikšu vienīgi to, ko jau droši vien esi sapratis pats. Man ir liela ietekme Latvijas kriminālajā pasaulē un, pats par sevi, Igors Kļimovs ir tikai viens no maniem sešiem pieņemtajiem vārdiem. Kā mani sauc īstenībā, es pats gandrīz jau esmu aizmirsis. Bet tas nu tā. Galvenais ir tas, ka savā laikā es Vandu nopirku un viņa bija mana mīļākā. Taču Vanda mani nodeva! Viņa aizgāja dzīvot pie tevis. Un tu viņu nez kāpēc arī pieņēmi, lai gan skaidri zināji, ka viņai jau ir savs vīrietis, un šis vīrietis ir nokļuvis nelaimē! Vai pareizāk sakot, viņš ir notiesāts un iesēdināts cietumā! Vandai vajadzēja nākt pie manis uz satikšanos, vajadzēja sūtīt pienesuma paciņas, teikt paldies un rakstīt dvēseli aizgrābjošas mīlestības vēstules! Bet ko viņa darīja? Drātējās ar tevi! Mani puiši par tevi visu uzzināja. Tu neesi no mīkstajiem, un es tevi kā vīrieti labi saprotu. Vanda ir gards kumosiņš, bet pasaki pats - ko es ar tevi un viņu tagad lai daru?

-  To es nezinu, - atbildēju. - Ja esi īsts vīrietis, tad tev nevajag darīt neko! Tu vari nopirkt kādu ieleni, bet Vanda taču ir godīga sieviete! Viņa nav ielene! Tādas nepērk un tādas nekad arī nepārdodas! Tā ir tikai tava fantāzija! Tu varbūt iedomājies, ka spēj visu, lai gan patiesībā spēj pavisam maz. Jā, kādu nošaut, nolaupīt, kādam draudēt un piekaut, to tu vari. Protams! Bet ko tālāk? Atkal drebēsi bailēs no kārtējā aresta, pēc tam patiešām šo arestu arī sagaidīsi un jau kuro reizi vārtīsies smirdošajā Centrālcietuma kamerā? Vai tev tā šķiet jauka dzīve?

-   Nē, Krist Kristson! - Igors asi atbildēja. - Man tā šķiet ļoti riebīga dzīve! Tāpēc es arī cenšos katru savas brīvības dienu izmantot ar maksimāli iespējamo baudu!

-   Tā ir tava darīšana, - es teicu. - Tu ar savu dzīvi vari darīt, ko gribi! Taču kāda velna pēc tu tajā jauc iekšā manu meitu, Vandu un mani?

Igors ilgi klusēja. Viņš izskatījās drūms un ļoti nervozs. Pēc kārtas izdzēra vairākas glāzes ar degvīnu un nepārtraukti smēķēja. Tad, naida pilns, atkal paskatījās uz mani.

-   Es labprāt to nedarītu, - beidzot viņš aizsmakušā balsī pateica. - Bet jūs visi trīs tā vai citādi man esat nodarījuši kaut ko sliktu. Tāpēc es jūs visus sodīšu.

-   Beidz muldēt! - es iesaucos. - Ko sliktu mēs tev esam nodarījuši?

-   Daudz ko, - Igors atbildēja. - Vanda mani nodeva. Par to viņai pēc mūsu likumiem draud nāves sods. Tu biji viņas mīļākais, tātad uz vienu roku ar šo nodevēju. Tāpēc arī tev es piespriežu nāves sodu! Bet tas jaunais skuķis… Kristīne, ja? Viņa esot Vandas draudzene. Tāpat kā Vanda, arī dejotāja. Un droši vien tāda pati palaistuve kā Vanda! Viņai būs jāmirst kā nevēlamai lieciniecei. Bet kamēr vēl ir dzīvas, viņas pirms savas nāves mums vēl te nodejos dažas striptīza dejas! Jo kas gan ir bagātīgi klāts galds, visi šie kūpinātie zuši un laši, ikri, dažādās delikateses, augļi un dārgie dzērieni, ja to visu nepapildina kailu sieviešu miesa?

Cieši sakodu zobus un jutu, ka mani visu pārņem drausmīgs naids. Un, protams, bailes. Stindzinošas bailes par meitas likteni. Es zināju, ka viņa, uzaugusi tīrajā baleta mākslas pasaulē un, saskaroties vienīgi ar inteliģentiem, gudriem un labi audzinātiem cilvēkiem, nekādi nespēs ne tikai kaut cik saprast šo cilvēku rīcības motīvus, bet to visu uztvers arī kā visšaušalīgāko savas cilvēciskās cieņas pazemojumu. Nemaz nerunājot par fiziskajām ciešanām.

-   Esi iedomājies sevi par visaugstāko tiesnesi? - es prasīju.

-   Es arī esmu visaugstākais tiesnesis, - Igors atbildēja. - Man, atšķirībā no valsts tiesnešiem, nav vajadzīgas nekādas likumu grāmatas un kriminālkodeksu panti. Man nav arī jāmokās sirdsapziņas pārmetumos, kādam cilvēkam piespriežot nāvi. Man tā vienkārši patīk, un es tā daru!

-  Vai tev neienāk prātā, ka arī tev pašam kāds tā vienkārši sava melnā prieka pēc var piespriest nāvi?

-   Ienāk gan, - Igors atzinās. - Pasaule ir ļauna. Es esmu ļauns, tu arī. Bet ko ir panākuši labie? Vai vispār ir izdevīgi būt labam un godīgam? Tā tomēr ir lielākas cerības būt uzvarētājam.

-  Nē, Igor, - es asi iebildu. - Tu vāji pazīsti dzīvi. Ja arī labie ne vienmēr spēj uzvarēt, tad ļaunie tomēr zaudē vienmēr! Zaudēsi arī tu un tavi nožēlojamie pakalpiņi. Tas ir tikai laika jautājums.

Igors atkal ļauni pasmīnēja.

-  Ikviena cilvēka dzīve ir atkarīga no Dieva un citu cilvēku viņam atvēlētā laika garuma. Vieniem tas ir garāks, citiem īsāks, bet dažiem… Dažiem, Krist, viņiem atvēlētais laiks izbeidzas pavisam ātri.

-   Tu nedrīksti Kristīni aiztikt! - es skarbi pateicu. - Tu viņai nedrīksti neko likt darīt un nedrīksti pieskarties pat ar mazo pirkstiņu!

-  Tu man draudi? - Igora balsī ieskanējās metāla skaņa.

-   Es tevi brīdinu.

-   No kā?

-   No soda.

-  Tu arī gribi būt tiesnesis?

-  Ja tu Kristīnei nodarīsi kaut mazāko ļaunumu, es tāds kļūšu.

-    Tu nekad par manu tiesnesi nekļūsi, - Igors teica. - Beidz sapņot! Šeit parādi komandēju es! Ko gribu, to arī daru! Bet pašlaik es gribu to skuķi un Vandu!

Igors pagriezās pret vienu no savas bandas locekļiem un pamāja ar roku.

-   Saša! Atved tās draiskules šurp!

Vīrietis aizgāja, pārējie turpināja dzert, bet es, galēji sa- sprindzis, domāju, kā man ar šiem četriem bandītiem tikt galā. Principā tas nebija neizpildāms uzdevums, it sevišķi vēl tāpēc, ka man lielā mērā palīdzētu viņiem pilnīgi negaidītais pārsteiguma moments. Viņi taču ir pārliecināti, ka es vēl joprojām esmu pieķēdēts pie radiatora metāla caurules! Bet es jau esmu brīvs! Esmu gatavs cīņai. Man pat neienāca prātā, ka šo cīņu varētu arī zaudēt. Es, protams, atcerējos, ka viņi ir bruņoti, ka viņiem visiem kabatās ir pistoles, taču cerēju viņus apsist ātrāk, nekā viņi paspēj pie saviem ieročiem piekļūt.

Pēc dažām minūtēm Saša istabā iegrūda Kristīni un Vandu. Viņas bija piekautas, it sevišķi Vanda. Kristīnes acis bija pārpilnas ar šausmām. Pirmajā mirklī viņa mani nepamanīja-

-  Izģērbieties! - Igors pavēlēja. - Ja to nedarīsiet pašas, to tūlīt izdarīs šie puiši! Tā kā žigli žigli!

-        Igor! - es atkal skaļi vērsos pie bandas vadoņa. - Es tevi lūdzu! Liec viņas mierā! Vai tu nevari dabūt citas sievietes?

-        Varu, - Igors atbildēja. - Bet šobrīd man ir vajadzīgas tieši šīs! Un tu skatīsies un redzēsi, kā mēs visi pēc kārtas…

-        Tēti! - Kristīne, beidzot mani ieraudzījusi, skaļi iesaucās. - Glāb mani!

-        Viss būs kārtībā, - es Kristīnei teicu. - Neuztraucies! Lai kādi šie cilvēki ir nelieši, es tomēr ceru, ka viņi vēl joprojām ir vīrieši! Viņi neko sliktu jums nedarīs! Jo darīt to, ko viņi ir nodomājuši, vai- tikai pēdējie gļēvuļi! Lopi! Zvēri! Necilvēki! Izdzimteņi!

-   Vai beidzi? - Igors vēsi uzprasīja.

-   Es tevi lūdzu…

-   Saša, ķeries pie darba! Un arī tu, Pavļik!

-   Tēti! - raudādama kliedza Kristīne.

-   Krist! - izmisusi sauca Vanda.

-   Apklusti! - pavēlēja Igors.

-       Palīgā!!! - līdz nepazīšanai pārvērstās balsīs kliedza gan Kristīne, gan Vanda.

-       Igor! Es tevi vēlreiz lūdzu! Nosit mani, nošauj, ja tev tik ļoti gribas kāda cilvēka nāvi, bet, lūdzu, liec viņas mierā!

Nekas nelīdzēja.

Kad Saša Kristīnei sejā iecirta pļauku un pārplēsa viņas kleitu, es zibenīgi pielēcu kājās, burtiski ar vienu lēcienu nokļuvu pie Kristīnes un no visa spēka ar dūri Sašam iesitu pa pakausi. Viņš saļima. Pagriezos un ar asu kājas spērienu pa pakrūti nogāzu zemē Pavļiku. Pēc tam dūri triecu trešā bandīta sejā. Viņš atstreipuļoja dažus soļus atpakaļ un ar muguru atsitās pret sienu. Nākamajā mirklī ar ceļgalu viņam iesitis pa vēderu, viņu saķēru aiz matiem un galvu spēcīgi triecu pret sienu. Bandīts smagi nogārdzās un lēnām saļima.

Pagriezos, lai tagad mestos virsū Igoram, bet pa to laiku viņš jau pats bija pārlēcis pāri galdam un nostājies man blakus.

Igors nešāva. Laikam baidījās lieka trokšņa. Es tikai kādā sekundes simtdaļā viņa rokā ieraudzīju smago TT sistēmas pistoli, ar kuru viņš man no visa spēka iesita pa deniņiem. Uzreiz zaudējis samaņu, nokritu uz grīdas.

Ar to arī šī epizode beidzās.

Man atkal vajadzēja būt mirušam, beigtam, nosistam, nogalinātam, bet kārtējo reizi brīnumainā kārtā tomēr izdzīvo-

Man atkal vtģadzēja būt mirušam, beigtam, nosistam, nogalinātam, bet kārtējo reizi brīnumainā kārtā

tomēr izdzīvoju.

ju. Viņi mani bija sadūruši, nospārdījuši kājām zili melnu un tajā pašā naktī ar automašīnu aizveduši uz Getliņu izgāztuvi.

Samaņu atguvu agri no rīta, kad jau netālu sāka rosīties pirmie atkritumu šķirotāji. Atvēru acis un tūlīt ieraudzīju sauli. Sapratu, ka esmu dzīvs. Pēc tam visā ķermenī sajutu asas sāpes. Skaļi novaidējos, pagriezos uz sāniem un sev visapkārt ieraudzīju smirdošus papīrus un kaut kādus metāla atgriezumus. Mirkli pagaidījis, ar grūtībām piecēlos sēdus. Un tad turpat sev blakus ieraudzīju kaut ko tik šaušalīgu, ka šis skats mani vēl joprojām vajā katru dienu un nakti. Domā par to vai nedomā, atceries vai ne, tik un tā tas atkal un atkal pēkšņi parādās acu priekšā un ir vajadzīga diezgan liela garīgā piepūle, lai to palēnām aizdzītu prom.

Man blakus gulēja Kristīne. Viņa bija kaila. Uz visa ķermeņa bija redzamas daudzu sitienu pēdas un asiņainas brūces. Kristīnei bija pārgriezta rīkle, un viņa bija mirusi.

Es nespēju ne kliegt, ne raudāt. Es tikai kā sastindzis, vairs nejuzdams savas fiziskās sāpes, skatījos Kristīnes sakropļotajā sejā un nepārtraukti murmināju:

-   Kāpēc?

-   Kāpēc??

30. nodaļa

Slimnīcā atrados jau sesto dienu. Man tika konstatēts arī smags smadzeņu satricinājums, tāpēc, ņemot vērā manus iepriekšējos ievainojumus galvā, turklāt vēl joprojām smadzenēs atrodošos šķembu, ārsti noteica ļoti stingru gultas režīmu. Es to nedrīkstēju pārkāpt vismaz trīs nedēļas.

-   Kas notiks, ja tomēr vismaz aiziešu uz tualeti?

-   Sekas var būt neprognozējamas, - ārsts teica. - Ja gribat dzīvot, turklāt dzīvot kā daudzmaz vesels cilvēks, jums ir jāklausa visiem maniem ieteikumiem! Neviens, protams, jūs pie gultas nesies. Bet… Kāda jēga ir riskēt?

Kāds gan vēl var būt risks pēc visa tā, kas ir noticis? - es domāju. Kāda vispār vairs jēga manai dzīvei?

Lai uzgleznotu vēl dažas gleznas? Nu un tad? Ja arī tās būtu visģeniālākās gleznas pasaulē, vai tādēļ vien ir vērts dzīvot?

Un vai vēl mazāka jēga nav dzīvot tikai tāpēc, ka esi dzīvs?

Es nepelnīti un visnežēlīgākā veidā biju zaudējis vienīgo, kas manai dzīvei tomēr piedeva kaut kādu pamatīgumu, mērķi un jēgu.

Es gribēju Kristīnē redzēt savu turpinājumu.

Es pat netiku uz viņas bērēm.

Man bija liegta iespēja no viņas atvadīties!

Tas viss mani tik pamatīgi satrieca, ka izmisumā jau sāku domāt par pašnāvību.

Kaut kas ar šo pasauli tomēr nebija kārtībā.

Lai gan īstenībā kaut kas nebija kārtībā ar cilvēkiem, kas šo pasauli apdzīvoja.

Dzīvnieki arī viens otru nogalina, taču nekad nepazemo.

Viņi cits citu nogalina savas dzīvības vārdā, bet cilvēks ļoti bieži to dara vienkārši tikai sava prieka pēc. To es nespēju saprast. Kā daudziem citu cilvēku nāve var kļūt par neizsakāmas baudas avotu? Tas taču ir nenormāli! Normāli mēs taču uz kāda cilvēka nāvi vai miršanas procesu reaģējam pavisam citādi! Kāpēc tomēr šai pasaulē eksistē būtnes, kurām otra cilvēka nonāvēšana ir gandrīz vai tas pats, kas sekss vai viegla izklaidēšanās?

Es zinu - patiesībā šie jautājumi ir visai stulbi un laikam tieši tāpēc neviens uz tiem nekad nespēj dot skaidras un nepārprotamas atbildes.

- Nekas, dēls, pacieties! Arī garīgās sāpes ar laiku pāriet.

Taču joprojām par to turpināju domāt, jo man pēkšņi kļuva kauns, ka arī es piederu pie cilvēku sugas…

Biju iemidzis. Kad atvēru acis, ieraudzīju blakus gultai sēdam māti. Viņa visa bija ģērbusies melnā.

-  Kā tu jūties? - viņa tūlīt painteresējās.

-  Tā ir, kā ir, - es atbildēju. - Šausmīgi sāp galva.

-  Vai zāles nelīdz?

-   Īslaicīgi.

-     Lūdzu, ievēro gultas režīmu! - māte sacīja. - Tas patiešām, Krist, ir ļoti svarīgi! Pēc dažām nedēļām tev noteikti kļūs labāk.

Es skumji pasmaidīju.

-     Ja tā arī notiks, tad tikai fiziski. Garīgi es jau esmu pagalam.

-   Nekas, dēls, pacieties! Arī garīgās sāpes ar laiku pāriet.

-     Nē, muterīt, - es gurdi iebildu. - Es esmu sakauts. Uzvarēts.

Māte ilgi klusēja, uzlika savu plaukstu uz manas karstās pieres un klusi pateica: - Šodien mēs Kristīni apglabājām.

Ar grūtībām noriju siekalas.

-  Tā kā norunājām? Lāčupes kapos?

-  Jā. Blakus Sandrai.

-  Vai pavadīt arī kāds atnāca?

-  Visa skola, - māte pateica. - Bērni bija satriekti. Visi stāvēja nobijušies un ļoti bēdīgi. Viņi laikam nekādi nespēja saprast, kā šāds notikums vispār varēja notikt. Kāpēc? Par ko?

-   Vai tu saproti? - es uzprasīju.

-   Nē. Tas iet pāri arī manam prātam, - māte atbildēja.

-   Es tāpat nezinu, kāpēc šādas lietas cilvēki dara.

-   Viņi nav cilvēki, - māte teica. - Iespējams, viņus speciāli citplanētieši iesūta mūsu vidū, lai cilvēkiem sagādātu sāpes.

-   Nez vai, - es domīgs iebildu. - Man gan vairāk šķiet, ka es kādreiz ļoti senā pagātnē kādā no savām iepriekšējām dzīvēm esmu izdarījis kaut ko tik neaptverami sliktu, ļaunu un nelabojamu, ka jebkurā no nākamajām dzīvēm vienmēr tieku sodīts ar nāvi. Es nekad nemirstu vienkārši tāpat - sirmā vecumā un dabiski. Man vienmēr kāds piespriež nāves sodu. Es tikai nekādi nespēju atcerēties, kādu drausmīgu noziegumu esmu kādreiz izdarījis.

-  Tu atceries savas iepriekšējās dzīves? - māte bija patiesi pārsteigta. Es viņai neko par savām atmiņām vēl nebiju stāstījis.

-   Nē, ne visas, - es atbildēju, - turklāt tikai dažas epizodes. Bet tās ir tik spilgtas, ka es ticu, ka tas ar mani patiešām kādreiz ir noticis.

-   Tas ir ļoti savādi, - māte klusi sacīja.

-   Neiropatologs saka, ja šīs atmiņas vai vīzijas it kā no manām iepriekšējām dzīvēm neizraisa izmaiņas manā psihē, jeb, sakot saprotamāk, ja tās nav šizofrēnijas pazīmes, tad ļoti iespējams smadzenēs esošā šķemba ir izkustinājusi kaut kādus tur atmiņu centrus, un tāpēc es arī to visu atceros.

-  Es par to stipri šaubos, - māte lēni pašūpoja galvu. - Neko tādu agrāk neesmu dzirdējusi.

-  Tu esi ginekoloģe, bet man to teica neiropatologs un psihiatrs.

-    Par šizofrēnijas sākuma pazīmēm vēl varētu sākt domāt, - māte nopietna teica. - Tu tik daudz esi ko pārdzīvojis… Varbūt arī iedzimtība…

Es cieši satvēru mātes plaukstu un dziļi ieskatījos viņas acīs.

-   Varbūt mans tēvs bija garīgi slims? - es jautāju. - Un tieši tāpēc tu man par viņu neko nestāsti?

Māte tikko manāmi paraustīja plecus.

-        Es to nezinu, - viņa klusi atbildēja. - Bet izslēgts tas nav.

-  Vai tu viņu patiešām tik labi nepazini?

Māte smagi nopūtās un atkal uzlika roku uz manas pieres.

-       Es viņu vispār nepazinu un nepazīstu, - māte negaidīti pateica. - Es nezinu, vai viņš ir bijis psihiski slims vai ļoti vesels, vai bija labs vai ļauns, godīgs vai pēdējais nelietis. Zinu tikai, ka labs vai godīgs viņš diez vai ir bijis. Bet par to, Krist, citreiz. Tagad guli un atpūties. Es pie tevis atkal atnākšu rīt. Šodien mums abiem ir bijusi smaga diena. Cilvēki, ja šādu dienu kādreiz arī piedzīvo, tad tikai vienreiz mūžā. Dienu, kad jāapglabā savs mirušais bērns vai mazbērns. Laimīgi ir tie cilvēki, kuriem tas nekad nav jāpiedzīvo. Kuri aiziet agrāk nekā viņi…

Māte piecēlās un nesteidzoties izgāja no palātas.

Man viņas kļuva žēl. Un žēl kļuva pašam sevi un bezgalīgi žēl Kristīni un Sandru, kuras no viņām paredzētā mūža paspēja nodzīvot tikai tā sākuma daļu. Un kaut kā pavisam savādi skumji kļuva, domājot pašam par savu pagalam neizdevušos dzīvi.

Pievēru acis un drīz mani sāka kratīt auksti drebuļi.

Varbūt es tūlīt nomiršu, gandrīz vai priecīgs nodomāju.

Viss.

Es, Kristīn, eju pie tevis.

Es būšu arī pie tevis, Sandra.

Žēl, ka mēs visi trīs varēsim būt kopā vienīgi zem zemes…

Soliņš Bastejkalna pakājē.

Senās Rīgas akmeņi un kanāls.

Kas man toreiz lika tur iet, apstāties un ieraudzīt tevi? Es nekad nebūtu zinājis, ka šai pasaulē dzīvo meitene vārdā Sandra un ka viņa, smagas slimības pieveikta, mirs divdesmit divu gadu vecumā. Un nekad tāda Kristīne pasaulē nemaz nebūtu nākusi, un tagad daudziem cilvēkiem nevajadzētu mocīties tik lielās sāpēs un ciešanās.

Un Esteres melnie mati un tumšās acis.

Un mūsu neparastā mīlestība nāves ēnā.

Un tumsā grimstošā Rīga Dzegužkalna pakājē.

Un mūsu īsā dzīve, kura tāpat dažu cilvēku iegribas dēļ pazuda biezā tumsā.

Un neuzgleznotas gleznas.

Nepiepildījušās cerības.

Līdz galam neizbaudīta mīlestība.

Līdz sirmam vecumam nenodzīvota dzīve.

Dievs, ko tu ar mums dari?

Ko tu dari ar mani?!

Patiešām, kādu drausmīgu noziegumu es kādreiz esmu izdarījis, ka tu mani no paaudzes paaudzē tik bargi sodi?

Varbūt tieši es biju tas, kas pirms divtūkstoš gadiem Romas tiesai nodeva tavu dēlu?

Un varbūt tieši es biju tas, kas Jēzu Kristu piesita krustā?!

Kad atkal pamodos un atvēru acis, mūsu divvietīgajā palātā valdīja puskrēsla. Nedaudz pagriezos uz sāniem un ieraudzīju, ka man blakus pie gultas sēd jauna medmāsiņa. Es jau viņu biju ievērojis arī agrāk, kad viņa šad tad ienāca mūsu palātā, taču runājis ar viņu nebiju.

-   Kas noticis? - es klusi uzprasīju.

-   Kā jūs jūtaties? - māsa tūlīt painteresējās.

-   Slikti, - es atbildēju. - Vai bija vēl sliktāk?

-       Jūs kliedzāt un murgojāt, - māsa sacīja. - Visu laiku pie sevis saucāt Kristīni, Sandru, Esteri… Un raudājāt.

-  Tas nevar būt, - es šaubījos. - Miegā neviens neraud.

-       Bet jūs to darījāt, - māsa apgalvoja. - Tas patiešām notiek ļoti reti. Tikai tad, kad nežēlīgi sāp.

-       Kristīne ir mana meita, - es klusi pateicu. - Viņu vesels piedzērušos neliešu bars izvaroja un nogalināja. Šodien bija viņas bēres, bet es… Pati redzi.

-       Es jūtu jums līdzi, - māsa teica. - Pirms divām stundām pēc ārsta rīkojuma es jums iešpricēju zāles un jūs aizmigāt. Vai tagad ir labāk?

-  Jā, - es apliecināju. - Kā tevi sauc?

-  Ieva, - māsiņa atbildēja. - Ieva Saulīte.

Es pasmaidīju.

-  Ļoti skaisti. Latviskāk vairs nevar būt.

-  Bet ja es būtu krieviete…

-        Nē, Ieviņ, nekas! Viss kārtībā! Tad tu arī būtu tikpat laba.

-  Jums tas tikai tā šķiet.

-  Tu atgādini manu meitu Kristīni. Cik tev ir gadu?

-       Esmu jau veca, - Ieva atbildēja. - Man ir divdesmit pieci gadi.

-       Veca gan, - es atkal pasmaidīju. - Šai slimnīcā strādā jau sen?

-   Kopš skolas beigšanas. Četrus gadus.

-   Patīk?

-   Jā. Lai gan daždien ir pavisam smagi.

-   Esi precējusies?

-Nē.

-   Kāpēc?

-  Jūs arī neesat precējies. Kāpēc?

-   Mana sieva nomira. Viņa bija jaunāka par tevi.

-   Mans puisis arī pirms trim gadiem nomira.

-   Savādi. Kāpēc tik daudzi mirst jauni?

-        Viņš aizgāja bojā. Divas dienas pirms mūsu kāzām. Ar savu automašīnu brauca uz laukiem pēc maniem vecākiem, bet notika baiga avārija…

-   Kas bija vainīgs? Viņš?

-        Diemžēl viņš. Un tā kāzu vietā man nācās taisīt bēres. Nekas skumjāks šai pasaulē vairs nevar būt.

-        Tā gadās. Esmu dzirdējis daudzus līdzīgus stāstus. Tu gaidi kaut ko labu, gaidi baltu laimi, un tu šo laimi esi pelnījis, bet tās vietā pēkšņi nez kāpēc atnāk melna nelaime.

-   Kāpēc tā notiek? - Ieva jautāja.

-        Nezinu, - es atbildēju. - Nav izslēgts, ka Dievs mūs soda par kādreiz iepriekšējās dzīvēs izdarītajiem grēkiem vai pat noziegumiem.

-        Jūs ticat cilvēku dvēseļu ceļošanai? - Ieva izbrīnījusies vaicāja.

-        Es sāku ticēt. Tā varbūt ir vienīgā iespēja kā daudzmaz jēdzīgi var izskaidrot šīs negaidītās nelaimes, kas ar mums tik bieži notiek.

Ieva neko neatbildēja. Viņa domīga turpināja sēdēt blakus gultai un man šī jaunā sieviete, kad biju pamodies no smagajiem murgiem, tai brīdī šķita, kā ļaunās pasaules netīrajā okeānā peldoša balta un tīra sala. Tur ir glābiņš. Tur ir saule un nepiegānītas smiltis. Tur aug palmas un orhidejas. Tur ir iespējams uzsliet telti un paglābties no cilvēkiem un visas šīs pretīgās pasaules.

Ieva piecēlās un gāja prom.

-   Pagaidi! - es viņu apstādināju. - Tu vēl atnāksi?

-   Tas ir mans pienākums, - viņa teica.

-        Nē, ne pienākuma pēc, - es sacīju. - Atnāc tāpat. Iespējams, tu man vari palīdzēt daudz vairāk nekā visas zāles kopā.

Ieva paskatījās uz mani un pasmaidīja. Šai neparasti burvīgajā un daudzsološajā smaidā kā divas dvīņu māsas savienojās jau daudz piedzīvojušas sievietes gudrā pieredze, gan vēl jaunas meitenes acīmredzamā biklība.

-  Jūs nedrīkstat uztraukties, - Ieva teica.

-  Tu mani neuztrauc, - es atbildēju. - Tu mani nomierini un radi cerības, ka varbūt nesajukšu prātā.

-  Jūs drīz būsiet pavisam vesels.

-   Pavisam vesels es nekad jau vairs nebūšu, - teicu. - Bet ja pēc iespējas biežāk savā tuvumā sajutīšu tādu sievieti kā tu…

-   Kamēr būsiet slimnīcā, es jūsu tuvumā varu atrasties vienīgi kā medmāsa, - Ieva sacīja. - Pacentīšos aizmirst, ka esmu sieviete.

Rūgti iesmējos.

-  Šādā veidā, Ieva, tu man liedz iespēju… Es tomēr vēl gribu sevi sajust un apzināt kā daudzmaz normālu vīrieti, ne tikai kā nežēlīgi sasistu un meitas nāves sagrautu cilvēku.

Ieva panāca dažus soļus atpakaļ, noliecās un negaidīti mani noskūpstīja uz pieres.

-   Mēģiniet atkal aizmigt, - viņa teica, - Bet ja tas neizdosies… Man ir nakts dežūra. Es pie jums atnākšu pēc pulksten divpadsmitiem.

-   Ne pie jums, - es saviļņots pateicu. - Atnāc pie manis.

-   Labi, Krist, - Ieva sacīja un atkal mīļi pasmaidīja. - Es naktī atnākšu pie tevis.

