Lukjanskis Egils

Palīgā sauciens

Egils Lukjanskis

Palīgā sauciens

Bija spilgta pilnmēness nakts, un gan pilsētas, gan lauki, iegrimuši dziļā mierā, atpūtās no dienas labajiem un sliktajiem darbiem.

Tad pēkšņi klusi, vispirms it kā no milzīga attāluma, pēc tam arvien tuvāk un skaļāk sāka skanēt spalgi griezīgs kāda cilvēka izmisuma un baiļu pilns kliedziens:

- Palīgā!!!

Bija grūti pateikt, vai kliedza sieviete vai vīrietis. Skaidrs bija tikai viens - kāds nokļuvis lielā nelaimē. Pēc tam šis ārprātam līdzīgais cilvēka sauciens pēc palīdzības atskanēja vēl vairākas reizes.

Pagāja neilgs laiks, un viss atkal kļuva kluss un mierīgs. Ļaudis, atviegloti uzelpojuši, turpināja gulēt, debesīs joprojām mirdzēja zvaigznes un Mēness, un es nezinu, kāpēc šis nelaimīgā cilvēka palīgā sauciens apklusa tikpat pēkšņi kā sācies.

Vai kāds viņam tomēr atsteidzās palīgā?

Vai arī šis cilvēks, bezcerības un izmisuma pievarēts, sev deniņos ielaida lodi, pakārās vai, atmetis visam ar roku, vientuļš pazuda dziļajā naktī?

Pirmā daļa

1.

Brasas cietuma pēdējās automātiski slēdzamās durvis atvērās viegli un ātri. Pa šauro caurlaižu telpas gaiteni steidzīgi aizgājis lidz šis drūmās iestādes pēdējām durvīm, sparīgi parāvu to rokturi uz savu pusi un jau pēc mirkļa biju uz ielas.

Dažus brīžus pagaidīju, kāri elpodams svaigo pavasara gaisu, tad ar muguru atspiedos pret gaiši pelēko dzelzsbetona mūri un nedaudz piemiedzu acis.

Spoži spīdēja saule, un dzeltenie gaismas stari uz manas kalsnējās sejas krita kā izkusušā sviesta pikas.

Beidzot esmu brīvs, atviegloti nodomāju, kaut gan, atklāti sakot, īpašu prieku par to nez kāpēc neizjutu. Man no bezgalīga prieka galva nereiba un dvēsele negavilēja. Es biju tikpat sadrūmis, kā pirmajā dienā šeit ienākot.

Ielas pretējā pusē uz Rīgu vai Vecāķiem garām steidzās pasažieru pārpildīti elektriskie vilcieni. Tālumā bija labi saskatāms Brasas tilts, kuram pāri iteši tobrīd brauca vienpadsmitā maršruta tramvajs ūn kāda liela kravas automašīna.

Garām smiedamās pagāja divas meitenes. Sava ķermeņa augšdaļu neapsedzis, uz velosipēda aizdrāzās garmatains pusaudzis. Nedaudz tālāk stāvēja kāds karavīrs un klusi sarunājās ar pusmūža sievieti.

Es vēlreiz uzmanīgi pārskatīju cietuma administrācijas ēkai priekšā stāvošo laukumu, ziedošo liepu aleju un ielu, kur tālāk vesela rinda ļaužu tirgojās ar puķēm un kapu vainagiem.

Rūgti pasmaidīju - mani sagaidīt nebija atnācis neviens … Smaidu lēnām apdzēsu, turpat sev pie kājām trekni nospļāvos un diezgan skaļi pateicu. — Nolādētie!

Nez vai es pats spētu paskaidrot, kam tieši manas dusmas un lāsti tobrīd bija veltīti vairāk - vai tiem, no kuriem nupat biju atvadījies, vai arī tiem, ar kuriem drīz nāksies sastapties?

No pēdējā brīvības brīža mani šķīra pieci gadi.

Visi lielie politiskie notikumi un sabiedriskās pārmaiņas Latvijā mani tikpat kā nebija skārušas. Dzīve praktiski bija apstājusies, man atvēlot vienīgi laiku primitīvai cīņai par eksistenci. Es tikai pašā sākumā biju izjutis tautas cīņu par savu valsti, visu normālo cilvēku cerības un trauksmi, pacilātību un bailes, militārā apvērsuma briesmas, barikādes Rīgas ielās un laukumos, vēlreiz apbrīnojami spējo latviešu tautas atmodu un apņemšanos nepadoties un nekad vairs nepakļauties neizglītotu un aprobežotu cilvēku varai…

Bet pēdējo piecu gadu notikumi man, Haraldam Vinteram, bija pagājuši garām. Tāpat kā pavisam vienkārša, normāla cilvēka dzīve, radoša darba prieks, māja, sieva, dārzs un suns, mīksta gulta, tīrs apģērbs, pieklājīgi uzklāts galds un sātīgs ēdiens, nazis un dakšiņa, stikla glāzes un šķīvji, jaunākās grāmatas un žurnāli, televizors, telefons, kāda iemīlējusies sieviete, sekss, teātris, kino, nauda un brīvība…

Par to es visu šo laiku biju varējis vienīgi sapņot.

Vēlreiz pārlaidu rūpīgu skatienu tuvākai un tālākai apkārtnei un, nedaudz vīlies, saviebos. Es tomēr biju cerējis…

Pēc tam smagnēji atrāvos no aukstās mūra sienas un sāku iet pilsētas centra virzienā. Tas bija pavisam savādi, bet es patiešām jutos diezgan nelāgi. Nekādi nespēju izjust prieku. Laimi vēl ne tik. Bet kā es veselus piecus gadus biju gaidījis šo savu pirmo brīvības mirkli! Kā par to biju sapņojis, kā iztēlojies, kā alcis! Biju iedomājies, ka no laimes jukšu vai prātā un no priekiem metīšos ap kaklu pirmajam pretimnācējam. Bet nekā! Jutos noguris un nomākts. Mani visu dedzināja kauns. Drēbes, ar kurām šeit pirms pieciem gadiem biju ienācis, izrādījās mitruma skartas,

sapelējušas un žurku sagrauztas, tā ka tagad man nācās iet pa pilsētas ielām tai pašā vecajā, tumši zilajā darba uzvalkā, kuru valkāju cietumā. Galvu ar īsi nogrieztiem matiem sedza tādas pašas krāsas iecietināta audekla cepure ar garu, uz priekšu izbīdītu nagu, kas mazliet atgādināja Kanādas fermera galvassegu.

Pirms diviem mēnešiem biju kļuvis četrdesmit astoņus gadus vecs. Kādreiz jaunībā ieguvis divas augstākās izglītības. Vispirms septiņdesmito gadu sākumā beidzu universitātes juridisko fakultāti, bet pēc sešiem gadiem neklātienē vēl sekmīgi nošturmēju žurnālistikas nodaļu, šai profesijā ātri gūdams lielus panākumus. Dažu gadu laikā ar saviem aktuālajiem, sociāli asajiem radio un televīzijas raidījumiem kļuvu par vienu no populārākajiem cilvēkiem Latvijas Republikā. Cietumā strādāju par galdnieku, ko nemaz tik ļoti nenožēloju. Nožēloju to, ka vajadzēja strādāt zonā, ka vispār vajadzēja atrasties vispirms iestādē numurs tāds un tāds, pēc tam Brasas cietumā. Tas bija pazemojoši, un es līdz pēdējai dienai tā arī nespēju pie šīs dzīves pierast.

Notiesātais. Ieslodzītais. Zeks…

Pirms nepilnas pusstundas biju saņēmis atbrīvošanas izziņu, kur bija precīzi un skaidri uzrādīts pēc kāda kriminālkodeksa panta kādreiz esmu ticis notiesāts, cik ilgu soda termiņu pavadījis cietumā un kad no tā atbrīvots. Kreisajā pusē ar zīmogu apstiprināta rēgojās mana fotogrāfija. Kalsna, pagara seja. Plata piere. Taisns deguns. Pabiezas lūpas. Zilas, ļoti skumjas acis.

Labošanas darbu nometnē un cietumā uzvedies un strādājis labi. Valstij neko parādā nav palicis. Tieši otrādi. Pie atbrīvošanas norēķinā vēl saņēmis četrdesmit astoņus latus un divpadsmit santīmus.

—   Lūdzu, parakstieties!

Es ar drebošu roku cietuma grāmatvedības papīros atstāju savu pēdējo autogrāfu.

-    Ceru, ka jūs šeit vairs nekad…

Cieši sakodu lūpas un neko neatbildēju. Kapteinis Ivanovs uz atvadām tā kā grasījās paspiest man roku, tad pārdomāja un tikai viegli uzsita pa plecu.

«Turies taisni!»

Kad atvērās pēdējās no trim automātiski aizveramajām durvīm, mēs pagājām vēl dažus soļus uz priekšu un apstājāmies pie sargposteņa telpas. Kamēr melnīgsnējs kareivis ar vēl vienu virsnieku rūpīgi pētīja kapteiņa Ivanova pasniegto manu atbrīvošanas izziņu, es pats stāvēju neliela gaitenīša vidū un pārsteigts klausījos, kā no ieslēgta radioaparāta negaidīti sāka skanēt Oginska pazīstamās polonēzes melodija. Skaņas bija tik dzidras un tīras, ka radās pārsteidzošs iespaids par orķestra klātbūtni, un es pēkšņi it kā skaidri ieraudzīju, kā diriģents melnā frakā un pirmais vijolnieks, un trombonists, un pianists, un bundzinieks, un pats dižais pans Oginskis mani aicina ātrāk iet prom no šejienes, lūdz visu aizmirst, ne par ko vairs nedomāt, nenožēlot un nekalt nekādus atriebības plānus! Viss! Kas bijis,- bijis! Krusts pāri visai iepriekšējai dzīvei! Tu taču esi pieradis pie grūtībām un ciešanām, tu esi izgājis cauri lielai ellei un kļuvis stiprs. Varbūt pat tik stiprs un ciets, kā tas mirdzošais briljants zelta ķēdē, ko tava bijusī sieva Ligita vienmēr, ejot uz teātri vai koncertu, lepni uzlika uz savām kuplajām krūtīm… Vai kā tas granīts, no kura izcirsts piemineklis kādam bojā gājušam lidotājam Meža kapos.

«Dzirdi, brāl, celies augšā un posies līksmot!» man gribējās kliegt. «Mēs tiekam aicināti uz vēl vienu dzīves balli! Izberzē no acīm smiltis, savāc kopā savus sadragātos kaulus, un ejam! Uzģērbsim samta frakas un lakotas kurpes, galanti paklanīsimies dāmām un kādu no viņām uzlūgsim vieglajam polonēzes solim…»

Beidzot atjēgdamies, strauji papurināju galvu. Atkal biju aizgājis dzīves nerealitātē. Bet tā nu pēdējā laikā bija iegājies. Piecus gadus glābiņu no drausmīgās ikdienas varēju atrast vienīgi sapņos…

Atcerējos, ka grāfs Oginskis savu slaveno polonēzi bija veltījis poļu revolucionāriem - brīvības cīnītājiem, tādēļ vēl jo vairāk tai šeit nebija vietas. Tai vajadzēja skanēt lielā koncertzālē, kaut kādā gaišā verandā, kapsētā, mūsu Domā vai Parīzes Dievmātes katedrālē, bet tā tomēr smeldza šeit, vienā no visdrūmākajiem Rīgas cietumiem, kur kāds trula izskata kareivis, pašapzinīgs virsnieks un lāga kapteinis rūpīgi pētīja gan uz papīra uzlīmēto bildi, gan viņu priekšā stāvošo arestantu. Viss sakrita.

«Varat iet!»

Es strauji pagriezos un klusēdams gāju prom. Bet smeldzīgā polonēzes melodija turpināja skanēt, kā gribēdama protestēt pret šo vienreizēji drūmo telpu, pret cilvēkiem un pasauli, kur tik bieži vari paklupt un sasisties, kur viss tik viegli zaudējams un grūti atgūstams, kur labajam brālis ir ļaunums, bet žēlsirdībai māsa ir cietsirdība…

2.

Man pa priekšu skrēja klibs, plušķains suns. Pēc dažiem brīžiem kaut kur no malas parādījās tikpat kliba vecenīte garā melnā kleitā, un viņi abi, mazliet gāzelēdamies, nesteidzīgi tipināja tramvaja pieturas virzienā.

Pēc tam kā spoži zibeņi skaidrā dienas laikā no tuvākās šķērsielas iznāca divas jaunietes pārdroši īsos bruncīšos, un man pavēderē uzreiz iekņudējās patīkama smeldze. Tātad pa šiem gadiem mode atkal ir atgriezusies pie mini. Kā manā tālajā jaunībā.

Un es kopā ar šīm meitenēm, ar klibo suni un vecenīti, ar visu šo ielu un pilsētu arī atgriežos jaunībā. Es pamazām atgriežos normāla cilvēka dzīvē. Ļaudis, ejot man garām, tā savādi gan paskatās, paātrina gaitu un tūlīt novēršas, bet tas mani sevišķi neuztrauc. Staigājiet! Steidzieties! Niciniet mani! Tā ir jūsu personiskā darīšana. Bet es vairs neesmu cietumnieks, neesmu notiesātais, neesmu noziedznieks! Esmu brīvs šīs valsts pilsonis, un man pēc ilgāka laika atkal ir radušās nelielas cerības…

Bet meitenes ir skaistas. Piecus gadus par sievietēm esmu dzirdējis runājam tikai vislielākās rupjības, visnekrietnākās jēlības, vispretīgākos stāstus, un varbūt savā dziļākajā būtībā viņas neko labāku nav arī pelnījušas, taču šīs meitenes ir brīnišķīgas, viņas ir apbrīnojami skaistas, un jācer, ka viņu jaunās miesas arī vēl ir tīras, neapspļaudītas un nesamocītas, tās vēl tikai gaida maigu roku pieskārienus un neatkārtojamo mīlestības brīnumu… Un patiesībā skaists ir arī sakropļotais suns, jo tas vēl ir dzīvs. Un skaista ir klibā tantiņa, kura nekādus brīnumus no pasaules jau sen vairs negaida. Un vienreizēji skaista ir šī saulainā maija diena un ceriņkrūmu pumpuri, kas tūlīt, kā pavasara signālraķetes, izšaus savus krāsainos ziedus. Un tuvējās mājas atvērtais logs, pie kura stāv pavecs vīrs, ģērbies zaļganā armijas frencī ar daudzām medaļām pie krūtīm.

Sveika, dzīve!

Četrdesmit astoņu gadu vecumā šāds sveiciens droši vien izklausās diezgan stulbi, es nodomāju, taču pēdējā savas dzīves posmā man pārāk bieži ir šķitis, ka šo dzīvīti jau esmu paspēlējis. Ka es nekad to vairs neredzēšu. Jeb šis mirklis atkal ir tikai nabaga cietumnieka kārtējais sapnis? Šī iela, meiteņu augsti atsegtās kājas, vecenes spieķis un medaļa Par drošsirdību… Nē, viss tomēr ir īstenība. Tāpēc nemaz nebūtu slikti šādu medaļu saņemt arī man. Jā! Kāpēc gan mūsu humānā sabiedrība mani nevarētu apbalvot ar medaļu par drošsirdību? Bet nekā! Humānā sabiedrība man piesprieda piecus gadus brīvības atņemšanu. «Latvijas Republikas vārdā…» Paldies! To es arī biju pelnījis. Ar uzviju! Un nekādu medaļu par drošsirdību man nevajag. Man ļoti noderētu ordenis, kas varētu saukties Par stulbumu. Tā būtu bijis daudz pareizāk. Man vajadzētu piešķirt ordeni par sevišķi izcilu stulbumu…

Pēc divdesmit minūtēm, ar tramvaju aizbraucis līdz Rīgas centram, steidzīgi iegāju kādā nelielā humpalu veikalā, ātri atradu lētu gaiši pelēku uzvalku, pēc tam vēl iegādājos baltu kreklu, ar grūtībām sameklēju diezgan prastas vasaras kurpes, zeķes un sporta somu. Pēc neilga laika atgriezies uzvalku nodaļā, es pārdevējai palūdzu atļauju vēlreiz ieiet uzlaikošanas kabīnē pārģērbties. Koši krāsainā lellīte neslēptā nepatikā diezgan nicīgi pakratīja galvu, tad nez kādēļ tomēr apžēlojās.

- Lai notiek! Bet tikai ātri!

Protams, protams, es pie sevis atkārtoju. Pat ļoti ātri! Nebaidies! Viens, divi, un šīs pre^gās cietumnieka drēbes, šīs smirdošās bikses un blūzi mēs aizmetlsim prom! Pie deviņiem velniem! Tā! Viss kārtībā! Vēl viens sapnis, kas pavisam nesen tāpat šķita nepiepildāms, tagad tomēr pārvēršas īstenībā! Mazajā kabīnītē spoguļa priekšā, ja ne visai eleganti, tad tomēr ļoti pieklājīgi ģērbies, stāv atlētiska auguma vīrietis labākajos gados. Ieraudzījis sevi spogulī, viņš, mazliet izbrīnījies un rūgtuma pilns, raugās savā attēlā. Aizgājušais laiks viņa sejā bez mazākās žēlastības ir ievilcis dažas tik skaudras līnijas, ka tās tagad daudziem droši vien šķitīs kā aukstas cietsirdības pazīme…

Pirmajā brīdī cietuma drēbes gribēju atstāt turpat kabīnes stūrī, tad tomēr pārdomāju un veco robu iemetu sporta somā.

Lai paliek atmiņai! Lai paliek kā atgādinājums par kādu senu notikumu. Lai paliek kā mazs piemineklis kādai lielai mīlestībai! Ha - hā!

Es pagāju garām pārdevējai, izgāju laukā uz ielas un nesteidzīgi devos Daugavas virzienā. Man vēl bija daudz laika.

3.

Bez apstājas un īstas vajadzības ilgi klīdu pa Daugavas krastmalu un Vecpilsētu. Šeit viss man šķita pārsteidzoši jauns un neparasts. Katru pilsētas bruģakmeni, katru māju, pagalmu un koka stumbru uztvēru tik tuvi un saasināti, ka tie man likās tikpat dzīvi un vajadzīgi kā cilvēki. Kā draugi. Kā mīļota sieviete…

Mani pārsteidza Vecrīgas sakoptība, restauratoru vai jauno īpašnieku atjaunotās mājas, daudzas agrāk neesošās kafejnīcas un jaunie ielu un laukumu nosaukumi.

Mūsu pašu latvietis Jānis Fabriciuss pazudis vēlreiz pārrakstītā vēsturē, savu laukumu pie ostas atdodams svešajam amerikānim Džordžam Vašingtonam… Un septiņpadsmitā jūnija nosaukums vairs negreznoja bijušās Valsts bankas nama vareno fasādi, bet gan atkal lepojās ar seno Domu.

Es, sasprindzis kā nodzīts meža dzīvnieks, ilgi stāvēju iepretim Radio mājas tumšbrūnajām durvīm un galēji satraukts atcerējos šeit daudzus redakcijā nostrādātos gadus, barikādes, nakts ugunskurus un omoniešu iebrukumu. Un atcerējos pēc savām idejām un ierosmēm radītos un katru nedēļu vadītos ļoti populāros literāri muzikālos raidījumus - Divdesmitā gadsimta leģendas un Spogulis, kuros mēģināju pēc iespējas interesantākā pārraides formā atspoguļot visdažādākos mākslas, literatūras un politiskos notikumus gan mūsu valstī, gan ārzemēs.

Pēc tam pārgāju strādāt uz televīziju, kur propagandas raidījumu redakcijā izveidoju un vadīju skatītājos ātri popularitāti ieguvušo raidījumu Tu un sabiedrība.

Interesanti, vai kāds šos raidījumus vēl atceras? Un vai kāds mūsu sabiedrībā vēl atceras arī to, ka kādreiz bijis tāds žurnālists Haralds Vinters?

Rūgti pasmaidīju, pagriezos un nesteidzoties gāju prom. Lēnām šķērsoju Doma laukumu, dažus brīžus ar interesi pavēroju vairākas ārzemju ekskursantu grupas, tad pāri skvēriņam iepretim Krievu Drāmas teātrim devos uz staciju. Kaut arī sevišķi negribējās, beidzot tomēr vajadzēja braukt mājās.

Nopircis'biļeti, apsēdos sastāva pēdējā vagonā, ierāvos sola stūrī un braucot mēģināju lasīt Rīgas Balsi. Nekas nesanāca. Domas ātri un ļoti uzbāzīgi mani nemitīgi atgrieza pagātnē, tad atkal lika atcerēties šodienu un iedomāties rītdienu… Patiesībā nākotne mani pārāk neuztrauca. Visvairāk es baidījos par saviem nerviem… Nebiju pārliecināts, vai šovakar, pēc pieciem gadiem atkal sastopoties ar savu bijušo sievu Ligitu, spēšu noturēties viņai nenodarījis neko ļaunu… Es pilnīgi pieļāvu iespējamību, ka šo Ligitu Vinteri, dzimušu Saliņu, pēkšņi uzliesmojoša naida vai nesavaldības brīdī varu arī nogalināt…

Strauji papurināju galvu, it kā mēģinādams šīs melnās domas atgaiņāt, un uzmanīgi pievērsos agrāk tik pazīstamai, bet tagad ilgi neredzētai apkārtnei. Bet tur nekas īpaši nebija mainījies. Tie paši vecie Bulduri un Dzintari, tie paši pelēkie peroni un avīžu kioski, tā pati raibā un mazliet lepnā atpūtnieku publika…

Majoros tomēr bija pamanāmas izmaiņas. Bija uzcelta jauna pasažieru stacijas ēka, bet Dubultos, kā agrāk, vecās stacijas augsti izliektā mugura vairāk atgādināja kropla kamieļa muguru, nekā cilvēkiem un ainavai kaut ko ļoti vajadzīgu.

Pēc sešām minūtēm būs Asari - mana dzimtā vieta un manas mājas.

Atkal pakrūtē sajutu ieskrubinamies aukstu satraukumu.

Nodomāju, ka cilvēki, kādreiz šai vietai dodami nosaukumu, laikam gan būs vairāk domājuši par zivīm nekā par visiem pazīstamo šķidrumu acīs. Galu galā zivju tomēr ir mazāk nekā asaru. Bet vispār tiek uzskatīts, ka tas uz mūsu pasaules esot pats tīrākais ūdens. Daudziem pat rasas piliens šķietot dubļi, salīdzinājumā ar to skaidrību, kas mirdzot mīlestības asarās… Var jau būt. Nestrīdos. Es mīlestības dēļ nekad neesmu raudājis. Es mīlestības dēļ vienkārši sajuku prātā. Tagad man žēl. Ar savām toreizējām jūtām nemaz nelepojos. Tieši pretēji. Es to dēļ kaunos un sevi nicinu. Vīrietis acīmredzot nekad nedrīkst nolaisties līdz tik nožēlojamam stāvoklim - būt iemīlējies. Varbūt tā ir sieviešu daļa. Viņu tiesa. Viņu laime un nelaime. Viņu dzīves lielākais sapnis un dziļākais piepildījums. Bet vīrietim ir tikai jāņem, nevis jādod. Naudu? Lūdzu! Dārgas dāvanas? Ņemiet! Jūsu ausu ļipiņās rubīnus un dimantus? Priecājieties! Automašīnu? Lūdzu! Brauciet veselas! Bērnus? Nav problēmu! Labi nodrošinātu dzīvi? Jā! To es jums varu dot. Bet nekad no manis vairs neprasiet jūtas! Neprasiet maigumu! Neprasiet pašuzupurēšanos! Neprasiet nekādus mīlestības apliecinājumus! Neprasiet vairs neko tādu, kas mani kā vīrieti var pazemot. Kas mani kaut netieši pielīdzinātu tiem vājajiem un gļēvajiem cilvēkiem, kuriem mīlestība ir vajadzīga tikai kā glābiņš no sava paša nespēka un bailēm…

Es kādreiz citu labā spēju no daudz kā atsacīties. Un beigu beigās es atteicos pat no visa, ko man tik bagātīgi sniedza dzīve un… Tagad gribu dzīvot tikai sev. Agrāk man uz šīs zemes daudz kas šķita svēts un neaizskarams. Pašlaik esmu atklājis galveno dzīves patiesību - svēts uz šīs pasaules esi tikai tu pats…

Redzi, aiz logiem jau pazib Melluži. Bet man tieši iepretim sēd meitene un zēns. Tādi jauki, bikli bērni. Tālāk nīkuļo kāds sabozies vecis. Bet vēl tālāk, vagona pretējā pusē, pavedinoši pārmetuši vienu kāju otrai, noslēpumaini smaida jauna, ļoti izkrāsojusies sieviete. Viņai ir spilgti sarkani svārki un melnas tīkliņzeķes. Neko teikt, mīļā, tu izskaties varen efektīga! Man šķiet, ar tevi varētu sarunāt… Droši! Varbūt tomēr vajadzēja nopirkt pudeli konjaka? Bet ar ko es to lai dzertu? Ar savu pirmo šķirto sievu Dzintru? Ar savu otro, arī jau bijušo sievu Ligitu? Paldies! Piesaucot viņas vārdu vien, man jau uzreiz kļūst nelabi. Taču to pudeli mierīgi varētu izdzert kopā ar šo skaisto palaidnieci. Kādēļ gan ne? Melnas zeķes un sarkani svārki… Ilgi, pārāk ilgi neesmu redzējis nevienu sievieti izģērbjamies… Tas viss man vēl ir nācis kā smags un netaisnīgs papildsods.

Bet tas nu ir garām. Visi sodi ir izciesti. Es tagad, nepazīstamā, varu brīvi apsēsties tev blakus un klusi uzsākt sarunu. Es tev labprāt pastāstītu par savu neizdevušos dzīvi, par savām alkām pēc sievietes tuvuma, par to, cik spoži kādreiz sākās mana dzīve un cik nu bēdīgi tā ir beigusies… Nu, varbūt ne gluži beigusies, taču… Rēķini kā gribi, bet diez kāda gaiša nākotne mani laikam tomēr vairs negaida. Un ne tāpēc, ka biju liels ļaundaris vai nepārspēts egoists. Atklāti sakot, es biju tīri lāga zēns. Turklāt ļoti izglītots. Gudrs. Izskatīgs. Materiāli labi situēts. Enerģisks. Izpalīdzīgs. Mīlēt gribošs. Un mīlēt spējīgs… Tas bija pilnīgi pietiekami vai gandrīz pietiekami lai ikviens vīrietis ar šādām īpašībām un sabiedrisko un sociālo stāvokli varētu pa šo dzīvīti soļot drošs un apmierināts. Bet es pašlaik jūtos kā ievainots vilks. Visapkārt balts sniega lauks, bet priekšā ar karodziņiem novilkts striķis…

Kur man skriet? Kur bēgt?

Būs laikam tomēr jāpiesēstas viņai blakus. Izskatās, ka viņa mani neatraidītu. Droši vien. Varbūt sieviete tikai nedaudz izbrīnījusies paskatītos un nesapratnē paraustītu savus trauslos plecus. Pēc tam pajautātu:

«Ko tu gribi?»

Un es viņai atbildētu: «Neko.»

«Ko tad tu man piesienies?» viņa izbrīnītos.

Un es tikpat izbrīnīts viņai censtos paskaidrot.

«Es nepiesienos. Es tev tikai gribēju pajautāt… Vai tu gadījumā nezini, kāpēc cilvēki ir nelaimīgi?»

«Tu pats to nenojaut?» «Nē.»

«Tas ir savādi.»

«Kas tur tik savāds?»

«Tu nezini savas nelaimes cēloni?»

«Tu savējo zini?»

«Protams.»

«Tu nemaz neizskaties nelaimīga. Tieši otrādi. Tavs elegantais apģērbs, skaistā seja, mazliet bezrūpīgais, pavedinošais smaids… Man šķiet, tu ar dzīvi esi apmierināta.»

«Draugs, tā taču ir tikai maska! Vai tad tu vēl neesi ievērojis, ka tieši ārēji bezrūpīgākie un it kā ar visu apmierinātākie cilvēki savā dziļākajā būtībā tomēr ir nelaimīgāki par citiem?»

«Iespējams. Bet man nepatīk slēpšanās.»

«Bez tās diemžēl neviens nevar iztikt. Izlikšanās varbūt ir c y> vienīgais, ar ko mēs varam aizsargāt savas dvēseles. Tāpat kā dārgas drēbes vai noplīsušas skrandas aizsargā mūsu miesas.»

«Tu visu laiku runā sāņus. Es gribēju zināt, kas cilvēkiem vajadzīgs, lai viņi vienmēr būtu laimīgi. Nauda? Jumts virs galvas? Panākumi? Sieviete? Vīrietis? Bērni? Veselība? Varbūt Dievs?»

«Nez vai. Tie patiesībā ir tikai ikdienas putekli. Tu aizmirsi pieminēt pašu galveno. Tu aizmirsi dzīves pamatu.»

«Kad tad pēc tavām domām ir mūsu dzīves pamats?»

«Mīlestība.»

«Neāksties! Tu izskaties gudra, bet runā vislielākās muļķības! Viss ir tieši otrādi! Mīlestība cilvēkā ir visnevaldāmākais, tādēļ arī visārdošākais spēks… Tas ir kā dinamīts, kas pārāk bieži, neatkarīgi no mūsu gribas, uzsper gaisā ne tikai laimi, bet arī dzīvi ar visu tavu drošo pamatu!»

«Izrādās, tu esi galējs pesimists.»

«Droši vien. Bet man pagaidām nav ne mazākā iemesla uz cilvēkiem un dzīvi skatīties savādāk.»

«Tas tāpēc, ka tu nevienu nemīli. Iemīlies, un viss izmainīsies!»

«Man ari tā šķiet. Tādā gadījumā, cienītā kundze, ko jūs sacītu, ja es šovakar mīlētu jūs? Nākamā pieturā izkāpsim laukā, kādā kafejnīcā paēdīsim vakariņas, mazliet iedzersim un pēc tam žigli jo žigli iešmauksim tuvējos krūmiņos… Jūs man nedrīkstētu atteikt, ja jau to mīlestību vērtējat tik augsti. Bet atteiksiet, es zinu. Vārdi arī ir tikai maska…»

«Svešinieki Bet kas tad ir īsts? Kas ir patiesība?»

Es skābi saviebos un strauji pavērsu skatienu sāņus. Sieviete diezgan vienaldzīgi raudzījās laukā pa logu un nemaz nenojauta, ka turpat netālu kāds sadrūmis vīrietis domās ar viņu sarunājas.

Lai kafejnīcās, bāros un krūmos šodien priecājas citi, es lēni nodomāju un atkal sāku apcerēt situāciju, kāda radīsies, kad pēc tik ilga laika pārradīšos mājās. Es par to vispār negribētu domāt, dažbrīd vienkārši baidījos no tā, kas šovakar manās mājās varētu notikt… Ko sacīšu abām bijušām sievām un meitai? Kā viņas izturēsies, kā izturēšos pats? Vai spēšu sevi savaldīt, vai arī ļaušos nevaldāmām emocijām, piecus gadus krātam naidam un dabiskai vēlmei taisnīgi atriebties?

Nē, jādomā par kaut ko citu! Jādomā par jūru, ziedošām ābelēm, bērniem vai atkal par to sasodīti pievilcīgo sievieti sarkanajos svārkos un melnajās tīkliņzeķēs… Pie velna! Perons beidzas. Nākamā stacija būs Asari. Kā tur tagad izskatīsies? Vai vecā Amālijas tante joprojām pie stacijas tirgojas ar maijpuķītēm? Un vai negausīgais dzērājs Džonītis arī šodien no atbraukušajiem pasažieriem žēlabainā balsī diedelēs divdesmit santīmus, «lai aizbrauktu uz Tukumu pie slimās mātes…»? Un vai manas mājas tuvākie kaimiņi Frīdenbergi beidzot būs pārdevuši savu dižo vasarnīcu? Viņi toreiz par to prasīja tik bargu naudu, ka atbaidīja jebkuru pircēju. Bet tagad daudziem cilvēkiem naudas ir vairāk, un, iespējams, man jau ir jauni kaimiņi. Un tad, ja šovakar savās mājās netikšu ielaists, es aiziešu pie viņiem, atvainošos un klusi un naivi pajautāšu: «Sakiet, mīļie cilvēki, kā tas ir gadījies, kā tas vispār ir bijis iespējams, ka starp miljardu miljardiem citu cilvēku esmu piedzimis ari es? Un vēl, lūdzu, paskaidrojiet man — kas savā dziļākajā izpratnē tomēr ir Laiks, kas Dzīve, kas Mīlestība?

Kas mūs visus sagaida pēc nāves? Kāpēc kaķis lok pienu, bet vilks zvaigžņotās naktis dažreiz tik sāpīgi skumji gaudo uz Mēnesi?»

Es to nezinu un šaubos, vai arī jūs to zināt.

Tāpēc man neko nevajag izskaidrot. Es kā tiesa prasu tikai pierādījumus.

Bet pa to laiku Asari nāk arvien tuvāk un tuvāk. Vilciens brauc ātri, tūlīt pazibēs stacija, un tad pēc sešām minūtēm es būšu jau mājās. Es tur gribu nokļūt pēc iespējas ātrāk, bet tai pašā laikā mani māc savādas bailes, un es tur negribu iet! Es vairs negribu atgriezties!

Nemaz nebūtu slikti pārvērsties putnā un aizlidot kaut kur tālu uz dienvidiem, skumīgi nodomāju. Tur, kur ir mūžīgi silts, kur liegos vējos zaļo palmas un neviens mani nepazīst. Bet es tomēr smagi noliecu galvu un eju pa savas tālās bērnības ielu. Tad gandrīz vai sāku skriet, pēc brīža atjēdzos, apstājos, un man kārtējo reizi sevis kļūst žēl.

Kas gan tā ir par brīvību, ja man atkal jādodas uz soda vietu?!

4.

Ligita Vintere piegāja pie platā mājas loga un uzmanīgi paskatījās laukā. Pūta silts dienvidrietumu vējš, dārzā ziedēja ķirši, un turpat aiz kāpām tikko dzirdami šalca jūra.

Ligitai šī vieta patika. Viņa skaistajā divstāvu villā dzīvoja jau sešus gadus un jutās ļoti apmierināta. Ligitas kādreizējais sapnis bija spoži piepildījies. Neskatoties uz to, ka viņas vecākiem Rīgas centrā piederēja liels trīsistabu dzīvoklis, viņa pati jau no mazām dienām sapņoja par dzīvi pie jūras. Jaunavības gados Ligita visādi izdomājās par staltiem tālbraucēju kapteiņiem, stūrmaņiem un citiem jūras virsniekiem, kuriem visiem vajadzēja būt bezgala drosmīgiem un skaistiem, visiem vajadzēja viņā samīlēties un dzīvot pilīs līdzīgās mājās pašā jūras krastā…

Bet, sākot studēt, šī romantiskā jūsma pamazām izplēnēja, prāts kļuva skaidrāks, un pasauli viņa sāka redzēt daudz reālākā gaismā. Šī gaisma nebija pārāk spoža, taču pilnīgi pietiekama, lai sevi ne tikai Ligita pati, bet arī, lai apkārtējie viņu ieraudzītu neparasti skaistu, enerģisku un pietiekami gudru. Viņa, kā saka, uz līdzenas vietas varētu būt laimīga, taču… Daba, savā izšķērdībā kādu cilvēku bagātīgi apberot ar savām dāvanām, tai pašā laikā pa lielākai daļai viņam daudz ko arī atņem. Atņem varbūt dabiskumu. Nereti vienkāršību. Kaut kādu tīri cilvēcisku siltumu. Cilvēks pats uz sevi kļūst iedomīgs, augstprātīgs un lepns. Viņš sāk pārējos pat nicināt, jo viņam visu laiku šķiet, ka atrodas uz spoži izgaismotas skatuves un ne tikai var tēlot, bet patiešām arī ir varens karalis vai karaliene. Bet tie, kas atrodas no viņa tālāk, tie, kas sēd pustumšajā skatītāju zālē, drīkst tikai aplaudēt. Drīkst tikai sajūsmināties, dažādi izrādīt cieņu un apbrīnu, bet nekādā gadījumā kaut ko aizrādīt vai kritizēt! Neaizmirstiet, jūs esat tikai kalpi! Plebeji! Jūs visi esat tikai lūdzēji!

Kaut kas līdzīgs notika arī ar Ligitu. Viņa nespēja ne ar vienu tā pa īstam aizrauties. Ar mācībām, jā, vēlāk ar savu darbu tāpat, taču ar cilvēkiem… Viņai bija daudz paziņu, bija arī draugi, bet nevienam no visas sirds viņa nepiekērās. Trešajā kursā diezgan viegli pārdzīvoja savu pirmo nopietnāko romānu ar kādu puisi no Politehniskā institūta, taču tad, kad nākamais celtnieks ieminējās par precēšanos, Ligita kļuva domīga un pēc kāda laika viņam vēsi atteica. Tas vēl nebija īstais. Ligita jau tad sāka apzināties savu izcilo vērtību, viņa pati sevi notaksēja tik augsti un dārgi, ka pēc vairākiem gadiem šad tad tomēr sāka šaubīties, vai tikai sākotnējais aprēķins ir bijis īsti pareizs…

Daudzi, alkdami Ligitas fizisko tuvību, tai pašā laikā no viņas labāk turējās tālāk. Bet tie vīrieši, kuriem palaimējās šo tuvību tomēr izbaudīt, sajuta ne tikai viņas ideāli veidotā ķermeņa diezgan nevaldāmo seksuālo temperamentu, bet ari kaut kādu neparastu, mazliet biedējošu dvēseles aukstumu…

Pēc universitātes žurnālistikas nodaļas beigšanas Ligita sāka strādāt Latvijas televīzijā. Viņa tur kā aktīviste, kā ārštata

korespondente un komentētāja bija jau darbojusies visu studiju laiku. Vispirms Panorāmā, tad jaunatnes redakcijā, kur ari vairākus gadus palika pēc studiju beigšanas. Kad Ligitai apritēja trīsdesmit gadi, viņa pārgāja uz propagandas redakciju, kur katras nedēļas nogalē televīzijas skatītājiem raidījumā Mūsu ģimene stāstīja un ieteica labākās receptes mīlestības un laimīgu laulību iegūšanai un tās ilgstošai saglabāšani…

Viņa to darīja reti pārliecinoši un izsmalcināti, ne tikai spilgti demonstrējot savas visai augstās intelektuālās spējas, bet arī pēdējos mūsu un ārzemju avangardiskās modes sasniegumus.

Gadi, pamazām ripodami uz priekšu, nedaudz izmainīja ne tikai Ligitas ārējo izskatu, bet krietni vien ietekmēja arī viņas domāšanu un juteklisko pasaules uztveri. Joprojām biezajā draugu un paziņu barā nespēdama saskatīt nevienu, kas tā pa īstam būtu viņas miesas un gara vērts, Ligita tomēr arvien biežāk un biežāk sāka ilgoties pēc patiesa drauga, pēc ģimenes, bērniem, savas mājas un mīlestības.

Viņa jutās ļoti vientuļa.

Un tieši tad trīsdesmit divu gadu vecumā, kad Ligitai jau šķita, ka tā arī nekad neapprecēsies, viņa iepazinās ar Haraldu Vinteru…

5.

Amālijas tanti nekur nemanīju.

Netālu no stacijas no kādas nepazīstamas tirgus sievas nopirku divus spēcīgi smaržojošus maijpukīšu pušķus, šķērsoju Mellužu prospektu un pagāju garām lielai kāda bijušā ministra vasarnīcai. Pēc tam aizgāju līdz Kāpu ielai un pēc dažām minūtēm iegriezos Asaru kapsētā. Tā kā vienmēr izskatījās klusa un pamesta.

No galvenā ceļa drīz nogriezos sāņus, kur daudz šaurākas tak5s galā jau četrdesmit sešus gadus atdusējās mana māte, bet tēvs - divpadsmit.

Pa ceļam uz dažiem mirkļiem apstājos pie rūpīgi un skaisti izveidota kapa, kur jau labu laiku atpakaļ bija apglabāta mana kādreizējā klases biedrene Silvija Tamasāre.

Es zemu noliecu galvu.

«Sveika, Silvij,» es meiteni klusi sveicināju. «Vienmēr, kad par tevi iedomājos, kad atceros mūsu skolas laiku, mūsu trako vienpadsmito A klasi, mūsu toreizējos sapņus, visu to gaišo un tīro, kas toreiz mūsos mita, man iesmeldzās sirds… Jo tas viss ir aizgājis uz neatgriešanos. Un tu arī aizgāji uz neatgriešanos. Pati pirmā no mūsu klases. Dievs tevi acīmredzot mūsu laikam bija radījis mazliet par tīru un baltu. Par daudz godīgu. Tu ar savām cēlajām domām par mūsu ne visai cēlo sabiedrību, ar savu nelokāmo ticību labajam cilvēkā, ar savu šķīsto pirmo mīlestību nemaz tā īsti neiederējies mūsu trako barā. Mēs visi jau bijām samaitāti. Mēs uz katra soļa redzējām, dzirdējām un jutām, kā pieaugušie, vispirms jau skolotāji un visi informācijas līdzekļi, visa mūsu māksla un daiļliteratūra, kino un teātris, visi gudrie pamācītāji, maigi izsakoties, mazliet liekuļo. Dzīvē viss bija citādi. Mēs katru dienu sastapāmies ar to, par ko avīzēs nekad nerakstīja. Ko nekad nerādīja nevienā ķinītī vai teātrī. Mēs redzējām, kā mūsu darbaļaužu valstī daudzi gan lieli, gan mazāk lieli priekšnieki, dažāda ranga saimnieciskie vadītāji, atbildīgi padomju un partijas darbinieki dzīvo un uzvedas kā neierobežotas varas apmāti turku sultāni vai bijušie Krievzemes bajāri…

Dienā šie cilvēki nopietnās balsīs runāja par komunistisko morāli, bet vakarā, par nelikumīgi iegūtajiem līdzekļiem uzceltajās vai nopirktajās vasarnīcās, rīkoja vētrainas orģijas. Dienā viņi mūs aicināja būt godīgiem un kristāltīriem, mudināja sekot mūsu tēvu un vectēvu revolucionārajām idejām, mēģināja pārliecināt, ka kalpošana sabiedrības interesēm un materiālais nesavtīgums ir padomju cilvēka augstākais tikums, bet paši tai laikā no saviem apmeklētājiem nekaunīgi izspieda kukuļus un dāvanas un,muguras locīdami, izdabāja vēl lielākiem priekšniekiem, neieredzēja zemāk stāvošos un nicināja godīgos. Viņi mums par katru vārīti centās iestāstīt, ka nevienā citā pasaules valstī cilvēki nerīkojas, neuzvedas un nedomā tik cēli un apgaroti kā Padomju Savienībā…

Nezinu kādēj, Silvij, bet mums palika iespaids, ka tu vienīgā no mūsu klases tam visam arī ticēji. Tāpēc varbūt nebija nekāds brīnums, ka tu noticēji arī tam nekaunīgajam gruzīnam, kas tev saborēja pilnu galvu par savām jūtām pret tevi, par skaistu un bezrūpīgu dzīvi viņa tālajā, bet lepnajā mājā…

Mēs visi tev toreiz kliedzām: «Idiote! Vai tu neredzi, ka viņš tevi māna? Ka viņš tevi grib tikai tāpēc, ka esi blondīne! Ka tu viņam esi vajadzīga vienīgi sevis paša apmierināšanai, nelielai izpriecai… Tu tur būsi tikai kalpone un verdzene!»

«Ko?» Tu juties apvainota. «Jūs neticat cilvēkam? Jūs, samaitātie, jau vairs neticat pat mīlestībai?!»

Mēs tevi likām mierā. Vēl tevi mēģināja atrunāt tavi vecāki, taču viss bija velti. Tūlīt pēc vidusskolas beigšanas, svētā pārliecībā, ka pieaudzis cilvēks vienmēr ir patiess, ka īsts vīrietis pret sievieti lolo tikai labus nodomus un, ka kvēla vēlēšanās pēc jaunas meitenes ķermeņa ir arī visdziļāko jūtu apliecinājums, tu, ne mirkli nešaubīdamās, viņam sekoji uz vienu no skaistākajām dienvidu republikām… Tevi vairs nesaistīja ne Baltijas jūra, ne dzimtās vietas. Tu vairs nedomāji par iestāšanos augstskolā, bet savu nākotni uzticēji faktiski nepazīstamam citas vides, kultūras un tradīciju cilvēkam…

Rudenī tu atgriezies vīlusies un pazemota. Mēs līdz šai dienai tā arī nezinām, kas ar tevi tur, tālumā, bija noticis. Tu ne ar vienu nesatikies un nevienam neko nestāstīji. Pēc nedējas, kādu vakaru ejot gulēt, tu izmisumā iztukšoji zāļu pudelīti , un tā arī nekad vairs nepamodies…

Tagad grūti pateikt, vai tu to darīji pareizi vai nepareizi. Toreiz, kad tevi bērējām, visa mūsu klase tevi nosodīja. To starpā arī es. Bet šodien es nezinu. Es nezinu, Silvij, vai tu rīkojies gudri vai dumji. Bet vispār… tā domāt laikam ir dumji. Cilvēks ir tāds, kāds viņš ir. Daudzus nelaime satriec un iznīcina, savukārt citus tā dara vēl stiprākus un neatlaidīgākus. Tikai vienu gan es tev varu pateikt. Nekā sevišķi laba šai dzīvē tomēr nav. Vismaz nekas tik vērtigs un nepieciešams, kā dēļ mēs labprātīgi varētu iet bojā. Bet laikam visskumjākais ir tas, ka tieši mīlestība, par kuru tu un daudzi citi ir maksājuši visaugstāko cenu, patiesībā ir mūsu dzīves vislētākais prieks…»

Asi pagriezos un gāju tālāk. Visapkārt gulēja man pazīstami cilvēki, taču ne pie viena es vairs nepalēnināju gaitu, bet aizsteidzos gandrīz līdz tālākai kapsētas malai, kur starp diviem granīta pieminekļiem atradās manu vecāku atdusas vieta. Dažus mirkļus stāvēju, tad noliecos un noliku ziedus.

«Sveiks, tēv, un arī tu, muterīt! Te nu atkal esmu jūsu priekšā un skatos uz ne sevišķi rūpīgi apkopto kapu. Ilgi te neviens nav nācis. Neviena puķe nezied. Zālīte un krūmi nokaltuši. Bet es jūs neaizmiršu. Vienīgi apstākļi tā sagadījās… Kādu dienu dzīve mani ierāva savā melnajā atvarā un ātri nogremdēja dzelmē. Es tomēr uzpeldēju. Tāds pats kā agrāk un laikam tomēr pavisam cits. Esmu kļuvis vecāks. Fiziski droši vien tapis daudz stiprāks, taču garīgi nesalīdzināmi vājāks. Es to jūtu, es zinu. Es daudz kam vairs neticu. Tu, tēv, ļoti gribēji, lai tev būtu izglītots dēls. Tu gribēji, lai es par katru cenu iegūtu augstāko izglītību. Es ieguvu. Pat divas! Nu un tad? Kas ir mainījies? Vai tāpēc esmu kļuvis labāks vai sliktāks? Gudrāks? Nez vai. Ja es būtu bijis gudrs, tad droši vien nekad nebūtu rīkojies tā, kā rīkojos kādā no savas dzīves visizšķirošākajiem mirkļiem. Lai gan… Kāds tam sakars ar gudrību? Nekāds. Tad jau drīzāk…

Bet tevi, muterīt, es tikpat kā neatceros, tu biji mūsu laikmeta upuris, taču domāju, ka tu arī vēlējies, lai es būtu godīgs cilvēks. «Dēls! Turi augstu savu vārdu un nekad to neaptraipi!» Piedodiet, mani mīļie vecāki! Esmu apkaunojis ne tikai savu, bet arī jūsu vārdu. Visu laiku centos, negribēju, bet tā nu tas iznāca. Paradoksāli, bet varbūt tieši tāpēc, ka tēvs mani patiešām izaudzināja godīgu… Bet nez vai vajadzēja. Iespējams, viņš būtu rīkojies daudz prātīgāk, ja toreiz man neaizmirstu iemācīt arī melot un izlikties, neaizmirstu atgādināt, ka daudz svarīgāk ir vispirms domāt par sevi un tikai pēc tam par kādu citu… Šāda dzīves Filosofija man būtu noderējusi daudz labāk. Tāpat kā tas, ja es jau sen būtu bijis pieradināts pie smaga fiziska darba. Tēvam mani jau agrā bērnībā vajadzēja triekt strādāt uz celtnēm, uz šahtām, uz ostu par krāvēju, nevis mudināt uz mācīšanos! Ar astoņām klasēm man pilnīgi pietiktu. Dzīvē stipri muskuļi ir daudz noderīgāki par jebkurām valodas, juridiskām, vēstures, matemātikas un sabiedriskām zināšanām! Esmu to izjutis uz savas ādas. Tāpat kā to… Ne vienmēr mans pienākums ir žēlot katru nelaimīgo. Ne vienmēr jāļauj izpausties līdzjūtībai. Ne vienmēr cēla rīcība ir apsveicama. Ne vienmēr katram pašuzupurēšanās aktam ir liela jēga. Un ne vienmēr jebkurā cilvēkā mīlestība izpaužas kā visa labā un gaišā sakopojums…»

Noliecos zemāk un ar roku pieskāros vecāku kapa zemei. Tā bija silta, un tas mani mazliet nomierināja.

- Guliet mierīgi,- klusi čukstēju. - Es jūsu priekšā neko neesmu noziedzies. Vēl vairāk! Patiesībā esmu tīrs kā suņa zobs… Jo ne jau visi notiesātie ir noziedznieki. Ne jau visi…

Pēc tam piecēlos un ātri aizgāju līdz jūrai. Un tikai tad, kad man sejā iecirtās spirgtais ziemeļu vējš, kad acis ieraudzīja saulē mirdzošās smiltis, liedagā bezrūpīgus cilvēkus un līdz apvārsnim plašo jūras klajumu, beidzot sajutu, ka tomēr vēl esmu spējīgs būt kaut nedaudz laimīgs.

Apsēdos kāpas malā un kā hipnotizēts raudzījos plīstošajos jūras viļņos.

I'ālu reidā stāvēja balts kuģis.

Bet turpat blakus, pie manām kājām, kailam puišelim no rokām izkrita spainītis ar ūdeni, un viņš sāka skaļi raudāt.

Es pasmaidīju.

6.

Lēni un neatvairāmi tuvojās vakars. Pludmale kļuva tukša, vējš pamazām norima, un iesārtajā saulrieta blāzmā pēkšņi parādījās pirmā vakarazvaigzne.

Mājas apkārtnē nekas īpaši nebija mainījies. Tā pati ilgi nekrāsotā tīklveidīga stiepļu sēta, mākslinieciska kaluma dzelzs vārtiņi, dārzs ar ziedošiem ķiršiem un ābelēm, grantēti celiņi un tāpat lielā divstāvu māja, par kuru daudzi speciālisti, vietējie iedzīvotāji un garāmgājēji runāja, ka tā esot viena no skaistākajām un arhitektoniski izteiksmīgākajām kapitāli būvētajām vasarnīcām ne tikai Asaru apkārtnē, bet pat visā Jūrmalā…

Ilgi stāvēju, neuzdrošinādamies vai arī vēl negribēdams atvērt vārtus. Agrākā plāksnīte Nikns suns bija noņemta, un tagad tās vietā rēgojās nedaudz aplupuši dzelzs stieņi.

No kāda atvērta loga līdz manīm atplūda skaļas mūzikas skaņas - tātad Ligita, Dzintra vai Kristīne ir mājās, viņas nekur nav aizbraukušas, nav aizgājušas vai aizmigušas, viņas visas, vai vismaz viena no viņām, pašlaik klausās radio vai televizora pārraidītu mūziku, bet varbūt mājā notiek kāda neliela ballīte, pie Ligitas, Dzintras vai Kristīnes atnākuši ciemos viņu senie draugi, mīļākie vai jaunie vīri, viņi tur visi pašlaik priecājas, iedzer un dejo, pārrunādami jaunākos notikumus valsts vai viņu personiskajās dzīvēs, aizmirstot vai pat nezinot, ka šovakar pēc piecu gadu ilgas prombūtnes savā dzimtajā vietā atgriežas šīs mājas īstais saimnieks un īpašnieks Haralds Vinters, kurš viņus visus, vismaz šovakar, var ātri un viegli patriekt uz visām debess pusēm…

Apņēmīgi nospiedu balto zvana pogu, bet neviens vārtus atvērt nenāca. Piezvanīju vēlreiz, taču rezultāts bija tāds pats. Vai nu zvans nedarbojās, vai arī mājas iedzīvotāji šovakar nevienu pie sevis ielaist nevēlējās…

Varēju viegli pārlēkt pāri sētai, taču domīgs atgāju sāņus, nosviedu zemē pelēko sporta somu un apsēdos uz turpat netālu esošā koka celma. Tā bija atlieka no kādreiz varena un ļoti veca ozola, kam sešdesmito gadu sākumā divreiz iespēra zibens un kuru vecais Vinters vēlāk sazāģēja malkā.

Pēc dažām minūtēm, saklausījis klusus soļus, spēji pagriezu galvu un ieraudzīju, ka pa ielu manai mājai tuvojas slaida auguma eleganti ģērbusies sieviete. Viņas galvu un nedaudz iegareno, klasiski skaisto seju ieskāva melni, biezi mati, vingro augumu sedza rozā, cieši pieguloša adīta kleita, bet augstu atsegtās kājas greznoja gaišas zeķes un baltas augstpapēžu kurpes.

Sieviete izskatījās tik sievišķīgi valdzinoša, ka jutu spēji iedrebamies sirdi un lielu vēlēšanos, lai viņa kaut kāda iemesla dēļ pēkšņi apstātos, lai sāktu par kaut ko runāt vai vienkārši tāpat pastāvētu manā priekšā un iepriecinātu ar savu neatvairāmo klātbūtni un pavedinošo izskatu…

Viņa ir vai nu vislielākās tīrības, skaistuma un cēlākās mīlestības iemiesojums vai arī visaugstākās klases prostitūta, es ātri nodomāju un saspringti skatījos, kā viņa apstājas iepretim ieejas vārtiņiem un ilgi vēro spoži apgaismotos mājas logus. Pēc tam nedroši nospieda zvana pogu, bet zvans laikam patiešām nedarbojās, jo arī viņai neviens nenāca atvērt.

Sieviete nesapratnē paraustīja plecus, paskatījās apkārt, ieraudzīja mani, tikpat nedroši pienāca klāt un ar roku parādīja uz lepno vasarnīcu.

-    Es atvainojos… - viņa izskatījās stipri apmulsusi. - Vai jūs nezināt..? Tajā mājā taču pašlaik kāds ir, vai ne?

-     Tā izskatās, - es atbildēju un apmierināts pasmaidīju. Dievs manu lūgumu bija uzklausījis…

-    Kāpēc tad neviens nenāk atvērt? — sieviete neslēpa izbrīnu.

-   Grūti pateikt, — paraustīju plecus. - Varbūt sabojājies zvans?

-    Es pie stacijas izlasīju… Tur uz vasaru tiekot izdota istaba. Jūs nezināt, vai tā tas patiešām varētu būt? Tik skaistā vasarnīcā… Tādas parasti pieder ļoti bagātiem cilvēkiem vai lieliem priekšniekiem.

Manā sejā atkal pavīdēja skumjš smaids.

-    Ne vienmēr, cienītā kundze, ne vienmēr… - klusi iebildu. - Taču istabu viņi varētu izdot. Kāpēc gan ne? Mājā ir lielas platības…

-     Jā? - sieviete acīmredzami nopriecājās. - Jūs esat no turienes?

-    Apmēram.

Sieviete neveikli pamīņājās no vienas kājas uz otru, laikam jau gribēja iet prom, tad tomēr ziņkāre ņēma virsroku, un viņa, nedaudz izbrīnījusies, pajautāja:

-    Kā to lai saprot… apmēram?

Sievietes tuvums patīkami dedzināja, tai pašā laikā radīdams arī pēkšņas dusmas un neiecietību. Es novērsu skatienu.

-   Skaistā kundze, - es teicu. — Jums to nemaz nevajag saprast. Sieviete vēlreiz stipri apmulsa, dažus mirkļus klusēja, tad

strauji pagriezās un gāja prom.

Es satrūkos un instinktīvi dažus solus paskrēju aiz viņas.

-    Pagaidiet!

Viņa apstājās un pārsteigta uz mani skatījās.

-    Vai jūs apvainojāties? - vaicāju. Es negribēju šo sievieti tik vienkārši palaist atpakaļ pasaulē. Pārāk jauki un negaidīti viņa bija te uzradusies, un es jau pavisam nopietni pieņēmu varbūtību, ka šī valdzinošā būtne tik tiešām ir paša Dieva vai likteņa sūtīta. Vēlāk patiešām tā arī izrādījās…

-    Neaizejiet! - es viņu klusi lūdzu.

Sieviete labu laiciņu domīgi klusēja, viņa vēlreiz ieinteresēti skatījās uz manu atlētisko augumu, tad it kā nedaudz saguma un pilnīgi negaidīti pateica:

-    Piedodiet, esmu loti nogurusi…

Es viņu saudzīgi paņēmu aiz rokas un atgriezu pie ozola celma.

-    Apsēdieties! Gan jau kāds no mājas beidzot parādīsies. Sieviete apsēdās. Jau tā īsā kleitas mala strauji uzrāvās vēl

augstāk, spēcīgā erotiskā vilinājumā krāšņi atsegdama viņas garās, slaidās kājas…

Apsēdos blakus, nekādi nespēdams atraut skatienu no sievietes auguma.

-    Vai jums tā istaba ļoti vajadzīga? - stipri satrauktā balsī painteresējos.

-   Jā, ļoti, - sieviete vairākkārt pamāja ar galvu. — Jūs droši vien pazīstat tās mājas saimniekus?

-    Tā, mazliet, - izvairīgi atzinos.

-    Kāpēc viņi neatver?

Atkal neziņā paraustīju plecus.

-   Iespējams, ka svin kādu jubileju, -ieminējos. - Tā vismaz izklausās.

Sieviete mirkli domāja.

-    Šodien ir Irēnas, — viņa beidzot pateica.

-     Nē, — noraidoši pakratīju galvu. — Nevienas Irēnas tur nav. Es to zinu droši.

-    Tad viņi svin kāda dzimšanas dienu, - sieviete sacīja.

-    Droši vien, - lēnprātīgi piekritu.

Sieviete nedaudz pagriezās sāņus , viņa vēlreiz pameta skatienu uz vasarnīcas aizslēgto ieeju.

-     Savādi… Tad jau tieši durvīm un vārtiem vajadzēja būt atvērtiem.

-   Vajadzēja gan, - tūlīt piekritu. - Visiem vārtiem, durvīm un sirdīm…

Sieviete lēnām pavērsa galvu atpakaļ un vieglā nesapratnē paskatījās uz šeit nejauši sastapto vīrieti.

-    Ko jūs teicāt? - viņa pārjautāja.

-     Es teicu… - pasmaidīju un jau kuro reizi cieši noskatīju viņu no galvas līdz kājām. - Es teicu… Kādēļ tik skaistai sievietei nav kur dzīvot?

Apmulsusi viņa raudzījās sāņus.

-    Tā… Nav.

-    Vai vīrs padzina? - diezgan nekaunīgi jautāju.

-     Es aizgāju pati, - sieviete negaidīti atklāti atbildēja un rokas somiņā sāka nervozi meklēt cigaretes. - Pati…

Mani pārņēma dīvaina sajūta. Es šo blakus sēdošo sievieti pēkšņi sāku ilgoties vienkārši kā draugu. Man šķita, ka šo sievieti pazīstu jau sen, ka viņa nav lepna, nav augstprātīga, tieši pretēji - viņa ir nokļuvusi lielās nepatikšanās vai pat dziļā nelaimē un to vien gaida, lai kāds viņai palīdzētu vai vismaz nomierinātu. Taču es nezināju, kā to lai izdaru. Es pats vēl joprojām biju lielā nelaimē, un visas pieklājīgas uzvedības manieres, galantums, izsmalcināta valoda un iznesība jau sen bija nemanot pazuduši ilgajos ieslodzījuma gados… Tagad biju kļuvis rupjš, cinisks un diezgan vienaldzīgs pret citu bēdām. Bet šai sievietei nez kāpēc tomēr vēlējos palīdzēt, tikai vēl īsti nezināju, kas man būtu jāsaka vai jādara.

-    Tu man, lūdzu, piedod, bet… - es nedaudz apmulsu. — Protams, tā nav mana darīšana, bet laika mums acīmredzot ir diezgan, un tu man liecies tik vienreizēji skaista…

Sieviete strauji papurināja galvu.

-   Tā nerunājiet! - viņa gandrīz vai iekliedzās. — Es neesmu skaista! Es esmu riebīga! Netīra…

Man šķita, ka tagad es viņu beidzot sāku saprast, un tas mani uzreiz nomierināja un darīja daudz drošāku un atklātāku.

-    Ko, gadījās būt neuzticīgai un tagad mocies sirdsapziņas pārmetumos? - diezgan izsmējīgi noprasīju.

Sieviete aizsmēķēja cigareti un, iespējams, sapratusi arī mani, atklāti izaicinoši ieskatījās man acīs.

-    Negadījās! Es uz to gāju apzinīgi. Desmitām, varbūt pat simtām reižu!

Sievietes parasti ar šādām lietām neplātās, es nodomāju. It sevišķi jau nepazīstamiem vīriešiem ne! Tātad viņa patiešām ir ļoti pieprasīta un dārga prostitūta, vai arī viņas dvēseli spiež kaut kas ļoti melns un neglābjams…

Es pastiepu roku, ar atvērtu plaukstu pieskāros sievietes apaļajiem ceļgaliem, dažus mirkļus pagaidīju,- nekāda pretreakcija nesekoja, tad sāku tos viegli glāstīt.

-    Vai paspruka visas bremzes vaļā? - iesmiedamies vaicāju.

-    Es pati atslēdzos, - sieviete turpināja atklāti stāstīt. - Es aizgāju pavisam citā pasaulē…

-    Nu un kā?

-     Pretīgi. Gribēju aizmirsties, bet vienmēr pamodos ar šausmām.

Līdzjūtīgi pašūpoju galvu.

-    Es skatos, draudziņ, tev kaut kas kapitāli sagājis dēlī.

-    Bet tev? — sieviete negaidīti jautāja. - Ja tu sēdi uz ielas kā suns… Arī tev dzīvē laikam neiet pārāk spoži.

Piekrītoši pamāju.

-    Neiet, jā. Nepavisam neiet.

Un varbūt tāpēc, ka vēlreiz līdz dziļām dvēseles sāpēm apjēdzu, ka es, iespējams, uz visiem laikiem esmu izmests no lielās dzīves laivas, ka man patiešām šai dzīvē nekādas spožās perspektīvas vairs nav, ka varbūt vēl ilgus gadus būs jāklīst starp cilvēkiem kā pamestam sunim, visur vairāk vai mazāk sajūtot slēptu vai atklātu nicināšanu… Un doma, ka šādu tik vienreizēji skaistu sieviešu intīmais tuvums man arī visu mūžu paliks tikai tāls, nepiepildāms sapnis… manī uz mirkli iededza tik spēcīgas skumjas, dusmas un mazliet vēlāk ari naidu, ka nemaz īsti vairs neapjēdzu, ko esmu nodomājis darīt. Prāts pēkšņi atslēdzās, un manī drudžaini sāka darboties kāds dziļi apslēpts un neatvairāms iekšējs spēks…

Es asi satvēru sievietes kaklu, galvu strauji atliecu nedaudz atpakaļ, sāku viņu neprātīgi skūpstīt, bet otra roka pa siltajām, smalkās zeķēs ietērptajām kājām slīdēja arvien augstāk un augstāk…

Sievietei tas nāca pilnīgi negaidīti. Viņa no sākuma gribēja kliegt, bet nepaspēja. Tad mēģināja pretoties, tas arī neizdevās, un mazliet vēlāk viņa jau mierīgi ļāvās manam mežonīgajam jūtu uzplūdam. Acīmredzot viņa pie tādiem gājieniem jau sen bija pieradusi…

Pēc kāda laika tomēr atjēdzos un zināmā mērā pat nokaunējos. Nevienu vārdu vairs neteikdams, parāvos nedaudz sāņus un aizsmēķēju cigareti.

Sieviete jau kuro reizi mani vērīgi nopētīja.

-    Kas tad kungam tā uzreiz uznāca? - viņa izsmējīgi prasīja. —Tu arī nespēj nobremzēt? Jeb nodomāji, ja jau es reiz esmu tāda…

Strauji papurināju galvu.

—   Nē, nē! Tā es nedomāju. Tu mani, lūdzu, atvaino! Bet vispār… Kā tevi sauc?

Sieviete joprojām ar interesi mani vēroja, un es viņai laikam sāku patikt. Iespējams, nebiju tāds kā pārējie, kurus viņa līdz tam bija pazinusi. Es biju spēcīgs un šai gadījumā ari brutāls, taču viņa varbūt aiz šīs manas ārējās maskas un rīcības tomēr saskatīja arī salauztu dvēseli un kādas nepiepildījušās cerības… Mēs abi bijām nelaimīgi, bez mājām un acīmredzot arī bez neviena tuva cilvēka…

-    Mani sauc Māra, — sieviete klusi pateica.

Mazliet pārsteigts iesmējos.

-    Es jau iedomājos, ka būs kaut kas svēts!

-    Un kāds ir tavs vārds? - Māra jautāja.

-    Mani sauc Haralds, - atbildēju. - Kā redzi, nekā latviska, par kaut ko svētu nemaz nerunājot!

Māra lēnām pagrieza galvu sāņus. Viņu dedzināja mans ciešais skatiens.

-    Harald! - viņa klusi pateica. - Lūdzu, neskaties uz mani tā… Tu esi kļūdījies. Es ne tuvu neesmu tāda, kādu tu mani droši vien iedomājies.

-    Kur tad lai es skatos, ja ne uz tevi?

-     Skaties uz putnu! — Māra iesaucās un pavērsa skatienu pret jūru. - Lūk, kur tas aizlido! Jeb skaties uz mākoni gaisā! Skaties, kā noriet saule, un lūdz Dievu, lai tā rīt atkal parādītos virs debesīm!

-    Labi! - apņēmīgi sacīju. - Es lūgšu Dievu. Bet vispirms palūgšu tevi. Paliec šo nakti kopā ar mani!

Es to pateicu pavisam nopietni. Pēkšņi vairs negribēju iet mājā, kur mani gaidīja asa un varbūt pat nežēlīga izskaidrošanās ar bijušo sievu Ligitu, tāpat droši vien ar pirmo sievu Dzintru un meitu Kristīni… Un ja tur būs vēl kāds vīrietis… Pēkšņi gribēju savu pirmo brīvības nakti pavadīt kopā ar šo no debesīm vai elles atnākušo sievieti, es negribēju ne strīdēties, ne naidoties, es vienkārši gribēju parunāties par dzīvi, varbūt vēl par uzticību un nodevību, es gribēju klusējot ielikt galvu nepazīstamās, bet tik pakļāvīgās sievietes klēpī un sajust, kā satraukumā un noslēpumainās gaidās elpo un trīc ikviena mūsu miesas daļiņa…

Māra ilgi domāja, atkal paņēma cigareti un vērīgi ieskatījās manās tumšajās acīs.

-    Tu esi nelaimīgs? — viņa jautāja.

-    Jā, Māra, - es nopietni atbildēju. - Šodien gan man ir tādi kā nelieli svētki, taču…

-    Kas ar tevi ir noticis?

-    It kā jau nekas sevišķs.

-    Un tomēr?

-    Es tiku nekrietni nodots, - dobjā balsī pateicu.

Māras spilgti izkrāsotās lūpas savilkās tikko jaušamā smīnā.

-    Tu domāji, ka tas tev dzīvē ies garām?

-    Jā, - es atzinos. — Naivi, bet es vismaz tā cerēju.

-Arī es biju cerējusi uz kaut ko labāku, - Māra pateica. - Tagad abi raudāsim?

-   Nē, Māra, neraudāsim! — diezgan sparīgi atbildēju un atkal savu lielo un karsto plaukstu uzliku uz Māras ceļgala. - Ja gribi zināt patiesību… Es tagad visas sievietes ienīstu.

Māra nedaudz pārsteigta uz mani paskatījās, tad nopietna nolieca galvu zemāk.

-    Bet es savukārt dziļi neieredzu visus vīriešus…

Mani tas nepārsteidza. Es zināju, ka sievietes bieži neieredz vīriešus, taču visbiežāk tad, kad viņām tiek atņemta un sadragāta vienīgā mīlestība, vai arī tad, kad šīs mīlestības ir par daudz. Un tomēr.

-    Kaut kā riebīgi nedabiski, - es pateicu.

-    Laikam gan, — Māra piekrita, dažus brīžus klusēja, tad ar interesi pavēroja manu seju. — Vai tu man pirmīt tik sparīgi klupi virsū… aiz naida?

Es pasmaidīju un tālu aizmetu izsmēķētās cigaretes galu.

-   Nē, Māra, ne aiz naida! Tu mani, lūdzu, atvaino vēlreiz! Es vienkārši piecus gadus neesmu pieskāries nevienai sievietei…

Māra izskatījās pārsteigta. Viņa vēlreiz mani noskatīja un droši vien neticēja, ka vīrietis, kurā vismaz tobrīd jaudās kaut kāds savāds, mazliet baismīgs, bet tomēr savā būtībā diezgan pievilcīgs primitīvs spēks, spēj tik ilgu laiku izturēt bez sievietes tuvuma. Viņa droši vien nodomāja, ka es vai nu meloju, vai arī te slēpjas kāds noslēpums.

-    Piecus gadus? - viņa pārvaicāja. - Kāpēc?

-    Nebija tādas iespējas, - es izteiksmīgi noplātīju rokas.

-    Smagi slimoji?

-    Jā… - negribīgi noņurdēju.

-    Ja drīkstu zināt, ar ko tik ilgi var slimot?

-   Ar visu ko! - es nez kādēļ dusmīgs iesaucos, un manā sejā ievilkās dažas asas rievas. - Bet vissmagāk, draudziņ, cilvēki slimo ar mīlestību. Tu to nezināji?

-    Zināju gan, tikai… - Māra kļuva domīga. - Tu esi tāds savāds. Es tevi nesaprotu.

-    Tūlīt sapratīsi! - sacīju un piecēlos kājās. - Es tikko kā esmu izlaists no cietuma…

Māra sarāvās un nobijās.

-    No cietuma?! - viņa iesaucās.

-Jā, - cietā balsī apstiprināju. - Tieši šodien. No stingrā režīma cietuma. Es tur pavadīju piecus drausmīgus gadus.

-    Par ko? - Māra ātri prasīja.

-    Es jau teicu, - rūgti iesmējos, - par mīlestību!

Māra domīgi kratīja galvu.

-    Par to nevienu nesoda.

-    Par ko tad? — es skaļi jautāju, un manā balsī joprojām bija jaušamas aizturētas dusmas vai pat naids. - Jā, cilvēki vienmēr formāli tiek sodīti par kaut kādiem noziegumiem, bet kas aiz tiem slēpjas? Kas pamudina cilvēkus tā rīkoties? Bieži, ai, cik bieži aiz daudziem noziegumiem slēpjas tieši šī nolādētā mīlestība!

Māra arī piecēlās, pienāca tuvāk un ar abām rokām viegli piekļāvās manām krūtīm.

-    Ko tu izdarīji? - viņa klusi prasīja.

Ilgi neko neatbildēju. Es negribēju par to runāt, taču Māras tuvums mani mulsināja un… iedrošināja.

-   Mani tiesāja par visdrausmīgāko noziegumu, par kādu vispār cilvēku var tiesāt… - es gandrīz čukstus atbildēju.

-    Kas tas bija par noziegumu? - Māra nez kāpēc neatlaidās.

Pagriezu galvu sāņus, un mana balss skanēja dobji kā

kapsētas zvans.

-    Mani tiesāja par bērna slepkavību…

Māra spējās šausmās atlēca dažus soļus atpakaļ, pēc tam apsēdās uz vecā celma un ar abām rokām satvēra galvu.

Es lēnām piegāju pie Māras un uzliku roku uz viņas pleca.

-    Nomierinies! - klusi palūdzu. - Tas taču tevi neskar, un kāda tev vispār par to daļa?

Māra smagi pacēla galvu augšup, un viņas skatiens bija kļuvis tukšs un svešs.

-    Tu neko nezini, — viņa aizsmakusi čukstēja.

-    Es neko arī negribu zināt.

-    Pirms sešiem gadiem… - Māra stipri pārvērstā balsī turpināja čukstēt, - arī man bija kāda drausmīgi melna diena…

Es viņu centos nomierināt.

-    Nedomā par to! - es teicu. - Labāk domā par…

-    Nevaru! - Māra mani pārtrauca. — Visus šos gadus esmu centusies to aizmirst, bet nekādi!

Es tūlīt tīri cilvēciski ieinteresējos par šīs sievietes pagātni.

-    Kas ar tevi notika? - es prasīju.

Māra stipri apmulsa, sāka ļoti nervozēt, un es sapratu, ka ar savu jautājumu esmu sievietē uzvandījis kaut ko tādu, ko laikam nevajadzēja, ko varbūt pat nedrīkstēju darīt.

-     Es neko. Neko… - Māra spēji purināja galvu. - Man vienīgi toreiz aizgāja bojā dēls…

Līdzjūtīgi pašūpoju galvu un tomēr vēlreiz, liktenīga spēka dzīts, pieskāros sievietes dvēseles rētai.

-    Kādēļ? — es vaicāju.

Māra atbildēja tūlīt, un viņas balsī varēja saklausīt gan klusas sāpes, gan skaļu naidu.

-    Viņu uz ielas sabrauca kāds piedzēries šoferis…

Spēji satrūkos, krūtīs iesmeldzās viegla atmiņu sāpe, un gandrīz vai instinktīvi atkāpos vairākus soļus tālāk.

-    Kur tas notika? - sasprindzis painteresējos.

-     Rīgā, - Māra, tagad jau šņukstēdama, atbildēja. - Uz Brīvības un Stabu ielas stūra.

Šie vārdi mani gandrīz vai paralizēja. Vispirms manā apziņā kā pretīga glodene ātri ielīda melnas dusmas, tad visu pārņēma stindzinošas bailes, bet vēl pēc dažiem mirkļiem liels izbrīns. Vai tiešām dzīvē var notikt tik fantastiska sagadīšanās? Un, ja izrādīsies, ka tomēr var, vai tas man nebūs vēl viens drausmīgs sods?

-    Cik tavam puikam toreiz bija gadu? - drebošā balsi jautāju.

-    Septiņi.

-    Tu pati ari cieti, ja?

Māra beidzot pacēla galvu un vēlreiz pārsteigta paskatījās uz mani.

—Jā, — viņa apstiprināja. - Divus mēnešus nogulēju slimnīcā, un pēc tam…

-    Māra… Tu tici liktenim? — es negaidīti prasīju un gandrīz vai lūdzoši paskatījos uz sievietes saraudāto seju.

-     Nē! - Māra atkal strauji purināja galvu. - Tas, kas toreiz notika ar manu dēlu un mani… Šaubos, vai tas kādās likteņa zīmēs bija ierakstīts.

-    Vai tu to šoferi vēl atceries? - trīcošā balsī uzprasīju.

-   Nē, - Māra atbildēja. - Es viņu toreiz neievēroju un vēlāk negāju arī uz tiesu. Liecības sniedzu rakstiskā veidā.

-    Kāpēc?

-    Es negribēju to visu pārdzīvot vēlreiz. Bez tam… Tā cilvēka seja man būtu iespiedusies atmiņā uz visu mūžu, un, ja kādreiz iznāktu kaut kur nejauši sastapties… Es negalvoju. Es viņu droši vien nogalinātu.

Dažus mirkļus saspringti domāju. Protams, varēju viņai neko ari neteikt. Varēju mierīgi klusēt vai beidzot iet uz savu māju. Un tomēr nekur negāju un neklusēju. Kādēļ - to līdz šai dienai nespēju izskaidrot. Bet varu pieņemt, ka to man lika darīt taisnības, godīguma un, galu galā, arī bezvainības sajūta. Bez tam es noteikti vismaz zemapziņā vēlējos, lai Māra beidzot uzzina patiesību. Tas atvieglotu ne tikai mūsu abu dvēseles un sirdsapziņu un nevajadzīgi uzveltās vainas un naida nastas, bet varbūt dotu kaut kādas cerības arī nākotnei…

Atkal piegāju pie Māras, lēni notupos viņas priekšā, roku plaukstas uzliku uz viņas kājām un atklāti ieskatījos sejā.

-    Bet tevi gan es tagad atceros, - nesteidzīgi teicu. — Tu toreiz biji jaunāka, vēl skaistāka… Tas taču toreiz notika Jaungada naktī, vai ne? Krita balts pūkains sniegs, pēc tam piesala, un visa debess mirdzēja no zvaigznēm un Mēness. Cilvēki pēc pusnakts

atgriezās mājās, viens otram novēlējuši ilgu mūžu, laimi un mīlestību… Tev toreiz mugurā bija balts kažoks, bet pie rokas gāja mazs zēns, kura galvu sedza spilgti sarkana adīta cepurīte. Pēc tam kāds negaidīti šķērsoja ielu, ķiršu krāsas žigulis strauji nobremzēja, bet brauktuve bija slidena, mašīnu sameta sāņus, un tā uzdrāzās uz ietves…

Māra bezgala pārsteigta un varbūt vēlreiz pārdzīvotajās šausmās atgrūda manas rokas, strauji uzlēca kājās un atklātā naidā iekliedzās.

-    Tātad tas esi tu? Tu?! Tu!!!

Es sapratu, ka izplēnējušas vēl vienas cerības. Ar Māru šādā stāvoklī nebija iespējams runāt, un vai vispār to vajadzēja darīt? Man viņas kļuva žēl, bet kas pažēlos mani? Kas pasacīs kaut dažus nomierinošus vārdus, kas draudzīgi uzliks roku uz pleca, kas beidzot pateiks: «Viss kārtībā, veco zēn! Tu esi izkūlies no lieliem mēsliem un tagad vari dzīvot mierīgi un tīri!» Un kad es beidzot sastapšu tādu sievieti, kura man neko nepārmetīs, neatgādinās un neprasīs? Sievieti, kura vienīgi gribēs to, lai es viņu mīlu un sargāju. Sievieti…

Spējš rūgtums man aizžņaudza kaklu.

Nav vairs nevienas sievietes… Ir tikai ikdienas rūpju, pārmērīga darba, neveiksmīgu laulību un dažādu nelaimju nomāktas un saērcinātas būtnes, kuras pie pirmās izdevības savu neapmierinātību par dzīvi ir gatavas izgāzt uz pirmo, kas pagadās ceļā!

Noliecos, paņēmu somu un nevērīgi uzmetu uz pleca. Tad vēlreiz pagriezos pret Māru. Viņas lielās acis un skaisto seju joprojām bija pārvērtušas šausmas, pārsteigums un nicinājums.

-    Nevajag ar tādu naidu! - es mierīgi un skumji pateicu. - Nevajag, Māra! Es jau savu sodu esmu izcietis, un bez tam…

-    Nē! - Māra spēji iesaucās, un acīmredzot viņai šai mirklī bija pilnīgi vienalga, vai viņas balsi kāds dzird arī uz ielas vai tuvākajās mājās. Māra gribēja un viņai vajadzēja pateikt visu, ko viņa tobrīd domāja par mani. - Tu vēl neko neesi izcietis! Itin neko! Tu savu sodu cietīsi visu mūžu! Dzirdi, slepkava?!

Tu to cietīsi tik ilgi, cik ilgi es mocīšos savās sāpēs! Tu to saproti, nolādētais? Saproti?!

Es neko neatbildēju. Tikai skumji pašūpoju galvu, mirkli vēl padomāju, tad pagriezos, pagāju garām mājai un atkal nesteidzoties devos pie jūras…

Vēlāk uzzināju, ka Māra burtiski bija saļimusi. Pēc tam sagurusi apsēdusies iepriekšējā vietā un ļoti uzbudināta skaļi elsojusi.

Pēc dažiem brīžiem, laikam izdzirduši Māras skaļo balsi, no mājas uz ielas ātri izskrējusi Ligita ar savu mīļāko Valdi. Viņi paskatījušies te uz vienu, te uz otru pusi, līdz tieši iepretim brīvajā priedulāja ieskautajā pļaviņā ieraudzījuši skaļi raudošo sievieti. Abi pienākuši klāt, un Ligita nobijusies viegli pieskārusies Māras plecam.

-    Ak, Dievs! Kas jums noticis? - viņa satraukta jautājusi. - Jums kļuvis slikti?

Māra lēni pacēlusi galvu, dažus brīžus skatījusies ar neko neredzošām acīm, nemaz vēl īsti neapjēgdama, kas ar viņu notiek, tad pamazām pamanījusi, ka viņa vairs nav viena, esmu pazudis, bet manā vietā pēkšņi parādījušies citi cilvēki. Bet viņas galēji uzbudinātajās smadzenēs joprojām rēgojies vīrietis, kas kādreiz bija nonāvējis viņas bērnu un kuru tik nejauši vai liktenīgi te atkal bija sastapusi…

-   Kāpēc tieši tā vajadzēja notikt? - Māra murminājusi. - Kādēļ mums atkal..?

Ligita vēlreiz papurinājusi sievietes plecu.

-    Atjēdzieties! Jūs vispār zināt, kur pašlaik atrodaties?

Māra pamazām nākusi skaidrībā, nedaudz nomierinājusies

un vērīgi noskatījusi pienākušos cilvēkus.

-    Es zinu, jā… - viņa pat nedaudz nokaunējusies par savu vājumu. - Paldies! Māja Pumpuru ielā desmit… Varbūt jūs esat no turienes?

-    Jā, - Ligita apstiprinājusi. - Mēs tur dzīvojam.

Māra uzreiz kļuvusi spriganāka.

-    Un izdodat istabu, ja?

-    Tā ir, — Ligita apstiprinājusi un vērīgi noskatījusi nelaimīgo sievieti. — Un teikšu atklāti — mēs nemaz neprasām daudz.

Māra steidzīgi noslaucījusi asaras, piecēlusies kājās un ar neslēptām cerībām paskatījusies uz adresē minētās mājas saimniekiem.

-   Ja jums nekas nebūtu pretim… Es taču šurp nācu tieši tās istabas dēļ!

Valdis paspēris soli tuvāk Mārai un saudzīgi to saņēmis aiz rokas. Arī viņam bija kļuvis žēl šīs sievietes.

-    Lūdzu, lūdzu! - Valdis laipni aicinājis. - Ienāciet apskatīties! Bez tam jums.noteikti kaut kas ir jāiedzer! Jā, jā! Esat bāla kā krīts… Vai jums kāds uzbruka?

Māra papurinājusi galvu un, acis piemiegusi, gari paskatījusies uz to pusi, kur bija aizgājis nesen satiktais vīrietis.

-   Te pirmīt acīmredzot arī pie jums gribēja ienākt vēl viens cilvēks…

Ligita iesmējusies, paņēmusi Māru aiz rokas un vedusi uz māju.

-    Nu jau par vēlu! Mēs priekšroku dosim jums!

Mājas vārtiņi atkal aizslēgušies. Durvis aizcirtušās. Mūzika apklususi. Kādā no pirmā stāva istabām iedegusies gaisma.

7.

Pēc neilga laika lepnās vasarnīcas priekšā apstājās Haralda meita no pirmās laulības Kristīne un viņas draugs vēl no skolas laikiem Andris Vītoliņš. Viņš pirms nedēļas bija atgriezies no pusgadu ilga karadienesta Baltbata sastāvā Bosnijā un visu šo nedēļu jutās laimīgs un garīgi pacilāts. Viņa mīļotā meitene, viņa jau sen iecerētais un apsolītais dzīves draugs, bija turējusi vārdu. Kristīne viņu sagaidīja, viņa nebija savu puisi ne aizmirsusi, ne nodevusi, par ko Andris viņai bija pateicīgs un nedaudz arī pārsteigts.

Dienēt viņam nācās grūti. Tas bija speciālas nozīmes bataljons, kura dalībniekus jau pirms gada sāka pamatīgi trenēt, apmācot kaujas tuvcīņā, lēkt ar izpletni, ilgstoši ar akvalanga palīdzību uzturēties dziļā dzelmē un kā augsti kvalificētiem alpīnistiem prast kalnos pārvarēt jebkurus dabiskos un mākslīgos šķēršļus.

Daudziem dienesta biedriem viņu meitenes pārstāja rakstīt jau pirmajos mēnešos, bet Kristīne viņam saldkaislas vēstules sūtīja regulāri visu dienesta laiku.

Tas arī bija saprotams. Kristīne Andri mīlēja un gribēja, lai viņu mīlestība tā arī paliktu vienīgā un uz visu mūžu. Šī vēlēšanās viņā nobrieda jau skolas gados, kad sev visapkārt redzēja daudzas nelaimīgas ģimenes, nomāktus klasesbiedrus un kad arī pašai nācās smagi pārdzīvot tēva aiziešanu pie citas sievietes… Vai pareizāk sakot, šīs svešās sievietes ienākšanu viņu mājā, mātes un tēva šķiršanos un diezgan pretīgo īpašuma dalīšanu.

Kristīne nolēma - ja jau mīlēt, tad tikai vienreiz dzīvē! Un, ja jau dzīvot kopā ar kādu cilvēku, tad dzīvot visu mūžu! Viņa nemētāsies, nemeklēs, nešķirsies! Kristīnes jaunā dvēsele un miesa bija izslāpusi pēc Andra glāstiem, vārdiem un mīlestības. Varbūt viņa šo mīlestību un spēcīgo puisi alka arī tāpēc, lai pēc iespējas ātrāk spētu aizmirst vecāku izjukušo ģimeni un kaut nedaudz sevī noslēpt to nepārejošo naidu, ko viņa juta pret mājas apakšstāvā dzīvojošo Ligitu, viņas daudzajiem pielūdzējiem un, galu galā, arī pret savu miesīgo tēvu…

Tagad viņa vēlējās pati savu dzīvi - laimīgu un skaistu.

Andris viņu bija cieši piespiedis pie sētas vārtiņiem un kaislīgi skūpstīja - vispirms biezās lūpas, maigo seju un saulē iedegušo kaklu. Un, lai gan no atgriešanās mājās jau bija pagājušas septiņas dienas, Andra sirds un organisms vēl joprojām ar pirmatnēju spēku tiecās pēc jaunās sievietes dvēseles un miesas…

Pārāk ilgi bija gaidīts. Pārāk skaisti sapņots un šaubās cerēts.

-   Andri! - Kristīne aizelsusies čukstēja. — Pagājusi jau vesela nedēļa, kopš esi atgriezies mājās, bet es joprojām esmu kā tai pirmajā vakarā!

-    Kāda tad? - Andris iesmejoties painteresējās.

-    Kā traka! — Kristīne atzinās.

-    Vai tad slikti?

-    Kolosāli! - Kristīne neslēpa ne savu laimi, ne sajūsmu. - Andri! Mīļais! Tu pat nevari iedomāties, kā es tevi gaidīju! Gandrīz vai katru vakaru nācu te, uz ielas, tad gāju pie jūras, apsēdos kāpas galā un ar nepacietību raudzījos jūrā. Tā agrāk jūrnieku sievas esot mājās gaidījušas savus vīrus.

-    Bet mūsu jūra tai laikā man rādījās tikai sapņos, - Andris domīgs pateica un vēl ciešāk sev pievilka pakļāvīgo meitenes augumu. — Es staigāju pa izpostīto Sarajevu, rāpos kalnos, salu, sviedrējos karstajos vējos un domāju par tevi.

-    Vai tu tagad esi supermenis? - Kristīne šķelmīgi vaicāja.

-    Es tagad esmu maigs kā kakis, - Andris atbildēja. - Un arī tad, kad vajadzēja horvātus sargāt no serbiem un serbus no musulmaņiem… Visu laiku man bija tāda riebīga, lipīga sajūta… Viss! Tūlīt kaut kas notiks, un es tevi, Kristīn, nekad vairs neredzēšu!

-    Paklausies, Andri! - Kristīne pēkšņi kjuva nopietna. - Es vēl ne reizi neesmu pajautājusi. - Tu tur karoji? Tu tur kādu arī nogalināji?

Andris dažus mirkļus nopietns domāja.

-    Ja es teikšu jā… tavās acīs kļūšu varonis vai briesmonis?

-   Nu kāpēc tu uzreiz tā? - Kristīnes balsī skanēja viegls pārmetums.

-    Nē, - Andris strauji atmeta galvu. - Es nevienu neesmu nokāvis. Mums tur vajadzēja uzturēt tikai mieru, lai viņi atkal neatsāktu apkaut viens otru. Bet kāvuši viņi bija nežēlīgi.

Kristīne atviegloti uzelpoja. Viņa klusībā bija baidījusies par pretējo.

-    Tu man esi kļuvis par desmit gadiem vecāks.

-Jā, Kristīn, droši vien, - Andris piekrita. - Varbūt pat par visiem piecpadsmit. Lai gan pagājis tikai mazliet vairāk nekā gads, kopš abi dejojām skolas izlaiduma ballē.

-Jā! - Kristīne priecīgi iesaucās un apvija rokas ap jaunekļa kaklu. - Atceries, tu man toreiz teici: «Kristīn! Lai kas ar mums notiktu, vienmēr centīsimies palikt draugi!»

-     Bet tu man toreiz teici: «Andri! Lai kur tevi liktenis aiznestu, es tevi vienmēr gaidīšu atgriežamies!»

Kristīne jutās lepna.

-    Redzi, es savu solījumu esmu turējusi!

-    Paldies, Kristīn! Arī es neesmu mētājies ar vārdiem.

Kristīne piekrītoši pamāja.

-   Es zinu, - viņa stingrā balsī pateica. - Tas ir mūsu liktenis - būt abiem kopā.

Andris atkal Kristīni noskūpstīja. Viņa bija ģērbusies vieglā baltā kleitā, krūšturi nenēsāja, un katra ciešāka savstarpēja saskaršanās abiem uzreiz izraisīja veselu jūtu vētru un grūti pārvaramu vēlēšanos vienam pēc otra…

-    Es neticu liktenim, - Andris sacīja. - Es ticu vienīgi pats sev. Un mazliet arī tev…

-    Nejaukais! Kādēļ tikai mazliet?

-     Tāpēc, ka visas meitenes ir kā jūras vējš. Nekad nevar zināt, uz kuru pusi tas pēkšņi sāks skriet!

-    Es gan zinu! — Kristīne draiski iesaucās.

-     Tad ir labi, - Andris viegli noglāstīja meitenes krūtis. — Tad es esmu drošs.

Kristīne pagriezās un ātrāk gribēja nokļūt mājās, kur lielajā verandā viņi divatā varētu darīt to, ko abi tik ļoti vēlējās…

-    Iesim iekšā! - viņa aicināja.

Andris mirkli padomāja.

-    Tava māte mājās?

-    Jā, - Kristīne atbildēja. - Viņai darbs beidzas astoņos.

-    Un tas viņas draugs? - Andris vēl painteresējās.

-    Droši vien. Kur viņam citur likties?

Un tad Kristīnes apziņu pāršķēla melns zibens. Viņa pēkšņi atcerējās savu tēvu…

Kristīne nobijusies saķēra Andra rokas un ļoti uztraukusies skatījās sava drauga nedaudz pārsteigtajā sejā.

-   Ai, Andri! - Kristīne smagi nopūtās. - Es pavisam aizmirsu! Šodien taču mans tēvs… Viņš man atrakstīja vēstuli. Viņš šodien beidzot iznāk no cietuma!

Andri tas īpaši nesatrauca. Tad jau drīzāk otrādi. Viņš iesmējās un sāka draiski raudzīties apkārt.

-     Tad iesim viņu apsveikt! Saplūksim tepat kaut kādas puķes…

-    Nē! - Kristīne negaidīti asi pateica.

-    Kādēļ ne? - Andris neslēpa izbrīnu. — Vecīti vajag… Zini, pieci gadi tur nav neko daudz vieglāki par pieciem gadiem karā. Tu joprojām uz viņu dusmojies?

Kristīne vēl ciešāk satvēra Andra rokas.

-    Es viņu neieredzu! - meitene klaji pateica.

-    Manu maigo putnēn! - Andris pārmetoši iesaucās. - Ko es dzirdu?

-Jā, Andri, jā! - Kristīne bija ļoti uztraukusies un nebaidīdamās atkārtoja iepriekš pateikto. - Es viņu neieredzu! Tieši tā! Neieredzu! Jo viņš savā laikā nekrietni nodeva mammu. Un mani tāpat!

Kristīne dažus mirkļus domīga klusēja, tad strauji papurināja galvu, kā vēlreiz gribēdama negaidīti atgriezušos pagātni aizsviest prom.

-    Nāc! — viņa paņēma Andri aiz rokas un veda sev līdzi. - Aiziesim vēlreiz pie jūras! Tur viss ir tik tīrs, tik brīvs…

Tā arī bija. Debesis virs jūras vēl rotājās rietošās saules atblāzmā, mirdzēja pirmās zvaigznes, pūta viegls dienvidrietumu vējš, klusi lidoja putni, un pasaule patiešām šķita tik apbrīnojami tīra un skaista, it kā visi cilvēki nez kur būtu pazuduši.

Un visu iznīcinošais ļaunums un naids arī bija pazudis.

Uz zemes iestājies miers.

8.

Es nesteidzoties atgriezos mājas priekšā pie vecā ozola celma. Tur pirms astoņiem, desmit gadiem kādam tolaik diezgan lielam priekšniekam pilsētas izpildkomiteja nelikumīgi bija ierādījusi apbūves gabalu, jaunais censonis čakli jau atveda dažus būvmateriālus un izraka tranšejas mājas pamatiem, taču uzņēmīgo būvētāju un partijas funkcionāru drīz vien no darba atlaida un arestēja. Pa kaklu laikam dabūja ari tie, kuri acīmredzot par lielu atlīdzību viņam apbūves gabalu bija piešķīruši, jo pēc tam šeit neviens būvētgribētājs vairs nerādījās. Būvmateriāli tika aizvesti, tranšejas un bedre aizbērta, un tagad, atkal kā senāk, ielas otrā pusē zaļoja neliela pļava, dažas priedes, bērzi un kādreiz varena ozola pussatrūdējis celms.

Tā aiziet tā pasaules godība, es grūtsirdīgi nodomāju, atcerēdamies šo jau Bībelē pieminēto dzīves patiesību. Viss aiziet, viss iznīkst… Kādreiz vareni valdnieki tiek bāzti cietumos, tiesāti un nošauti. Bagātnieki dzīvi beidz ar ubaga spieķi pie rokas… Bezgala laimīgie kļūst nelaimīgi, un dzīvi beigu beigās vienmēr nomaina nāve.

Kas mums paliek? Kas mūsu dzīvē ir īsts un paliekošs, kas īslaicīgs un nepatiess? Un vai vispār mūsu mūžā ir kaut kas tik vērtīgs un vajadzīgs, ko mums par katru cenu vajadzētu censties iegūt un paturēt?

Lēni pacēlu galvu un ieraudzīju, ka pie mājas, diezgan skaļi sarunādamies, pienāk trīs bravurīga izskata vīrieši un ilgi pēta mājas adresi un vārtus.

—   Haralds Vinters… - skaļi lasīja garākais no pienākušajiem. — Grunts numurs četri simti astoņi… Pumpuru iela desmit… Tas varētu būt šeit. Man šķiet, viņa pirmīt kaut ko teica par Pumpura ielas desmito numuru!

Plecīgs vīrietis, kas bija ģērbies melnā ādas jakā, piekrītoši pamāja.

—Es arī atceros, ka viņa minēja desmito numuru.

Pēc tam viņš paskatījās apkārt, ielas pretējā pusē ieraudzīja mani un nesteidzīgi pienāca klāt.

—   Paklausies, priekšniek! - viņš skaļi uzsauca. - Vai tu te nemanīji..?

Pēc īsa brītiņa viņš sev par lielu pārsteigumu mani pēkšņi atpazina. Un es arī atpazinu.

Pienācējs kādreiz bija visas tuvākās un tālākās apkārtnes lāsts un nelaime Viktors Sabo, jau zēna gados dabūjis iesauku Radža.

Jo viņš izcēlās ne tikai ar tumšu ādas krāsu (viņā ritēja ungāru čigāna asiņu piejaukums), bet ari ar savu nepakļāvīgo, gandrīz vai nevaldāmo raksturu un valdonīgo dabu. Viņš mūždien, jau no skolas laikiem, bija nepārtrauktā konfliktā ne tikai ar vecākiem, kaimiņiem un skolotājiem, bet arī ar likumu. Tikai par smagiem noziegumiem vien vēlāk viņš tika četras reizes tiesāts un pašlaik acīmredzot baudīja kārtējo īslaicīgo brīvības atvaļinājumu…

Es ar šo Jūrmalas un visas kriminālās pasaules slavenību biju pavadījis kopā ne tikai tālo skolas laiku, bet arī pirmos divus sava ieslodzījuma gadus.

Mēs viens pret otru izjutām zināmu cieņu.

-    Hari! - Radža priecīgā pārsteigumā iesaucās un spēcīgi ieblieza man pa plecu. - Veco, labo traperi! No kurienes tu te uzradies?

Es pasmaidīju. Arī man bija prieks redzēt kādreizējo ieslodzījuma biedru.

-    Šodien beidzot no turienes tiku laukā! - priecīgs paziņoju.

-   Bravo! - Radža kliedza. - Tagad mums uz šito lietu būtu steidzīgi jāiedzer! Tev ir kāda pudele?

Es pakratīju galvu.

-    Nav.

-    Kā tad tā? No būra mājās, un nāc tukšām rokām?

-    Vai tu no turienes atgriezies bagāts? - ironiski noprasīju.

Radža smaidīja.

-     Es dzēru četras dienas! Tu tikai padomā, četras dienas vislabākajos Jūrmalas krogos!

-    Ko tagad dari? — painteresējos.

-    Tā… visādi. - Radža no tiešas atbildes izvairījās. - Kas pagadās…

Pēc tam viņš pamāja ar roku pārējiem vīriešiem.

-    Korķi ! Džok ! Nākat iepazīties! Tas ir Haralds Vinters! Pasaul-slavens žurnālists! Mēs ar viņu divus gadus, kā saka, uz vienām nārām… Vispār, dzelzs vecis.

Garais pienāca klāt un pasniedza milzīgu ķepu.

-    Džokijs,- viņš dobjā balsi stādījās priekšā. - Es ari neesmu no bleķa taisīts.

-    Tā izskatās, — noteicu, smagu skatienu nopētīdams Džokija vareno augumu.

Džokijs tikpat vērīgi paskatījās uz mani.

-    Haralds Vinters… - viņš lēnīgi noteica un ar roku pameta uz mājas pusi. - Vai tā nav tavējā pils?

Piekrītoši pamāju.

-    Tā iznāk.

-    Ko tad tu šeit stāvi ? Neviens nelaiž iekšā, vai?

-    Gan jau ielaidīs, - es mierīgi pasmaidīju.

-     Ceri, ceri! - Radža spēji iesaucās. - Tikai neaizmirsti, ka tagad ne tikai manā, bet arī tavā priekšā vienmēr būs uzcelts daudz augstāks žogs, nekā tas bija zonā! Tas būs nepārvarams! Un vienā pusē stāvēsim mēs, bet otrā… dzīvos un priecāsies viņi! Tie labiņie! Tie pareizie! Visi tie čaklie, godīgie un tīrie!

Paņēmu somu, aizgāju līdz vārtiņiem un nospiedu rokturi. Es vairs nevēlējos uzturēties šo drūmo vīru kompānijā.

Džokijs mani negaidīti cieši satvēra aiz rokas.

-    Paklausies, baron! - Džokija balsī skanēja tērauds. — Iegājis iekšā, apskaties, vai tur nav ienākusi meklēt dzīvošanu arī kāda sieviete! Tāda dikti smuka, viegli rozā kleitiņā!

Es saspringu.

-    Kas tu viņai tāds esi? - prasīju. - Vīrs?

-    Ej vien iekšā un apskaties! — Džokijs steidzināja. — Mēs te pēc kāda laika atkal piestaigāsim!

Visi trīs lēnā gaitā aizslāja.

Vārtiņi tagad stāvēja atvērti, bet es iekšā vēl negāju. Mazliet nervozi aizsmēķēju cigareti un domīgi raudzījos uz ielas galu, kur no vakara krēslas iznira manas meitas Kristīnes un Andra jaunavīgie stāvi.

Abi jaunieši, smiedamies un par kaut ko sarunājoties, nevērīgi pagāja man garām. Viņi ielas malā stāvošo cilvēku nemaz nepamanīja.

—    Kristīn! - es meitu skaļi pasaucu.

Jaunieši apstājās un, mazliet izbrīnījušies, paskatījās atpakaļ. Kristīne pirmajā mirklī mani nepazina. Varbūt viņa vienīgi nojauta, kas es tāds esmu.

Viņa pagriezās pret Andri un klusi palūdza: - Ej, lūdzu, augšā! Es drīz nākšu. Tas ir mans tēvs…

Andris saprotoši pamāja un aizgāja.

Es pienācu pie Kristīnes un saviļņots satvēru meitu aiz pleciem.

-   Tu mani vairs nepazīsti? - baiļu pārņemts prasīju. Bērnībā meitene mani ļoti mīlēja, jo es vienmēr biju labā garastāvoklī, nekad īpaši neko neaizliedzu, nebāros, nekontrolēju, ļaudams viņai savas problēmas risināt pašai un būt pēc iespējas patstāvīgai. Bet, ja ģimenē tomēr radās kādi nelieli konflikti vai nesaprašanās, tad tos atrisināju un nogludināju ar asprātīgu humoru un smaidu. Kristīne mani burtiski dievināja. Meitene bija lepna arī par to, ka es bieži uzstājos radio un televīzijā, dikti gudri runāju un biju visai populārs. Nevienam no skolas biedriem tik slavena vecāka nebija, un Kristīnes pašapziņai tas ļoti glaimoja.

Bet tad kādu vakaru pilnīgi negaidīti sievai un viņai paziņoju, ka esmu iemīlējies citā sievietē, ka viņa ir mana darba kolēģe, arī televīzijas žurnāliste, un es esmu nodomājis ar viņu precēties.

Šis trieciens nāca tik pēkšņi un smagi, ka abas sievietes gandrīz nonāca šoka stāvoklī un ilgi nespēja attapties. Pirmajos pēcpaziņojuma mirkļos tas viss šķita tik neiespējami un dumji, ka viņas to uztvēra kā manu kārtējo joku.

Bet tā tomēr bija īstenība. Pēc diviem mēnešiem oficiāli izšķīros, Kristīne ar māti pārcēlās dzīvot mājas augšstāvā, bet apakšstāvs palika manā un jaunās sievas Ligitas rīcībā.

No tā brīža mīlestības, saticības un miera vietā kā brāzmains jūras vējš mājā iedrāzās un palika savstarpēja neuzticēšanās, skaudība, apvainojums un klajš naids…

«Kādēļ tu to darīji?» Kristīne bieži jautāja. «Kāpēc līdz pamatiem vajadzēja sagraut to, kas tik ilgi un ar tādām grūtībām bija uzcelts? Jā, Ligita nenoliedzami ir skaistāka un izglītotāka par mammu, bet Ligita ir auksta, lepna un valdonīga! Turklāt nekādi nespēju ticēt, ka viņa ir spējīga būt uzticīga… Bet mamma vienmēr ir klusa, padevīga un laba. Kāpēc tev viņa bija jāpamet, to apmainot pret skaistu, taču ļaunu sievieti?» To Kristīne nekādi nespēja saprast, varbūt tikai tagad, kad pati sākusi dzīvot pieaugušas sievietes dzīvi, viņa varbūt saprot, ka šķiršanās iemesls varēja slēpties arī manas un mātes seksuālajā nesaderībā, kā arī Ligitas pārmērīgajā erotismā. Jo tik šiku, modernu un seksapīlu sievieti, kāda bija Ligita, patiešām bieži redzētnegadījās.

-    Meitiņ! Vai tu tiešām mani vairs neatceries? - rūgtuma pilns atkārtoju jautājumu.

Kristīne ar asu kustību atsvabinājās no manām rokām.

-     Labvakar, tēv, - viņa diezgan vēsi sveicināja.

Šie vārdi mani saviļņoja. Atkal izstiepu rokas, lai apmīļotu meitu, bet Kristīne ātri atkāpās soli atpakaļ. Tas mani pārsteidza un sarūgtināja. Es tomēr biju iedomājies savu atkalredzēšanos ar meitu daudz siltāku un cilvēciskāku.

-    Tu no manis baidies? -Nē.

-     Kādēļ tad bēdz?

-    Es negribu… - Kristīne izvairīgi noteica.

-     Meitiņ… - man spēji aizžņaudzās kakls. - Tu nemaz nepriecājies, ka es..?

-     Nē! - Kristīne atklāti pateica.

Tas man bija milzīgs pārsteigums.

-    Žēl, - noplātīju rokas un skumji raudzījos uz tagad jau pilnīgi pieaugušo meitu. - Es par šo tikšanos sapņoju piecus gadus.

-   Kaut kā nemaz neticas. - Kristīne paraustīja plecus. — Tavai sirdij taču bija tuvāks cilvēks, par kuru tu varēji izsapņoties…

Tātad nekas tomēr netiek aizmirsts, rūgti nodomāju. Par vienreiz izdarītu kļūdu, maldīšanos vai skaistu neprāta mirkli dažkārt mums jāmaksā visu mūžu…

-    Varēju, jā… - domīgs un mazliet tā kā sašļucis, nolaidu rokas gar sāniem. - Bet es domāju par tevi. Tu esi kļuvusi pavisam cita… Skaistāka. Pilnīgi pieaugusi.

-    Jā, tēt, - Kristīne apstiprināja. - Esmu jau patstāvīga.

-    Vai vidusskolu pabeidzi? - painteresējos. -Jā.

-    Ko tagad dari?

-    Strādāju.

-     Mācīties tālāk negribēji? -Nē.

-    Kāpēc? - vīlies jautāju. - Tas nemaz nebūtu bijis slikti.

-    Droši vien, - Kristīne piekrita. - Taču es negribēju tik ilgi sēdēt mammai uz kakla.

Es to sapratu.

-    Kur tu strādā?

-    Universālveikalā. Majoros.

-    Turpat, kur mamma?

-    Nē. Mamma tagad ir tepat sakņu bodē.

Tas mani nedaudz pārsteidza.

-    Tur taču ir sliktāk.

-    Mammai ir labāk, - Kristīne ātri paskaidroja.

Es apklusu. Pa šiem gadiem droši vien ne tas vien būs mainījies. Un Kristīne ir galīgi izmainījusies. Es viņu visu laiku atcerējos kā jautru, spriganu un ļoti pieklājīgu bērnu, bet tagad manā priekšā stāv tikpat kā sveša jauniete, no kuras jau pa gabalu ledo auksta vienaldzība un atklāta nepatika.

Kas pa šiem gadiem ir noticis ar pasauli un cilvēkiem? Kāpēc neviens no mums nav kļuvis labāks?

-    Es tevi te pirmīt redzēju ar kādu puisi, - jau bez sevišķas intereses turpināju runāt. - Vai esi precējusies?

-    Nē, - Kristīne joprojām atbildēja strupi un neiecietīgi.

Man to bija grūti saprast.

-     Kristīn… Kādēļ tu esi tik auksta? - manā balsī skanēja vilšanās un dziļa sāpe.

-    Bet vai tu pret mums biji siltāks? - Kristīne negaidīti asi prasīja. - Tu pret mammu un mani… biji labs?

Nesapratnē novērsu skatienu.

-    Pagājuši pieci gadi… Nē, nu jau būs seši. Un jūs abas vēl joprojām turat naidu uz mani ?!

Kristīne atspiedās pret nedaudz izļodzījušos sētas stabu un kaut kur dziļi savā dvēselē varbūt saprata, ka viņai pret tēvu laikam tomēr vajadzētu izturēties citādi. Droši vien. Daudz labāk, siltāk, bet viņa to nekādi nespēja. Jaunības maksimālismā un savos priekšstatos par īstu mīlestību Kristīne mani vērtēja ļoti zemu un nekādi nespēja piedot manu toreizējo garīgo un fizisko vājumu.

-   Es domāju, ka tas nekāds naids nemaz nav, - Kristīne sacīja. -Tu pirms sešiem gadiem no mums aizgāji. Tu mūs pameti! Vai tagad tev būtu jābrīnās, ka esi mums kļuvis svešs?

-    Es tev nevaru būt svešs! - neiecietīgi pateicu. — Rēķini kā gribi, es tomēr esmu tavs tēvs!

-     Uz papīra! - Kristīne izsmējīgi atsaucās. - Bet kā ir īstenībā? Kā dzīvē? Kad es tevi esmu sajutusi kā tēvu? Kad tu atradies nemitīgos komandējumos un vēlu vakaros nāci mājās?

-    Tāds bija mans darbs.

-   Vai varbūt tad, kad sāki atklāti krāpt mammu un saieties ar Ligitu?

-    Es tavu māti nekad neesmu krāpis! - iesaucos. - Tu to iegaumē uz visiem laikiem! Es visu darīju godīgi!

Kristīne nicīgi iesmējās.

-    Paskaidro, kā nodevība var būt godīga?

-   Tu ļoti maldies, Kristīn! - manā balsī skanēja dusmas un nožēla. - Man šķiet, tu esi vēl pārāk jauna, lai par šādām lietām… Lai par divu pieaugušu cilvēku attiecībām runātu tik kategoriski augstos toņos. Nodevība… Ko tu, bērniņ, vispār zini par nodevību?

-    Pietiekami daudz, - Kristīne atbildēja. - Sešus gadus mēs ar mammu esam vienas. Tu domā, mums ir viegli?

-    Nē, tā es nedomāju, - atzinos. — Gluži tāpat nedomāju, ka jūsu dzīves vieglumu nez kādēļ būtu jānodrošina tieši man.

-   Jā, tieši tev! — Kristīne nikna atgādināja. - Neaizmirsti, tu taču mammai biji vīrs, abi kādreiz viens otru mīlējāt, par kaut ko sapņojāt, cerējāt, viens otram kaut ko solījāt, varbūt pat zvērējāt! Bet tu neko neesi izpildījis!

Galīgi sadrūmu. Kristīne ar savu nežēlīgo atgādinājumu bija nedaudz uzplēsusi tās vecās rētas, kas vismaz atmiņā mani vēl vienoja ar bijušo sievu Dzintru.

-    Tev taisnība, Kristīn, - domīgs piekritu. - No tā, ko es kādreiz tavai mātei tiku solījis, es patiešām neesmu izpildījis itin neko.

-   Tad uz ko tad tu cerēji? - Kristīne jau mierīgākā balsī vaicāja. - Lai mēs tevi šodien sagaidītu ar rozēm?

Rūgti iesmējos.

-    Ko tu! Uz to nu gan es necerēju!

-    Un tā tava Ligita arī ne ar ko tevi nesagaidīs! - Kristīne indīgi pateica. - Ja nu vienīgi ar savu kārtējo mīļāko!

Turpināju rūgti smaidīt.

-    Vai viņai to mīļāko ir bijis daudz?

-   Neesmu skaitījusi! - Kristīne atcirta. - Bet to taču tu laikam zini, ka Ligita jau pusgadu pēc tavas notiesāšanas iesniedza tiesā prasību par jūsu laulības šķiršanu, lai pēc tammierīgi varētu laist pa labi un kreisi?

-   Es to zinu, - atbildēju. - Viņa divas reizes bija atbraukusi pie manis uz satikšanos un visu pateica.

Kristīnes sejā pavīdēja izbrīns.

-    Un tu viņu nenositi?!

Pienācu tuvāk un atklāti ieskatījos meitas zilajās acīs.

-   Es viņu mīlēju, - klusi atzinos. - Kristīn, ja tu tikai spētu iedomāties, cik stipri es šo sievieti toreiz mīlēju! Man šķiet, tas pat gāja pāri normāla cilvēka saprātam!

Kristīne līdzjūtīgi pamāja ar galvu.

-    Man arī tā šķiet.

-    Ko tagad Ligita dara?

-    Es jau teicu. Dzīvo kopā ar kaut kādu Valdi.

-    Kas viņš tāds ir?

-    Runā, esot liels biznesmenis. Kaut kādas tur firmas prezidents.

-    Vai viņi aizņem visas četras istabas? - es aši painteresējos.

-   Trīs. Dzirdēju, ka mazāko viņi šovasar nezin kāpēc taisoties izīrēt. Varbūt grib kalponi.

-    Kur jūs?

-    Mēs ar mammu, kā agrāk, dzīvojam augšstāvā.

-    Vai mamma joprojām ir viena?

-    Tā, pa pusei, — Kristīne negribīgi atbildēja. - Šad tad pie viņas piestaigā viens paputējis mākslinieks.

-     Kā ir ar verandu? - es ieinteresēts prasīju. — Tā taču ir brīva, vai ne?

Kristīne nobāla un spējās dusmās atmeta ar roku.

-     Nē, aizņemta! — viņa skaļi iesaucās un, kā aizsargādamās, sev priekšā aizlika abas rokas. - Verandā pa vasaru dzīvošu es ar Andri…

-     Nekas, Kristīn, tu ar viņu varēsi dzīvot savā augšstāva istabā, — es nomierinoši pateicu.

Kristīne negaidīti pārvērtās. Viņas acis iekvēlojās atklātā naidā, jo acīmredzami tika apdraudēta viņas izsapņotā laime — būt kopā ar Andri tālāk no mātes acīm un ausīm…

-     Brauc prom! — Kristīne pēkšņi skaļi pavēlēja, nejuzdama ne mazākos sirdsapziņas pārmetumus. Es viņas acīs jau sen biju pārstājis būt tēvs vai vienkārši tuvs cilvēks. Tagad viņas priekšā stāvēja tikai mazpazīstams vīrietis, kurš grib ielauzties viņas iecerētajā dzīves vietā.

-     Dzirdi? - Kristīne turpināja kliegt. - Brauc prom! Vai tad tu neredzi, nejūti, nesaproti, ka neviens tevi te negaida, nevienam tu neesi te vajadzīgs?

Cieši sakodu zobus. Pēdējās cerības bija zudušas. Es līdz ar katru savas miesas šūnu sapratu, ka patiešām piepildās ļaunākais — mani pat negrib ielaist iekšā. Es šiem cilvēkiem esmu kļuvis svešs, nevajadzīgs un ļoti nevēlams. Lai! Ejiet visi kaut uzkārties!

Ja jau karš, tad karš! Ja jau naids, lai ir naids! Es arī jums varu piestādīt savu rēķinu! Un tas nebūs mazs! Tieši otrādi! Tas būs ārkārtīgi liels un smags. Jūs mani negribat sagaidīt kā nelaimīgu cietumnieku, kā kādreiz jums vistuvāko cilvēku… Lai! Es pa šiem gadiem esmu norūdījies. Esmu pārcietis neiedomājamus pazemojumus, pārcietīšu arī šos! Bet jūs velti cerat, ka es padošos. Nē! Vinteri nekad nepadodas! Vinteri tiek sakauti vai arī uzvaram mēs - sena zvejnieku dzimta Rīgas jūras līča krastā.