31. nodaļa

Trešajā dienā pēc izrakstīšanās no slimnīcas man piezvanīja no Galvenās policijas pārvaldes slepkavību izmeklēšanas daļas un palūdza jau nākamajā dienā pulksten vienpadsmitos ierasties pie izmeklētāja Marģera Sīpnieka.

Viņš pie manis bija ieradies jau slimnīcas pirmās dienas pēcpusdienā, kad es, nezinādams Kristīnes slepkavības vietas adresi, izmeklētājam vismaz spēju aprakstīt visu četru iespējamo slepkavu ārējo izskatu un nosaukt viņu īstos vai pieņemtos vārdus.

Pagājušā mēneša laikā trīs no aizdomās turamajiem bija jau notverti. Tagad man vajadzēja viņus liecinieku un izmeklētāja klātbūtnē atpazīt.

Mani ieveda telpā, kurai vienas sienas vietā atradās liels logs. Aiz tā bija vēl viena neliela telpa, kur uz gara sola, ar mugurām atspiedušies pret koka paneli, sēdēja seši vīrieši. Katram uz krūtīm bija uzkārta balta plāksnīte ar attiecīgu melnā krāsā uzrakstītu kārtas numuru.

-   Neuztraucieties, - izmeklētājs man teica. - Loga stikls ir veidots tā, ka viņi no tās puses mūs neredz. Pieejiet pie loga un uzmanīgi paskatieties! Ja jūs kādā no viņiem atpazīs- tat to cilvēku, kurš tovakar jūs ar meitu un Vandu Rubinsku nolaupīja, pieķēdēja pie radiatora, lika Kristīnei un Vandai dejot, kā arī tos, kuri jūs tik smagi piekāva, ka jutās simtprocentīgi pārliecināti par jūsu nāvi, un kurus ir visai liels pamats turēt aizdomās arī par Kristīnes Kristsones nogalināšanu, tad, lūdzu, nosauciet šo atpazīto cilvēku numurus!

Lielajā telpā atradās diezgan daudz gan civilā, gan policijas formās ģērbtu cilvēku, un uz galdiem stāvēja dažāda veida aparatūra un datori.

Es nesteidzoties piegāju pie loga.

Biju ļoti uztraucies. Es pēkšņi ieraudzīju savas meitas slepkavas. Lūk, tur viņi sēdēja! Joprojām ģērbušies ādas jakās un baltos kreklos. Izskatījās apmierināti. Savā starpā pārmija dažus vārdus, viens otrs iesmējās, un varēja redzēt, ka viņi jūtas pārsteidzoši mierīgi un pašpārliecināti. Viņiem neviens vēl nebija pateicis, ka esmu palicis dzīvs. Kristīne bija mirusi, bet Vanda pazudusi. Izmeklētājiem bija aizdomas, ka arī viņa ir noslepkavota, taču līķis vēl nebija atrasts un viņa oficiāli skaitījās bezvēsts prombūtnē.

Tagad ir grūti pateikt, kādas izjūtas mani toreiz pārņēma, kad burtiski dažu solu attālumā no sevis atkal ieraudzīju cilvēkus, kuri visnežēlīgākajā veidā bija nogalinājuši manu vienīgo bērnu un mēģinājuši noslepkavot arī mani.

Es nezinu. Svelošs naids jaucās kopā ar kaut kādu dīvainu nožēlu, bet gandrīz vai neatturama atriebības vēlme ar neizsakāmi dziļu pretīgumu.

-   Lieciniek un cietušais, Krist Kristson! - pie manis atkārtoti vērsās izmeklētājs. - Ja jūs kādu no pretējā telpā sēdošajiem vīriešiem esat atpazinis kā savu pāridarītāju un iespējamo jūsu meitas slepkavu, lūdzu, nosauciet šā cilvēka numuru un viņa vārdu, ar kādu jūs viņu pazināt nozieguma izdarīšanas laikā!

Viss saspringu un vēlreiz lēnām pārlaidu ciešu skatienu uz sola sēdošajai vīriešu rindai.

-   Es pazīstu cilvēku, kurš ir atzīmēts ar pirmās kārtas numuru, - dobji sacīju. - Viņš ir tas, kurš pirmais ienāca manā darbnīcā un pret mani pavērsa pistoli. Pārējie viņu sauca par Pavļiku. Vēl pazīstu cilvēku, kurš ir atzīmēts ar ceturto numuru. Viņš toreiz ar pistoli rokā stāvēja darbnīcas durvīs un piesedza pirmo uzbrucēju, tas ir, ar pirmo kārtas numuru atzīmēto Pavļiku. Pārējie viņu sauca par Sašu. Viņš ir tas, kurš manā klātbūtnē Kristīnei sita pa seju un saplēsa viņas kleitu. Bet ar piekto kārtas numuru atzīmēto cilvēku sauc Igors Kļimovs. Iespējams, ka tas ir viņa īstais vārds. Viņš sevi dēvēja par šīs bandītu grupas vadoni un nav izslēgts, ka tovakar mēs bijām aizvesti tieši uz šim cilvēkam piederošo māju vai vasarnīcu.

-   Paldies, Kristsona kungs, - izmeklētājs pateica. - Jūs mums ļoti palīdzējāt. Bet tagad mēs gribam lūgt vēl kaut ko. Aizbrauksim uz māju, kas patiešām pieder Igoram Kļimo- vam, īstajā vārdā Igoram Kaļiņičenko. Jums tā būs jāatpazīst, ja jūs to patiešām arī atpazīsiet kā nozieguma izdarīšanas vietu. Vismaz tai mājā, kur mēs arestējām Igoru Kļimo- vu un viņa bandu, Kristīne patiešām arī ir noslepkavota. Mēs tur atradām viņas asinis un citus absolūti drošus šo cilvēku vainas pierādījumus.

-   Kā ir ar Vandu? - es painteresējos. - Vai arī viņa tur ir nobeigta?

-   Nekas par to neliecina, - izmeklētājs atbildēja. - Ja viņi Vandu ir nogalinājuši, tad ir pamats domāt, ka tas tomēr ir izdarīts kaut kur citur.

-   Ko viņi paši saka?

-  Viņi visu noliedz.

-  Arī Kristīnes slepkavību?

-  Protams.

-   Bet jums taču ir pierādījumi?

-   Vairāk nekā vajadzīgs. Turklāt jūs esat ne tikai cietušais, bet būsiet arī galvenais apsūdzības liecinieks.

-   Diemžēl es varēšu liecināt vienīgi par mūsu nolaupīšanu, pazemošanu un piekaušanu. Es neesmu redzējis, kā viņi Kristīni nogalina.

-   Bet par to, ka šo noziegumu ir izdarījuši tieši viņi, jūs taču nešaubāties?

-   Par to esmu absolūti pārliecināts. Bet vai ar pārliecību vien pietiek?

-   Protams, ka nepietiek! Taču šo noziegumu patiešām ir izdarījuši viņi. Es jau teicu - mums pret viņiem ir ļoti daudz pilnīgi neapgāžamu pierādījumu un ekspertu slēdzieni, tā kā no tiesas un taisnīga soda viņiem vairs neizbēgt.

Pēc pusstundas mēs pa Vidzemes šoseju izbraucām ārpus Rīgas. Nonācām Garkalnē. Tur skaista priežu meža ielokā stāvēja jauna, supermoderni uzcelta divstāvu māja. Kad iegājām iekšā un nokļuvām lielajā zālē, kur telpas kreisajā pusē atradās mākslinieciski skaisti apdarināts kamīns, es šo vietu tūlīt atpazinu.

-  Jā, - es teicu. - Te mēs bijām ieslodzīti. Šeit pie šī radiatora biju pieķēdēts, tur stāvēja galds, bet mazliet pa labi no tā Saša sita Kristīnei, saplēsa kleitu, bet Igors pavēlēja viņai dejot.

Vēlreiz cieši un uzmanīgi noskatījis telpu, es lēnām pagriezos pret izmeklētāju.

-  Vai Kristīne tika nogalināta tieši šeit?

-   Jā, - izmeklētājs sacīja un ar roku parādīja uz pretējo pusi. - Tur, kamīna priekšā.

-  Vai viņa patiešām tika arī izvarota? - es ar sausu muti prasīju.

-   Tā ir, - izmeklētājs apstiprināja. - Grupveidā. Bet ko viņi ar meiteni ir darījuši pēc tam, to jums pagaidām labāk detaļās nezināt. To jūs uzzināsiet tiesā, kad prokurors lasīs apsūdzības rakstu, kur būs arī tiesu medicīnas ekspertīzes slēdziens par Kristīnes Kristsones vardarbīgās nāves iemesliem.

Nesteidzoties piegāju pie kamīna un pašam gandrīz vai nemanot, lēnām noslīgu uz ceļiem. Ar plaukstu pieskāros grīdai, un mani tūlīt pārņēma līdz tam vēl nekad nepiedzīvota sajūta.

Žēlums?

Izmisums?

Bailes?

Naids?

Sāpes?

Te bija nežēlīgi, varētu pat teikt necilvēciski mocīts mans bērns. Jauna, vesela, skaista, dzīvi un mākslu alkstoša meitene. Te viņa bija kliegusi, raudājusi un lūgusies. Tepat uz grīdas vēl ir redzamas viņas asinis. Te bija izskanējis viņas pēdējais sāpju kliedziens un pēdējais vaids. Dzīvība, ar pēdējo elpas vilcienu atstājusi viņas jauno ķermeni, atsitās pret baltajiem griestiem, pēc tam pa logu šķirbām aizlidoja līdz mākoņiem, pirmajām zvaigznēm un tālāk jau neaptveramajā Visumā. Uz kādas no zvaigznēm tu tagad, Kristīn, dzīvo? Bet varbūt tie ir vieni no cilvēces lielākajiem maldiem - cilvēka dvēsele nemirst? Varbūt tomēr mirst, un viss sen jau ir beidzies?

Bet kaut kas vēl noteikti notiks, es Kristīnei teicu. Es tev to apsolu. Tava drausmīgā nāve tiks atriebta! Tagad tas ir mans pienākums. Manas turpmākās dzīves galvenais uzdevums. Iznīcināt ļaunumu. Valsts mūsu sabiedrībai un atsevišķiem ļaudīm ļaunumu nesošu cilvēku var tikai uz laiku izolēt, bet tas ir tikpat bezjēdzīgs pasākums, kā mēģināt bez medikamentiem apturēt kārtējo gripas epidēmiju. Zāles ir nepieciešamas. Vīrusi ir jāiznīcina. Un tad, kad tie tiks iznīcināti, cilvēks (sabiedrība) beidzot kļūs vesels un šīs slimības un nāves izraisītājs viņu jau vairs nekad nespēs aizskart.

Kāpēc mums visiem ir jādzīvo nepārtraukti apdraudētiem?

Kāpēc, ja to nespēj mūsu likumdevēji un vara, sabiedrība pati nespēj vai negrib sevi aizstāvēt? Kāpēc mēs paši nevaram kļūt tiesneši, ar nāvi sodot nāves nesējus?

Vai tiks izjaukta valsts un sabiedriskās dzīves mūžsen pierastā kārtība?

Jā!

Bet kāda velna pēc man un mums visiem ir vajadzīga šāda kārtība, ja tā ne mazākā mērā nespēj nodrošināt pat mūsu bērnu dzīvības aizsardzību pret absolūti bezjēdzīgu un vardarbīgu tās iznīcināšanu?

32. nodala

f

Mēs no Rīgas izbraucām agri. Rīts bija dzestrs, bet saulains. Pie debesīm neredzēja neviena mākonīša. Ieva apsēdās blakus, un mēs manā spilgti sarkanajā BMW automašīnā devāmies pāri gandrīz vai visai Latvijai uz Alūksni, kur dzīvoja Ievas vecāki.

Pēc izrakstīšanās no slimnīcas es ar Ievu satikos jau apmēram mēnesi. Nekas nopietns vēl nebija noticis. Divreiz aizgājām uz teātri, vienreiz uz džeza koncertu, bet vairākas reizes vienkārši tāpat pasēdējām kafejnīcā.

Man viņa ļoti patika. Ieva bija ne tikai glīta un kārtīga, bet viņa visa it kā bija līdz malām uzpildīta ar patiesu sirsnību un neparastu maigumu. Tieši šis viņas dabiskais maigums, sirsnība un vienkāršība bija tas, kas man šai sievietē visvairāk patika un aicināja manu dvēseli un miesu viņu atkal redzēt un sajust sev blakus.

Vēl īsti nezināju, ko Ieva juta pret mani, taču, ja jau neatteicās satikties un pat lūdza viņu aizvest ciemos pie saviem vecākiem, varēju spriest, ka arī viņa pret mani izjūt kaut kādas simpātijas, vai viņai vismaz ir patīkami atrasties kopā ar mani.

Kad izbraucām uz Vidzemes šosejas un Bergi palika aizmugurē, Ieva klusi palūdza:

-   Tu tikai, Krist, lūdzu, brauc uzmanīgi!

-     Nebaidies! - es viņu mierināju. - Esmu profesionāls šoferis.

Ieva man uzmeta aizdomas pilnu skatienu.

-   Tu taču esi mākslinieks!

-     Pirms par tādu kļuvu, es ilgus gadus braucu par taksometra šoferi. Strādāju vēl arī tad, kad jau mācījos akadēmijā.

-  Vai nebija grūti?

-    Kur nu vēl grūtāk! Taču negribēju, lai māte mani uztur. Es vēlējos palīdzēt viņai.

-   Tev ir laba māte?

-    Pat ļoti! Tu jau zini - viņa ir ārste. Dzemdību namā vada nodaļu. Mana sieva Sandra studēja un arī gribēja būt ārste. Nepaveicās. Tagad man esi tu.

-   Es neesmu ārste, - Ieva atgādināja.

-    Man ir pilnīgi vienalga, kāda ir tava profesija, - es pateicu. - Man ir svarīgi, kāda esi tu pati. Kāda ir tava cilvēciskā būtība.

-    Un kāda tā ir? - Ieva painteresējās un atkal vērojoši uz mani paskatījās.

-   Tā ir brīnišķīga, - es atbildēju. - Tu man ļoti patīc.

-   Tieši kas tev manī visvairāk patīk? - Ieva neatlaidās.

-    Viss. Tavi mati, acis, lūpas, seja, viss tavs augums, tava izturēšanās un domāšana, bet visvairāk man patīk tas, ka esi klusa, mierīga un ļoti labsirdīga. Tu esi neparasti maiga. Šodien tādas sievietes jau tikpat kā nav iespējams satikt. Vīrietim, kas būs kopā ar tevi, vienmēr vajadzēs par tevi uztraukties, baidīties un tevi sargāt. Labi, ja tas viņam izdosies. Bet parasti jau neizdodas. Sliktie cilvēki varbūt arī nemaz nav tik nospiedošā pārsvarā pār labajiem, taču viņu nodarītais ļaunums mūsu apziņā iespiežas un paliek daudz ilgāk nekā pārējo cilvēku labie darbi.

Ieva klusēja. Viņa izskatījās pēc pavasari izplaukuša ievas koka - tikpat balta, tīra un skaista.

-        Tev ir taisnība, - Ieva piekrita. - Es jau mūsu slimnīcas nodaļā arī redzu galvenokārt tikai cilvēku ļauno rīcību sekas. Man pat šodien ir bail atcerēties, kāds tu izskatījies, kad tevi no uzņemšanas nodaļas atveda pie mums.

-   Vai tas notika tavas dežūras laikā?

-       Es tikko sāku. Atklāti sakot, tik drausmīgi sasistu cilvēku vēl nebiju redzējusi.

-   Tu mani redzēji kailu?

-Jā.

-   Tev par mani būs palicis ne pārāk labs iespaids.

-        Ne slikts, ne labs. Es katru dienu redzu kailus vīriešus, bet tas mani neiespaido tādā veidā, kā tu droši vien nodomāji. Man tevi toreiz kļuva ļoti žēl, it sevišķi pēc tam, kad viens no mūsu nodaļas ārstiem, tevi apskatījis, vienaldzīgi konstatēja: «Tas jau ir līķis!»

-        Kļūdīties ir cilvēciski, - es pasmaidīju. - Kas tad mani izglāba? Tu?

-        Nē, - Ieva pateica. - Tevi izglāba ārsti, zāles un paša gluži vai neticamā dzīvotgriba.

-   Tas ir pareizi, - tūlīt piekritu. - Es nedrīkstēju nomirt.

-   Lai satiktu mani? - Ieva nedaudz šķelmīgi vaicāja.

-       Arī tāpēc, - apliecināju. - Protams, Ieviņ. Lai satiktu tevi. Man ar tevi ir ļoti labi. Bet galvenais iemesls ir pavisam cits.

-   Kas tas ir par iemeslu? - Ieva turpināja interesēties.

-        Tas ir kaut kas baigs, - es pēc īsa pārdomu brīža pateicu. - Tev to labāk nezināt.

-   Tu mani neuzskati par savu draugu?

-   Uzskatu.

-   Tad kāpēc tu no manis gribi kaut ko svarīgu slēpt?

Rūgti iesmējos.

-       Tāpēc, Ieviņ, ka ļoti vēlos, lai tu arī turpmāk man paliktu draugs!

-   Vai tas, ko tu gribi darīt, var izjaukt mūsu draudzību?

-   Es tevi vēl tik labi nepazīstu, bet… Izslēgts tas nav.

-        Nē, Krist! - Ieva pateica un vēlreiz ar roku pieskārās manam plecam. - Es tevi nekad nenodošu!

Es lēnām nobraucu ceļa malā.

-   Piedod, - klusi pateicu, - bet runa nav par nodevību. Runa ir par to…

Es lēnām nobraucu ceļa malā, apturēju automašīnu un cieši ieskatījos sev blakus sēdošās sievietes acis. Tās bija lielas, dzidri zilas un acīmredzot gaidīja, ka es tām pateikšu kaut ko labu un patīkamu, kaut ko tādu, kas šo acu īpašnieci varētu iepriecināt un darīt laimīgu. Bet neko tādu diemžēl viņai pateikt nevarēju.

-   Tu man, lūdzu, atvaino, - dobjā balsi teicu, - bet ar tevi būšu pilnīgi atklāts. Kādas tam būs sekas, nezinu. Visu izšķirs tas, ko tu pret mani jūti. Ja tas ir kaut kas līdzīgs mīlestībai, tad es tavās acīs pretīgs nekļūšu un tu varbūt no manis neaizbēgsi. Visticamāk, es aizbēgšu no tevis.

-   Kāpēc? - Ieva gandrīz vai iekliedzās.

-   Lai tev nenodarītu sāpes, - atbildēju. - Tāpēc arī šo mēnesi, ko esam pavadījuši kopā, es pret tevi esmu izturējies stipri rezervēti un pat vēsi. Bet ne tāpēc, ka tu man nepatiktu. Nē! Tieši otrādi! Tu man ļoti patīc, un es tevī droši vien esmu pat iemīlējies! Taču slavenais vācu rakstnieks Re- marks kādreiz ir teicis visai gudrus vārdus: Nepielaid sev nevienu pārāk tuvu. Līdzko cilvēks kļūst tuvs, tu viņu gribēsi

paturēt, bet paturēt šai pasaulē neko nav iespējams. Viņam ir taisnība. Mēs cits citu pie sevis varam noturēt vienīgi ar lielu mīlestību vai lielu bagātību. Bet ar sāpēm…

-   Tu man gribi nodarīt sāpes? - Ieva pārsteigta prasīja.

-       Negribu. Bet es jau tev teicu - ja tu pret mani izjūti kaut ko stiprāku nekā tikai simpātijas vien, tad tevī mana rīcība noteikti izraisīs sāpes.

-   Fiziskas?

-   Nē. Mums vienkārši nāksies šķirties.

-  Uz ilgu laiku?

-   Uz visu mūžu.

-   Kāpēc?

-   Tā vienkārši likumsakarīgi sanāks.

-        Tad to nedari, ko esi nodomājis! - Ieva iesaucās. - Vai tas ir tik neiespējami?

-       Jā, Ieviņ, - es apliecināju. - To nedarīt es nevaru. Tāpēc arī tevi tā centos sev pārāk tuvu nepielaist. Es tev neesmu teicis skaistus vārdus, neesmu neko solījis, neesmu kaislīgi skūpstījis vai mēģinājis dabūt gultā. Es zinu, Ieviņ, ka drīz mums viss beigsies.

-       Neko nesaprotu, - Ieva klusi nomurmināja un izskatījās nelaimīga.

-       Es arī nesaprotu, - tikpat klusi viņai mēģināju paskaidrot. - Visas sievietes man nez kāpēc ir nesušas vienīgi nelaimes un nāvi. Šis fakts vien jau varētu būt pietiekams iemesls, lai es ar tevi nekādās tuvākās attiecībās neielaistos. Bet manās izjūtās tu esi vienīgā sieviete, kura mani beidzot varētu darīt arī laimīgu! Bet kad tas nu ir it kā jau noticis, vai vismaz varētu notikt, izrādās, manis dēļ nelaimīga kļūsi tieši tu…

-       Stipri šaubos, - Ieva smagi pašūpoja galvu. - Ja tu man nenodarīsi fiziskas sāpes… Ja tu kaut šodien pārtrauksi mūsu attiecības… Es nelaimīga nebūšu. Man vienkārši būs ļoti žēl.

-       Es tevi nemaz tā pa īstam vēl neesmu pat noskūpstījis, - domīgs teicu un jutu, ka arī man būs ļoti žēl kārtējo reizi pazaudēt labu un skaistu sievieti.

-       Tad kāpēc tu to nedari? - Ieva iesmējās. - Tu jau sen ar mani vari darīt visu, ko vien vēlies!

-   To var teikt tikai sieviete, kura… Tu mani mīli?

-  Jā, Krist, - Ieva bez ilgas domāšanas atbildēja. - Es tevi iemīlēju jau tad, kad tu pirmās trīs diennaktis atradies uz dzīvības un nāves robežas. Kad tu cīnījies un uzvarēji.

Es Ievu pievilku sev klāt un viņu sāku aizrautīgi skūpstīt. Un skūpstot, spēcīgi glāstīju viņas krūtis un kāju iekšpusi. Alū viņa visa bija stipras kaisles pārņemta, un es sapratu, ka šai mirklī man nav ne mazāko problēmu viņu iegūt, viņa pati to ļoti vēlas, un es būtu pēdējais muļķis, ja šo izdevību palaistu garām. Taču es zināju, kas pēc tam notiek ar cilvēkiem, ja viņi viens otru kaut nedaudz mīl. Viņi kļūst vēl tuvāki, viens otram vēl vajadzīgāki un iemīlas vēl stiprāk. Bet es zināju arī to, ko vēl skaidri nezināja Ieva, un proti - mēs nekad nevarēsim būt kopā. Man viņa būs jāzaudē vai, pareizāk sakot, viņai pazudīšu es. Par to jau pirmīt sāku runāt, tagad tas jāpasaka līdz galam, kamēr seksuālais uzbudinājums nav vēl atņēmis pēdējās veselā saprāta spējas.

Es Ievu atlaidu vaļā, noglāstīju viņas galvu un matus un, juzdamies vainīgs, neveikli pasmaidīju.

- Piedod, Ieviņ, lai dabiskais turpinājums paliek kādai citai reizei. Man tev tomēr ir jāpasaka… Tu nupat atcerējies, kā es trīs diennaktis esmu cīnījies ar nāvi. Bet kā es nonācu līdz tādam stāvoklim? Tu jau zini - atradās četri nelieši,

Bet arī man viņi ir jāsoda! Turklāt daudz bargāk nekā to izdarīs valsts tiesa.

kuri iedomājās, ka viņiem ir vara pār citiem. Diemžēl šī vara viņiem bija arī īstenībā. Viņi to izmantoja. No tā laikam jau gūstot kādu prieku un baudu. Viņi sasita ne tikai mani. Es to vēl kaut kā varētu pārdzīvot, bet šie izdzimteņi vistrulākā un nežēlīgākā veidā nomocīja un nogalināja manu vienīgo bērnu. Viņai bija tikai sešpadsmit gadu. Nomocīja un nogalināja dienā, kas Kristīnei bija pati gaišākā un laimīgākā viņas līdzšinējā dzīvē. Kristīne pirmo reizi dejoja baletu uz lielās Operas skatuves. Nav izslēgts, ka viņa kādreiz varētu būt pat labāka par Veltu Vilciņu vai Zitu Ersu. Bet tagad viņa guļ aprakta Lāčupes kapos, un visi sapņi ir izsapņoti. Viss ir beidzies. Es negribu apgalvot, ka Kristīne bija visa mana dzīve. Nē. Viņa bija tikai daļa no manas dzīves, taču šī dala bija liela un nozīmīga. Viņas barbariskā nāve mani ir tik ļoti satriekusi, ka, iespējams, kaut kas ir sagājis dēlī ar manu prātu. Es skaidri iztēlojos, kā viņa jutās, kad tika mocīta, kāda izskatījās viņas šausmās pārvērstā seja, dzirdu, kā viņa kliedz un lūdzas… Viņas mokas sāp manā dvēselē. Es tās fiziski sajūtu, un šīs sāpes man liek domāt par atriebību. Lēmumu esmu jau pieņēmis. Man tiem neliešiem ir jāatriebjas, un es to arī izdarīšu! Tas viņiem būs ne tikai sods. Tā vienkārši būs ļoti taisnīgi.

Ieva uz mani nopietna paskatījās, un viņas acīs uz mirkli pazibēja spējas bailes.

-   Vai tad valsts viņus nesodīs? - Ieva prasīja. - Tu pats teici, ka viņi esot noķerti.

-   Tā ir, - es apliecināju. - Viņi ir notverti, un viņi tiks sodīti. Bet arī man viņi ir jāsoda! Turklāt daudz bargāk nekā to izdarīs valsts tiesa.

-   Kāpēc?!

-   Tāpēc, ka viņi ir nogalinājuši manu bērnu! - es iekliedzos. - Vai tu to nesaproti? Viņi to ir mocījuši un piesmēju- ši! Viņi - četri spēcīgi, bet garīgi truli tēviņi - ir atņēmuši manam bērnam dzīvību! Vai būs taisnīgi, ja viņi turpinās dzīvot, bet Kristīnei mirušai jāguļ kapā?! Taisnīgi?! Nē, Ieva! Būs ļoti taisnīgi, ja arī viņi trūdēs bedrē!

-   Tu esi nodomājis viņus nogalināt?

-  Jā, - es stingrā balsī apstiprināju.

-   Bet kā? Viņi taču atrodas cietumā!

-   Lai tas paliek manā ziņā, - mierīgs pateicu. - Es zinu, kā to izdarīt.

-   Un tu to, Krist, izdarīsi? Tu to spēsi?

-   Jā, - piekrītoši pamāju. - Es to spēšu. Esmu jau to darījis.

-  Afganistānā?

-   Tur man ar nāvi vajadzēja sastapties katru dienu. Ja tavs darba un droši vien arī cilvēciskais pienākums ir glābt cilvēku dzīvības, tad tur mans pienākums bija cilvēkiem šis dzīvības atņemt! Atkārtoju - tas toreiz bija valsts uzlikts pienākums. Man vajadzēja nogalināt ne tikai tāpēc, lai no nāves pasargātu pašam sevi, bet arī tāpēc, ka tādas bija valsts intereses. Tagad es pārstāvu pats savas un savas ģimenes intereses. Vai tās varētu būt mazsvarīgākas par valsts interesēm?

Ieva ilgi klusēja. Es aizsmēķēju cigareti un raudzījos uz ceļu. Turp un atpakaļ brauca visdažādāko marku automašīnas, un ļoti spilgti spīdēja saule. Šķita, ka šosejas melnais asfalts ir noliets ar apsūbējušiem sudraba putekļiem.

-   Es tev varētu piekrist, - Ieva domīga sacīja. - Principā tev ir taisnība, taču tikai principā un vairāk tomēr teorētiski. Varbūt tev būtu vēl lielāka taisnība, ja runa neietu., par tevi. Krist, mīļais! Vai tu neapjēdz šo paradoksālo situāciju?! Tu nosodi tos, kuri nogalina citus cilvēkus. Pareizi! Tu viņus salīdzini ar trakumsērgas saslimušiem dzīvniekiem. Tāpat pareizi! Viņi tādi arī ir! Bet ko tu pats esi nodomājis darīt?! Ko? Piedot? Aizmirst? Nē! Ari tu taču gribi nogalināt! Un šai rīcībā neatrodi nekā nosodāma! Tu esi atradis attaisnojumu - atriebība! Varbūt ka tā arī ir, ka vienīgi realizējot taisnīgas atriebības aktu, cilvēks tā pa īstam spējot šķīstīt un gandarīt savu dvēseli, taču likuma priekšā tu tik un tā paliksi slepkava un pēc būtības ne ar ko neatšķirsies no tiem, kuri nogalināja tavu meitu!

Es kļuvu pavisam drūms. Ievai, protams, bija sava daļa taisnības.

Ar ko atšķiras viens slepkava no otra?

Bet varbūt šīs atšķirības pastāv starp cilvēkiem, kuri kļūst par slepkavām?

-   Redzi, Ieviņ, - es domīgs teicu, - ja es viņus nogalināšu, es tik un tā nekad sevi par slepkavu neuzskatīšu. Es tāds nebūšu pēc būtības. Iespējams, tā domās un uzskatīs arī pārējie cilvēki un sabiedrība kopumā.