-    Kristīn! — es skarbi apsaucu nikno jaunieti. — Ko tu runā! Velns parāvis, galu galā, tu taču esi mana meita un šī ir mana māja!

-   Tieši tāpēc es arī runāju, ka esmu tava meita! - Kristīne nerimās. - Viss jau bija piemirsies, kaut kā sācis notrulināties… Katram jau sava dzīve… Ko tu te meklēsi? Ko tu te ceri atrast? Kāpēc atkal visu taisies izjaukt?

Kārtējo reizi skumji pašūpoju galvu.

-     Es neko vairs izjaukt nevaru. Viss iespējamais ir jau sadragāts.

-    Un arī neko jaunu tu uzcelt nevarēsi, - Kristīne noteica.

-   Droši vien, — es piekritu. — Taču šī ir mana māja, Kristīn! Mana! To ir cēlis mans tēvs, un to vēlāk pabeidzu es! Tu to saproti? Es neesmu atgriezies ne no kāda ārzemju izpriecas brauciena! Es piecus drausmīgi garus gadus…

Man aizlūza balss. Es neko vairs negribēju pierādīt vai kādu pārliecināt. Man bija jārīkojas.

-    Bet kas pie tā vainīgs? - Kristīne aizvainota prasīja. - Tu vai mēs?

Mirkli domāju.

-   Ne tu, ne es, ne arī kāds cits, - grūtsirdīgi pateicu, paņēmu somu un gāju uz vārtiņiem. Kristīne to redzēdama, kā kaķene man aizlēca priekšā un ar abām rokām mēģināja atgrūst.

-    Nē! - viņa atkal nikna kliedza. - Es tevi lūdzu! Harald Vinter! Ej prom! Vienalga kur, tikai prom no šejienes! Līdz šim man tevis bija mazliet žēl, bet ja tu atkal ienāksi mājā, atkal visu saārdīsi… Nē!

Es ātri pārdomāju. Es negribēju fiziski cīkstēties, vismaz ar Kristīni ne. Vēlāk mājā un verandā iekļūšu tāpat. Bet tagad lai viņa pazūd! Lai iet pie sava čaļa, lai pastāsta viņam un mātei, ka esmu atgriezies, un lai to uzzina arī tā mauka Ligita! Šī nakts jums visiem būs ļoti nemierīga. Lai nu ko, bet to es jums apsolu!

10.

Atkal apsēdos uz celma, pieveru acis un iegrimu smagās pārdomās.

Tuvāko pasaules daļu lēnām apņēma tumsa.

Kaut kur netālu ierējās suns, bija dzirdamas skaļas cilvēku balsis, sieviešu smiekli, dobjš troksnis un mūzika. Pēc tam viss negaidīti apklusa, un manā apziņā spēji un neatvairāmi ielauzās ne pārāk tālas atmiņas, tie daži gaišākie un paši melnākie dzīves mirkļi, kurus vēlāk tik bieži nožēloju un kuri tik ātri un nežēlīgi izmainīja manu dzīvi…

Šampanietis Pulsar. Tieši no Parīzes. Marlboro cigaretes, laikam no Arizonas štata. Supermoderns dzīvokļa interjers. Gudri, inteliģenti cilvēki. Izsmalcināta sabiedrība. Tur bija pat vairāki ārzemnieki - lepns Ņujorkas advokāts un kāds ļoti enerģisks latviešu izcelsmes biznesmenis no Toronto. Un vēl viens stīvs profesors no Stokholmas. Un sievietes - viena par otru skaistākas un pievilcīgākas. Mana Ligita varbūt bija pati skaistākā, gudrākā un interesantākā no viņām visām. Es uz Ligitu skatījos ar starojošu lepnumu. Manai vīrieša patmīlībai glaimoja apziņa, ka šī sieviete pieder tieši man! Ne amerikāņu advokātam, ne bagātajam Kanādas firmas īpašniekam, pat ne tam ārkārtīgi izsmalcinātajam zviedru profesoram! Un arī manam labākajam draugam Vitoldam ne, kura mājās mēs sagaidījām to nolādēti melno 1991. gadu. Ligita piederēja man! Un tikai man! Skaista, strauja un apburoši eleganta! Sieviete no žurnāla Burda pirmā vāka! Turklāt viņai piemita tik nevaldāms un grūti apmierināms seksuālais temperaments, ka es jau toreiz šad tad sāku bažīties, ko darīšu vēlāk, kad kļūšu dažus desmitus gadus vecāks. Bet toreiz tā bija liela laime būt ar viņu kopā gan darbā, gan viesībās, gan gultā…

«Laimi, veselību, mīlestību!»

Jā! Dodiet! Laimi, veselību un mīlestību… Ja varat iedot. Bet neviens jau nedeva. Ne jūs, ne Dievs.

Jūs varat iedot vienīgi naudu. Varbūt vēl labas pusdienas. Piedevām vēl pieklājīgus, taču ne visai patiesus vārdus. Bet neviens no jums man nespēja iedot ne kripatiņu no savas sirds. Par dvēseli nemaz nerunājot! Un par uzticību nekliedzot! Par mīlestību vispār klusējot. Es mīlestību tagad negribu pieminēt pat domās. Jo tādas nekur nav! Ir tikai maucība! Ir tikai lielais dzīves tirgus, kur viss tiek pirkts un pārdots! Ir tikai nevaldāma miesaskāre un iespējas to apmierināt vai palikt bešā! No šīs seksuālās neapmierinātības neviens gan nemirst, taču dažreiz nojūdzas gan… Es arī biju tuvu šai robežai. Es kā vājprātīgs toreiz gribēju iegūt tieši šo Ligitu! Kāpēc? Priekš kā? Nezinu. Nekad to neesmu spējis izskaidrot. Man bija brīnišķīga sieva un bezgala jauks bērns. Tie uzreiz aizmirsās, tie vienā mirklī pārvērtās svešās personās, nebija vairs vajadzīgi! Toties kā gaiss un miesas barība pēkšņi man bija vajadzīga šī lepnā, karsti aukstā lellīte, kura tik pavedinoši prata smaidīt un mirkšķināt savas lielās, tumšās acis… Nezinu, vai manu nevaldāmo pieķeršanos šai sievietei var izskaidrot tikai ar seksu. Droši vien, ka ne. Tur noteikti bija vēl kaut kas. Acīmredzot tieši tas, ko cilvēki tik bieži apzīmē ar mistiski noslēpumaino vārdu mīlestība. Droši vien. Vai citādi es būtu spējīgs rīkoties tik neprātīgi?

Un tomēr.

Neskatoties uz bēdīgajām sekām, jāatzīstas, ka tas tomēr bija vienreizēji skaisti - kaut uz mirkli nebūt sīkam dzīves grāmatvedim, kurš rūpīgi uz kalkulatora rēķina, ko viņš ar savu rīcību var iegūt, ko zaudēt; kāda cena būs jāmaksā par izšķirošo lēmumu un kvēlajām jūtām… Tagad es zinu, cik tas viss maksā. Parasti gan mīlestība mums nemaksā neko vai arī tā prasa tik daudz, ka mēs nekad nespējam norēķināties un vienmēr tai paliekam parādā.

Un noteikti vēl kādam nelaimīgam un dumjam cilvēkam, kas ar saujā paņemtu dvēseli no tevis mēģinās atdabūt kaut niecīgu daļiņu no tās lielās bagātības, kas sen jau bezcerīgi iztērēta. Vadoties pēc tirgus likumiem, ja jūs savu īpašumu esat izputinājuši abi… Tad neko! Jāizziņo bankrots, mazliet jāparaud un jāmēģina kaut ko iekrāt vai iegūt no jauna. Bet, ja jūsu kopējo bagātību vienatnē vai kopā ar citu ir iztērējis vai nozadzis jūsu uzticamais partneris…

Es varu būt mierīgs. Es zadzis neesmu. Tāpat arī slepus neko neesmu tērējis. Un nevienam neesmu palicis parādā. Neko! Ja nu vienīgi Ligitai… trīs spļāvienus sejā. Vai dūri starp acīm. Vai nazi krūtīs. Vai lodi sirdī. Vai vienkārši smieklus. Skaļus, nicīgus smieklus… Jo, galu galā, kas tas ir, ko tu esi ieguvusi, bet es tik nepelnīti zaudējis? Tā ir dzīve, Ligit. Tik maz un tomēr tik sasodīti daudz…

Biju ļoti uztraucies. Galva kļuva neizturami smaga, dažbrīd tur sadzirdēju kādu iekliedzamies, uz dažiem brīžiem tālumā blāvi pavīdēja apledojusī Brīvības iela, baltā kažokā tērpusies sieviete ar mazu bērnu pie rokas, piedzēries vīrietis, kas pēkšņi sadomāja izskriet dažus metrus pirms braucošās automašīnas, straujā bremzēšana, asais stūres pagrieziens pa labi, tad dobjš blīkšķis, necilvēcīgs sauciens pēc palīdzības, sniega kupena un Ligitas baiļu un lūguma pilnais skatiens…

Lēnām atgriezos tagadnē. Atvēru acis, bet pirmajā mirklī neko neredzēju. Pēc neilga laika tomēr pēkšņi ieraudzīju, ka man blakus stāv veca čigāniete, vērīgi uz mani skatās un kaut ko klusi pie sevis bubina.

-    Neko nesaprotu, nesaprotu…

Uzreiz neapjēdzu, vai redzētais un dzirdētais notiek īstenībā, vai tās atkal ir tikai nogurušo un ļoti uzbudināto smadzeņu izraisīta kārtējā halucinācija…

-    Ko tu nesaproti? - čukstus prasīju.

-    Tavās acīs nodzisusi gaisma, - čigāniete paskaidroja.

-    Tas nekas! - centos veco dāmu nomierināt. — Nekas…

-    Gribi, es to atkal iedegšu! - čigāniete sparīgi piedāvājās, un šķita, ka manās acīs patiešām tūlīt tiks iemesta uguns.

-    Nevajag! — gurdi noteicu. — Es neko vairs nevēlos redzēt.

-    Bet tu redzēsi! - čigāniete sacīja. - Redzēsi vairāk par visiem!

-    Tad tas nebūs taisnīgi.

-    Tu zini, kas ir taisnīgi, kas netaisnīgi? - čigāniete šaubīdamās jautāja.

-    Esmu to izjutis uz savas ādas, - cietā balsī atbildēju.

Čigāniete noliecās zemāk un vēl vērīgāk paskatījās uz manu

sagurušo stāvu.

-    Tagad esi nolēmis padoties? - viņa prasīja.

Nedaudz apmulsu, tad domīgs pašūpoju galvu.

-    Es kādreiz… pirms sešiem gadiem gāju pretī lielai gaismai, bet tagad, kā redzi, esmu ietriekts dziļā tumsā. Ja tu kaut ko saproti no šīs pasaules un cilvēkiem, tad pasaki - kādēļ tas tā ir noticis?

Čigāniete iesmējās.

-    Tā tas notiek vienmēr! Pārāk spoža gaisma apžilbina…

-    Tu neesi sevišķi gudra.

-    Man sevišķi gudrai nemaz nav jābūt! - čigāniete turpināja smieties. - Pietiek ar to, ka es daudz ko zinu.

-    Kaut kā nemaz neizskatās.

Čigāniete vispirms ar abām rokām sabužināja savus ogļu- melnos matus, nedaudz sakārtoja uz pleciem uzmesto sarkanraibo lakatu, sašūpoja varenās krūtis, tad strauji noliecās tuvu manai sejai.

-    Gribi, es tev pateikšu tavu nākotni?

Dažus brīžus šaubījos, tad izlēmis, ka tik un tā neko zaudēt nevaru, čigānietei lēni pastiepu atvērtu plaukstu.

-    Saki!

Čigāniete roku atgrūda un izskatījās gandrīz vai apvainojusies.

-     Man nav vajadzīgas tavas roku līnijas! Tavs liktenis ir ierakstīts acīs!

Viņa paliecās vēl tuvāk, hipnotizējoši raudzījās manās acu zīlītēs un atkal sāka klusi murmināt.

-   Tu esi nogājis tālu ceļu… Kroņa māja. Melns krusts. Kaut kas ļoti auksts.

-     Kas vēl? - diezgan vienaldzīgs vaicāju.

-     Krusts ir neticami smags… - čigāniete nedaudz izbrīnījusies turpināja. - Tu knapi spēj to noturēt.

-    Nekas! - es zīlētāju iedrošināju. - Noturēšu! Kas vēl?

-   Tu esi uzņēmies… - čigāniete gribēja turpināt, tad apmulsusi aprāvās. - Es te kaut ko nesaprotu…

-    Skaties dziļāk! — devu padomu. Čigāniete brīdi klusēja, tad domīga noteica:

-    Uz tavas dvēseles guļ milzīgs grēks…

-    To es zinu! — nepacietīgi iesaucos. - Runā tālāk!

-    Savādi… — Veco dāmu joprojām māca stiprs apmulsums.

-    Man tas liekas pat neticami…

Čigānietes seja beidzot atplauka, un tā kļuva gaiša un apmierināta.

-    Tavs grēks ir tīrs! - viņa negaidīti un pat priecīga paziņoja.

-    Tik tīrs kā mirdzošs kalnu sniegs vai bērna asara uz mātes vaiga. Tu esi nevainīgs!

Man atlika tikai pasmaidīt. Es pats jau to zināju.

-   Tu tik gari nemuldi par pagātni! — es teicu. - Labāk pasaki, kas mani sagaida nākotnē?

Čigāniete spēji sadrūma un neslēpa savu uztraukumu.

-    To es tev labāk neteikšu! Nē, nē! - viņa atgaiņājās.

-    Vai kaut kas briesmīgi slikts?

-    Sliktāk vairs nevar būt… - čigāniete atklāti pateica un ātri atvirzījās tālāk. Izskatījās, ka viņa jau gatavojas uz bēgšanu.

-   Saki droši! - es viņu mēģināju uzmundrināt. — Mani nekas nebaida. Savā mūžā esmu pieredzējis tik daudz ko…

Čigāniete kratīja galvu, un viņas bezdibenīgi melnajās acis pavīdēja šausmas.

-    Kungs… To tu vēl neesi piedzīvojis…

-    Kas tas ir? — ātri prasīju.

-    Tas ir… Kungs…

Čigāniete pakāpās vēl soli tālāk un dobjā aizkapa balsi negaidīti pavēstīja.

-    Šonakt… Tu mirsi… Šonakt… Tieši šonakt tu mirsi…

Čigāniete vēl dažus mirkļus nekustīga stāvēja, tad pa šauro

ielu metās bēgt uz jūras pusi. Acīmredzot viņai bija grūti, nepatīkami un ari neizturami smagi sarunāties ar cilvēku, kuram pēc Lielās Tiesas sprieduma dzīvošanai bija atlikušas vairs tikai dažas stundas…

Domīgs paliku sēdot. Čigānietes teiktais mani sevišķi nesatrauca. Es biju gatavs uz visu…

Pēc tam, kā tajā Jaungada nakti, atkal sadzirdēju ātrās palīdzības un policijas mašīnu griezīgās sirēnas, kliedzienus un vaidus, baismīgu klusumu un skaļus soļus, strauji pacēlu galvu un ieraudzīju, ka tagad man blakus nemanot ir nostājusies jauna sieviete, kura savu vingro augumu nez kāpēc ietinusi caurspīdīgā sengrieķu tunikā…

-    Kas tu tāda esi? - klusi jautāju. - Ko tu te meklē? Vai ari tu gribi man izzīlēt nākotni?

Sieviete šķelmīgi pasmaidīja, vijīgām roku kustībām vairākas reizes pieskārās manai galvai un pavedinoši čukstēja:

-    Man nekas nav jāzīlē! Es tāpat zinu visu.

-    Ko tu zini?

-    Ka tava nākotne esmu es. Sieviete…

Spēji sapurināju galvu, kā gribēdams aizdzīt visus šos rēgus vai sapņus…

-    Kaut kādi murgi…

-    Skaties, skaties! - sieviete aicināja. - Es esmu Mīlestība…

Man pēkšņi uznāca dusmas un pat nelielas bailes. Kaut kur

no zemapziņas dziļumiem pēkšņi izlauzies, skaidrais sievietes tēls pat netaisījās nekur pazust. Tas tepat vien stāvēja, mani uztraukdams un kaitinādams.

-    Nemelo! - es nikni pateicu. - Tu nevari būt mīlestība! Turklāt vēl ar lielo burtu!

-    Kādēļ gan ne?

-    Tādē|, ka tu visa esi balta. Tīra un skaidra.

Sieviete jutās neviltoti pārsteigta.

-    Kādai tad man vajadzēja būt?

-     Vai tad tu nezini? - nicīgi jautāju. - Parādi man kaut vienu cilvēku, kas uz šīs pasaulītes ir redzējis baltu mīlestību?! Tādu nav! Jo mīlestība vienmēr ir melna! Kā ar darvu aplieta! Kā ar nakti apklāta!

Sieviete vēlreiz ar savu slaido roku pirkstu galiem pieskārās manai galvai un pleciem. Nepatikā nodrebēju.

-Aizmirsti! - sieviete maigi pateica. - Lai pāriet tavas sāpes un norimstas naids! Skaties! Es esmu balta! Es esmu atnākusi pie tevis…

Rūgti pavīpsnāju. Viss pasaules skaistums ar roku aizsniedzams! Es esmu atnākusi… Ko vēl patīkamāku vīrietis varētu dzirdēt? Bet arī es pašlaik esmu atnācis… Atgriezies pie kādreiz sev vistuvākiem cilvēkiem, taču… es nevienam neesmu vajadzīgs! Un pats nevienam vairs neticu. Pat šim baltajam sapnim ne.

-     Redzi, draudziņ, - grūtsirdīgi noplātīju rokas. - Man nupat kāda veca čigāniete pateica, ka es šonakt nomiršot. Ko es ar tevi lai iesāku?

Sieviete izstiepa rokas pret manām krūtīm, un es uzreiz sajutu to siltumu un maigumu.

-    Paņem mani! — sieviete draiski iesaucās un, kā aicinādama nākt viņai līdzi, sāka lēnām attālināties. - Paņem! Un tu nekad nemirsi! Nekad!

Strauji uzlēcu kājās, bet sieviete pēkšņi izgaisa.

Es jau kuro reizi konstatēju, ka mani nervi kļuvuši ļoti vāji… Un psihe ievainota. Arvien biežāk parādās krāsainas halucinācijas, dažādi murgi, šausmu pilni sapņi un nemotivētas bailes…

Ja es šo nakti pārdzīvošu, tad vistuvākajā laikā būs jāaizbrauc uz kādu sanatoriju. Vai arī vienkārši dažas dienas tāpat vien jānosēž jūras krastā, vai jānoklaiņo pa mežu, līdzi paņemot mazu bērnu vai suni…

Verandas ārējās durvis nebija aizslēgtas.

Es bez grūtībām iekļuvu iekšā, pēc brīža iededzu gaismu un ārkārtīgi saviļņots paraudzījos apkārt. Te nekas daudz nebija mainījies. Plašās telpas vienā malā stāvēja tas pats vecais dīvāns, tālāk greznojās divi mīksti atpūtas krēsli, trīsstūrains galds, etažere ar grāmatām un vēl viens guļamais — neliela kušete.

Jaunums bija koši dzelteni aizkari un kāda glezna, kur spilgtām, sulīgām krāsām mākslinieks bija attēlojis karstu vasaras dienu, ziedošu pļavu un kailu pusauga meiteni, kura, skatīdamās uz sauli, plūca koši sarkanas magones…

Nometu somu ar savām cietumnieka drēbēm turpat netālu no durvīm un, apsēdies uz dīvāna malas, pirmo reizi kopš atbrīvošanas mirkļa jutos daudz maz apmierināts un varbūt pat laimīgs.

Beidzot es biju mājās!

Piecu gadu ārprāts ir beidzies. Nav vairs pratināšanas, tiesas, smirdošas kameras, rīta un vakara pārbaudes, rupjības, lamas, ņirgāšanās, karceris, sevis aizstāvēšana ar dūrēm vai dzelzs stieni, smags, vienmuļš darbs, pastāvīgs izsalkums, ilgas pēc brīvības un kaut kā ļoti tīra un svēta…

Lēnām atlaidos guļus, ilgi raudzījos griestos, tad, it kā visu apkārt esošo gribēdams sevī uzsūkt uz mūžīgiem laikiem, vēlreiz pārlaidu vērīgu skatienu skaistajai telpai.

Jā, viss bija tā, kā tam vajadzēja būt. Pazīstama lietu un dzīves kārtība. Vienīgi pirms pieciem gadiem, lēti noticēdams kādai sievietei, es šo ierasto notikumu secību biju stipri izjaucis. Es apzināti uzspridzināju savu dzīvi, gluži tāpat kā pirms tam nepārvaramā vēlēšanās būt mīlētam bija uzspridzinājusi manu veselo saprātu…

Bet tagad viss ir normāli. Viss kārtībā! Esmu atgriezies mājās, un paliec sveiks nīstais cietum, un arī jūs - visi zagļi, laupītāji, krāpnieki, izvarotāji, bandīti un slepkavnieki! Neviens no jums man nekļuva draugs, taču mēs diezgan godīgi, draudzīgi un ar zināmu cieņu viens pret otru kopīgi vilkām savu smago katordz- nieku krustu…

Atzīšos, man bija smagi. Dažkārt bija pat tik ellīgi grūti un nepanesami, ka es šad tad jau sāku domāt par iespēju labprātīgi pazust no zemes… Gulēju, cieši sarāvies zem plānās cietuma segas, un neskaitāmas reizes izmisuma un galējas bezcerības pārņemts, sevī kliedzu: «Apturiet šo pasauli! Es gribu izkāpt!!! Es vairs nevēlos būt kopā ar šiem nežēlīgajiem noziedzniekiem, bet neizjūtu arī ne mazāko vēlēšanos atkal atgriezties brīvībā starp it kā normāliem cilvēkiem, kuri vairums tomēr ir tādi paši nelieši kā šīs drūmās zonas iemītnieki… Es vairs negribu ļaunumu, naidu, skaudību, mantu, naudu, slavu, spožu karjeru un sieviešu miesu… Es šo pasauli ienīstu, ienīstu visus cilvēkus un pats sevi. Es gribu izkāpt! Es gribu pārsēsties citā tramvajā un aizbraukt uz to Visuma stūri, kur nebūs nekas. Ne dzīvība, ne nāve…»

Pēc neilga laika mazliet nomierinājos un atcerējos to skaisto jaunības laiku, kad tēvs jau bija pabeidzis šīs mājas pirmā stāva būvi, bet pats tajā vasarā, atgriezies no Līgo balles Slokas kultūras namā, šeit pirmo reizi atvedu kādu jauku un pakļāvīgu meiteni… Pēc tam šai verandā bija pabijušas daudzas vieglprātīgas jaunietes, kuras visas uz dzīvi un vīriešu un sieviešu intīmajām attiecībām raudzījās bez jebkādiem aizspriedumiem un liekām ilūzijām… Ļoti dabiski. Un ļoti pareizi! Viss, kas seko pēc šim attiecībām, ir tikai cilvēka paša izgudrojums, turklāt bieži nevajadzīgs un stipri samākslots. Dabai nav vajadzīgi nekādi mīlestības solījumi vai nākotnes cerības. Dabai ir pilnīgi vienalga, vai jūs nākamajā rītā vēl palieciet kopā, vai arī aizejat katrs uz savu pusi. Dabai ir ārkārtīgi svarīga vienīgi jūsu pirmā satikšanās un fiziskā saskare. Tāpēc daba jau miljoniem gadu tik centīgi rūpējas, lai neviens šo iespēju tā arī garām nepalaistu…

Vēlāk šeit atvedu arī Dzintru Sutu. Mēs bijām nejauši satikušies Rīgas centrā, pie Brīvības pieminekļa, un man Dzintra uzreiz iepatikās. Viņa bija vidēja auguma, ar tieksmi uz nelielu korpu- lenci, kas tai piedeva kārdinošu garda kumosiņa izskatu. Dzintra nebija klīrlga, viņa Rīgas nomales mazā dzīvoklītī bija uzaugusi bez vecākiem, vienmēr juzdama lielu trūkumu, pat nabadzību, un varbūt tieši tāpēc pēc rakstura bija sirsnīga, izpalīdzīga un vispār kolosāli laba sieva. Mēs laimīgā laulībā, praktiski bez jebkādiem asiem strīdiem vai skandāliem, nodzīvojām četrpadsmit gadus, kad pēkšņi un neatvairāmi manā dzīvē iebrāzās Ligita.

Vai es to tagad nožēloju?

Grūti pateikt. Tajos brīžos, kad krūtis nepilda naids, mana dvēsele stāv auksta un tukša…

Kaut ko nožēlot laikam būtu muļķīgi. Izmainīt taču tik un tā neko vairs nevar! Bez tam, vai vispār ir iespējams izmērīt vai nosvērt cilvēka ilgas, alkas, laimi, mīlestību, tieksmes un visu to, kas dažreiz tik brāzmaini un pavēloši laužas ārā no mūsu zempaziņas dzīlēm?

Laikam biju iesnaudies, jo nedzirdēju, kā verandā ienāca Dzintra, kā viņa nostājās blakus un ilgi skatījās uz cilvēku, kas viņai kādreiz bijis tik tuvs un vajadzīgs. Tagad Dzintrā atklāts naids strauji mijās ar vēl palikušajām mīlestības druskām un tīri cilvēcisku žēlumu.

-    Harald! - viņa skaļi uzsauca un apsēdās vienā no mīkstajiem atpūtas krēsliem.

Es asi uztrūkos augšā, ātri novērtējis situāciju, sapratu, ka nekādas briesmas nedraud, un mierīgs pasmaidīju.

-    Labvakar, Dzintra! — klusi sveicināju.

Dzintra sveicienu neatņēma. Viņa tikai skumji pakratīja galvu un mazliet nervozi sagrozījās krēslā.

-    Tomēr tu atvilkies uz šejieni… - viņa nožēlas pilnā balsī konstatēja.

Neveikli pasmaidīju.

-    Tā nu iznāk… Domāji, uzreiz iešu kur citur?

-Jā, Harald, - Dzintra vēsā balsī atzinās. - Es tā biju cerējusi.

Bez sevišķām emocijām nopētīju savu bijušo dzīves līdzgaitnieci. Viņa bija manāmi pārvērtusies. Kļuvusi nedaudz pilnīgāka, taču resna vēl nebija. Seja gan likās nogurusi un pa šo laiku novecojusi. Bet visvairāk mani pārsteidza Dzintras balss un acis. Tajās vairs nemirdzēja tas siltais, klusais un patīkamais starojums, ko laikam izstaro ikviena sieviete, kas ir laimiga un pilnībā apmierināta ar savu ģimenes dzīvi un dzīvi vispār. Tagad Dzintras acīs ik pēc brīža iegailējās naida dzirkstis. Tās mani nebiedēja, bet darīja uzmanīgu. Arī balss Dzintrai bija pārvērtusies līdz nepazīšanai. Agrāk silti samtaino tembru bija nomainījusi kāsējoša un dobja skaņa.

Droši vien sākusi dzert un arī smēķēt, es nodomāju un vēlreiz jutos nedaudz vainīgs.

-    Man citur nav kur iet, - klusi pateicu.

Dzintra neiecietīgi atmeta roku.

-   Es nerunāju par to! Kādēļ tu negāji pie viņas? Pie tās savas Ligitas?

Izteiksmīgi noplātīju rokas.

-    Viņa vairs nav mana.

-     Žēl? - Dzintra indīgi vaicāja.

-    Jā, - godīgi atzinos. — Man ir pat ļoti žēl. Tad, kad es toreiz, aizgāju no tevis… Tev taču arī laikam bija mazliet žēl, vai ne?

Dzintra tikko valdījās no aizturētā niknuma.

-    Tu man izpostīji visu dzīvi! — viņa dusmīga pateica un apzināti vai neapzināti abu roku pirkstus savilka dūrēs. - Visu dzīvi… izpostīji.

Es neko neiebildu. Tā arī bija. Taču…

-    Ligita savukārt izpostīja manu dzīvi, - es atgādināju.

Dzintra jutās gandarīta. Viņas apaļā seja pilnīgi staroja saldā

atriebības tīksmē.

-     Neko labāku tu ari nebiji pelnījis! - viņa apmierināta noteica.

-    Var jau būt… - domīgs noliecu galvu.

Pēc tam ilgi klusējām. Par ko tobrīd domājām, neviens tā arī nekad neuzzinās, bet visai iespējams, ka mēs tieši tajās, ātri skrejošajās minūtēs atcerējāmies kaut ko no savas kopīgās pagātnes, kaut ko skaistu un nekad vairs neatkārtojamu.

Tā arī bija. Dzintra pēkšņi atmaiga un pat nedaudz paliecās tuvāk uz manu pusi.

-    Atceries… - viņa negaidīti sacīja. - Atceries, Hari… Tas bija septiņdesmit septītajā gadā. Septītajā maijā. Tieši pulksten septiņos vakarā…

-    Jā, Dzintra, - arī es nedaudz pakavējos atmiņās. — Tu stāvēji pie Brīvības pieminekļa un gaidīji divpadsmito trolejbusu.

-    Astoto! — Dzintra ātri palaboja. - Toreiz pie Brīvības pieminekļa astotajam un devītajam trolejbusam vēl bija galapunkts.

-Jā, jā! - piekrītoši pamāju. - Tev toreiz mugurā bija sarkans mētelis ar tādām jocīgi platām piedurknēm, bet galvā balta berete. Tu izskatījies it kā būtu atnākusi uz satikšanos.

Dzintra atmaiga pavisam. Viņa pēkšņi kļuva pat skaistāka.

-   Harald… - Dzintra izskatījās tikpat laimīga un uztraukusies kā toreiz. - Kad tu man tovakar piesējies… Kad mēs patiešām uz nākamo dienu norunājām satikšanos… Kad tu pirmo reizi pie manis paliki pa nakti… Kad mēs apprecējāmies, un tu mani atvedi uz šo skaisto māju… Kad piedzima mūsu Kristīne… Vai tad mēs viens otram nevēlējām visu to labāko? Vai mēs neticējām, ka būsim laimīgi? Vai mēs, Harald… Vai mēs viens otru nemīlējām tik stipri, ka pat viens vakars vienam bez otra jau šķita kā pasaules lielākā mocība?

-    Jā, Dzintra, tā tas patiešām bija, - es piekritu.

-    Bet kādēļ tas beidzās?

Domīgs paraustīju plecus.

-    Tādēļ…

-    … ka atnāca vēl lielāka, vēl stiprāka un gaišāka mīlestība? — Dzintra jautāja un viņas nedaudz aizsmakušajā balsī bija skaidri jaušama inde.

Es atklāti ieskatījos viņai acīs.

-    Kāda tam vairs nozīme?

65

-   Nozīme ir liela, - Dzintra ātri pateica un bija grūti saprast, vai viņa grib salīgt mieru, vai arī savu naidu pret mani uzkurināt vēl lielāku. - Ja tu vēl atceries… Es tev nebiju slikta sieva. Es labi pratu gatavot ēst, biju uzticīga, neko daudz nerunāju pretī, sevišķi dumja arī nebiju un šo to sapratu arī no gultas mākslas…

6 — 382

Vismaz tu ar mani vienmēr biji apmierināts. Kas tev trūka, Harald? Ko tev vēl vajadzēja?

-    Neko, - es negribīgi atbildēju.

-    Tad kādēļ tu mani atstāji? — Dzintra bargi prasīja, un es gandrīz vai ar šausmām sapratu, ka mana bijusī sieva atkal kārtējo reizi alkst noskaidrot mūsu savstarpējās attiecības. Pat pēc sešiem šķiršanās gadiem! Bet nekādas attiecības jau vairs nepastāvēja. Bija tikai rūgtas atmiņas un viegla nožēla. Tam, kas kādreiz bija noticis mūsu starpā, visiem vārdiem, solījumiem, cerībām, pieradumiem, mīlestībai, ikdienas rūpēm, seksuāli piepildītajām naktīm, pat bērnam un četrpadsmit gadus ilgajai laulībai šodien jau vairs nebija nekādas nozīmes!

-    Tu atkal visu gribi malt augšā? - es uzprasīju.

Dzintra pēkšņi uzlēca kājās, pieskrēja man klāt un izskatījās,

ka ir gatava tūlīt mesties manvirsū ar kulakiem. Acīmredzot sešus gadus krātais naids un pazemojums, neizdevusies dzīve un diezgan vājās nākotnes izredzes šo sievieti negaidīti darīja niknu un ļoti agresīvu.

-    Harald Vinter! - Dzintra sāka kliegt. - Es tevi ienīstu! Tu dzirdi? Ienīstu!

Drūmi klusēju. Sapratu, ka pašlaik ar šo sievieti ir pilnīgi velti strīdēties, vislabāk būtu neteikt nevienu vārdu, viņu vienkārši izmest laukā no verandas, apgulties uz vecā dīvāna un mēģināt aizmigt. Bet es tomēr nenocietos. Man ļoti gribējās pateikt vismaz to, par ko tik bieži cietuma bezmiega naktīs biju domājis un apcerējis. Tā patiesībā bija vienkārša dzīves patiesība, situācija, kādā nonāk gandrīz katra otrā sieviete un vīrietis, taču vienmēr vismaz viens no viņiem to uztver kā milzīgu traģēdiju vai vislielāko nodevību…

-    Apklusti! - es pavēlošā balsī pateicu. — Tās ir tavas tiesības - kādu mīlēt vai nīst! Bet padomā ar prātu! Kādēļ tu te esi atnākusi man atkal kaut ko pārmest?! Jau pirmajā brīvības dienā! Ko es tādu esmu izdarījis? Pirms sešiem gadiem iemīlēju citu sievieti! Citu, nevis tevi! Nu un tad? Tātad tas ir baigu baigais noziegums? Mīlēt kādu cilvēku?! Atbildi! Ja mīl tevi, tad viss ir kārtībā, vai ne? Bet, ja mīl kādu citu, tad tas uzreiz ir melns nodevējs un noziedznieks, tā?!

Dzintra uzreiz redzami sašļuka, varbūt arī nedaudz nomie- ri-nājās vai nobijās, aizgāja atpakaļ pie krēsla, neveikli apsēdās, zemu nolieca galvu un šņukstēdama atgādināja: - Bet tu taču patiešām arī kļuvi noziedznieks…

-    Ar to tad tev arī vajadzēja sākt! — es sacīju.

-    Man ne ar ko nevajadzēja sākt, - Dzintra gurdi noteica, un viss viņas izskats un izturēšanās nepārprotami liecināja, ka dzīve viņu ir sakāvusi. Viņa vēl grib it kā cīnīties, grib pretoties, uz kaut ko vēl cerēt, bet…

Piecēlos, pagāju dažus soļus uz priekšu, lēni notupos Dzintras priekšā un uzliku roku uz viņas ceļgala.

-    Piedod! - es, jūtot patiesu žēlumu pret šo sievieti, klusi palūdzu. - Es tev nekad neesmu vēlējis neko sliktu.

-    Bet es tev gan! - Dzintra atkal atdzīvojās. - Es tev vēlēju visu to sliktāko, ļaunāko, riebīgāko! Un kad notika tā avārija… Tas nelaimes gadījums ar to puiku… Zini, es pat priecājos! Jā! Es sapratu, ka Dievs mani nav atstājis! Tu tomēr saņēmi sodu!

Sāji pasmīnēju.

-Jā, Dzintra. Tavi lāsti piepildījās…

Dzintra izslējās taisna, senais naids kaut kur pazuda, un visu viņas papluinīto dvēseli negaidīti pārņēma ilgi nemanīts maigums, atdzisušajā sirdī ieplūda silta līdzjūtība, un viņa vairākas reizes viegli noglāstīja manus īsos sirmos matus.

-    Vai tev tur bija smagi? - viņa līdzcietīgi painteresējās.

-    Labāk jau neprasi… - es nopietns atbildēju.

-    Es pat dažreiz iedomājos… - Dzintra atzinās. - Tu nemaz dzīvs no tā lēģera neiznāksi.

-     Daudz jau arī netrūka.

Dzintras seja atkal spēji satumsa.

-    Un tas viss tikai tās Ligitas dēļ! - viņa dusmās iesaucās. - Kādu laimi tu ieguvi?

Es atrāvos no Dzintras, aizgāju līdz verandas pretējai sienai, nostājos iepretim gleznai un ilgi raudzījos uz to.

-     Par kādu laimi tu runā? - pēc laba briža vaicāju.

-     Par to, ko tu neesi ieguvis ne ar mani, ne Ligitu, ne…

Es ar izstieptu roku norādīju uz gleznu.

-    Laime… - Manā balsī skanēja izsmiekls un dziļš rūgtums. - Redzi, šī meitene ir laimīga! Viņa mierīga, saules staru apspīdēta, plūc puķes un pat nenojauš, cik riebīga ir pieaugušo cilvēku pasaule! Bet īstenībā… Vienīgā īstā laime ir tikai mūsu nespējā zināt to, kas ar mums var notikt rīt.

-     Muļķības! - Dzintra sirdīga iebilda. - Es gan zinu, kas mani sagaida rīt, parīt, aizparīt, pēc mēneša, gada un tā tālāk līdz kapa malai!

-    Tev vēl var paveikties, - gribēju viņu iedrošināt.

Dzintra parupji iesmējās.

-    Četrdesmit pieci gadi! Uz ko es vēl varu cerēt? Varbūt uz tevi?

Atgriezos pie dīvāna un atkal apsēdos.

-    Man Kristīne teica… Tev esot kāds draugs.

Dzintra atkal zemu nolieca galvu, un viss viņas tuklais ķermenis raustījās no tām sāpīgajām dzīves un cilvēku netaisnībām, kas viņu bija piemeklējušas pēdējos mūža gados.

-     Ko Kristīne zina! - Dzintra elsoja. - Draugs! Nodzēries aktieris, kurš tagad mūsu veikalā strādā par krāvēju!

Pēc šī atzinuma Dzintrai vēlreiz krasi mainījās garastāvoklis. Varbūt viņai pēkšņi šķita pazemojoši būt kopā ar noplukušu veikala strādnieku, varbūt viņa atcerējās tās laimīgās dienas un gadus, ko bija pavadījusi kopā ar mīlošo, gādīgo, turīgo un slaveno Haraldu Vinteru… Katrā ziņā Dzintra steidzīgi sakārtoja matus, * apģērbu un, pieskrējusi pie manis, negaidīti apkrita ap kaklu un lūdzoši skatījās acīs.

-    Hari! — viņa izmisusi čukstēja. - Glāb mani! Man riebjas mans darbs, riebjas tas izbijušais aktieris, riebjas vientulība… Kristīne arī jau liela, viņai sākusies sava dzīve. Bet es kā pēdējā nabadze katru vakaru sēdu pie loga un gaudoju kā suns!

Man Dzintras atkal kļuva nedaudz žēl, bet ne vairāk. Visas siltās jūtas un mīlestība pret viņu jau sen bija atdzisusi un bezcerīgi

izgaisusi pelēkajā pagātnes miglā. Bez tam, es visus baigos ieslodzījuma gadus patiešām pret sieviešu dzimumu izjutu stipru riebumu un nicinājumu, tā kā acīmredzot, lai atkal varētu atgūt ticību sievietes jūtām, vārdiem, uzticībai un mīlestībai, manā apziņā vajadzēja notikt daudz spēcīgākam psiholoģiskam satricinājumam.

Neuzkrītoši atbrīvojos no Dzintras apskāviena, piecēlos un atgāju dažus solus sānis.

-Jā, starp citu, Dzintra… Vai tev suņa vairs nav? Kur palicis mūsu Ronijs?

-    Ronijs nomira, - Dzintra joprojām šņukstēdama pastāstīja. - Pēc tiesas, kad tu vairs neatgriezies mājās, Ronijs kļuva nervozs, tūlīt pārstāja ēst, gulēja vārtu priekšā un gaidīja tevi atgriežamies. Man šķiet, viņš nomira no skumjām.

Arī man kļuva loti skumji. Vilku sugas suns Ronijs man bija labākais draugs un tāds, izrādās, viņš bija palicis līdz galam.

-     Neviens cilvēks nav tik uzticīgs kā suns vai zirgs. Vai kā gulbis. Cilvēks ir vissliktākais no visa dzīvā…

Bet Dzintru suns vairs neinteresēja, kā neinteresēja pārējie cilvēki. Viņu tajā brīdī saistīju vienīgi es un pašas turpmākā dzīve.

-    Hari! - viņas balss bija pati cerība. - Varbūt sāksim atkal visu no gala?

69

Man tāda iespēja šķita pilnīgi nereāla, varbūt pat absurda. Kas pagājis, tas pagājis uz neatgriešanos! Un, ja dažreiz gadās daudz maz sekmīgi atjaunot vai restaurēt kādu sabrukušu māju vai gleznu, tad pilnībā atjaunot kādreizējo divu cilvēku mīlestības templi nevienam vēl nav izdevies. Ne tāpēc, ka trūktu izcilu meistaru. Vienkārši vairs nav vajadzīgo celtniecības materiālu. Un, lai cik arī būtu žēl, tāpat nevienam uz šīs pasaules vēl nekad nav izdevies no pagājušo laimes dienu bagātības atgūt kaut tik daudz, lai atkal varētu piedalīties spēlē un vēlreiz pamēģinātu veiksmi sasodīti mānīgajā mīlestības biržā. Tur atkārtotu laulību akcijas ir vislētākās, tādēļ arī iespējamo dividenžu likmes ir viszemākās…

6- — 382

-    Hari! - Dzintra turpināja cerēt. - Varbūt atkal visu sāksim no gala?

-    Varētu jau mēģināt, bet… Tad mums jāaizmirst pagātne.

-    Aizmirsīsim! — Dzintra apņēmīga aicināja. — Ņemsim un aizmirsīsim!

-Kā?

-    Vienkārši par to vairs nedomāsim!

-    Tas nav iespējams.

-    Kādēļ nav iespējams?

-      Tādēļ, ka mēs vēl esam dzīvi, - es mazliet nepacietīgs atbildēju. — Mums ir atmiņa un mums vēl ir…

Dzintras cerības atkal strauji sabruka, un patīkamo gaidīšanas satraukumu spēji nomainīja jaunas dusmas. Viņa laikam saklausīja ko tādu, ko uzreiz nespēja aptvert.

-     Vai tiešām, Harald…? - viņa skaļi iesaucās un skatījās uz mani gandrīz vai kā uz vājprātīgo. - Vai tu patiešām vēl mīli Ligitu?!

Domīgs klusēju.

-    Vai tu zini, cik viņa pa šiem gadiem šeit ir vedusi vīriešus? Desmitiem! Tu dzirdi, Hari! Desmitiem!

Es to, protams, nezināju, taču nojautu gan. Jau tad, kad mēs vēl nebijām precējušies, visās televīzijas redakcijās vīrieši skaļāk vai klusāk apbrīnoja Ligitas ārkārtīgi uzkrītošo seksuālo pievilcību, kurā acīmredzot tik ļoti atklātā veidā izpaudās arī visa viņas cilvēciskā būtība. Sekss un erotika Ligitas dzīvē patiešām ieņēma nesamērīgi lielu vietu, taču viņa savus mīļākos tomēr izvēlējās ar tik lielu rūpību un uzmanību kā izsmalcināta saimniece tirgū izmeklē labākos pārtikas produktus. Tikai skaistāko, tīrāko un stiprāko.

-      Neuztraucies! - es nicīgi teicu. - Es viņu nemīlu. Un nemīlu arī tevi! Ja runājam atklāti… Es vispār vairs nemīlu nevienu! Viss! Nevienu! Ne godīgās, ne draiskās! Pietiek! Manī visas smalkās jūtas ir iznīcinātas! Saproti? Ej projām, Dzintra! Tagad manī sievietes izraisa vienīgi riebumu! Rie-bu—mu!

Dzintra spējās bailēs atkāpās uz durvju pusi, netālu no tām apstājās un juta, ka visa viņas dvēsele vēlreiz piepildās ar melnu naidu pret šo skaļi runājošo vīrieti, kas viņu pirms sešiem gadiem bija tik nekrietni atstājis un vairs nevēlējās atgriezties… Un viņš te atkal taisās dzīvot. Katru dienu viņš šeit būs jāredz un viss jāatceras… Nē!

- Tu patiešām esi nolādēts! - Dzintra spalgi iesaucās, un naida pilnajā balsī tūlīt bija saklausāmi atklāti draudi. - Tu tikai nedomā, ka varēsi šeit mierīgi dzīvot! Nekad! To es tev apsolu! Es izdauzīšu visus logus, caurām naktīm uz visskaļāko uzgriezīšu radio un, beigu beigās, ja tu rīt pat no šejienes neaizvāksies, es šo māju nosvilināšu! Lai deg! Kad nav, tad lai nav!

Dzintra strauji pagriezās un apņēmības pilna izgāja laukā.

Es ne mirkli nešaubījos, ka Dzintra to visu arī spētu izdarīt. Man vēlreiz kļuva satriecoši skumji. Sirdi piepildīja sāļš rūgtums, apvainojums, gandrīz vai neizturama netaisnības sajūta un atkal kārtējā dusmu lēkme pret apkārtējiem cilvēkiem un visu pasauli.

Es asi pagriezos un kā bokseris ringā no visa spēka nez kādēļ triecu dūri pie sienas stāvošajā gleznā. Skaļi saplīsa trauslais stikls, dobji nokrakšķēja stiprie pirkstu kauli, un biezajā verandas sienā dažās vietās ieplīsa koks.

12.

Ligita no savas istabas skaidri dzirdēja verandā notiekošo skandālu. Dzintra skaļi kliedza, kaut ko draudēja, un arī Haralds nestāvēja kluss. Viņš gan nedraudēja, ne par ko nebrīdināja, taču varēja just, ka, šodien mājās pārnākušajam, saimniekam tāpat nervi ir saspringti līdz pēdējai robežai. Viens neuzmanīgs žests, kustība vai vārds var izsaukt tūlītēju pretreakciju ar neparedzamām sekām. Var atkal izputēt viena vai vairāku cilvēku dzīves… To Ligita apjēdza pietiekami skaidri, taču tomēr jau šovakar pat bezbailīgi nolēma iet pie Haralda izskaidroties.

Ligita bija tikpat drosmīga, cik uzņēmīga, spītīga, enerģiska, nekaunīga, temperamentīga un vienmēr pārliecināta par savu taisnību. Katrā ziņā Ligita vienmēr skaidri zināja, ko dzīvē grib panākt, un tas viņai pa lielākai daļai arī izdevās.

Ligitu nemocīja nekādi sirdsapziņas pārmetumi. Viņas morāle bija vienkārša kā mazais reizrēķins - šī pasaule ir radīta man! Pārējie cilvēki ir piedzimuši tikai tāpēc, lai šādā vai citādā veidā man pakalpotu. Jā, arī es dažkārt kalpoju citiem, taču par to nekad neaizmirstu paprasīt iespējami augstāko cenu… Tas nav ne nihilisms, ne cinisms. Tā ir vienkārši uzdrošināšanās piepildīt kādu dabisku cilvēka vēlēšanos - ja jau es reiz dzīvoju, un dzīvoju tikai vienu reizi mūžībā, tad kādēļ man būtu jādzīvo slikti? Kādēļ jāizjūt trūkums, sadzīves neērtības, apspiestība un niecības apziņa? Es taču esmu Cilvēks! Esmu gudra, skaista un seksuāli pievilcīga Sieviete! Vai tas nav pietiekami spēcīgs trumpis, ar kuru varu nosist jebkuru kārti… vīrieša izskatā?

Un Ligita sita. Viņai vienmēr un visur vajadzēja būt uzvarētājai! Ligita, gluži kā Katrīna Lielā vai Mesalīna, nejuta ne mazāko līdzjūtību pret saviem daudzajiem mīļākajiem. Vīriešu uzdevums bija vienīgi pēc iespējas pilnīgāk apmierināt viņas grūti apvaldāmo kaislību. Ja tas kādam izdevās, viņa to apveltīja ar nelielu uzslavu un deva iespēju centīgajam mīlētājam savu varoņdarbu atkārtot vēl kādu reizi, bet tos, kas to nespēja, sagaidīja klajš nicinājums un atstumtība. Labi vēl, ka nešāva nost (kā Katrīna), vai nekāra gultas kājgalī (kā Mesalīna)…

Ligita jau bija it kā pietiekami iztrakojusies līdz laulībām un tādēļ tai gadā, ko pavadīja kopā ar Haraldu, viņai pat ne reizi neienāca prātā savam vīram kļūt neuzticīgai. Acīmredzot ne tikai tāpēc, ka Haralds viņu pilnībā spēja apmierināt tīri fiziski, bet daudz lielākā mērā tāpēc, ka spēja to arī garīgi. Haralds bija lielisks vīrietis visās nozīmēs, turklāt Ligita viņu patiešām tolaik mīlēja. Vismaz pirmajā laikā noteikti. Bet pēc tam, kad Haraldu notiesāja, kad viņa palika gluži viena šai svešajā, naida pārpilnajā mājā, turklāt vēl uzzinot, ka diez vai viņa kādreiz spēs kļūt māte…

Ligita krasi pārvērtās. Un ne tikai tāpēc, ka pilnībā uzplauka un nobrieda viņas spēcīgais sievietes organisms, bet varbūt vairāk tādēļ, ka radās tādas kā apzinātas dusmas par šo savu nespēju kļūt mātei. Vairāk gan neapzināta, radās vēlēšanās mēģināt tai spītēt ar pēc iespējas lielāku seksuālo kontaktu skaitu…

Par pēdējo Ligitas mīļāko kļuva Valdis Barkāns. Viņš Ligitas acīs izcēlās ne tikai kā samērā labs mīlnieks, bet galvenokārt kā veiksmīgs veikalnieks, turīgs cilvēks un liels priekšnieks. Valdim bija viss, kas šodienas sievietes acis darīja viņu visai pievilcīgu un ģimenes dzīvei ļoti vēlamu - apmierinošs ārējais izskats, labas manieres, oficiāli šķirta laulība un jau pieaudzis bērns, prezidenta krēsls pašam piederošā tirdzniecības firmā, jauns Volvo vāģis un spožas nākotnes izredzes.

Ligita bija stingri apņēmusies kļūt nedaudz godīgāka un, lai savu turpmāko dzīvi varētu aizvadīt mierīgi un droši, pašpārliecināto prezidenta kungu vistuvākajā laikā noteikti piesiet likumīgas laulības ķēdē.

Bet šodien kā visu nelaime mājās atgriezās Haralds! Ligitai bija bail no viņa, taču ciešā apņemšanās stingri stāvēt un cīnīties par savām likumīgajām tiesībām šajā mājā un personīgajā dzīvē, viņu darīja drosmīgu un apņēmības pilnu.

Es nekad nepadošos! Es nekad nepieļaušu, ka manu nākotni un pašreizējo dzīves stabilitāti kaut mazākā mērā spētu izmainīt kāda no cietuma iznākuša cilvēka pretenzijas. Un lai arī tas būtu mans bijušais vīrs!

Izdzirdusi, ka skaļi noklaudz durvis un Haralds iziet laukā, Ligita kopā ar Valdi uzmanīgi iegāja verandā. Uz grīdas mētājās sadauzītās gleznas stikli, un turpat nevērīgi nomesta stāvēja ari Haralda pelēkā sporta soma. Ligitas apziņā pēkšņi uzplaiksnīja aizdomas, ka no viņas vieglā flirtā iecerētās aizstāvības runas nekas var arī neiznākt…

-   Viņš ir kļuvis zvērs, - Ligita smagi nočukstēja, ar kāju nejauši uzkāpdama uz saplīsušajiem stikliem. - Un kas to lai zina…

Valdis saudzīgi apņēma Ligitas viegli drebošos plecus.

-    Viņš jau te paspējis ālēties?

-    Valdi… - Ligita turpināja čukstēt. - Man no viņa tomēr ir bail.

-    Neko viņš tev neizdarīs! - Valdis mundri pateica, bet pats diezgan satraukts paskatījās uz verandas durvīm. — Es tevi aizstāvēšu!

Ligita pacēla galvu un iesmējās. Tas šķita jocīgi. Eleganti apģērbtais, smalkais un miesās vājais Valdis bija gatavs viņu aizsargāt no spēcīgā un naida pārpilnā Haralda Vintera! Tas bija neiespējami, ar šo brutālo cietumnieku viņai kaut kā būs jātiek galā pašai, taču Ligitai patika Valda īstā vai uzspēlētā bravūra, un viņa savu drosmīgo aizstāvi ātri noskūpstīja.

-    Paldies, Valdi! - Ligita pateica. - Tikai baidos, ka tu priekš viņa būsi nedaudz par vāju. Haralds vēl pirms aresta lieliski pārvaldīja boksa, karatē un vēl kaut kādas tur ķīniešu cīņas paņēmienus. Tā kā…

-    Varbūt izsaukt policiju vai manus miesassargus? - Valdis jautāja un arī sajuta bailes. Viņš vēlreiz paskatījās uz durvīm un nožēloja, ka atnācis līdzi uz verandu.

-    Nē! — Ligita strauji papurināja galvu. - Pagājuši pieci gadi… Varbūt viņš visu būs aizmirsis, varbūt viņam tagad prātā pavisam citas domas un vēlēšanās…

-     Šaubos, vai kaut ko tādu cilvēks var aizmirst, - Valdis domīgs pateica.

-     Kaut kas būs jāizdomā… - Arī Ligita skatījās uz durvīm, bet tagad jau bez īpaša satraukuma. Ligita saprata un skaidri apzinājās, ka viņa sevi var pasargāt no draudošajām briesmām un Haralda atriebības alkām tikai ar viltu, liekulību un savu vēl joprojām neatvairāmo sievišķīgo pievilcību… Tie visos laikos ir bijuši katras sievietes stiprākie ieroči, bet Ligitas rokās tie vienmēr kļuva tik spēcīgi un iznīcinoši, ka neviens vīrietis tiem nespēja stāties pretī. Katru reizi uzvarētāja bija viņa, un kāpēc lai šoreiz būtu citādi? Viņa visu mūžu bija pieradusi redzēt savā priekšā vīriešus padevīgus un lēnus, iekārē degošām acīm… Vai Haralds tagad būs kļuvis nejūtīgs? Negribošs? Nevarošs? Nez vai…

-      Es tomēr zvanītu policijai. — Valdis viņu spēji iztraucēja no pārdomām. — Vai viņš tev vēstules rakstīja? Draudēja?

-    Nē. - Ligita lēnīgi pakratīja galvu. - Viņš tikai man toreiz pateica… Viņš pateica… Nē, Valdi! Es tomēr ceru, ka viss beigsies labi!

Valdis atkāpās dažus soļus tālāk un ar interesi skatījās uz Ligitu.

-     Ko tu viņam teiksi par mani? — Valdis painteresējās. - Ja viņš tūlīt atgriezīsies… Tu teiksi, ka es tavs jau esmu vīrs, vai tikai vēl draugs?

Ligita iesmējās. Viņai šķita jocīgi, ka pat šādā situācijā Valdis rūpējas par diplomātisko etiķeti, lai gan Haraldam Vinteram droši vien ir pilnīgi vienalga, kas tu man esi - vīrs vai draugs? Tu Haralda acīs būsi tikai svešs vīrietis, kurš ne viņa aicināts, ne saukts, ir ienācis šajā mājā, lai gulētu ar viņa bijušo sievu… Baidos, ka tev var klāties ļoti plāni…

-    Neuztraucies! - Ligitas biezās un spilgti uzkrāsotās lūpas savilkās smaidā. - Es tevi viņam stādīšu priekšā kā savu labāko draugu! Tu taču esi mans labākais draugs, vai ne?

-    Nu, protams! Ceru, ka tāds palikšu arī pēc tam, kad…

Ārpusē atskanēja steidzīgi soļi.

Ligita ar Valdi spēji satrūkās un atkal satraukti paskatījās uz stiklotajām durvīm.

Pēc dažiem mirkļiem tajās parādījās viņu jaunā īrniece Māra. Viņa izskatījās visai uzbudināta. Acīs mirdzēja spējš satraukums, un viņa, gandrīz pakrizdama, neveikli pieskrēja pie vasarnīcas saimniekiem.

-    Kas tad jums atkal? - Ligita nobažījusies prasīja.

-     Man meitene teica… - Māra smagi elsoja. - Šeit tomēr esot apmeties ari tas… Nu tas..! Haralds Vinters!

-    Jā, jā! - Ligita apstiprināja. - Tieši šeit! Redzat, kur stāv viņa netīrā ceļasoma!

Māras seja sastinga aukstā naida maskā, un viņai kaut kā piemirsās, ka tikai nepilnu stundu atpakaļ viņa šo cilvēku priekšā bija stāvējusi klusa un nelaimīga.

-    Kādēļ jūs viņu ielaidāt? - Māra drebošā balsi prasīja.

Valdis piegāja pie Māras, galanti paņēma viņu aiz rokas un

gribēja paskaidrot radušos situāciju.

-    Redzat, cienītā kundze…

-    Tātad ari viņš šeit dzīvos?

-   Tā nu iznāk. - Ligita nelaimīga noplātīja rokas. — Diemžēl…

-     Jūs man pirmīt apsolījāt… Jūs teicāt, ka nevienu citu īrnieku vairs neņemsiet!

-    Es jau ari neņemu! - Ligita iecirtīgi iesaucās. Viņu jau sāka mazliet kaitināt patīkamās vasarnieces ne visai patīkamā interese par mājas iedzīvotājiem. - Haralds Vinters ir šīs vasarnīcas īstais saimnieks! Tā kā, mīļā, visu cieņu!

Mārai tas bija smags trieciens. Viņa to nebija gaidījusi, viņai pat vismurgainākajos sapņos nebija rādījusies tik fantastiska iespēja, ka viņa pēc pieciem gadiem vaigu vaigā, aci pret aci satiksies ar sava bērna slepkavu viņa paša mājā… Kā tas ir iespējams? Vai to tā iekārtojis Dievs? Varbūt liktenis? Vai arī kāda mums vēl nezināma spēka lauks šad tad neizprotama iemesla dēļ cilvēkus dzen vienu otram pretim? Acīmredzot šim spēkam ir ļoti vajadzīga viņu pašreizējā satikšanās. Bet varbūt vēl vairāk tas ir nepieciešams viņiem pašiem?

«Nē!» Māra sevī kliedza. «Nekad! Es viņu negribu redzēt! Es gribēju mieru. Neko daudz. Tikai dažus mēnešus miera. Un nedaudz jūras. Nedaudz svaiga gaisa, putnu kliedzienus, baltas smiltis, mazu jahtu jūrā, vienu zvaigzni debesīs un kādu pieklīdušu suni vai kaķi. Es vairs negribu dzīvot tā, kā dzīvoju līdz šim! Es gribu visu pārtraukt un sākt no gala. Beigu beigās, arī es reiz gribu būt atkal mīlēta un… Kādas tiesības ir vienam cilvēkam izpostīt otra cilvēka dzīvi? Un kāpēc viņš nekad par to netiek sodīts? Ak, piedodiet, augstie tiesneši! Es mazliet aizmirsos. Haralds Vinters tika sodīts. Jā! Viņš piecus gadus ir nosēdējis cietumā. Nu un tad? Kam no tā tika kāds labums? Man? Manam bojā aizgājušajam dēlam? Viņam pašam? Sabiedrībai? Nevienam! Cilvēkus vispār nevajadzētu sodīt ar cietumu. Cilvēkam vienīgais sods, ko viņš patiešām varētu izjust kā sodu, laikam ir vienīgi pret viņu vērsts pārējo cilvēku atklāts un dziļš nicinājums. Un tikpat atklāta un neatgriezeniska izstumšana. Augstākais soda mērs, kāds vien ir iedomājams, ir totāla un absolūta cilvēka vientulība.»

Māra pienāca pie Ligitas un drudžaini viņu paraustīja aiz pleca.

-    Saimnieci Viņš ir slepkava! Iespējams, ka jūs to nemaz nezināt, bet Haralds Vinters nupat ir iznācis no cietuma, jo viņš noslepkavoja… Ak, Dievs! Kādēļ mūsu ceļiem atkal vajadzēja krustoties?

Ligitu dzirdētais ne tikai stipri pārsteidza, bet ari pamatīgi nobaidīja. Viņa pēkšņi sāka apjaust gandrīz vai neiespējamo…

-    Paklausieties! - Ligita Māru strauji apstādināja. - Es te kaut ko nesaprotu! Jūs abi esat pazīstami?

-    Jā, - Māra atzinās.

Ligita lēni un aizdomīgi noskatīja pagalam satraukto sievieti no galvas līdz kājām. Viņa juta tuvojamies vēl nezināmas briesmas.

-    Ko tad Haralds ir noslepkavojis? - Ligita painteresējās.

-   Manu bērnu, - Māra šņukstēdama pateica. - Aivaram bija tikai septiņi gadi, un vajadzēja tā sagadīties… Pirmajā Jaungada naktī…

-    Tātad jūs esat tā..? - Ligita ar sausu muti vaicāja. - Tā puikas māte?!

-Jā-

Ligita ātri sāka soļot pa verandu. Viņa mēģināja nomierināties. Viņa nedrīkstēja padoties ne bailēm, ne panikai! Vienmēr, kad Ligitas personīgā laime kaut mazākā mērā tika apdraudēta, kad viņas sabiedriskais vai sociālais stāvoklis sāka kļūt nedrošs, viņa katru reizi spēja savaldīties, kļūt lepna un valdonīga, vai arī uzkrītoši mīļa un padevīga…

-     Kādēļ jūs šeit esat atnākusi? - Ligita skarbi prasīja un nelaimīgo Māru apdedzināja ar savu auksto skatienu. - Kā jūs vispār uzzinājāt mūsu adresi?

-     Es jau teicu, — Māra sagurusi paskaidroja. — Šovakar pie stacijas izlasīju… Un ļoti nopriecājos. Es biju cerējusi atpūsties. Man šī istaba…

Māra galīgi sašļuka. No pirmītējās diezgan bezrūpīgās un pavedinošās sievietes, kādu viņu pie savas mājas vārtiņiem ieraudzīja Haralds, tagad pāri palicis nebija vairs nekas. Ligitai viņas vēlreiz kļuva žēl.

-   Jā, jā, - Ligita piekrītoši pamāja. - Es jūs saprotu. Taču tā tomēr ir tāda savāda sagadīšanās…

-    Tas ir liktenis, - Māra samulsusi mēģināja paskaidrot. - Es jau nojautu, ka agrāk vai vēlāk šo cilvēku noteikti sastapšu.

-    Ko tagad esat nolēmusi darīt? - Ligita uzmanīgi jautāja.

-    Nezinu. - Māra paraustīja plecus. — Bet tas ir tik šausmīgi…

Ligita vēl joprojām nelielā nesapratnē pienāca cieši pie Māras

un vērīgi nopētīja viņas seju un augumu.

-    Es jūs kaut kā neatceros… Jūs taču toreiz uz tiesu neatnācāt, vai ne?

-     Es smagi slimoju. Turklāt… Es to Haraldu Vinteru… Pasakiet… Kā cilvēks uz kaut ko tādu ir spējīgs?

Ligita tikko manāmi pasmaidīja. Viņa atviegloti uzelpoja, jo saprata, ka no Māras viņai nekādas briesmas tomēr nedraud. Māra bija pārāk vāja, turklāt vēl savas nelaimes un varbūt pat visas dzīves pilnīgi sagrauts cilvēks, kurš spējīgs tikai vaimanāt, nevis kaut ko aktīvi uzsākt.

-    Lūdzu, nomierinieties! - Ligita rūpju pilnā balsī aicināja. - Vai tad Haralds tīšu prātu brauca virsū jūsu puikam? Starp citu, es toreiz arī atrados tajā pašā mašīnā, tā kā… Nepārprotams nelaimes gadījums.

-   Nav tiesa! - Māra skaļi nepiekrita.-Ja viņš nebūtu dzēris…

-    Un ja jūs ar savu puiku būtu saldi gulējusi mājās… Nē, Māra, nē! Tā var aizrunāties nezin kur! Visu jācenšas aizmirst, piedot…

Māra izslējās taisna, un viņas lielajās acīs jau kuro reizi uzzi- bēja atklāts naids.

-    Nekad! - viņa drebošā balsī čukstēja. - Nekad…

Ligita piegāja pie Māras, viegli apskāva viņas plecus un vēlreiz mēģināja nomierināt.

-   Es jūs saprotu, Māra, bet pagājuši jau seši gadi. Ko tur vēl kvēlot naidā, ko raudāt?

-    Es nevaru…

-   Vai tas bija jūsu vienīgais bērns? - Ligita saudzīgi painteresējās.

-    Jā, - Māra elsodama atbildēja. - Mans Aivars…

-    Vai tagad esat viena?

-Jā. Mans virs… Mēs šoziem izšķīrāmies. Tagad man vairs nav neviena…

-    Nekas, Māra, nekas! — Ligita turpināja uzmundrināt. - Es jums sameklēšu jaunu draugu, jums viss ir jāaizmirst, jānomierinās. Šeit jums būs labi. Svaigs gaiss, klusums un jūra… Es priecājos, ka esam satikušās. Bet tagad ejiet gulēt! Atpūšieties! Istabā gulta jau ir uzklāta.

Māra apmierināta, bet vēl joprojām ārkārtīgi satraukta paskatījās uz pievērtajām verandas durvīm.

-    Bet tas… Tas Haralds Vinters?

-     Esiet mierīga! - Ligita apburoši smaidīja. — Viņš šeit nedzīvos!

Māra domīga aizgāja.

Valdis pienāca pie Ligitas un saņēma viņu aiz rokas.

-    Ejam arī mēs! - viņš uzstājīgi aicināja. - Kuru katru brīdi viņš var atgriezties.

Ligita nepiekrita.

-    Ej tu, Valdi! Es pārdomāju. Būs tomēr labāk, ja viņš tevi šodien neredzēs.

Valdis mazliet apmulsa.

-     Bet tu?

-     Es taču esmu sieviete! - Ligita draiski iesmējās. - Man jāuzvar!

-   Kā nu zini, - Valdis tīri apmierināts norūca un lēnām devās prom. - Ja kaut kas notiks… Kliedz! Sauc palīgā! Es tepat vien būšu.

Valdis aizgāja, aiz sevis piesardzības pēc cieši aizvērdams durvis. Pēc dažiem mirkļiem, it kā to vien būtu gaidījis, verandā klusiem soļiem ienāca Haralds. Viņš pārsteigts ieraudzīja sev priekšā stāvošo Ligitu un lēnām sastinga. Te nu viņa stāvēja - kādreiz tik ilgota, mīlēta un dievināta, bet tagad nicināma, auksta un sveša. Bet arī Ligitai viņš vairs nebija nekas vairāk, kā vienīgi patāla vakardiena, bijušā laime un šodienas nelaime…

Viens no dzīves lielākajiem paradoksiem slēpjas tai augstajā varbūtībā, ka tieši tas cilvēks, kurš šodien tiek ļoti mīlēts un pat dievišķots, kādreiz taps arī visvairāk nicināts un nolādēts. Un, ja tu kādreiz dzirdēji sev veltītus visskaistākos vārdus un redzēji tavā labā darītus viscēlākos darbus, tad gandrīz vai uz galvošanu var teikt, ka pēc kāda laika tu savās ausīs dzirdēsi iekliegtas arī visrupjākās lamas, un tavas acis redzēs darām visnekrietnākos darbus…

Mēs kā dumji skolnieciņi dažkārt jau varam prasīt - kāpēc tas tā notiek? Bet, tā kā mēs tomēr esam pieauguši cilvēki, mums gribot vai negribot ir jāatzīst - mīlestība ir visegoistiskākā un visnežēlīgākā mūsu cilvēciskās būtības izpausme…

Mīlestībai slavas dziesmas dzied tikai tie, kuriem dzīvē ir paveicies, vai pareizāk sakot, vienīgi tie, kuru savtīgais egoisms beidzot ir tapis apmierināts ar kārtējās mantas vai īpašuma iegādi (sievieti vai vīrieti). It sevišķi pēc tam, ja šo mantu vai īpašumu esi spējis tik droši piesiet, noslēpt vai iebaidīt, ka tev ir radusies pilnīga pārliecība, ka neviens cits to nekad neiekaros vai neatņems.

Mīlestība diemžēl nav Dieva dāvana. Mīlestība ir vistīrākais cilvēku izgudrojums, lai mums rastos kaut vismaz kāda cerība, ka arī es šai pasaulē kādam varētu būt vajadzīgs…

Vai nav jocīgi, ka laimīgie, bet daudz biežāk tieši nelaimīgie kā apsēsti skandina un apgalvo - mīlestība - tā ir mūsu lielākā bagātība!

Bet nav! Viss ir pretēji! Nekādas postošas dabas stihijas, kari, ugunsgrēki vai visnežēlīgākie laupītāji dažkārt neatņem tik daudz un mūs nepadara tik nelaimīgus, plikus un nabagus, kā tieši šī daudzinātā mīlestība…

Toreiz, pirms sešiem gadiem, es ar Ligitu nejauši saskrējos televīzijas studijas garajā gaitenī. Tās bija manas pirmās dienas jaunajā darbā, un lielākā daļa televīzijas darbinieku vēl bija sveši un personiski nepazīstami. Arī Ligitu pazinu tikai neklātienē - kā diezgan populāra raidījuma vadītāju. Bet jau tad par šo sievieti klusībā jūsmoju. Vēl nezināju, kāds ir Ligitā raksturs, vai viņa pēc dabas ir maiga vai asa, vienkārša vai kaprīza, vai viņa ir precējusies vai šķīrusies, taču iedomājos, ka šai sievietei ir jābūt maigai, klusai un ļoti labai…

Ligita kopā ar operatoru bija sagatavojusies braukt uz kādu no Rīgas rajona mežniecībām intervēt ar kaut ko izcēlušos pavecu mežzini.

Viņa rokā turēja raidījuma materiālu mapīti, kas pēc sadursmes ar diezgan lielu blīkšķi nokrita uz cietās betona grīdas.

-   Es atvainojos, — nedaudz apmulsis nomurmināju, salasīju izbirušos papīrus un pasniedzu tos Ligitai. - Ceru, ka nekas nav pazudis.

-   Es savukārt ceru, ka jūs pa mūsu gaņģiem turpmāk drāzī- sities mazliet uzmanīgāk…

-    Es te vēl nezinu visus asos pagriezienus.

-    Līdz šim jūs kaut kā neesmu pamanījusi. Jūs te strādājat vai esat atnācis tikai darīšanās?

-    Es šeit strādāju.

-    Jau sen? - Ligita painteresējās.

-    Ceturto dienu, - es atbildēju.

-    Ļoti patīkami, - Ligita valšķīgi pasmaidīja. - Man šķiet, es jau kaut kur esmu dzirdējusi jūsu balsi.

-   Visai iespējams, — piekritu. - Līdz šim strādāju radiomājā, mani sauc Haralds Vinters.

-   O! - Ligita draiski iesaucās un neslēpa prieku. - Patiešām? Atzīšos, es bieži esmu par jums domājusi!

81

-    Kāpēc? — tūlīt prasīju.

6—382

-     Pareizāk sakot, ne tieši par jums, — Ligita it kā nedaudz samulsa, — bet par jūsu radio raidījumiem. Tie bija lieliski!

-     Bet es pats?

-    Nezinu… - Ligita paraustīja plecus. - Es jūs nez kādēļ biju iedomājusies mazu, apa(u un niknu.

Ligita dažus mirkļus gaidīja, tad klusi piebilda. - Un ļoti gudru.

-     Paldies, Ligit! - es palocīju galvu. - Tikai gudri cilvēki nekad nemēdz būt nikni. Viņi nepazīst dusmas.

-    Jā? - Ligita šķelmīgi vaicāja. — Interesanti, kāpēc gan ne?

-    Tāpēc, ka viņi ir gudri…

Abi sākām smieties, uzreiz kļuvām atraisītāki un jau izturējāmies kā seni paziņas.

Tas arī bija pirmais, kas man Ligitā iepatikās. Tieši šī atraisītība, nepiespiestība un šarmantais vieglums, ar kādu Ligita izturējās pret mani un citiem, radīja iespaidu, ka mēs patiesībā esam jau seni draugi…

Dažus mirkļus padomājusi, Ligita negaidīti mani uzaicināja atbraukt viņai līdzi uz raidījuma ierakstu. Man tieši tobrīd īsti nebija ko darīt un, saņēmis savas redakcijas vadītāja atļauju, ar lielāko prieku arī piekritu.

Intervijas ieraksts notika mežniecībai piederošā somu pirts kamīna zālē.

Viss bija ļoti skaisti. Moderni uzcelta ēka kāda ezera krastā, viegli šalcošas priedes, putnu balsis, klusums, mīkstas mēbeles, bagātīgi klāts galds, degošs kamīns un pats sirmais mežinieks…

Pēc intervijas sākās tikšanās neoficiālā daļa. No mežsaimniecības puses vēl bija vairāki vadošie speciālisti, visi sasēdās ap galdu, ieēda, iedzēra un diezgan brīvā atmosfērā pārrunāja gan jaunākos politiskos notikumus, dažādus kultūras jaunumus, gan abu pušu tīri profesionālos jautājumus.

Pēc divām stundām televīzijas šoferim, operatoram, viņa palīgam un apgaismotājam vajadzēja atgriezties studijā. Iespējams, ka ari Ligitai to vajadzēja darīt, taču viņa kaut ko pateica saviem puišiem un palika. Pēc neilga laika no Ligitas un manis atvadījās arī mežniecības vadība. Palika vienīgi darba izcilnieks.

Mēs vēl ilgi sēdējām mājīgajā somu pirts viesistabā, dzērām konjaku ar šampanieti, runājām, uzdziedājām un uz sarkano uguns liesmu satraucošā fona ar Ligitu kaut kā pārāk bieži saskatījāmies viens otra gaidpilnajās acīs…

Vecais mežu saimnieks to redzēja un, būdams pieredzējis vīrs, visu saprata. Turklāt jau bija arī tik vēls, ka neviens autobuss uz Rīgu vairs negāja.

Mežzinis mani uzveda otrajā stāvā un parādīja pieticīgi iekārtotu guļamtelpu.

-Jums būs laba diezgan,-vīrs sacīja. - Te savā laikā gulējuši ne tādi vien kungi un kundzenes… Ar sērkociņiem un cigaretēm neblēņojaties, no rīta visu kārtīgi uzkopiet un, ja vēl nebūs atnākusi saimniece, atslēgas pakariet augšā virs durvīm.

-    Nebaidieties! Viss tiks izdarīts kā nākas, - es pateicu. - Paldies jums! Jūs esat labs.

-     Esi arī tu labs, - mežinieks man atgādināja. - Un ļoti uzmanīgs! Tā tava sieviete ir skaista, un tas tev var atnest gan lielu laimi, gan vēl lielāku nelaimi… Iegaumē! Lielajā dzīves spēlē skaistums ir visai īslaicīgs trumpis sieviešu rokās. Bet visu kāršu kārts vienmēr ir bijusi un ir skaista cilvēka dvēsele…

-    Es to atcerēšos, - apsolīju.

Vecais vīrs aizgāja. Es, aizslēdzis ārējās durvis, lēnām nācu atpakaļ pie galda. Uguns kamīnā pamazām izdzisa. Beidzot mēs bijām palikuši vieni. Ligita piecēlās un, satraukti smaidīdama, nāca man pretim.

-    Nu kā? - Ligita vaicāja. - Vai nenožēlo, ka atbrauci man līdzi?

-     Nē! - es atbildēju. - Nemaz! Tu esi jauka, tāpat viss pārējais…

-    Kad tev būs kaut kas interesants darāms, — Ligita teica, - tu savukārt paņemsi līdzi mani.

-    Protams! Es tevi ņemšu līdzi visur.

-     Visur nevajag. - Ligita papurināja galvu. - Ņem mani līdzi tikaiuz turieni, kur mums būs labi.

-    Mums būs labi visur, - es pateicu.

-    Tā nemēdz būt, - Ligita šaubījās.

-    Kā tad? - es jautāju.

-    Vienam no abiem ir slikti. Bet labi abiem uzreiz… Nez vai, mans mīļais draugs! Man šķiet, tu sevi pārvērtē.

-     Ne cik! - es iesmējos. - Mēs šeit varētu dzīvot veselu nedēļu.

-   Vai tev mājās nav jābūt? - Ligita neticēdama prasīja. - Tu neesi precējies?

-    Esmu, - es atbildēju. - Jau četrpadsmit gadus.

-    Sieva, protams, ir slikta, vai ne?

-    Nē, sieva ir laba, - es atbildēju. - Nekādas vainas.

-    Vai bērnu ir daudz?

-    Tikai viens. Trīspadsmitgadīgs skuķis.

Ligita negaidīti apvija rokas ap manu kaklu un kļuva nopietna.

-    Tas ir labi, - viņa sacīja, - ka tu nesāki man ko sliktu stāstīt par savu sievu. Tu esi godīgs.

-Jā, Ligit, - es piekritu. - Esmu godīgs vīrietis, bet ne vienmēr godīgs vīrs…

-    Es arī esmu godīga, tikai dažreiz… Zini, Harald, šad tad uznāk tāda baismīga sajūta, ka liekas - pasaule tūlīt pazudīs un man ir palicis ko dzīvot vairs tikai dažas stundas vai dienas… Ko tu tādā gadījumā darītu?

-   Nezinu, - paraustīju plecus. - Varbūt nostātos Rīgas centrā un pilnā riklē kliegtu.

-     Bet es aizbrauktu pie jūras, - Ligita stāstīja. - Apsēstos kāpas galā un skatītos, kā zemeslode pazūd Visuma tumsā, bet es pati jūras putās…

-   Varētu arī vienkārši piedzerties, - es atgādināju vēl vienu iespēju, kā būtu iespējams nodzīvot mūsu dzīves pēdējo dienu.

-    Vai tev jūra nepatīk?

-    Patīk. Mana māja atrodas turpat vai jūras krastā.

-    Patiešām? - Ligita sajūsmināta iesaucās, rokas ap manu kaklu savilkdama vēl ciešāk un kaismīgi pieplakdama manām lūpām… Skūpsts bija tik ilgs un spēcīgs, ka strauji uzbudināja ikvienu ķermeņa šūnu un nervu.

Arī Ligita visa kaislē trīcēja, un es uzreiz sapratu, ka tagad ir jāizšķiras - vai nu šī erotiskā rotaļāšanās jāizbeidz un jāmēģina tomēr tikt uz mājām, vai arī vēl viens tāds skūpsts, vēl viena pieskaršanās Ligitas krūtīm un kāju iekšpusei, neizbēgami būs jāliekas gultā… Un, ja arī pats tu varbūt to darīt nemaz tik ļoti nevēlēsies, tas tev tik un tā būs jādara kaut vai vienkārši sava vīrieša pienākuma un goda dēļ. Jo, galu galā, ja tev pašā sākumā nebija prātā tieši šāds mērķis un rezultāts, tad nevajadzēja, tu pat nedrīkstēji sievietes ķermenim pieskarties ne ar mazo pirkstiņu! Tās ir pārāk nopietnas vētras, ko mēs ar saviem glāstiem, skūpstiem vai tikai dažiem acu skatieniem izraisam viens otra dvēselē un miesā…

Bet es šaubījos tikai īsu brīdi. Manā priekšā stāvēja apbrī- no-jami skaista sieviete, viņa bija jautra un varbūt arī laimīga, viņa bija vienreizēji labi ģērbusies, bija manāmi iereibuši un nebēdnīga, viņa, koķeti smaidot, ar nepacietību gaidīja, ka tu viņu skūpstīsi vēlreiz un vēlreiz, ka atkal glāstīsi viņas apaļās krūtis un ar roku pieskarsies vēdera lejai…

Man tai mirklī aizmirsās viss. Es aizmirsu pats sevi. Ligita ar savu tuvo klātbūtni, ar savu trako franču skūpstu un pilnīgi atklāti demonstrēto vēlēšanos man atdoties kaut vai turpat kamīna priekšā uz grīdas, man no apziņas pilnīgi izslēdza jebkuras citas domas un gribu, atstājot vienīgi neprātīgu sajūsmu par šo sievieti un viņas karsto, tik ļoti padevīgo ķermeni…

-    Ejam! - es aicināju, saņemdams Ligitu aiz rokas un ātri iedams uz kāpņu pusi.

-    Kur tu mani ved? - Ligita interesējās.

-    Uz paradīzi, - es atbildēju. - Tu mani jau sakārdināji, tagad atliek vienīgi grēks…

85

Es Ligitu ievedu man pirmīt ierādītajā guļamistabā, aizbultēju durvis, atkal Ligitu vairākas reizes noskūpstīju.Viņa lēnām

6' —382

kā vieglā transā, noslīdēja uz gultas malas, un es vinu nesteidzīgi sāku izģērbt. Es no Ligitas noģērbu visu, uz kājām atstājot vienīgi melnās zeķes…

Ne savā jaunībā, ne arī diezgan ilgajā laulības dzīvē vēl nebiju atdevies sievietei un seksam ar tādu aizrautību, izdomu un spēku kā tajā trakajā vasaras naktī…

Arī Ligita bija tāda pati. Viņa atjāva ar sevi darīt visu, kas vien man ienāca prātā, viņa nekautrējās, viņa neslēpa savu baudu un prieku par to, kas ar mums šajā naktī notika…

Uzreiz sapratu, ka šīs sievietes dzīvē seksam ir ārkārtīgi liela nozīme un tas viņai ir nesalīdzināmi vairāk vajadzīgs nekā visi pārējie pasaules labumi un iegūstamās vērtības. Ligitai sekss jau bija kļuvis gandrīz vai par svētu pielūgsmes objektu un gluži nemanot pārvērties turpat vai savdabīgā reliģijā.

Nākamās dienas rītā biju tik pacilātā un vienreizēji labā garastāvoklī, tik sapņains un joprojām Ligitas vienreizēji skaistā un jaunā ķermeņa alkstošs, ka nemaz vairs nevarēju iedomāties savu turpmāko dzīvi bez viņas.

Tā arī notika. Es ātri izšķīros no Dzintras un apprecējos ar Ligitu. Un tas gads, ko mēs pavadījām kopā, bija viens nepārtrauktas laimes, abpusējas sajūsmas, apbrīnas un neprātīgas mīlestības laiks.

Nekas tamlīdzīgs manā mūžā nekad vairs neatkārtosies.

Tas notiek tikai vienreiz dzīvē.

Tad, kad tu mīli tik stipri un nesavtīgi, ka viss pārējais, kas notiek ap tevi, zaudē jebkādu nozīmi un pat vajadzību.

Ir tikai mīļotais cilvēks. Ir tikai mīlestība - neapturami brāzmaina, kas pilnībā izslēdz prāta klātbūtni un balstās vienīgi uz jūtām un kaut kur mūsu apziņas dziļumos radušajām vēlmēm un gribu. Tā ir visīstākā, visdabiskākā mīlestība —neaprēķināma, stipra, nesavtīga, visu piedodoša, cēla, skaista un… simtkārt nolādēta…

hs salti noskatīju Ligitu, smagi apsēdos uz dīvāna malas un zemu noliecu galvu. Tagad man bija ļoti nepatīkami skatīties uz šo sievieti.

Ligita apmulsusi stāvēja, tad lēnām, pārvarot stipras bailes, pienāca pie manis un sveicienam pasniedza rūpīgi koptu roku.

-    Sveiks, Hari…

Galīgi satraucies, strauji pacēlu galvu un divu sprīžu attālumā no sevis atkal ieraudzīju labi pazīstamo un ne par mata tiesu neizmainījušos Ligitas augumu, kas acīmredzot tīšu prātu bija apsegts tikai ar mežģīņotu krūšturi, tādām pašām mazām, caurspīdīgām biksītēm un vieglu, ari labi caurskatāmu gaišzilu mājas halātu…

-     Sveika, Ligit, — es ar sausu muti nočukstēju, bet savu plaukstu tomēr pretī nesniedzu.

Ligita apvainota parāva roku atpakaļ un atkāpās soli tālāk.

-    Tu esi stipri pārvērties, - viņa nepatikā konstatēja. Es no Ligitas nenovērsu nicības pilnu skatienu.

-    Arī tu izskaties savādāka, - dobjā balsī rezumēju. Ligitas skaistajā lelles sejiņā pazibēja pazīstamais šķelmīgais

smaids.

-    Vai labāka?

-Jā, Ligit, - es apstiprināju. - Tu izskaties vēl skaistāka nekā agrāk.

-    Paldies! - Ligita mīļi pasmaidīja un uzreiz nomierinājās.

-    Tu vienmēr esi bijis labs. īsts džentlmenis!

-    Tas bija agrāk. Tagad no tā visa ne vēsts, - es atteicu.

-    Gan jau tu atkal ātri iejutīsies mūsu jaunajā sabiedrībā,

-     Ligita mēģināja mani nomierināt un varbūt pat iedrošināt.

Asi papurināju galvu.

-    Nekāda sabiedrība man vairs nav vajadzīga. Ne jaunā, ne vecā!

Ligita panāca soli uz priekšu, un viņai acīmredzot gribējās mani apmīļot un pažēlot. Bet ja jau nesniedza pat roku…

-    Gan jau, Hari, gan! - viņa teica. - Viss atkal atgriezīsies vecajos rāmjos!

Tad, neizturējusi manu ciešo, naidā degošo skatienu, vēlreiz samulsa un atkal sajuta spējas bailes.

-    Ko tu tā skaties? - viņa prasīja.

-    Es tevi ilgi neesmu redzējis, - paskaidroju.

-    Varbūt neticēsi, - Ligita nopietni teica, - bet es patiesi priecājos, ka tu beidzot no turienes esi laukā.

Es tikai nicīgi pasmīnēju.

-    Neticu, jā.

-   Nu, kāpēc tu uzreiz tā? - Ligita gandrīz vai taisījās uzmest lūpu. - Es tevi pat ļoti gaidīju pārnākam mājās.

Grūtsirdīgi nopūtos un skumji paskatījos apkārt.

-    Kādās mājās tu mani gaidīji atgriežamies? - rūgtuma pilnā balsī prasīju.

Ligita stipri apmulsa, brīdi neveikli pamīņājās uz vietas, tad aizgāja uz verandas pretējo pusi un apsēdās lielajā atpūtas krēslā.

-    Nu… Es tev vispār gribu pateikt lielum lielo paldies! Un atgādināt, ka tieši šeit mēs kādreiz bijām ļoti laimīgi.

-    Kaut kā vairs neatceros, - klusi pateicu.

-    Bijām, Harald, bijām! - Ligita turpināja čivināt. - Un tu to pavisam labi atceries! Tikai žēl, ka mēs nekad vairs tādi nebūsim.

-    Nav arī vajadzīgs! - skaļi iesaucos, un mana balss skanēja visai draudīgi. - Varbūt tagad pienācis laiks arī tev beidzot būt nelaimīgai?

Ligita dzidri iesmējās. Viņa bija pārliecināta, ka viņai neko ļaunu nedarīšu. Varbūt palamāšos, kaut ko pārmetīšu, apvainošu, mēģināšu pazemot, taču nost jau nu gluži nesitīšu…

-     Ko tu! - Ligitas sejā atkal iegūla viņas parastais koķetes smaids. Tad viņa diezgan demonstratīvi pārmeta vienu kāju otrai, neaizpogāto halātu pavērdama vēl plašāk. - Tas nav priekš manis - būt nelaimīgai.

-    Bet citi, lai ir? — tikko valdīju dusmas.

-    Kāda man daļa par citiem? - Ligitabrinijās.

-     Pareizi! Kāda mums daļa par pārējiem! Es tikai tādā gadījumā nesaprotu… Tu taču vēl strādā televīzijā, vai ne?

-    Strādāju.

-    Un vadi to pašu veco raidījumu?

-    Jā, to pašu veco un vēl vienu jaunu.

-    Kā tu vari strādāt?

-    Uz ko tu tēmē? - Ligita vieglā nesapratnē vaicāja.

-    Uz tavu darbu.

-    Kāda manam darbam vaina?

-    Itin nekāda, - es atbildēju un nervozi piecēlos kājās. - Es tikai nesaprotu… Tātad tu regulāri, gadiem ilgi katru mēnesi uzstājies televīzijā. Nemaz neslēpšu, tu tur izskaties lieliska! Un balss tev ir patīkama. Zini, tāda maigi eiforiska, nomierinoša. Un gadiem ilgi raidījumā Mūsu ģimene tu simttūkstoš skatītājiem stāsti, cik bezgala jauki ir mīlēt, cik brīnišķīgi ir būt savstarpēji uzticīgiem un cieņas pilniem… Tavi vārdi par godīgumu, labestību un cilvēcību skatītāju ausis birst kā saldi cukurgraudiņi. Un zini, cilvēki tev tic! Viņi domā, ka tu pati ari esi draudzības, mīlestības un uzticības etalons. Kaut kas līdzīgs vispārinātam sievietes tēlam.

Ligita apmierināta pamirkšķināja savas tumši ietonētās

acis.

-    Tas ir labi, ka viņi man tic. Tāds jau arī ir šī raidījuma mērķis - likt cilvēkiem noticēt, ka tas viss ir iespējams.

-    Vai tu dažreiz neaizrijies? - es negaidīti uzkliedzu.

-    Ar ko?

-     Ar to pašu! Ar šiem skaistajiem vārdiem! Ar šiem pretīgajiem meliem!

-    Ko tu, Harald! - Ligita nepiekrita. - Vārdi ir patiesi.

-    Toties tu esi nepatiesa! - turpināju paceltā balsī. - Tu, Ligit! Vai tev neliekas, ka tev labāk vajadzēja strādāt studijā par grīdas mazgātāju, nevis cilvēkiem mācīt pareizu dzīvošanu?

-    Nē, Harald, man gan tā neliekas! - Ligita sparīgi turējās pretī. - Nepavisam! Jo viss, ko es saku… Es tam ticu! Tu saproti? Tie ir mani visgaišākie ideāli!

Pēc šiem Ligitas vārdiem vairs nespēju sevi novaldīt. Un, lai gan objektīvi ņemot, Ligita šajā brīdī izskatījās neatkārtojami skaista un erotiski vienreizēji efektīga, man viņa pēkšņi šķita reti pretīga.

-    Apklusti! Tu - ielasmeita pēdējā! - es turpināju kliegt. - Visi tavi ideāli atrodas tavā kājstarpē!

Ligita nosarka un arī kļuva nikna.

-    Harald! Es lūgšu mani neapvainot!

-    Lūdz vien! - manā balsī tagad jau skanēja pavisam draudīgi toņi. - Es varu tevi ne tikai apvainot… Es tevi varu pazemot! Sakropļot! Es tevi varu pat nogalināt!

Drausmīgās dusmās vairs nespēju sevi noturēt uz vietas. Zibenīgi piedrāzos pie Ligitas un cieši ar abām rokām satvēru viņas pēc franču smaržām smaržojošo kaklu…

Ligitu pārņēma bezprātīgas bailes, kas tūlīt pārvērtās apziņu stindzinošās šausmās. Viņa nešaubījās, ka es viņu tūlīt nogalināšu.

-    Nē! - viņa gārdzoši nošņāca. - Hari…

-    Neko labāku tu neesi pelnījusi! - arī es viņai šņācu tieši sejā. - Itin neko!

-    Hari..! - Ligita turpināja lūgties. - Nevajag!

-   Vajag! - es kliedzu pretī. - Tavu smuko ģīmīti vajadzētu tā sadauzīt, lai tu simts gadus nevarētu ielīst tai televizorā, lai tu vairs nekad nevarētu melot, izlikties un kādu nodot!

Ligita saņēma visus vēl atlikušos spēkus.

-    Hari! Mīļais! Piedod! Lūdzu, piedod!!!

Šis pēdējais Ligitas vaids, viņas sasārtusī seja, nedaudz izvalbītās acis un varbūt patiesā nožēla mani nedaudz atvēsināja. Es ar dziļu nicinājumu Ligitu atgrūdu, sāku staigāt, līdz pakāpeniski nomierinājos.

-    Ar ko tu tagad dzīvo kopā? - pēc kāda laika painteresējos.

-    Ar vienu… - arī Ligita pamazām atguvās. - Viņu sauc Valdis un…

-    Kas viņš tāds ir? Arī žurnālists?

-    Valdim ir sava tirdzniecības firma.

-    Vai esat oficiāli sasējušies?

-    Pagaidām vēl ne, taču vistuvākajā laikā…

-    Mīli viņu?

-    Protams!

-    Vai tikpat stipri kā tolaik mani?

Ligita vainīga mēģināja pasmaidīt.

-     Redzi, Harald… Ja gribi zināt taisnību… Ja mēs vispār runājam atklāti… Es tevi nemaz tik ļoti nemīlēju. Kā nekā tu esi piecpadsmit gadus vecāks par mani. Bet tu toreiz biji populārs, tavus raidījumus klausījās visi. Bez tam tev vēl bija jauna mašīna un šī lielā māja…

-Jā, Ligit, - bezgala rūgtā balsī apstiprināju. - Man tas viss kādreiz patiešām piederēja. Tāpat kā labs darbs, kā ģimene, kā sieva un bērns.

-    Ne jau es tev skrēju pakaļ! - Ligita, jau pilnīgi atguvusies no pirmītējā pārbīļa, nekavējās atgādināt. - Tu pats nāci pie manis, tu pirmais gribēji…

-    Tas tiesa, — es piekritu. — Es toreiz biju kā bez prāta. Viss pazuda, viss aizmirsās. Redzēju tikai šo tavu izmālēto ģīmīti, tavas krūtis, tavu smaržojošo ķermeni… Mani valdzināja tava jaunība, sievišķība, temperaments… Es sapratu, ka beidzot esmu atradis to, kas man visu dzīvi bija pietrūcis.

-     Man arī tā šķita, — Ligita maigā balsī atzinās. - Es biju laimīga ar tevi.

Ātri aizgāju līdz sēdošajai sievietei, nostājos viņas priekšā un dziļi ieskatījos acīs.

-    Tad kādēļ tu, Ligit… - manā balsī skanēja atklāta sāpe. - Kāpēc tu mani tomēr nesagaidīji?

-     To tā uzreiz nemaz nevar izskaidrot, - Ligita mulstot atbildēja. - Atklāti sakot, Harald, es nezinu! Bet padomā arī pats! Piecus gadus dzīvot vienai…

-     Tu man apsolīji! - es rūgti atgādināju. - Atceries, Ligit! Toreiz pēc tiesas tu man apsolīji, ka gaidīsi! Ka nevienu citu sev nelaidīsi pat tuvumā!

-    Tā bija, Harald. Toreiz es tieši tā ari domāja!

-    Ko tas Valdis tev dod? - negaidīti uzprasīju.

-    Nesaprotu. Par ko tu runā?

-    Ko tev ir devuši tie pārējie? - es turpināju jautāt. - Vai tu tiešām šos piecus gadus… nevarēji gulēt viena? Vai tu bez tā būtu izkaltusi, nomirusi?!

-     Nomirusi jau droši vien nebūtu, ko tu! — Ligita domīgi atbildēja. - Taču…

-     Varēji grēkot, ja tev tā patika! — manā balsī atkal naids sajaucās ar grūti noslēpjamām sāpēm. - Taču tu nedrīkstēji jau pirmajā gadā… Dzirdi, Ligit? Tu nedrīkstēji no manis šķirties! Tā, aiz muguras… Tas bija zemiski. Tas bija tāpat, kā sist jau nosisto.

Ligita, protams, apzinājās savu vainu manā priekšā, taču izlabot neko vairs nevarēja, un tādēļ viņa arī negribēja notikušo daudz izskaidrot vai vēlreiz lūgt piedošanu. Bet galvenais tomēr bija jāpasaka.

-    Man to vajadzēja! - Ligita sparīgi aizstāvējās. - Visi par to vien runāja. Haralds Vinters notiesāts! Haralds Vinters ir noziedznieks! Tu saproti, Harald? Viņi man nebūtu ļāvuši strādāt! Es nebūtu sagatavojusi nevienu raidījumu, bet patiešām būtu studijā mazgājusi grīdas! Tu domā, tā būtu bijis labāk?

-Jā! - es spēji iesaucos. - Tā būtu bijis godīgāk, Ligit! Vai tu to apjēdz? Godīgāk!

-     Nedusmo! - Ligita mīļi palūdza. - Kas bijis, bijis! Neko jau atpakaļ vairs neatgriezīsi. Tagad jādzīvo pa jaunam.

-    Kā? - tūlīt asi painteresējos.

-     Tu taču laikam pats saproti… - Ligita centās radušos situāciju izskaidrot pēc iespējas saudzīgāk. — Tavai pirmajai sievai ir sava dzīve, man sava… Kristīne arī tūlīt taisās precēties, tā kā būtu loti labi, ja tu aizietu dzīvot kaut kur citur. Man šķiet, tev taču vajadzētu saprast pašam, ka tu šeit esi pilnīgi lieks! Tu visiem tikai traucēsi. Ja gribi, es tev sameklēšu istabu. Varbūt pat veselu dzīvokli. Protams, tas kaut ko maksās, taču… Valdis ir ar mieru no tevis atpirkt mūsu mājas daļu. Viņam naudas ir daudz.

Es cieši sakodu zobus.

-    Un jauna automašīna ari ir?

-Jā, - Ligita apstiprināja. - Melns mersedess.

-    Bet pats - baltāks par baltu, vai ne? - izsmējīgi jautāju.

Ligita satraukta uz mani paskatījās.

-    Nesaprotu, ko tu atkal ar to domā?

-    Es skatos, draudziņ, ka tu vēl daudz ko nesaproti!

-     Kas man būtu jāsaprot? - Ligita diezgan naivi vaicāja, patiešām vēl neapjēgdama, ka viņas iecerētais plāns tūlīt ar lielu troksni sabruks.

-     Vispirms jau to… - es atkal stāvēju viņas priekšā liels, spēcīgs, skarbs, skaists un pilnīgi svešs, - es jau sen vairs neesmu tas pieklājīgais kungs ar izsmalcinātām manierēm un gudru valodiņu, kas tev kādreiz tā patika! Cietums ir īstā vieta, kur to visu ātri aizmirst! Bet cietums ir arī jauka vietiņa, kas ātri pieradina… neko neaizmirst! Un, pirmkārt, jau neaizmirst to, kas tevi ir nodevis!

Vēlreiz draudīgi tuvu paliecos uz Ligitas pusi. Viņa bailēs sarāvās.

-    Ko tu atkal esi sadomājis? Hari!!! - viņa iekliedzās.

Es noliecos vēl zemāk un dobji sacīju Ligitai tieši ausīs, acīs, mutē un dvēselē.

-Ja esmu pareizi sapratis, tad cienītā kundze ir jau sataisījusies uz gulētiešanu, vai ne? Un, protams, ne jau nu viena! Ar kaut kādu tur firmas prezidentu! Ar melnu mersedesu! Ar biezu naudas maku! Ar dižiem nodomiem pirkt manas mājas dalu! Bet šito tu redzēji?

Es iztaisnojos, atgāju soli atpakaļ un viņas priekšā pakratīju savu elkonī saliekto roku…

-    Tu vari dabūt šito, ne manas mājas daļu!

-    Harald! - Ligita iesaucās un pievēra acis.

Pagriezos, lēnām aizgāju līdz dīvānam, atkal apsēdos un labu laiciņu domīgi klusēju. Atvieglots apzinājos, ka esmu spējis tomēr savaldīties un tagad Ligitai jau vairs neko sliktu nenodarīšu. Taču skaudrā pamestības un nodevības sāpe nerimās, un es nodomāju, ka Ligitu tomēr nedrīkstu tik viegli palaist vaļā, viņai ir jāsaņem kaut kāds sods, jāizjūt pazemojums un mazliet vēlāk jādzird tas, ko es tik bieži cietuma bezmiega naktīs viņai domās teicu…

-Jocīgi, bet man, Ligit, būtu mazliet vieglāk, ja tu… - es, kā tumsā taustīdamies, neveikli iesāku. - Ja tu ar to Valdi patiešām mīlestības dēļ, nevis atkal naudas, mašīnas vai mājas dēļ…

-    Ko tu! - Ligita sparīgi iesaucās un nopriecājās, ka acīmredzot būs tikusi cauri tikai ar nelielu izbīli. - Harald! Kāda tur nauda vai māja! Protams, tikai mīlestības dēļ, kā tad citādi? Varu tev atzīties. Viens otrs jau man bija. Nu tā… Var teikt - organisma vajadzībām… Bet ar Valdi man ir nopietni. Es viņu pātiešām mīlu.

-    Tas ir labi, ja tu viņu mīli, - mierīgs pateicu, un Ligita nespēja saprast, vai to saku nopietni, vai ari aiz maniem vārdiem kaut kas tomēr slēpjas. - Nekas skaistāks taču uz šīs pasaules vairs nevar būt, vai ne?

-    Tā ir, - Ligita nopietna piekrita. - Pats labi zini.

-    Un tu viņam tāpat laikam esi solījusi mūžīgu mīlestību kā kādreiz man?

-    Protams. Vai tad bez tā var?

-    Nevar! -mana balss atkal pilnīgi negaidīti kļuva asa un skarba. - Tur tev ir taisnība! Bet tev būs jāatzīst, ka taisnība prasa arī to… Tu nedrīksti izmukt sodam!

Ligitas sirdi atkal sažņaudza bailes, un viņa lūdzoši paskatījās uz mani.

-    Nu, Hari… Viss jau it kā bija labi…

-     Labi būs vēlāk! - es viņu nepacietīgi pārtraucu. - Bet tagad… Tagad tev tomēr vajadzētu saņemt bargu un nežēlīgu sodu! Jo nodevēji vienmēr un visur tiek sodīti visbargāk! Bet es tomēr esmu labs cilvēks, un tu esi labs cilvēks, vai ne? Es neprasu daudz. Tikai kā nelielu kompensāciju par tavu neuzticību…

Labu laiciņu klusēju, tad strauji izmetu roku uz priekšu.

-    Izģērbies! - es skaļi un negaidīti pavēlēju.

Ligitu tas pārsteidza pilnīgi nesagatavotu. Pagāja krietns laika bridis, un tik un tā viņa vēl nesaprata, ko es no viņas vēlos.

-    Ko..? Ko tu gribi? - viņa stostījās.

-     Es teicu — met nost savas parpalas! Un pirms tu aizej pie sava Valda, vispirms atnāc pie manis!

Tagad beidzot Ligitai viss kļuva skaidrs. Viņa pat nedaudz piesarka, mans priekšlikums viņai nemaz nelikās tik slikts…

-    Bet, Hari… - Ligita tomēr vēl kautrīgi čukstēja.

-     Droši, droši! - es viņu uzmundrināju. - Nekas slikts ar tevi nenotiks! Bet es sasodītus piecus gadus… Nāc šurp!

Mana pavēlošā balss un noteiktā rīcība Ligitai uzreiz lika atcerēties to laiku, kad abi bijām laimīgi, viens otru mīlējām, un es vienmēr pratu un spēju viņu pilnīgi apmierināt. Vēl vairāk! Ne ar vienu citu vīrieti viņa nebija jutusies tik labi un atraisīti kā tieši ar mani! Tas vispār bija gandrīz vai fantastiski! Līdzko es viņai pieskāros, praktiski jau ar pirmajiem skūpstiem un glāstiem, Ligita sevī sajuta tik neparasti asu uzbudinājumu, tik spēcīgu eiforisku viļņojumu, ka jau visai drīz sasniedza tādu stāvokli, kas bija līdzīgs vieglai nemaņai, visu laiku neaprakstāmā tīksmē baudot manus glāstus un miesu…

Un tagad, par to tikai iedomājoties vien, Ligitu pārņēma satraucošas trīsas. Taču tas nemaz nebija tik vienkārši izdarāms. Noteikti turpat aiz durvīm vēl joprojām stāvēja Valdis un visu noklausījās… Bet tad, atcerējusies šīvakara galveno uzdevumu par katru cenu panākt, lai es atteiktos no mājas da)as, lai jau šonakt pat lasītos prom un sameklētu sev citu dzīves vietu, sevi ātri nomierināja ar karaļu, valdnieku, revolucionāru, lielceļu laupītāju un vispār vieglas dzīves tīkotāju jau tik bieži īstenoto devīzi — Mērķis attaisno līdzekļus!

…Un tomēr Ligita joprojām vēl nespēja izšķirties. Mans priekšlikums viņai šķita vilinošs, bet atbaidīja Valda iespējami negatīvā reakcija. Nekādi citi morālie vai tikumiskie apsvērumi viņai prātā neienāca.

-    Hari… Es nudien nezinu… - Ligita čukstēja. - Tas viss ir tik negaidīti. Bez tam Valdis arī laikam vēl neguļ…

Es nevērīgi atmetu ar roku.

-    Pieslēdz durvis! Tā būs drošāk!

Ligita dažus mirkļus domāja, tad koķeti pasmaidīja.

-    Tūlīt!

Viņa aizgāja līdz durvīm un tās aizslēdza. Pēc tam pagriezās, pienāca pie manis, ar graciozām roku kustībām viegli nometa no sevis gaišzilo mājas tērpu, iesēdās man klēpī un maigi apvija rokas ap kaklu.

-     Hari… - viņa tikko sadzirdami teica. - Tu atkal ar mani vari darīt ko gribi…

Es viss nodrebēju. Pirmajos apcietinājuma mēnešos par to biju domājis tūkstoš reižu. Ilgojies. Un pacietīgi gaidījis.

Un te nu viņa bija. Kā no debesīm nokritis balts mākonis. Kā beidzot piepildījies nepiepildāms sapnis. Sieviete, kuras labā tu bez lielas apdomāšanās biji ziedojis visu savu turpmāko dzīvi…

Bet diemžēl viņa nebija tā vērta, man nācās skumji atzīt. Viņa nebija manas dzīves vai pat vienas dienas vērta. Nakti, varbūt…

Turot uz rokām puskailo Ligitu, es lēni piecēlos un mazliet pastaigājos pa plašo verandu. Es sapratu, ka manās rokās pašlaik guļ reāli iegūstama sieviete, guļ neaprakstāms dārgums, mans kādreizējais baltais sapnis, mūža lielais mērķis, mana laime un mīlestība un kaut kas vēl vairāk nekā tikai mīlestība. Tajā pašā laikā arī apzinājos, ka šī apbrīnojami skaistā un pievilcīgā sieviete ir šis pasaules lielākā draza. Mēsls. Vīriešu vislētākā prece…

Ligitu lēni apguldīju uz dīvāna, dažus brīžus vēl pasēdēju blakus, nedaudz sekundēs atcerēdamies gandrīz vai katru dienu un nakti, ko biju kādreiz pavadījis kopā ar šo sievieti. Tad noskurinājos un, sevi pārvarējis, strauji uzlēcu kājās.

Ligita, neko vēl nesapratusi un izbrīnījusies, paskatījās uz mani.

-     Varbūt nodzēst gaismu? - viņa klusi vaicāja un, ātri atraisījusi krūšturi, to nevērīgi nosvieda uz grīdas.

-    Lai gaisma paliek! - es atbildēju. - Pārāk ilgi esmu bijis tumsā.

-    Ko tad tu vēl gaidi? - Ligita nesapratnē prasīja.

Dažus brīžus klusēju, tad, cieši raudzīdamies uz tagad jau

gandrīz pilnīgi kailo Ligitu, asi un loti skarbi sāku nesteigdamies runāt. Iespējams, tas bija izmisuma pilns manas dvēseles kliedziens, pēdējais un vienīgais, ko es vēl gribēju šai sievietei pateikt.

-     Neko sevišķu, Ligit. Es tikai iedomājos par to vīrieti, kurš tevi pašlaik gaida blakus istabā un kuram tu esi solījusi tādu pašu uzticību, kādu toreiz solīji man. Un atcerējos sevi zonas barakā starp simt divdesmit zagļiem, slepkavām, izvarotājiem, bandītiem un huligāniem, starp visādiem debīlajiem un sadistiem… Zini, Ligit, tieši tad tu man katru nakti rādījies sapņos, tu vienmēr nāci pie manis tāda bezgala tīra un skaista… Es atra-dos visnožēlojamākā vietā, kādā cilvēks vien var nokļūt. Un visas domas, kas man saistījās ar tevi… Visas cerības… Visas jūtas… Tās man palīdzēja izdzīvot. Sirds kļuva aukstāka un dūres cietākas, bet es zināju, ka man par katru cenu ir jāiztur, man jāatgriežas mājās pie tevis. Bet tu pasteidzies. Tu negribēji tik ilgi gaidīt. Nu ko… Tā ir tava darīšana. Gribu tikai atgādināt… Tev bija vienreizēja iespēja sevi pacelt uz visaugstākā goda un mīlestības pjedestāla, bet tu ņēmi un pati sevi iemeti miskastē…

Es apklusu, mirkli pagaidīju, tad strauji novērsos.

-     Es tev pašlaik nevaru ne iesist, ne iespļaut sejā. Es tevi vienkārši nicinu! Nicinu kā sievieti un kā cilvēku. Bet tagad piecelies un ej! Man ir pretīgi uz tevi pat paskatīties!

Ligitu apdedzināja spējš kauns un pazemojums. Viņa saprata, ka tagad esmu kļuvis viņas mūža lielākais ienaidnieks.

Ligita nervozi piecēlās, no grīdas uzlasīja savus apģērba gabalus, aizgāja līdz durvīm, tās neveikli atslēdza un pārskaitusies man uzkliedza:

-    Lai rīt pat tu vairs te nebūtu! Dzirdi? Tagad es te esmu saimniece, un es tev aizliedzu šeit uzturēties! Aizliedzu! Vai nu tu aizvāksies ar labu, vai arī es to panākšu ar varu, bet no tevis te vairs nebūs ne smakas!

Ligita aizgāja, aiz sevis skali aizcirsdama durvis.

97

Es atkal apsēdos dziļajā atpūtas krēslā un smagi noliecu galvu.

7 — 382

Kārlis Bušs, ieraudzījis, ka verandā ir iedegta gaisma un durvis stāv pusatvērtas, diezgan līksmā noskaņojumā iegāja iekšā. Bet verandā tobrīd neviena nebija. Uz grīdas vientuļa mētājās vienīgi pelēka sporta soma.

Ciemos atnākušais cilvēks kādreiz vienā no mūsu slavenajiem Rīgas teātriem bija diezgan ievērojams aktieris, taču tieksme pēc alkohola ar katru nodzīvoto gadu kļuva arvien spēcīgāka un neatvairāmāka, viņš bieži uz skatuves uznāca iereibis, nereti jauca lugas tekstu vai pat to aizmirsa, bet pēc tam, kad vairākas reizes šādā veidā bija izrādes pilnīgi izgāzis, viņu no darba atlaida. Pazīstot šo viņa neatvairāmo vājību, neviens cits teātris arī neņēma pretī. Un tā, apmēram gadu noldaiņojis bez darba, Kārlis Bušs, kuram jaunībā draugi un speciālisti solīja dižā Lorensa Olivjē skaļo slavu, noplīsis, izsalcis un nosalis kautrīgi piedāvāja savus fiziska darba strādnieka pakalpojumus tuvākajā sakņu bodē, kur par pārdevēju tolaik strādāja apaļīgā blondīne Dzintra Vintere, kas viņam jau sen bija iepatikusies.

Tā sākās šo divu cilvēku mazliet savādais romāns. Dzintra viņu no sākuma pieņēma vienīgi aiz vistīrākās kristīga cilvēka žēlastības, taču nedaudz vēlāk nelaimīgajā cilvēkā saskatīja arī daudzas labas un pat cienījamas īpašības. Lai cik tas arī būtu dīvaini, Kārlis nekad nemeloja. Nekad nekļuva rupjš. Bija ļoti izpalīdzīgs. Bieži pat kautrīgs un kluss. Bet iedzēris, un dzēra viņš diemžēl joprojām visai bieži, gandrīz vienmēr kļuva sērīgi skumjš, atcerējās savus nostrādātos gadus teātrī un bieži raudāja.

Arī kā vīrietis viņš jau sen bija kļuvis nekam nederīgs, taču Dzintru tas īpaši neuztrauca. Viņa šad tad juta nepieciešamību kādu vienkārši pažēlot, un Kārlis tomēr bija daudz labāks nekā kāds suns vai kaķis. Vismaz ar viņu bija interesantāk.

Kārlis verandā vēl nekad nebija ienācis. Viņš, viegli šūpodamies, raudzījās apkārt un diezgan skaļā balsī izteica savu tā brīža noskaņojumu.

-    O, zili zaļā pasaulīti Tu skaistais rožu dārzs un smirdošā atejas bedre! Tu man liecies tik sveša un atbaidoša, bet tajā pašā laikā esmu sajūsmā par tavu apbrīnojamo skaistumu un harmoniju!

Kārlis ar pirkstu galiem pieskārās verandas krāsainajiem logiem.

-   Kas par stikliem! Kādas vienreizējas vitrāžas! Kas par dižu mākslu!

Pēc tam savās vājajās krūtīs ar diezgan lielu šņācienu iekampa vairākus malkus gaisa.

-    Kas par debesu smaržām! Kāds ozons!

Pagājis dažus soļus uz priekšu, viņš negaidīti paklupa pret Haralda somu.

-   O, un kas par somu! Cik tas ir praktiski un daiļi! Jā, bet kur tad ir pats ceļinieks! Ceļinieka nav! Ir tikai ceļš ar savu noslēpumaino bezgalību, ir jūra ar savām tālajām salām un debesis ar savām neatminamām zvaigžņu mīklām… Kas tās atminēs? Kas atnāks, kad visi būs aizgājuši?

Neviens viņam neatbildēja. Kārlim kļuva neciešami skumji, un, iespējams, viņš atkal sāktu raudāt, ja tieši tajā brīdī no jūrmalas pastaigas verandā neatgrieztos Kristīne ar Andri.

Viņi ieraudzīja, ka Kārlis kārtējo reizi ir stipri sadzēries un, sakarā ar Haralda atgriešanos, var iznākt nevienam nevajadzīgs skandāls.

-    Kārļonkul! - Kristīne viņu satvēra aiz rokas. - Vai nebūtu laiks tā kā staigāt uz māju?

Kārlis izbrīnījies paskatījās uz meiteni.

-    Laiks? Māja? Ko šie vārdi nozīmē?

-   Mamma lika pateikt… - Kristīne turpināja. - Viņa šonakt vēlas būt viena.

-    Mīļais bērns! - Kārļa balsi skanēja pavisam traģiskas notis. -Vai tad mēs vienmēr neesam vieni? Kaut divatā, trijatā, četratā… Mēs taču visi esam mūžīgie vientuļnieki!

Andris arī pienāca klāt un Kārli saņēma aiz otras rokas.

-   Situācija ir diezgan drūma, - viņš teica. - Visā nopietnībā. Es jums kā vecam zaldātam varu paskaidrot. Kristīnes mammai šovakar mājās pārradies bijušais vīrs! Un nez vai viņam būs patīkami…

-   Nebūs! Noteikti ne! - Kārlis tūlīt piekrita, tad kļuva domīgs. - Es tā īsti arī nesaprotu… Tas Haralds Vinters izlaupīja valsts mantu vai arī kādu nosita?

-     Kārļonkul! — Kristīne iesaucās. — Viņš nositīs jūs! Tā kā jāmūk! Žigli, žigli!