-  Un ko domās šo nogalināto cilvēku radinieki?

-   Mani tas maz interesē. Manas meitas slepkavas nav cilvēki.

-   Nu labi, noziedznieki! Vai arī viņu mātes tevi uzskatīs par sabiedrības glābēju no ļaunuma?

-   Man ir pilnīgi vienalga, ko viņi par mani domās! Es zinu, ka tas, ko esmu nolēmis darīt, ir ļoti taisnīgi. Pārējā morāle mani neinteresē.

-   Krist… - Ieva stipri apmulsusi skatījās uz mani. - Vai tev tāpat ir vienalga, ko par to visu domāju arī es?

-   Nē, - es atbildēju. - Tāpēc jau tev visu izstāstīju.

-   Kāpēc tu man to stāstīji?

-   Lai tu zinātu, kas ar mani notiks. Tu ar mani nedrīksti saistīt nekādas savas nākotnes cerības. Esmu kārts, kas ir jau pārtrumpota. Mani arestēs un tiesās. Sods var būt visai bargs - vai nu nāve vai mūža ieslodzījums.

Ieva strauji pagriezās, negaidīti apkrita man ap kaklu un raudādama kliedza: - Krist! Tad kāda velna pēc tev tas ir jādara?! Vai ar to nepietiek, ka viņi tev atņēma Kristīni? Kāpēc šo neliešu dēļ tu gribi pazudināt vēl pats sevi?! Vai tiešām viņu nāve tev šķiet daudz vērtīgāka par paša brīvību un varbūt pat dzīvību?! Un vai par savu māti un mani tu arī esi padomājis? Vai mēs tev neko nenozīmējam? Krist! Attopies! Pat vislielākā ļaundara nāve nevar būt vērtība, ko var tik viegli apmainīt pret paša dzīvību un tavu tuvo cilvēku ciešanām un sāpēm! Lai tie nelieši mokās cietumā! Lai viņi tur sapūst! Kāpēc tev labprātīgi to darīt arī ar sevi?

-   Ne labprātīgi, Ieva, ne labprātīgi! - satraukts čukstēju. - Es īsti nezinu, kas notiek debesīs un Visumā, taču esmu pārliecināts, ka tas, kas tur augšā sēd pie stūres, zina, ko dara. Viņš man pavēl un jau tūkstoš reižu pēc kārtas liek atkārtot varbūt pašu fundamentālāko un neapšaubāmi taisnīgāko likumu cilvēces vēsturē: Zobs pret zobu! Nāve pret nāvi! Ja es kaut mirkli šaubītos par šā likuma pareizību, varbūt… Bet es nešaubos. Likums ir taisnīgs. Man atliek vienīgi izpildīt sava cilvēka pienākumu. Turklāt, Ieva, pastāv vēl tāds jēdziens kā ģimenes gods. Un paša gods. Viņi taču nogalināja arī mani. Man viņiem jāatriebjas gan par sevi, gan Kristīni. Viss! Taču tas vēl nenotiks tik drīz. Tā kā tev ir laiks un izvēle - vari ar mani turpināt draudzēties, vai arī… triekt ratā.

Ieva turpināja raudāt un arī man negaidīti uznāca tik smeldzīgas skumjas, ka tik tikko spēju apvaldīt asaras. Lai gan man no tām diez vai vajadzēja kaunēties. Man pēkšņi uznāca kauns būt dzīvam…

33. nodala

»

-        Vēlos saņemt ieroča iegādes un turēšanas atļauju, - es teicu.

-        Tieši kāda ieroča? - policijas virsnieks painteresējās. - Medību, kaujas, gāzes?

-   Es gribētu pistoli, - atbildēju.

-   Kādiem nolūkiem?

-   Pašaizsardzībai.

-Vai profesija jūsu drošībai izraisa paaugstinātu bīstamību?

-   Nē, - pakratīju galvu. - Esmu mākslinieks.

-       Tādā gadījumā kāpēc jūs vēlaties iegādāties kaujas ieroci?

-   Vai tad tas ir aizliegts?

-   Nē, aizliegts tas nav. Protams. Un tomēr.

-        Man pirms diviem mēnešiem uzbruka bandīti. Nogalināja meitu, bet pašu piekāva gandrīz vai līdz nāvei. Vienkārši baidos atkārtojuma.

-   Šīm bailēm ir kāds pamats?

-   Uz ielas kāds var uzbrukt jebkuram cilvēkam.

-       Vai bandīti, kuri uzbruka jums un jūsu meitai, ir notverti?

-Jā.

-        Vai jums jau agrāk ir nācies saskarties ar kaujas ieročiem?

-        Līdz riebumam, - nīgri atbildēju. - Es dienēju specnazā un karoju Afganistānā.

Policijas virsnieks mani rūpīgi nopētīja, tad vēl pajautāja:

-  Vai esat tiesāts?

-Nē.

-   Mēs to, protams, pārbaudīsim.

-   Lūdzu.

-        Pirms jūs varēsiet saņemt ieroča iegādes un turēšanas atļauju, jums vispirms būs jāiziet psihiatriskā pārbaude un jāsaņem slēdziens par jūsu psihisko stāvokli. Pēc tam no narkoloģiskā dispansera jādabū izziņa, ka neesat viņu uzskaitē kā narkomāns vai alkoholiķis. Tad policijas sporta klubā jāapmeklē divu nedēļu ilgas nodarbības, jānoliek gan teorētiskais, gan praktiskais eksāmens, pēc tam visus tos papīrus atnesīsiet man, mēs vēl mēneša laikā pārbaudīsim, vai jums patiešām nav krimināla pagātne un pieņemsim

attiecīgu lēmumu. Ja lēmums būs pozitīvs, izdosim ieroča pirkšanas atļauju, jūs to iegādāsieties, pēc tam atkal atnāksiet pie manis, mēs ieroci reģistrēsim, ņemsim uzskaitē un jums izsniegsim ieroča turēšanas atļauju. Vēl būs vajadzīgas divas fotogrāfijas.

Es skābi pasmaidīju.

-  Jums te valda baiga birokrātija.

-   Bet vai kaujas ierocis nav baiga lietiņa? Kam nu kam, bet jums taču to vajadzētu zināt!

-   Paldies, - es teicu. - Es to zinu.

Pēc diviem mēnešiem viss bija kārtībā. Brīvības ielas veikalā par 438 latiem nopirku vienu no labākajām pasaules ieroču markām - pistoli Beretta. Dažas dienas vēlāk Kleistu mežā paša izgatavotā mērķī izšāvu sešas patronas un jutos apmierināts. Savu izcilo kaujas sagatavotības formu nebiju zaudējis.

Nākamā gada pavasarī, tas ir, 1996. gada aprīļa otrā pusē Rīgas apgabaltiesā sākās tiesas prāva pret Igoru Kļimovu (iesauka Klims), īstajā vārdā Igors Kaļiņičenko, Aleksandru Jepiševu (iesauka Ogurčiks) un Pāvilu Zaļkalnu (iesauka Garais) apsūdzībā par nepilngadīgās Kristīnes Kristsones izvarošanu un nogalināšanu, par Kristam Kristsonam nodarītajiem smagiem miesas bojājumiem, kas bija bīstami viņa dzīvībai, kā arī par nelikumīgu brīvības atņemšanu Kristīnei Kristsonei, Kristam Kristsonam un Vandai Rubinskai.

Vanda tā arī neatradās. Neviens nešaubījās, ka apsūdzētie arī viņu ir nogalinājuši, taču neviens no viņiem šai noziegumā neatzinās, bet nekādus tiešus pierādījumus izmeklētāji šim noziegumam atrast nespēja. Ceturtais bandas līdzdalībnieks Staņislavs Kaprāns kāda strīda laikā Centrālcietuma kamerā bija nosists.

Pirmajā tiesas dienā zāle bija pustukša. Acīmredzot starp klausītājiem atradās tikai daži apsūdzēto draugi un radinieki, kā arī vairāku laikrakstu žurnālisti. Kad tika noskaidrotas apsūdzēto personības un tiesas priekšsēdētājs viņus iepazīstinājis ar tiesas sastāvu, prokurors sāka lasīt apsūdzības rakstu.

Līdz tam es par Kristīnes nāvi zināju tikai galvenos vilcienos, tāpat nezināju, ko konkrēti darījis katrs apsūdzētais atsevišķi, bet tagad apsūdzības rakstā tas viss bija sīki aprakstīts. Turklāt tiesu medicīnas ekspertīzes slēdzienā par Kristīnes nāves cēloņiem bija ne tikai detalizēti uzskaitītas visas viņai nodarītās traumas un ievainojumi, bet arī tas, ko un kā viņi ar cietušo ir izrīkojušies izvarošanas laikā.

Es daudz ko savā dzīvē biju pieredzējis, it sevišķi kara laikā Afganistānā, un arī mani nervi bija diezgan stipri. Daudz ko biju arī dzirdējis, taču kad klausījos prokurora lasīto apsūdzības rakstu, es gandrīz noģību. Neko sīkāk par Kristīnei nodarītajām mocībām un pazemojumiem nestāstīšu. Viņa ir mana meita, mans vienīgais bērns, un jūs mani sapratīsiet. Es par Kristīnes sāpēm un mokpilno nāvi vairs negribu ne domāt, ne runāt. Tas ir pārāk smagi un nevienam detaļās tas nav arī jāzina.

Turpmāk es uz tiesas sēdēm nemaz negāju. Ceturtajā dienā mani kā cietušo izsauca tiesas sēdē sniegt liecības. Visu izstāstīju, kā bija. Pēc tam tiesnesis vērsās pie apsūdzētajiem, vai viņiem man būtu uzdodami kādi jautājumi. Nē, jautājumu nebija. Tad tiesnesis vērsās pie manis.

-  Vai jums ir kādi jautājumi apsūdzētajiem?

-   Jā, - es piekrītoši pamāju ar galvu un lēnām pagriezos pret tiesājamiem. Visi trīs sēdēja uz dzelzs krātiņā novietotā apsūdzēto sola un izskatījās, ja ne gluži vienaldzīgi, tad arī ne tādi, kuri vismaz ārēji redzamā veidā pārdzīvotu sava drausmīgā nozieguma sekas.

-   Kā jūs paši domājat, - es aizlauztā balsī vaicāju, - vai pēc tā, ko esat izdarījuši, jums sevi vēl ir tiesības uzskatīt par cilvēkiem?

Viens no viņiem skaļi iesmējās. Pārējie drūmi klusēja.

-  Vai jūs vispār vēl esat cilvēki?

Tagad iesmējās visi trīs.

-   Pēc tik necilvēcīgi izdarīta nozieguma jūs vairs nedrīkstat dzīvot, - es teicu. - Viens no jums jau ir nosists. Sodu saņēmis. Drīz arī jūsu nožēlojamā dzīve beigsies. Jūs tāpat saņemsiet savu sodu. Un nav ko vainot grūto bērnību vai cilvēku vienaldzību. Jūs paši bijāt vienaldzīgi kā pret citu sāpēm un dzīvēm, tā arī pret pašu likteņiem. Ja es jūs salīdzinātu ar plēsīgiem zvēriem, es tos apvainotu. Jūs neesat ne zvēri, ne cilvēki. Jūs esat kaut kādi kustoņi, pretīgi rāpuļi, kuriem nekas šai dzīvē nav ne svēts, ne tuvs. Jūs vienkārši ir jāiznīcina, jāsamin, kā mēs to parasti daram, ja uz ceļa mums gadās kāds indīgs rāpulis.

Izņemot ņirdzīgus smīnus, nekāda cita reakcija no apsūdzēto puses nesekoja.

Pēc divām dienām tiesa pasludināja pārtraukumu un paziņoja, ka tiesas spriedums tiks nolasīts pēc nedēļas. Tā bija pirmdiena.

Dienu iepriekš, svētdien, es agri piecēlos, nomazgājos, sakārtoju darbnīcu, sporta somā saliku dažus kreklus, treniņbikses, palagu, dvieli, zobu pastu, ziepes, zobu tīrāmo birstīti, mehāniski uzvelkamo bārdas skūšanas aparātu, māla krūzīti, karoti un dažas grāmatas. Pēc tam iegāju virtuvē, kur māte jau bija pagatavojusi brokastis.

-   Paldies, - es teicu. - Varēji vēl gulēt. Visu būtu izdarījis pats.

-   Tu pa šīm tiesas dienām esi galīgi novājējis, - māte sacīja un rūpju pilna mani nopētīja. - Bet nu jau laikam tas drīz beigsies.

-  Jā, - es apliecināju. - Rīt tiks nolasīts spriedums.

-   Kā tu domā, kādu sodu tiesa tiem neģēļiem piespriedīs? - māte jau kuro reizi vaicāja. - Nost jau laikam nešaus?

-   Nē, - domīgs pakratīju galvu. - Viens varbūt dabūs astoņus gadus, pārējie vēl mazāk.

-  Kāpēc tā? - māte bija pārsteigta. - Par Kristīnes nāvi un viņai nodarītajām mocībām tikai astoņi vai seši gadi brīvības atņemšanas?

-   Tāds ir likuma pants, - es mēģināju paskaidrot. - Tad, kad viņi mūs nolaupīja, kad Kristīni aizveda uz Igora vasarnīcu un lika viņai dejot, viņiem nav bijis iepriekšēja nodoma ne viņu, ne mani nogalināt. Tā vienkārši sanāca.

-  Kas tas tāds par likumu, ja par jaunas meitenes mokpilnu nāvi noziedznieki nesaņem pretī to pašu? - māte skumju pilna jautāja. - Vai tas ir taisnīgi?

-   Protams, muterīt, tas ir ļoti netaisnīgi, - es atbildēju.

-  Taču likumu izmainīt nav mūsu spēkos. Es varu vienīgi rīkoties pats pēc sava likuma.

-   Kas tas ir par likumu? - māte satraukta tūlīt prasīja.

-   Tas ir taisnīgas atriebības likums, - es atklāti pateicu.

-   Tāds kā neatņemama sadzīves un morāles tradīcija ir daudzām pasaules tautām. Korsikā un Sicīlijā to, piemēram, sauc par vendeta, austrumos arābi un vispār musulmaņi to dēvē citādi, bet mūsu valodā tas sauktos asinsatriebība.

-  Krist! - māte nobijusies skaļi iesaucās. - Ko tu esi nodomājis?

-  Neko, - es skumji pasmaidīju. - Neuztraucies! Es tev tikai skaidroju, kādas paražas un tradīcijas pastāv dažādām tautām. Latviešiem asinsatriebība nav raksturīga. Vienīgi vēl gribētu piebilst, ja valsts var izdot savus likumus, ja noziedznieki rīkojas pēc saviem likumiem, tad kāpēc gan arī citi, piemēram, es nevarētu vadīties tikai pēc sev uzrakstīta likuma? Šis likums ir ļoti vienkāršs. Ir jādara tas, ko liek darīt sirdsapziņa.

Māte joprojām neko īsti nesaprata. Un labi vien bija. Māte pret mani vienmēr izturējās ar cieņu, rūpēm un mīlestību, bet Kristīni vienkārši dievināja. Bet nu tūlīt viss beigsies. Kristīnes vairs nav un no rītdienas viņai vairs nebūšu arī es. Vecumdienās, gluži kā jaunībā, viņa atkal paliks viena. Bet es sevi jau vairs nespēju atturēt. Lēmums bija pieņemts, es savu rīcību uzskatīju par ļoti taisnīgu un no tās netaisījos atkāpties.

Man Kristīnes nāve bija jāatriebj. Tagad tikai šis mērķis un nodoms piepildīja manu prātu un dzīvi. Nekam citam vairs nebija lielas nozīmes.

Pateicies par brokastīm, es piecēlos un māti noskūpstīju uz pieres.

-   Lai katram būtu tāda mamma kā man, - es teicu. - Paldies tev par visu! Tu esi brīnišķīga! Mums nekad nav gājis viegli. Kāpēc tā, es nezinu. Bet mēs vienmēr esam izturējuši, vai ne? Gan manu aiziešanu karā, gan smagos ievainojumus, gan Sandras un Kristīnes nāvi. Mēs izturēsim arī pārējo, ko dzīve mums atkal liks priekšā. Tā kā viss būs kārtībā. Galvu augšā!

Māte izskatījās pavisam apmulsusi.

-   Kur tu tagad iesi?

-   Aizbraukšu pie Ievas, - pateicu. - Šur tur paklaiņosim, varbūt aizlaidīsim līdz jūrai, bet vakarā atbrauksim šeit. Nav izslēgts, ka mēs pirmo reizi kopā pavadīsim arī nakti.

-   Ieva ir jauka meitene, - māte sacīja. - Tu viņu mīli?

Dažus brīžus klusēju, tad skumji pasmaidīju.

-  Es viņu labprāt mīlētu… Jā, es viņu mīlu, lai gan… Es to nedrīkstu darīt.

-  Kāpēc? - māte atkal jutās pārsteigta. - Vai šai pasaulē ir kaut kas tāds, kas aizliegtu cilvēkam mīlēt otru cilvēku?

-   Ir, - es teicu. - Tas ir tas pats sirdsapziņas likums. Mēs nedrīkstam bez īpaši nozīmīga iemesla sagādāt ciešanas citiem cilvēkiem. Bet zaudētas mīlestības gadījumā šīs ciešanas ir stipri lielas. Un vienmēr ļoti netaisnīgas. Mīlestībai cilvēkiem ir jāsagādā prieks un laime, bet nekādā gadījumā sāpes vai vilšanās.

-   Vai tad tu šai jaukajai meitenei vari sagādāt sāpes un vilšanos? - māte nopietna prasīja. - Kāpēc?

Vēlreiz skumji pasmaidīju.

-   Negribu, bet tā vienkārši sanāks. Bet… kas to lai zina? Varbūt tomēr cilvēks var mīlēt otru cilvēku arī tad, kad viņi ir šķirti? Un šķirti uz mūžu?

Neko vairs negribēju teikt. Ātri izgāju no mājas, atvēru garāžas durvis, izbraucu automašīnu un devos pie Ievas. Viņa īrēja četrpadsmit kvadrātmetrus lielu istabiņu kādā privātmājā Čiekurkalnā.

Ieva, mani ieraugot, neslēpa prieku.

-  Ko mēs daram? - Ieva vaicāja.

-  Ja tev nekas nav pretim, vispirms aizbrauksim uz Lāč- upes kapiem. Pēc tam uz Jūrmalu. Skaties, cik šodien karsta un saulaina diena! Paņem līdzi peldkostīmu.

-  Tu domā sauļoties?

-   Kāpēc gan ne? Jeb varbūt esi nogurusi? Negribi?

-  Nē, viss kārtībā! - Ieva draiski iesmējās. - Būdama pat pilnīgi bez spēka, es tik un tā tev sekotu kaut vai uz Amazones džungļiem!

-  Tur mūs gaidītu elles mocības, - es nopietns teicu. - Kāpēc tu man nāktu līdzi uz tik drūmu vietu?

Ieva aplika rokas ap manu kaklu, maigi noskūpstīja un klusi pateica:

-   Tāpēc, Krist, ka es tevi ļoti mīlu. Tu esi mans īstais vīrietis.

-  Mēs vēl kopā neesam nodzīvojuši nevienu dienu, - es sacīju. - Neesam kopā pavadījuši nevienu nakti. Ko mēs viens par otru zinām?

-   Daudz ko, - Ieva atbildēja. - Taču īstenībā, lai cilvēki viens otru iemīlētu, nekas daudz nemaz arī nav jāzina. Varbūt tā ir pat labāk. Mīlestība nekad nerodas tikai no cilvēka labo īpašību, rakstura, sabiedriskā stāvokļa, profesijas, turības vai izglītības kopsummas. Mīlestība, mīļo Krist, rodas no noslēpuma, kuru cilvēkiem tā arī nekad neizdosies atminēt! Pēkšņi kāds spēks rada jaunu, līdz šim vēl nepazīstamu enerģijas lauku, un te, lūk, mēs abi stāvam, saprazdami, ka viens bez otra nespējam dzīvot.

-  Patiešām, tu tā jūti? - es, nedaudz nobijies un apmulsis, prasīju.

-  Jā, Krist, - Ieva atbildēja. - Tu pēkšņi ar kaut ko ļoti būtisku esi aizpildījis manu dzīvi.

No tā es arī baidījos. Negaidīti prātā iešāvās doma, ka varbūt tagad man viņai vajadzētu izdarīt kaut ko tik sliktu, lai es viņas acīs kļūtu galēji pretīgs. Ieva justos laimīga, ka, mani ar kaunu padzenot, no šāda cilvēka beidzot ir tikusi vaļā.

Bet es viņai diemžēl neko sliktu nespēju izdarīt. Smagi apsēdos uz krēsla un, mazliet pārsteigts, pirmo reizi redzēju, kā viņa nekautrēdamās manā priekšā no sevis novilka kleitu, palikdama tikai baltā apakšveļā. Pēc tam viņa sevi ieģērba īsos balta džinsa auduma svārciņos un baltā blūzītē. Tad kājās uzģērba baltas vasaras kurpes, viegli uzkrāsoja lūpas, saķemmēja matus un pagriezās pret mani.

-   Kā ir, Krist? Es tev patīku?

-   Panāc tuvāk!

Ieva nostājās man iepretim. Es ar abām rokām satvēru viņas slaidā ķermeņa vidukli un seju cieši piekļāvu viņas vēderam. Pēc tam vēl nedaudz pabraucu uz leju un vienlaicīgi jutos gan laimīgs, gan nelaimīgs. Sapratu - šo brīnumjauko sievietes ķermeni es tūlīt varu iegūt. Vēl vairāk! Es varu kļūt pat par šī maigā un neparasti sievišķīgā ķermeņa līdzīpašnieku, taču diemžēl tikai uz nožēlojami īsu laiku. Man šai laimei un baudai liktenis un dzīves radītie apstākli ir atvēlējuši tikai kādas nieka divdesmit četras stundas.

Vēl joprojām seju turēju cieši piekļautu pie Ievas vēdera lejas un pēkšņi ļoti vēlējos… nomirt.

-  Ja tas vēl tā turpināsies, - Ieva klusi teica, ar abām rokām viegli bužinot manus matus, - man nāksies svārkus vilkt nost…

Beidzot galvu atrāvu no Ievas ķermeņa un gurdi pasmaidīju.

-  Tas nebūtu slikti, tas, Ieviņ, varbūt būtu pat visprātīgākais, ko mēs šodien varētu darīt. Taču vispirms tomēr ir jāizdara citi darbi. To mēs atliksim uz vakaru. Labi?

Ieva iesmējās un piekrītoši pamāja.

Pēc pusstundas bijām pie Lāčupes kapu vārtiem. Automašīnu atstāju stāvvietā, pie tantiņām nopirku divpadsmit sarkanas rozes, un mēs ar Ievu iegājām kapsētā. Iet pārāk tālu nevajadzēja. Drīz nogriezāmies pa kreisi un pa smilšainu celiņu, kas veda augšup, nonācām paugura virsotnē. Tur bija manas mātes tēva un mātes kapa vieta, un turpat viņiem blakus gulēja arī Sandra un mūsu meita Kristīne.

Mans draugs tēlnieks Atis Freijs viņām abām nesen bija izveidojis nelielu, diezgan vienkāršu pieminekli - pelēks laukakmens, kur mākslinieks bija atveidojis plaukstošas, taču nolūzušas rozes… Zem tām lieliem burtiem bija iekalts manis izdomāts teksts -

Šeit apglabāts kāds skaists sapnis… Uz katras no kapu kopiņām uzliku pa sešiem ziediem, tad zemu noliecu galvu un domās no viņām atvadījos.

Piedodiet, manas mīļās! Es pie jums jau vairs nekad nespēšu atnākt. Varbūt tas man būs vissāpīgāk un visgrūtāk pārdzīvojams. Bet tā nu tas sanāks. Par dziļu nožēlu vai lielu gandarījumu, taču man tevi, Kristīn, ir jāatriebj. Mūžsena taisnības sajūta man pavēl tos neliešus sodīt un, lai gan viņu nāve tiem būs simtreiz vieglāka par tavējo, taču viņi vismaz vairs nedzīvos. Bet neskatoties uz to, ka tas būs taisnīgi un ļoti pareizi, es par šo labo darbu tomēr tikšu bargi sodīts. Tādi nu reiz ir mūsu likumi. Un tāds esmu es - Krists Kristsons. Es viņiem nevaru piedot. Valsts par to savukārt nepiedos man - es taču patvarīgi būšu iznīcinājis sabiedrības atkritumus! Bet tu, Sandra, par mani daudz neuztraucies! Un arī tu, Kristīn! Es savu sodu kaut kā izturēšu. Un ja arī ne… Varbūt mana nākamā dzīve beidzot būs daudz laimīgāka un neviens valdnieks, ne valsts vara vai tiesa man vairs nekad nepiespriedīs nāves sodu? Varbūt tieši šo triju necilvēku nogalināšana ir pēdējais jau vairāku paaudžu garumā man uzliktais pienākums, pēdējais, kas man šai dzīvē ir jāizdara? Tas būs gandrīz vai svēts visu iepriekšējo grēku izpirkšanas akts, pēc kura es beidzot kļūšu garīgi absolūti brīvs un morāli tīrs.

Ieva neko neteica. Viņa klusi stāvēja man blakus un pēc uzraksta uz kapa pieminekļa saprata, ka esmu atnācis atvadīties no sievas un bērna. Tikai jau braucot prom, viņa, stipri satriekta, pateica:

- Tas tomēr ir bijis ārkārtīgi nežēlīgi. Pēc tam izstaigājām Vecrīgu, pasēdējām kafejnīcā, uzkāpām Bastejkalnā, un es atcerējos, ka kādreiz tieši šeit biju iepazinies ar Sandru, kā mēs ātri un viegli viens ar otru atradām kopīgu valodu, kā uzreiz viens otram iepatikāmies, kā sākām satikties, mīlēties un kā mums nācās atvadīties…

Tas viss tepat vēl bija. Laiks bija aizskrējis kā izšauta lode. Tagad atkal ir pienākusi diena, kad man kārtējo reizi uz mūžu ir jāatvadās no sievietes, kas man kļuvusi tuva un va-

Šeit apglabātu kāds skaists sapnis…

jadzīga. Sieviete, kuru es mīlu. Tikai šoreiz šī sieviete nemirs. Bojā būs jāaiziet man. Šoreiz es pats labprātīgi, neviena nepiespiests un neietekmēts, esmu izvēlējies ceļu uz ešafotu…

Uz Kaļķu un Vaļņu ielas stūra apstājāmies un krietnu laiciņu klausījāmies, kā kāds pusmūža saksofonists spēlē pazīstamo Djuka Elingtona melodiju Karavāna.

Es viņa mūzikas instrumenta futrālī iemetu desmit latus. Viņš izbrīnījies paskatījās uz mani un klusi pateica:

-   Paldies, kungs.

-   Tu to esi nopelnījis, - es sacīju. - Šī melodija man tūlīt atgādināja kādu tuksnesi Afganistānā. Tur es gandrīz zaudēju savu dzīvību, lai gan to tur varēja zaudēt vai uz katra soļa. Lai tev, meistar, labi veicas!

-  Lai arī tev turpmāk veicas! - saksofonists palocīja galvu un sāka spēlēt melodiju, kas šoreiz man atgādināja brīdi, kad, nākot pie samaņas, es pirmo reizi sev blakus ieraudzīju Ievu.

Tā laikam bija melodija par mīlestību.

Vakaru pavadījām pie manis mājās. Māte bija pagatavojusi garšīgas vakariņas, parunājām par dzīvi, viņas abas savukārt par dažādām slimnīcu lietām, tad es Ievu ievedu darbnīcā, apsēdināju senlaicīgā atpūtas krēslā, liku paņemt rokā degošu sveci un domīgai skatīties uz blakus esošo logu, caur kura stikliem varēja labi redzēt pilnu mēnesi un zvaigznes.

Es viņu ātri gleznoju, grūtsirdīgi un nedaudz pārsteigts atcerēdamies, ka tā es patiesībā esmu gleznojis visas sievietes, kuras man agrāk vai vēlāk ir nācies zaudēt…

Sandra. Kristīne. Vanda. Tagad Ieva. Nemaz neskaitot tās daudzās modeles, kuras te nākušas un gājušas, manās atmiņās kā sievietes tā ari neko paliekošu neatstādamas.

It kā nojautusi manas domas, Ieva negaidīti vaicāja:

-   Krist… Tev ir bijušas daudzas sievietes?

-   Tikai viena, - es atbildēju. - Mana sieva Sandra.

-      Šeit redzami daudzu sieviešu portreti un akti. Viņas bija tavas mīļākās?

-   Viņas bija modeles.

-   Vai viņu pienākumos neietilpst arī…

-   Nē, Ieva. Viņu pienākumos ietilpa vienīgi pozēt.

-   Bet pēc tam?

-   Pēc tam mierīgi aiziet.

-   Un tu nevienu no viņām nevēlējies?

-      Vēlējos. Bez šīs vēlēšanās labu portretu nemaz nav iespējams uzgleznot.

-   Vai tu pašlaik vēlies arī mani?

-      Protams. Es to jau vēlējos dienā, kad tevi pirmo reizi ieraudzīju.

-   Tu mani pirmo reizi ieraudzīji naktī.