Kristīne ar Andri viņu stūma uz durvīm. Kārlis nepretojās. Tieši pretēji. Viņu pārņēma milzīgs garīgs pacēlums, un izbijušais aktieris svinīgā balsī norunāja varbūt skaistāko savas nožēlojamās dzīves monologu.

-    Nebēdājies, bērns! Tas taču būtu skaisti! Kristīn! Tu pat nevari iedomāties, cik tas būtu vienreizēji forši! Es te gulētu asinīm noplūdis, bet jūs visi stāvētu apkārt un skaļi bimbotu! Kas tas būtu par teātri! Kas par dižu karnevālu!

Kristīne ar Andri beidzot nelaimīgo dzīves pabērnu izstūma laukā, un viņš klunkurēdams aizslāja uz mājām.

Kristīne skumja paraudzījās uz verandas vidū stāvošo somu.

-     Redzi, mūsu vieta ir aizņemta.

-    Nekas! - Andris atmeta ar roku. - Man tas nav svarīgi!

-    Toties man tas ir svarīgi! - Kristīne kļuva nopietna. - Pat

ļoti!

Andris viegli apskāva meitenes plecus un mierinoši pasmaidīja.

-    Nesāksim savu dzīvi ar to, ka citiem kaut ko atņemsim. Ka sāksim karot, par kaut ko cīnīties… Nē, Kristīn! Sāksim ar mums pašiem! Sāksim ar mīlestību…

Kristīne domīga kratīja galvu.

-    Mēs šeit būtu varējuši dzīvot visu vasaru…

-    Nekas! - Andris mierināja. - Vai mums par to šodien ir jādomā? Es tev katru vakaru kāpās iekuršu ugunskuru, debesīs rādīšu visspožāko zvaigzni, bet pie kājām nolikšu visu zemeslodi!

Kristīne iesmējās, un abi apkampušies atkal izgāja laukā.

Apskatījis dārzu, verandā atgriezos pēc dažām minūtēm. Galīgi sadrūmis, apsēdos un aizsmēķēju cigareti. Man nelikās, ka būtu pārnācis mājās. Man šķita, ka esmu atgriezies cietumā vai piedalos diezgan drūmā un mazliet baigā absurda teātra izrādē.

Pēc neilga laika pie durvīm kāds klusi pieklauvēja.

Tā var būt vai nu atkal Ligita, vai viņas mīļākais, es ātri nodomāju un klauvējienam neatsaucos. Tomēr pēc dažiem brīžiem durvis atvērās, un verandā ienāca ar nedaudz pārspīlētu eleganci apģērbies vidēja auguma kalsns vīrietis. Jau mazliet paveco seju rotāja mazas iesirmas ūsiņas, bet abu roku pirkstus vairāki masīvi zelta gredzeni.

Tas bija Valdis. To es sapratu uzreiz, bet šis fakts manī nekādu naidu neizraisīja. Un tomēr būtu bijis daudz labāk, ja viņš šeit nebūtu spēris kāju…

-   Labvakar! - Valdis pieklājīgi sveicināja. - Vai es jūs netraucēšu?

-    Traucēsi, kungs, traucēsi! - es nelaipni pateicu, bet tas nekādu sevišķu iespaidu uz sīko vīrieti neatstāja. Acīmredzot viņam par katru cenu vajadzēja izpildīt kādu svarīgu Ligitas uzdevumu.

-    Piedodiet, bet es… - Valdis tomēr jutās neveikli. - Kā to lai pasaka? Esmu jūsu bijušās sievas… draugs.

Es viņu vēlreiz rūpīgi nopētīju.

-    Vai prezidenta kungs?

-    Jā, jā, tas pats! - Valdis kļuva tīri priecīgs. - Ligita jau laikam būs stāstījusi… Man patiešām pieder firma…

-   Kāda? - tūlīt bargi painteresējos. - Ko tu tirgo? Dzērienus? Gaļu? Mēbeles? Varbūt vecas lupatas?

-     Nē, nē! Mēs galvenokārt pārdodam apavus. Tie mums nāk no Itālijas, Vācijas…

-   Vēl labāk! - iesaucos un pielēcu kājās. Piegājis tuvu Valdim, ar interesi nopētīju šī vīra skaistās kurpes. - Tā jau es domāju! Salamandra, vai ne?

101

Valdis samulsa.

T — 382

-     Patiešām Salamandra. Tie ir pasaules labākie apavi! Jums jau arī droši vien vajag? - Valdis pajautāja un uzreiz kļuva mundrāks. - Nu, kā tad! Es vēl prasu! Man tieši viens lieks pāris ir mājās.

-     Vari nepūlēties! - es viņu nedaudz atvēsināju. - Piecus gadus esmu staigājis kerza zābakos, tā kā Salamandra vai Toomis manām kājām būs mazliet par smalku.

-    Varbūt jums vienkārši nav… attiecīgu līdzekļu? - Valdis neatkāpās. - Nekaunieties, sakiet droši! Es jums tās kurpes uzdāvināšu! Bet, ja jums tik tiešām ir spiedīgi apstākļi… Mēs par to pirmīt runājām arī ar Ligitu. Es jums naudu varu iedot.

Ļoti izbrīnījies uz viņu paskatījos.

-    Nevis aizdot, bet iedot?

-   Jā, jā, pilnīgi pareizi! - Valdis sparīgi apstiprināja. - Iedot.

-    Cik? - uzreiz prasīju.

-    Pagaidām divus tūkstošus, - Valdis atbildēja un no kabatas izvilka divas bandrolēs ietītas naudas paciņas. - Lūdzu!

Es pasmīnēju.

-    Vai žēl nav?

-    Nemaz! Jo jūs man dosiet pretī…

Atkal krūtīs sajutu neciešamu smeldzi.

-    Savu bijušo sievu?

-     Ko jūs! - Valdis nekaunīgi un ļoti apmierināts iesmējās. — To jau es esmu paņēmis pats! Jūs man dosiet pretī solījumu… Šonakt pat šo māju atstāt. Par tādu naudu jūs mājvietu atradīsiet jebkurā citā vietā.

Grūtsirdīgi pašūpoju galvu, paņēmu abas naudas paciņas un tās nevērīgi pasvaidīju no rokas rokā.

-   To jūs neesat slikti izdomājuši, - atzinīgi novērtēju jaunā pāra ieceres.

Mana mierīgā reakcija uz viņa priekšlikumu Valdim piedeva jaunu sparu, un viņš iesākto uzbrukumu turpināja.

-    Es jums varu dot vismaz desmit reizes vairāk, - viņš lietišķi piedāvāja, — bet tad mums jau rīt jāiet pie notāra un jums man jāpārdod mājas apakšstāvs vai pat visa māja.

Mirkli domāju, tad izsmējīgi pateicu:

-    Tu neesi slikts tirgotājs!

-Jādomā gan! - Valdis šo uzslavu laikam ņēma pilnā nopietnībā, jo uzreiz kļuva manāmi lepns un uzpūtīgs. - Bez tam es gribu būt savai sievai arī labs vīrs.

-    Manai… Manai sievai… - klusi pie sevis nomurmināju.

-     Nu, kā tad paliek? - Valdis tagad jau diezgan uzstājīgi prasīja. - Vai slēdzam līgumu? Nauda jums ļoti noderēs. Darbu jūs tik ātri nedabūsiet, tas ir uz galvošanu, dzīvot arī nebūs kur… Tā kā… Jūs esat iedzīts stūri.

Piekrītoši pamāju.

-    Tas tiesa, - drūmā balsī apstiprināju. - Dziļā, melnā stūrī. Un pretī stāvat jūs… Jaunie kapitālisti, bodnieki, pie varas esošie, laimīgie, paēdušie un ar dzīvi tik ļoti apmierinātie! Neviens jūs vēl pagaidām nav sitis. Nav pazemojis. Neviens jūs vēl nav atstājis. Bet zini, kaimiņ? Jūsu it kā drošās dzīves dažreiz taču ir vēl trauslākas nekā šie verandas krāsainie stikli! Viens pieskāriens, neliels blīkšķis, un nekā vairs nav…

-    Vai jūs man draudat? - Valdis saspringa.

-    Pārāk daudz goda! - es asi uzkliedzu. - Man tev vienkārši vajadzēja sadot pa purnu, bet lai jau paliek! Šovakar man ir tik riebīgi ap dūšu, ka negribas neko darīt. Ja nu varbūt nomirt…

Valdis to ņēma nopietni un tūdaļ man atgādināja esošo situāciju.

-Jūsu rokās ir mana nauda…

Valdim to nevajadzēja teikt. Ja viņš kaut necik pārzinātu cilvēku psiholoģiju, tad būtu zinājis, ka nevienam sev bez bīstamām sekām nedrīkst atgādināt, ka esi kādu mēģinājis nopirkt…

Es eksplodēju. Manu apziņu atkal pārklāja bieza naida migla, un es spēcīgi naudas paciņas iesviedu Valda mazliet nobālušajā sejā.

-    Liecies mierā ar savu naudu! - turpināju kliegt. - Vācies! Un nekad vairs pie manis ar tādiem priekšlikumiem nenāc! Nekad! Es nepārdodu ne sevi, ne savu māju!

Valdis klusējot no grīdas uzlasīja naudas pakas un ātri aizgāja.

Satraukts atkal aizsmēķēju cigareti un nostājos pie verandas durvīm. Aizrautīgi sevī rāvu dūmus un jau kuro reizi mēģināju nomierināties, un sevi saņemt rokās. Bet nekā! Man tovakar miers nebija lemts, un visi izšķirošie notikumi bija vēl priekšā.

Pēc neilga laika kaut kur Joti tuvu atskanēja vairāki skali svilpieni.

Izgāju uz lieveņa, un mani tūlīt no visām pusēm draudīgi apstāja trīs tumši stāvi. Tie bija jau iepriekš sastaptie vīri, kuri pirmīt meklēja Māru.

-    Hari! - Radža man viegli iebelza pa plecu. - Kā ir?

-    Kā tad vajag būt? - es nesapratu.

-     Mans draugs Džokijs nupat runāja ar Māru, - bijušais kameras biedrs paskaidroja. - Nu, ar to jūsmājas jauno iemītnieci, un…

Vērīgi paskatījos uz milzīgā auguma īpašnieku, tad atkal pievērsos Radžam. - Kas viņš tāds ir, šis Džokijs? Ko viņš te meklē? Ko jūs vispār te visi meklējat?

-    Radža, paskaidro! - Džokijs dobjā balsī pavēlēja. - Acīmredzot viņam vēl nav īsti pielecis…

Radža labprāt paskaidroja.

-      Džokijs ir Māras brālis. Bijušais divkārtējais Latvijas čempions džudo cīņā, bet tagad… Lietas būtība ir sekojoša. Tu savulaik Mārai esi daudz nodarījis pāri. Tas nu tev ir jāatzīst! Jauši vai nejauši, bet tu tomēr esi nositis viņas bērnu! Tā kā nebrīnies, ja Džokijs ar tevi runā tādā paskarbā balsī.

-    Es ne par ko vairs nebrīnos, - lēni noteicu.

-    Bet vajadzētu gan! - turpat man pie muguras nodārdināja Džokija varenā balss. - Kaut vai par to… Kādēļ es tev vēl neesmu atmaksājis par savas māsas ciešanām?

-   To jau tu vēl vari izdarīt! - rūgtuma pilns pateicu. - Skaties, kādus briežus nolasījis!

-    Tā ir, — Džokijs piekrita. - Viri kā dzelži. Bet ko tu esi izlēmis?

-    Man nekas nav jāizlemj, - ātri atbildēju.

-    Māra pašlaik ir ārkārtīgi uzbudinātā stāvoklī, - Džokijs draudīgi turpināja. - Tikai apziņa vien, ka tu esi te kaut kur tuvumā, tepat kaut kur blakus… Zini, viņa jau divas reizes ir bijusi psihenē, un es negribu, ka viņa tur nokļūst trešo reizi!

Man uznāca spējas dusmas.

-    Kāda man daļa par tavu Māru?

Džokija rokā pēkšņi pazibēja garš trīsasmeņu nazis. Viņš to zibenīgi pielika man pie rīkles un šņāca taisni sejā.

-    Paklausies, tu! Tu manai māsai esi sadragājis visu dzīvi, un tev vēl nav nekādas daļas?! Es taču tevi…

Radža iemetās starpā.

-   Džok! - viņš uzkliedza. - Un arī tu, Hari! Kādēļ tīšu prātu atkal līst mēslos? Vajag vienoties pa labam!

-    Ko viņš grib? - es vērsos pie Radžas.

-     Es jau teicu! - Džokijs atgādināja. - Pazūdi! Lai Māra vismaz kādu laiku dabū šeit atpūsties, nomierināties. Sešus gadus viņa ir cietusi, un es gribu, lai tagad viņai ir miers. Miers, tu saproti?

-    To es saprotu, - apstiprināju.

-    Tad ir labi. Es tev dodu pusstundu laika. Ja tu līdz tam brīdim vēl nebūsi aizvācies…

Džokijs ar trešo tipu nesteigdamies gāja prom.

-    Ko viņš ir sadomājis darīt? - es Radžam vaicāju.

Radža drūmi pasmīnēja.

-    Tu jau zini, kā starp mums ir pieņemts. Čik čirik, un tu jau esi debesīs…

Radža, neko vairāk neteicis, sekoja Džokijam.

Dažus mirkļus pagaidīju, tad atgriezos verandā un strauji sabruku uz dīvāna malas. Man atkal gribējās gaudot kā pamestam sunim vai smagi ievainotam vilkam.

-    Esiet nolādēti! - skaļi čukstēju. - Esiet visi no-lā-dē-ti!!!

Laikam nejauši biju iesnaudies. Kad no kāda trokšņa satrūcies, atvēru acis, netālu no sevis ieraudzīju stāvam Māru. Nelaimīgā sieviete atradās verandas vidū un uz mani skatījās tik cieši un neatlaidīgi, ka šķita - manā sejā un acīs kāds lej sakarsētu gaismu. Vai vēl karstāku tumsu…

-     Kāpēc tu vēl neguli? - klusi jautāju.

-    Nevaru, - Māra nedzīvā balsī atbildēja.

-    Varbūt kādam no mājiniekiem palūgt miega zāles?

-    Es jau iedzēru, - Māra paziņoja.

-   Tad nezinu, — paraustīju plecus. - Vajadzētu vien likties uz auss un mēģināt aizmigt.

Māra mani vēlreiz apdedzināja ar savu skatienu un pēkšņi nesaprotami pateica:

-Tu.

-    Ko es? - izbrīnījies prasīju.

-   KādēJ tu atkal šķērsoji manu ceļu? - Māra jautāja, un viņas balsī bija gan naids, gan nespēks.

-    Es tev varu prasīt to pašu, - atbildēju. - Kāpēc tu toreiz man trāpījies priekšā? Kādēļ tu savas vasaras atpūtai esi izvēlējusies tieši manu māju?

-    Man nebija citas izvēles, - Māra nervozi pateica.

-    Man arī nav citas iespējas, - lēni nolaidu galvu. — Pati redzi, ka šo spēlīti ar dzīvi esmu zaudējis.

-     Tu esi noziedznieks, — Māra atgādināja. — Tev arī bija jāzaudē.

Manā sejā uz mirkli pavīdēja skumjš pārsteigums.

-    Vai noziedznieks nav vairs cilvēks?

-   Tu ne! — Māra ātri sacīja. - Tavas vainas dēļ bojā ir aizgājis bērns! Un līdz ar to arī mana dzīve.

-    Kāpēc tu joprojām to nespēj aizmirst? - jau daudz mierīgāks prasīju. - Tev būtu vieglāk dzīvot.

-    Tad jauj man mierīgi dzīvot! - Mārai pēkšņi neizturēja nervi. - Ļauj! Es visu pavasari meklēju kādu istabu un nu beidzot to esmu atradusi.

-    Dzīvo! - es atmetu ar roku. - Kas tev liedz to prieku?

-    Tu, - Māra trīcošā balsī atkārtoja.

-   Nemuldi! - ari es sāku pacelt balsi. - Es te sen vairs neesmu nekāds noteicējs!

Māra panāca soli tuvāk un pret mani izstiepa savas rokas.

-   Paskaties, kā es visa drebu! Es vēl joprojām atrodos tajā ziemas naktī. Gulu, ietriekta sniega kupenā, bet blakus mans dēls. Viņš ar atvērtām acīm skatās uz mani, bet neko jau vairs neredz. Viņš ir miris.

Man uz brīdi pārņēma šaubas, vai Māra patiešām ir īsti vesela. Parasti pat vistuvākā cilvēka nāve mums tik ilgi tomēr nesāp. Tā mums izraisa un mūsos saglabā vienīgi žēlumu, bet ne atklātu naidu.

-    Es jūtu tev līdzi…

-    Bet es tev nemaz! - Māra iesaucās, un viņas lielajās acīs dega melni ugunskuri. - Iznīksti, Harald Vinter! Pazūdi no šīs zemes! Kļūsti par tārpu, žurku vai klaiņojošu suni!

Kārtējo reizi rūgti pasmaidīju.

-    Tāds jau arī kļūšu, klaiņojošs suns vai vilks. Turklāt vēl nedziedināmi savainots…

-      Tu vispār nedrīksti dzīvot! - Māra turpināja kliegt, viņa visa trīcēja, seja piesarka, balss izmainījās, un tagad varēja skaidri redzēt, ka viņas nervi tik tiešām ir galīgi čupā. - Tu - slepkava!

Māra nevaldāmās dusmās pieskrēja pie manis un negaidīti iespļāva sejā.

-    Es tevi ienīstu, ienīstu! - viņa turpināja kliegt.

No kabatas izvilku mutautiņu un rūpīgi noslaucījos.

-    To nu gan tev nevajadzēja darīt! - sevi valdot, mazliet drebošā balsī pateicu. - Nevajadzēja!

Bet Māra nerimās. Acīmredzot sešus gadus krātajam naidam tagad beidzot vajadzēja uzsprāgt gaisā.

Un lai sprāgst, es nodomāju. Varbūt pēc tam viņai kļūs vieglāk.

-    Vajadzēja! - Māra palika pie sava. — Ja es būtu vīrietis, tad ar tevi jau sen būtu izrēķinājusies! Es būtu atriebusi savu bērnu!

Lēnām piecēlos kājās, bez dusmām un pārestības sajūtas paskatījos uz Māru un domīgs viņai teicu:

-   Zini, Māra. Es vienmēr esmu brīnījies. Cik gan daudz laika un enerģijas cilvēki velta savam naidam, un cik maz… mīlestībai!

Šis skumjais atzinums Māru neietekmēja. Un, ja arī ietekmēja, tad jau laikam tieši pretēji.

-    Zvērs! Tu vēl vari runāt par mīlestību?!

Domīgs pakratīju galvu.

-Jā, Māra. Es vēl varu runāt par mīlestību. Tikai par nožēlu pagātnes formā. Šodien arī es esmu tāds pats kā tu, kā visi citi. Neapmierināts un naida pilns pret tiem, kuriem dzīvē ir paveicies vairāk nekā pašam!

Māra uz mani paskatījās kā barga skolotāja uz nesekmīgu skolnieku.

-   Jel saproti, Harald Vinter, tu taču esi izdarījis drausmīgu noziegumu, tu daudzus cilvēkus uz mūžu esi padarījis nelaimīgus, un tu pēc tam vēl gribi būt laimīgs, mīlēts un cienīts?!

-   Jā, Māra. Es to ļoti gribētu. Tāpat kā to gribi tu un pārējie cilvēki.

-    Bet tu taču neesi cilvēks! - Māra patiesā sašutumā iesaucās.

Atkal izjutu nepelnītu pazemojumu, un man jau kuro reizi

uznāca asas dusmas.

-    Nomierinies! - es nikni uzkliedzu.

Tas mazliet līdzēja. Māra kļuva klusāka un nedaudz mierīgāka.

-    Harald Vinter! - viņas balsī skanēja izmisums un atklāta nevarība. - Es tevi lūdzu! Izdari tā, lai mēs viens otru nekad vairs neredzētu! Tev ir lielākas iespējas. Tu vari kaut kur aizbraukt, pazust… Saimniece šeit ir laba. Visu laiku par mani rūpējas, mierina, bet tu…

-    Es nekur projām nebraukšu! - noteiktā balsī pateicu. - Šī ir mana māja, mana īstā vieta. Vienīgais, kas man vēl ir palicis.

-   Tev vairs nav palicis itin nekas! - Māra atgādināja. - Ja tu tūlīt pat neaizvāksies, .Džokijs ar saviem puišiem tevi šonakt nogalinās. Vai tu pats to vēl neesi apjēdzis?

-    Esmu, - drūmi atbildēju, tad Mārai uzmetu ciešu skatienu. - Tev žēl nebūs?

-    Nē! - Māra sparīgi pakratīja galvu.

-    Vai tas tev neliekas savādi?

-    Kas tad?

-    Ka tik daudziem nav žēl citu cilvēku dzīvības?

-    Bet vai tev bija žēl? - Māra tūlīt atjautāja.

-    Jā, - klusi apstiprināju. — Man bija pat neprātīgi žēl.

Māra neticēja.

-Ja tas tā patiešām būtu bijis, tad gan mana, gan tava dzīve būtu iegrozījusies pavisam citādi!

-    Droši vien, Māra, droši vien, — domīgs piekritu, tad negaidīti turpināju. — Mīlestība, cilvēcība, patiesība… Tā mums vienmēr maksā ļoti dārgi. Tikai nelietībai cena nekad nemainās. Nelietība vienmēr ir lēta.

Māra aizdomīgi uz mani paskatījās.

-    Nesaprotu, par ko tu runā? - viņa prasīja.

-    Es runāju par dzīvi, - atbildēju.

-     Dzīves vairs nav, - Māra lēnīgi noteica. - Tagad mums atliek vienīgi padomāt katram par sevi.

Es tam piekritu. Patiešām, beidzot ir jāsāk domāt arī par sevi. Ko man tagad darīt? Ar Ligitu viss ir skaidrs. Viņa ir zaudēta uz visiem laikiem. Tāpat ir zaudēta arī Dzintra un, kas visnepatīkamāk, arī meita. Zaudēts gods un darbs. Patiesībā zaudēts ir viss, kā dēļ cilvēkam vispār ir kaut kāda jēga uz šīs pasaules dzīvot. Turklāt vēl ir diezgan lielas iespējas šonakt zaudēt arī dzīvību…

Manu dvēseli kārtējo reizi sažņaudza smeldzīgas skumjas un sāpes. Varbūt visu to varētu paciest daudz vieglāk, ja uz manas sirdsdapziņas patiešām gulētu kāds smags nāves grēks, taču es pie dzīves krusta biju piesists gluži nevainīgs… Tādēļ arī tik bieži šī asā smeldze, dusmas, naids un pat neprātīgs izmisums. Bet es tomēr valdījos. Pēdējos piecos gados biju pārcietis tik daudz fizisku un garīgu ciešanu, ka biju gandrīz vai drošs, ka gan jau kaut kā pārcietīšu un droši vien arī pārdzīvošu šo pirmo atkalredzēšanās nakti ar savu pagātni, tagadni un nākotni…

Bet tagad es patiešām gribēju mieru. Māru man bija patiesi žēl, es viņai no visas sirds jutu līdzi, lēnprātīgi pacietu visus viņas baigos apvainojumus, visu viņas dedzinošo naidu un gandrīz vai neprātīgos lāstus, taču nu beidzot es vēlējos mieru. Jāguļ. Drīz atnāks jauna diena, un ko tā mums visiem atnesīs?

-    Labi, Māra, pietiks! - es pavēloši pateicu. - Ej gulēt! Ir jau pāri pusnaktij, un jūs visi man esat apnikuši līdz nāvei!

-    Vai tu prom neiesi? - Māra nedroši jautāja.

-   Es jau tev teicu, - atbildēju. - Ja no šīs mājas vispār kādam ir jāaiziet, tad jau laikam vispirms tev! Pēc tam Ligitai. Un viņas kniebējam Valdim. Un arī Dzintrai. Jo jūs visi, galu galā, esat tomēr atnākuši pie manis, nevis es pie jums!

Māra galīgi sadrūma. Viņa zemu nolieca galvu un ilgi klusēja. Šķita, ka viņu visu pārņem absolūta bezcerība.

-   Tu tomēr esi aukstāks par ledu, - viņa nožēlas pilnā balsī pateica. - Cietāks par akmeni. Tu esi… Es vairs negribu dzīvot tādā pasaulē.

-    Bet citas mums nav, - es atgādināju. - Jāsamierinās vien ar to, kas ir.

-    Nav tiesa! - Māra spēji iesaucās. — Ir tomēr labāka pasaule!

-    Kur? - izsmējīgi prasīju.

-   Tālu tālu… - Māra caur atvērtajām durvīm skatījās biezajā nakts tumsā. - Tur, kur pašlaik atrodas mans dēls…

Māra vēl brīdi domāja, tad, par kaut ko izšķīrusies, strauji metās uz durvīm.

Es, visu sapratis, viņu asi parāvu aiz rokas un apstādināju.

-    Kur tu ej? Tev taču uz istabu jāiet pa otrām durvīm!

-    Neaiztiec mani! — Māra iesaucās un mēģināja atbrīvoties no mana ciešā rokas tvēriena, bet tas viņai neizdevās. - Es eju pareizi! Es eju pie sava… Bet tu… Paliec! Paliec savā pilī, kur tev pašam ir atvēlēts tikai nožēlojams kakts! Paliec ar savu pagātni un smago nāves grēku! Mocies! Kliedz! Nožēlo! Un visu savu turpmāko dzīvi paliec viens! Bez draugiem! Bez mīļotas sievietes! Bez piederīgajiem! Bez bērniem!

Māra atkal sparīgi metās prom, bet es viņu spēcīgi parāvu sāņus un gandrīz mešus iesviedu dziļajā atpūtas krēslā. Es viss drebēju no kārtējā apvainojuma un dusmām.

-    Pagaidi! Tu! - es rūgti sacīju. - Kraut lāstus uz otra cilvēka dvēseles tu proti, bet ko tu zini? Ko?! Tu zini, cik es esmu vainīgs, cik nevainīgs? Ko esmu gribējis, ko pārdzīvojis? Tu zini? Es bez visiem taviem lāstiem esmu zaudējis gan labu darbu, gan draugus, gan mīļotu sievieti un bērnu! Visu! Bet kāpēc? Tu man esi pajautājusi, kāpēc? Ne jau tā nozieguma dēļ! Nē! Es to visu esmu zaudējis mīlestības dēļ! Un tāpēc lai tā ir nolādēta, nolādēta un vēlreiz no-lā-dē-ta!

Saguris apsēdos Mārai iepretim uz dīvāna gala un zemu noliecu galvu. Un arī man pēkšņi vairs nebija nekāda sevišķa vēlēšanās šādu dzīvi turpināt…

Māra to laikam juta. Viņa nedaudz paliecās uz manu pusi un klusā neizpratnē jautāja:

-    Par kādu mīlestību tu runā?

-   Par to pašu, - tikko sadzirdami atbildēju. - Par to visvienkāršāko, bez kuras mums tik grūti dzīvot. Par mīlestību pret otru cilvēku.

Māra joprojām vēl neko nesaprata.

-    Vai tu vari runāt skaidrāk? - viņa palūdza. — Konkrētāk?

Es lēni pacēlu galvu un atklāti ieskatījos Māras plati ieplestajās acis. Un beidzot pateicu to, ko viņa absolūti nebija gaidījusi.

-    Māra… Es neesmu nogalinājis tavu bērnu…

Mārai tas bija tik apdullinošs pārsteigums, ka viņa vēl ilgi palika sēžam sastingusi kā auksta akmens dieviete. Beidzot viņa vēl vairāk paliecās uz priekšu un, bezgala izbrīnījusies, varbūt arī nedaudz nobijusies, vairākkārt pārjautāja:

-    Kā? Bet… kas tad? Harald… Kas tad to izdarīja?

Es labu laiku klusēju, tad domīgi atkārtoju vēlreiz:

-    Tavs bērns neaizgāja bojā manas vainas dēļ. Nē, Māra! Ne manas vainas dēļ… Tāda ir tikai oficiālā versija, un tāds bija arī tiesas spriedums. Bet es biju bez vainas…

-    Neko nesaprotu, - Māra nevarīgi čukstēja.

Es piecēlos, no galda paņēmu cigareti, nervozi aizsmēķēju, atkal apsēdos iepriekšējā vietā, satraukts vairākas reizes sevī dziļi ievilku dūmus, tad sāku klusi stāstīt. Acīmredzot tas man bija jāpasaka ne tik daudz tādēļ, lai apmierinātu Māras ziņkāri, bet gan daudz svarīgāka iemesla dēļ - lai arī citi uzzinātu patiesību. Lai uz visiem laikiem atbrīvotos no savas pagātnes un tā smagā sloga, kas mani bija mocījis visus šos gadus. Un varbūt vēl tāpēc, lai beidzot noslēgtu kādu neapmaksātu rēķinu…

Mēs toreiz pavadīt veco gadu aizbraucām pie mana drauga rakstnieka Vitolda Žuriņa. Viņš Berģos bija nesen kā beidzis būvēt skaistu divstāvu māju, un Vitolds gribēja vecā gada aizvadīšanu apvienot ar jaunās mājas iesvētīšanu. Bija daudz viesu. Visi viņa radi un draugi - žurnālisti, rakstnieki, mākslinieki, arī daži ārzemnieki. Mēs, kā gandrīz visi, atbraucām ar automašīnu un, jau braucot turp, ar Ligitu norunājām, ka atpakaļceļā mašīnu vadīs viņa, jo nez vai es izturēšu neiedzēris, bet viņa nedzeršot. Varbūt izņemot vienu vai divus malkus šampanieša. Tā arī notika. Es nekad neesmu pārāk aizrāvies ar alkohola lietošanu un arī tovakar sevišķi daudz nedzēru. Tūlīt pēc Jaunā gada sagaidīšanas Ligitai sagribējās braukt uz mājām. īsti nezinu, kas viņai toreiz bija uznācis, taču Ligita tur ilgāk vairs nevēlējās palikt.

-    Brauksim uz mājām, - viņa uzstāja.

Es piekritu. Ceļš bija tāls, un mēs arī mājās vēl varētu turpināt svinēšanu.

Šķērsojuši Matīsa un Bruņinieku ielu, mēs diezgan lielā ātrumā tuvojāmies Stabu ielai. Dega dzeltenā gaisma. Ligita, nesamazinājusi mašīnas gaitu, ātri šķērsoja krustojumu. Un tad pēkšņi mums priekšā uz ielas braucamās daļas izstreipuļoja kāds piedzēries vecis. Ligita noreaģēja zibenīgi. Viņa strauji pasita stūri sāņus un bremzēja. Mašīna sagriezās un joņoja uz ietvi, kur tieši tobrīd gāja kāda sieviete ar bērnu. No sadursmes izvairīties vairs nebija nekādu iespēju. Mašīna sievieti ar bērnu spēcīgi atmeta sāņus, bet pati iestrēga lielā sniega kupenā…

Ligita bija pilnīgi bāla un pirmajās minūtēs nespēja izrunāt ne vārda. Es izkāpu no mašīnas un piedrāzos pie jums. Es redzēju, ka jūs vēl esat dzīvi, lai gan zēnam bija pāršķelta piere un visa seja noplūdusi asinīm. Es jūs neaiztiku, bet skrēju pie tuvākā telefona automāta, lai izsauktu ātro palīdzību. Nebiju vēl ticis diez cik tālu, kad tieši tobrīd uz Brīvības ielas ieraudzīju braucam kādu sarkanā krusta mašīnu. Izskrēju pretim un apturēju. Viņi tad ari jūs aizveda uz slimnīcu, bet es atgriezos pie mūsu žiguļa.

Ligita joprojām bija bāla un galīgi pārbijusies.

-    Hari! - viņa tūlīt iesaucās. - Kas tagad būs, kas notiksies? Ak, Dievs, Hari! Kas ar mani tagad būs?

-    Es tev teicu, brauc lēnāk! Uzmanīgāk!

-    Tu domā, ka tas puika bija beigts? - Ligitai drebēja balss.

-    Nezinu, bet visai iespējams.

Ligita sāka skali raudāt.

-    Kas ar mani notiks?

Es kabatā sameklēju sīknaudu.

-    Neko darīt! Jāiet zvanīt autoinspekcijai…

Ligitas seju izķēmoja šausmas. Viņa pieskrēja man klāt un saķēra aiz rokas.

-   Nē! - viņa iekliedzās. - Hari! Bēgsim! Bēgsim tūlīt prom, kamēr vēl…

Es skumji pasmaidīju.

-Tas neko nedos. Ātrie pierakstīja mašīnas numuru, turklāt arī pati mašīna droši vien ir sabojāta.

Ligitas sejā joprojām vīdēja šausmas.

-     Bet, ja tas puika patiešām..?

-    Tev vajadzēja braukt taisni! Ja arī tas piedzērušais tiktu sabraukts, tas nebūtu nekāds noziegums! Tas būtu nelaimes gadījums, kas noticis uz ielas braucamās daļas, bet tagad… Tu nedrīkstēji drāzties uz trotuāra!

-     Es taču nemaz to sievieti ar bērnu neredzēju! - Ligita taisnojās. - Kur viņi tur pēkšņi uzradās?

Domīgs pakratīju galvu.

-    Šā vai tā, Ligit. Nepatikšanas ir lielas.

-   Vai mani liks cietumā? - Ligita raudot vaicāja. - Jā? Cietumā?

Līdzjūtīgi paraustīju plecus.

-    Droši vien. Kad puiku lika mašīnā, viņš jau izskatījās miris, un avārija ir notikusi uz ietves.

Ligitu atkārtoti pārņēma paniskas bailes, un viņa histērijā apkrita man ap kaklu.

-    Nē! Hari! Mans mīļais, dārgais… - viņa smagi elsa. - Hari! Glāb! Es tur negribu! Es negribu cietumā! Es tur vienkārši būšu pagalam! Es nomiršu! Hari! Glāb!!!

Man Ligitas kļuva žēl, un es vairākas reizes noglāstīju viņas galvu.

-    Nomierinies, Ligit, nomierinies! Varbūt nemaz…

-    Hari! - Ligita turpināja izmisīgi lūgties. - Es tevi lūdzu! Pasaki viņiem, ka pie stūres sēdēji tu! Pasaki, ka tu vadīji mašīnu! Hari! Es tevi ļoti lūdzu!

Es neko Ligitai neatbildēju. Es viņu mīlēju, mīlēju varbūt nepareizi, neprātīgi, taču tomēr biju pārliecināts, ka, neskatoties ne uz ko, ne uz kādiem ārējiem apstākļiem, katram cilvēkam tomēr par savu rīcību ir jāatbild pašam.

Es viņu viegli atstūmu no sevis, aizgāju līdz telefona automātam un ātri uzgriezu autoinspekcijas dežūrdaļas numuru.

-     Šeit runā Haralds Vinters. Uz Brīvības un Stabu ielas krustojuma nupat ir notikusi avārija. Ko? Jā, jā! Diemžēl ir arī cilvēku upuri. Cietušos, kādu sievieti ar bērnu, uz slimnīcu jau aizveda ātrā palīdzība.

Beidzis runāt, nesteidzoties atgriezos avārijas vietā.

Ligita tūlīt piesteidzās klāt un atkal drudžaini satvēra manu roku.

-    Viņi jau brauc, ja?

-    Tūlīt būs klāt.

-    Hari! - Ligita pazemīgi skatījās man acīs. - Tu taču mani mīli, vai ne?

-    Kādēļ vēl jautāt?

-     Hari! Tu taču mani izglābsi, vai ne? Izglābsi?! — Ligita čukstēja, un viņas balsī bija tik daudz baiļu un cerību, ka man kļuva tīri savādi ap sirdi.

-    Tādā gadījumā cietumā būs jāiet man, - es viņai pateicu.

Taču tas Ligitu neietekmēja. Viņas balss kļuva vēl žēlabaināka.

-     Tu esi vīrietis! Tev tomēr būs vieglāk, bet es… Es tur nomiršu!!! Pažēlo! Lūdzu, lūdzu pažēlo!

Es ar abām rokām pacēlu Ligitas galvu un ieskatījos viņas asaru pilnajās acīs.

-    Ligit! Manu mīļo, labo meitēn! Es tevis dēļ nedomādams atstāju ģimeni, pārcietu nepatikšanas darbā… Es tevi ļoti mīlu, bet… Ligit! Tu uzdrāzies uz ietves mātei ar bērnu! Tu dzirdēji, kā viņa kliedza?

Ligita piekrītoši pamāja.

-    Tas bija šausmīgi…

-   Tad labāk klusēsim, - es padevīgi sacīju. — Kas būs, būs…

Pēc piecpadsmit minūtēm atbrauca autoinspekcija. Man

priekšā stādījās kāds pusmūža inspektors, kurš uzreiz painteresējās:

-    Vai jūs esat avārijas izraisītāji?

-    Tā iznāk.

Es viņam pasniedzu autovadītāja tiesības un pārējos dokumentus. Man par lielu pārsteigumu, savas autovadītāja tiesības kapteinim iedeva ari Ligita. Kamēr divi pārējie policijas darbinieki apskatīja un izmērīja notikuma vietu, inspektors bija ticis galā ar mūsu papīriem un, pavērsies pret mums, stingrā balsī uzprasīja:

-    Kurš satiksmes negadījuma brīdī atradās pie stūres?

Bija pienācis izšķirošākais brīdis manā dzīvē. Bet es klusēju.

Un arī Ligita neteica ne vārda.

-    Es jums prasu vēlreiz, - inspektors neatlaidās. - Kurš no jums avārijas brīdī vadīja transporta līdzekli?

Es paskatījos uz Ligitu. Viņa atzīsies, vai ne? Bet Ligita turpināja klusēt. Es, savukārt, turpināju skatīties uz savu jauno sievu. Viņa bija ģērbusies dārgā kažokā, ar baltu cepurīti galvā, un pat tik traģiskā brīdī izskatījās neparasti skaista un ļoti nelaimīga. Dažu sekunžu laikā pilnīgi skaidri iztēlojos, kā viņa šādā izskatā ieiet smirdošā cietuma kamerā, kur viņu ar skaļām lamām un nicinošiem vārdiem sagaida ap pussimts dzērājas, klaidones, zagles, spekulantes, prostitūtas un savu bērnu slepkavas…

Man tas šķita tik baigi un pretīgi, ka es to nevarēju pieļaut. Man viņu no šāda likteņa vajadzēja pasargāt. Ligita taču bija mana sieva. Vēl vairāk! Ligita bija sieviete, kuru es mīlēju. Un es biju pārliecināts, ka šīs sievietes un mīlestības dēļ tomēr ir vērts salauzt savu dzīvi. Ir vērts sevi upurēt…

-    Es, - klusi nomurmināju. - Es vadīju mašīnu…

-    Vai alkoholu esat lietojis? -Jā, - es nemēģināju liegties.

-   Ejam uz mašīnu, - inspektors pavēlēja. - Būs jāizdara analīze. Inspektors sāka iet, un es viņam sekoju. Pēc dažiem mirkļiem

mani panāca Ligita un silti apkrita ap kaklu.

-    Hari! - viņa laimīga čukstēja. - Es to nekad neaizmirsīšu! Nekad, nekad!

-   Savādi, bet tajā brīdī arī es jutos laimīgāks kā jebkad agrāk. Es sapratu, ka esmu spējis mīļoto sievieti izglābt no lielas nelaimes un kā pasaules vērtīgāko balvu saņemt vēl lielāku viņas mīlestību…

Es apklusu. Atkal nervozi aizsmēķēju un laikam vēl stāstītā iespaidā, skumji raudzījos pie loga pielipušajā nakts tumsā. Bet Māra jutās pārsteigta. Pareizāk sakot, viss dzirdētais viņu bija pilnīgi satriecis, un tagad viņa pati sevi, gan mani, gan visu pasauli pēkšņi ieraudzīja citā gaismā. Varbūt šī gaisma vēl nebija pārāk spilgta, taču pietiekama, lai dzīve vairs nešķistu tik melna un bezcerīga.

-    Un tu to spēji? - Māra, vēl joprojām tam īsti nespēdama noticēt, klusi vaicāja. — Tu spēji mīlestības… Sievietes dēļ..?

-Jā, Māra, - es apstiprināju. - Tur nav ko brīnīties. Es viņu patiešām ļoti mīlēju.

Māra nekustēdamās klusēja, tad piecēlās, pienāca pie manis un, pilnīgi negaidot, lēnām manā priekšā noslīga uz ceļiem.

-    Piedod, Harald! - viņa patiesi teica. - Es ļoti lūdzu, piedod! Viegli noglāstīju Māras drebošos plecus, pēc tam viņu piecēlu

un nosēdināju sev blakus.

-   Nevajag, Māra! Tagad es esmu pēdējais suns, bijušais zeks… Bet toreiz… Pēc profesijas esmu žurnālists. Vispirms strādāju jaunatnes žurnālā, pēc tam radio un televīzijā. Tur tad arī iepazinos ar Ligitu. Viņa bija jauna, ellīgi skaista un gudra. Bet ne jau tikai tādēj. Bija kaut kas vēl, ko es nespēju izskaidrot. Es aizmirsu visu, savu sievu un meitu, palika tikai šī Ligita. Zini, es savā laikā esmu daudz domājis un arī rakstījis par šīm jūtām. Es tās esmu mēģinājis gan saprast, gan izskaidrot, un man toreiz radās pārliecība, ka mīlestība… Visas šīs prātu apdullinošās alkas un vēlēšanās… Tas viss kopumā ir kaut kas tik loti svēts un neaizskarams…

Māra pirmo reizi vārgi pasmaidīja.

-    Tu neesi kļūdījies. Tā tas arī ir.

Noraidoši papurināju galvu.

-   Nē! Tagad es zinu. Mīlestība - tā ir nelaime! Tas ir visdrausmīgākais sods, kāds mūs vien var piemeklēt! Mēģini atcerēties! Tu daudzus pazīsti, kurus mīlestība ir darījusi labus, cēlus, godīgus un laimīgus? Tādus, kurus mīlestība kā baltas pūkas būtu pacēlusi augšup, tuvāk gaismai un debesīm?! Nē! Nav tādu! Pa lielākai daļai mēs visi ar saviem skaistajiem sapņiem ripojam lejā! Dubļos un samazgās!

Māra strauji pagriezās, pielika roku manam plecam un atklāti ieskatījās acīs.

-     Nekur tu neesi noripojis! - Māra mani mēģināja gan nomierināt, gan iedrošināt. - Tieši otrādi! Tu pats un tava mīlestība taču ir palikusi skaidra un tīra!

Es nepiekritu.

-    Netīra! Kad tagad es kaut ko dzirdu par mīlestību, man tūlīt gribas skriet uz mazmājiņu!

Māra nolieca galvu un ilgi raudzījās kādā nenoteiktā grīdas punktā. Varbūt viņa atcerējās sevi tālākā vai tuvākā pagātnē, atcerējās savu dzīvi un nedaudz iedomājās ari par nākotni?

-Jā, es zinu,-viņa domīga teica. - Cilvēki patiešām ir diezgan riebīgi, ļauni un ļoti savtīgi, taču tomēr… Mīlestībai jebkurā gadījumā ir jāpaliek kā mūsu dzīves vienīgajai cerībai. Kā pēdējam, pie kā mēs šai pasaulē vēl varam pieķerties.

Lēnām satvēru Māras roku. Neskatoties uz visiem šīs sievietes izteiktajiem apvainojumiem un lāstiem, es pret Māru nejutu ne naidu, ne dusmas.

-Ja tev nav grūti… — es palūdzu. - Pastāsti, kā tev ir gājis pēc tā nolādētā ziemas vakara?

-     Ir grūti, bet es pastāstīšu, - Māra pēc neilga pārdomu brīža piekrita. — Viss toreiz sabruka, viss! Es priecājos, kad tevi notiesāja. Bet tas bija ļauns prieks. Un pati kļuvu ļauna. Pēc profesijas esmu māksliniece, tekstilniece. Uzaudu lielu, pilnīgi melnu gobelēnu, tikai vienā stūrītī, pašā augšējā malā, atstāju mazu, baltu laukumiņu. Nezinu… Tā kā vietu vēl kaut kādai cerībai, vai? Bet cerību vairs nebija nekādu. Sāku bieži dzert. Gribējās visam atmest ar roku un aizmirsties. Ne par ko nedomāt, neatcerēties. Metos uzdzīvē, bohēmā, un tā tas turpinājās visus šos sešus gadus. Vīrs šoziem mani atstāja, mēs izšķīrāmies, un tad es sāku atjēgties. Nolēmu šovasar Jūrmalā sameklēt kādu istabiņu, atpūsties. Gribu atkal atgriezties normālā dzīvē. Vakar pirms nodošanas mākslas priekšmetu izsolei, es vēlreiz apskatīju to melno gobelēnu un mazo gaismas laukumiņu. Harald! Varbūt mums tomēr vēl ir palikusi kaut kāda cerība?

-   Es stipri šaubos, - domīgs purināju galvu. - Cilvēki ir pārāk egoistiski, lai viņi spētu daudz domāt arī par citiem. Tikai sev, sev! Tikai man, man! Vai tev tas neriebjas?

-    Harald… - Māra maigi iebilda, - bet mums taču katram kaut ko tomēr ari vajag. Kaut kripatiņu siltuma.

-     Nu jau vairs nevajaga neko! - es asi iebildu un strauji uzlēcu kājās. - Viss! Cēlo rīcību laiks ir beidzies! Nez vai es vēl kādreiz dzīvē uz kaut ko tamlīdzīgu būšu spējīgs. To vienkārši nav vērts darīt. Tu pati pirmīt redzēji. Pret mani izturas kā pret pēdējo nelieti, taču mans vienīgais noziegums ir tas, ka esmu mīlējis sievieti. Tik vien…

-    Tas ir ļoti daudz, - Māra klusi pateica un arī piecēlās.

Kārtējo reizi rūgti iesmējos.

-Ja tas būtu daudz, tad es šeit nestāvētu kā pasaules lielākais nabags…

Noliecos, paņēmu somu un gāju uz durvīm.

Māra pārsteigumā sastinga. Viņai pēkšņi šķita, ka ar manu aiziešanu viņas dzīvei vēlreiz kaut kas ļoti nepieciešams tiks atņemts. Un ne tikai tas. Māra bija pārliecināta, ja tas tā notiks, tad uz pasaules atkal par vienu netaisnību būs vairāk un viņai uz visiem laikiem pazudīs jebkādas cerības normāli uztvert cilvēkus un dzīvi.

-    Harald! - viņa, spēji nobijusies, uzsauca. - Pagaidi!

Es apstājos. Māra pienāca klāt un maigi piekļāva galvu manam plecam. Acīmredzot viņa negribēja mani palaist vienu tumšajā vasaras naktī. Viņa pacēla galvu un padevīgi ieskatījās manās skumju pilnajās acīs.

-    Ņem mani līdzi! - Māra klusi palūdza.

Vairākas reizes maigi noglāstīju Māras galvu, tad viņu viegli pastūmu sāņus. Manā balsī atkal skanēja pret šo pasauli un cilvēkiem spēji uzliesmojošs naids.

-    Nē! - es skarbi pateicu. - Pa šo dzīvi uz priekšu ir jālaužas vienam! Ar melnām brillēm uz acīm un vates tamponiem ausīs! Lai nekad neredzētu, kā tevi nodod tavi vistuvākie cilvēki! Lai nedzirdētu, kā viņi melo un izliekas! Pie velna, Māra! Cilvēkam jādzīvo vienam! Kā vilkam! Bez jebkāda sentimenta un mīlestības! Spļauj visiem virsū! Un, ja dzirdi kādu saucam palīgā, neklausies! Lai glābjas pats!

Asi pagriezos un atkal devos uz durvīm.

Māra saprata, ka nav viņas spēkos mani aizturēt. Es, zinādams vai nezinādams savu turpmāko ceļu, tik un tā aiziešu no šīs mājas, kur tik uzkrītoši un atklāti valda nesaskaņas un naids, kur es pats kādreiz biju nodevis kādu sievieti un kur kāda cita sieviete savukārt vēl zemiskāk bija nodevusi mani…

Bet arī Māra te vairs negribēja un, patiesību sakot, arī nevarēja palikt. Mīlā un laipnā saimniece izrādās esam viņas bērna nāves īstā vaininiece. Bet Haralds… Maskas ir kritušas. Agrāk vai vēlāk ikvienam no mums ar atkailinātu dvēseli ir jānostājas gan citu, gan savas sirdsapziņas priekšā. Neko noslēpt nav iespējams. Viss parādās īstajā gaismā, un vienmēr uzvar cilvēcība, nevis ļaunums vai zemiskums.

-     Harald! — Māra skaļi iesaucās, un šajā saucienā bija tik daudz izmisuma, sāpes, nožēlas un cerības, ka es spēji apstājos un pārsteigts pagriezos pret galēji satraukto sievieti. — Palīdzi man! - viņa negaidīti palūdza. Tad, dažus brīžus klusējusi, vēl tikko dzirdami piebilda. - Ja vari, Harald…

Lēnām atgriezos pie Māras.

-    Es gribu iet kopā ar tevi, - viņa klusi un vienkārši pateica.

Manā priekšā atkal stāvēja sieviete, kura bija nelaimīga, lūdza

palīdzību un gribēja būt draugs. Tobrīd ilgi nezīlēju, vai ir vērts viņas labā ko darīt, vai ne. Domīgi klusēju, jo nebiju pārliecināts, vai pēc pieciem cietumā pavadītajiem gadiem, pēc Ligitas nodevības un visiem šīsnakts notikumiem man vēl kādreiz maz rādīsies vēlēšanās arī pēc sievietes garīgā tuvuma.

-    Māra… Es vēl nezinu, kur man jāiet, - godīgi atzinos. - Es nezinu ceļu uz labāku pasauli…

-    Zini! — Māra priecīga, un šajā brīdī varbūt pat laimīga, klusi pateica. — Tu zini! Harald… Tas taču laikam tomēr ir tas pats vecais, mūžīgais mīlestības ceļš…

Varbūt. Un tomēr savādi, lai neteiktu vairāk. Parasti mīlestība bieži vien pārvēršas nedzēšamā naidā, bet Mārās pēcīgais, nevaldāmais naids, gluži nemanot, pārvērties klusā mīlestībā, un tagad manas rokas tur sievieti, kura kā visas alkst mieru un laimi.

-   Ejam! - es nopietns aicināju. - Varbūt šoreiz tev paveiksies. Un arī man.

Mēs izgājām laukā un ieraudzījām, ka tumsa ir atkāpusies, dzisa pēdējās zvaigznes, dārzs smaržoja pēc medus un ābeļu ziediem, kokos klusi iešalcās spirgts jūras vējš, un līdz ar gaismu nāca jauna diena…

Otra daļa

1.

Es sēdēju pašā Rīgas centrā uz balta krēsla pie balta galdiņa, nesteidzoties dzēru baltu minerālūdeni, smēķēju baltu cigareti un uzmanīgi vēroju garāmejošus cilvēkus, kuri arī pa lielākai daļai bija ģērbušies baltos apģērbos. Virs galvas spīdēja balta saule, aiz muguras atradās amerikāniskā Makdonalda ātrēstuve, tieši iepretim varēju redzēt grezno Hotelde Rome ieeju, bet dažu soļu attālumā no galdiņa kaut kur steidzās vai lēni defilēja gan cienīga izskata kungi un dāmas, gan jauni skuķi, savus apaļos dibenus iespīlējuši vai nu superīsos bruncīšos, vai mazos šortos, kas gan vairāk atgādināja sieviešu apakšbikses.

Nebija jau slikti. Labāk acis pieturēt pie tām, nekā stulbi blenzt ielas bruģī vai Makdonalda viesmīļu pasniegtajā Big Bog, kas bija tikpat negaršīgs kā cietuma ēdiens.

Beidzās pirmā brīvības nedēļa, un mani arvien jūtamāk pārņēma sajūta, ka beidzies, turklāt vēl ne sevišķi veiksmīgi, tikai jaunās dzīves teātra pirmais cēliens. Bet nav vērts uztraukties. Būs taču vēl otrais, trešais, desmitais un varbūt pat simtais cēliens! Es - Haralds Vinters, esmu vēl dzīvs un nav zināms, kad šīs savādās lugas autors Liktenis ir paredzējis man aiziet no dzīves skatuves. Un galvenais - kā aiziet? Vai kā varonim? Kā uzvarētājam? Vai kā zaudētājam, ar smagu krustu uz pleca?

Vispār dumji jautājumi. Pelēkas domas. Mēs visi bez izņēmuma no šīs dzīves aizejam kā zaudētāji. Uzvarēt varam vienīgi atsevišķas mūsu savstarpējās sīkās cīņas, taču lielo Dzīves kauju zaudējam vienmēr.

*

Agrāk vai vēlāk, kā paveiksies.

Savā Asaru mājā nedzīvoju. Pagaidām atkāpos. Nākamās dienas rītā ar Māru aizgāju pie savas tantes (tēva māsas), kurai tāda pati liela, ari ziemā apdzīvojama māja, pieder Dubultos, īrniekus viņa vēl nebija pieņēmusi, tāpēc labprāt visu augšējo stāvu (četras istabas un verandu) ar plašu žestu nodeva manā rīcībā. Pirmajās minūtēs gan loti aizdomīgi noskatīja Māru, droši vien pilnīgā nesapratnē nodomādama, kā tas ir iespējams, ka es jau pirmajā brīvības dienā pārrodos ar svešu sievieti pie rokas. Taču nedaudz vēlāk tantei visu izskaidroju, un viņa saprata. To, ka es šos piecus gadus biju atsēdējis Ligitas vietā, viņa zināja jau sen un mani, protams, uzskatīja par vislielāko idiotu vai arī kristālšķīstu cilvēku, lai gan neviens no šiem pieņēmumiem, diemžēl vai par laimi, neatbilda patiesībai.

Es nebiju ne mulkis, ne arī svētais moceklis. Toreiz, pirms pieciem gadiem, biju vienkārši iemīlējies cilvēks. Tikvien.

Savas jūtas un attieksmi pret Māru vēl īsti nespēju formulēt. Mēs katrs dzīvojām savā istabā, centāmies pēc iespējas viens otru mazāk traucēt, taču jutu, ka diez vai ilgi tā spēsim noturēties, neiekrituši manā vai viņas gultā…

Kā vīrietis es, protams, sievieti gribēju. Pat ļoti. Taču, pret Māru neko līdzīgu mīlestībai neizjuzdams, es cietos un tuvākajās dienās biju nolēmis izlādēties ar kādu meiteni no Čaka ielas vai intīmkluba. Un tikai pēc tam… Vai nu tā būs Māra, kāda cita vai, visticamāk, tuvākajā laikā… neviena.

Pagaidām nealku sievieti dvēselei. Miesai, jā. Protams, principā tā varētu būt arī Māra, taču stipri šaubījos, vai man tomēr vajadzētu pieskarties viņas ķermenim. Nez vai. Māra man tomēr atgādināja psihiski smagi ievainotu cilvēku (kāda viņa arī patiesībā bija), kurā nedrīkst vēlreiz pamodināt to drausmīgi nikno zvēru, ko mēs nez kāpēc saucam par mīlestību. Tas šo nelaimīgo sievieti varētu nobeigt pavisam.

Mīlestība vienmēr pirmkārt ir miers, maigums un žēlsirdība. Bet Māras sirdi un prātu vēl pavisam nesen plosīja spēcīgs naids un sāpe, bet mani tas viss plosa vēl joprojām. Mīlestībai kaut kā tur vienkārši pagaidām neatrodas vieta.

Man vajadzētu dzert nevis minerālūdeni, bet gan degvīnu Absolut. Un vēl man te nevajadzētu dzēlīgi skatīties uz šīm garāmejošām pusplikajām meitenēm, bet gan grābt kādu ciet un vest taisnā ce]ā uz jūrmalas kāpām…

Man vajadzētu… Nevajadzētu…

Es vēl nezināju, ko īsti man vajadzētu darīt. Žēl bija pagātnes, bet arī nākotne vēl joprojām neko labu nesolīja. Pasaule pa šiem gadiem bija izmainījusies līdz nepazīšanai, un vai tajā vēl vieta atradīsies arī man?

Man, bijušajam cietumniekam? Stipri šaubos.

Nē, laikam tomēr vajadzēs piedzerties, paskatījos uz Brīvības pieminekli un skumji pasmaidīju.

Sveika, brīvība! Bet kas tu tomēr par brīvību, ja esi uz tūkstoš gadiem piekalta pie granīta bluķiem un tavas rokas kā rokudzelži saista trīs zvaigznes?

Vēl viena ilūzija.

Un mēs - brīvi cilvēki? Pat smiekli nāk. Es šeit nedomāju ne demokrātiskās, ne politiskās priekšrocības, bet gan ikdienas cilvēka eksistenciālo stāvokli.

Mēs esam nožēlojami vergi.

Mēs kā ķēdes suņi esam piesieti pie mājas, darba, ģimenes vai kāda tuva cilvēka. Daudziem tas šķiet vajadzīgi un pat loti patīkami. Man tas liekas pazemojoši.

Mēs važu važām esam piekalti pie zupas šķīvja. Pie maizes šķēles. Pie ūdens glāzes. Pie pretējā dzimuma miesas. Tāpat kā mēs nevaram uz šīs pasaules pastāvēt bez gaisa. Bez miega. Bez apģērba. Bez sirdsdarbības un savām asinīm.

Bez darba varam. Bez ģimenes varam. Bez bērniem varam. Bez mīļotā cilvēka varam. Bez seksa varam. Un varam arī bez mīlestības.

Tad pasaki, cilvēk, ko mums patiesībā vajadzētu slavēt un pielūgt? Vai tiešām šo visai abstrakto mīlestību? Skaistumu? Patiesību? Sievietes vai vīrieša dvēseli? Mīļotā cilvēka uzticību?

Vai mums tomēr labāk derētu slavēt un ar pateicības asarām acīs pielūgt maizes klaipu? Dzidra avota ūdeni? Malkas pagali mūsu pusizdzisušajam ugunskuram?

Šurp nākdams, pa ceļam biju iegājis bijušajā Planetārijā, tagadējā pareizticīgo katedrālē. Tai vietā, kur kādreiz atradās krogs Dieva auss, kur es savā laikā biju dzēris un zem galda glāstījis iereibušu sieviešu kājas, tagad pie vienas no sienām atradās liela glezna. Acīmredzot tur bija attēlots kāds Bībeles sižets. Nabadzīgu skrandaiņu gājiens. Nožēlojami cilvēku stāvi. Putekļains gaiss. Izmisušas sejas. Balti mākoņi. Tālumā kāds nesa krustu. Tas, kas bija atpalicis, skatījās uz degošo sauli. Tas, kas gāja priekšgalā, raudzījās uz izkaltušo zemi. Pret krustu izstieptas, lūdzošas rokas. Gājiena vidū kāda sieviete ar krūti baroja bērnu. Viņai tobrīd pasaule neeksistēja un cilvēki nebija, un nebija ne debesis, ne zeme, ne krusts, un viņa vairs neatcerējās šī gājiena sākotnējo mērķi. Viņa tikai skatījās un redzēja savu izsalkušo bērnu…

Kas tas bija, un ko tas viss nozīmēja?

Nezinu. Varbūt neko. Bet varbūt šajā gleznā mākslinieks mums atklāja cilvēka un dzīves pamatfilosofijas visdziļāko jēgu?

Tavs palīgā sauciens izskan tuksnesī. Citu sāpes nav sajūtamas. Un krusts ir tikai divi kopā sasisti dēļi. Cilvēkam nav vērts lūgties žēlastību ne no citiem, ne no debesīm, ne zemes. Skrandas mūžīgi būs mūsu goda drānas, un izsalkums mūsu pastāvīgais pavadonis. Vienīgā cerība ir bērns pie mātes krūts. Viņš ir jāpabaro. Uz tā arī balstās visa pasaule. Ja bērns tiks pabarots un pasargāts, uzplaiksnīs cerība, ka, izaugdams liels, viņš varbūt visu šo milzīgi lielo skrandaiņu un izsalkušo cilvēku baru beidzot pārvedīs pāri tuksnesim pie lielas upes un ziedošiem dārziem…

Kas tur aizvedīs mani?

Nevajag!

Es aizietu pats, ja tikai zinātu ceļu.

Pagāja vēl dažas minūtes grūtsirdīgās pārdomās par dzīvi, un gribēju jau iet prom, kad negaidīti pie manis pienāca apmēram trīsdesmit piecus gadus vecs, labi ģērbies vīrietis, cieši uz mani paskatījās un tikko manāmi pasmaidīja.

-    Es atvainojos… Vai jūs gadījumā neesat Haralds Vinters?

Man šis cilvēks šķita simpātisks, un es apstiprinoši pamāju

ar galvu.

-    Gadījumā esmu gan.

-    Ļoti patīkami.

-    Apsēdies! - es teicu un ar roku parādīju uz brīvo krēslu. - Te ir laba novērošanas vieta.

Vīrietis apsēdās un pārlaida ilgstošu skatienu tuvākai apkārtnei.

-    Kas jūs interesē?

-    Nekas īpašs. Es vienkārši vēroju brīvus cilvēkus.

Vīrietis klusēja, iespējams, jau zinādams, ka nesen esmu

atbrīvots no piecu gadu ilga ieslodzījuma.

-    Es sapratu, - viņš teica. - Mums bieži piemirstas, ka varam brīvi iet, kur acis rāda. Vai arī iet tur, kur mums jāiet vai gribas iet.

-    Tas ir brīnišķīgi, - es pateicu. — Lai gan, kas var būt vēl dabiskāks?

Vīrietis atkal uzmeta ātru skatienu gan man, gan galdam.

-Jums garšo hamburgeri?

-    Nē, — es nedaudz saviebos, — taču pagaidām dzīvoju bez saimnieces, tā kā nākas ēst, kas pagadās.

-   Es arī kādu laiku dzīvoju bez sievas, - svešais teica. - Laulībām nenoliedzami ir lieli mīnusi, bet, ko tur mānīties, ir arī daži plusi…

-    Tāpat kā dzīvei vispār, - es teicu un uzmanīgi noskatīju svešo. Man vēl neradās pat mazākā nojausma, kāpēc viņš ar mani ir sācis runāt un kas viņš tāds ir. Seja gan šķita tāda kā kādreiz jau redzēta, taču tieši kur, atcerēties nespēju.

-Jā, - svešais piekrita, - arī dzīvei kā tādai ir savi plusi un mīnusi, un katra cilvēka mūžs galvenokārt arī paiet, mēģinot šos plusus un mīnusus daudz maz līdzsvarot.

-    Tu labi izskaties, - es teicu. — Tev viss ir kārtībā?

-   Jā, — viņš atbildēja, acīmredzot nemaz neapvainojies, ka es viņu tūlīt uzrunāju uz tu. - Gandrīz. Bet jums, Vintera kungs?

-    Man arī gandrīz.

-    Vai ir kādas nopietnas problēmas? - viņš painteresējās.

-    Dzirdēju, ka jūs tikai nesen…

Vīrietis spēji apklusa.

-     Runā vien tālāk! - es aicināju. - Tu zini, ka tikai pirms nedēļas esmu iznācis no cietuma?

-    Jā, - svešais apstiprināja.

-    Kā tu to vari zināt? - tūlīt prasīju.

-    Tā sagadījās, — vīrietis izvairīgi atbildēja. - Pilnīgi nejauši. Jūs mani vairs neatceraties?

Es viņu atkal vērīgi noskatīju. -Nē.

-    Pirms sešiem gadiem strādāju televīzijā, - vīrietis sacīja.

-    Biju Labvakar radošās grupas sastāvā.

-    Ko tu tur darīji? - es prasīju, atcerēdamies, ka galveno radošo grupu veidoja citi žurnālisti.

-    Tā, šo to, ko lika darīt lielie dūži. Biju diezgan veikls zēns un viņiem palīdzēju sameklēt šādu tādu slepenu informāciju.

-    Vai biji saistīts ar Valsts drošības komiteju? - uzprasīju. Vīrietis neko neatbildēja, tikai saprotoši pasmīnēja.

-    Kā tu mani pazini? - es painteresējos. - Vai tādā pašā sakarā?

-    Nē, - vīrietis asi papurināja galvu. - Toreiz skatījos tavas televīzijas pārraides.

-    Patika?

-     Tās patika daudziem. Tāpat kā visi toreiz bija sajūsmā par Labvakar!

-    Tagad redzu, ka neviens no šiem raidījumiem vairs nepastāv, - es teicu.

-    Tā ir, — vīrietis arstiprināja. - Pa šiem gadiem ir likvidēti vēl desmitiem citi kādreiz ļoti populāri raidījumi.

-    Kāpēc tā notika?

-     Grūti pateikt. Visprimitīvākais attaisnojums ir naudas trūkums, lai gan ar reklāmām pelna miljonus. Jābrīnās, kā vispārējā likvidācijas vājprātā nav nolikvidēta arī pati televīzija!

-    Par to arī priecāsimies, - es teicu. - Kā tevi sauc?

-    Vilnis Dambe, - vīrietis atbildēja. - Nepūlies atcerēties. Mans vārds toreiz titros nekad neparādījās.

-    Apvainojies?

-    Tā, nedaudz.

-    Ko tagad dari?

Vilnis iesmējās.

-    Tagad man pašam ir sava televīzijas studija! Saucas Brīvība. Mazliet gan nošpikots no slavenās krievu raidstacijas, taču labi skan. Vēl neesi ievērojis? Pagaidām gan raidām tikai četras stundas diennaktī. Tā principā ir nakts programma. Sākam desmitos vakarā un beidzam divos naktī trīsdesmit pirmajā kanālā. Pamatā balstāmies uz dažādām sensācijām, neparastiem notikumiem, ārzemju ziņām, sportu, kriminālo informāciju un seksu. Katru dienu četrdesmit piecas minūtes atvēlam brīvajam mikrofonam, kur katrs, kas atbrauc uz studiju vai tiek intervēts uz ielas, piecās minūtēs var pateikt visu, kas viņam sakrājies uz sirds.

-    Pilnīgi visu? - neticēdams pārjautāju.

-    Tikpat kā visu. So pārraidi ierakstam dienā, bet vakarā laižam gaisā. Jēlākās rupjības, ja tādas ir, tomēr izgriežam. Bet tā, lūdzu! Lamā vai slavē, ko vien gribi! Izkratīt vari ne tikai sirdi, bet arī visas pārējās iekšas!

-    Tas viss?

-    Tev šķiet par maz?

-    Nu tā…

-      Ir arī jaunāko grāmatu, filmu un teātra izrāžu apskati. Tāpat arī mūzika un mākslas filmas. Taču, tā kā mēs tomēr esam nakts televīzija, tad izvēlamies arī attiecīgu programmu. Nedomāju, ka kādam pusvienos naktī gribēsies klausīties filosofisku disputu vai Čaikovska Pirmo klavierkoncertu. Viņam kārosies redzēt kaut ko erotisku vai tīru seksu.

-    Viss pareizi, - es piekritu. - Turaties uz reklāmām?

-    Bet kā citādi?

-    Tu esi šīs studijas vienīgais īpašnieks?

-    Būtu jau labi, — Vilnis norūca. — īpašnieki ir seši. Kas stāv vēl aiz viņiem, nezinu, bet nojaušu.

Mirkli domāju, tad jautāju: - Kāpēc tu man to visu stāsti?

-    Vai nepatika? Nebija interesanti?

-   Nē, kāpēc? Viss bija labi, taču kāpēc tu apsēdies pie mana galdiņa un to visu stāsti tieši man? Kāpēc ne tam, kas sēd divus galdus tālāk?

Vilnis apmierināts iesmējās.

-    Vēl nesaprati? Es nezinu, kas tas ir par vecīti, kas tur sēd divus galdus tālāk. Bet tevi es pazīstu. Tu savā laikā biji populārs un labs žurnālists. Ieraudzījis tevi, es tūlīt nodomāju - ja tu tagad pēc cietuma neesi saistīts ar kādu no kriminālām struktūrām, tu varbūt varētu..? Ja esi uz sēkļa, es tev labprāt piedāvātu darbu.

To bija patīkami dzirdēt.

-    Tu zini, par ko es sēdēju? - drošs paliek drošs, prasīju.

-   Varbūt maldos, bet… — Vilnis sarauca pieri. — Par slepkavību, ja? *

-     Ne gluži, - lēni pakratīju galvu. - Es kāda cita cilvēka vietā uzņēmos vainu par bērna sabraukšanu dzērumā.

-    Nopietni?

-    Kas te būtu, ko melot vai jokot?

-    Vai tu to darīji par lielu naudu?

Rūgti iesmējos.

-    Par to būtu bijis vērts padomāt! Bet es, muļķis tāds, to darīju lielas mīlestības dēļ.

Vilnis domīgs sarauca pieri.

-    Mīlestības dēļ gan neko īpašu nevajag darīt, — viņš pateica.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, veco zēn, ka īsta mīlestība pati visu izdara mūsu vietā. Tādēļ tas, kas grib palikt dzīvs un neatkarīgs, nekad neiemīlas vai, pareizāk sakot, nekad neļauj šīm jūtām vārīt savas smadzenes. Lai tās vienmēr paliek pietiekami vēsas un skaidras.

Labu laiciņu klusēju, tad atkal cieši paskatījos uz pretim- sēdošo cilvēku.

-      Tātad mana pagātne tevi netraucēs?

-   Ne mazākā mērā! - Vilnis atbildēja. - Ja tā kādam traucēs, tad varbūt vienīgi tev pašam. Es tevi ņemu.

-    Kādi ir noteikumi?

-    Vislabākie! Alga divsimt piecdesmit lati mēnesī, plus honorāri. Līgums uz gadu. Ja labi ies, pagarināšu vēl uz dažiem gadiem.

-    Kas man būs jādara?

-     Tu, Harald, esi mazliet atšālējics! Kas tad žurnālistam ir jādara? Jādod informācija! Visu, kas ir interesants! Taču, ņemot vērā tavu ieslodzījumā gūto pieredzi… Varbūt varētu savā pārziņā ņemt kriminālo informāciju? Principā es tev dodu pilnīgu rīcības brīvību, taču gribētu, lai tu patiešām nodarbotos ar jaunākajiem kriminālnotikumiem. Man gan tur viens zēns jau strādā, taču strādā slikti. Daudz ko svarīgu nogul un palaiž garām. Trūkst vajadzīgo apgriezienu! Bet dažreiz tikai ar pliku informāciju ir par maz. Gribu, lai būtu arī neliels komentārs. Morāli lasīt nav vērts, taču tavs, tomēr sabiedrībā pazīstama cilvēka, kaut īss komentārs par„notikušo noziegumu skatītājiem var būt emociju pastiprinošs un pārdomu rosinošs. Ko saki?

Es paraustīju plecus.

-    Tas viss nāk pārāk pēkšņi…

-    Kā viss šai dzīvē, Harald! Kā mīlestība, kā nelaime, nodevība, slimība vai nāve. Viss pēkšņi un negaidīti! Un tu esi zirgā, mēslu bedrē vai kapā!

-Ja pareizi sapratu, tad tava televīzija arī nav nekāds skaists rožu dārzs. Tā pati rakņāšanās pa sabiedrības atkritumu tvertnēm vien ir. Taču paldies, Vilni! Gluži uz sēkļa es vēl neesmu, taču tavu uzaicinājumu pieņemu! Strādāšu labprāt.

-      Okay! - Vilnis pasmaidīja, atklādams žilbinoši baltus zobus. - Ja tev pašlaik ir brīvs brīdis, nāc man līdzi uz kantori parakstīt papīrus! Tev pašam būs savs operators, automašīna ar šoferi un mobilais telefons. Vajadzēs dežūrēt Galvenās policijas pārvaldes dežūrdaļā un skriet līdzi operatīvajām grupām uz notikumu vietām. Viņiem gan tur ir pašiem sava preses un filmēšanas grupa, tā kā dažreiz tur var iznākt arī asa saraušanās par prioritātēm… Konkurence, mīļais! Rīt pat oficiāli akreditēsies Iekšlietu ministrijas preses centrā, un tad cīņa ar pārējiem konkurentiem būs atkarīga vienīgi no paša izveicības un nekaunības. Šeit tava cietuma pieredze lieti noderēs. Tā kā būs darbs, būs nauda, un tad jau ilgi vairs nevajadzēs gaidīt arī jaunu saimnieci! Tu ātri aizmirsīsi 5os jaunos hamburgerus, kā jau esam aizmirsuši vecos padomju laika beļašus! Bet tagad staigājam!

2.

Es vēl biju gultā, kad, vispirms pie durvīm pieklauvējusi, istabā nesteidzoties ienāca krustmāte Alise. Viņai jau bija krietni pāri septiņdesmit gadiem, taču krustmāte vienmēr bija labi ģērbusies, ļoti tīrīga, kārtīga un sevi kopa ne sliktāk kā jebkura augstākās sabiedrības dāma.

Nebija jau arī nekāds brīnums, jo viņas tēvs Fridrihs Vinters (mans vectēvs) pēc tautības bija vācietis un loti bagāts cilvēks. Vispār mūsu ģimenes locekļu dzīves gaitas bijušas visai sarežģītas, tā kā dažreiz šķita - to visu kāds vienkārši ir izdomājis. Taču baigie divdesmitā gadsimta notikumi, kari un revolūcijas tik stipri sagrozīja daudzu latviešu ģimeņu likteņus un savstarpējās attiecības, ka patiešām bieži vajadzēja domāt - diez vai tas īstenībā maz varēja notikt, vai tikai tas nav kaut kāds absurds un murgains sapnis? Bet tā tomēr bija tūkstoš un tūkstošu cilvēku dzīve. Un tādi bija arī manu gan tuvāko, gan tālāko radinieku likteņi.

Vectēvam Fridriham Vinteram, kas bijis ļoti enerģisks, taču tai pašā laikā arī pārsteidzoši pedantisks, skops un auksta aprēķina cilvēks, piederējusi modernākā papīrfabrika Latvijā, arī daļa no Slokas papīrfabrikas, lieli zemes īpašumi Jūrmalā, divi piecstāvu nami Rīgā, Miera ielā, vairāki veikali un foto salons Merķeļa ielā, netālu no cirka.

1941.gada 14.jūnijā viņu kā bagātu cilvēku un darbaļaužu negausīgu ekspluatatoru kopā ar sievu Lizbeti un daudziem citiem turīgiem un inteliģentiem cilvēkiem padomju vara izsūtīja uz Sibīriju. Fridrihs Vinters Soļikamskas darba nometnē nomira 1942.gadā, bet Lizbetes dzive Krasnojarskas apgabala Znamenskas sādžā traģiski noslēdzās tūlīt pēc kara.

Viņu abi bērni - mans tēvs Rūdolfs un viņa māsa Alise palika Latvijā. Toreiz, 1941.gada naktī no 13. uz 14.jūniju, Alise, nesen beigusi Rīgas Sarkanā Krusta medicīniskās māsas skolu, dežūrēja Rīgas pilsētas 2. slimnīcā un tūlīt pēc dežūras nebija vis gājusi uz viņu Rīgas dzīvokli, bet gan aizbraukusi uz šo Dubultu vasarnīcu un apgūlusies mazajā saimniecības mājā, kur bijis daudz vēsāk un patīkamāk. Viņa tomēr tikusi meklēta, taču neviens lielajā steigā nebija iedomājies apskatīt arī tā saucamo saimniecības ēku, kur tāpat bija iekārtotas divas mēbelētas istabas un virtuve.

Savukārt, mans tēvs Rūdolfs tieši tai laikā būdams jauns un talantīgs būvinženieris, speciālistu grupas sastāvā pieredzes apmaiņā bija aizsūtīts vispirms uz Ļeņingradu, bet divas dienas pirms kara sākuma grupa ieradusies Maskavā. Tur arī visi palikuši. Pēc tam sācies daudziem evakuētajiem un Krievijā pēc nežēlīgā trīsdesmito gadu terora vēl dzīvi palikušajiem latviešiem ierastais ceļš - mobilizācija, Gorohovecas kara apmācības nometne, Maskavas aizstāvēšanas kaujas, Starajas Rūsas purvi, Demjanskas aplenkuma maiss, atgriešanās Latvijā un pēdējās cīņas Kurzemē. Tēvs 130. latviešu gvardes pulka ceturtā sapieru bataljona sastāvā skaitījās kā labi karojis, lai gan patiesībā bija cēlis tikai tiltus un būvējis nocietinājumus. Viņš bija divreiz ievainots, vienreiz kontuzēts, un visa kapteiņa formas tērpa priekša mirdzēja vienos ordeņos un medaļās.

Nezinu, vai tēvam kādreiz tika pārmests viņa vecāku pirmskara sociālais stāvoklis un viņu izsūtīšana uz Sibīriju. Vai līdz ar to radās kādas nopietnas personiskas dabas vai karjeras problēmas, taču vismaz savas dzīves pēdējos divdesmit gadus viņš ieņēma pārvaldnieka pirmā vietnieka augsto posteni kādā lielā celtniecības trestā, un neradās arī šķēršļi sešdesmito gadu sākumā Asaros, uz savulaik viņa tēvam Fridriham piederošās zemes, uzcelt lielu divstāvu vasarnīcu, ko septiņdesmitajos gados mēs legāli vai pusnelegāli pārbūvējām piemērotu dzīvošanai arī ziemā.

Tēvs pēkšņi nomira 1988. gadā, bet savu māti Dainu Rāmiņu es tikpat kā neatceros. Man ir tikai dažas vecas fotogrāfijas, uz kurām redzama vienmēr smaidoša, jauna un skaista sieviete. Tēvs ar vinu iepazinies kara laikā, kad mana nākamā māte Daina bijusi 201. latviešu gvardes divīzijas avīzes Latviešu Strēlnieks korespondente. Pēc kara turpinājusi strādāt presē un bijusi laikraksta Cīna publicistikas nodaļas žurnāliste. 1951.gadā, būdama komandējumā Balvu rajonā, viņu uz kāda meža ceļa, vispirms ļoti izmocītu, nošāvuši mežabrāļi jeb, kā tagad lepni saka, nacionālie partizāni.

Man toreiz bija divi gadi, un tā arī saviem vecākiem paliku vienīgais bērns.

-    Kā jūties? - krustmāte, apsēdusies man blakus uz dīvāna malas, painteresējās. - Dzirdēju, ka atgriezies tikai rīta pusē.

-Jā, - es apstiprināju. - Bija jau pāri pieciem.

-    Uzdzīvoji?

-    Strādāju.

-    Ķēri bandītus?

-    Skatījos, kā to dara citi.

-    Vai kādu arī noķērāt?

-    Policijas Mobilā pulka dežūrējošā patruļa aizturēja piecpadsmit cilvēkus. Cik no viņiem bija noziedznieki, es nezinu. Izskatījās, ka neviens. Tāds īsts. Tad vēl nogrāba dažas prostitūtas.

-    Vai tev šis darbs patīk? - Alise prasīja.

-     Nekādā sajūsmā neesmu, taču tāda ir mana žurnālista profesija, - es atbildēju. - Pagaidām nesūdzos. Esmu pat apmierināts. Dienā, Neatkarīgajā Rīta Avīzē vai Rīgas Balsī tagad, pēc cietuma, diez vai mani kāds ņemtu, tā kā vismaz pirmajā laikā iztikšu ar šo darbu privātajā televīzijā.

-    Tas ir labi, ka tu tūlīt sāki strādāt, - krustmāte mani uzslavēja. - Un nesāki dzert. Es ļoti baidījos, ka tevi cietums būs samaitājis.

-    Mazliet jau arī ir samaitājis, - es atzinos. - Ne tuvu vairs neesmu tāds, kāds biju agrāk.

-    Tu esi labs, - krustmāte teica, - un pacenties tāds palikt arī turpmāk.

-    Diez vai, - smagnēji pašūpoju galvu. - Es vairs negribu būt labs. Pret tevi, krustmāt, jā. Pret savu bērnu, varbūt pret vēl kādu tuvāku cilvēku, bet tā… Nav nekādas jēgas būt labam. Tu vienmēr paliec zaudētājos.

—    Tu nu gan tagad runā muļķības! — krustmāte mazliet pikta iesaucās. - Tā pat domāt nedrīkst!

-    Varbūt arī nedrīkst, — piekritu, - taču dzīve uz katra soļa tomēr pierāda pretējo.

Krustmāte dažus brīžus klusēja, tad nesteidzoties turpināja. - Kā jau pirmīt teicu, Harald, no sākuma par tevi baidījos. Domāju - cietums tevi būs galīgi sabeidzis. Būs draugi no kopīgi pavadītā ieslodzījuma laika, un vispār… Bet nē. Tu tūlīt sāki strādāt, nedzer, neviens razbainieks mājās arī nav vēl nācis… Es priecājos par tevi. Zinu, ka par to priecātos gan tavi vecāki, gan arī mans tēvs. Tu kā biji, tā arī esi palicis godīgs, lai gan pirmajā mirklī kāds par to varētu arī šaubīties. Cilvēks, kas piecus gadus nosēdējis cietumā - godīgs?! Bet tas, ka tu toreiz uzņēmies Ligitas vainu… Es nezinu, vai vēl kāds cits vīrietis uz tādu rīcību būtu spējīgs.

—    Krustmāt, nevajag! - es nopietni palūdzu. — Kas bijis, tas pagājis! Atgriezīsimies šodienā! Tu kaut ko no manis gribēji?

-    Gribēju gan, - Alise piekrītoši pamāja. - Manu iepriekšējo šaubu dēļ, es sākumā tev neko negribēju teikt, bet tagad pateikšu. Tu jau zini, ka tavam vectēvam Fridriham, kas bija mans tēvs, pirms kara piederēja gan papīrfabrika, gan veikali, divi piecstāvu nami, gan lieli zemes īpašumi Jūrmalā un citur. Nu, lūk! Šo piecu gadu laikā, kamēr tu atradies cietumā, es gandrīz visus šos īpašumus juridiski esmu atguvusi. Un ne tikai! Abus piecstāvu namus Rīgā pārdevu divām lielām ārzemju firmām. Esmu pārdevusi vai iznomājusi arī gandrīz vai visus sava tēva un tava vectēva zemes īpašumus. Esmu viņa pirmās, tu otrās pakāpes mantinieks. Ņemot vērā manu jau visai pieklājigo vecumu un tās daudzās kaites, kas man piemīt… Ar vienu vārdu sakot, turpat visu iegūto naudu esmu uz tava vārda noguldījusi divās bankās - Parex bankā un Rīgas Komercbankā. Uz šodienu ar visiem procentiem tavā rēķinā vajadzētu būt krietni pāri pusmiljonam latu. Tu, Harald, esi gudrs cilvēks un desmit reizes labāk zināsi, kā ar šo naudu rīkoties. Atstāt bankās uz procentiem vai ari to ieguldīt kādā drošā pasākumā. Katrā ziņā tu, Harald, pašlaik esi ļoti bagāts cilvēks un nekad vairs nesaki, ka labie darbi neatmaksājas! Tie atmaksājas vienmēr!

-     Mīļā Alīstant! - es, patiesi un ļoti patīkami pārsteigts, iesaucos. - Liels paldies! Ja vairāk par pusmiljonu latu uz mana rēķina bankā būtu nolikusi Ligita… Jā, tad tas mani pārliecinātu, bet tagad… Es joprojām palieku šaubās. Es taču tev neko labu neesmu izdarījis!

-   Es esmu tava krustmāte, - Alise atbildēja un mīļi ieskatījās man acīs. — Mēs esam vistuvākie radinieki. Izņemot tavu meitu Kristīni, neviena cita vairs nav. Mani vecāki guļ kaut kur tālajā Sibīrijā, tavējie tepat Asaru kapsētā. Man par tevi sāpēja sirds. Es pati esmu sieviete, bet teikšu atklāti - neviena no mums nav tāda upura vērta, kādu spēji nest tu. Tā kā tagad, Harald, ja tev tagadējais darbs televīzijā lāgā neiet pie sirds, nestrādā! Atpūties un sāc nodarboties pats ar savu biznesu!

-     Es par to padomāšu, — atbildēju, - lai ganšaubos… Es tomēr esmu un arī turpmāk gribu būt žurnālists, nevis darījumu cilvēks. Gribu pelnīt naudu ar savu prātu un talantu, nevis spekulējot ar precēm vai vērtspapīriem.

-    Nu, lai tas paliek tavā ziņā! - Alise viegli atmeta ar roku. — Es tev pilnīgi uzticos. Mani tikai nedaudz uztrauc…

-    Kas? - ātri prasīju.

-    Mūsu jaunā īrniece Māra, - krustmāte atbildēja. - Viņa man atgādina… Nezinu! Tāda savāda un noslēpumaina. Man viņa šķiet nelaimīga.

-   Tāda arī viņa ir, - es pateicu. - Māra ir tā sieviete, kurai Ligita toreiz sabrauca dēlu.

-     Patiešām? - Alīstante pārsteigta iesaucās.

-   Jā! Liktenis dažreiz mēdz ar mums savdabīgi paspēlēties. Mēs nejauši sastapāmies pie Ligitas manā pirmajā brīvības dienā. Un tad, uzzinājusi patiesību, viņa nāca man līdzi pie tevis. Tev taču nekas nebūs pretim, ja viņa šeit mierīgi atpūtīsies līdz rudenim?

-    Lai pūšas vien! — krustmāte piekrita. — Ja nav liels noslēpums, viņa ir tava mijākā?

Es iesmējos.

-    Nav! Un diez vai ari būs!

-    Kāpēc ne? Viņa ir izskatīga. Un eleganti ģērbjas.

-   Tas viss ir labi — viņa man patīk. Taču es jau ar vienu izskatīgu sievieti pamatīgi iekritu. Turklāt vēl Māra mūsu pirmajā tikšanās reizē, naida pārņemta, man iespļāva sejā. To vēl kaut kā varētu aizmirst, bet… Viņai ir slima dvēsele. Domāju, ka mūsu tuvība to varētu darīt vēl slimāku.

Krustmāte paraustīja plecus un piecēlās.

-    Es tomēr, Harald, gribētu, lai tu sev atrastu kādu sievieti, kas tev varētu būt arī laba sieva. Cik ilgi viens dzīvosi?

-    Tas man turpmāk laikam būs liegts, - es domīgs sacīju. - Man divas sievas jau ir bijušas un neviena no tām nekādu laimi nav atnesusi. Tas viņām nav pārmetums. Vienīgi skumjš konstatējums. Bet ieskatoties dzijāk… Neviens cilvēks no otra nevar un varbūt pat nedrīkst gaidīt, ka tas nu tā pēkšņi nāks un mūs darīs laimīgus. Nē! Neviens cits mums nekādu laimi nesagādās. Par to vienmēr mums jāparūpējas pašiem.

Krustmāte aizgāja.

Es piecēlos sēdus, izberzēju acis un pēkšņi jutos neparasti laimīgs. Zināju, ka šī sajūta drīz pāries, un tomēr tas bija tik patīkami! Ar tevi viss ir kārtībā. Nu, gandrīz vai viss. Tu esi dzīvs, vesels, brīvs un bagāts! Tev virs galvas ir jumts un vari strādāt interesantu darbu. Un, ja gribi, vari arī nestrādāt. Ko vēl?

Nu, protams! Vēl blakus vajadzīga mīļota sieviete!

Bet, ko darīt, ja es tagad sievietes ienīstu?

3.

Pulkstenis rādīja pusdivi naktī, kad Rīgas Galvenās policijas pārvaldes preses grupas centrā atskanēja ass telefona zvans. Dežūrējošais operators Ojārs pacēla klausuli un dažus brīžus klausījās. Mēs ar savu operatoru Zigismundu manāmi saspringām.

-     Laižam! - Ojārs, nolicis klausuli, iesaucās. - Lieta rādās nopietna! Kāds vājprātīgais sagrābis ķīlnieci, ieslēdzies kādā Tallinas ielas dzīvoklī un draud uzspridzināt gan sevi, gan kīlnieci! Kājās sacelta visa pilsētas policija, kā arī speciālā pretterorisma apkarošanas vienība Omega!

Ātri pa kāpnēm noskrējām lejā, ielēcām mūsu automašīnā FordEkskort un drāzāmies uz Tallinas ielu. Divstāvu koka māja, kur bija paslēpies noziedznieks ar ķīlnieci, atradās netālu no Zvaigžņu ielas krustojuma. Visu kvartālu jau bija aplenkuši policija un uz šīm ielām apturējusi jebkāda veida satiksmi. Uzrādījuši savas Iekšlietu ministrijas izdotās akreditācijas kartes un žurnālistu darba apliecības, piegājām pie pašas mājas. Sarunas ar teroristu notika ar rāciju un mobilo telefonu palīdzību, un tajās piedalījās visaugstākā ranga policijas amatpersonas. Lieta rādījās visai nopietna, lai gan nodomāju, ka viena potenciāla slepkavas dēļ tomēr sacelta pārāk liela ažiotāža. Noziedznieka aizturēšanas un ķīlnieces atbrīvošanas operācijā piedalījās Rīgas Kriminālpolicijas 1. (slepkavību izmeklēšanas) nodaļas, Latgales priekšpilsētas kriminālpolicijas, Atsevišķā policijas bataljona, Mobilā policijas pulka un Drošības policijas pretterorisma vienības Omega darbinieki. Radās iespaids, ka policija baidās, ka tikai noziedznieks neuzsper gaisā visu Rīgu!

Piegāju pie viena no virsniekiem un pajautāju, kas te īsti notiek? Viņš ar mani negribēja runāt un ar roku parādīja uz netālu stāvošu pusmūža kapteini.

-    Varbūt viņš jums kaut ko pastāstīs.

Piegājis pie kapteiņa, stādīju priekšā gan savu operatoru, gan pats sevi un uzprasīju, vai situācija patiešām ir tik ārkārtīgi draudīga?

-    Diezgan, - kapteinis apliecināja. - Noziedznieks ir bruņojies ar vairākām rokas granātām, tā tieši apdraudot ne tikai sagūstītās kdnieces, bet arī daudzu citu cilvēku dzīvības.

-    Kas viņš tāds ir? - turpināju interesēties.

-    Viņu sauc Oļegs Koļcovs, - kapteinis labprāt stāstīja. - Četrdesmit četrus gadus vecs. Kādas firmas prezidents ar kriminālu pagātni. Trīs reizes tiesāts. Izvarošana, slepkavības mēģinājums un liela apmēra krāpšana. Sevišķi bīstams recidīvists. Viss rāda, ka viņam ir nopietnas problēmas ar psihi, kā, starp citu, visiem, kas ilgus gadus pavadījuši ieslodzījumu vietās.

Es arī ilgus gadus esmu pavadījis cietumā. Kā tagad ir ar manu psihisko veselību? Viss kārtībā, vai arī..? Runā, ka pats nekādas novirzes nespējot just. Pašam vienmēr viss šķietot normāli - savā dārziņā stādi puķes vai uz ielas slepkavo cilvēkus.

-     Ko tas Oļegs Koļcovs, sagūstot ķīlnieci, vēlas panākt? - turpināju izprašņāt.

-    Pašlaik viņš pieprasa automātu, automašīnu un brīvu ceļu bēgšanai, - kapteinis atbildēja.

-    Kas tā ir par sievieti, un ko viņš no tās vēlas? Izmantot tikai kā aizsegu?

-    A velns viņu zina! - kapteinis nospļāvās. - Vai tos psihopātus kāds var saprast? Sievieti sauc Valērija, divdesmit divus gadus veca. Meitene vēl pirms neilga laika viņa firmā strādājusi par sekretāri. Acīmredzot izcēlies kāds konflikts, vai arī… Grūti pateikt. Tur var būt viss kaut kas.

Sarunas ar noziedznieku ievilkās. Mēs ar operatoru sēdējām ielas malā uz trotuāra, nakts bija silta, smēķējām un gaidījām notikuma tālāko attīstību. Visu laiku nedaudz uztraucies domāju, kā mums rīkoties, lai nepalaistu garām brīdi, kad noziedznieks, vai kā viņu dēvēja policisti - terorists - tiks sagūstīts vai nošauts. Lai gan jau iepriekš tikpat kā droši zināju, ka pie šī mirkļa filmēšanas mēs netiksim.

Tā arī bija. Noziedznieks policijai negaidīti paziņoja, ka viņam viss ir apnicis, viņš vairs dzīvot negribot, taču līdz ar savu nāvi, vēloties sev līdzi paņemt vēl kāda cilvēka dzīvību… Un, pirmām kārtām, tā būšot Valērija, kuru viņš esot piesējis pie sevis, bet abās rokās turot pa granātai…

Tad pēkšņi it kā tālu no debesīm vai dziļi no zemes atskanēja ārkārtīgi spalgs, gandrīz vai necilvēcīgs kādas sievietes kliedziens.

-    Palīgā! Lūdzu! Palīgā!

Es nodrebēju. Līdz ar pārējiem kaujas operācijas dalībniekiem sapratu, ka sieviete atrodas tuvu savai nāvei, taču konkrēti es viņai ne ar ko nespēju palīdzēt.

Tā bija dīvaina un ļoti nepatīkama sajūta. Tu zini, ka tepat kaut kur blakus iet bojā cilvēks, bet tu vari tikai stāvēt un klausīties, kā viņš ar pēdējiem spēkiem un cerībām lūdz palīdzību no citiem.

Situācija kļuva arvien dramatiskāka. Policijas vadība īsi apspriedusies, deva komandu pretterorisma vienībai Omega triecienā ieņemt dzīvokli.

Uzbrukumā viņi devās nevis caur dzīvokļa durvīm, bet gan caur otrā stāva logu.

Viss notika tik zibenīgi, ka mēs gandrīz vai nokavējām uzfilmēt uzbrukuma sākumu. Pie mājas sienas tika pieslietas vairākas kāpnes, daži triecienvīri bija uzkāpuši uz jumta un pāris sekunžu laikā gluži kā alpīnisti ar virvju palīdzību nolaidušies līdz otrā stāva logam, to izsita un dzīvoklī iemeta šoka granātu…

Oļegs Koļcovs acīmredzot pirmajā mirkli pat neapjēdza no kuras puses viņam uzbrūk. Viņš it kā loģiski secināja, ka tiek spridzinātas dzīvokļa ieejas durvis un to virzienā tūlīt arī meta granātu… Tas neko nedeva, bet tā kā viņam rokā bija vēl viena granāta, pie darba ķērās Omegas snaiperi…

Kad pēc dažām minūtēm mēs līdz ar vairākiem policijas darbiniekiem ieskrējām dzīvoklī, mūsu acīm pavērās diezgan šaušalīgs skats. Dzīvoklis bija izārdīts. Gaiss smirdēja pēc kodīgiem dūmiem un sēra. Vienā no istabām uz grīdas gulēja resns pusmūža vīrietis, kura ķermenis mirka vienās asinīs. Bet kādā no istabas stūriem brīnumainā kārtā ne šķembu, ne ložu neskarta stāvēja jauna sieviete, kuras acīs un sejā atspoguļojās stindzinošas šausmas.

Mēs visu to uzfilmējām un, kad sieviete jau bija daudz maz atjēgusies, es viņai piegāju klāt, stādījos priekšā kā neatkarīgās televīzijas studijas Brīvība žurnālists un izteicu vēlēšanos ar viņu parunāties par nupat notikušo incidentu un viņas pārdzīvojumiem.

-    Piedodiet, bet pašlaik es neko jums nevaru teikt, - Valērija visa vēl trīcēja. - Mani tūlīt pratinās policija. Bez tam… Nevajag! Viss jau ir beidzies. Man laimīgi, viņam nelaimīgi…

Valērija dažus brīžus domīga klusēja.

-    Kā jūs zināt manu vārdu?

Man atlika tikai pasmaidīt. Viņa saprata.

-Tad jūs tādā pašā ceļā uzzināsiet arī manu adresi vai vismaz telefona numuru, - viņa pateica un ar baltu mutautiņu nervozi slaucīja seju.

-    Paldies, — es sacīju. - Materiāls būs ēterā rītnakt, pusdivpadsmitos. Ja iznāk, paskataties.

-    Varbūt, - sieviete klusi pateica, pagriezās, un ar viņu sāka sarunāties kāds kriminālpolicijas Pirmās nodaļas izmeklētājs.

Mēs ar Zigi gājām prom.

Darbu bijām paveikuši labi, rīt savos televizoru ekrānos to redzēs vismaz simts tūkstoši cilvēku, tāpēc varēju justies apmierināts. Tāds arī jutos, tikai man nekādi no prāta neizgāja uz grīdas gulošais nogalinātais vīrietis un dzīvoklī palikusī sieviete, kuru viņš tāpat kā sevi nez kāpēc bija gribējis redzēt mirušu.

4.

Dažas dienas vēlāk sēdēju verandā un pārlasīju jaunākās avīzes. Pulkstenis rādīja pusvienpadsmit no rīta. Spīdēja saule, debesīs nevarēja manīt nevienu mākonīti un izskatījās, ka ari šī diena būs tikpat karsta kā iepriekšējās.

Nodomāju, ka vajadzēs iet uz jūru nopeldēties, bez īpašas intereses turpinādams lasīt par daudzu mūsu valdības vīru un Saeimas deputātu korupcijas likuma pārkāpumiem.

Mani šis skandāls ne mazākā mērā neuztrauca, tikai izsauca mazliet skumju smīnu. Kaitināja žurnālistu pārliekā dedzība visus pārkāpējus publiski atmaskot un tūlīt sist pie kauna staba. Nenoliedzu, ka tā arī vajadzēja, taču šķita nedaudz smieklīgi taisīt tik milzīgu traci par tādu šo ministru un deputātu rīcību, kas praktiski nevienam cilvēkam nekādas Jaunas sekas nebija radījušas. Tajā pašā laikā ik dienas mūsu valstī notika tik šaušalīgi un zvēriski izdarītas slepkavības, izvarošanas, smagi miesas bojājumi un bruņotas laupīšanas, ka gribot negribot vajadzēja atcerēties jautājumu, ko savā laikā bija uzdevis slavenais amerikāņu rakstnieks Marks Tvens: «Vai var tikt sniegts jebkāds ticams izskaidrojums šim noziegumam - cilvēku dzimuma radīšanai?»

Lielais humorists, cilvēkmīlis un humānists tai mirklī acīmredzot bija zaudējis jebkādu humora izjūtu. Protams, neviens uz šo jautājumu - Kāpēc mēs esam radīti?— atbildēt nespēj. Un nekad arī nespēs. Vai tas patiešām ir dabas lielākais noziegums, vai arī dižākais veikums, katrs var domāt kā grib.

Es arī biju viens no tiem, kas piekrita uzskatam, ka cilvēks ir tā Visuma spēka radītā būtne, ar ko tam vajadzētu lepoties vismazāk. Kaut kas tolaik būs noticis neparedzēts, un Lielais Saprāts būs pielaidis kādu būtisku kļūdu savos cilvēka psihes un dvēseles aprēķinos. Kāpēc tā iznācis, nav saprotams. It sevišķi tāpēc, ka viss pārējais dzīvajā un nedzīvajā dabā pamatā ir radīts vienīgi skaistumam un šīs pasaules harmoniskai pastāvēšanai. Kāpēc Dievam vēl bija vajadzīgs cilvēks, kas visu šeit posta un tik drausmīgi iznīcinoši izturas pret pārējiem savas sugas brāļiem?

Noliku avīzi sāņus un kārtējo reizi nez kāpēc sevī sajutu sāpīgu rūgtumu un kaut kādu vārdos neizsakāmu vainas apziņu.

Viss pēkšņi atkal sāka riebties. Gribējās ātrāk skriet uz jūru, aizmirst visu, ko cilvēks ir darījis, dara un vēl darīs, mesties plīstošajos piekrastes viļņos un sevi kaut uz īsu brīdi sajust nevis kā piederīgu cilvēku sugai, bet gan tikai kā jūras, zemes un Visuma daļu.

Pēkšņi klusi atvērās durvis, un es uz sliekšņa ieraudzīju stāvam Māru. Viņas augumu sedza plāns, vaļā pevērts rozā krāsas halāts, un es ar patīkamu satraukumu varēju vērot viņas sarkanas krāsas bikini peldkostīmu. Krūšturis un biksītes bija tik apbrīnojami maza izmēra, ka pilnībā neapsedza pat to, ko šiem apģērba gabaliem it kā tomēr nāktos apsegt.

-     Vai drīkstu traucēt? - Māra, nedaudz šķelmīgi pasmaidījusi, vaicāja.

-    Lūdzu! - es ar roku parādīju, lai viņa droši nāk iekšā. — Tu mani netraucēsi.

Māra ienāca, apsēdās blakus šūpuļkrēslā, pārlika vienu kāju otrai un paskatījās laukā pa logu. īstenībā tur gan nekāda loga nebija. Visa verandas siena bija veidota no stikla, un no mūsu sēdvietām pavērās brīnišķīgs skats uz plašo dārzu un tuvējo priežu mežu.

-    Kā jūties? — es bez sevišķas intereses prasīju.

-    Varētu teikt, ka labi, - Māra atbildēja. - Saimniece ir mīļa un pretimnākoša. Es ar viņu saprotos. Vieta arī ir skaista. Jūra pavisam tuvu. Mežs un liels dārzs. Tā kā nekādas vainas. Liels paldies, Harald, ka tu mani nepameti ceļa malā, bet atvedi uz šejieni. Esmu apmierināta.

-    Priecājos to dzirdēt. Vismaz viens cilvēks uz šīs pasaules ne par ko nesūdzas.

-   Ne gluži. Esmu apmierināta vienīgi ar to, ka atrodos šeit. Bet tā ir tikai neliela daļa no manas dzīves.

-    Toties, pēc visa spriežot, nozīmīga.

-    Nozīmīga gan, - Māra piekrita.

-Ja sākam nedaudz filosofēt, - es teicu, - tad cilvēka dzīvē katram mirklim ir kaut kāda nozīme. Nekas neatkārtojas. Un neatkārtosies nekad. Ne šī diena, ne vēja šalka ābeļu zaros, ne smaržas, kas nāk no dārza un tevis. Arī tas, ka tu gandrīz vai kaila esi apsēdusies man blakus.

Māra sievišķīgi pasmaidīja.

-     Harald, - viņa sacīja, - tas atkārtosies. Dzīvē atkārtojas daudz kas, mēs tikai ne vienmēr to pamanam.

-    Patiešām, - mazliet izsmējīgi piekritu. - Viss paliek, kā bijis. Man daudzas sievietes ir sēdējušas blakus kailas. Mainās tikai vārdi.

-    Tev to jāaizmirst, — Māra sacīja, halāta kabatā sameklēja cigarešu paciņu un aizsmēķēja. - Tas viss tev bija tālā pagātnē. Tagad vairs negribi sievieti?

-    Gribu, — es atbildēju.

-     Tad tev nav ko uztraukties, - Māra turpināja smaidīt. — Esmu dzirdējusi, ka vīrieši, ilgstoši atturoties, kļūstot impotenti. Vai tā ir?

-    Nezinu, - es pakratīju galvu, - bet ļoti iespējams. Tu šajās lietās esi liela speciāliste?

-    Nē, - Māra pakratīja galvu, - bet šāda tāda pieredze man ir.

Pagriezos vēl tuvāk Mārai un viņu diezgan nekaunīgi nopētīju

no galvas līdz kāju pēdām. Tur nebija, ko pielikt, ne atņemt — viņai bija pilnīgi ideāls augums, vidēji lielas krūtis, tumšas acis un glīta seja. Uz mirkli atmiņā pazibēja toreizējā Jaungada nakts, automašīnas trieciens pret divu cilvēku ķermeņiem, Māra savā baltajā kažokā balta sniega kupenā, viņai blakus mazs zēns ar dziļu asiņojošu brūci pieres vidū… Un viņas drausmīgi skaļais kliedziens: - Palīgā!!!

Kad pēc atbrīvošanās pirmo reizi satikāmies manas mājas priekšā, man Māras kļuva žēl un, lai gan biju cieši nozvērējies nevienam cilvēkam nekad vairs dzīvē nepalīdzēt, es viņu tomēr atvedu uz šejieni. Vēl vairāk! Tonakt, kad viņa bija tik nelaimīga, raudāja un lūdza palīdzību, es pret viņu noteikti izjutu kaut ko daudz vairāk nekā tīru līdzjūtību. Varbūt tāpēc, ka arī es tonakt biju nelaimīgs? Bet tagad man galvenajās dzīves līnijās viss ir kārtībā. Un arī Mārai ne par ko īpaši vairs nevajag uztraukties. Ja viņai var ticēt, tad pieci gadi ir raudāts, izmisumā plēsti mati, bēdas mēģināts remdēt gan ar alkoholu, gan seksu, bet tagad viņa ir atjēgusies un grib sākt jaunu un skaistu dzīvi. Nodoms nav peļams, sāpēm patiešām jau sen vajadzētu rimties, bet vai viņa tagad spēs pilnībā atteikties no iepriekšējā dzīves stila? Man, protams, par to nav nekādas daļas un mani tas arī maz interesē, taču vajadzētu viņai tomēr atgādināt, ka neviens cilvēks nevienā sava mūža posmā nevar sākt dzīvi no jauna. Mēs vienmēr turpinām iesākto, varbūt vienīgi dažreiz kļūdami nedaudz stiprāki un gudrāki vai arī vājāki un dumjāki.

-    Ko tu uz mani tā skaties? - Māra vaicāja.

-    Tas tev ir nepatīkami?

-    Nē, Harald. Man patīk, ka tu uz mani skaties iekāres pilnām acīm. Tātad es vēl kaut kam deru.

-     Pirms divām nedēļām tu biji galīgi salūzusi. Kad man meties virsū ar saviem pārmetumiem un lāstiem, man šķita, ka esi sajukusi prātā.

-     Tā arī bija. Neesmu gan pārliecināta, vai tagad mana psihe un nervi ir kļuvuši stiprāki, bet pašlaik patiešām nejūtos slikti.

-    Tur gan nekāda mana nopelna nav, bet… Es priecājos, ka tava pašsajūta uzlabojas un tu katru dienu neatceries to, ko tev tik ļoti negribas atcerēties.

-   To nevar aizmirst, - Māra teica. — Par to var tikai dažreiz nedomāt.

-    Kāpēc tu nedzemdēji vēl kādu bērnu?

-      Kaut kā nesanāca. Grēkoju neizsargādamās, bet grūta nepaliku. Kāpēc, es nezinu. Varbūt tā ir tikai sagadīšanās, bet varbūt tas ir no tās nelaimes, no nerviem?

-    Maz ticams. Tev ir bijis tikai viens vīrs?

-     Viens gan. Toties bija daudz mīļāko. Varbūt patiešām pārdzīvotās sāpes kaut kādā veidā ir iespaidojušas ne tikai manu nervu sistēmu, bet arī olnīcu darbību?

-    Kaut ko tādu dzirdu pirmo reizi. Bet varbūt šādu iespējamību tomēr izslēgt nevar. Ko saka ārsti?

-    Nezinu. Šajā sakarā es pie viņiem neesmu gājusi.

-    Tu vispār vairs bērnus negribi?

-     Es labprāt gribētu, ja tikai droši zinātu, ka nekad man viņus nenāksies zaudēt.

-Tā nemēdz būt. Lai cik tas arī baigi skanētu, ikviena dzīvība tiek radīta iznīcībai.

-    Ne tikai.

-    Protams, ne tikai. Cilvēks tiek radīts arī īslaicīgai dzivei. Mēs varam būt laimīgi, un visdziļākajā būtībā tā arī ir cilvēka lielākā laime, ja mums izdodas šo pasauli atstāt, pirms nomirst mūsu bērni.

-    Tā ir, Harald. Nekas cilvēka dzīvē nav baigāks, kā mātei stāvēt pie sava bērna zārka. Tādā mirklī laikam tikai retai negribētos mainīties vietām.

-    Tu arī to gribēji?

-     Un kā vēl! Bet tas nebija un nekad arī nebūs iespējams. Lielākā daļa to kaut kā pārcieš, vienkārši savas sāpes izraudot. Taču daudzas nojūdzas. Sāk dzert vai lielos vairumos lietot zāles. Ar vīriešiem tas acīmredzot notiek savādāk, bet es salūzu sīksīkos gabaliņos. Nezinu, vai es pati vai kāds cits mani kādreiz vēl varētu atkal salīmēt kopā? Varbūt tu, Harald?

-   Stipri šaubos, — atklāti atbildēju. - Bez tam man šķiet, ka tu notikušo stipri pārspīlē. Savu acu priekšā redzēt, kā bojā aiziet tavs vienīgais bērns, nenoliedzami ir drausmīgi, taču no tā brīža ir jau pagājuši seši gadi. Padomā! Seši gadi! Pat visstiprākās sāpes kādreiz rimst. Domāju, ka tās ir rimušas arī tevī. Tu labi izskaties. Nākdama iekšā, tu pat burvīgi pasmaidīji. Ar tevi principā viss ir kārtībā.

-    Principā, varbūt, - Māra domīga piekrita. - Bet kaut kur dziļi sirdī un smadzenēs… Taču burvīgi es smaidīju tāpēc, ka, nākot pie tevis, mans nodoms bija tevi pavest.

-    Vai tagad šis nodoms mainījies?

-    Tagad esmu kļuvusi vēl apņēmīgāka.

-     Māra… Kāpēc tieši es? Vai tāpēc, ka šobrīd atrodos tev vistuvāk? - es vaicāju. - Bet aizej uz pludmali, apgulies, noņem krūšturi un izplet nedaudz kājas… Kādas problēmas?

Māra labu laiciņu domāja.

-    Bet kādas problēmas līdz šim tevi ir atturējušas atnākt pie manis? Tu tik tiešām negribi vai nevari?

-    Es negribu, - atbildēju.

-     Kāpēc? - Māra, nedaudz izbrīnījusies, prasīja. - Vai neesmu pietiekami iekārojama?

-    Tu esi neatvairāma, - es atbildēju.

-Tad kāpēc, Harald, nē? Ikviens normāls vīrietis… Kaut vai tikai paša seksa dēļ. Lai ar to nodarbotos, ne jau vienmēr obligāti jābūt precētiem vai pat draugiem. To taču var darīt ari pilnīgi sveši - vienkārša prieka un tīras baudas dēļ.

-    Tā jau visi arī dara, — es teicu. - Cita motivācija nemaz nepastāv. Mīlestības jūtas nav nekas vairāk kā baltā glazūra vannai vai, piemēram, tualetes podam. Lai tā vieta, kur cilvēki katru dienu dara pavisam dabiskas lietas, izskatītos kaut nedaudz smukāka. Bet tas, ko vīrietis ar sievieti dara gultā, gandrīz vienmēr smuki izskatās arī bez jebkādas mīlestības. Varbūt vienīgi, ja ir mīlestība, pēc tam pašsajūta ir nedaudz labāka. Un apmierinājums pilnīgāks. Mīlestība seksam piedod to pašu izskatu, ko tortei dod grezns garnējums vai rupjmaizes gabalam speķa šķēle. Bet tā - tev ir simtprocentīga taisnība. Jebkurš, tikko iepazinies pārītis, ja viņi to grib, ar seksu var nodarboties jebkurā laikā un vietā. Darbā uz rakstāmgalda vai mājā virtuvē uz grīdas, negaidot parādamies ne dziļākas jūtas, ne simtprocentīgu vēlēšanos arī pēc tam vēl palikt kopā.

-   Mēs domājam vienādi, - Māra sacīja. — Mūsu uzskati sakrīt. Es dažreiz gan līdz melnam izmisumam vēlos, lai kāds mani mīlētu, saudzētu un aizsargātu, bet raugoties reāli… Diez vai.

-    Kāpēc gan ne? Tu vēl esi jauna un ļoti izskatīga.

-     Bet tu taču mani negribi? Harald! Mīļais, labais cilvēk! Bet, ja mani negrib pat vīrietis, kurš piecus vai sešus gadus nav pieskāries nevienai sievietei…

-     Beidz muldēt! — es diezgan asi pateicu. - Ja es šo divu nedēļu laikā un pat tagad tevi vēl neesmu ierāvis gultā, tad tas vēl nebūt nenozīmē, ka es ar tevi negribētu pamīlēties! Bet vai tev nav ienācis prātā, ka šādai atturībai tomēr varētu būt arī kāds izskaidrojums?

Māra stipri samulsa un nervozi aizsmēķēja jaunu cigareti.

-    Neko nesaprotu, - viņa tikko dzirdami nomurmināja un pagrieza skatu sāņus. Man šķiet, viņa pat nedaudz nokaunējās, lai gan īsti nemaz nebija par ko. Mēs bijām pieauguši, ļoti pieredzējuši cilvēki, un bija pat patīkami, ka par šīm it kā stipri intīmajām lietām varējām runāt pilnīgi atklāti, nemaz nemēģinot slēpties aiz neizrunātiem vārdiem vai miglainiem mājieniem.

Protams, ir daudzi vīrieši un sievietes, kuri savstarpējo iekāri un seksuālo vēlmi prot izteikt daudz savādāk, viens otru saprotot ari bez vārdiem. Pietiek tikai ar siltu acu skatienu, vēligu un mīļu smaidu, vieglu rokas pieskārienu vai ķermeņa kustību.

Bet nav nekas slikts vai nosodāms, ja abi par to spēj runāt tikpat atklāti, kā mēs toreiz ar Māru. Tas daudzos gadījumos ir pat simtreiz labāk, jo tik atklāta saruna iespējamam (un loti gaidāmajam!) seksuālajam kontaktam jau iepriekš rada zināmu uzbudinājuma pakāpi un patīkamu satraukumu.

Tas viss tā arī notika. Es Māru gribēju, it sevišķi vēl tāpēc, ka to panākt varēju bez mazākās piepūles, bet tai pašā laikā kāds nezināms spēks mani vēl joprojām no šī soļa atturēja. Kas tas bija par spēku, es nezinu. Pieņemu, ka mans prāts toreiz vienkārši izrādījās daudz stiprāks par maniem instinktiem. Apziņa spēcīgāka par zemapziņu. Un nenorimušais naids pret sievietēm vēl bija nesalīdzināmi stiprāks par vēlēšanos kādu no sievietēm atkal mīlēt.

-    Vai tu, Harald, nebaidies, - Māra turpināja runāt klusi, - ka es par tevi kā vīrieti varētu sākt domāt ļoti slikti?

Es skaļi un nicīgi iesmējos.

-   Tavas sliktās vai labās domas par mani, - es sacīju, - mani absolūti neinteresē un ne mazākā mērā neskar. Man tagad ir pilnīgi vienalga, ko par mani domā citi, it sevišķi jau nu sievietes! Bet vispār, Māra… Tas ir loti nekrietni no tavas puses. Ja es patiešām pa šiem ilgajiem atturības gadiem būtu kļuvis nespējīgs? Nu un tad? Vai tāpēc tev par mani vajadzētu ņirgt un domāt sliktu? Vai tevi fiziski neiegūstot, es tev nodaru kaut ko sliktu? Sagādāju sāpes? Dziļi apvainoju? Taču nē! Bet, ja tu manu pašreizējo atteikšanos tomēr uztveri tieši tā, tad ar tavu psihi tik tiešām kaut kas nav kārtībā. Tad tu esi liekama vienā plauktā ar Ligitu, kura arī nevarēja ilgi nociesties bez pamatīga kniebiena. Bet tā, Māra, ir tāda lieta, bez kuras jebkurš cilvēks tomēr var iztikt un mierīgi dzīvot tālāk. Tas nebūt nav obligāts priekšnoteikums ne personīgai laimei, ne normālai dzīves izjūtai, ne mūsu dzīvības pastāvēšanai. Tad jau drīzāk otrādi. Tūkstoškārt biežāk cilvēki viens otru ienīst un pat iznicina tieši šo seksuālo attiecību dēļ.