-   Tad tās ir bijušas īstās domas.

-      Tu vēl biji knapi dzīvs. Droši vien domāji par kaut ko citu.

-   Iespējams. Varbūt par sāpēm.

-   Par ko tu domā pašlaik?

-   Par tevi.

-   Tieši ko?

-      Tu esi jauna, pievilcīga sieviete. Tev ir laba profesija. Pati esi maiga un laba. Bet tu droši vien neesi īsti laimīga. Tev vēl nav ģimenes. Nav bērnu. Varbūt bez visa tā var arī iztikt, taču… Man tevis dažreiz ir žēl.

-   Kāpēc?

-   Tu to esi pelnījusi, bet es tevi nekad nepēšu darīt laimīgu. Tāpēc, Ieva.

-   Tu, Krist, to jau esi izdarījis.

-   Tu jūties laimīga?

-   Jā. Es te sēdu karalienes Viktorijas laikmeta krēslā, man rokās ir degoša gaisma un mani glezno slavens mākslinieks. Kad viņš savu darbu būs beidzis, mēs vēl sveču spīdumā dzersim vīnu, klausīsimies mūziku un pēc tam, ceru, viņš beidzot īstenos savu seno vēlmi mani iegūt.

Es pasmaidīju.

-   Patiešām, Ieva, to mēs visu arī darīsim. Vienīgi es tevi gribu lūgt - tam visam nepiešķir pārāk lielu nozīmi!

-  Tas tev šķitīs ikdienišķi? - Ievas balsī ieskanējās skumjš pārsteigums.

-  Nē, - es atbildēju. - Tā tas noteikti nebūs. Bet… Vai mēs droši varam zināt, ko mums nesīs rītdiena?

-  To pašu, ko šodiena, - Ieva stingrā balsī sacīja. Tad, laikam pēkšņi atcerējusies mūsu iepriekšējo sarunu, nobāla, strauji piecēlās kājās un satraukta pieskrēja pie manis. Šķiet, viņa visu saprata.

-  Krist… - Ieva čukstēja. - Kad tiesa Kristīnes slepkavām lasīs spriedumu?

-   Pēc divām dienām, - es meloju. - Trešdien, 16. maijā, pulksten vienpadsmitos no rīta.

-   Paldies Dievam! - Ieva atviegloti nopūtās. - Rīt no rīta man sākas diennakts dežūra, bet nākamā būs tikai trešdienas vakarā. Sprieduma lasīšanas laikā es būšu tev blakus.

-   Tas būs patīkami, - es atkal meloju. - Tava klātbūtne man dos spēku, un es visu to spēšu izturēt.

Bet es jau zināju, ka to nekad izturēt nespēšu. Trešdien es jau atradīšos Rīgas Galvenās policijas pārvaldes īslaicīgās aizturēšanas izolatorā, bet pēc desmit dienām, uzrādot apsūdzību, tikšu pārvests uz Rīgas Centrālcietumu. Pēc tam aptuveni pēc gada būs tiesa, tā noteikti man piespriedīs nāves sodu, bet, kas būs pēc tam, grūti pateikt. Acīmredzot mūža ieslodzījums vai arī viņi patiešām mani ņems un nošaus.

Savādi, es turpināju domāt. Tas viss taču var arī nebūt! Var būt pavisam citādi! Es tūlīt varu šo brīnišķīgo sievieti paņemt uz rokām, aiznest uz istabu, apguldīt gultā, mīlēt, un tā tas var turpināties desmitiem gadu! Mēs apprecētos, mums būtu vairāki bērni, būtu ļoti jauka ģimene, mēs nepazītu nekādas materiālās rūpes, nekad nestrīdētos, mēs viens otru mīlētu, mums pašiem būtu sava liela māja, dārzs, automašīna, slava…

Kas vēl ir vajadzīgs, lai cilvēks būtu laimīgs?

Nekas!

Bet es no visa tā atsakos.

Kā vārdā?

Vai tiešām tikai un vienīgi kailas atriebības dēļ?!

Es nezinu.

Tomēr manī valda tāda sajūta, ka aiz tā visa tomēr stāv daudz augstāks un varenāks spēks par manu gribu. Un šis spēks man pavēl to darīt! Iespējams, ka ar ģimenes godu tam nav nekāda sakara. Visticamāk, ka tam vistiešākais sakars ir ar Dievu. Es taču esmu viņa dēls. Man uz krūtīm deg krusts. Un Dievs saka - radot šo pasauli, man nav bijusi lielāka vēlēšanās par to, lai šeit vienmēr valdītu miers, taisnība un mīlestība. Bet pasaulē nez kāpēc tomēr pārsvarā valda karš, netaisnība un naids. Palīdzi man! Tu arī esi daudz cietis. Palīdzi šo pasauli padarīt kaut nedaudz gaišāku! Kaut nedaudz tīrāku! Kaut nedaudz labāku! Kaut nedaudz taisnīgāku!

Un tu būsi uzvarētājs! Jā, tu zaudēsi šo sievieti, zaudēsi savu māju, slavu un brīvību, bet tu tik un tā būsi Uzvarētājs!

Tu būsi uzvarējis ļaunumu. Pareizi, ne visu, bet tu tomēr būsi uz neatgriešanos iznīcinājis kaut nelielu daļiņu no šai pasaulē valdošās netaisnības un garīgās kroplības.

Tu būsi kļuvis svēts.

34. nodaļa

Nākamajā rītā pamodāmies agri. Ievai slimnīcā vajadzēja būt jau astoņos. Viņa izskatījās nedaudz satraukta un par kaut ko norūpējusies.

-   Varbūt tu rīt no rīta man atnāksi pretim? - viņa vaicāja. - Es tagad ar tevi gribu būt kopā katru dienu.

-   Nezinu, - negribīgi atbildēju. - Taču, kas lai arī notiktu… Ieva… Tu jau šodien vari pārnākt dzīvot pie manis. Es tev to pat lūdzu! Izdari tā! Pārvācies dzīvot uz šejieni! Ar māti viss ir sarunāts. Viņa ir ar mieru. Mātei būs vieglāk un droši vien arī tev. Māte tevi pierakstīs, jūs sadraudzēsieties

uz dzīvosiet labi. Es negribu, lai tu kaut uz brīdi justos nelaimīga.

-        Bet kur dzīvosi tu? - Ieva apmulsusi jautāja. - Tu šeit vairs netaisies dzīvot? Tu mani vairs negribi? Pietika ar vienu nakti?

-        Gribu vairāk nekā jebkad agrāk, - atbildēju, - taču pieļauju diezgan reālu iespēju, ka šodien, pārskrienot ielu, mani var notriekt ātri braucoša automašīna… Tāpēc tevi lūdzu nākt dzīvot šeit. Es tevi ieceļu par visu manu mākslas darbu glabātāju - uzraudzītāju. Ja dzīvē pienāks kāds krīzes brīdis, vari pārdot, ko gribi! Principā darbnīcā atrodas liela bagātība.

Ieva pienāca klāt un savu galvu piekļāva manām krūtīm. Šķita, viņa tūlīt sāks raudāt.

-        Izrādās, Krist, tu tomēr esi nežēlīgs. Es to nebiju gaidījusi.

-   Tā tikai izskatās. Patiesībā…

-   Tu tomēr mēģināsi tos neģēļus nogalināt?

-   Man tas, Ieva, ir jāizdara.

-       Tātad es tev neko nenozīmēju? Tā bija tikai jauka spēlīte, ja?

-   Nē, Ieva. Viss bija vairāk nekā nopietni.

-        Es tev neticu. Tu vienkārši esi kādas uzmācīgas idejas pārņemts cilvēks! Vai gribi zināt, kā šādus cilvēkus sauc?

-Kā?

-   Par šizofrēniķiem!

Es rūgti iesmējos.

-   Ļoti iespējams.

Ieva ātri saģērbās, viņa bija sanervozējusies un laikam uz mani pat dusmīga. Steidzīgi noskūpstīja uz vaiga un skrēja prom.

-        Ļoti ceru, Krist, ka tev tomēr pietiks prāta no sava drausmīgā nodoma atteikties. Atceries, ka arī Dievam patīk, kad cilvēki naida vietā labāk izvēlas mīlestību! Es izvēlējos tevi. Tu izvēlējies mani. Kāpēc visu to tik muļķīgi izjaukt?

Jau būdama uz sliekšņa, Ieva apstājās, pasmaidīja un pameta man ar roku.

-   Uz redzi! Vakarā piezvani!

Pēc tam es nomazgājos, paēdu brokastis, apģērbos, kabatā iebāzu ar pilnu aptveri pielādētu pistoli, paņēmu sporta somu un gāju atvadīties no mātes. Bet viņa jau bija aizgājusi uz darbu. Atstāju zīmīti.

Muterīt!

Paldies tev par visu, ko manā labā esi darījusi! Tu esi visbrīnišķīgākā mamma pasaulē. Ceru, ka arī es tev nebiju slikts dēls. Bet viss kādreiz beidzas. Es viņiem Kristīnes nāvi nevaru piedot. Tas slikti beigsies kā viņiem, tā diemžēl arī man… Bet es citādi rīkoties nespēju. Piedod, māt, un neraudi! Tev vajag mani saprast.

Krists

Pulksten vienpadsmitos biju tiesas zālē. Visi trīs apsūdzētie jau sēdēja dzelzs būrī un diezgan jautri savā starpā sarunājās. Viņus bez ieročiem apsargāja četri sardzes pulka karavīri. Viņiem pie jostas karājās vienīgi rokudzelži un gumijas steki.

Zālē sēdēja apmēram piecpadsmit divdesmit cilvēki. Acīmredzot tāpat kā tiesas pirmajā dienā tie bija apsūdzēto draugi, piederīgie un vairāku laikrakstu žurnālisti.

Nesteidzoties ieņēmu vietu zāles kreisās puses otrajā rindā pie sienas tieši iepretim apsūdzēto solam.

Tiesnesis spriedumu lasīja gandrīz vai divas stundas. Tas beidzās ar šādiem vārdiem:

Atzīt par vainīgu Igoru Kaļiņicenko, dzimušu 1962. gadā, un, pamatojoties uz Latvijas KK… panta trešo daļu, kā arī LR KK… panta otro dalu, viņu sodīt ar brīvības atņemšanu uz desmit gadiem, sodu sākot izciest slēgta tipa cietumā. Atzīt par vainīgu Aleksandru Jepiševu, dzimušu 1968. gadā, un viņu sodīt ar brīvības atņemšanu uz astoņiem gadiem. Soda pirmā puse izciešama slēgta tipa cietumā. Atzīt par vainīgu Pāvelu Zalkalnu, dzimušu 1970. gadā, un viņu sodīt ar brīvības atņemšanu uz sešiem gadiem. Sods jāsāk izciest daļēji slēgtā cietumā. Spriedums Augstākas tiesas instancē apelācijas kārtībā pārsūdzams desmit dienu laikā.

Tas man nebija pārsteigums. Kriminālkodeksu biju izstudējis no pirmās līdz pēdējai lappusei, un tiesnesis, pat gribēdams, neko vairāk viņiem nevarēja iedot.

Nolasījis spriedumu, viņš tradicionāli vērsās pie notiesātajiem ar jautājumu:

- Vai spriedums jums ir saprotams?

Es nedzirdēju, ko viņi katrs tiesnesim atbildēja. Man šķiet, es vispār tai brīdī neko nedomāju. Manu acu priekšā stāvēja Kristīnes asiņainā seja, pārgrieztā rīkle un izmocītais ķermenis. Bet piecu metru attālumā no manis stāvēja tie, kuri to bija izdarījuši. Smaidoši un apmierināti.

- Vai spriedums jums ir saprotams?

Tas man šķita tik pretīgi un netaisnīgi, ka es sapratu - cilvēcība atkal kārtējo reizi ir zaudējusi mūžīgi pastāvošā ļaunuma priekšā.

Es viss naidā drebēju.

Dievs, sātans vai vēl kas varenāks bija satvēris manu sakarsušo apziņu, rokā paņēmis dzelzs āmurīti un ar to nepārtraukti blieza pa smadzenēm:

-   Iznīcini! Iznīcinu ļaunumu! Iznīcini ļaunumu uz visiem laikiem!

Neizkustēdamies no vietas, zibenīgi pavērsu pistoli pret konvoja karavīriem.

-   Zēni, krītiet ar seju uz grīdas! Ātri! Es izdarīšu pašnāvību, tā kā man nav ko zaudēt! Apšaušu visus pēc kārtas!

Karavīri paklausīja. Viņi apgūlās uz grīdas un, kā bija mācīts un pavēlēts, aizlika rokas aiz pakaušiem. Viņi saprata - nekādi joki nebūs. Ja kāds tā spēj rīkoties, tad viņš noteikti ir profesionālis un, kā saka, iet uz visu banku. Tad pistoles stobru pavērsu pret tiesnesi un tiesas piesēdētājiem.

-   Bet jūs, kungi, apsēžaties! Sēdiet un skatieties, kā jāspriež taisna tiesa!

Ātri pārlēcis pāri pirmajai solu rindai, pieskrēju pie apsūdzēto būra. Apsardzes karavīri noteikti domāja, ka esmu kāds bandīts, kurš tagad no ieslodzījuma mēģinās atbrīvot savus notiesātos draugus. Taču notiesātie visu saprata uzreiz. Viņu sejas izķēmoja nāves bailes.

Pagriezis pistoles stobru pret viņu nobālušajiem ģīmjiem, pilnā balsī kliedzu:

- Jūs - necilvēki ar savām sapuvušajām smadzenēm! Atcerieties to meiteni! Viņa bija jauna un tīra! Ko viņa jums bija izdarījusi? Atcerieties Kristīni! Atcerieties viņas šaušalīgo nāvi! Atcerieties Dieva vārdus: Jums tiks atmaksāts ar to pašu! Tagad at maksas brīdis ir pienācis! Cietums ir jūsu mājas. Tāpēc jūs tur nepavadīsiet ne desmit, ne astoņus, ne sešus gadus! Jūs mirsiet tūlīt šeit, uz apsūdzēto sola! Atšķirībā no jūsu nomocītās meitenes, paši mirsiet viegli. Taču šis, mans tiesas spriedums tomēr būs pietiekami taisnīgs. Bet pats spriedums skan šādi:

Dieva, taisnības un manas nevainīgi nogalinātās meitas vārdā es jums visiem pasludinu nāves sodu nošaujot! Spriedums ir galīgs, nav pārsūdzams un izpildāms nekavējoties!

Tai pašā mirklī sāku šaut. Katra noziedznieka galvā iešāvu vismaz divas vai trīs lodes. Notiesātie sakrita nekārtīgā kaudzē. Pēc tam atkāpos, ar muguru atspiedos pret zāles sienu un, zinādams, ka tūlīt, izdzirduši šāvienus, zālē ar šaušanai sagatavotiem ieročiem rokās ieskries tiesas nama apsardzes policisti, savu pistoli nometu uz grīdas.

Tā arī notika. Tiesas zāles durvis spēji atsprāga vajā, telpā ieskrēja trīs policisti ar Makarova pistolēm rokās. Viņi uzreiz neapjēdza, kas šeit bija noticis. Pa to laiku no grīdas bija piecēlušies konvojnieki. Es pats, izstiepis rokas, gāju viņiem pretim.

Pēc mirkļa asi noklakšķēja rokudzelži.

Es atkal biju saņemts gūstā.

Mani atkal gaidīja tiesa un sods.

Redzēju, kā kalējs kaļ naglas, galdnieki ēvelē dēļus un jau taisa krustu. Pēc tam viņi to nolika uz tuksneša karstajām smiltīm, mani pienagloja, tad krustu pacēla un tā pamatni nostiprināja ar akmeņiem.

Nekādas mokas nejutu.

Man jau visas sāpes bija izsāpējušas.

Es lēnām aizvēru acis un mazliet izbrīnījies redzēju, kā Poncijs Pilāts garlaikots nez kāpēc vēl joprojām šķirsta biezas likumu grāmatas…

35. nodala

Desmit mēnešus pavadīju Rīgas Centrālcietuma četrvietīgā kamerā. Tā nesen tika izremontēta un bija paredzēta sevišķi bīstamiem noziedzniekiem. Viens mans kameras biedrs bija liela mēroga afērists, kurš uz viltotas ārzemju bankas garantijas vēstules pamata vienā no mūsu valsts bankas fdiālēm bija saņēmis miljons latu lielu kredītu. Viņš bija kluss, inteliģents cilvēks, kurš, nedaudz skumīgs, šad tad atcerējās patīkamus atpūtas brīžus Jūrmalā, Kannās vai Kanāriju salās.

-  Un sievietes! Ja jūs tikai redzētu, kas tur bija par sievietēm! - viņš gandrīz vai sāka raudāt. Un bija arī par ko raudāt. Viņam un mums pārējiem cerība kaut tālā nākotnē nonākt tuvībā ar kādu sievieti līdzinājās absolūtai nullei.

Kameras kreisās puses apakšējā nārā gulēja Vasilijs Kah- no - kādas nežēlīgas laupītāju bandas vadonis, uz kura sirdsapziņas bija arī divas slepkavības. Viņš, protams, bija acīmredzams psihopāts, taču, ja viņu neviens tieši neaizskāra, parasti bija diezgan mierīgs un nekādus pārāk skaļus skandālus nerīkoja, toties bieži dziedāja. Balss viņam bija laba. Visu mūžu pa zonām vien dzīvodams, samācījies daudzas cietumnieku dziesmas un gandrīz vai katru vakaru mums sniedza nelielu koncertu. Dziesmu melodijas un vārdi parasti bija sentimentāli bravurīgi, bet tie mūs cieši tvēra pie dvēselēm un, gribot negribot, nācās smeldzīgās skumjās domāt par brīvību, māti un mīlestību… Par visu to, ko bezcerīgi bijām zaudējuši.

Advokāts Juris Salmiņš man bija pazīstams vēl no vidusskolas laikiem. Abi toreiz mācījāmies paralēlajās klasēs, un viņš tāpat kā es bija no Iļģuciema. Tagad pašam piederēja diezgan pazīstams zvērinātu advokātu kantoris, un viņš jau bija paspējis kļūt visai populārs jurists, dažās skandalozās tiesas prāvās veiksmīgi aizstāvot gan liela mēroga krāpniekus, gan visparastākos bandītus.

Trīs dienas pirms tiesas prāvas sākuma mēs satikāmies vēl vienu reizi. Advokāts manāmi nervozēja.

-  Vai kas noticis? - painteresējos.

-   Nē, nekas, - Juris negribīgi atbildēja. - Ja pavisam atklāti - mums ir visai vājas izredzes. Vienīgais, ko varam darīt, pastiprināti spiest uz to, ka nozieguma izdarīšanas brīdī tu sevi nespēji kontrolēt. Afekta stāvoklis, drausmīgs naids un tā tālāk!

-  Juri, - es iebildu. - Tās taču ir muļķības! Kāds tur afekta stāvoklis, ja jau pusgadu pirms nozieguma izdarīšanas es iegādājos slepkavības ieroci!

-   Aizmirsti! Ieroci tu iegādājies pašaizsardzībai!

-   Bet kāpēc es to ņēmu līdzi uz tiesu?

-  Saki, ka nezini! Viss notika automātiski, zemapziņā! Un tikai tad, kad, dzirdot tiesas spriedumā tavas meitas slepkavām pasludinātos nesamērīgi mazos soda mērus, tu nekādi nevarēji savaldīties, tu nespēji sevi kontrolēt, naids un tavas dvēseles sāpīgais sauciens pēc taisnīguma nomāca veselo saprātu, un tu sāki šaut! Tikai tad! Skaidrs?

-   Tā jau apmēram arī bija, - es klusi apliecināju, no advokāta atnestās cigarešu paciņas aizdedzināju smēķi un skumji pasmaidīju. - Ko tu vari panākt?

-   Tikpat kā neko, - Juris atklāti atbildēja. - Vienīgi cīnīties, lai viņi tev nepiespriež nāves sodu!

-   Piespriedīs, - biju pārliecināts. - Tiesu psihiatriskā ekspertīze taču ir secinājusi, ka nozieguma izdarīšanas laikā es savu rīcību tomēr esmu spējis kontrolēt, esmu bijis pieskaitāms un tātad - trīs slepkavības ar iepriekšēju nodomu… Vai gadījumā tu zini, kā pie mums tagad izpilda nāves sodus?

-   Beidz muldēt! - Juris nepacietīgi iesaucās. - Šauj tāpat kā agrāk. Šai jomā nekāds progress nav noticis. Tāpat kā senāk nostāda pie sienas, un lode pierē vai sirdī! Bet tas uz tevi neattiecas. Apsolu - es cīnīšos! Un panākšu, ka tu tiksi attaisnots! Jā, varbūt ne uzreiz. Ja Rīgas apgabaltiesas spriedums mums būs nelabvēlīgs, es spriedumu tūlīt pārsūdzēšu Augstākajā tiesā un izdarīšu visu, lai tev tiktu nozīmēta atkārtota tiesu psihiatriskā ekspertīze! Mums ir jāvinnē! Varbūt pat labi, ka tu gan prokuratūras izmeklētājam, gan iepriekšējai ekspertu komisijai neko neteici par saviem galvas ievainojumiem. It sevišķi par smadzenēs atrodošos šķembu. Nākamajā gājienā tas mūsu rokās var būt milzīgs trumpis!

Šaubās pašūpoju galvu.

-   Diez vai. Viņu rokās ir daudz spēcīgāks trumpis - fakts, ka es šīs slepkavības biju iecerējis jau iepriekš! Nekāda prāta aptumšošanās! Tieši otrādi! Viss skaidri aprēķināts! Un precīzi izpildīts. Turklāt, Juri… Vismaz šobrīd man ir pilnīgi vienalga, kas ar mani notiek. Kristīne kā ir, tā arī paliks mirusi.

-   Vai tev Kristīne bija visa dzīve? - Juris bargi prasīja. - Stipri šaubos. Tā vispār nekad nedrīkst būt, patiesībā tas ir drausmīgi, ja kāds cilvēks, kaut vistuvākais, pēkšņi kļūst par visu dzīvi. Tas notikušo nelaimi vienmēr padara vēl briesmīgāku. Bet tev taču ir vēl māte! Tev vēl ir sieviete, kura, ja es pareizi sapratu, tevi mīl un žēlo! Un tev vēl ir tavs darbs! Par to pavisam aizmirsi? Es tev apsolu, Krist, ka es tevi no šejienes izvilkšu laukā, un tu vēl uzgleznosi tūkstoš bildes! Pirmās trīs uzdāvināsi man - honorāra vietā.

Es iesmējos.

-   Tu, Juri, esi nelabojams optimists! Tātad tu tici taisnībai? Tu tici, ka cilvēku var nesodīt par atklāta ļaunuma iznīcināšanu? Vai tu, veco zēn, patiešām tici, ka tiesa man varēs piedot to, ko es izdarīju tās vietā?!

-   Jā, - advokāts nopietns atbildēja. - Varbūt mazliet dīvaini, bet es tam tiešām ticu.

Man atlika tikai atkal rūgti pasmaidīt.

Rīgas apgabaltiesas Krimināllietu kolēģijas tiesa manu krimināllietu par trīs cilvēku nogalināšanu ar iepriekšēju nodomu izskatīja 1997. gada marta sākumā.

Kad sardzes pulka konvojnieki mani ieveda apsūdzēto dzelzs krātiņā, es lēnām apsēdos uz cietā sola un ar interesi paskatījos zālē. Tā bija gandrīz vai pilna ar cilvēkiem. Starp viņiem droši vien bija vienkārši ziņkārīgie (par šo gaidāmo tiesas procesu jau iepriekš rakstīja prese), cietušo draugi un piederīgie, kā arī daudzi žurnālisti. Tūlīt starp pārējiem pamanīju sēdam māti, bet viņai blakus Ievu Saulīti. Es ilgi no viņām nenovērsu skatienu, dvēselē kaut kas asi iesmeldzās un acīs gandrīz vai saskrēja asaras. Man viņu kļuva ļoti žēl, un es nodomāju, ka tas laikam tomēr bija nežēlīgi - šīs man tuvās sievietes padarīt tik nelaimīgas.

Mēs viens otram pamājām ar rokām un skumji uzsmaidījām. Viss, kas turpmāk notiks, jau vairs nebija atkarīgs no mums.

Ieradās tiesas sastāvs. Piecēlāmies kājās. Pēc tam apsēdāmies. Noskaidroja manas personības identitāti. Tad tiesnese mani iepazīstināja ar tiesas sastāvu.

-  Tiesas procesu vadīšu es - Rīgas apgabaltiesas krimināl- kolēģijas tiesas tiesnese Ērika Lejiņa-Zunde, tiesas piesēdētāji Marga Eglīte un Visvaldis Cauka, piedaloties prokuroram Mārtiņam Pavlovskim, advokātam Jurim Salmiņam un sekretārei Olgai Krastiņai. Vai jums, apsūdzētais, pret tiesas sastāvu būtu kādi iebildumi vai noraidījumi?

-   Nē, nekādi.

-   Lūdzu, sēdieties!

Apsēdos un atkal paskatījos uz māti. Viņa pēkšņi bija no- bālusi un acīm redzami jutās stipri satraukta, apmulsusi un pat nobijusies… īsto iemeslu es vēl toreiz nezināju, tāpēc loģiski nodomāju - tavs satraukums ir saprotams. Tiesā taču tavu dēlu…

Apsūdzības raksts bija visai garš, un to prokurors Pav- lovskis lasīja lēni un manāmi stostīdamies. Man gandrīz vai uznāca žāvas. Pievēru acis un centos domāt pavisam par ko citu. Atcerējos, kā iepazinos ar Sandru, kā pirmo reizi viņu atvedu pie sevis, atcerējos kaimiņieni Gunitu un to, kā viņa mani nepilnu sešdpadsmit gadu vecumā ar pārsteidzošu centību un apņēmību apmācīja mīlas mākslā - dižākajā no visām mākslām! Un pēkšņi pēc ilga pārtraukuma atkal atcerējos arī dažus fragmentus no savas iepriekšējās dzīves; atcerējos skaisto un ļoti nelaimīgo ebreju meiteni Esteri, kā es viņu slēpu un viens otru mīlējām, un kā kādu vakaru vecais Zālamans atvēra lielu čemodāmu pilnu ar dolāriem, angļu mārciņām un dārglietām.

"Te ir miljoni," viņš bēdīgs sacīja, "bet ko es par šiem miljoniem varu nopirkt? Neko! Es ar šo milzīgo bagātību nevaru aiziet uz tuvāko bodi un nopirkt pat kukulīti maizes, nemaz nerunājot par dzīvību sev un savai meitai."

Atcerējos, kad mūs visus toreiz agri no rīta arestēja un veda prom, Zālamanam pie rokas lielā čemodāna nebija. Tas nebija redzams arī nevienam no policistiem. Tātad Zālamans čemodānu, kā jau reiz ieminējās, pagrabā bija paspējis aprakt.

Mani jau kuro reizi pārņēma savāds satraukums. Ko tas nozīmēja? Vai tā bija mana fantāzija, iztēles auglis vai tomēr… īstenība?

Droši zināju tikai vienu - arī es ne ar kādu pasaules bagātību nebūtu spējis Kristīni pasargāt no viņas šaušalīgās nāves. Kristīnes slepkavas nevadīja materiālās intereses. Viņus vadīja vienīgi visprimitīvākie instinkti un ļauns prāts.

Nav vērts jums atstāstīt visu tiesas procesu. Neapgalvošu, ka es pret to biju vienaldzīgs. Mani galvenokārt interesēja paša izvirzītais pamatjautājums - vai man bija vai nebija morālas un, galu galā, arī juridiskas tiesības taisnīgi atriebties savas meitas slepkavām? Ja tiesa un tiesnesis drīkst sodīt ļaundari, kāpēc šai gadījumā to nevarēju darīt es - slepkavu taisnīgā sodīšanā visieinteresētākā persona?

Ilgi vēroju tiesnesi. Viņa bija dāma jau gados - apmēram piecdesmit piecus gadus veca, taču labi kopta, pusgariem blondiem matiem, tīru seju, patīkamu balsi un lielām zilām acīm.

Jaunībā bijusi tipiska skaistule, es nodomāju, taču arī tagad spīd visā savā sievišķības krāšņumā. Divi uzvārdi. Tātad vismaz vienreiz precējusies. Droši vien bijuši arī mīļākie. Viss, kas skaistai sievietei pienākas. Bet tas nu tā. Tas tomēr piederas guļamistabai, bet šeit ir tiesas zāle. Tu, ģērbusies garā sarkana samta talārā, gluži kā senās Romas senatore izšķir daudzu cilvēku likteņus. Ko tu lemsi par mani? Celsi īkšķi augšā vai ar to parādīsi uz leju?

Vai tu esi taisnīga, līdzjūtīga, objektīva? Tu spēsi mani saprast vai arī akli vadīsies vienīgi pēc nejūtīgajiem likuma burtiem?

-  Vai jūs sevi atzīstat par vainīgu jums izvirzītajā apsūdzībā? - tiesnese Ērika Lejiņa-Zunde prasīja.

-   Nē, neatzīstu, - stingrā balsī pateicu.

-   Kāda bija jūsu bērnība? Vai grūta?

-   Mana bērnība bija skaista.