Var jau arī teikt, ka milestības dēļ, tas lietas būtību ņemama. Un tikai tāpēc, Māra, iegaumē, tikai tāpēc es nekad vairs nekri- tīšu tik zemu, ka atkal kādu sākšu žēlot un mīlēt. Nē! Visas cilvēka nelaimes sākas tikai un vienīgi mīlestības dēļ! Bet es vairs negribu! Es jau pietiekami ilgi esmu bijis nelaimīgs.

Māra nedaudz pagriezās, uzlika roku uz mana ceļgala un ar pārmērīgi saspringtu skatienu dziļi ieurbās manās acīs.

-    Harald… - viņa klusi teica. - Es taču negaidu un neprasu no tevis mīlestību! Man pašlaik vienkārši ir vajadzīgs vīrietis. Es gribu, lai mani kāds noglāstītu. Lai viņš pateiktu dažus mīļus vārdus. Lai noskūpstītu. Lai viņš mani paņemtu… Protams, Harald, tev ir simtprocentīga taisnība. Es varu aiziet uz pludmali, atkailināt krūtis, apgulties vaļīgā pozā un gan jau kādu iekārdinātu. Tā nav problēma. Bet es, Harald, gribu tieši tevi. Vai tu to vēl neesi sapratis? Es gribu tevi! Varbūt es tevī pat esmu iemīlējusies! Tu, protams, vari domāt, ka esmu pēdējā palaistuve un varbūt tas arī atbilstu patiesībai, taču Harald, Harald… Tonakt, kad gājām prom no tavas mājas, kad tu mani ņēmi sev līdzi… Tu manī radīji diezgan noteiktas ceribas.

-    Kādas cerības? - es auksti prasīju. — Ka tevi mīlēšu? Ka tevi precēšu? Ka līdz kapa malai būsim kopā? Katrs cilvēks var cerēt uz visu ko! Gan uz lielu laimestu loterijā, gan uz to, ka tuvākajā naktī viņam beidzot izdosies normāli aizmigt! Bet tagad paklausies, Māra, un klausies uzmanīgi! Es pazīstu sievietes un šo to arī no viņu psiholoģijas īpatnībām. Man ir pilnīgi vienalga, vai tu esi mauka vai svētā! Tu esi sieviete. Turklāt vēl emocionāli baigi uzskrūvēta. Tāpēc, ja mēs tagad sagrēkosim… Tas nepaliks bez nopietnām sekām. Es zinu. Tas vismaz tevi ārkārtīgi iespaidos, it sevišķi vēl tāpēc, ka nupat atzinies, ka esi manī gandrīz vai iemīlējusies. Bet, neņem ļaunā, es tevi nemilu un nekad arī nemīlēšu. Es vispār vairs nemīlēšu nevienu cilvēku. Taču, līdz ko mēs nokļūsim gultā, es tevi no šīs gultas nekad vairs nedabūšu laukā! Tu raudāsi, lūgsies, tu gribēsi pastāvīgu kopdzīvi, tu kaut ko runāsi par laimīgu ģimeni, bērniem, mierīgu dzīvi un milestību. Tu nebūtu sieviete, ja par to nedomātu un to negribētu. Bet es tev to nevaru dot. Kāpēc — to jau izskaidroju. Mūsu it kā tikai seksuālā prieka dēļ īslaicīgā pamīlēšanās tev tūlīt var pārvērsties vēl vienā dzīves traģēdijā. Un atkal līs asaras un pār manu galvu tiks izkliegti lāsti. Viss! Es to vairs negribu!

-    Harald…

-    Apklusti! Es zinu, ko tu gribi teikt! Es tevi darīšu laimīgu, vai ne?

-    Tieši tā, Harald. Nebūs nekādu asaru, ne lāstu. Tu mani patiešām darīsi laimīgu.

Es strauji papurināju galvu, piecēlos un aizgāju līdz verandas stikla sienai. Cik viegli to ir saplēst. Viens viegls rokas pieskāriens, un skaistā krāsaino stiklu siena vienā mirklī sabruks. No tās pāri paliks tikai sīki mozaīkas gabaliņi. Tāpat ir arī ar mūsu dzīvēm. Viens mirklis, viens negadījums, nejaušība, viens lieki pateikts vārds vai pamīlēšanās, un tava dzīve saplīst kā lēta spuldze vai dārga lustra. Vienalga. Kā vienā, tā otrā gadījumā tu paliec tumsā.

-    Mīlā Māra, — es gandrīz vai lūdzoši teicu. — Ja tu to spētu saprast… Es vairs nevienu cilvēku negribu darīt ne laimīgu, ne nelaimīgu. Tagad es dzīvošu tikai un vienīgi sev.

Māra sēdēja, labu laiciņu kaut ko saspringti domāja, tad piecēlās, lēnām un graciozi no pleciem nometa savu rozā krāsas rīta kleitu un, palikusi vienīgi savā supermazajā bikini peldkostīmā, nesteidzoties pienāca man klāt, apvija rokas ap manu kaklu un cieši piespiedās klāt. Man šķita, viņas ķermenis deg.

-    Mīļais, - viņa čukstēja. - Aklais, bezjūtīgais cilvēk! Vai tu neredzi, kā es tevi gribu? Nebaidies! Nebūs ne lāstu, ne asaru. Varbūt nebūs arī laimes, taču noteikti būs kaut īss, tomēr skaists dzīves mirklis. Kādēļ mums to palaist garām?

Nesteidzoties atpogāju Māras krūšturi. Patiešām, kāpēc man viņai būtu jāizskaidro mani pašreizējie dzīves uzskati un domas par sievietēm, ja tas, ko mēs tūlīt darīsim, varbūt patiešām arī viņai nekļūs daudz nozīmīgāks par vieglu piedevu pie brokastim vai atspirdzinošu peldi putojošos jūras viļņos.

Līdz televīzijas pārraides Kriminālie notikumi ieraksta sākumam bija vēl palikušas apmēram piecpadsmit minūtes. Divi studijas operatori regulēja kameras, režisors Ivars ar redaktori Karīnu pārskatīja telpu, man aiz muguras novietodami kaut kādas liela izmēra fotogrāfijas un vēlreiz iemezdami acis jau daļēji uzrakstītajā tekstā.

Pats sēdēju aiz vienkārša, pusapaļa galda, uz kura no manis pa labi bija nolikts kāda cilvēka galvaskauss, kura pakauša dajā varēja skaidri saskatīt lodes izsistu caurumu. Šo tumši dzeltenas krāsas galvaskausu režisors bija dabūjis no pazīstama tiesu medicīnas eksperta, kura pārziņā vai pat personīgā īpašumā atradās ne tikai liela visdažādāko cilvēku nonāvēšanai izgatavotu nāves rīku, bet arī pašu noslepkavoto galvaskausu kolekcija. Acīmredzot lielākā daļa no šiem cilvēkiem bijuši klaidoņi un bezpajumtnieki, cilvēki bez mājām un piederīgajiem vai arī tādi, kuri atrasti noslīkuši, noslīcināti, nošauti, nodurti un citādi tīši vai netīši nonāvēti (arī ceļu satiksmes negadījumos), bet kuru personības tā arī nekad nav tikušas identificētas.

- Zināt, pirms kara esot bijis tāds savāds gadījums, - Ivars, nedaudz noregulēdams prožektorus, sāka stāstīt, ne pie viena konkrēti nevērzdamies. - Rīgā astoņu istabu dzīvokli dzīvojusi kāda bagāta vācieša ģimene. Viņš bijis ārsts un Universitātes medicīnas profesors. Ļoti gudrs cilvēks. Šim profesoram bijusi arī meita, vārdā Hilda. Tāpat gudra un turklāt vēl skaista. Ar vienu vārdu sakot, normāls bērns, taču viņai tomēr piemitusi kāda neizskaidrojama savādība. Skuķis jau no visagrākās bērnības paniski baidījies ieiet lielākajā no astoņām šī dzīvokļa istabām. Kāpēc - neviens to nav spējis saprast. Pat gudrais profesors ne. Arī jau pieaugusi, meitene nekad šai istabā nav spējusi ilgi uzturēties. „Kāpēc?" visi prasījuši.,, Kad es šai istabā ieeju, mani tūlīt pārņem drausmīgas bailes," meitene paskaidrojusi. Tēvs nospriedis, ka tā droši vien ir kāda psihiska saslimšana, taču kāpēc tieši šī istaba viņas psihē izraisa ne ar ko nepamatotas bailes, izskaidrot bija neiespējami, it sevišķi vēl tāpēc, ka citādi meitene bija absolūti normāla, pat ļoti talantīga. Tā pagāja gadi. Meitenei palika divdesmit, viņa iemīlējās un apprecējās. Kāzu vakarā tieši lielajā istabā tika rīkots kāzu mielasts. Beidzot pirmo reizi tā pa īstam meitene tur iegāja. Viņa jutās ļoti laimīga, un šī laime acīmredzot iepriekšējo gadu bailes bija aizdzinusi prom. Meitene baltajā līgavas tērpā, sava jaunā vīra pavadīta, ienāca istabā, lai dotos pie svētku galda. Telpas vidū uz brīdi apstājās, un daudzie kāzu viesi sajūsmināti skatījās uz jauno un skaisto pāri. Arī jaunlaulātie nespēja noslēpt, cik viņi šai brīdī jūtas laimīgi. Pēkšņi kaut kur no griestiem atskanēja dobjš troksnis un jau nākošajā mirklī visi, šausmu pārņemti, kliedza nedabiskās balsīs. No griestiem negaidīti atrāvās milzīga sešpadsmit spuldžu kristāla lustra un abiem jaunlaulātajiem uzkrita tieši uz galvas! Vīrs nesaprotamā kārtā guva tikai vieglus ievainojumus, bet meitene bijusi pagalam uz vietas. Tā lūk, lēdijas un džentlmeņi! Tikai tagad vecākiem kļuva skaidrs, kāpēc viņu meita visu savu īso mūžu baidījusies šajā istabā ieiet. Tātad kaut kāda neapzināta priekšnojauta par kādreiz gaidāmo notikumu viņai jau ir bijusi ielikta kopš dzimšanas. Kāds viņu visu laiku par šo nelaimi ir brīdinājis. Bet kas?

-Ja šis notikums ir patiess, - es teicu, - to, protams, izskaidrot neviens nevar. Tā ir visīstākā mistika. Lai gan šādi noslēpumaini, pilnīgi neizskaidrojami gadījumi ir sastopami visai bieži. Piemēram mans tēvs reiz stāstīja, ka karā kādas spēcīgas artilērijas apšaudes laikā viņi trijatā ielekuši tikko šāviņa izrautā lielā bedrē, kas principā esot bijis simtprocentīgi drošs patvērums. Neviens šāviņš vienā un tai pašā vietā nekrīt. Tā viņi tur labu laiciņu gulējuši, kad tēvam pēkšņi stipri sagribējies čurāt. Viņš šo vajadzību, protams, varējis nokārtot turpat uz vietas, taču tomēr izlēcis no dziļās bedres un ielēcis blakus esošajā… Jau pēc dažām sekundēm ļoti tuvu atskanējis apdullinošs sprādziens. Kad dūmi izklīduši un viņš aizrāpojis līdz iepriekšējai patvēruma vietai, no pārējiem puišiem neesot palicis pāri nekas. Pat zābakus neesot atraduši!

-     Nekādas mistikas šeit neredzu, - teica viens no operatoriem. - Tā ir bijusi laimiga sagadīšanās.

-     Varētu piekrist, - domīgs teicu, - taču kāpēc šī laimīgā sagadīšanās nenotika ar kādu no pārējiem zaldātiem? Vai visiem trim? Kāpēc tieši tikai viens no viņiem kļuva izredzētais?

-    Liecieties mierā! - iesaucās otrs operators. - Šis galvaskauss acīmredzot jums uzdzen domas tikai par nāvi! Labāk būtu parunājuši par seksu! Arī Karīna varētu paklausīties, bet tagad viņai trīc rokas un ir pārliecināta, ka pārraide noteikti nojuks!

-    Vienīgi tādā gadījumā, ja arī man uz galvas uzkritīs kāds no šiem milzīgajiem apgaismes ķermeņiem, - es teicu.

-Tie ir tikpat droši kā Valsts prezidenta pils pamati, - teica operators.

-    Tie nemaz tik droši neesot, - iebilda otrs operators. - Kā nekā jau septiņdesmit gadus veci.

-    Kas tad vispār uz šīs pasaules ir drošs? - Ivars prasīja. - Pat akmeņi mirst. Un zvaigznes.

-    Nemirst mīlestība, — sacīja Karīna.

-    Jā, un vēl pasaki, ka nemirst cerības, — Ivars izsmejoši teica, - un tad šīs pasaules banālākās patiesības būs pateiktas. Ilgi nebijām dzirdējuši.

-    Kāpēc šīs patiesības, tavuprāt, ir banālas?

-   Tāpēc, mīļā, ka tās katru dienu atkārto miljoniem cilvēku!

-Tātad šīs patiesības ir nevis banālas, bet gan briljantspožas!

Katrs cilvēks tās atkal un atkal atklāj no jauna.

-    Pareizi! Tās atklādams, viņš pārliecinās, ka šai pēc mēsliem tik ļoti smirdošajā pasaulē, mīlestība un cerības varbūt patiešām ir vienīgās mums daudz maz patīkamās smaržas. Taču, lai cik stipras tās ari būtu, arī šīs smaržas kaut kad noteikti izgaist. Un mēs atkal nonākam turpat kur bijām - tukšā istabā vientuļa sēž sieviete vai vīrietis. Viņi ne uz ko vairs necer un jau sen vairs nedomā par kaut ko tik neiespējamu kā mīlestība visa mūža garumā.

-    Mani tas neskars, - Karīna apgalvoja.

-    Gan jau skars arī tevi, - Ivars pateica. - Vai tad tu šodien dzīvo vēl ar savu pirmo mīlestību?

— Nē! - Karīna iesmējās. - Ar trešo! Bet tas jau tieši arī pierāda mīlestības un cerību nemirstību!

— Līdz pārraides sākumam palikušas piecas minūtes, - režisors atgādināja. - Sāciet jau taisīt nopietnus ģīmjus! Tu, Harald, esi gatavs?

-Jā.

— Mēs parādīsim dažus vakarnakt un šodien uzfilmētos kadrus, - Karīna sacīja, - bet tu tos īsumā komentē. Pēc tam, Harald, tu vērsies tieši pie skatītājiem un, improvizējot par tēmu, pasaki, ko gribi pateikt. Nekādi ierobežojumi nepastāv, varbūt vienīgi laika. Tavā rīcībā ir piecpadsmit minūtes, bet pamēģini tomēr iekļauties apmēram divpadsmit, trīspadsmit minūtēs. Lai vēl laiks paliek dažām reklāmām.

—    Labi, - es piekritu. - Pamēģināšu.

Mēs vēl mazliet papļāpājām, tad izdzēru pusglāzi minerālūdeni un sagatavojos pārraides sākumam. Biju ģērbies melnos džinsos ūn baltā kreklā. Režisors operatoriem deva komandu, un uz tūkstošiem Latvijas televizoru ekrāniem vispirms parādījās pārraides nosaukums Kriminālie notikumi, tad operators rādīja mani. Es gan sevi, gan uz ekrāna demonstrētos kadrus vēroju sev priekšā stāvošajā monitorā.

—Labvakar, cienījamie televīzijas skatītāji! Ceru, ka pašlaik Latvijā ne visi jau guļ, bet daudzi ar interesi skatās un skatīsies, kādus noziegumus pēdējo divdesmit četru stundu laikā ir izdarījuši tie, kuri nekādi nespēj dzīvot, nepārkāpjot likumus, pārējiem cilvēkiem sagādājot tikai sāpes, fiziskas un morālas ciešanas, materiālos zaudējumus un ne reti arī nāvi.

Lūk, savos ekrānos jūs pašlaik redzat pagājušonakt aizturēto un Galvenās policijas pārvaldes īslaicīgajā izolatorā ievietoto divdesmit septiņus gadus veco narkomānu Ēriku Kašīrinu. Viņš tiek turēts aizdomās par savas vecmāmiņas septiņdesmit divus gadus vecās Olgas Pastuhovas nogalināšanu. Vakar viņa saņēma pensiju un to nevēlējās atdot savam mazdēlam kārtējai narkotisko vielu iegādei. Rezultātā - sievietes nāve, bet pašam narkomānam un tagad arī slepkavam gaidāmi ilgi nebrīves gadi.

Bet tagad jūs redzat istabu kādā no Purvciema daudzstāvu dzivojamo māju dzīvokļiem, kur uz grīdas guļ jauna sieviete un vīrietis. Katrs nogalināts ar diviem šāvieniem krūtīs un galvā. Slepkavības motīvi vēl nav zināmi. Laupīšana it kā nav notikusi. Vismaz pēc pirmās apskates to pēdas nav redzamas. Policija domā, ja šie cilvēki ir nogalināti laupīšanas nolūkā, tad uzbrucēji no dzīvokļa ir paņēmuši vai nu tikai kaut kur noslēptu, vai atklāti noliktu naudas uzkrājumu, vai ari dārglietas. Policija neizslēdz, ka šī dubultslepkavība varētu būt izdarīta arī greizsirdības dēļ. Ir ierosināta krimināllieta un sākta izmeklēšana.

Bet te, lūk, jūs redzat pagājušonakt, pulksten pusdivos, Tērbatas un Dzirnavu ielu stūrī uzspridzinātu automašīnu Mersedes Benz un tajā kāda cilvēka sakropļoto līķi. Policija jau noskaidrojusi, ka tas ir piecdesmit gadus vecais Aslans Azbekovs, nelielas alkoholisko dzērienu tirdzniecības firmas direktors. Pēc tautības uzbeks. Izmeklēšana neizslēdz, ka šeit notikusi savstarpējo rēķinu kārtošana divu noziedzīgu grupējumu starpā.

Un tā tikai vienas diennakts laikā mūsu sabiedrība vardarbīgā ceļā ir zaudējusi četru cilvēku dzīvības. Mēnesī zaudējam apmēram sešdesmit, bet gadā dažādos veidos tiek nogalināti pāri par sešsimts cilvēku! Gan jauni, gan veci. Policija gada laikā atklāj vairāk kā pusi no visām notikušajām slepkavībām un arestē apmēram trīssimts slepkavu. Ko ar viņiem lai iesākam? Sabiedrībā joprojām uzskati dalās - vieni kliedz, ka visi slepkavas ir jāšauj nost, citi domā, ka pietiek ar mūža ieslodzījumu. Kā rāda mūsu tiesu darbs, tad pamatā netiek pildīts ne viens, ne otrs soda mērs. Uz nāvi nevienu nenotiesā, bet arī mūža ieslodzījums ir ārkārtīgi reta parādība. Vismaz es zinu tikai vienu gadījumu. Parasti par slepkavībām tiesas piemēro tos pašus vecos standar- tsodus - brīvības atņemšana uz astoņiem, desmit, trīspadsmit vai piecpadsmit gadiem. Puse no slepkavām vispār paliek brīvībā. Un te nu mums visiem beidzot vajadzētū sākt nopietni domāt, lūk, par ko. Mūsu valsts ir nabadzīga. Vismaz tās iedzīvotāju lielumlielākā dala ir nabadzīgi, kas praktiski nozīmē vienu un to pašu. Bet mūsu valdiba no tā jau ārkārtīgi trūcīgā valsts budžeta, tas ir, no mūsu visu kopīgi nopelnītās naudiņas nežēlo miljoniem latu nevienam nevajadzīgas armijas uzturēšanai, kas nevienu no mums neaizstāv un nekad arī nebūs spējīga aizstāvēt! Tai pašā laikā valdība šos vējā izsviestos miljonus mierīgi varētu piešķirt policijas vajadzībām, jo policija mūs kaut kā tomēr aizsargā, arestēdama un no sabiedrības izolēdama huligānus, reketierus, laupītājus, zagļus un slepkavas. Šeit mēs katrs redzam, ja ne pārāk spožu, taču tomēr skaidri saskatāmu rezultātu. Notvertais slepkava jau nekad vairs nevienu no mums neapdraudēs, un mēs kaut vai par nieka tiesu tomēr varēsim justies drošāki.

Paskatieties! (Es paņēmu rokā galvaskausu un to no visām pusēm demonstrējiKelevīzijas skatītājiem.) Tas kādreiz ir bijis dzīvs cilvēks — ar savām domām, cerībām, ar savu profesiju, ģimeni, mīlestību un likteni. Mēs nezinām ne viņa vārdu, ne dzimumu. Eksperti tomēr uzskata, ka šis galvaskauss piederējis apmēram četrdesmit gadus vecam vīrietim, un viņš ir nogalināts ar pistoles šāvienu pakausī. Vai šis cilvēks bijis laimīgs, nelaimīgs? Vai viņš bijis bagāts, nabags? Slims, vesels? Labs, ļauns? Vienalga! Viņš kādreiz ir bijis dzīvs cilvēks! Viens no mums. Ar savu dzīvi, sapņiem un cerībām. Bet tad ir pienākusi kāda tumša dzīves diena, kāds melns mūža mirklis, kad mums nezināmu iemeslu dēļ kāds noziedznieks vai vienkārši ļauns cilvēks pret viņu ir pavērsis ieroci un izšāvis. Cilvēks pārstāja būt. Tad slepkava viņu aizveda uz mežu un apraka. Pirms trim gadiem Jaunciema mežā kaps nejauši tika atrakts, un te nu jūs redzat, kas no šī cilvēka ir palicis pāri. Ne pārāk daudz, vai ne? Tā viņš tagad arī paliks bez vārda un savas kapa vietas. Nekas skumjāks vairs nevar būt. Bet šāds liktenis diemžēl var piemeklēt jebkuru no mums! To nekad neaizmirstiet! Jebkuru no mums! Tāpēc nebutu slikti, ja mēs kā pilsoņi un vēlētāji, Saeimai turpmāk izraudzītu tikai tādus savus pārstāvjus, kuri iestātos pret jebkādu mūsu valsts militarizāciju, pret NATO, pret visas mums šīs absolūti nevajadzīgās armijas uzturēšanu! Lai tad simtreiz labāk mūsu nopelnītā naudiņa aiziet, kā jau es teicu, policijai, jo šī apbruņotā

valsts struktūra pavisam konkrēti vienmēr kādu tomēr aizstāv, tā reāli aizstāvot arī visu sabiedrību un valsti kopumā.

Ar to šovakar beidzu. Novēlu visiem mierīgu nakti un turpmākās dienas!

Režisors deva komandu, un operatori izslēdza kameras. Uz ekrāna gan vēl gāja pārraides noslēguma titri, bet mikrofoni jau bija izslēgti, tāpēc studijā uzreiz radās rosība un troksnis.

Pulkstenis rādīja deviņi vakarā. Nupat uzfilmētais pārraides ieraksts ies gaisā pusdivpadsmitos. Redaktore Karīna, saraukusi pieri, pienāca pie manis.

-     Nebija jau slikti, - viņa teica. - Es neko laukā negriezīšu, neīsināšu. Taču daudziem paliks iespaids, ka tu esi policijas uzpirkts un Iekšlietu ministrijas labā veic priekšvēlēšanu aģitāciju.

-     Droši vien, ka tā arī būs, - es piekritu. - Taču tieši tā es domāju. Tā ir mana pārliecība! Es ienīstu ieročus, armiju, valsts un sabiedrības militarizāciju, visu šo stulbo klaigāšanu par nepieciešamību nostiprināt mūsu valsts aizsardzības spējas! Jāsmejas! Lai ne tikai iekarotu, bet iznīcinātu mūsu valstiņu, krieviem, ja tie būs krievi, ir vajadzīgas tikai divas, trīs bumbas! Un viss! Tad kāda šeit armija?! Kāda militarizācija? Kādi modernie ieroči? Kāda NATO aizsardzība, jo tādā gadījumā viņiem pašiem būs baigi jāaizsargājas!

-     Tev droši vien ir taisnība, - Karīna piekrita. - Taču turpmāk par šīm lietām labāk nerunā. Man un Vilnim nav nekas pretim, kad uzstājies ar publicistisku kaismi un dažreiz aizskar visu sabiedrību interesējošus jautājumus, taču tomēr vairāk turies pie policijas un tiesu lietām. Kāpēc tīšu prātu meklēt nepatikšanas?

-    Vai tad tādas ir iespējamas?

-    Un kā tu pats domā? Vai armijas vadībai un dažiem mūsu politiķiem patiks, ko nupat pateici?

-    Domāju, ka nepatiks. Bet tieši tāpēc jau es to arī pateicu!

-    Harald… — Karina smagi nopūtās.

-   Karin… - Ari es smagi nopūtos un piecēlos. - Es tevi tagad labprāt uzaicinātu uz kādu krogu. Varbūt pat uz Hotel de Rome superdārgo restorānu. Bet tu tūlīt teiksi - mans vīrs…

-     Un mani divi bērni! - Karina iesmējās. - Tas, Harald, būtu jauki. Labprāt citreiz. Bet vispirms es teikšu - darbs! Man taču vēl šis materiāls mazliet jēdzīgāk jāsamontē un jāizrediģē teksts! Tā kā, Vintera kungs, uz redzēšanos rītvakar! Šonakt nedežūrēsi?

-    Nē, Karīn! Šonakt gulēšu savā gultā un domāšu par tevi!

-    Par mani nevajag! Labāk domā par kaut ko citu.

-   Labi! Domāšu par Visuma rašanos, laika un telpas bezgalību un mūsu dzīves īslaicīgumu.

Karīna aizgāja.

Es atkal rokā paņēmu galvaskausu un piegāju pie režisora.

-    Ivar! - es nedaudz lūdzošā balsī vērsos pie viņa. — Vai tu man šo mantiņu nevari uzdāvināt?

-    Vai iepatikās?

-   Pat ļoti! Domāju, ka eksperts smagi kļūdās. Tā noteikti ir bijusi jauna un skaista meitene. Es to jūtu. Galvaskauss vēl tagad ir silts. Viņa ir bijusi gudra un temperamentīga. Lai viņa turpmāk ir mans talismans.

Ivars dažus brīžus domāja.

-    Vai viskija pudele būs?

-    Kaut divas! The Glenlivet, Scotch malt vai arī The Balvenie\

-    Lai iet! - Ivars atmeta ar roku. — Ņem un priecājies!

Galvaskausu ieliku somā un izgāju no studijas.

Rietēja saule. Debess ar dažiem retiem mākoņiem kļuva arvien sārtāka, kārtējo reizi radīdama ilūziju, ka saule aiz zemes malas no mums pazūd uz visiem laikiem. Bet tā atgriezīsies. Paies tikai nieka septiņas stundas, un tā atkal būs klāt.

Visuma likumi nemainās. Zeme riņķo ap savu asi, bet kur iet un riņķo cilvēks? Un vai cilvēks savā dzīvē var vēlreiz atgūt to, ko kādreiz pazaudējis?

/

/

Pulkstenis rādīja desmit no rīta, bet es kā parasti vēl vārtījos gultā. Krustmāte uz galdiņa jau bija nolikusi šīsdienas jaunāko laikrakstu Diena un Neatkarīgā Rīta Avīze numuru, kā ari nez kāpēc žurnālu Santa, kas mani, atklāti sakot, absolūti neinteresēja. Gluži tāpat kā lielākā daja avīzēs publicēto materiālu.

Partijas gāž Šķēli! Jaunā MK sastāvs daudz neatšķiršoties no vecā. Šķēles valdībā demisionējuši 17 ministri. Ko dod militārie līgumi Latvijai? Ievesta miljonus vērta kara tehnika. Palīdzības nauda, salīdzinot ar mūsu Aizsardzības ministrijas budžeta naudu, ir loti liela. Astoņi bojā gājušie aviācijas šovā Beļģijā. Jaunais premjerministra kandidāts Krasts grib plašu koalīciju. Nevienojas par augstāku minimālo algu. Pēdējo reizi minimālā alga tika paaugstināta 1996. gada aprīlī no 28 latiem līdz Ls 38. Šī summa ir gandrīz divas reizes mazāka par Valsts statistikas komitejas aprēķināto iztikas minimumu.

Dusmīgs nometu avīzes uz grīdas. Pie velna visu šo vājprātīgo namu! Minimālā darba alga divas reizes mazāka par iztikas minimumu, bet viņi vēl nevar vienoties! Pie varas esošos vīrus vai nu jādzen rakt grāvjus, vai par to vispār jācenšas nedomāt! Es badā nemirstu. Un tomēr tas ir baigs noziegums, turklāt vērsts uzreiz pret lielāko daļu valsts iedzīvotāju! Bet politiķi tikai smaida savus pretīgos smīniņus. Tagad jādomā - kas ir viena bandīta nakts vidū pastrādātais noziegums pret kādu nejaušu garāmgājēju, salīdzinājumā ar mūsu politiķu un ierēdņu noziegumiem pret milzīgu skaitu ļaužu?

Viņus diemžēl neviens nesodīs. Un joprojām miljoni ar vieglu roku tiks ziedoti nāves ieroču iegādei, nevis sociālai palīdzībai, izjukušās rūpniecības atjaunošanai vai izglītībai. Bet, galu galā, kāda man tur daļa? Es personiski tik un tā neko nespēju ietekmēt, neko nespēju tautas labā izdarīt. Varu vienīgi jauši vai nejauši izmainīt kāda atsevišķa cilvēka dzīvi.

aI iĀmS

Pagaidām šis cilvēku loks ir ļoti šaurs. Tā ir mana meita Kristīne, abas bijušās sievas… Taču, ja neradīsies kāda nopietna vajadzība, viņu dzīvēm pieskarties negribu. Atliek vēl Māra. Jā, te nu es kaut ko darīt varētu. Vai, kas būtu visprātīgāk, nevajadzētu darīt neko.

Bet es diemžēl jau esmu izdarījis. Es sevi nespēju apvaldīt un viņu ieguvu. Pēc tam ieguvu vēl daudzas reizes. Mēs joprojām katrs guļam savā istabā, viņa joprojām ir tikai īrniece - vasarniece, bet es it kā mājas saimnieks. Ārēji nekas nav mainijies. Labdien un sveiki, bet katru otro nakti Māra atnāk pie manis, kā nosalis kaķēns saritinās blakus un ar nepacietību gaida mīļus vārdus, glāstus un mīlēšanos. To visu gribu arī es, taču, ja pēc kārtējās sagrēkošanas manī nekas būtisks nemainās, es pret viņu joprojām dziļāku jūtu izpratnē palieku tikpat vienaldzīgs kā agrāk, tad Māra ar katru reizi pret mani kļūst maigāka un mīļāka. Man par lielu nelaimi ir noticis tieši tas, ko es jau faktiski zināju iepriekš un par ko brīdināju gan sevi, gan Māru: «Līdzko es tevi iegūšu, tu manī iemīlēsies.» Tā arī ir noticis. Principā man bija pilnīgi vienalga, vai viņai esmu pirmais vai simtais ar ko viņa guļ, taču justos daudz labāk, ja es pašlaik viņas dzīvē būtu tikai viens no daudzajiem. Tas atbilstu realitātei un mani pilnībā apmierinātu. Bet tagad… Tā arī ir, kā gudri cilvēki saka, - līdzko tev uzrodas sieviete, tūlīt uzrodas arī vissarežģītākās problēmas! Kāda joda pēc man tagad tās ir vajadzīgas? Kāpēc ir vajadzīga šī Māra? Man viņa nav vajadzīga! Vajadzēja darīt tā, kā sākumā biju iecerējis, - kamēr nav atrasta sieviete, ar kuru būtu vērts kopā nodzīvot kaut vienu dienu - paņem meiteni no Čaka ielas vai par divdesmit latiem izsauc kādu dāmu no intīmkluba, atvieglo kaislību spelti, un viss! Nekādu problēmu! Nekādas izskaidrošanās, nekādi solījumi, nekāda izlikšanās, nekādu rožainu nākotni izraisošu cerību! Vienīgi lietišķs darījums. Tu pārdodi, es pērku. Nekas vairāk. Nav ko noliegt, tas ir nedaudz primitīvi, taču tas nekad nesarežģī dzīvi.

Arī attiecības ar Māru mēģināju ievirzīt šādā gultnē un cerēju, ka man tas izdosies. Ja ne… Tad vienkārši jāaizslēdz durvis

/ > -T-.

un viss jāaizmirst! Tas pats - labdien un sveiki - un neko vairāk! Labi zināju, ka pat pieredzējušam cilvēkam kāds atsevišķs seksuāls kontakts viņa jūtās un prātā dažreiz var apgriezt ar kājām gaisā visu pasauli, bet citiem tas nekādus dziļākus pārdzīvojumus neizraisa. Tas ir dabiski. Dziļāki pārdzīvojumi rodas vienīgi tad, ja cilvēks ir iemīlējies. Bet katra jauna atrašanās gultā ar mīlestību izraisošu cilvēku šīs jūtas tikai nostiprina un vairo.

Baidījos, ka tieši tā pašlaik notiek arī ar Māru. Man steidzīgi kaut kas bija jādara. Mūsu attiecības tūlīt ir jāpārtrauc, vai arī… Tālāk neko sakarīgu izdomāt nespēju. Tikai jutu, ka atkal lēnām tuvojos kādam savas dzīves bezdibenim.

Negaidīti bez klauvēšanas klusi atvērās durvis, un istabā ienāca Māra. Viņa atkal savu ķermeni bija apklājusi ar savu gaiši rozā krāsas halātu, tikai šoreiz, atšķirībā no pirmās reizes, zem tā nekāda cita apģērba gabala nebija…

Māra ātri šķērsoja istabu, tikpat ātri no sevis nometa halātu un ierāpās man blakus gultā.

-    Gaidīji? - viņa, kā nerātnību izdarījusi pusaudze, jautāja.

-    Nē, - es atklāti atbildēju.

-    Kāpēc nē? - Māra, mazliet apvainojusies, prasīja.

-    Es vēl gribēju gulēt.

-    Bet tu taču neguli! Esi pat izlasījis veselu kaudzi avīžu! Kas jauns šai pasaulē?

-    Nekas. Vienmēr vieni un tie paši mēsli.

-    Vai Šķēle ir demisionējis?

-    Viņu četru partiju politbirojs faktiski atlaida no darba.

-   Man Šķēle patika, - Māra atzinās. - Tāds elegants, izturēts vīrietis. Un bārda viņam piestāvēja. Domāju, ka arī tu ar bārdu neizskatītos slikti.

-    Es izskatītos pretīgs. Reiz jau mēģināju.

-    Tad jau biji precējies?

-    Neatceros.

—   Bet savu pirmo grēku atceries? - Māra negaidīti jautāja. - Kas tā bija par sievieti?

-    Tā bija meitene no manas klases.

-    Bijāt iemīlējušies?

-    Tūrisma pārgājiena laikā pēc desmitās klases beigšanas tā vienkārši sanāca.

-     Romantiski, vai ne? Nakts, zvaigznes, ugunskurs un telts kādas upes krastā. Tā?

-    Apmēram.

-    Nekādas sekas tas neatstāja?

-    Kādas sekas tas varētu atstāt?

-      Nu… Viņa tevī neiemīlējās? Vai tas viņai nebija liels pārdzīvojums?

-    Nezinu.

-Jūs pēc tam vairs nesatikāties? Neko nerunājāt?

-    Liecies mierā! - es diezgan asi pateicu. - Kāda tev tur daja?

-     Vienkārši interesanti, — Māra atbildēja. - Es gan pirmā grēka laikā iemīlējos. Man tas bija tik liels pārdzīvojums, ka vēl tagad to nespēju bez satraukuma atcerēties.

Es iesmējos.

-    Un tieši tagad tev par to man vajag stāstīt?

-    Piedod! Tas tā nejauši iznāca. Bet, galu galā… Kāpēc cilvēki vispār tik reti atceras skaisto un patīkamo, bet galvenokārt atminas vienīgi to, kas ar viņiem ir noticis slikts un riebīgs?

Mirkli domāju.

-    Tāpēc, ka tas vienmēr uz mūsu psihi atstāj nesalīdzināmi stiprāku iespaidu, - es teicu. - Mēs jūtamies apvainoti, pazemoti, apsmieti, un mūsu prāts un zemapziņa alkst atriebības. Tās ir simtkārt spēcīgākas jūtas nekā atmiņas par kādu skaistu un romantiski pavadītu nakti.

Māra nedaudz pagriezās uz sāniem un uzlika galvu uz manām krūtīm.

-    Pamēģini aizmirst visu slikto, kas ar tevi ir noticis, - viņa deva padomu. - Aizmirsti Ligitu un ieslodzījumu.

-    Gudrus padomus dot tu proti, bet ko pati? Esi jau aizmirsusi ar kādu naidu un nicinājumu tu man bruki virsū? Tu spēj aizmirst pāridarījumus?

-    Harald… - Māra smagi nopūtās. - Tas, kas notika ar mani… Es sava bērna zaudējumu nekad neesmu izjutusi kā kaut kādu pāridarījumu. Tās bija neciešamas sāpes. Drausmīgs izmisums. Un liela, liela nelaime.

-    Ne tikai.

-Jā, Harald. Ne tikai. Arī naids pret to cilvēku, kurš man atņēma vienīgo…

-     Nez vai tā īsti būs, - es iebildu. - Vismaz Ligitai, tas ir, īstajai tava bērna bojāejas vaininiecei, tu nepateici ne tūkstošo daļu no tiem pārmetumiem un lāstiem, ko ar tādu naidu izgāzi pār mani!

-    Tu par to esi apvainojies?

-    Ne pārāk, — atbildēju. — Es savu nervu sistēmu esmu labi uztrenējis. Ja attiecīgi reaģētu uz katru man izteiktu apvainojumu, mana dzīve ieslodzījumā būtu beigusies jau pēc dažiem mēnešiem.

-    Bet kā tagad paliks ar Ligitu? - Māra jautāja. - Tu neko nedarīsi?

-    Kas man būtu jādara?

-    Nezinu, bet Ligita taču paliek bez soda! - Māra sacīja.

-    To tā nedrīkst atstāt!

-    Kāpēc ne?

-Tas būtu ļoti netaisnīgi gan pret tevi, pret mani, gan vispār pret tik drausmīgu noziegumu, kā maza bērna slepkavību.

-    Beidzot sāc nomierināties! — es neapmierināts teicu. — Un nekad vairs nerunā par slepkavību! Tas bija nelaimes gadījums. Un ja tu to pēc iespējas ātrāk sapratīsi, jo pašai būs labāk.

-     Priekš manis nekas vairs labāks nebūs, - teica Māra.

-     Protams, lielās sāpes ir jau rimušas. Izmisums beidzies. Taču tomēr mana dēla vairs nav. Tu to vari saukt kā gribi - par nelaimes gadījumu vai nejaušību, taču tieši tā izdzēsa mana mazā bērna dzīvību. Tā kā Ligitai tomēr sods būtu jāsaņem.

-     Es vēlreiz saku - beidzot apskaidrojies! Kāds tev būs labums no šāda soda? Vai tu izjuti lielu gandarījumu, kad uzzināji, ka esmu notiesāts un nu piecus gadus sēdēšu cietumā? Tu par to priecājies? Juties apmierināta vai varbūt biji pat laimīga?

Un kā ar Ligitu? Nenoliedzu, es tagad pret viņu izjūtu naidu, taču tas tik daudz manu prātu tomēr neapmiglo, lai alktu viņai atriebties un vēlētos, lai pašlaik viņa par to saņemtu sodu. Domāju, ka juridiski tas vispār vairs nav iespējams. Bet kā viņu lai soda citādi? Nezinu. Varbūt vienīgi tā, kā tu to izdarīji ar mani. Aizej pie Ligitas un iespļauj viņai sejā!

Māra ilgi klusēja un viegli ar kreiso roku glāstīja man plecu un krūtis. Viņas krūtīm es vēl nebiju pieskāries. Tās tāpat jau loti cieši bija piek[āvušās manam ķermenim, radīdamas gan patīkamu siltumu, gan vieglu uzbudinājumu.

-    Zini, Harald, - Māra klusi sacīja, - ja tas viss pirms sešiem gadiem būtu noticis ar mums… Es nekad nebūtu spējusi rīkoties tā, kā to pēc tavas notiesāšanas darīja Ligita. Es tevi būtu pacietīgi gaidījusi. Es nekad nebūtu bijusi spējīga kļūt tev neuzticīga. Es būtu bijusi tava Solveiga.

Tikko manāmi pasmīnēju.

—Tas būtu brīnišķīgi! Tad mans mīlestības upuris vismaz kaut necik būtu attaisnojies un pašlaik nekļūtu gandrīz vai par izsmiekla objektu, vai mana totālā idiotisma apliecinātāju. Bet… Pieļauju, ka maldos, taču pašreiz esmu pārliecināts,\ka tam nebūtu bijis absolūti nekādas nozīmes —vai toreiz manu palīdzību būtu lūgusi tu, Māra vai kāda Ilze, vai Anna! Vienalga! Neviena mani, tāpat kā Ligita, nebūtu gaidījusi! Jūs visas esat… Tik skaistā svētdienas rītā negribu rupji izrunāties. Pašas zināt, kādas esat īstenībā! Un tu nebūtu ne par mata tiesu labāka par Ligitu! Ja tava drausmīgā nelaime - bērna zaudējums - varēja tevī izraisīt neatvairāmu vēlēšanos savas sāpes remdēt ar alkahola un seksa palīdzību… Tad tu man, lūdzu, piedod, bet tādā gadījumā vīra ieslodzīšana cietumā tevi tikai vēl vairāk atraisītu, un tu tāpat gulētu ar jebkuru, kas vien to vēlētos darīt! Un netaisi niknu ģīmi! Es tevi, Māra, ne mazākā mērā nenosodu. Katrs cilvēks ar savu miesu un dvēseli ir tiesīgs darīt, ko grib! Ir tikai viens morāli nepārkāpjams likums - ja tava rīcība otram cilvēkam nesagādā nekādas sāpes, pazemojumu vai ciešanas. Bet toreiz tuvākā cilvēka nodevība man sagādāja drausmīgas sāpes. Tagad tās ir pārstājušas.

Tās ir pārstājušas sāpēt ari tev. Kāpēc mums vairs domāt par sodiem vai atriebību? Gan jau liktenis pats ar Ligitu izrīkosies pēc savas taisnības. Mēs dzīvosim katrs savu dzīvi.

Māra atkal ilgi klusēja. Klusēju arī es. Man nenoliedzami bija patīkami sev blakus redzēt un sajust kailu sievieti, taču tai pašā laikā šīs sajūtas nekādas lielākas dvēseles vētras neizraisīja, izņemot pašu vienkāršāko - dabisku vēlēšanos šo sievieti iegūt. Bet tas bija tikai šā mirkja, nevis manas dzīves tuvākas vai tālākas nākotnes jautājums.

-    Harald… - Māra čukstēja. - Kad es no tevis aizeju uz savu istabu, tu par mani vēl domā?

-    Nē, - es atbildēju. - Es domāju tikai par sevi.

-    Vai tas būtu tik grūti - mums katram domāt arī par otru?

-     Nē, Māra, tas būtu viegli un pat patīkami. Tikai jēgas nekādas.

-   Visam, kas notiek, ir kaut kāda jēga un nozīme. Tu domā - mūsu pamīlēšanās arī notiek tikai tāpat vien? Vai esi pārliecināts, ka tas, ko mēs darām gultā, ir tikai vieglprātīga rotaļāšanās ar miesu un mūsu jūtas tas neskar?

-    Mazliet jau skar, - es atbildēju. - Kā nu bez tā! Taču ne tik lielā mērā, lai es pēc tam par tevi vien domātu un justos iemīlējies.

-    Es vēl neesmu nonākusi skaidrībā, vai tas man patīk vai nē, taču tu, Harald, esi nežēlīgi atklāts, - Māra ar neslēptu rūgtumu balsī teica.

-    Vai tu gribētu, lai es tev melotu? -Nē.

-    Tad ir labi. Un, lūdzu, nemelo arī man! — es iesaucos. - Nesaki, ka tev mūsu mīlēšanās vienmēr dvēselē uzjundī milzīgu viesuļvētru un tu manī esi neprātīgi iemīlējusies! Ar ko es atšķiros no citiem taviem iepriekšējiem mīļākajiem? Tu viņos arī uzreiz iemīlējies?

-   Nē, - Māra spēji pakratīja galvu. - Es nevienā neiemīlējos. Un zini, kāpēc?

-    Nav ne mazākās jausmas.

• .• • Jr*.

-    Tāpēc, Harald, ka tad es to darīju, lai aizmirstos. Tagad, grēkojot ar tevi, es beidzot gribu atmosties.

-    Un kā? — es jautāju. — Izdodas?

-    Esmu atmodusies, — Māra sacīja. - Un ieraudzīju tevi.

-    Ar to ir par maz, - es teicu. - Bet ja tu, Māra, mani esi nolūkojusi kādiem nopietnākiem mērķiem… Es stipri šaubos. Vismaz pašlaik es nekam nopietnākam neesmu gatavs… Ja pats sekss jau nav kaut kas ļoti nopietns.

Māra pasmaidīja un piecēlās sēdus.

-    Nekas nopietnāks vispār vairs nav, - viņa pateica.

Es klusēju un ar lielu labpatiku skatījos uz Māras kailajām krūtīm. Tās bija vidēji lielas un cietas.

-    Vai es drīkstu uzsmēķēt? - viņa jautāja.

-    Kāpēc gan ne, — atbildēju. - Es arī uzsmēķēšu.

-    Mums vismaz tas saskan, - Māra pateica.

-    Ne tikai tas! - iesmējos. - Tev taču nav nekādas pretenzijas pret mani kā mīļāko?

-    Nekādas, - Māra apliecināja. - Tu esi labākais, kāds man ir bijis.

-    Paldies! Ja nav noslēpums, kas bija tavs vīrs?

-    Pazīstams dzejnieks. Padomju laikā bija diezgan slavens, bet tagad… Tagad kā visi — kaut ko jau uzraksta, bet publicēt nav kur.

-Jūs izšķīrāties oficiāli vai tikai tā?

-    Oficiāli. Viņam jau ir cita sieva.

-    Un tu…

-    Jā, Harald. Arī es sev gribu citu vīru.

-    Kas ir tavi vecāki? - viņas sacīto viegli palaidis gar ausīm, turpināju interesēties. - Viņi ir dzīvi?

-    Jā, un nav nemaz tik veci. Māte ir mūziķe. Spēlē filharmonijas simfoniskajā orķestrī vijoli, bet tēvs tagad ir Augstākās tiesas tiesnesis.

-     Ko?! - es pārsteigts iesaucos un uztrūkos sēdus. - Tātad viņš pazīst arī tiesnesi Andri Birkmani, kas toreiz tiesāja mani?

-    Protams, - Māra pateica. - Viņi ir seni draugi.

/ Ki

Smagi pašūpoju galvu un atkal jau kuro reizi sajutu uz savas dvēseles uzkritam lielu mēslu čupu.

-   Tad tāpēc man tas Andris Birkmanis iedeva piecus gadus! — es sarūgtināts teicu. — Maksimālo soda mēru, kādu attiecīgais kriminālkodeksa pants toreiz atļāva! Es līdz tam nekad nebiju sodīts. No darba vietas iedeva vislabāko raksturojumu. Par mani galvoja darba kolektīvs. Es dziļi un patiesi nožēloju notikušo. Bet nekas nelīdzēja! Cits tiesnesis man būtu iedevis nosacītu sodu vai sliktākajā gadījumā vienu vai divus gadus. Bet tava tēva un līdz ar to arī tavs draugs tiesnesis Birkmanis man iezāģēja maksimālo soda termiņu! Piecus gadus no zvana līdz zvanam! Vienkārši skaisti! Bet patiesībā tā ir visbaigākā cūcība! Kur tu te redzi tiesas un tiesneša objektivitāti?

-     Nekur, - Māra atbildēja. - Tiesnesis nebija objektīvs. Viņš aizstāvēja ne tikai likumu, bet arī mūsu ģimenes intereses. Mēs visi priecājāmies, kad viņš tevi tik smagi iesēdināja.

Es klusēju. Man kļuva mazliet pretīgi.

-   Tikai, Harald, neaizmirsti, - Māra ar sausu muti čukstēja. - Neaizmirsti, ka šis sods tomēr tika piespriests par kāda maza zēna dzīvības izdzēšanu.

Es viņai negribēju vēlreiz atgādināt, ka man ar viņas dēla bojāeju nav bijis ne mazākā sakara un viņi ir priecājušies velti, īstā vaininiece palika nesodīta.

Atkal lēni atlaidos uz muguras un man kļuva neizsakāmi skumji. Ari Māra man apgūlās blakus un kā pirmīt galvu uzlika uz manām krūtīm.

-    Man tev to laikam nevajadzēja teikt.

-    Nekas, Māra. Varbūt tieši labi, ka pateici.

-   Tagad tu mani vairs negribēsi? - viņa lūdzoši skatījās man acīs. - Dzīsi prom?

-   Nē, - es atbildēju. - Paliec! Tā tomēr ir pagātne. Skumja, skaudra un nežēlīga, bet tas viss jau tomēr ir pagājis. Tagad jādomā par kau ko citu. Un jādara citas lietas.

-    Tu mani vēl paturi? - Māra ar neslēptām cerībām balsī prasīja.

-     Ko nozīmē paturēt ? - es jautāju. - Bieži pat visstiprākā mīlestība nespēj noturēt cilvēku, ja viņš grib no tevis aiziet. Mēs savām vajadzībām vai vienkārši kolekcijai varam paturēt vienīgi izdzertas alkohola pudeles, tukšas sērkociņu kastītes, vecus pulksteņus vai izlasītas grāmatas.

-    Un atmiņas?

-    Arī atmiņas, - es teicu.

-    Es negribu aiziet, - Māra sacīja. - Ja vari, palūdzi, lai es palieku.

-    Varbūt tas īsti nesaskanēs ar to, ko es runāju pirmīt, bet lai tā patiešām notiek. Lūdzu, paliec! Tu jau esi gudra sieviete un skaidri zini ar ko vīrieti var paņemt, lai ko viņš arī sacītu vai domātu. Tu tik bieži pie manis nāc savā mazajā bikini peldkostīmā vai vispār bez tā… Gribot negribot rodas aizdomas, ka tavs drēbju skapis stāv tukšs.

-    Tā arī ir, - Māra iesmējās. — Vakarkleitas vietā esmu spiesta uzģērbt peldkostīmu vai tikai greznu apakšveļu. Bet nav slikti, vai ne?

-     Ir pavisam labi, - es sacīju, pagriezos ar seju pret Māru, viņu noskūpstīju, tad paliecos zemāk un sāku kaislīgi skūpstīt viņas krūtis. Kas gan ir principi, dzīves uzskati, morāle un tikumība salīdzinājumā ar to baudu, ko mēs savstarpēji gūstam no mūsu ķermeņu saplūšanas vienā lielā un ilgstošā kliedzienā pēc maiguma, palīdzības un cerību piepildījuma?!

7.

Tonakt ilgi nespēju aizmigt. Mani mocīja dažādas krāsainas vīzijas, nomoda sapņi, visvisādas nesakarīgas domas un vārdos neizsakāmas sajūtas, kur neizskaidrojamas bailes un spējš satraukums mijās ar eiforijai līdzīgu prieku, ka esmu dzīvs, ka ar godu un cieņu esmu izturējis piecus gadus ilgo ieslodzījuma laiku, ka noturējos, Ligitai fiziski nenodarīdams neko ļaunu, ka augstsirdīgi un lepni spēju aiziet no savas mājas, lai gan skaidri zināju, ka tas ir tikai pagaidām. Drīz pienāks diena, kad es viņus visus ar labu vai sliktu no turienes dabūšu laukā un sava tēva uzceltajā mājā dzīvošu viens.

Bez visa jau minētā mani tonakt vēl mocīja spēcīgi izteikta priekšnojauta, ka jau nākamajā dienā notiks kaut kas tāds, kas, iespējams, būtiski ietekmēs visu manu turpmāko dzīvi. Kāpēc un no kā šāda priekšnojauta radās, es nespēju izskaidrot, taču rītu sagaidīju nomocījies, noguris un nikns.

Pēc brokastīm pēkšņi iezvanījās telefons. Šaubījos, vai zvans būtu domāts man, jo krustmātes telefona numuru biju darījis zināmu tikai dažiem saviem darba kolēģiem. -Jā!

—    Atvainojos, ka traucēju, - klausulē skanēja mazliet dobja, bet patīkama vīrieša balss. — Vai varētu palūgt Haraldu Vinteru?

—    Es jūs klausos.

—Ļoti patīkami! - vīrietis iesaucās. — Jūs mani nepazīstat, bet tas šajā gadījumā nav svarīgi. Pirms dažām dienām skatījos jūsu televīzijas raidījumu Kriminālie notikumi. Es to skatos regulāri. Raidījums arī agrāk nebija slikts, bet pēdējā laikā, kopš šo raidījumu esat sācis vadīt jūs, tas ir kļuvis daudz kvalitatīvāks un informatīvi bagātāks, taču sevišķu nozīmi tagad ir ieguvuši jūsu komentāri un pārdomas par cilvēka droši vien jau iedzimtajām mūžsenajām tieksmēm uz agresivitāti, noziedzību un spējām iznīcināt otra cilvēka dzīvību. Jūs labi un pareizi runājāt arī pagājušo reizi, skatītājiem efektīgi demonstrēdams kāda noslepkavota cilvēka galvaskausu. Vai atceraties savus vārdus? «Tas kādreiz ir bijis dzīvs cilvēks - ar savām domām, cerībām, ar savu profesiju, ģimeni, mīlestību un likteni. Mēs nezinām ne viņa vārdu, ne dzimumu. Eksperti tomēr uzskata, ka šis galvaskauss piederējis apmēram četrdesmit gadus vecam vīrietim. Vai viņš bijis laimīgs, nelaimīgs? Vai viņš bijis bagāts, nabags? Labs, ļauns? Vienalga! Viņš kādreiz ir bijis dzīvs cilvēks. Viens no mums. Ar savu dzīvi, sapņiem un cerībām. Bet tad ir pienākusi kāda tumša dzīves diena, kāds melns mūža mirklis, kad mums nezināmu iemeslu dēļ kāds noziedznieks vai vienkārši ļauns cilvēks prec viņu ir pavērsis ieroci un izšāvis. Tad slepkava viņu aizved uz mežu un aprok. Pēc četriem gadiem Jaunciema mežā kaps tika nejauši atrakts, un te nu jūs redzat to, kas no šī cilvēka ir palicis pāri. Ne pārāk daudz, vai ne? Tā viņš tagad ari paliks bezvārda un savas kapavietas. Nekas skumjāks vairs nevar būt.» Vai atcerējāties?

-Jā, - es apstiprināju, vēl nesaprasdams, kāpēc viņš man to visu tik rūpīgi nocitēja.

-    Patiešām, Harald Vinter, - vīrietis sacīja, - nekas skumjāks vairs nevar būt. Taču visā šai jūsu garajā runā maz kas atbilst patiesībai. Es jums to, Vintera kungs, neizsaku kā pārmetumu. Jūs nekādi nevarējāt zināt patiesību. Jūs pieņēmāt un skatītājiem izstāstījāt vienīgi savu versiju par it kā kādreiz nevainīgi nogalinātu cilvēku, bet arī šoreiz patiesība, kā gandrīz vai vienmēr, izrādās savādāka un daudz nežēlīgāka par mūsu meliem vai pieņēmumiem. Es zinu šī cilvēka vārdu un uzvārdu. Viņu sauca Aivars Makstiņš. Patiešām četrdesmit gadus vecs. Pieckārt tiesāts noziedznieks. Sevišķi bīstams recidīvists. Bandīts. Pamatnodarbošanās - bruņotas laupīšanas. 1989. gada pavasarī Rīgā nogalināja veselu ģimeni - vīru, sievu un sešgadīgu puiku. Nolaupīja diezgan lielu naudas summu un loti vērtīgu zeltlietu kolekciju. Ar to viņš arī iekrita. Augstākā tiesa 1991. gadā viņam piesprieda nāves sodu, un es esmu tas cilvēks, kas viņam šo nāves sodu izpildīja. Toreiz dienēju speciālas nozīmes policijas daļā, kuras pienākumos ietilpa un vēl tagad ietilpst arī nāves soda izpilde. Visi mirušie pēc eksekūcijas tika vesti uz Jaunciema mežu blakus kapsētai un tur, ietīti celofāna maisā, diezgan pavirši aprakti. Krusta vietā zemē ieraka parastu koka dēlīti, uz kura tika iegriezts nošautā cilvēka miršanas gads un mēneša diena. Vairāk nekas. Pirms gada, apstaigājot tās vietas, ieraudzīju, ka kaps ir izrakņāts. Esmu pārliecināts, ka to izdarīja meža dzīvnieki un tikai pēc tam tur šī cilvēka kaulus un galvaskausu atrada sēņotāji un par to paziņoja policijai.

Vīrietis dažus brīžus klusēja, tad nesteidzīgi turpināja:

-    Tāda, lūk Vintera kungs, ir patiesība, bet cilvēkiem var stāstīt arī to, ko stāstījāt jūs. Kāda tagad vairs nozīme šī cilvēka

vārdam? Kāda nozīme, ar ko viņš kādreiz nodarbojies? Jums ir nenoliedzama taisnība, kad teicāt, ka viņš kādreiz ir bijis cilvēks. Jā, noteikti, taču neizdevies, jauns un cietsirdīgs, tomēr cilvēks. Viņš dzīvoja tikai sev. Un viņš patiešām tika nogalināts. Te jums arī ir taisnība. Tikai nevajag viņu žēlot. Ja jau Dievs un vecāki mums reiz ir devuši iespēju šajā pasaulē dzīvot, tad taču laikam šo vienreizējo iespēju tomēr vajadzētu vismaz mēģināt izmantot kaut kā labāk un jēdzīgāk. Lai gan vairāk dzīvojot priekš citiem, mēs parasti arī nekādus īpašus labumus negūstām, tas tomēr bieži kļūst varbūt par vienīgo attaisnojumu mūsu eksistencei pasaulē.