-  Jums nav tēva. Vai to smagi pārdzīvojāt?

-  Ne sevišķi. Es dažreiz to, protams, nožēloju, bet neatceros, ka tāpēc citu bērnu priekšā būtu kaunējies vai ļoti izjutis viņa trūkumu. Man ir laba māte un viņa man deva visu, ko bērnam var dot pilnvērtīga ģimene.

-    Vai tādā gadījumā jums nevajadzēja kļūt dvēseliski daudz maigākam? Līdzjūtīgākam? Labsirdīgākam? Bet jūs jau pamatskolas laikā sākāt nodarboties ar Austrumu cīņas veidiem, tātad apzinīgi sevī kultivējāt cietsirdību un spēku! Kāpēc?

-   Es gribēju būt īsts vīrietis, - atbildēju.

-   Bet varbūt tāpēc, lai vēlāk varētu vieglāk nogalināt cilvēkus? - prokurors jautāja.

-  Es protestēju! - skaļi iesaucās advokāts. - Lūdzu šo jautājumu atsaukt!

Tiesnese paskatījās uz prokuroru.

-   Es jautājumu atsaucu, - viņš negribīgi pateica.

-  Apsūdzētais, Krist Kristson! - tiesnese atkal vērsās pie manis. - Kad jūs pirmo reizi sajutāt naidu?

-   Pret ko?

-   Pret cilvēkiem.

-       Precīzi neatceros, - atbildēju, - taču tas droši vien notika Afganistānas kara laikā.

-   Vai jums tur nācās nogalināt?

-Jā.

-   Bieži?

-   Gandrīz vai katru dienu.

-   Pie tā pieradāt?

-   Pie tā nav iespējams pierast.

-       Bet, piemēram, nogalinot desmito cilvēku, jūsu emocijas taču laikam tomēr jau bija daudz savādākas nekā tad, kad to darījāt pirmo reizi? Tās noteikti jau vairs nebija tik asas, jo viss jau bija kļuvis daudz vienaldzīgāks, vai ne tā?

-        Ne gluži. Tur neviens neteica - "es nogalināju cilvēku". Karā piedalās karavīri, un viņi tur ir spiesti iznīcināt pretinieku. Jā, jums zināmā mērā ir taisnība. Karā jūtas notrulinās. Daudz kas kļūst vienaldzīgāks un arī nāve tā vairs nebaida. Taču pie tā nepierod.

-   Kā jūs iepazināties ar Vandu Rubinsku?

-   Viņa bija mans modelis.

-   Kas notika pēc tam?

-   Viņa kļuva mana mīļākā.

-       Vai jūs zinājāt, ka viņa ir uzņēmusies zināmas morālas un materiālas saistības ar cietušo Igoru Kaļiņičenko?

-        Neko daudz. Zināju, ka Vandai ar viņu ir bijis īslaicīgs sakars.

-   Kāpēc jūs Vandu paturējāt pie sevis?

-   Viņa bija nelaimīga.

-   Varbūt tikai tēloja?

-   Iespējams.

-   Vai Kristīne bija jūsu vienīgais bērns?

-Jā.

-  Jūs viņu ļoti mīlējāt?

-  Vai jūs savus bērnus nemīlat?

Tiesnese uz brīdi apmulsa, tad turpināja.

-         Kad jūs tikāt aizvesti uz Kaļiņičenko vasarnīcu, vai jums jau tad pret viņu radās naids?

-        Tad vēl ne. Naids un lielas bailes mani pārņēma tikai pēc tam, kad noņēma acu apsēju un es lielajā ēdamtelpā ieraudzīju jau krietni sasisto Kristīni un Vandu.

-  Vai jums jau tad radās doma šos cilvēkus nogalināt?

-   Nē. Es tikai vēlējos no viņu gūsta atbrīvot Kristīni un Vandu.

-   Vai jūs vēlāk vai pat tad šo situāciju neanalizējāt? Iespējams, ja jūs nebūtu iejaucies, sievietes šo cilvēku priekšā padejotu un tālāk nekas traģisks nesekotu. Visi būtu palikuši dzīvi un veseli. Arī jums pašlaik nevajadzētu stāvēt tiesas priekšā. Varbūt īstā vaina slēpjas jūsu nespējā kritiskā dzīves brīdī sevi savaldīt?

Ilgi klusēju, un manu roku pirksti gluži nemanot savilkās ciešās dūrēs.

-   Godājamā tiesa! Tad, kad jūs redzat savu bērnu izmocītu un pazemotu, tad, kad viņu turpina pazemot, tad, kad viņš, šausmu pārņemts, sauc jūs palīgā, ir ļoti grūti sevi savaldīt. Domāju, ka arī jūs nespētu palikt vienaldzīga, ja jūsu acu priekšā meitu ar brutālu varu piespiestu kailai dejot piedzērušu un ļoti trulu neliešu priekšā.

-   Nu labi! - tiesnese teica. - Šai epizodē es jūs saprotu. Bet kas notiek tālāk? Jūs iegādājaties pistoli, jau tad skaidri apzinoties šā ieroča iespējamo pielietošanas mērķi. Vai tā bija? Vai jūs jau tad bijāt nolēmis viņus nogalināt?

-   Godājamā tiesnese! - es skaļi teicu. - Esiet godīga! Jūs aizmirsāt tiesai, man un visiem klātesošajiem atgādināt, ka pirms tam tieši viņi, tā saucamie cietušie, bija drausmīgi noslepkavojuši jaunu meiteni! Viņi to bija situši, par viņu ņirgājušies, piespieduši dejot kailai, pēc tam vispretīgākā veidā izvarojuši un nogalinājuši! Bet šī jaunā maitene bija mans vienīgais bērns! Viņa bija mana meita! Jauna un nevainīga! Viņi tāpat ir nogalinājuši Vandu un bija simtprocentīgi pārliecināti, ka ir nobeiguši arī mani! Tātad viņi ir izdarījuši trīs slepkavības! Jā! Kad iegādājos ieroci, mans nodoms nebija aizsargāt tikai sevi, bet es galvenokārt vēlējos aizsargāt nogalinātās meitas un savas ģimenes godu! Es viņiem gribēju atriebties tieši ar to pašu, ko viņi izdarīja ar Kristīni - es vēlējos viņu nāvi! Bet tikai ar vienu noteikumu! Ar vienu kategorisku nosacījumu - ja tiesa būs taisnīga un viņus ar nāvi likuma vārdā sodīs pati tiesa! Es negribēju iejaukties! Es būtu stāvējis malā! Bet ne likums, ne tiesa šai gadījumā pret nežēlīgajiem slepkavām nebija taisnīga! Tāpēc nežēlīgam bija jākļūst arī man! Es izdarīju tikai to, ko neizdarīja tiesa!

-  Atjēdzieties, ko runājat! - tiesnese sašutusi iesaucās.

-   Esmu jau atjēdzies, - asi atbildēju. - Atcerieties! Šaušalīgi izdarīta jaunas meitenes slepkavība nav līdzvērtīga ne sešiem, ne astoņiem un pat ne desmit cietumā pavadāmiem gadiem! Tā nedaudz un arī tad tikai simbola nozīmē var būt līdzvērtīga šo pašu slepkavu iznīcībai. Bet tiesa bija žēlsirdīga. Tā pažēloja dažus izdzimteņus, ne mazākā mērā nepažēlojot ne jauno meiteni, ne viņas piederīgos. Slepkavas saņem vieglu sodu, kas nekādā gadījumā nav adekvāts viņu pastrādātajiem noziegumiem. Vai jūs, godājamā tiesa, nejūtat kaunu par savu kolēģu rīcību?

-   Apsūdzētais! - tiesnese atkal bargi vērsās pie manis. - Pašlaik mūsu pienākumos neietilpst apspriest tiesas darbu, bet gan noskaidrot visus apstākļus, kā un kāpēc jūs izdarījāt trīs cilvēku slepkavību! Turklāt vēl publiskā vietā, kas apdraudēja arī citu cilvēku dzīvības!

-   Neapdraudēja, - mierīgs pateicu. - Es šāvu ļoti precīzi.

-   Vai ar to lepojaties?

-   Nē. Bet neslēpšu, ka jūtos apmierināts.

-  Apmierināts, ka vardarbīgi esat izdzēsis trīs cilvēku dzīvības?!

-   Viņi nebija cilvēki.

-   Nē, Krist Kristson! - tiesnese gandrīz vai kliedza. - Viņi bija cilvēki! Jā, samaitāti un ļauni! Vairākkārt sodīti un bez jebkādas morāles! Taču tomēr cilvēki! Ar saviem vārdiem un uzvārdiem, ar savu dzīvi un nākotnes nodomiem, ar piederīgajiem - mātēm, māsām un sievām! Vai jūs par viņiem nedomājāt?

-   Slepkavas taču nedomāja arī par nogalinātās meitenes piederīgajiem, - es atgādināju.

-   Apsūdzētais, kāpēc jūs esat tik pārliecināts, ka jums bija tiesības šo noziegumu izdarīt? - tiesnese prasīja.

-    Es jau jums to paskaidroju. Kādas tiesības bija šiem slepkavām izdarīt savu noziegumu? Nejau es šo slaktiņu sāku. Mēs mierīgi dzīvojām savu dzīvi, gatavojāmies atzīmēt Kristīnes balerīnas gaitu sākumu, bet viņi brutāli ielauzās mūsu mājā un visu iznīcināja. Tāpēc cieši nolēmu, ka tagad mans pienākums ir iznīcināt šos iznīcinātājus. Bet kā jau teicu - es vēl gaidīju. Cerēju, ka to ar likuma palīdzību izdarīs tiesa. Rezultāts ir zināms. Tiesa atļāva slepkavām dzīvot. Taču tad to viņiem neatļāva darīt mana sirdsapziņa. Un ne tikai tā. Viņiem patiesībā dzīvot neatļāva pats senākais un arī vistaisnīgākais jau cilvēces pirmsākumā pasludinātais li-

- Es aizgāju pensijā, - māte paziņoja. - Ieva tagad dzīvo

pie manis.

kums - Nāve pret nāvi! Šo likumu nav radījis kāds atsevišķs cilvēks vai sabiedrība kopumā. Šis fundamentālais likums tika radīts cilvēces aizsardzībai pret savu pašiznīci- nāšanos, un to ir pasludinājis neviens cits kā pats Dievs! Es tikai izpildīju viņa gribu.

Tiesnese, man uzdevusi vēl dažus jautājumus, pasludināja pārtraukumu. Māte ar Ievu piecēlās, tuvojās manam krātiņam un gribēja kaut ko pateikt vai iedot, taču apsardzes karavīri viņas nelaida klāt.

-  Krist! - māte raudādama sauca. - Kā jūties? Kā ar veselību?

-  Neuztraucies! - es pametu ar roku. - Viss kārtībā! Kā pašai?

-  Es aizgāju pensijā, - māte paziņoja. - Ieva tagad dzīvo pie manis.

-   Es par to priecājos! Lai jums viss izdodas!

-   Krist! - Ieva sauca. - Mīļais! Turies!

Konvojnieki mani ātri izveda laukā no zāles un ieslēdza tikai tiesājamiem paredzētajā arestantu telpā.

Jutos gandrīz vai laimīgs. Pēc desmit mēnešu ilga pārtraukuma atkal biju redzējis māti un mīļoto sievieti. Taču laimes mirklis ātri pazuda un mani atkal pārņēma dziļa depresija.

Es jau tūkstošo reizi ar jau pašam sen apnikušu jautājumu domās vērsos pie Visaugstākā: "Pasaki Dievs, kāpēc tu šo pasauli iekārtoji tā, ka dažu deģenerātu dēļ tika izpostīta mana dzīve?"

36. nodala

*

Tiesa turpinājās vēl trīs dienas.

Kā liecinieces tika nopratinātas arī mana māte un Ieva. Māte tiesai stāstīja, kāds es visu mūžu esmu bijis labs un kārtīgs, izpalīdzīgs un godīgs, taču drausmīgā vienīgā bērna noslepkavošana mani esot tik dziļi satriekusi, ka viņai pat radušās bailes par manu psihisko veselību…

Tiesnese mātei jautāja, vai es viņai kādreiz esot stāstījis par savu nodomu nogalināt Kristīnes slepkavas? Māte purināja galvu, raudāja un teica, ka es nekad par to neesot bildis ne vārda.

Acīmredzot nodoms Kristīnes mocītājus nogalināt man būšot radies tikai pēc tam, kad noklausījies ļoti netaisno tiesas spriedumu.

-  Vai jūs tāpat uzskatāt, ka šis tiesas spriedums bija nepareizs? - tiesnese prasīja.

-   Bet kā tad citādi? - māte iesaucās. - Seši gadi par jaunas meitenes dzīvību? Astoņi gadi par viņas drausmīgajām mokām? Desmit gadi par nevainīga bērna nāvi?! Godājamā tiesa! Vai jums nešķiet, ka tas ir apmēram tas pats, kas spožu briljantu likt vienā vērtē ar atkritumu urnu?

Pēc tam tika nolasīti ekspertu slēdzieni. Pārbaudīti visi krimināllietā esošie dokumenti. Pēdējā dienā notika tiesu debates.

Nekas jauns tajās neatklājās. Prokurors joprojām stostīdamies tiesai stāstīja, cik esmu ļauns un asinskārs. Karš Afganistānā esot notrulinājis visas manas jūtas, tur es esot pieradis nogalināt, tāpēc arī tik aukstasinīgi spējis daudzu cilvēku un cietušo piederīgo acu priekšā nogalināt uzreiz trīs cilvēkus. Es esot ļauns, bezjūtīgs un ļoti atriebīgs, kurš pašlaik un arī turpmāk sabiedrībai varot būt ārkārtīgi bīstams, tāpēc viņš (prokurors) lūdzot tiesu trīs cilvēku slepkavībā ar iepriekšēju nodomu apsūdzētajam Kristam Kristsonam piemērot izņēmuma soda veidu - nāves sodu nošaujot.

Advokāts Juris Salmiņš savukārt visu to mēģināja atspēkot, stāstot par manas sievas Sandras nāvi, kā es to visu esmu pārdzīvojis, kā rūpējies un audzinājis bez mātes palikušo Kristīni un cik bezgalīgi satriekts esmu bijis, ieraudzīdams savu meitu drausmīgi sakropļotu un nonāvētu.

- Deviņi cilvēki no desmit būtu vienkārši sajukuši prātā, - advokāts turpināja, - bet mans aizstāvamais uzreiz nekādus atriebības plānus vēl nekala! Jā, pistoli viņš iegādājās, bet, pats fantastiskā kārtā palikdams dzīvs no šo briesmoņu vardarbīgās rīcības, dabiski, baidījās līdzīga atkārtojuma. Turklāt vēršu tiesas uzmanību uz to, ka apsūdzētais šo ieroci iegādājās pilnīgi oficiāli - ar policijas atļauju! Ja viņam jau tad būtu radies šo slepkavu iznīcināšanas plāns, mans aizstāvamais taču mierīgi varēja Rumbulas tirgū par divdesmit latiem nopirkt attiecīgu ieroci un ar to arī tos necilvēkus nošaut! Bet viņš to nedarīja! Krists Kristsons afekta stāvoklī, varētu pat teikt, prāta aptumšošanās brīdī, sāka šaut tikai pēc minētā tiesas sprieduma nolasīšanas! Es domāju, godājamā tiesa, ka arī ikviens nojums būtu bijis galēji satriekts, izdzirdis, ka ar neiedomājamu cietsirdību izdzēsta jaunas meitenes dzīvība mūsdienu demokrātiskajā Latvijas valstī nav pat graša vērta! Padomājiet! Seši gadi par vardarbīgi izdzēstu cilvēka dzīvību patiešām ir tikai grasis, ja mēs cilvēka dzīvību vispār uzskatām par šīs pasaules unikālāko un visdārgāko vērtību! Prokurors iebilst - bet vai šo trīs Krist- sona nogalināto cilvēku dzīvības neko nebija vērtas? Un es tūlīt atbildu - nē, nebija vērtas pat to grasi! Tās bija absolūti bezvērtīgas, jo šie cilvēki sabiedrībai neko labu nebija darījuši, viņi eksistēja uz sabiedrības rēķina, tai vēl nodarot milzīgu ļaunumu!

Mans aizstāvamais rīkojās kā karā - šie cilvēki bija valsts un sabiedrības vistiešākie ienaidnieki - tātad iznīcināmi! Mēs taču karā iznīcinām savus pretiniekus, par to vēl saņemdami uzslavas un apbalvojumus! Bet jūs taču zināt - karš notiek visu laiku! Nepārtraukti! Karš starp labo un ļauno. Iepriekšējā tiesa, viegli sodot jebkādu cilvēcīgumu zaudējušas būtnes, sabiedrības un cietušā Krista Kristsona acīs ļāva uzvarēt ļaunumam! To mans aizstāvamais, būdams labā pārstāvis, nespēja pieļaut. Tāpēc attiecīgi arī rīkojās.

Lūdzu tiesu apsūdzēto Kristu Kristsonu attaisnot pilnībā, vai arī piemērot tādu sodu, kas nebūtu saistāms ar reālu brīvības atņemšanu.

Pēc tam vārdu deva man. Viss jau bija pateikts. Es vienīgi lēnām pavērsu skatienu pret tiesas zālē sēdošajiem cilvēkiem, kur kā parasti sēdēja arī mana māte un Ieva.

- Lūdzu, māt, piedod! - es skaļi teicu. - Atceries! Kad es augu un veidojos, kad jau biju kļuvis jauneklis un pieredzējis cilvēks, man nekad pat prātā neienāca doma, ka es tev vai kādam citam varētu nodarīt ko sliktu vai ļaunu. Nekad! Tu mani iemācīji mīlēt ne tikai cilvēkus, bet arī visu skaisto, kas atradās mūsu mājā un uz šīs zemes. Būt saudzīgam pret cilvēkiem un lietām. Viss šai pasaulē ir trausls un viegli ievainojams. Bet diemžēl šai pasaulē nepastāv tikai skaistais un labais. Pastāv arī pretīgais un sliktais. Tad, kad mani vēl Padomju Savienības laikā iesauca krievu armijā un aiztrieca karot uz Afganistānu, es pirmo reizi, patiesu šausmu pārņemts, redzēju, cik šī pasaule un cilvēki dažreiz var būt slikti un bezprātīgi ļauni. Redzēju, ka pasaule ne tikai kara laikā daudziem cilvēkiem var kļūt par elli. Un tad es patiešām sāku neieredzēt tos, kuri citiem cilvēkiem spēj sagādāt sāpes, ciešanas un izmisumu. Es sāku ienīst vardarbību.

Tad atceries, māt, uz mūsu dvēselēm atkal nez kāpēc uzgāzās liela nelaime - mēs negaidīti zaudējām Sandru. Viņa bija brīnišķīga sieviete. Laba sieva un gādīga māte mūsu Kristīnei. Bet liktenis nez kāpēc negribēja, lai viņa dzīvotu. Sandrai bija tikai divdesmit divi gadi…

Pēc tam pār mūsu galvām nāca vēl drausmīgāks trieciens - mēs zaudējām arī Kristīni. Bet šajā gadījumā, šķiet, liktenis tomēr stāvēja malā. Kristīni mums atņēma cilvēki, kuri patiesībā tādi nemaz nebija. Neviens normāls cilvēks tikai sava prieka un baudas dēļ nespēj mocīt, ņirgāties, pazemot un beigu beigās ārkārtīgi nežēlīgi nogalināt jaunu, skaistu, vēl nevainīgu meiteni! Tas ir absurds! Vai nu viņi jau bija tiktāl deģenerējušies, ka tur nekas cilvēcisks vairs nebija atrodams, vai arī tie bija mums vēl nepazīstamas, bet sabiedrībai ļoti bīstamas mutantu sugas pārstāvji, kuri, ja tos laikus neiznīcinās, tuvākajā vai tālākajā nākotnē mūsu valsti un sabiedrību var pilnīgi sagraut un iznīcināt. Ikviens no mums viņu nelietīgo darbu var redzēt un izjust jau šodien - katru dienu. Es neesmu vienīgais, kas šīs briesmas apzinās un, kaut tikai paša traģēdijas izraisītā naida lēkmē, tomēr mēģina pret šo ļaunumu cīnīties daudz efektīvāk, nekā to līdz šim ir spējušas oficiālās valsts iestādes.

Es saprotu, ka varēju neko tādu nedarīt. Varēju no bēdām sākt dzert, ieslēgties savā darbnīcā un, mežonīgi strādājot, mēģināt visu aizmirst. Bet tu taču saproti, ka tas bija gandrīz vai neiespējami. Kā es varēju aizmirst, ko viņi izdarīja ar Kristīni? Ja to varētu, es taču pārstātu būt normāls cilvēks! Tāpēc gribu, lai vismaz tu, māt, mani saprastu. Un piedotu. Tiesa mani nesapratīs un nepiedos. Tiesa, pārstāvot valsti, uzskata, ka ļaunie var dzīvot, lai cik lielas ļaundarības tie arī būtu pastrādājuši. Savukārt es, pārstāvot pats sevi un varbūt arī tos, kas domā līdzīgi man, uzskatu, ka arī man, ja to taisnīgi nespēj izdarīt valsts ar saviem likumiem, ir tiesības un pat morāls pienākums sodīt ļaundarus. Tāpēc es pašlaik nemokos nekādos sirdsapziņas pārmetumos. Man vienīgi ir žēl tevis. Labi, ka tagad tev vismaz blakus būs Ieva un tu arī turpmāk nejutīsies vientuļa. Mēģiniet saglabāt manas gleznas. Pie izdevības varat sarīkot kādu izstādi. Taču varat arī pārdot - ja vajadzība spiež.

Bet tev, Ieviņ, es gribu pateikt - tu esi mana ne pārāk garā mūža pēdējā sieviete. Es ar tevi biju laimīgs. Žēl, ka tik īsu brīdi, un tomēr. Paldies tev par to. Es vienmēr domāšu par tevi. Un dažreiz arī tu padomā par mani! Es to noteikti jutīšu, un tad melnās cietuma dienas man noteikti kļūs kaut nedaudz gaišākas!

Redzēju, kā māte un Ieva sāka raudāt.

Pēkšņi sevi sajutu pilnīgi vienu šajā pasaulē.

Viss bija beidzies.

Es skumji pasmaidīju un teicu:

- Godājamā tiesa! Es sevi par vainīgu neatzīstu. Es sevi par vainīgu neatzītu pat tajā gadījumā, ja būtu nogalinājis tūkstoš tādus neģēļus kā viņi! Tas var izklausīties briesmīgi, taču mums visiem ir jābūt vismaz tik daudz saprātīgiem, lai spētu atšķirt, kas šajā pasaulē ir labs, kas ļauns: lai spētu atšķirt un precīzi likuma pantos definēt, kāda cilvēka rīcība ir stingri sodāma, kāda attaisnojama. Kāpēc valstij jūsu personā ir tiesības nogalināt mani, tādējādi man atriebjoties par izdarīto noziegumu, bet kāpēc man nav tiesību personīgi atriebties un soda veidā nogalināt tos, kuru vienīgā eksistences jēga ir šajā pasaulē darīt ļaunus darbus? Nezinu, vai jūs kādreiz esat pašķirstījuši Bībeli, bet tajā starp citiem baušļiem ir ari tāds: "Tev nebūs nokaut!" Bet, ja tu tomēr esi nokāvis, tad jau ir pilnīgi vienalga, kas atmaksas veidā nokauj ari tevi - gans, garāmgājējs, tiesnesis ar savu parakstu vai cietušais ar savu ieroci.

Nekas šajā dzīvē nepaliek neatmaksāts. Un nāve - tā ir mūsu pēdējā patiesība. Kad mēs visi agrāk vai vēlāk nonāksim debesīs vai ellē, mūs tur visus noteikti gaidīs vēl viena tiesa. Un vienīgi tā beidzot pateiks, kuram no mums ir bijusi taisnība - man vai jums.

Tiesnese Ērika Lejiņa-Zunde pēc diezgan ilga klusuma brīža pasludināja, ka spriedums šajā lietā tiks nolasīts pēc desmit dienām.

Šīs desmit dienas bija vienas no mokošākajām manā mūžā. Un ne tāpēc, ka ļoti baidītos no iespējamā nāves soda. Es baidījos, ka dzīvē kārtējo reizi var uzvarēt netaisnība.

Tā arī notika.

Tiesas zāle bija pārpildīta.

Visi piecēlās kājās un, tā arī stāvēdami, stundu un četrdesmit minūtes klausījāmies tiesneses diezgan monotonā balsī lasīto sprieduma tekstu. Neslēpšu - tā beigu daļa gan klātesošos, gan mani un advokātu tomēr ļoti nepatīkami pārsteidza:

"…apsūdzēto Kristu Kristsonu atzīt par vainīgu trīs cilvēku slepkavībā ar iepriekēju nodomu un sodīt pēc LR Kriminālkodeksa 99. panta ceturtās daļas ar izņēmuma soda veidu - nāves sodu.

Spriedumu 10 dienu laikā apelācijas kārtībā var pārsūdzēt LR Augstākajā tiesā."

Mani visu pārņēma dziļš rūgtums un liela netaisnības sajūta.

-  Vai spriedums jums ir saprotams? - tiesnese tradicionāli jautāja.

-   Nē, - es pavisam netradicionāli atbildēju.

Tiesnese lēni un pacietīgi paskaidroja, ka man. Kristam Kristsonam, par izdarīto noziegumu tiesa ir piespriedusi izņēmuma soda veidu - nāves sodu nošaujot.

Pēc tam viss tiesas sastāvs izgāja no zāles.

Dzelzs krātiņā tūlīt ienāca viens no sardzes pulka konvoj- niekiem un manas rokas aiz muguras saslēdza rokudzelžos.

Māte iekliedzās un sāka skaļi raudāt.

Es paskatījos un redzēju, ka raud arī Ieva.

Pie manis piesteidzās vairāki žurnālisti un, viens otru pārkliedzot, kaut ko prasīja. Es droši vien kaut ko ari atbildēju, taču šodien vairs neatceros nevienu vārdu.

Atmiņa ir pilnīgi tukša. Tajā ir saglabājušies tikai divi vārdi.

Nāves sods.

37. nodala

9

Četras dienas pēc sprieduma pasludināšanas Anna Krist- sone, stipri uztraukusies, ar grūtībām atvēra smagās Rīgas apgabaltiesas ieejas durvis un nesteidzoties uzkāpa trešajā stāvā.

Tur atradās tiesnešu kabineti.

Anna zināja, ka pie viņiem tā gluži vienkārši jebkurš apmeklētājs nemaz nevar tikt, taču, ja tiesnesis zālē nevadīja tiesas procesu, viņš parasti atradās savā kabinetā.

Anna pagāja garām sešiem kabinetiem, līdz apstājās pie durvīm, kam blakus bija piestiprināta balta plāksnīte ar uzrakstu -

Tiesnese Ērika Lejiņa-Zunde.

Anna pieklauvēja. Aicinājums ienākt nesekoja. Viņa vēl mirkli pagaidīja, tad uzmanīgi atvēra durvis un iegāja kabinetā.

-  Vai drīkst?

Tiesnese Ērika Lejiņa-Zunde sēdēja aiz liela rakstāmgalda, lasīja kaut kādus papīrus un izskatījās uzkrītoši neapmierināta. Bet viņas kabinets bija skaists un elegants. Kā viss tiesas nams, arī tas bija nesen izremontēts, visapkārt stāvēja jaunas, modernas mēbeles, telpa bija gaiša un tīra un visur varēja redzēt puķu podos plaukstam visdažādākos ziedus un kaktusus.

-  Labdien, - Anna sveicināja.

Tiesnese sveicienu neatņēma un nervozi atkal sāka šķirstīt sev priekšā uz galda esošos dokumentus.

-       Ja jums ir kāda vajadzība, sūdzība vai iesniegums, lūdzu, visu kārtojiet caur tiesas kanceleju! - viņa, gandrīz vai galvu nepacēlusi, pateica. - Esmu ļoti aizņemta.

-       Es arī esmu aizņemta, - Anna sacīja, - Bet mums tomēr vajadzētu aprunāties.

-       Es apmeklētājus nepieņemu! - Ērika asā balsī paziņoja, bet, ieskatījusies vērīgāk, pēkšņi beidzot kabinetā ienākušo sievieti atpazina. Tā bija nupat uz nāvi notiesātā Krista Kristsona māte.

Ak, Dievs! Ērika gandrīz vai šausmās nodomāja. Varbūt viņa pienāks klāt un mani mēģinās nogalināt! Nav izslēgts, ka Kristsoniem tieksme atriebties saviem pāridarītājiem ir pat iedzimta!

-        Ko jūs vēlaties? - Ērika bargā balsī prasīja un no sievietes nenolaida vērojošu skatienu.

-        Es jau teicu. Gribu ar jums parunāties, - Anna atbildēja. - Jūs jau mani droši vien atceraties. Esmu Krista Kristsona māte un tiesai sniedzu liecību.

-       Jā, es jūs atceros, - Ērika pateica. - Bet ja jūs vēlaties ar mani diskutēt par tiesas pasludināto spriedumu, tad tas ir velti! Es ar jums diskutēt netaisos! Zināt, kundze, ar tiesnesi nav pieņemts apspriest tiesas spriedumu! Ja kāds ar spriedumu ir neapmierināts, viņš vai viņa advokāts raksta apelācijas sūdzību un lielu atkārtoti izskata augstākās instances tiesa! Tā ka, atvainojiet… Man ir jāstrādā.

-        Es to visu zinu, - Anna pateica, nesteidzoties šķērsoja kabinetu un apsēdās tiesneses galda otrā pusē. - Es ne par ko ar jums negribu diskutēt. Jūsu pasludināto tiesas spriedumu mans dēls un viņa advokāts patiešām pārsūdzēs Augstākajā tiesā. Es vienkārši gribēju ieskatīties jūsu acīs.

Ērika nedaudz apmulsa.

-   Es, Kristsona kundze, jūs saprotu…

-   Diez vai, - Anna asi pateica. - Vai jums pašai ir bērni?

-   Jā, - Ērika apstiprināja. - Divas meitas.

-  Jau pieaugušas?

-  Esmu jau vecmāmiņa! Meitām tāpat dzima tikai meitas.

-  Ar dēliem problēmas vien ir, vai ne? - Anna prasīja.

-  Jūs jau pati redzat! - Ērika teica.

-        Piedodiet šo jautājumu … Vai jūs savā ģimenes dzīvē esat laimīga? - Anna painteresējās.

-        Kā to lai saka… mana pirmā laulība bija neveiksmīga, bet…

-       Es atvainojos, Lejiņas kundze, - Anna viņu ātri pārtrauca. - Kas bija jūsu pirmais vīrs?

-        Osvalds Kāpa, - Ērika atbildēja. - Mans kursa biedrs. Mums galīgi nesaderēja raksturi. Pēc diviem gadiem apprecējos otrreiz, un laimīgi.

-   Viņš arī ir jurists?

-   Nē. Vīrs nodarbojas ar celtniecību.

-       Bet jūs… Es skatos, kabinets pilns ar ziediem. Vai vaļas brīžos audzējat puķes?

-   Mums Iļģuciemā pie mājas ir liels dārzs.

-        Interesanti. Mēs ar Kristu arī dzīvojam Iļģuciemā, bet, šķiet, mums nekad tur nav nācies saskrieties, - Anna savādā balsī sacīja.

-        Droši vien kaut kur jau saskrējušās esam! - Ērika pasmaidīja. - Vai tad visus redzētos cilvēkus atceramies?

-       Visus droši vien, ka ne, - Anna piekrita. - Bet daži paliek atmiņā uz mūžu. Es spilgti atceros arī jūs, Lejiņas kundze.

-  Vai jūs mani esat ievērojusi stāvam veikalā rindā?

-       Nē, ne tur, - Anna noraidoši pakratīja galvu. - Es jūs atceros pavisam citā vietā un citā situācijā. Diemžēl šajā sakarā neko glaimojošu pārjums nevaru teikt.

Ērika ilgi un cieši skatījās uz negaidīto apmeklētāju, un viņai atkal radās stipras aizdomas, ka šī sieviete viņai mēģinās kaut kā ieriebt.

-   Vai jūs esat atnākusi mani šantažēt? - Ērika jautāja.

-   Kaut kādā veidā kompromitēt?

-   Ko jūs! - Anna rūgti pasmaidīja un atmeta ar roku.

-   Kāpēc? Ja man arī būtu kāds kompromitējošs materiāls, vai tad es ar to varētu mainīt tiesas spriedumu?

-        Kristsones kundze… - Ērika sāka stipri nervozēt. - Es labi saprotu jūsu bēdas, saprotu jūs kā māti, bet saku vēlreiz - man jums par tiesas spriedumu nav jāsniedz nekādi komentāri! Nekādi paskaidrojumi! Visu kārtojiet un noskaidrojiet ar sava advokāta palīdzību! Bet tagad, kundze, atvainojiet, man patiešām ir jāstrādā.

Anna vēl vairāk pagriezās pret tiesnesi un ilgi skatījās viņas sejā un acīs. Ērika Lejiņa to nespēja izturēt un pavērsa galvu sāņus.

-        Nē, nē! - Anna iebilda. - Lūdzu tomēr vēlreiz paskatieties uz mani!

Ērika paskatījās.

-        Vai jūs mani patiešām vairs neatceraties? - Anna jautāja. - Es nerunāju par nesen notikušo tiesas procesu. Mēs taču ar jums esam tikušās daudz agrāk! Tad, kad jūs vēl bijāt jauna meitene.

-       Kaut kā neatceros vis, - Ērika domīga sacīja. - Vai mūsu satikšanās reizei bija kāda vērā ņemama nozīme?

-        Bija gan, - Anna apliecināja. - Tai bija pat ļoti būtiska nozīme!

-   Man?!

-   Un ari man. Mums abām, Lejiņas kundze! Abām!

Ērikas seja atkal kļuva akmens cieta.

-   Ko jūs no manis gribat? - viņa bargā balsi prasīja.

-   Es jau jums teicu - gribēju tikai ieskatīties jūsu acis.

-   Kāpēc? Kāda jums daļa par manām acīm?

-   Nekāda, - Anna atteica. - Vienkārši cilvēciska ziņkāre. Piedodiet, bet es gribēju redzēt, kā izskatās un jūtas sieviete, kura jau otro reizi dzīvē nogalina savu bērnu…

Ērika uzreiz Annas pateikto nesaprata. Viņa ļoti izbrīnījusies lēnām atgāzās pret augsto krēsla atzveltni un dziļā nesapratnē ilgi domīga skatījās uz pretim sēdošo sievieti. Un tikai pēc krietna laika viņai pamazām sāka rasties kāda tāla, pat ļoti tāla nojausma par kādu jau sen pagātnē nogrimušu notikumu… Bet tā saistība ar šodienas notikumiem viņai šķita tik fantastiska, ka joprojām bezgala pārsteigta, turpināja skatīties sev priekšā un domāja, ka tas, kas viņai īsu brīdi tomēr pazibēja nelielā smadzeņu spraugā, ir absolūti neiespējami.

-   Kristsones kundze… - Ērika klusi sacīja. - Es nesaprotu, ko jūs runājat.

-   Kad jūs, Ērika, tiesas sēdes sākumā noskaidrojāt apsūdzētā Krista Kristsona personas datus, vai jums patiešām viņa dzimšanas laiks - 1961. gada 6. janvāris - neradīja nekādas atmiņas par to, kas ar jums tā gada dienā notika?

Ērika pēkšņi nobāla, viņai sāka trīcēt rokas un sejas muskuļi. Viņai kļuva slikti. Anna steidzīgi no karafes ielēja glāzē ūdeni un pasniedza to tiesnesei. Ērika aizgūtnēm glāzi izdzēra un, pagalam apjukusi, atkal pavērsās pret Annu.

-   Vai jūs gribat teikt… Jūs patiešām gribat sacīt…

-    Jā, Ērika Lejiņa! - Anna apstiprināja. - Es patiešām jums gribu pateikt, ka cilvēks, kuram jūs piespriedāt nāves sodu, ir jūsu dēls! Viņu sauc Krists Kristsons!

-   Tas nevar būt! - Ērika spēji, gandrīz vai šausmu pārņemta, iekliedzās. - Jūs to esat izdomājusi!

Anna rūgti pasmaidīja.

-   To izdomāja dzīve! Bet tagad, Ērika, paklausieties! Jūs taču atceraties 1961. gada 6. janvāra nakti, vai ne? Un to, ka samērā vieglās dzemdībās jums piedzima vīrieša dzimuma bērns? Taču jūs šim bērnam ne reizi pat nepieskārāties! Jūs viņu atgrūdāt, nevēlējāties barot, līdz no viņa atsacījāties pavisam! Bet nejau to es jums pārmetu! Gribu tikai atgādi-

Un tikai pēc krietna laika viņai pamazām sāka rasties kāda tāla, pat ļoti tāla nojausma par kādu jau sen pagātnē

nogrimušu notikumu…

nāt, ka tad, kad jūs viņu vēl nēsājāt, kad jūs no viņa ar tik izteiktu pretīguma sajūtu atteicāties, viņš to noteikti juta! Bērns jūt, kad viņš ir vēlams vai nevēlams. Un viņa smadzenēs un zemapziņā jau veidojas kaut kas ļoti negatīvs. To mēs redzam tikai vēlāk un brīnāmies, kur un kad viņā ir radies ļaunums. Bet tas bieži bērnā rodas jau tad, kad viņš vēl kā auglis atrodas mātes miesās un dzird un jūt, kā pret viņa eksistenci izturas gan māte, gan tēvs! Toreiz, kad jūs stāstījāt atteikšanās iemeslu, es jūs savā ziņā sapratu. Jūs uzskatījāt, ka patiesībā esat tikusi izvarota. Vīrietis, kas to izdarīja, jums šķita sevišķi pretīgs un tādā sakarā arī bērns. Bet, Ērika! Bērns taču ne pie kā nebija vainīgs! Tāpat kā viņš, vērtējot pēc visaugstākajiem morāles uzstādījumiem vai Bībeles teksta, nav vainīgs arī šodien! Viņš tikai iznicināja ļaunumu. Bet jūs viņu par to sodījāt ar nāvi!

Ērika pamazām atguvās. Viņa vairākas reizes ar abu roku plaukstām pārbrauca pāri sejai, piecēlās, nervozēdama pastaigāja pa kabinetu, tad atkal apsēdās savā krēslā.

- Kā jūs to visu zināt? - viņa prasīja.

-       Esmu ārste. Ginekoloģe. Tā biju tieši es, kas jums toreiz palīdzēja Kristu laist pasaulē.

-  Jūs?! - Ērika atkal nespēja noslēpt pārsteigumu.

-        Jūs vairs neatcerējāties pat manu uzvārdu? - Arī Anna jutās nedaudz pārsteigta. - Parasti sievietes savu ārstu vārdus atceras.

-   Piedodiet!

-   Ko jūs, Ērika! Nejau par to mums šodien ir jārunā!

-   Kas notika tālāk? - Ērika jautāja.- Jūs viņu adoptējāt?

-Jā.

-   Kāpēc?

-        Man pašai bērni nevarēja būt. Es jau jums to toreiz teicu. Bet puisēns bija tik jauks un… nelaimīgs. Man viņa kļuva žēl. Žēl kā jebkura pamesta bērna.

-        Tādā gadījumā kāpēc jūs izvēlējāties tieši viņu? - Ērika jautāja. - Jūs sakāt - jauks puisēns? Bet toreiz viņš man patiešām šķita riebīgs… Atceros, viņam uz krūtīm bija liela ugunszīme. Tieši tā man iedvesa vislielākās šausmas.

-        Es pie tās ātri pieradu, - Anna teica. - Nekā šausmīga tur nav. Svarīga taču ir cilvēka dvēsele, nevis miesa.

Kādu brīdi klusējusi, Ērika klusi jautāja:

-   Kristsones kundze… Kāds viņš vispār bija?

-       Viņš jau vēl ir, - Anna atkal rūgti pasmaidīja. - Es savu izvēli nekad neesmu nožēlojusi. Es biju pat laimīga! Krists ir vienreizēji labs! Un taisnīgs. Bet viņam bieži nez kāpēc sasodīti nav veicies. Jūs jau to zināt. Iesaukšana armijā, drausmīgais karš Afganistānā, smags ievainojums galvā, gūsts, sievas nāve, pēc tam Kristīnes bojā eja… Vienam cilvēkam to ir pārāk grūti pārdzīvot. It sevišķi viņu satrieca drausmīgā meitas nāve. Tiesā, man šķita, jūs to visu uztvērāt pārāk vienaldzīgi. Man tas bija nesaprotami. It sevišķi tādēļ, ka Kristīne, šī apbrīnojami skaidrā meitene, ir taču jūsu mazmeita…

Ērika spēji nodrebēja un pēkšņi nespēja novaldīt asaras…

Arī Anna kārtējo reizi sāka raudāt, un tā abas jau pavecās sievietes, divas mātes vienam dēlam, tiesneses skaistajā kabinetā raudāja. Par ko?

Vai par ļauno likteni?

Par cilvēka vājumu?

Par viņa stiprumu?

Par fatālo netaisnību, kāda valda pasaulē, mūsu likumos un cilvēku starpā?

Bet varbūt abas sievietes raudāja vienkārši par to, ka viņām abām tomēr dzīvē nebija īsti veicies un atkal ir jāzaudē tas, ko zaudēt tik ļoti negribas?

38. nodaļa

Laiks vilkās lēni kā vecs zirgs.

Cilvēks cietumā dzīvi uztver daudz savādāk, nekā būdams brīvībā. Nervi ir uzvilkti kā ģitāras stīgas. Viens pieskāriens, un dziesmas vietā sāpes.

Apziņa līdzinās kājnieku mīnai.

Atliek pašam vai citam aiz tās tikai aizķerties, kad jau atskan sprādziens.

Tā ir tava gaisā uzsprāgusī dzīve.

Neviens meistars to vairs nevar salabot.

Tu ar to vari samierināties, cieši sakost zobus un, pakļaujoties cietumā valdošajiem likumiem, kaut kā turpināt eksistēt.

Var mēģināt izdarīt arī pašnāvību, kas tomēr ir daudz grūtāk, nekā mēģināt vienkārši būt.

Vieglas depresijas pārņemts, centos ne par ko dziļi nedomāt. Ne par sevi, ne izdarīto noziegumu, ne dzīvi, ne pasauli. Būdams ieslēgts mūra kamerā, es sevi vēl ieslēdzu arī garīgā izolācijā.

Man viss riebās, un es vairs negribēju dzīvot.

Diezgan droši zinot, ka man tiesas piespriesto nāves sodu Augstākā tiesa vai Valsts prezidents apmainīs pret mūža ieslodzījumu, es ar patiesām šausmām domāju par savu nākotni.

Cilvēks vēl mokošāku sodu par mūža ieslodzījumu vieninieka kamerā nav spējis izdomāt.

Kādu dienu kā parasti negaidīti atvērās kameras durvis un pie manis ienāca Rīgas Centrālcietuma priekšnieka vietnieks un stāva dežurants. Kā reglaments prasīja, tūlīt nostājos miera stājā un ar diezgan vienaldzīgu seju noskatījos, kā viņi pavirši apskata kameru. Pēc tam cietuma priekšnieka vietnieks apstājās man iepretim.

-  Vai ir kādas sūdzības?

-Nē.

-   Domā par brīvību?

-Nē.

-   Izdarīto noziegumu nožēlo?

-Nē.

-   No sprieduma izpildes ir bail?

-Nē.

-  Vai tev viss jau ir vienalga?

-Nē.

-   Kas tad tevi vēl interesē? Sievietes?

-Nē.

-   Kas tad?

-        Mani interesē taisnības jēdziens, - es atbildēju. - Vai šajā pasaulē pastāv tāds taisnības postulāts, ko neviens nevar apstrīdēt, vai taisnība nav nekas cits, kā vienīgi vārds, ar ko valsts vara spēlējas gluži tāpat kā ar daudzu cilvēku likteņiem?

-        Rokas aiz muguras! - virsnieks negaidīti asi pavēlēja. - Nāksi man līdzi! Pie tevis ir atnācis ciemiņš. Tieši ar viņu tu tad arī varēsi par šo jautājumu apspriesties!

Mani izveda no kameras, un mēs gājām uz tā saukto izmeklēšanas istabu. Tur parasti apcietinātie vai jau notiesātie cilvēki tikās ar izmeklētājiem, prokuratūras pārstāvjiem un saviem advokātiem.

Ejot pa garo gaiteni un pēc tam pa augstām dzelzs kāpnēm nokāpjot uz pirmo stāvu, biju pārliecināts, ka kārtējo reizi pie manis ir atnācis advokāts. Lai gan apelācijas sūdzība jau bija iesniegta un viss izrunāts, acīmredzot viņš tomēr man paziņos kādu svarīgu jaunumu. Visticamāk - nolikto Augstākās tiesas sēdes dienu.

Iegājis telpā, pārsteigumā sastingu. Es neticēju savām acīm. Manā priekšā stāvēja vai, pareizāk sakot, pie galda sēdēja mana tiesnese Ērika Lejiņa-Zunde!

Atklāti sakot, jutos galīgi apstulbis. Tad zibenīgi apjēdzu, ka kaut kas ir noticis. Vai nu man par labu, vai par sliktu. Neviens tiesnesis visā Rīgas Centrālcietuma pastāvēšanas vēsturē tur kā privātpersona ne reizi nebija spēris kāju!

Virsnieks mūs atstāja divatā.

Es tiesnesi nesveicināju, un viņa nesveicināja mani. Tiesnese mani tikai uzkrītoši cieši nopētīja, tad ar roku parādīja uz krēslu.

-   Lūdzu, sēdieties!

Apsēdos un gaidīju, kas notiks tālāk. Bet arī tiesnese acīmredzot kaut ko gaidīja un ilgi neko neteica. Pirmajam nervi neizturēja man.

-   Es atvainojos, - klusi teicu, - bet atzīšos - jūtos ārkārtīgi pārsteigts. Vai jūs sāka mocīt sirdsapziņas pārmetumi? Vai vienkārši vēlējāties pēdējo reizi paskatīties uz cilvēku, kuram jūs esat piespriedusi nāves sodu? Gribējāt zināt un redzēt, vai es jau neesmu sajucis prātā? Nē, kundze! Prātā es nesajukšu. Vienīgi man bieži ir ārkārtīgi skumji.

Tiesnese ļoti nervozēja. Viņa nemitīgi raustīja līdzpaņemtās rokassomiņas siksnu, kodīja lūpas un skatījās te uz mani, te sāņus.

-   Vai esmu pirmais, kuram jūs piespriedāt nāves sodu? - turpināju runāt. - Sajūta droši vien nav no patīkamākām, vai ne? Vai varbūt es maldos un jūs tomēr jūtaties labi?

-   Nē, Krist, - tiesnese nedaudz aizlauztā balsī atbildēja. - Es jūtos ļoti slikti.

-   Man to ir patīkami dzirdēt, - es teicu. - Tātad jums tomēr vēl ir dvēsele.

-   Krist… - tiesnese mani atkal uzrunāja vārdā, kas mani tāpat pārsteidza kā viņas ierašanās cietumā. - Lai es ar jums… Lai es ar tevi, Krist, varētu turpināt sarunu… Lūdzu, pavelc uz augšu jaku un parādi savas krūtis!

Kārtējo reizi jutos stipri pārsteigts, taču viņas lūgumu izpildīju. Atpogāju jaku un viņai visā pilnībā parādīju savas krūtis. Ieraudzījusi lielo krustveida ugunszīmi, tiesnese spēji satrūkās, smagi nopūtās un ar abām rokām satvēra galvu.

-  Vai kaut ko tādu redzat pirmo reizi? - vaicāju. - Kādreiz man vairāki cilvēki teica, ka tā esot savdabīga laimes zīme. Bet viņi ir kļūdījušies. Tā diemžēl ir izrādījusies nelaimes zīme.

Tiesnese atkal nervozi kodīja lūpas, izskatījās nelaimīga un par kaut ko ļoti norūpējusies.

-  Vai jūs atnācāt tāpēc vien? - es izsmējīgi prasīju un nesteidzoties aizpogāju cietumnieka jaku.

-  Nē, ne tāpēc, - tiesnese teica. - es, Krist, atnācu tev lūgt piedošanu.

Tas mani atkal pārsteidza.

-   Ko jūs, kundze! Kam vairs vajadzīgi tādi smalkumi? Jūs taču pildījāt tikai amata pienākumu! Lai gan, protams, varējāt spriest arī citādi. Esmu pat dziļi pārliecināts, ka jums mani vajadzēja pilnībā attaisnot! Pēc visiem punktiem un pantiem! Jo esmu nevainīgs. Tāpat kā nav vainīgs karavīrs, kad viņš kaujā nogalina ienaidnieku! Un arī jūs taču sevi tāpat neuzskatāt par vainīgu, kad ar savu spriedumu un parakstu nāvē aizraidāt mani?

-   Krist… - tiesnese atkal mulsi sacīja. - Es tev lūdzu piedošanu arī par to, protams. Jā. Bet par to vēlāk. Vispirms es tev gribu atzīties kādā sen izdarītā noziegumā…

-  Jūs - man?! - Vēlreiz pārsteigts iesaucos.

-   Jā, Krist, - tiesnese apliecināja. - Un tad, kad es būšu pateikusi, tu no apsūdzētā kļūsi par tiesnesi. Un spriedīsi tiesu man…

Es neko nesapratu. Man vēl neradās ne mazākā nojausma, kas varētu sekot tālāk. Kāda tiesa man būs jāspriež?! Ko šī sieviete ir izdarījusi? Mēs taču agrāk nekad neesam tikušies! Bet neapšaubāmi, kaut kas ārkārtīgi svarīgs viņai tomēr ir licis atnāk uz cietumu, satikties ar mani un lūgt piedošanu. Cilvēkam, kuru viņa pati ir notiesājusi ar bargāko mūsu kriminālkodeksā atrodamo soda mēru! Bet ne par to ar mani grib runāt. Vismaz ne pagaidām. Viņa vēlas… Es nezinu, ko viņa vēlas! Vienu brīdi man pat šķita, ka visu notiekošo redzu sapnī. Ka tā noteikti ir halucinācija vai manu ievainoto smadzeņu izraisīts murgs!

Tiesnese lūdz piedošanu uz nāvi notiesātajam!

-   Es nesaprotu, kundze… Par kādu tiesu jūs runājat?

-   Par sirdsapziņas tiesu, - tiesnese atbildēja. - Par to tiesu, kuras priekšā agrāk vai vēlāk jāstājas ikvienam no mums. Vai nu šajā, vai citā dzīvē…

-  Vai vēlaties izkratīt sirdi? - es vaicāju. - Attīrīt dvēseli? Bet, ja jūs moka jūsu darba rezultāti, ja tik smagi neliek mierā cilvēkiem pašas piespriestie soda mēri, jūs jau varat par tiesnesi arī nestrādāt! Kas spiež to darīt?

-   Nē! - tiesnese strauji pakratīja galvu. - Neviens mani nespiež! Tas vienkārši kādreiz jaunībā bija manas dzīves lielais sapnis. Biju lepna, ka to spēju piepildīt. Gribēju, un vēl tagad esmu pārliecināta, ka esmu ļoti taisnīga tiesnese. Kad sāku strādāt, tiesu sistēmā un vispār toreizējos padomju likumos valdīja daudz netaisnības. Es gribēju kaut ko labot, gribēju būt godīga… Bet, kā izrādījās, lai varētu kļūt godīga, man vispirms vajadzēja būt stipri negodīgai… Vispirms jau negodīgai pašai pret sevi. Tādi toreiz bija spēles noteikumi. Es nonācu neticami grūtas izvēles priekšā - politisku motīvu dēļ vai nu cietums un ilgi ieslodzījuma gadi, vai arī … gandrīz nekas. Vajadzēja vienīgi kļūt par mīļāko cilvēkam, kura rokās atradās gan mans, gan mana tēva liktenis. Vajadzēja kļūt par mīļāko cilvēkam, kuru es ienīdu. Viņš bija toreizējās Valsts drošības komitejas izmeklētājs vecākais leitnants Boļeslavs Mareckis. Pēc tautības polis. Es cietumā iet negribēju. Un negribēju, ka arestē manu tēvu. Patiesībā es vēl biju naivs skuķis, daudz ko nezināju un nesapratu, taču šāda izvēle man tika piedāvāta. Un es pēc smagām pārdomām cietuma vietā tomēr izvēlējos gultu… Nezinu, vai no morālā viedokļa šī izvēle būtu ļoti nosodāma… Nosodāma ir mana tālākā rīcība. Es paliku stāvoklī un dzemdēju dēlu. Taču, tā kā šis bērns bija ieņemts bez mīlestības, bez mazākās vēlēšanās, lai viņš rastos, un šā bērna tēvs bija cilvēks, kas manī izraisīja vienīgi bailes… Es no bērna atteicos. Paldies Dievam, viņu drīz paņēma, adoptēja un iemīlēja cita sieviete. Taču, kā es nesen uzzināju, viņam tomēr liktenis ne vienmēr ir bijis labvēlīgs. Viņš daudz ko pārcieta, dzīve viņu nelutināja un beigu beigās…

Pēc šiem vārdiem man uzreiz ienāca prātā gandrīz vai loģisks pieņēmums.

-   Vai viens no tiem, kuru es toreiz tiesas zālē nošāvu, bija jūsu dēls?

Tiesnese skumji pasmaidīja un lēni ar savu roku pirkstu galiem maigi pieskārās manai plaukstai.

-  Krist… - viņa čukstus un ļoti uztraukusies teica. - Mans dēls esi tu…

Tas bija tik pēkšņs belziens pa manām smadzenēm, ka es galīgi apstulbu. Tad nedabiski iesmējos.

-   Lūdzu, pasaki to vēlreiz!

-   Es esmu tava māte…

Jutos pagalam satriekts. Lēnām atvilku roku un ieliku savā klēpī.

-   Bet man jau ir māte, - es ar sausu muti sacīju. - Es viņu atceros kopš visagrākās bērnības.

-   Jā, Krist, viņa patiešām ir tava māte, un tu ar viņu vari lepoties. Lai gan es toreiz vēl nezināju patiesību, man patika viss, ko viņa par tevi stāstīja tiesas izmeklēšanas gaitā. Varbūt pirmīt neprecīzi izteicos. Pareizā nozīmē es, protams, neesmu tava māte. Es tev gribēju pateikt, ka vienkārši esmu sieviete, kura tev kādreiz ir devusi dzīvību. Nezinu, vai tas ir daudz vai maz… Tu varēji arī nebūt… ja es toreiz būtu izdarījusi citu izvēli…

Pēc tam abi ilgi klusējām. Es kā iepriekš pret šo sievieti nejutu nekādas siltas jūtas, taču tomēr uz viņu jau skatījos citādām acīm. Un par viņu jau domāju mazliet savādāk nekā pirmīt.

Viņai arī nav bijis viegli. Es to sapratu. Un to, kāda - pareiza vai nepareiza - bijusi mūsu šodienas izvēle, mēs bieži uzzinām tikai sava mūža galā… Kad neko grozīt vairs nav iespējams. Mums atliek vienīgi nožēlot vai priecāties - mēs neesam kļūdījušies.

Bet parasti jau kļūdāmies. Parasti nožēlojam. Raudam. Plēšam matus. Nolādam visu pasauli un dzīvi. Bet vajag…

Es nezinu, kā vajag pareizi dzīvot. To droši vien nezina arī šī gudrā sieviete, katru dienu oficiāli valsts vārdā sodot vai attaisnojot cilvēku rīcību.

Taču kāda ir pareiza cilvēka rīcība? Kāda ir nepareizai Vai tā, kā to ir formulējis likums un sabiedrībā pieņemtās morāles normas? Bet tas taču ir absurds! Cilvēks vienmēr savu izvēli izdara pats! Viņš pats izvērtē, kas viņa izpratnē ir labs, kas ļauns, un tikai pēc tam nāk citu cilvēku sarakstītie likumi un morāles normas, kas bieži subjektīvi atzīto labo definē kā ļauno…

-  Vai jūs… Vai tu… - klusi prasīju. - Šad tad par mani domāji? Atcerējies?

-   Pirmajā laikā, jā - Ērika pateica. - Bet tad arvien retāk un retāk… Esmu divreiz precējusies, dzima citi bērni. Pēc tam mazbērni. Laiks pamazām pagātni padarīja ļoti tālu un viss, kas man toreiz saistījās ar čekas izmeklētāju un tavu piedzimšanu, atmiņu vairs netraucēja.

Dažus brīžus domāju.

-  Vai mans tēvs patiešām bija slikts cilvēks?

-   Nezinu, - Ērika domīga paraustīja plecus. - Skatoties ar šodienas acīm… Varbūt, ka ne. Es viņu tikpat kā nepazinu. Atceros vienīgi, ka viņš bija skaists vīrietis. Gara auguma, ar sportisku stāju, melniem matiem… Tu viņam esi ļoti līdzīgs. Tiesas procesa laikā, uz tevi skatoties, šad tad domāju - kur šo cilvēku esmu jau redzējusi? Bet atmiņā ne reizi nepazibē- ja Boļeslavs Mareckis.

-  Vai viņš ir vēl dzīvs?

-   Nezinu.

-   Pēc tam ar vinu vairs ne reizi nesatikies?

-Nē.

-   Kā tu beidzot uzzināji, ka es…

-   Pie manis bija atnākusi tava māte.

Es tikai ar lielām grūtībām spēju iedomāties, ko tas no viņas bija prasījis - iet pie šīs sievietes un pateikt, ka tu - tiesnese Ērika Lejiņa - nāves sodu esi piespriedusi pati savam dēlam!

Māte mani ir mēģinājusi glābt.

-        Tagad, kad zinu, ka tu esi mans dēls… es saprotu, kaut formālais, taču tomēr… - Ērika nervozi sacīja. - Es Rīgas apgabaltiesas krimināllietu kolēģijai iesniegšu oficiālu paziņojumu, ka es kā tiesnese, kā tavas krimināllietas procesa vadītāja tiesas izmeklēšanas gaitā un sprieduma taisīšanas laikā… Tāda gadījuma Latvijas valsts tiesvedības vēsturē vēl nav bijis! Es to nedrīkstēju darīt! Es tevi nedrīkstēju tiesāt un nedrīkstēju tev pasludināt spriedumu! Vienalga, kādu! Tas ir kriminālprocesa, kaut neapzināts, tomēr ārkārtīgi būtisks pārkāpums! Tiesas spriedums tiks atcelts un to izskatīs cits tiesas sastāvs! Varbūt tas tevi attaisnos! Es nezinu! Bet tev noteikti jāiziet atkārtota tiesu psihiatriskā ekspertīze. Es to panākšu! Un kas zina… Tu esi bijis smagi ievainots galvā?

-       Jā, pamatīgi. Man vēl tagad smadzenēs atrodas neliela šķemba.

-  Vai tā tevi traucē?

-Jā.

-   Vai tā bija arī pirms izdarītā… atriebības akta?

-       Man bieži uznāk galvas reiboņi un īslaicīgi samaņas zudumi. Kaut kas līdzīgs epilepsijas lēkmēm.

-        Kāpēc tu par to neko neteici iepriekšējai ekspertīzei un tiesai?

-   Man viss bija vienalga.

-        Bet tas taču ir ārkārtīgi svarīgi! - Ērika iesaucās. - Tas visu var kardināli mainīt!

Tikko jaušami pasmīnēju.

-   Kristīni tas no kapa neizcels. Bet mans liktenis…

-        Krist! - Ērika savā tiesneses balsī asi teica. - Tu nedrīksti padoties! Tev ir jācīnās! Tu nedrīksti… savu cīņu ar dzīvi zaudēt! Tu to saproti? Nedrīksti!

-       Būtu bijis labi, ja tu par mani tā būtu iestājusies arī tiesas procesa laikā! - es rūgti teicu. - Taču paldies, ka vismaz pašlaik…

-       Skaties, kā gribi, tu tomēr esi mans dēls, - Ērika sacīja. - Dievs žēlīgais! Kāpēc tu man to nedarīji zināmu jau agrāk?

-       Advokāts teica, ka tu dzīvojot Dzirciema ielas 115. numurā, - es, kaut ko atcerējies, vērsos pie sievietes. - Tā ir?

-Jā.

-   Bet nākamās mājas - 117. numura - jau sen vairs nav?

-   To nojauca, kad sākās Iļģuciemā jaunā apbūve. Bet pēdējā brīdi projekts tika izmainīts, un tās vietā neko neuzcēla. Tagad tur stāv tikai vecās mājas pamati.

-   Tas daudziem šķiet dīvaini, bet man ir sajūta… Nē, ne tikai sajūta! Es skaidri redzu un atceros, ka esmu tur dzīvojis savā iepriekšējā dzīvē! Es biju vēl jauneklis, gluži kā šajā dzīvē, mācījos Mākslas akadēmijā. Tas bija vācu laiks. Slēpām kādu ebreju ģimeni. Tēvu ar meitu. Es viņu mīlēju. Tā bija skaista mīlestība - nāves ēnā… Bet mēs tikām nodoti, un bija tiesa. Mums visiem piesprieda nāves sodu. Tagad domāju… Tu sevi uzskati par taisnīgu tiesnesi un, pirms uzzināji patiesību, uzskatīji, ka arī tavs spriedums ir taisnīgs. Labi! Bet tas tiesnesis, kurš man toreiz vācu laikā arī piesprieda nāves sodu, tāpat taču laikam bija pārliecināts, ka viņa spriedums ir ļoti taisnīgs! Kā tad, Lejiņas kundze, galu galā sanāk ar to taisnīgumu? Kā šai pasaulē ir ar labā un ļaunā pareizu izpratni? Vienreiz man nāves sodu piespriež par to, ka es dažiem neliešiem atņēmu dzīvības, citreiz atkal par to, ka cilvēkiem dzīvības glābu! Vai patiešām nāve atrisina visas problēmas? Vai tiesas spriedums vienmēr var būt taisnīgs un pareizs? Tu pati redzi, ka ne! Taču tas spriedums, ko es personiski pasludināju savas meitas slepkavām, neapstrīdami ir taisnīgs un pareizs! Absolūti! Un zini, kāpēc? Viss ir ļoti vienkārši. Jau no civilizācijas sākuma katra valsts sava valdnieka vai attiecīgās valsts iekārtas pastāvēšanas laikā ir rakstījusi un pasludinājusi tikai tai vien vajadzīgus un piemērotus likumus. Gadsimtu gaitā juridiskie likumi ir mainījušies simtām reižu simt valstīs! Bet pirms divtūkstoš gadiem uzrakstītajā Bībelē nav mainījies neviens toreiz uzrakstītais teikums! Neviens vārds! Neviens burts! Tāpēc, ka tur viss uzrakstītais ir absolūtā patiesība! Vadoties pēc tur pasludinātā Nāve pret nāvi taisnīgā principa, es arī rīkojos. Tiesa mani var sodīt. Dievs attaisnos.

Ērika Lejiņa piecēlās un jau kuro reizi manī ieurbās ar savu ciešo skatienu. Ko viņa vēlējās saskatīt? Nezinu. Vai sevi? Savas dvēseles atspulgu? Daļu no savām asinīm un miesas? Bet varbūt viņa manī gribēja izdzēst savu vainas apziņu?

-  Krist… - viņa klusi sacīja. - Tev ir jāsaprot. Tu esi mans dēls, bet tajā pašā laikā arī pilnīgi svešs cilvēks. Ticu, ka būtībā esi labs. Par to es priecājos. Tevī noteikti mīt liela taisnības un netaisnības sajūta. Un, lai gan es to kā tiesnese tev nemaz nedrīkstu teikt, tomēr pateikšu. Esmu lepna par to, ko tu izdarīji. Lepna, ka spēji (kaut arī nelikumīgi!) tomēr atriebt savas meitas nāvi! Tagad es saprotu - neviens cilvēks nevar būt pilnīgi objektīvs. Viss mums apkārt notiekošais iet caur mūsu sirdīm un psihi. Un kādas ir mūsu sirdis, psihe un priekšstati par Jauno, labo un pareizo, tāds ir arī mūsu vērtējums. Tagad, Krist, es iešu. Domāju, mēs vēl satiksimies. Katrā ziņā viss, ko es teicu pirmīt, paliek spēkā. Es tev palīdzēšu no šejienes tikt laukā. Un ne tāpēc, ka tu tagad esi izrādījies mans dēls. Nē! To darīšu tāpēc, ka arī es, kad man dzīvē bija ļoti grūti, esmu lasījusi Bībeli…

39. nodaļa

Turpmākie notikumi risinājās diezgan strauji.

Iespējams, tos pasteidzināja Ērika Lejiņa. Es viņu tā arī turpināju saukt par tiesnesi. Nekādi uz viņu nespēju attiecināt vārdu māte. Taču pret viņu vairs neizjutu ne mazāko nepatiku. Es sapratu - lai normāla sieviete spētu atteikties no sava tikko dzimušā bērna, laikam patiešām ir vajadzīgs kāds ārkārtīgi nopietns iemesls.

Es viņai piedevu.

Jau pēc nedēļas tiku nosūtīts uz psihoneiroloģiskās slimnīcas speciālā režīma nodaļu atkārtotai tiesu psihiatriskās ekspertīzes veikšanai.

Mani veselu mēnesi nodaļā rūpīgi novēroja ne tikai ārste Ludmila Saveiko, bet arī sanitāri un medmāsas, kuras katru dienu savu dežūru laikā speciālā žurnālā ierakstīja visu, kas ar mani ik stundu bija noticis - kā esmu uzvedies, skaļi vai klusi runājis, kāds man bijis garastāvoklis, ko un kā esmu ēdis, kā kontaktējies ar citiem pacientiem un medicīnas darbiniekiem, kā arī pat to, kad esmu gājis uz tualeti! Un vēl. Vai esmu bijis mierīgs, nomākts vai uzbudināts.

Pēc tam, 1998. gada 18. maijā, notika tiesu psihiatriskās ekspertīzes komisijas sēde.

Vispirms ārste Ludmila Saveiko kolēģiem ziņoja par saviem medicīniskajiem novērojumiem un izstāstīja manu slimību vēsturi. Ar to arī parasti šādu komisiju sēdēs pietiek. Taču šoreiz ekspertu komisijas priekšsēdētājs profesors Jānis Kamols ar referentes ziņojumu vien neapmierinājās un kopā ar otru profesori Valentīnu Mežuli mani izprašņāja vairākas stundas, palūgdams izstāstīt arī savu dzīvi.

Tā nu bija izstāstīta.

Izskatījās, ka ārstiem viss ir skaidrs.

Psihiski slims nejutos, taču mani glābt varēja vienīgi ārstu komisijas slēdziens, ka man tomēr piemīt kāda nopietna psihiska kaite…

-        Es vēlreiz gribētu atgriezties pie tās situācijas un jūsu psihiskā stāvokļa, kāds jums toreiz bija, tiesas zālē dzirdot jūsu meitas slepkavām tiesas pasludinātā sprieduma pēdējos vārdus, - profesors Jānis Kamols palūdza.

-        Es to vairs precīzi neatceros, - sacīju. - Manā apziņā pēkšņi it kā iešķēla sāpīgs zibens. Redzēju spilgtu uzliesmojumu un ko šie trīs nelieši dara ar manu meitu… Es redzēju, ka viņa bija šausmu pārņemta un to, ka viņai ļoti sāpēja! Dzirdēju, kā viņa izmisusi un bezgala lūdzoši sauc mani palīgā. Es neko citu nespēju izdarīt. Man Kristīne no šiem mežoņiem bija jāatbrīvo!

-        Jūs jau reiz teicāt, taču, lūdzu, atkārtojiet vēlreiz! Kad jūs beidzāt šaut, ko izjutāt? Jūs pirmīt teicāt, ka tas esot bijis kaut kas līdzīgs eiforiskam apmierinājumam. Vai bija vēl kas?

-        Es nezinu, vai eiforisks apmierinājums ir īstais apzīmējums tām jūtām, kas pēc noziedznieku nošaušanas mani pārņēma. Tas noteikti bija kaut kas cits. Kristīne pazuda. Viņa vairs nekliedza un palīgā nesauca. Sapratu, ka esmu viņu izglābis.

-   Cik ilgi tas turpinājās?

-   Nezinu.

-        Vai tā bija vienīgā reize, kad pēc Kristīnes nāves dzirdējāt viņu saucam jūs palīgā un redzējāt viņu mokāmies?

-   Es to dzirdu un redzu bieži.

-   Vai viņas slepkavas arī vēl redzat?

-Nē.

-   Vai kādreiz esat padomājis - kāpēc?

-        Es, dakter, viņus nogalināju. Bet Kristīne mani vēl joprojām sauc palīgā.

-   Tad jau iznāk, ka jūs viņu nemaz neesat izglābis!

-       Tur jau tā lieta! Es to neesmu izdarījis. Tāpēc man ir jāsaņem sods.

-   Vai jūs mokāties sirdsapziņas pārmetumos?

-        Jā, - es apliecināju, - lai gan skaidri apzinos, kas bija manos spēkos, kas ne. Ļaunums nav uzvarams. Var iznīcināt atsevišķus ļaunuma nesējus, bet vispār… Ļaunums ir šīs pa-

Galvā kārtējo reizi ieskanējās smeldzīga saksofona melodija.

saules neatņemama sastāvdaļa. Tas cilvēku lielākajai daļai darbojas kā dabas ieprogrammēts ļoti spēcīgs psihes stimulators. Cilvēks, neizdarot citiem ļaunu, acīmredzot nemaz nevar dzīvot.

-  Jūs dziļi maldāties, - profesors teica.

-       Iespējams. Bet mana (vai mūsu visu) rūgtā dzīves pieredze liecina…

-       Mums taču ir arī cilvēku labo darbu pieredze.Vai to aizmirsāt?

-   Nē. Taču labais vienmēr ir daudz vājāks par slikto.

-   Kāpēc?

-       Pārdzīvojot ļaunumu, cilvēkam sāp. Sastopoties ar labo, cilvēks priecājas. Tās nav salīdzināmas lietas. Sāpes vienmēr izjūtam daudz ilgāk un stiprāk nekā prieku.

-        Kolēģi! Mēs no medicīniskā aspekta par pacienta psihes darbību esam novirzījušies nedaudz sāņus, - profesore Me- žule atgādināja. Tad pievērsās man. - Principā mums jūsu veselības stāvoklis ir skaidrs. Varat būt brīvs.

-       Vai es ar jūsu slēdzienu varēšu iepazīties? - tūlīt painteresējos.

-        Nē. Tas ar citiem jūsu krimināllietas materiāliem tiks nolasīts apelācijas tiesas sēdē.

Mazliet apmulsu un lūdzoši paskatījos uz ārstiem.

-        Cienījamie dakteri! - es viņus klusi uzrunāju. - Kā ar mani tomēr ir? Esmu vesels, vai arī… Lūdzu, pasakiet!

-        Pacient Kristson! - profesors teica un man pameta ar roku. - Ejiet! Ekspertīzes slēdzienu uzzināsiet tiesā!

Pie manis pienāca abi dūšīgie sanitāri, policists atkal rokas saslēdza rokudzelžos un aizveda uz nodaļu.

Iegāju palātā, paņēmu cigareti, aizsmēķēju un kā parasti nostājos pie loga. Aizgūtnēm sevī rāvu rūgtos tabakas dūmus un sāku kaut ko nesakarīgu domāt.

Galvā kārtējo reizi ieskanējās smeldzīga saksofona melodija.

Ričards Ozols spēlēja paša komponēto valsi Uzvarētājs.

Savādi. Viņš pats bija liels zaudētājs. Būdams Tehniskās universitātes trešā kursa Ķīmijas fakultātes students, kāda eksperimenta laikā sajauca nepareizas vielas un notika sprādziens. Ričardam ir drausmīgi sakropļota seja un izdegušas acis, taču viņš katru dienu spēlē saksofonu un sacer Uzvarētāja melodiju…

Varbūt viss tomēr ir pareizi?

Varbūt, neskatoties ne uz kādiem mūsu traģiskajiem likteņiem, cilvēks vienmēr ir Uzvarētājs?

Jo mēs esam.

Esam pat tad, kad neesam.

Tas ir tāpat kā ar Dievu. Neviens viņu neredz, bet visi tā vai citādi jūt viņa klātbūtni.

Vai mēs savus mirušos piederīgos un tuvos cilvēkus tāpat bieži nesajūtam pat tīri fiziski, par garīgo saskarsmi nemaz nerunājot?

Tagad skan Glenna Millera mūzika. Saules ielejas serenāde. Burvīgi balts sniegs un sentimentāls mīlas stāsts.

Jauki. Tikai kur tu pats, Glenn Miller, kara beigās pazudi kādā miglainā dienā virs Lamanša?

Kur ar visu savu lidmašīnu pazuda Sent-Ekziperī?

Kur pazuda miljoniem citu cilvēku?

Kur pazuda mana sieva un meita?

Kur pazudīšu es?

Pēc mēneša Augstākās tiesas kriminālkolēģijas tiesu palātā atkārtoti tika izskatīta mana krimināllieta apsūdzībā par

trīs cilvēku slepkavību ar iepriekšēju nodomu, turklāt sabiedriskā vietā, kas radīja dzīvības briesmas arī citiem cilvēkiem.

Nav ko liegties - apsūdzība bija smaga un no juridiskā viedokļa arī taisnīga.

Tiesnese, tāpat kā iepriekšējā procesā, bija sieviete - Spodra Vītoliņa.

Apaļīga, maza auguma, jau sirmot sākusi kundze.

Viņa tiesas procesa laikā pret mani izturējās oficiāli pieklājīgi.

Nav vērts atstāstīt visu tiesas gaitu. Prokurors palika pie savas iepriekšējās apsūdzības, bet es pie iepriekšējiem savas rīcības pamatojumiem.

Šoreiz daudz aktīvāks bija mans advokāts Juris Salmiņš. Viņš bija sadabūjis un tiesai iesniedzis visus iespējamos manu galvas ievainojumu medicīniskos aprakstus un izziņas.

Tika nolasīts arī uz vairākām lappusēm uzrakstītais psihiatriskās ekspertīzes slēdziens, kuru medicīnisko terminu sarežģītības dēļ es tikpat kā neatceros. Prātā palikuši tikai daži teikumi un gala slēdziens:

"Pacientam pēc vairākkārtīgām galvas smadzeņu traumām novērojama traumatiskā encefalopātija ar eksplozivi- tāti. Astēnijas klīniskajā ainā dominē pastiprināta satrauca- mība. Slimnieks uzbudinās un var kļūt nesavaldīgs pat par niekiem, nemaz nerunājot par kādu dziļu emocionālu pārdzīvojumu. Lēkmēm raksturīgi gan epileptiskajai, gan histēriskajai lēkmei piemītoši elementi - tās parasti sākas pēc kāda spēcīga psihotraumējoša momenta, kā šajā gadījumā tas noticis, noklausoties tiesas spriedumu pacienta meitas nāvē apsūdzētajiem slepkavām. Lēkmes sākumā apziņa nav bijusi pilnīgi izslēgta, bet tikai sašaurināta, taču, neskatoties uz to, ekspertīzei pakļautais pacients apzināti savu rīcību tomēr nav spējis kontrolēt, pirms tam bieži notikušo epilepsijai raksturīgo paroksismu un krēslas stāvokļa dēļ.

Slēdziens - pacients viņam inkriminētā nozieguma izdarīšanas brīdī atradies akūtā uzbudinātības stāvoklī un jau augstāk minēto slimību simptomu ietekmē savu rīcību nav spējis kontrolēt, tāpēc atzīstams par psihiski nelīdzsvarotu personu, kas nozieguma izdarīšanas laikā bijis psihiskās nepieskaitāmības stāvoklī."

Es atviegloti uzelpoju. Tā bija trekna zīme, ka nāves sods tiks atcelts un sods noteikti samazināts.

Tiesas spriedumu pasludināja pēc divām dienām.

Kad mani atkal kārtējo reizi ieveda apsūdzēto sola būrī, es neapsēdos, bet, palicis kājās, uzmanīgi paskatījos zālē. Tūlīt ieraudzīju māti un Ievu. Mēs sasmaidījāmies un pamājām ar rokām.

Zāles otrajā pusē, cietušo pusi pārstāvēja vienīgi Igora Kaļiņičenko (Kļimova) tēvs. Viņš jau bija iesirms, taču spēcīga auguma vīrietis, kura kreiso vaigu un pieri rotāja plata rēta. Nešaubījos, ka tāpat kā dēls arī viņš ir bijušais zeks. Tagad bija kādas nelielas alkoholisko dzērienu tirdzniecības firmas prezidents un visu laiku no manis nenolaida savu auksto, asi caururbjošo skatienu.

Jutos nelāgi. Pagriezu galvu sāņus un atkal paskatījos uz māti un Ievu.

Divas sievietes manā mūžā.

Viena blakus jau trīsdesmit septiņus gadus. Otra - es nemaz nezinu, cik īsu laiku. Īstenībā - ko es par Ievu zinu? Bet viņa man ir tikpat tuva kā māte.

Interesanti, es turpināju domāt, kas ar mani būtu noticis, ja toreiz Ērika Lejiņa nespētu no manis atteikties? Ja viņai būtu kļuvis žēl un viņa mani būtu paturējusi? Audzinājusi. Vai tādā gadījumā es pašlaik tāpat stāvētu tiesas priekšā vai mana dzīve tomēr būtu bijusi pavisam citādāka?

Un, ja māte pirms trīsdesmit septiņiem gadiem, ierodoties pamesto zīdaiņu patversmē, būtu sev izvēlējusies blakus gultiņā gulošo puiku? Kā tad būtu ritējusi mana dzīve? Par ko es būtu kļuvis? Ko darītu? Vai arī stāvētu apsūdzēto būrī un gaidītu tiesas spriedumu?

Kas būtu noticis, ja toreiz Bastejkalnā paietu Sandrai garām? Ja viņa tajā brīdī tur vispār neatrastos?

Kristīne nekad nebūtu piedzimusi.

Ja toreiz man nevajadzētu modeli un es nebūtu pie sevis paturējis Vandu Rubinsku?

Ja pie manis būtu ienākusi cita sieviete?

Ja tajā brīdi, kad uzbrucēji mūs veda laukā no darbnīcas, Kristīne vēl atrastos virtuvē? Ja viņa darbnīcā būtu ienākusi kaut minūti vēlāk?

Ja Ērika Lejiņa toreiz nebūtu aizbraukusi uz Maskavas festivālu un tur iepazinusies ar Askoldu Tīrumu?

Beigu beigās, ja Ērika Lejiņa gultas vietā tomēr būtu izvēlējusies cietumu?

Viss būtu citādāk vai, pareizāk sakot, nebūtu nekā. Absolūtais tukšums. Es nekad nebūtu piedzimis un viss melnais ārprāts, kas valda šajā pasaulē, man būtu laimīgi pagājis garām.

Mēs reti kad spējam paredzēt pateiktā vārda nozīmi, katras mūsu izvēles un rīcības sekas. Nezinu, vai tā ir mūsu laime vai nelaime, bet mēs visi patiesībā esam tikai kāda milzīgi liela notikuma ļoti sīkas sastāvdaļas. Bet katra šī sīkā sastāvdaļa savukārt nesaprotamā veidā ir cieši saistīta gan ar daudziem pagātnes notikumiem, gan cilvēku rīcības izvēli šajā mirklī.

Patiesībā neko paredzēt nav iespējams. Fizikā cilvēces gaišākie prāti notikumiem kaut kā ir spējuši piemeklēt dažus likumus un likumsakarības, bet cilvēku savstarpējās attiecībās un likteņos valda vistrakākais haoss.

Dzelžains nenoteiktības princips.

Notikumu neparedzamības aksioma.

Nejaušības triumfs.

Satiksme notiek bez regulētāja!

Nedeg neviens luksofors!

Mēs visi milzīgā ātrumā drāžamies ar mašīnām (dzīvēm), kurām kāds ir izņēmis bremžu diskus, sadaudzījis ātruma rādītāju, izskrūvējis pagrieziena spuldzes un vēl salauzis stūri!

Ar vai bez bailēm, bet mēs turpinām drāzties uz priekšu!

Ja tik bieži nenotiktu traģiskas nelaimes, varētu pieņemt, ka tieši tur arī slēpjas viss mūsu dzīves skaistums.

Pie manis pienāca advokāts un caur restēm klusi pateica:

- Esi mierīgs! Nāves sods tiks atcelts. Kāds būs jaunais soda mērs, nezinu, taču esmu pārliecināts, ka nekas briesmīgs nav gaidāms. Tiesu psihiatriskās ekspertīzes slēdziens par tavu nepieskaitāmību gandrīz droši garantē…

Juris Salmiņš nepaspēja pabeigt. Zālē ienāca tiesa, un sirmā tiesnese skaļā balsī sāka lasīt sprieduma tekstu. Kā parasti sākumā tika izklāstīts izdarītais noziegums, tad mana un prokuratūras versija par notikušo, liecinieku liecības, ekspertu slēdzieni un tiesas secinājumi.

Ar nepacietību un lielu satraukumu gaidīju sprieduma beigu daļu.

"Krimināllietu tiesu palātai, sīki iepazīstoties ar apsūdzētā K. Kristsona paskaidrojumiem, liecinieku liecībām un visiem krimināllietā esošajiem materiāliem, nav pamata apšaubīt tiesu psihiatriskās ekspertīzes slēdzienu.

Šajā sakarā krimināllietu tiesu palāta atzīst, ka pirmās instances tiesa Rīgas apgabaltiesas kriminālkolēģijas tiesa tiesneses Ērikas Lejiņas vadībā nav pilnībā ņēmusi vērā ne tiesājamā K. Kristsona veselības stāvokli, ne arī cietušo (K. Kristsona nogalināto) cilvēku personības, viņu iepriekšējās sodāmības un izdarīto noziegumu - nepilngadīgās Kristīnes Kristsones mežonīgā veidā izdarīto izvarošanu un slepkavību.

Ņemot vērā teikto un vadoties pēc KPK 447. p., Augstākās tiesas krimināllietu tiesu palāta

nosprieda

atcelt iepriekšējo Rīgas apgabaltiesas spriedumu - nāves sodu - tiesājamam K. Kristsonam, atzīt viņu par nevainīgu un celtajā apsūdzībā attaisnot pilnībā.

Tiesājamais K. Kristsons kā attaisnots pret viņu celtajā apsūdzībā atbrīvojams tiesas zālē…"

Atklāti atzīstos, es stipri apmulsu. Biju gaidījis, ka, iespējams, nāves sodu tomēr atcelts, taču pilnīga atbrīvošana no soda man patiešām bija liels pārsteigums.

Apsardzes konvojnieks atvēra būra durvis, un es lēnām iegāju tiesas zālē. Pie manis tūlīt pieskrēja māte un Ieva, apkrita ap kaklu un raudādamas kaut ko teica, bet es neko nedzirdēju.

Galvā kā visskaistākā saksofona melodija nepārtraukti skanēja apelācijas tiesas sprieduma vārdi: atzīt par nevainīgu un attaisnot…

Toreiz es, protams, biju laimīgs. Pašlaik domāju, ka par minēto tiesas spriedumu gan juristi, gan vienkāršie ļaudis varētu diskutēt vismaz simt gadus.

Vai tiesas spriedums bija taisnīgs vai netaisnīgs?

Vai es biju vainīgs vai nevainīgs?

Formāli nekādiem strīdiem nevajadzētu notikt. Mediķi mani bija atzinuši par nepieskaitāmu (vismaz nozieguma izdarīšanas brīdī), un es automātiski kļuvu nevainīgs.

Es biju slims.

Bet vai tā tas patiešām arī bija?

40. nodala

»

Sajūta bija satraucoša, taču tajā pašā laikā arī nomierinoša. Pēc divu gadu pārtraukuma, pēc Rīgas Centrālcietuma kamerām un psihoneiroloģiskās slimnīcas speciālā režīma palātas iespēja atkal būt brīvam, atkal atrasties savā dzīvoklī, savā mākslinieka darbnīcā, skatīties uz ziedos plaukstošo dārzu un kā māte tieši tev gatavo vakariņas…

Tas bija kā sapnis. Ik pēc brītiņa uzmācās šaubas, vai viss, ko es redzu un jūtu, patiešām notiek īstenībā.

Bet viss bija īsts.

Brīvība. Māja. Dārzs. Manas gleznas. Sarkanais dīvāns. Māte un Ieva.

-   Kā jūs tur baroja? - māte painteresējās.

-Kur?

-   Cietumā un slimnīcā.

-       Abās vietās vienādi slikti, - es atbildēju, - taču badā neviens gluži nemira. Es pie visa ātri pieradu.

Tas mani bieži izglāba. Es spēju ātri piemēroties jebkuriem apstākļiem, pat ekstremāliem un gandrīz vai ar pateicību atcerējos padomju armijā un Afganistānā gūto rūdījumu.

Skatoties, kā māte gatavo vakariņas, visu laiku jutu viņas nemieru. Viņa vēl neko neteica, neko vēl īpaši neprasīja, bet es zināju, ka māte man dažus jautājumus tomēr uzdos un atbildes uz tiem būs vienlīdz svarīgas kā viņai, tā man.

Tā arī notika. Viņa apsēdās blakus un ilgi mazliet skumji skatījās uz mani. Māte bija manāmi novecojusi. Droši vien arī es.

-        Patiesībā tas ir brīnums, ka atrodos šeit, - es sacīju. - Līdz pēdējam brīdim es tam neticēju.

-        Kāpēc tu man neko neteici par savu briesmīgo nodomu? - māte prasīja.

-   Ko tas spētu mainīt?

-   Es tevi būtu atrunājusi.

-   Tāpēc arī neko neteicu.

-  Vai tu vēl joprojām esi pārliecināts, ka rīkojies pareizi?

-       Nē, - smagi pašūpoju galvu. - Pašlaik ne visai. Taču toreiz bija viena dzīves situācija, tagad ir cita. Tad es domāju un rīkojos tā, kā tobrīd lika darīt mans prāts.

-   Bet varbūt… neprāts? - māte bijīgi prasīja.

-  Varbūt, - es domīgi piekritu.

tikai pēc ilgiem gadiem un vienīgi tad varam redzēt, vai mūsu rīcība ir bijusi pareiza vai kļūdaina. Bet tagad iziesim dārzā! Tev kā pasaulē labākajai mātei uzdāvināšu kādu puķi!

Māte noslaucīja asaras, pasmaidīja, un abi izgājām laukā.

Mūsu priekšā smaržoja labi kopts dārzs un vairākas dobes ar spilgti sarkanām rozēm.

- Kāpēc es tās kādreiz uzgleznoju melnas? - pārsteigts domāju un paskatījos uz māti. Viņa šajā brīdī beidzot atkal izskatījās laimīga.

41. nodala

*

Pie Ievas krūtīm pieplaku kā izslāpušais, kas, šķērsojis tuksnesi, reibinošā baudā ar lūpām pieskaras dzidra avota ūdenim.

Malks pēc malka.

Tā mums vajag dzert dzīvi un mīlestību, es nodomāju.

Drīz pienāks laiks, kad, lai kādus tuksnešus mēs arī šķērsotu, vairs slāpēs nemocīsimies. Mēs salsim. Mums dzīve un mīlestība būs kļuvusi vienaldzīga.

Bet kamēr vēl esam dzīvi…

-   Es tevi neprātīgi gribu!

To es teicu Ievai. To Ieva teica man.

Mēs patiešām bijām kā bez prāta.

Es atkal sajutu sievietes smaržu. Visi pasaules botāniskie dārzi nav nekas salīdzinājumā ar to, ko izstaro sievietes lūpas, krūtis un ķermenis.

Bija noticis neticamais. Pirmo reizi mūžā jutos pa īstam laimīgs. Viss riebīgais, netīrais un sliktais bija beidzies. Acu priekšā atkal stāvēja vienīgi karsts sievietes augums un viss, ko tas spēj sniegt otram cilvēkam.

-   Ieva…

-   Krist…

-   Es vēl nespēju noticēt.

-   Tu man vairs nepazudīsi?

-   Nekad!

-   Kāpēc tu mani toreiz neklausīji?

-   Tāpēc, ka man to vajadzēja izdarīt.

-   Vai tagad joprojām domā tāpat?

-   Tagad es šaubos.

-   Tev vajadzēja mani paklausīt.

-   Tad nevajadzēja. Šodien es varbūt rīkotos citādi.

-   Kāpēc tad tā nedomāji?

-   Es biju pārliecināts, ka ar ļaunumu var cīnīties, vienīgi to iznīcinot. Tāpēc principā tas ir pareizi - nevainīgu cilvēku slepkavām ir jāsaņem pretī tas pats - nāve! Neviens viņus nespiež nogalināt otru cilvēku, it sevišķi jau nu bērnu vai sievieti. Tā ir šo cilvēku brīvas gribas izvēle, un viņiem ir jāzina - gala rezultātā viņi pretī saņems tieši to pašu! Vienīgi es toreiz vēl nezināju, ka, fiziski iznīcinot nelabojamus ļaundarus, arī es pats kļūšu ļauns. Pret māti, pret tevi… Arī pret šo nogalināto neliešu radiniekiem - pret viņu mātēm un māsām… Tas acīmredzot ir nekad nepārraujamais soda un atriebības melnais aplis. Ļoti maldās tie, kuri iedomājas, ka, atceļot nāves sodu, mēs pasaulei nodemonstrēsim augstākos cilvēciskuma un humānisma paraugus. Un kaut ko vēl no civilizācijas. Bet civilizācija jau tūkstošiem gadu pati mirkst asiņu jūrā! Un turpinās mirkt! Problēmas būtība nav likumā - slepkavām piemērot vai nepiemērot nāves sodu! Kā vienā, tā otrā gadījumā tie, kas uz to ir tendēti, tāpat turpinās slepkavot. Problēmas būtība slēpjas cilvēku smadzenēs. Nekādi likumi tur neko nespēj mainīt.

Apklusu un, mazliet sanervozējies, aizsmēķēju cigareti.

-   Vairs par to nerunā, - Ieva palūdza. - Tas, kas ar tevi noticis, ir jau pagātne. Labāk domāsim par nākotni.

Es neko neatbildēju. Galvā atkal sāka skanēt klusa saksofona melodija. Aklais Ričards Ozols joprojām spēlēja skaisto Uzvarētāja valsi. Neviļus pasmaidīju.

Rič, es domās teicu. Mēs abi esam kaut ko neglābjami zaudējuši, taču mums vēl ir pietiekami daudz spēka, lai tu spētu sacerēt dziesmu, bet es to klausīties.

Ludvigs van Bēthovens kādreiz sacerēja -

Oda priekam.

Devītās simfonijas noslēguma daļu.

Nez kāpēc neviens vēl nav uzrakstījis Oda nāvei. Oda nelaimei. Oda iznīcībai. Oda zaudētājam. Oda sakautajam.

Varbūt arī nevajag?

Es kādreiz radīju gleznu Mīlestība. Tā bija Oda kādam skaistam sapnim.

Balts, četrstūrains laukums. Un viss.

Sapnis nepiepildījās.

-   Ieviņ, - es klusi teicu. - Paldies, ka tu mani nepameti situācijā, kas bija pilnīgi bezcerīga. Tu mani neatstāji, kad atstāt bija ļoti viegli.

-   Nē, Krist, - Ieva atbildēja, - sliktos un svešos ir viegli pamest, bet to, kas ir kļuvis tuvs… To, kuru tu mīli…

Es vairākas reizes viegli noglāstīju Ievas galvu.

-  Tik daudz vārdu par mīlestību ir teikuši gan visi pasaules gudrie, gan dumjie, bet kas tā tāda īsti ir, neviens tā arī laikam neuzzinās.

-   Kāpēc gan ne? - Ieva iesmējās. - Es zinu!

-   Pasaki arī man!

-   Tu pirmīt teici, ka šīs zemes ļaunums neslēpjoties likumos vai izkropļotā morālē, bet gan cilvēku smadzenēs. Tāpat ir ar mīlestību. Tā neslēpjas vārdos, bet gan mūsu apziņā.

-   Paldies! Tagad es zinu. Mīlestība - tā esi tu.

Ieva maigi uzlika galvu uz manām krūtīm un laimīga pasmaidīja.

-   Es saku to pašu. Mīlestība - tas esi tu.

-  Mēs visus gaišākos prātus esam iebāzuši maisā! - es teicu.

-   Viss ir pavisam vienkārši. Bez jebkādas filozofijas. Mīlestība - tie esam mēs. Tu un es. Nekas patiesāks vairs nevar būt.

Ieva drīz aizmiga, bet es vēl ilgi paliku nomodā.

Es biju atgriezies normālā dzīves situācijā, kad visapkārt bija tik daudz nenormālā. Bet es pie tā pieradīšu. Un tomēr. Viens manas esības noslēpums joprojām man nedeva mieru. Es atcerējos visas sava mūža sievietes. Vispirms jau jūrnieka sievu Gunitu, diskotēkās uz dažām naktīm paņemtās meitenes, atcerējos Sandru, Vandu un Ievu. Tās visas bija reāli eksistējošas būtnes. Bet kā tomēr īstenībā bija ar skaisto ebreju meiteni Esteri Moižesu? Vai patiešām visi šie dziļās pagātnes rēgi un atmiņas it kā par kādreiz pārdzīvoto iepriekšējās dzīvēs ir tikai manu traumēto smadzeņu izraisīti murgi? Halucinājas? Šizofrēnijas vai kādas citas garīgas slimības izpausme?

Vai varbūt tas viss patiesībā tā arī ir noticis?! Un mūsu dvēseles tomēr ir nemirstīgas?

No rīta, kad Ieva ar māti aizgāja uz darbu, es iegāju šķūnī, paņēmu lauzni, lāpstu un lukturi. Pēc tam atslēdzu garāžu, iesēdos automašīnā un aizbraucu uz Dzirciema ielu, kur kādreiz atradās Neimaņu māja. Pēc kara tur bija dzīvojušas vairākas citas ģimenes, bet pirms piecpadsmit gadiem tā bija nojaukta. Tagad tur rēgojās vienīgi ar zāli apauguši mājas pamati, gar kuriem bija samesti dažādi atkritumi. Pagraba durvju vietā rēgojās liels caurums. Noliecos un iegāju bijušā pagraba telpās. Arī tur visur mētājās dažādu atkritumu kaudzes, dēļu gali, kaut kādas kastes, dzelži un sarūsējušas caurules.

Apstājos un uzmanīgi luktura gaismas staru laidu gar pagraba pelēko laukakmeņu sienu. Atkal pilnīgi skaidri sajutu un atcerējos, ka es jau kādreiz šeit noteikti esmu bijis. Jā! Lūk, kur atrodas telpa, kur mēs ar tēvu Moižesiem ierīkojām guļas vietas! Es to atcerējos vēl tāpēc, ka telpas gala sienā toreiz kādā jūtu uzplūdu brīdī tumši sārtā granīta akmenī biju iegravējis meitenes vārdu.

Lēnām piegāju pie sienas un uzmanīgi gaismas starā apskatīju visus akmeņus. Laika gaitā tie bija apklājušies ar plāna pelējuma un putekļu kārtu. Ar plaukstu sāku to tīrīt un rūpīgi ieskatīties. Pēkšņi es sastingu kā spēcīgas strāvas vai paralīzes ķerts. Manu acu priekšā uz iesārta granīta akmens virsmas stāvēja skaidri salasāms vārds -

ESTERE.

Man kļuva pat slikti. Viegli noreiba galva, un jutu, ka viss nosvīstu karstiem baiga satraukuma sviedriem.

Tātad tie nav nekādi murgi, es domāju. Viss ir pareizi. Nekas nav izdomāts. Tās nav halucinājas! Es neesmu šizo- frēniķis! Es acīmredzot kā mēs visi vienkārši esmu… nemirstīgs! Mūsu dvēseles patiešām dzīvo mūžīgi. Bet tagad nebūtu slikti, ja es atrastu vēl vienu pierādījumu…

Paskatījos sev zem kājām. Varēja redzēt, ka tur kādreiz atradusies ķieģeļu grīda. Tad, kad šeit slēpās Moižesi, nekādas grīdas vēl nebija. Vienkārši cieta, noblīvēta zeme.

Es izlauzu kādus desmit ķieģeļus un sāku rakt. Apmēram metra dziļumā lāpsta pēkšņi atsitās pret kaut ko cietu. Uzmanīgi turpināju ap cieto priekšmetu attīrīt zemi. Pēc neilga laika skaidri ieraudzīju liela čemodāna virsmu. Pagāja vēl dažas minūtes, kad beidzot čemodānu izcēlu laukā. Vāks bija sapelējis un vietām pat nedaudz satrūdējis.

Sirds no satraukuma krūtīs sitās kā pēc tikko pabeigtas maratona distances. Ar kabatas naža palīdzību (vienkārši izgriežot slēdzenes) čemodānu atvēru un vēlreiz nosvīdu karstiem sviedriem.

Tā ari bija. Kādreiz Zālamanam Moižesam piederošais čemodāns joprojām bija pilns ar ASV dolāriem un angļu mārciņām. Naudai virsū vēl gulēja trīs palieli ādas maisiņi ar briljantiem, zelta pulksteņiem, ķēdītēm, dažādām dārglietām, dārgakmeņiem un cara laika zelta monētām.

Biju satriekts un ilgi nespēju attapties. Ne tikai tāpēc, ka skaidri atcerējos vecā ebreja vārdus: "Te ir vesels miljons! Bet dārglietās vēl otrs miljons!" Es biju satriekts un vēl līdz šim laikam īsti nespēju attapties galvenokārt tāpēc, ka es šos Zālamana vārdus vispār atcerējos… Ka viss tā patiešām arī ir bijis. Nekas nav izdomāts.

Es tajā laikā tik tiešām esmu dzīvojis.

Esmu mīlējis un ticis nošauts.

Un atkal turpinu dzīvot.

Kopš pastāv mūsu zeme, tajā pastāv arī labais un ļaunais. Un dzīvo mūsu dvēseles. Acīmredzot nav tāda spēka, kas spētu tās iznīcināt.

Čemodānu uzmanīgi ieliku automašīnā un braucu uz mājām. Es vēl sīki nedomāju, ko ar šo tik negaidīti iegūto bagātību darīšu, taču uzreiz nolēmu, ka Kristīnei un Sandrai uzcelšu savdabīgu baltu pieminekli un tūlīt lielu naudas summu ziedošu pamesto bērnu patversmei.

Piebraucis pie mājas, izkāpu laukā, lai atvērtu vārtus. Kad devos atpakaļ pie mašīnas, ieraudzīju, ka ielas pretējā pusē novietojusies kāda biezā automašīna, bet, atspiedies pret tās sāniem, stāv sportiska izskata vīrietis tumšās saulesbrillēs un skatās uz mani.

Sastingu un tūlīt nojautu briesmas.

Pēc dažiem mirkļiem es jau sapratu, kas notiks tālāk.

Tā ir mana nāve, es nodomāju. Tā vienmēr atnāk tieši tad, kad to vismazāk gaidi.

Vīrietis no žaketes iekškabatas izvilka TT pistoli un to pavērsa pret mani.

Viss, es ātri nodomāju. No sava likteņa neizbēgt.

Bet vīrietis nez kāpēc vēl nešāva. Viņš lēnām no acīm noņēma tumšās saulesbrilles, un es viņā tūlīt atpazinu manis nogalinātā Igora Kaļiņičenko (Kļimova) tēvu…

Skumji pasmaidīju. Tā arī ir. Viss uz šīs zemes notiek ne pēc tiem likumiem, kurus mācīti vīri katras valsts parlamentos ieraksta biezajās likumu grāmatās, bet gan pēc tiem likumiem, kurus uzrakstām mēs paši, - pēc savas sirdsapziņas un mūsu veselo vai slimo smadzeņu pavēlēm…

"Te ir vesels miljons! Bet dārglietās vēl otrs miljons!"

Dažus brīžus abi nekustīgi stāvējām, tad cilvēks ielas pretējā pusē roku ar pistoli lēnām nolaida un nesteigdamies pienāca man klāt.

-   Tu mani atceries? - viņš dobjā balsi prasīja.

-   Jā, - es atbildēju.

-   Tu nogalināji manu dēlu, - viņš atgādināja.

-   Tavs dēls nogalināja manu meitu, - ari es viņam to atgādināju.

Vīrietis brīdi klusēja.

-   Tu tiesā daudz runāji par taisnīgu atriebību, - vīrietis turpināja. - Tu pārliecinoši runāji par Bībeles likumu, kas šajā pasaulē valdot jau divtūkstoš gadu. Ka tas esot ļoti pareizs likums. Droši vien tā arī ir. Vienīgi katrs cilvēks atsevišķi izlemjot, vai to pielietot vai ne. Kā tu domā, Krist Kristson, vai man pašlaik nav pienācis visīstākais brīdis realizēt šīs savas tiesības uz asinsatriebību, kā tu tās bez liekas domāšanas īstenoji pret manu dēlu?

Ar grūtībām noriju siekalas un atklāti ieskatījos pretim- stāvošā cilvēka acīs. Tās bija aukstas, bet tajās nebija ļaunuma.

-   Ir, - es klusi atbildēju. - Tev ir tiesības mani nogalināt… ja mēs turamies pie principa - nāve pret nāvi.

Vīrietis no kabatas izvilka cigarešu paciņu un aizsmēķēja.

-   Tu joprojām esi pārliecināts, ka šis likums patiešām ir vistaisnīgākais, ko tūkstoš gadu laikā ir spējis izdomāt cilvēka prāts?

-   Es nezinu, - paraustot plecus, atbildēju. - Iespējams, šis likums varētu būt vistaisnīgākais, ja, to realizējot, mēs neko nezaudētu. Bet parasti mēs zaudējam visu.

Vīrietis atkal ilgi klusēja un aizgūtnēm sevī rāva cigaretes dūmus. Arī man uzreiz traki sagribējās uzsmēķēt, bet es vēl joprojām baidījos pakustēties.

-  Zini, Kristson, kāds ir šīs pasaules taisnīgākais likums? - vīrietis prasīja un pats tūlīt arī atbildēja. - Nē, ne slepkavu sodīšana ar nāvi! Vistaisnīgāko likumu katrs cilvēks uzraksta tad, kad viņam ir jāizvēlas - atriebties vai piedot. Es saprotu tavas sāpes. Bet, lai cik arī slikts un samaitāts bija mans dēls, man tāpat sāp. Taču es tev, Krist, piedodu. Tu pats zini, cik viegli ir nogalināt un cik grūti ir piedot… Un tomēr. Nekad nevajadzētu aizmirst, ka mēs visi kādreiz mirsim un tad mums būs jāstājas citas tiesas priekšā. Tā tad lai arī izlemj, kam ir bijusi taisnība - tev vai man. Un vispār - Dievam vai cilvēkiem?

Vīrietis nosvieda izsmēķi, ar roku uzsita man pa plecu, iesēdās savā mersedesā un aizbrauca.

Es joprojām paliku stāvam. Tad pacēlu galvu augšup un paskatījos uz debesīm. Spoži spīdēja saule, un diena bija silta un smaržu pilna.

Cilvēks mirst, un tad nāk tiesa, es domās atkārtoju. Vai patiešām mani atkal sodīs, vai varbūt es tomēr vēlreiz tikšu attaisnots?

Iesēdos automašīnā, iebraucu garāžā, izslēdzu dzinēju un, vēl joprojām atrazdamies spēcīgā nervu sasprindzinājumā, uzliku galvu uz stūres, un sāku klusi raudāt.

Vienai dienai tas būtu tā kā par daudz, es nodomāju. Un arī vienai dzīvei krietni par daudz.

Rīga,

1998. g. 1. janvāris - 1998. g. 1. jūlijs

— i

…vienīgi domas un cilvēku

• v

ciesanas

Izlasījuši manu romānu Notiesātais, daudzi varbūt nodomās: "Interesanti, vai Lukjanskis to visu ir izdomājis, vai arī uzrakstītais ir balta patiesība?"

Atklāti sakot, šajā darbā ir gan viens, gan otrs. Romāna centrālo notikumu, kad tiesnese noziedzniekam par vairākām slepkavībām piespriež nāves sodu, nezinot, ka viņš ir pašas dēls, protams, esmu izdomājis. Vismaz Latvijā neko tamlīdzīgu neesmu dzirdējis.

Cs bieži savos darbos, modelēju kādu mazāk vai vairāk ticamu dzīves situāciju un mēģinu izsekot tajā darbojošos cilvēku rīcības un uzvedības motīviem. Parasti tas ir grāmatas varoņu lēmums par labā vai (aunā izvēli.

AUTORS PAR SEVI

Ilgus gadus strādādams par žurnālistu un, būdams vairāku simtu publicistisku rakstu un divu dokumentālās prozas grāmatu autors, arī savu romānu sižetus un notikumus (bieži pat ļoti neparastus) tomēr gandrīz vienmēr esmu ņēmis no dzīves. Iespējams, tas ir viens no pamatiemes- liem, kāpēc manas grāmatas gūst neparasti lielu lasītāju atsaucību. Vel viens iemesls lasītāju dažreiz pat pārsteidzošajai labvēlībai varētu būt tas, ka jau ar pirmajiem publicētajiem stāstiem esmu ievērojis atziņu, ko savā laikā ir izteicis krievu rakstnieks Jurijs Trifonovs: "Uz zemes nav

nekā cita literatūras cienīga, kā vienīgi domas un cilvēku ciešanas."

Esmu dzimis 1937. gada 6. janvārī Rīgā, Iļģuciemā, inteliģentā latviešu ģimenē, lai gan no tēva puses visi attālākie radi ir poļu izcelsmes cilvēki - vecvectēvs ir bijis pat ļoti bagāts poļu aristokrāts, bet savukārt vecvecmāmiņai, skarba rakstura baronesei fon Petrovskai, piederējušas trīs nelielas muižas.

Pēckara gados mana māte Lilija Lukjanska strādāja Latvijas valsts izdevniecībā par daiļliteratūras redaktori, bet vēlāk - Latvijas radio literatūras redakcijā par redaktori un tulkotāju.

Pats augstāko izglītību neesmu ieguvis, ko nevienu mirkli neesmu nožēlojis. Apzinīgi izvēlējos "Džeka Londona ceļu" - no klaidoņa un piedzīvojumu meklētāja līdz tagad diezgan mierīgajam rakstnieka darbam.

Jau desmit gadu vecumā es droši zināju, ka būšu rakstnieks. Turklāt vēl ļoti labs rakstnieks.

Pirmais literārais mēģinājums notika, kad mācījos piektajā klasē, un literatūras skolotāja mums lika uzrakstīt turpinājumu R. Blaumaņa novelei Nāves ēnā. Audzēkņu lielumlielākā daļa savus sacerējumus uzrakstīja uz pus- lapiņas, daži - uz vienas vai divām, bet es pierakstīju pilnu burtnīcu. Dienu vēlāk skolotāja manu gara darbu, vairākas reizes mēģinot apvaldīt asaras, nolasīja priekšā visai klasei.

Ta es piedzīvoju savu pirmo publisko atzinību.

Nākamajā gadā piektajā klasē sāka mācīties mana jaunākā māsa Inese, un viss atkārtojās. Skolotāja atkal saviem audzēkņiem lika rakstīt Nāves ēnas turpinājumu, un māsa maini palūdza to izdarīt viņas vietā. Protams, piekritu. Tagad es jau izdomāju pavisam citu sižetu, daudz traģiskāku un emocionālāku pair iepriekšējo. Nezinu, labi vai slikti, taču šī tendence emocionāli spēcīgi ietekmēt lasītāju, nereti viņu novedot līdz pat asarām, main ir palikusi līdz šai dienai.

Bet būdams iesācējs, es nevienu prozas darbu, neesmu uzrakstījis papīrgrozam. Pirmo stāstu Lilijas zieds, ko tūlīt nopublicēja tolaik ļoti populārais jaunatnes žurnāls Liesma, es uzrakstīju pēc trīs gadu ilgas prombūtnes, tikko atgriezies no Kazahstānais stepēm, kur kādas ģeoloģiskās ekspedīcijai sastāvā, stiprinot Padomju Savienībais militāro varenību, meklējām urāna rūdais iegulas. Atradām vai neatradām, nezinu. Tas bija valsts noslēpums.

Dzīve, it sevišķi jaunībā, man ir bijusi patiesi vētraina un aizraujoša. Daudz esmu ceļojis, trīs reizes esmu sadurts, divas reizes uz maini ir šauts no neliela attāluma - vienreiz ar bisi, otrreiz ar mazkalibra šauteni. Citreiz esmu bijis tik nežēlīgi sasists, ka uzbrucēji, būdami pilnīgā pārliecībā, ka mani ir nosituši, aizveda uz mežu un pa pusei pat apraka!

Bet tas nu tā. Ar literatūru tam nekāda īpaša sakara nav, ja nu vienīgi pieņemu, ka daudzās galvas traumas ir veicinājušais manu smadzeņu aktīvāku darbību…

Taču daba maini patiešām ir apveltījusi ar apskaužamām darba spējām. Pēdējos trīsdesmit septiņus gadus (tas ir laiks kopš pirmās publikācijas) esmu bez brīvdienām un atvaļinājumiem strādājis četrpadsmit, sešpadsmit stundas diennaktī! Jo raugi - visu laiku esmu nepārtraukti strādājis arī algotu darbu, dažreiz pat ļoti smagu fizisku darbu, un, atnācis mājās, esmu turpinājis rakstīt, vidēji katru otro gadu publicēdams kādu grāmatu.

Man savā laikā |oti patika bohēmisks dzīvesveids, atceroties saved dvēselei un prātam tuvākā un mīļākā dzejnieka Aleksandra Čaka kādreiz teikto: "Rakstniekam neviena grāmata nedod tik daudz, cik viens krogā pavadīts vakars…" Tagad es savus vīna pagrabus jau sen esmu izdzēris sausus un nu jau piecpadsmit gadus esmu absolūts atturībnieks.

Daudziem lasītājiem, nereti identificējot mani ar paša radīto romānu galvenajiem varoņiem, kuri, manos darbos patiešām ir visai vienveidīgi un stipri atgādina mani pašu, ir radies maldīgs priekšstats, ka esmu ļoti baudkārs, traks uz sievietēm un precējies, kā daži mani kolēģi, vismaz četras vai piecas reizes. Bet nē! 1962. gada Vecgada vakarā apprecējos air ļoti skaistu un - gandrīz vai neticauni! - ari gudru meiteni, un šī meitene, vārdā Zintra, vēl joprojām ir mana sieva.

Savukārt mūsu meita Egija, pašlaik jau raksta doktora disertāciju ekonomikā…

Dzīvē parasti cenšos būt jautrs, vienkāršs, atklāts, asprātīgs, liels runātājs, humora pilns un komunikabls cilvēks, taču kaut ko uzrakstīt kaut vai tikai air nelielu humora vai ironijas pieskaņu, nekādi nespēju. Vienmēr kaut kā iznāk savu grāmatu personāžus iesaistīt dramatiskās vai pat ļoti traiģiskās dzīves situācijās, kas no viņiem prasa lielu gan garīgā, gan fiziskā spēka piepūli, lai ar cieņu un godu no šīm situācijām izkļūtu, neaptraipot savu sirdsapziņu.

Jā, man joprojām patīk skaustas sievietes un spēcīga rakstura vīrieši. Tāpēc tādi ir visi manu grāmatu varoņi. Varbūt nedaudz idealizēti, taču vienmēr labi, tīri, stipri un godīgi. Šodien, kad mūsu kultūrā un sadzīvē ir tik daudz sliktā, ļaunā un pat pretīgā; kad daļa sabiedrības un daži mūsu kultūras ideologi to pasludina par mākslas avangardu un cilvēka radošās brīvības izpausmi, es nebaidos būt nedaudz vecmodīgs un turpinu rakstīt par to, par ko domā un sapņo ikviens daudzmaz normāls cilvēks - par tīru mīlestību, par skaistiem un drosmīgiem cilvēkiem, pair uzticību, par savstarpēju palīdzību, draudzību un cilvēcību.

Ta ari turpināšu rakstīt - grāmatas ar interesantiem sižetiem, negaidītiem likteņa pavērsieniem, ar skaustiem stipras gribas varoņiem un laimīgām beigām.

Es zinu - daži kritiķi mani kā ir nīduši agrāk, tā nīdīs ari turpmāk, taču viņu nepatika un bieži pat ņirdzīgi izteiktie viedokļi, mani nav spējuši ietekmēt. Mums diemžēl ir ļoti dažāda izpratne par to, kas ir laba un interesamta literatūra.

Šim romānam Notiesātais ļoti drīz sekos tā turpinājums Cilvēks naJitī. Šķiet, tais būs vēl interesantāks nekā nupat izlasītais.

Kas būs tālāk, grūti pateikt. Ceru, ka main ari turpmāk veiksies, un jums, lasītāj, arī veiksies, un mēs visi sabaidīsim vēl ne vienu vien brīnišķīgu dzīves mirkli.

Paldies!

Egils Lukjainskis Rīga,

2000. g. 12. janvāris

1.izvēle. stāsti un noveles. liesma, 1966.

2.nekad nebeigsies. Stāsti un noveles. Liesma, 1968.

3.pieskāriens. stāsti un noveles. liesma, 1971.

4.bez žēlastības. Garstāsti. Liesma, 1973.

5. Bronzas sieviete. Stāsti un noveles. 1975.

6. Neuzvarētais. Romāns. Liesma, 1977.

7. Memento mori. Romāns. Liesma, 1977.

8.lāse karogā. Mākslinieciskie apraksti. Liesma, 1980.

9. Skrējiens bezgalībā. Stāsti un noveles. Liesma, 1981. 10…. un mana dzīvība arī. Dokumentāls apraksts.

Liesma, 1984.

11. Atliktais laiks. Romāns. Liesma, 1985.

12. Ne jau katru dienu. Romāns. Liesma, 1987.

13. Atnāc un paņem. Romāns. Liesma, 1987.

14. Rēta akmeni. Romāns. Liesma, 1993.

15. Nakts tiesnesis. Romāns. Avots, 1993.

16.  Sāpes un triumfs. Romāns. Sol Vita, 1994.

17. Kliedziens no debesīm. Romāns. Liesma, 1994.

18.  Sieviete visam mūžam. Romāns. Preses nams, 1996.

19. Asaras debesīs. Romāns. Liesma, 1997. g.

20.  Palīgā sauciens. Romāns. Daugava, 1999. g.

21.  Privāttiesnesis. Romāns. Preses nams, 1999. g.

BIBLIOGRĀFIJA

22.  Notiesātais. Romāns. Lauku Avīze, 2000. g.

V  Kaijaks Enijas bize

A. Sk&ilis Septiņas bīstamas jaunavas M. Zīle Lilija M. Geidāne Puisiķciems

V  Kaijaks Zem Marsa debesīm

A. Pūriņš Mīla un naids Livonijā L. Brīdaka Aizvējš pie jūras

SAGATAVOŠANĀ:

Egils Lukjanskis

Cilvēks naktī (romāna Notiesātais turpinājums)

E. Lukjanskis NOTIESĀTAIS

Maijas Dragūnes zīmējumi Viļņa Didrihsona vāka noformējums Valda Semjonova foto Silvijas Kokinas makets Mudītes Arājas korektūra

Parakstīta iespiešanai 2.02.2000.

SAJA SĒRIJA

Izdevniecība "Lauku Avīze" Dzirnavu ielā 21, Rīga LV-1010. Iespiesta SIA "Latgales druka" tipogrāfijā Baznīcas ielā 28, Rēzekne LV-4600.

Content

Lukjanskis Egils Notiesātais

1. nodala

2. nodala

3. nodaļa

4. nodala

5. nodala

6. nodala

7. nodala

8. nodaļa

9. nodala

10. nodala

11. nodala

12. nodala

13. nodala

14. nodaļa

15. nodala

16. nodala

17. nodala

18. nodaļa

19. nodala

20. nodala

21. nodala

22. nodala

23. nodala

24. nodaļa

25. nodaļa

26. nodala

27. nodaļa

28. nodala

29. nodala

30. nodaļa

31. nodaļa

32. nodala

33. nodala

34. nodaļa

35. nodala

36. nodala

37. nodala

38. nodaļa

39. nodaļa

40. nodala

41. nodala