Vīrietis apklusa. Es arī, galīgi apmulsis, drūmi klusēju. Varbūt ne tāpēc, ka nupat dzirdētais mani būtu ārkārtīgi satriecis, bet gan vairāk tāpēc, ka kārtējo reizi pārliecinājos, cik mēs tomēr reti varam ticēt tam, ko mums kāds neatlaidīgi mēģina iestāstīt un pārliecināt, savu sacīto uzdodot par neapstrīdamu patiesību. Bet kas mūsu dzīvē vispār ir neapstrīdama patiesība ? Tas, ka pašlaik ir diena, spīd saule, bet naktīs debesīs redzamas zvaigznes? Kas vēl? Nekas. Tie ir neapstrīdami fakti, kurus ikviens no mums var ne tikai redzēt, bet arī sajust. Tāpat kā sāpes, karstumu, aukstumu vai badu. Bet viss, ko ar vārdiem izsaka un apgalvo cilvēks, var "tikt pakļauts vislielākām šaubām. Reti ticamības pakāpe ir simtprocentīga. Daudz biežāk tā svārstās ap nulli vai vēl krietnu gabaliņu zem tās. Diemžēl. Ir jātic vienīgi mūsu sajūtām, nevis dzirdētiem vārdiem. Tāpat ir ar nupat svešā zvanītāja stāstu. Vai cilvēks vada otrā galā man ir izstāstījis patiesību? Jeb viņš tomēr kļūdās vai arī apzinīgi melo? Šai gadījumā tam arī nav pilnīgi nekādas nozīmes, jo viņa sacītais un apgalvojumi neko neizšķir un neietekmē. Un tomēr. Vai mēs kaut vienreiz varam būt droši pārliecināti, ka mums nupat vai kādreiz pavēstītais ir neapstrīdama patiesība? Un es pats sev tūlīt atbildu - nekad!

-    Vai jūtaties šokēts? - vīrietis painteresējās.

-    Gandrīz, - es neliedzos. - Vispār interesanti.

iJ^Jš

-   Es jums to visu pateicu tāpēc, - vīrietis turpināja, - pirmkārt, lai jūs vienkārši zinātu, kā bijis īstenībā, bet otrkārt…

Līdzjūtība un žēlsirdība nenoliedzami ir viena no cildenākajām cilvēka īpašībām, taču ar to izpausmēm mēs arī nedrīkstam pārspīlēt, gluži kā ar vienaldzību vai cietsirdību. Daudzi ubagi Rīgas ielās ir nesalīdzināmi bagātāki par mums, tāpat kā daži it kā smagi slimie veselāki par jebkuru sportistu.

-    Tas ir iespējams, - es piekritu. - Cilvēki ir tik dažādi…

-    Vai tas ir tiesa, ka pats esat bijušais zeks? - vīrietis negaidīti prasīja.

-   Jā, tā ir taisnība, — es atbildēju. - Brīvībā esmu tikai dažus mēnešus.

-    Vai sods bija liels?

-    Pieci gadi.

-    Tas nav maz.

-     Tas ir pārmērīgi daudz! It sevišķi, ja ņem vērā, ka biju absolūti nevainīgs.

-    Tas izklausās neticami.

-    Dažreiz tā tomēr gadās.

-    Vai bija notikusi tiesas kļūda?

-    Nē. Tiesa nostrādāja pareizi.

-    Kā tad tas varēja gadīties?

-    Es uzņēmos cita cilvēka vainu.

-    Labprātīgi vai piespiedu kārtā?

-    Labprātīgi.

-    Vai bija vērts to darīt?

-    Toreiz man šķita, ka ir vērts. Tagad vairs ne.

. — Tur bija iejaukta sieviete?

-    Pareizāk vajadzētu teikt - tur bija iejaukta mīlestība.

-    Vai tas nav viens un tas pats? -Nē.

-    Esmu šādus gadījumus dzirdējis, - vīrietis sacīja. - Mīlestība šai pasaulē ir vispostošākais spēks. Sava dienesta sākuma laikā septiņdesmitajos gados es pat trim vai četriem cilvēkiem esmu izpildījis tiesas piespriestos nāves sodus par viņu mīlestības vārdā pastrādātajām visnežēlīgākajām slepkavībām.

JEiafl/v. „

-    Paklausieties, - es domīgs teicu. - Jūs varat nosaukt savu vārdu?

-    Nē, - vīrietis stingrā balsī atbildēja.

-     Man nupat ienāca prātā… Vai jūs nebūtu ar mieru man sniegt televīzijas interviju? Ja pareizi saprotu, tad jūs uz visu mūžu, kā būtu teicis kāds krievs, esat zasekrečennij, vai tā?

-    Pilnīgi pareizi. Plašākai publikai es vispār it kā neeksistēju.

-    Es jūsu anonimitāti garantēju, - sacīju. - Savu vārdu nenosauksiet, un jūsu seja netiks izgaismota. Būtu ļoti interesanti, ja jūs pastāstītu, kā un kur padomju laikā tika izpildīti nāves sodi, kā notiesātie izturējās, ko teica, vai nožēloja izdarītos noziegumus, smējās vai raudāja?

Vīrietis dažus mirkļus klusēja.

-    Pašlaik es jums nevaru ne atteikt, ne dot piekrišanu. Bet neiespējami tas nav. Savas koordinātes es jums arī nevaru dot. Taču, ja man to atļaus darīt… Es jūs pats sameklēšu.

-    Lai tad tā arī paliek, - es pateicu. - Paldies, ka piezvanījāt!

-    Paldies jums, - vīrietis sacīja. - Vēl tikai viens jautājums! Pats būdams bijušais zeks, vai jūs tagad izjūtat naidu pret noziedzniekiem?

-    Ne pret visiem, - es atbildēju. - Ieslodzījumā iepazinos ar daudziem labiem un augstākā mērā godājamiem cilvēkiem. Negribu noliegt - uz viņu sirdsapziņām tomēr bija lielāki vai mazāki grēki, taču jūs droši vien pats zināt, ka cilvēku izpratne par taisnīgumu, godu, labo un ļauno ir tikpat relatīva kā gandrīz vai viss, kas šai pasaulē notiek un kam cilvēki ir devuši jēdziena nozīmi vai to pieņēmuši par sabiedriskās uzvedības, morāles, tikumības vai juridisko normu. Es naidu varu izjust vienīgi pret kādu atsevišķu cilvēku, kas mani ir pazemojis, nodevis vai citādi sagādājis sāpes vai ciešanas.

-    Jums nebūs viegli dzīvot, - vīrietis nez kāpēc negaidīti pateica.

Tas man izraisīja smīnu.

-    Vai jums ir viegli dzīvot? - es jautāju.

-    Ne sevišķi.

-    Un pārējiem? Stipri šaubos, vai pasaulē atradīsies kaut divi cilvēki, kuriem dzīvot būtu ļoti viegli. Katram ir lielākas vai mazākas problēmas.

-    Būtība neslēpjas problēmās, - vīrietis sacīja. - Viss mūsu dzīves smagums vai vieglums ir atkarīgs vienīgi no tā, kā mēs katrs šis problēmas uztveram.

-    Jums ir pilnīga taisnība, - es teicu. - Tātad es gaidu jūsu zvanu?

-Jā, - vīrietis apliecināja. - Man pašam nekas nebūtu pretim sabiedrībai darīt zināmu, kā tās lietas notika gan padomju laikā, gan kā tās notiek neatkarīgajā Latvijā. Taču tas ir valsts noslēpums, un esmu devis zvērestu savas dzīves laikā to nekad neizpaust. Bet, ja jūs varat dot savu goda vārdu, ka pēc tam neviens mani nespēs atpazīt… Tad cerības ir.

-    Es negribu mētāties ar savu goda vārdu, taču, kā jau teicu pirmīt, jūsu anonimitāti es garantēju. Jūsu seja nebūs redzama, un mēs ar speciālu skaņu ierīci varam izmainīt arī jūsu balsi.

-     Labi! - vīrietis sacīja. - Piecdesmit pret piecdesmit. Uz iespējamo redzēšanos!

-    Uz redzēšanos, - es pateicu, noliku klausuli un dažus brīžus domāju.

Nebūtu slikti, ja man šādu interviju izdotos noorganizēt. Cilvēki beidzot uzzinātu, kā agrāk un tagad līdz 1995. gadam Latvijā tika izpildīti nāves sodi ar izņēmuma soda veidu notiesātajiem noziedzniekiem. Bet, ja intervējamais paliek absolūti anonīms, kā es un televīzijas skatītāji varēs būt simtprocentīgi pārliecināti, ka šis cilvēks stāsta patiesību? Var droši apgalvot, ka skatītāji tomēr ticēs, jo viņi vispirms ticēs man, ka es patiešām esmu sameklējis īsto cilvēku un viņam nav nekāda motivācija melot.

Apmierināts aizsmēķēju cigareti un kā parasti caur lielo verandas logu raudzījos uz dārzu un mežu, aiz kura skaidri varēja sadzirdēt dobjo jūras elpu.

Pēc nepilnas stundas atskanēja vēl viens telefona zvans. -Jā! - es pacēlu klausuli.

-   Vai tas būtu Vintera kungs? - jautāja silta un tā kā mazliet nobijusies sievietes balss.

-    Es jūs klausos.

-     Šeit jūs traucē Valērija Navarska, - sieviete paziņoja. - Iespējams, mans vārds jums neko neizsaka, bet… Vai atceraties policijas iebrukumu kādā Tallinas ielas mājā, Oļegu Koļcovu un meiteni, kuru viņš bija saņēmis par ķīlnieci..?

-    Atceros, - es saciju. - Jūs toreiz ar mani negribējāt runāt.

-    Es vēl biju šokā. Un policija neļāva.

-    Kā tagad jūtaties? Šoks pārgājis?

-    Ne pilnīgi.

-    Tādā gadījumā jūs esat ārkārtīgi emocionāla būtne. Viss dzīvē notiekošais jāuzņem ar daudz vēsākām asinīm.

-   Iespējams, - Valērija savādā balsi sacīja, - ja vienīgi pirms tam neesat apšļākts ar kāda cita cilvēka vai pats savām asinīm…

Nedaudz apmulsu.

-    Es jūs saprotu, - teicu. - Ko jūs no manis vēlaties?

-    Es jūs gribu satikt, - Valērija atbildēja. - Man ir ļoti bail.

-    No kā?

-    Es jums to pastāstīšu vēlāk. Vai mēs varētu satikties?

-    Kad? Kur?

-    Man vienalga. Šodien jūs esat brīvs? -Jā.

-   Tad pēc stundas. Kaļķu ielā pie Makdonalda. Es tur sēdēšu pie viena no galdiņiem.

Paskatījos pulkstenī. Tas rādīja pusdivpadsmit dienā.

-     Labi, - es teicu. - Pusvienos būšu pie jums.

-     Paldies, - Valērija klusi pateica. - Es jūs ļoti gaidīšu. Nekādu prieku nupat sarunātais randiņš man nesagādāja.

M.

Labāk būtu gājis uz pludmali sauļoties, ko jau arī biju nolēmis darīt. Taču žurnālista ieradums man tomēr lika ātri saģērbties

un skriet pie automašīnas. Varbūt šī Valērija, kura tonakt brīnumainā kārtā bija izbēgusi nāvei, man pastāstīs kaut ko tādu, ko es tā vai citādi varēšu izmantot kādā no televīzijas pārraidēm.

Tieši pēc stundas, novietojis savu jauno deviņdesmit sestā gada izlaiduma spilgti baltas krāsas BMW limuzīnu autostāvvietā pie Bastejkalna, lēnām pa Basteja bulvāri aizgāju līdz krustojumam ar Brīvības ielu. īsu brīdi uzmetu nedaudz skumju skatienu vietai, kur kādreiz atradās viens no labākajiem Rīgas restorāniem Luna, ar kuru man saistījās daudz skaistu atmiņu un vētrainu piedzīvojumu.

Tagad kādreiz lepnās dzertuves vietā greznojās Hansa- bank-Latvija. Mīlīgo Lunas viesu apkalpotāju un skaisto prostitūtu vietā pašlaik tur var sastapt pavisam citas meitenes -viņas sēd pie datoriem, ir izglītotākas, droši vien arī gudrākas, taču noteikti tikpat garkājainas, stipri izmālējušās un viegli dabūjamas kā viņu kādreizējās priekšteces. Tikai tagad šīs meitenes pērk nevis krietni iedzēruši krievu jūrnieki, bet gan jaunie latviešu kungi baltos kreklos ar pumpainām kaklasaitēm. Tāpat kā agrāk atsevišķi ierīkotā telpā kāds noteikti rūpīgi saskaita dienas ieņēmumus. Šodien ir mainījušies tikai aktieri un veco dekorāciju vietā uzstādītas modernākas, bet traģiski komiskais dzīves teātris palicis tas pats. Paaudze pēc paaudzes joprojām spēlē to pašu veco, jau pirms desmit tūkstoš gadiem Dieva uzrakstīto lugu…

Pagriezos un nesteidzīgi devos pie baltajiem Makdonalda galdiņiem, kuri diezgan garā rindā stāvēja salikti gar ielas labo pusi, un kur es jau pirms mēneša biju sēdējis, laimīgā kārtā saukdams Vilni Dambi, tā uzreiz dabūdams darbu, kādu gribēju.

«Ko es satikšu tagad?» domās jautāju. Atklāti sakot, man tas bija pilnīgi vienalga. Es vairs nebiju uz sēkla un man ne no viena neko vairs nevajadzēja. Nevajadzēja ari sievieti. Joprojām pret viņām izjutu slēptu nicinājumu, vienīgi pret Māru dažreiz sajusdams kaut ko līdzīgu dvēseles siltumam, ko gan ātri varēju apmainīt arī pret vienkāršu cilvēcisku līdzjūtību.

Apstājos un pārlaidu rūpīgu skatienu galdiņu rindai . Vairs neatcerējos, kāda Valērija izskatījās. Beidzot pie pēdējā galdiņa sēdošā sieviete man pamāja ar roku. Piegāju viņai klāt, pasveicināju un apsēdos iepretim. Manā priekšā sēdēja patīkama izskata, mēreni izkrāsojusies apmēram divdesmit trīs, divdesmit piecus gadus veca jauniete. Viņai bija lielas, neparasti izteiksmīgas brūnas acis, biezas, erotiskas lūpas, normāls deguns, mazliet ieapaļi vaigi, kurus rotāja divas skaistuma bedrītes, un gari, šķiet, dabiski blondi mati. Mazajās ausīs mirdzēja kristāla vai dimanta auskari, slaidais augums bija ietērpts īsā, ķermenim cieši piegulošā baltā kleitā, uz kuras starp vidēji lielām krūtīm zelta ķēdītē karājās mazs zelta krustiņš.

-    Te nu es esmu, - nezinādams, kā uzsākt sarunu, sacīju. - Turklāt vēl loti precīzi.

-    Vai jūs tepat kaut kur netālu dzīvojat? - Valērija painteresējās.

-    Kur jūs dabūjāt manu telefona numuru? - jautāju.

-    Man to iedeva jūsu darba vietā.

-    Vai jūs pēc numura nesapratāt, ka zvanāt uz Jūrmalu?

-   Nē, - Valērija nedaudz apklusa. - Man tas pat prātā neienāca! Jūs dzīvojat Jūrmalā?

-    Jā, pagaidām Dubultos. Bet īstās mājas ir Asaros.

-    Vai jūs tagad pie manis braucāt no Dubultiem?

-    Tā iznāk.

-    Paldies, Vintera kungs, - Valērija sacīja. - Žēl, ka es jūsu pūles ne ar ko nespēšu atmaksāt.

-    Tas ir labi, - es teicu. - Tātad jūs tagad būsiet mana mūžīgā parādniece.

Valērija uz mani savādi paskatījās, laikam nesaprasdama, vai es runāju nopietni vai jokoju.

-    Vintera kungs… Vai jums patīk, ja kāds jums ir parādā?

-    Jā, - es uzspēlēti nopietnā balsī atbildēju. - Apziņa, ka kāds vai daudzi tev ir parādā, nenoliedzami ceļ pašapziņu, kā arī stiprā mērā izraisa zināmu varas sajūtu pār šiem parādniekiem. No tā brīža, kad tu kādam aizdod naudu, automašīnu, vērtīgu lietu vai izdari viņam kādu tobrīd loti svarīgu pakalpojumu, viņš, pašam to nemanot, uzreiz kļūst atkarīgs no jūsu turpmākās labvēlības, parasti kļūstot par šī parāda daļu. Tāpēc ir daudz cilvēku, kuri tieši tāpēc jūtas laimīgi, ja kāds viņam ir kaut ko parādā. Principā tā ir jebkura veida varas pamatformula - jo pēc iespējas lielāku skaitu cilvēku tu spēj padarīt par saviem parādniekiem, jo lielāku varu tu pār viņiem iegūsti.

-    Varbūt, - Valērija domīgi sacīja. - Es par tādām lietām neesmu domājusi. Bet tagad…

-     Domāsiet? - ātri jautāju.

Valērija labu laiciņu klusēja.

-     Es būšu spiesta par to domāt, - viņa atbildēja.

-     Par ko īsti? - es iesmējos.

-    Vai ir vērts kļūt par jūsu parādnieci.

-    Tas ir izslēgts, - es sacīju. - Jūs par tādu nekad nekļūsiet.

-    Pat tad ne, ja es lūgtu jūsu palīdzību un jūs man šo palīdzību neatteiktu?

-    Es par to stipri šaubos, - teicu. - Ja jūs no manis vēlaties aizņemties naudu, es jums to varu vienkārši uzdāvināt. Jūs esat skaista un neparasti pievilcīga sieviete. Tādām kā jūs vīrieši nekad neko neaizdod. Viņi visu, ko jūs prasāt, jums to ar lielāko prieku sagādā un uzdāvina. Bet, ja jūs no manis gaidāt kādu konkrētu rīcību… Tad man būs ilgi jādomā. Jo redzat, Valērija… Būšu atklāts. Lai gan es jums nupat bez mazākās liekuļošanas pateicu komplimentus par jūsu izskatu, es visas sievietes dziļi nicinu. Katrā ziņā pašlaik man sieviete šai pasaulē vairs nepastāv kā liela vērtība. Kāpēc tas tā ir noticis, es nestāstīšu, taču diemžēl tā ir noticis. Bet jums tomēr vienkārši kā dzīvai radībai… Varbūt.

Valērija skumji pasmaidīja.

-    Bet pirms uzklausu jūsu lūgumu… - es ātri paskatījos apkārt. - Mūsu galds ir tukšs. Ko jūs ēstu?

-    Neko, - Valērija strauji papurināja galvu. - Es neesmu izsalkusi.

-    Varbūt kaut ko iedzersiet?

-Jūs domājat alkoholu?

-    Protams.

-    Tad mums jāiet uz kādu citu vietu, - Valērija sacīja.

-     Man patik tepat. Es šeit bieži nāku. Paņemu saldējumu vai pudeli Coca-Cola, sēdu un skatos uz Brīvības pieminekli, dārgajām automašīnām, Hotel de Rome viesiem un garāmejošiem cilvēkiem.

-     Man arī to patīkas darīt, - es atzinos. - Ko jūs domājat, vērojot cilvēkus?

-    Neko īpašu, - Valērija atbildēja. - Dažreiz uznāk skumjas, citreiz prieks, vēl kādu reizi skaudība…

-    Ko jūs apskaužat? Bagātos?

-    Mazliet. Nav taču slikti būt bagātam, vai ne? Vai vismaz turīgam.

-    Jā, Valērija, tas nepavisam nav slikti, - es apliecināju.

-     Bet kāpēc nāk skumjas?

-    Nezinu, - meitene mulsi pasmaidīja. - Varbūt tāpēc, ka mēs visi kādreiz mirsim.

-    Jūs par to domājat?

-    Jūs ne?

-    Man arī tas dažreiz ienāk prātā, - es atbildēju. - Bet esmu vismaz divas reizes vecāks pārjums. Taču kāpēc jums — tik jaunai meitenei..?

-    Man ir divdesmit pieci gadi, - Valērija sacīja. - Tātad jums jau piecdesmit?

-    Ne gluži.

-    Piedodiet! Tas bija tikai tā. Gribēju pateikt, ka, neskatoties uz savu jaunību, es jau divas reizes esmu bijusi par mata tiesu no vardarbīgas nāves. Tagad pienākusi trešā reize…

Saspringu un vēlreiz uzmanīgi noskatīju sev pretim sēdošo sievieti. Jā, viņa patiešām ir skaista, es kā pirmīt vēsi konstatēju. Ja es viņu uzlūgtu pie sevis, un viņa nāktu… Bet ja nāktu, tad skaidri zinātu, ka viņai ar mani būs jāguļ… Es viņu, protams, bez jebkādām šaubām paņemtu. Viņai vajag būt temperamentigai sievietei. Vismaz tāda izskatās. Viņa grib pamīlēties. Ko citu viņa no manis vēl varētu gribēt? Un ko citu es vēl varētu gribēt no viņas?

Mazliet nicīgi pasmīnēju.

-    Ēst jūs negribat, dzert tāpat. Tātad, ko jūs, Valērija, gribat?

-    Es jau jums pirmīt teicu. Mani māc bailes, un tad es atcerējos jūs. Es toreiz jūsu televīzijas pārraidi noskatījos. Ārēji tur viss bija it kā pareizi, bet citādi… Tur bija parādīta tikai toreizējā notikuma virskārta. Jūs stāstījāt par varonīgajiem policistiem, par izcilajiem Omegas snaiperiem, par noziedznieku Oļegu Kojcovu, un pavisam vai gandrīz pavisam aizmirsāt pastāstīt par mani. Es jums to neizsaku kā pārmetumu. Jūs vienkārši nezinājāt, kāpēc visa tā putra sāka vārīties. Bet tā sāka vārīties tieši manis dēļ.

-    Tagad nožēlojat?

-   Ne mazākā mērā! Es tikai gribu, lai jūs zinātu patiesību. Kāpēc to gribu, neprotu izskaidrot. Iespējams, to liek darīt manas bailes. Varbūt tāpēc, ka iedomājos - jūs man varētu palīdzēt.

-    Jums tiek draudēts? -Jā.

-    Kas to dara?

Valērija ilgāku laiku klusēja, vairākkārt nervozi paskatījās apkārt, tad nedaudz paliecās pret mani.

-    Vai jūs esat godīgs? - viņa negaidīti uzprasīja.

Neviļus pasmaidīju.

-   Neprotu pateikt, - atbildēju. - Varu vienīgi tev darīt zināmu, ka pirms mēneša iznācu no cietuma, kur izcietu piecus gadus ilgu sodu par nonāvēšanu aiz neuzmanības.

Valērija atrāvās nedaudz atpakaļ un mazliet nobāla.

-    Jūs jokojat? -Nē.

-    Tātad jūs esat slepkava?!

Atkal pasmaidīju.

-   Bijušais. Vismaz visi mani par tādu uzskatīja. Bet tā jau ir pagātne. Tagad esmu žurnālists, un mani sauc Haralds Vinters.

Valērija mirkli domāja.

-    Tas ir ļoti savādi…

-   Nekā savāda tur nav, - es pateicu. - Dzīve dažreiz tā pēkšņi un negaiditi iegriežas kādā no tumšajām sānieliņām. Daudz

P -'i ..,

svarīgāk par uzrakstītajiem likumiem, noteiktajām morāles normām un mūsu pašu sirdsapziņas mokām ir sevī atrast spēju un vēlēšanos no tumšās sānieliņas atkal nokļūt uz spoži apgaismotajiem bulvāriem. Un ne tikai nokļūt. Tas dažreiz nemaz nav tik sarežģīti. Daudz grūtāk ir atkal sākt staigāt tā, lai pilnīgi atklāti spētu ieskatīties visu pretimnācēju acīs.

-Jums tas ir izdevies?

-Jā, Valērija, man tas ir izdevies, —es atbildēju, — taču diemžēl tikai tāpēc, ka tagad man ir pilnīgi vienalga, ko pretimnākošie cilvēki par mani domā. Ari tu.

Dažus brīžus abi klusējām. Novērsu skatienu no apmulsušās meitenes sejas un paskatījos pāri ielai. Pie Hotelde Rome durvīm bija piebraucis elegants melns limuzīns, un no tā izkāpa kāds resns vīrietis un gara auguma sieviete, kura no tālienes atgādināja slaveno Velsas princesi Diānu.

Atkal pagriezos pret Valēriju.

-    Es visu laiku domāju, kam tu esi tik sasodīti līdzīga? Tagad atcerējos. Vai Nacionālā teātra aktrise Zane Jančevska nav tava dvīņu māsa?

-    Nē, - Valērija papurināja galvu. - Man nav māsas.

-    Tu esi viņai ārkārtīgi līdzīga.

-    Nekad par to neesmu domājusi. Lai gan kaut kur lasīju, ka katram cilvēkam esot dubultnieks.

-    Tā arī ir, - es apliecināju. — Ja ne šai pasaulē, tad kaut kādā citā Visuma nomalē noteikti.

-    Esmu bārene, - Valērija negaidīti iesāka un nedaudz saraustīti sāka stāstīt savu dzīves stāstu. — Bārene… Es nezinu, kas ir bijuši mani vecāki. Pati nez kāpēc esmu ieņēmusi galvā, ka mans tēvs ir bijis kāds skandināvu jūrnieks, visticamāk norvēģis, bet māte parasta mūsu pašu latviešu ielene. Kad es piedzimu, viņa mani ielika celofāna maisā un iesvieda tuvākajā atkritumu tvertnē. Varbūt būtu bijis daudz labāk, ja es tur ari būtu palikusi. Taču kāds klaidonis mani atrada un nodeva milicijai. Tā es nokļuvu Kapseļu ielas zīdaiņu namā. Kad man palika pusgadiņš, tur kādu dienu ieradās vienkārši apģērbusies vientuļa sieviete, kurai pēc vairākiem abortiem bērni vairs nevarēja būt. Viņa mani adoptēja un pieņēma par savu meitu. Mēs dzīvojām divistabu dzīvoklī Pārdaugavā, Lapu ielā. Tas ir netālu no Āgenskalna tirgus. Māte tolaik slavenajā apģērbu šūšanas fabrikā Latvija strādāja par vīriešu uzvalku šuvēju, labi pelnīja un lika arī man pēc astotās klases iet mācīties uz sešpadsmito profesionāli tehnisko vidusskolu, apgūt šuvējas profesiju. Tā arī izdarīju. Pēc tās beigšanas sāku strādāt tai pašā fabrikā, kur māte. Bet tad jau sākās pamatīgas pārmaiņas visos mūsu valsts uzņēmumos un mēs tikām pārdoti vāciešiem. Lai gan droši vien bijām pats lētākais darba spēks Eiropā, vācieši ieviesa modernāku tehnoloģiju, un viņiem tik daudz strādnieku vairs nevajadzēja. Divas trešdaļas atlaida. To vidū biju arī es un māte.

Jā, aizmirsu pateikt! Māte jaunībā bija precējusies, bet pēc tam, kad viņai vairs nevarēja būt bērni, vīrs aizgājis. Tā mēs divdesmit gadus nodzīvojām divatā. Dzīvojām labi. Bet kad brīvajā Latvijā pēkšņi atradāmies uz ielas un nevienam vairs nebijām vajadzīgas… Zināt, Vintera kungs, tas ir bezgala pretīgi un pazemojoši… To vispār otram cilvēkam nemaz nav iespējams izstāstīt. Tad māte, izmisuma un praktiska aprēķina vadīta, sagāja kopā ar kādu vīrieti, kurš strādāja Pārdaugavā esošajā mēbeļu fabrikā par galdnieku. Viņi bija jau agrāk pazīstami. Vīrieti sauca Viktors Popovičs. Viņš no sākuma mūs uzturēja, un neko sliktu līdz mātes pēkšņajai nāvei par viņu nevaru teikt. Mazliet rupjš viņš gan bija, arī iedzert mīlēja, bet tā… Iztikt varēja. Es pēc izskata, kā jūs pats to pirmīt apliecinājāt, neesmu gluži zemē metama. Man pie vīriešiem vienmēr ir bijusi piekrišana. Ar vairākiem puišiem esmu nonākusi pavisam tuvās attiecībās, bet ar vienu tā kā taisījos pat precēties. Taču viņam piemita kāda ļoti slikta rakstura īpašība, un es beigu beigās no šī nodoma atteicos.

Pirms trim gadiem māte negaidīti nomira. Mēs bijām labas draudzenes, un viņas aiziešanu loti pārdzīvoju. Vairākus mēnešus pavadīju dziļā depresijā. Tad kāda mana paziņa, ar kuru savā laikā kopā strādājām šūšanas fabrikā, ieteica kopā ar viņu piedalīties kādas pazīstamas modeļu aģentūras konkursā par dažām modeles vietām. No sākuma bijām pieteikušās kādas simts meitenes, tad pēc pirmā atbiruma palika piecdesmit, tad divdesmit, bet pēdējā tūrē piedalījās tikai astoņas. Galu galā es izrādījos pati labākā un vispiemērotākā šīs aģentūras modeles darbam.

Nenoliedzami, šo panākumu palīdzēja gūt arī tas, ka jau ilgus gadus pastāvigi apmeklēju aerobikas nodarbības. Pēc tam kopā ar šīs aģentūras sponsoriem ar jahtu no Rīgas devāmies uz Jūrmalu, un divas dienas šie sponsori - dažādu firmu pārstāvji - mums Majoros noīrēja vasarnīcu, kur varējām atpūsties un nodoties dažādu veidu izklaidei.

Tur tad mani arī Oļegs Koļcovs noskatīja. Es toreiz vēl nezi- nāju, ka viņš ir bijušais noziedznieks un vairākkārt tiesāts. Pavasarī, kad iepazināmies un Oļegs sāka mani lenkt, viņš bija kādas tirdzniecības firmas prezidents. Pret mani centās izturēties laipni un pieklājīgi, lai gan nereti viņam tomēr bija grūti noslēpt savu nesavaldību, rupjību un vēlēšanos no sev apkārtējiem cilvēkiem panākt bezierunu paklausību. To viņš gribēja panākt arī no manis. Un ne tikai to. No sākuma jau viss bija loti skaisti — dārgi tērpi, rotas lietas, braucieni ar jahtu un lepniem limuzīniem, restorāni un daudzi citi prieki. Bet vispār… Es biju totāla muļķe! Viss notiekošais mani apžilbināja. Krasā dzīves pārmaiņa pilnīgi apmigloja skatu uz reālo dzīvi. Jutos kā sapnī un aizmirsu, ka šai dzīvē mums neviens par velti neko nedod. Nekad! Par visu agrāk vai vēlāk ir jāmaksā.

Tā pienāca diena vai, pareizāk sakot, kāds vakars, kad arī OJegs no manis beidzot prasīja samaksu. Jums nav grūti iedomāties kādu samaksu viņš vēlējās saņemt… Bet apmēram mēnesi pirms modēju konkursa ar mani notika kāds drausmīgs gadījums, kas liktenīgā kārtā tieši ietekmēja manu turpmāko izturēšanos pret Oļegu un vēl vairāk pret viņa arvien neatlaidīgāko vēlmi mani padarīt par savu mīļāko.

Kā jau es teicu, man Lapu ielā ir divistabu dzīvoklis. Māte ar savu civilvīru dzīvoja vienā, es otrā istabā. Pēc mātes nāves Viktors palika dzīvot turpat, bet es savā istabā. Nezinu, kas viņam tonakt bija uznācis. Vēlu vakarā viņš pārnāca mājās krietni iedzēris, ilgi kaut ko darīja savā istabā, es jau biju apgūlusies, kad viņš pēkšņi ienāca pie manis, apsēdās blakus uz gultas un kaut ko ilgi stāstīja par savu pirmo sievu, saviem diviem jau pieaugušajiem bērniem, kuri dzīvoja laukos; stāstīja, ka viņš manu māti nekad neesot mīlējis, bet visu laiku to vien darījis, kā domājis un gribējis vienīgi mani…

Tad viņš strauji norāva un aizmeta prom segu un lika, lai noģērbju naktskreklu. Viņš gribot mani redzēt kailu un pēc tam ar mani gulēt. No sākuma mēģināju viņu atrunāt, taču tas viņā tikai vēl vairāk iesvēla dusmas. Viņš pateica, ja es to nedarīšot labprātīgi, viņš savu panākšot ar varu. Un negaidīti no kabatas izvilka savādu, acīmredzot speciālu galdnieka nazi un pateica, ja es viņam tūlīt neatdošoties, viņš man nogriezīšot abas krūtis…

Es biju šokā. Vairs pat pablaut nevarēju. Ari nepretojos. Viņš mani izvaroja vienreizēji pretīgi un rupji. Es līdz rīta gaismai nepārtraukti raudāju un vēmu. Pēc tam viņam pateicu, ja viņš kaut reizi pat ar labiem nodomiem ienāks manā istabā, es viņu nogalināšu vai paziņošu policijai. Pēc tam viņu tiesās un par pastrādāto neģēlību cietumā pārējie ieslodzītie viņu nositīs jau pirmajā dienā.

Līdz šim ir bijis miers. Viņš man pat palūdza piedošanu, mēģinot savu rīcību izskaidrot ar īslaicīgu prāta aptumšošanos. No tā man vieglāk nekļuva. Tieši otrādi. Pēc šī notikuma man radās dziļš pretīgums pret seksuālām attiecībām. Domāju, jūs varbūt sapratīsiet, ka es toreiz vienkārši ne fiziski, ne psiholoģiski negribēju un arī nespēju kļūt Oļega mīļākā. Ja nebūtu notikusi šī varmācīgā izvarošana, tad droši vien nekādas problēmas nerastos. Oļegs visā visumā bija patīkams vīrietis, kurš nenoliedzami manā labā daudz izdarīja. Bet tovakar arī viņš kļuva mežonis. Nezinu, varbūt viņam šī seksuālā izlādēšanās patiešām bija ārkārtīgi nepieciešama. Oļegam bija radušās kaut kādas nopietnas nepatikšanas darbā. Viņš jau pirms tam man vairākas reizes izmeta, ka konkurenti vai paša cilvēki viņu agrāk vai vēlāk mēģināšot nogalināt.

Es viņam tovakar nespēju atdoties pat aiz žēluma. Turklāt man vēl bija sākušās sliktās dienas… Oļegs trakoja. Viņš mani ar varu aizveda uz kāda sava drauga dzivokli Tallinas ielā un draudēja nogalināt gan mani, gan sevi. Draugs aizgāja, un tieši viņš ari izsauca policiju un pateica, ka es esot kļuvusi par viņa kīlnieci. Ar ko tas viss beidzās, jūs zināt. Visu redzējāt. Atkal līdz rītam raudāju. Un nožēloju, ka viņam neatdevos. Es viņu nemīlēju, vismaz tovakar viņš man šķita pat pretīgs un atbaidošs, taču tomēr laikam vajadzēja… Es būtu izglābusi viņa dzīvību un pati izbēgusi lielam psihiskam satricinājumam, no kura vēl tagad tā īsti nespēju atgūties. Bet virsū jau atkal nāk jaunas briesmas.

-     Kas notiek tagad? - es prasīju un turpināju līdzjūtīgi skatīties uz jauno sievieti. Pašam par lielu pārsteigumu konstatēju, ka nupat dzirdētais dzīves stāsts un pati meitene manī ir izsaukusi līdzcietību un vēlēšanos viņai palīdzēt - ja tas vien būtu manos spēkos.

-    Nepilnu nedēļu pēc Oļega nāves man tagad katru dienu no viņa firmas dažādi cilvēki zvana pa telefonu un draud ar izrēķināšanos.

-     Kāpēc?

-    Man esot jāatklāj, kur Oļegs noslēpis no citām firmām par piegādāto preci saņemto naudu. Viņi nez kāpēc ir pārliecināti, ka šo naudu Oļegs ir noslēpis pie manis.

-    Kāda ir patiesība?

-   Oļegs, acīmredzot lai mani padarītu pakļāvīgāku, tovakar man iedeva trīssimt latus. Taču domāju, ka tā bija viņa personīgā nauda. No citām firmām par piegādāto preci viņš saņēma tūkstošus.

-   Varbūt prasītājiem, drošs paliek drošs, tomēr vajadzētu atdot tos trīs simt latus? - es ieminējos. - Iespējams, viņi nomierinātos.

-    Nez vai, - Valērija domīga teica. - Tas tikai pastiprinātu aizdomas, ka nauda patiešām atrodas pie manis.

Dažus brīžus domāju.

-    Tu gribi, lai es kļūstu par tavu miesassargu?

-     Nē, - meitene pakratīja galvu. - Tas man nebija ienācis pat prātā. Vienkārši gribēju ar jums aprunāties. Ja būšu pareizi sapratusi, jūs visu laiku uzturat ciešus kontaktus ar policiju. Es tur nevienu nepazīstu. Varbūt jūs pateiktu, kur un pie kā es varētu griezties pēc palīdzības?

-    Stipri šaubos, vai policija tevi pastāvīgi apsargās, - es teicu. - Taču tev par šiem draudiem noteikti jāuzraksta oficiāls iesniegums gan prokuratūrai, gan arī rajona policijas pārvaldei. Ja viņi tev noticēs un nebūs slinki, tad viņiem vajadzēs uzstādīt noklausīšanās ierīces, oficiāli fiksēt tev izteiktos draudus, pēc tam izlemt par krimināllietas ierosināšanu. Tas viss nav tik vienkārši, taču ja labi grib… To visu var izdarīt ātri un tīri. Turklāt ir loti svarīgi - kā šie draudi izpaužas? Viņi draud tevi nogalināt?

-     Nē, - Valērija atbildēja. - Viņi saka, ka man varot būt loti slikti un es to visu mūžu nožēlošot.

-    Vai neko konkrētāku neteica?

-   Vienmēr viens un tas pats. Pasaki, kur ir nauda, un tu varēsi dzīvot mierīga tālāk. Nepateiksi — būs slikti un visu mūžu nāksies nožēlā raudāt.

-     Diemžēl tas nav nekas konkrēts, — es pateicu. - Šaubos, vai policija par šo lietu ieinteresēsies. Tomēr iesniegumus uzraksti. Un pati visu laiku esi piesardzīga! Nevienam svešam durvis neatver, ja arī kāds tev priekšā stādītos kā valsts prezidents. Bez tam… Vai tev pašlaik ir kāds pastāvīgs draugs?

-Visai nosacīti, - Valērija rūgti pasmaidīja. - Rolands. Taču viņš diemžēl nav nekāds karatists. Rolands kādā auto rezerves detaju veikalā strādā par pārdevēju un ir visai bailīgs. Turklāt mūsu attiecības nebūt nav tādas, kuru dēļ viņš būtu ar mieru riskēt ar savu veselību vai pat dzīvību.

Jā, lai to darītu, ir jābūt daudz stiprākam iemeslam nekā tikai pazīšanās, draudzība vai parastas seksuālas attiecības. Ir jābūt mīlestībai. Turklāt vēl tik stiprai un prātu apdullinošai, kādu es pirms sešiem gadiem izjutu pret Ligitu. Kad viss, kas ar tevi varēja notikt, pēkšņi kļuva vienaldzīgs. Svarīgi bija vienīgi tas, kas varēja notikt ar tavu mīļoto cilvēku. Mazliet pat žēl, ka

Cvl'kU-^

nekad vairs dzīvē nevēlēšos piedzīvot kaut ko tamlīdzīgu vēlreiz. Tas tomēr bija skaisti - spēt sievietes labā nest tik smagu upuri. Un, lai gan šī Valērija pēkšņi ir varējusi manī izraisīt dažas jau sen neizjustas dvēseles trīsas, es turpmāk tomēr gribu dzīvot vēsā mierā. Un iztikt bez šīm brīnišķīgajām, taču, beigu beigās, nelaimi vien nesošajām alkām pēc mīlestības. Tad jau labāk lai manās turpmākajās attiecībās ar sievietēm ienāk salts aprēķins, nekā karsta, mīlestības izraisīta vēlēšanās mīļotā cilvēka labā vēlreiz pašuzupurēties.

Mēs vēl mazliet parunājāmies, tad piedāvāju viņu aizvest uz mājām.

Valērija piekrita.

Apsēdusies blakus elegantajā luksus limuzīnā, viņa ilgi klusēja un tikai tad, kad jau pārbraucām pāri Vanšu tiltam, viņa pasmaidīja un silti paskatījās uz mani.

-    Laba mašīna, vai ne? - viņa kā bērns jautāja.

-    Labākas vairs nav, — es atbildēju. - Varbūt vēl tikai Rol- Roiss.

-   Vai žurnālisti tik daudz pelna? - viņa jautāja. - Vai arī jūs tos piecus gadus dabūjāt par kādas bankas aplaupīšanu?

-    Lai es ar savu algu varētu nopelnīt šādu automašīnu, man vajadzētu bez brīvdienām strādāt tieši simts gadus. Un arī diemžēl nevienu banku neesmu aplaupījis.

-    Jūs to nožēlojat?

-   Un kā vēl! Tur tādi paši dzelzs veči sēd, vienīgi atšķirībā no ielas bandītiem, viņi cilvēkus aplaupa, sēdot pie datoriem vai izsniedzot dārgus kredītus.

-    Kur tad jūs šo automašīnu ņēmāt? Nozagāt?

-   Nebija vajadzības. Bet es skatos, Valērija, ka tev prātā sliktas domas vien nāk.

-    Bet jūs taču arī neko labu par cilvēkiem nedomājat!

-    Tā ir, - es piekritu. - Patiešām, neko labu.

-    Un arī par mani sliktu, jā?

Dažus brīžus klusēju.

-    Nē, Valērija, — es domīgs atbildēju. — Lai cik tas arī savādi būtu… Tu man ļoti icpatikies.

-    Patiešām?

-    Ko tu brīnies? Pati pirmīt sacīji, ka tev pie vīriešiem vienmēr esot liela piekrišana!

-   Jā… - Valērija lēnīgi pateica, - bet ne pie tādiem kā jūs.

Neko neatbildēju. Pēc dažiem brīžiem Valērija lūdza apstāties.

-    Klāt esam.

Paskatījos sāņus. Bijām piebraukuši pie kādas vecas, nedaudz noplukušas divstāvu koka mājas.

-    Paldies, ka atvedāt, - viņa teica. - Tas bija skaists brauciens.

-    Priecājos, ka esi apmierināta.

-      Varbūt samaksai prasīsiet vismaz skūpstu? - Valērija jautāja, un es nevarēju īsti saprast, vai viņa to pateica tikai tāpat vien vai arī patiešām šo skūpstu vēlējās sniegt.

-   Nē, - es atbildēju. - Pirmkārt, pēc kārtīga skūpsta vienmēr sagribas kaut ko vairāk. Bet otrkārt… Gribu parādīt, ka cilvēks dažreiz otram cilvēkam kaut ko labu spēj izdarīt arī par baltu velti.

Valērija pasmaidīja, negaidīti paliecās un mani ātri noskūpstīja.

-    Paldies, Vintera kungs, - viņa atkal atrāvās atpakaļ un kāpa laukā no mašīnas. - Jūs uz mani atstājāt vislabāko iespaidu. Atā!

-   Tāpat kā tu uz mani, - es pateicu un noskatījos, kā Valērija ātri atver stipri izļodzītas kāpņu telpas durvis, kuru priekšā gulēja divi aizmiguši kaķi, un turpat uz soliņa sēdēja kāda veca, noskrandusi sieviete ar tikpat noplukušu suni.

9.

Tās pašas dienas vakarā sēdēju krustmātes arhitektoniski vienreizēji skaisti un oriģināli izveidotā dārza vidū un ar patiesu baudu skatījos uz daudzajām puķu dobēm, kas lielo dārzu īpatnēji sadalīja nevienādos kvadrātos un taisnstūros. Kā rūdīts narkomāns atrod zināmu filosofisku pamatojumu un miesisku baudu savās plaušās raujot karstos opija tvaikus, tā es reibu, ieelpojot visdažādāko ziedu smaržas. Tā bija liela estētiska bauda. Pārāk ilgi biju sevi uzņēmis vienigi cietuma smirdošo ateju smārdu un pretīgo, piesmakušo un vienmēr piesmēķēto kameras gaisu.

Tikai tas, kurš reiz zaudējis brīvību, spēj līdz pēdējām prāta atliekām novērtēt brīvības cenu. Bet cena ir augsta. Dažreiz pat tik augsta, ka droši pielīdzināma dzīvibas vērtei.

Taču cilvēks būtu tikai nožēlojams grāmatvedis, ja viņš visu mūžu ar to vien nodarbotos, kā ar kalkulatoru rokā aprēķinātu, ko viņam ir izdevīgi vai neizdevīgi darīt. Un kāda cena vēlāk būs jāmaksā par vienu vai otru darbību. Vai tieši otrādi - par nevēlēšanos kaut ko darīt. Parasti mēs pārmaksājam vai ari nesaņemam to, ko esam nopelnījuši. Tāpēc daudziem rēķiniem neuzticamies un kalkulatorus vieglprātīgi aizmetam prom. Pie zīlniecēm neejam. Kas būs, būs! Paļaujamies uz prāta impulsiem, zemapziņas instinktiem un pēkšņi uzliesmojošām jūtām, kas varbūt arī ir visskaistākais mūsu dzīvē.

Tāpēc nevajag brīnīties, kāpēc medicīniski slims idiots nekad nesūdzas par grūtībām vai savām nelaimēm. Viņš vispār nekad nejūtas nelaimīgs. Dievs, kaut ko atņemot, mums tā vietā vienmēr iedod kaut ko citu. Bieži tas ir pats vērtīgākais, ko mēs savā dzīvē varam iegūt - nesajust ne savas, ne citu cilvēku sāpes.

Nesen kāds kolēģis, uzzinājis manu dzīves stāstu, iesaucās: «Tas ir vistīrākais ārprāts! Ko tu ar savu dzīvi esi izdarījis?! Atstājis labu ģimeni, pametis sievu ar bērnu, iemīlējies kādā draiskā sievietē un viņas vietā labprātīgi devies ilgstošā ieslodzījumā! To var izdarīt tikai vājprātīgais vai patiešām ļoti iemīlējies cilvēks, kas, galu galā, vienmēr ir viens un tas pats.»

Es viņam pilnīgi piekritu. Tad, nedaudz padomājis, sāku skaļi smieties. «Paklausies, veco zēn,» es teicu, «bet vai bērna bezierunu paklausība saviem vecākiem, teicamnieka liecība skolā, studijas universitātē, kaut kāds tur maģistra vai doktora grāds, kāzas, bērni, kārtīga un uzticīga ģimenes dzive, darbs, atzinības raksti un prēmijas, pēc tam pensija, klusi makšķerēšanas prieki vai puķu selekcionēšana, slimības, vecuma nespēks, plānprātība, nāve un vakara avīzē īss nekrologs tev nešķiet absurds? Vai tieši šis it kā normālais katra cilvēka dzīves gājiens cauri laika un telpas bezgalībai nav visīstākais un patiesākais šis pasaules ārprāts?»

Apmierināti pasmaidīdams par šo diezgan negaidīto atziņu, pievēru acis un bez jebkāda jūtama iemesla sāku domāt par savu pirmo sievu Dzintru, par Ligitu, par Māru, par Valēriju… Nekādi nevarēju saprast, kāpēc savā dzīves ceļā gandrīz vai vienmēr satieku tikai nelaimīgas sievietes… Un kāpēc tieši man vienmēr ir jābūt tam vīrietim, kuram šīs sievietes ir jānomierina, jāmīl, jāapgādā un jādara laimīgas? Bet, debesbrinišķīgās kundzes! Pirms sešiem gadiem man tā nebija problēma. Daudzām es palikšu atmiņā. Taču šodien… Šodien, mīļās dāmas, viss ir kardināli mainījies! Diemžēl, es pats arī esmu mainījies. Nedaudz sevi piepūlot, es varu noliekties un cēli noskūpstīt jūsu labi koptās rokas vai viegli nopūderētos vaigus, taču diez vai kādreiz spēšu sevi piespiest tik tālu, lai manī atkal rastos vēlēšanās jūsu labā izdarīt kaut ko loti labu! Vai tieši to, ko jūs no manis gribat un gaidāt.

Tā kā piedodiet, mīļās, un neņemiet ļaunā! Turpmāk mums būs jāiet katram pa savu ielas pusi. Jums ģimenes, man vientuļnieka ceļš.

-     Harald! - pēkšņi izdzirdu skaļu krustmātes balsi. Viņa bija izliekusies pa vasarnīcas logu un māja ar roku. - Nāc šurp!

-    Kas noticis?

-    Tev atkal zvana!

-    Vai tā ir sieviete? - es jautāju.

-    Nē! - krustmāte kratīja galvu. - Kāds vīrietis.

Atviegloti uzelpoju un nodomāju, ka droši vien zvana no

darba. Piecēlos un devos uz māju. Atkal kāds kādam būs pārgriezis rīkli, viens bandīts otram bandītam uzspridzinājis automašīnu, vai beidzot būs arestēti cilvēki, kuri piesavinājušies trīs miljonus latus darījumā starp banku Baltija, Latvenergo un kādu Lihtenšteinā reģistrētu firmu.

Pacēlu klausuli. -Jā!

-     Vai Vintera kungs? — prasīja nedaudz aizsmakusi, vecīga vīrieša balss.

-    Es jūs klausos.

-     Ļoti patīkami, - vīrietis pateica, - lai gan gribu jums pateikt dažus nepatīkamus vārdus. Vai, pareizāk sakot, dažus iebildumus pret jūsu uzstāšanos televīzijā. Jūs dzīvojat Jūrmalā?

-    Dubultos.

-     Tad mēs esam turpat vai kaimiņi! - vīrietis k]uva itin priecīgs. - Es dzīvoju Majoros. Ja jums nebūtu iebildumu… Vai es varētu pie jums aizbraukt?

-    Atvainojos, kungs. Ar ko es runāju?

-      Mani sauc Oskars Tupiņš. Esmu represētais, bijušais nacionālais partizāns, tagad pensionārs. Taču vēl joprojām aktīvi cīnos…

-   Tas ir ļoti jauki, - es viņu pārtraucu. — Vai jūs man gribat pavēstīt kaut ko svarīgu?

-      Es gribētu ar jums nedaudz padiskutēt, — Oskars Tupiņš paskaidroja. - Mums acīmredzot ir dažādi uzskati par mūsu valsts aizsardzības jautājumiem un tāpēc…

Nejutu ne mazāko vēlēšanos ar kaut kādu tur bijušo meža brāli diskutēt par Latvijas ārējās drošības lietām, taču man pašam par lielu pārsteigumu priekšlikumam tūlīt piekritu un viņu uzaicināju nekavējoties atbraukt pie manis. Viņš piekrita.

Tagad bieži domāju, kā tas varēja gadīties? Kas tas bija par spēku, kas man lika viņu saukt pie sevis? Nekādi to nespēju izskaidrot. Katrā ziņā viss šis notikums ir ietīts krietni biezā mistikas segā. Var jau pieņemt, ka tā bija vienkārši fantastiska sagadīšanās, kādas kaut reizi mūžā gadās pārdzīvot gandrīz vai ikvienam no mums. Taču mani joprojām neatstāj tāda savādi nepatīkama sajūta, ka mūsu abu satikšanos atkal veikli bija noorganizējis Liktenis vai pats Dievs, lai nez kāpēc vēlreiz stingri pārbaudītu manu nervu sistēmu, kādu morālās slodzes spēku spēj izturēt mana psihe, pie reizes apskatoties, vai es patiešām spēju, vai tā arī nespēju kļūt par īstu noziedznieku - slepkavu?

Apmēram pēc stundas caur sētas vārtiņiem, atbalstījies uz pamatīgi smaga spieķa, dārzā lēnām ienāca apmēram astoņdesmit gadus vecs vīrietis. Viņš bija gara auguma, vidējas miesas būves, lai gan varēja nojaust, ka jaunībā un brieduma gados bijis atlēts un fiziski Joti spēcīgs.

Mēs sasveicinājāmies, pēc tam apsēdāmies pie dārza vidū noliktā galda. Kamēr gaidīju viņu atbraucam, krustmāte uz galda bija nolikusi kannu ar tikko uzvārītu tēju, tasītes un dažus kēksa gabalus.

-    Vai braucāt ar vilcienu? - es painteresējos.

-   Mani ar mašīnu atveda mazdēls, - Oskars atbildēja. - Palika uz ielas sēdam automašīnā.

-    Viņš negribēja nākt?

-    Nē. Es jau arī ilgi jūs neaizkavēšu. Bet tēja ir laba. Tagad jau var dabūt visādas. Es gan vairāk turos pie liepziediem un kumelītēm. Arī kēkss ir garšīgs. Vai kundze pati cepa?

-    Man nav kundzes, — es atbildēju.

-    Tad māte?

-    Man nav arī mātes, — es pateicu un uzmanīgi vēroju svešo vīrieti. Viņā nekas nebija īpaši uzkrītošs, viņš patiešām arī atgādināja vecu un mierīgu savu dzīvi jau nodzīvojušu cilvēku, vienīgi acis. Neskatoties uz to, ka tās jau bija kļuvušas visai blāvas, bet varbūt tieši tāpēc, tās visu laiku izstaroja ledainu aukstumu. Šī cilvēka acu skatienā bija kaut kas Joti nepatīkams, varbūt pat atbaidošs.

Viņš nav labs cilvēks, es uzreiz nodomāju. Ar tik aukstu un sastingušu skatienu parasti skatās plēsīgi zvēri, nolūkojuši savu upuri.

-    Ļoti savādi, - Oskars pateica. - Jūs vēl esat jauns vīrietis, bet dzīvojat bez sievietes. Ēst gatavojat pats?

-    To dara krustmāte, - nedaudz saērcināts atbildēju.

-    Vai esat šķīries? -Jā.

-    Es arī kādreiz gribēju dzīt sievu prom, bet tagad labi vien ir, ka to jaunibas trakumā neizdarīju. Vecumā nebūt nav slikti, ja blakus ir cilvēks, kas tev var padot kaut glāzi ūdens.

-    Droši vien jums ir taisnība. Taču man lidz jūsu vecumam vēl ir tālu, tā kā es par tādām lietām nedomāju.

-    Ļoti atvainojos, Vintera kungs, bet varbūt tieši par to jums vajadzēja domāt! Citādi jūs savos televīzijas komentāros un dažos rakstos presē… Teikšu atklāti - es uz jums esmu ļoti dusmīgs. Kāpēc jūs tik bieži nonicināt mūsu Latvijas armiju? Kāpēc aicināt tās uzturēšanai netērēt nekādus valsts līdzekļus? Paliek iespaids, ka neesat mūsu valsts patriots un jūs būtu pat priecīgs, ja mums vispār armijas nebūtu!

-     Patiešām, — es tūlīt apliecināju. - Es būtu pat laimīgs, ja mūsu valstī, izņemot policiju un varbūt vēl zemessardzi, nepastāvētu nekādi bruņotie spēki.

-Jūs esat komunists? - vecais vīrs tūlīt bargi prasīja.

-    Es esmu pacifists, ja jūs zināt, ko šis vārds nozīmē. Es armiju un visu, kas tur notiek, ienīstu! Es ienīstu vardarbību! Es ienīstu to drausmīgo garīgo trulumu, kas spilgti izpaužas kaut vai tikai izlasot jebkuras valsts armijas dienesta reglamentu vien! Ienīstu armijas bezjēdzīgo dresūru, kad cilvēks tiek pārvērsts dresējamā zvērā! Ienīstu bezierunu paklausību jebkuram idiotam, kam uz uzplečiem ir kaut viena svītriņa vai zvaigzne! Ienīstu armijas manevrus un kaujas apmācības, kuru vienīgais mērķis ir pēc iespējas labāk dienestā iesauktos cilvēkus sagatavot citu cilvēku nogalināšanai! Cits mērķis un uzdevums armijai vispār nepastāv. Ienīstu to vieglprātību, ar kādu mūsu valdība no jau tā ārkārtīgi trūcīgajiem valsts līdzekļiem atvēl daudzus miljonus neko aizstāvēt nespējīgas armijas uzturēšanai, kad tai pašā laikā, piemēram, kā šajās dienās, enciklopēdiju redakcijas kolektīvam jāpiesaka bada streiks, jo valdībai trūkst līdzekļu tautas garīgo bagātību papildināšanai, tas ir, enciklopēdisko izdevumu izdošanai un algu samaksai! Toties naudu nežēlo to militāro zināšanu apgūšanai, kuru vienīgais pielietojums var būt tikai cilvēku masveida iznīcināšana! Vai jums tas viss patīk? Man tas nepatīk, un tāpēc par to rakstu un runāju! Atskatieties pagātnē un ieskatieties šodienā! Ko jūs tur redzat? Tikai karus, neiedomājamu varmācību un asinis! Kādi ir šo karu rezultāti? Nekādi! Izņemot vienīgi pašus šos karus,

J

U I

vardarbību un cilvēku asinis! Un vēl viena interesanta, bet man pilnīgi nesaprotama militārās problēmas nianse. Jo nabadzīgāka valsts, jo tā vairāk bruņojas! Tas ir pirmais, ar ko nabagie vienmēr sāk - neiepērk vis labību maizei, bet gan ieročus! Netērē līdzekļus skolotāju un zinātnieku sagatavošanai, bet vēl atlikušo naudiņu ar vieglu roku tērē militāristu apmācībām! Kāpēc tad mums ir jābrīnās, ka pasaulē ir bijušas, ir un mūžīgi būs tik daudzas nabadzīgas valstis? Kāpēc mums vispār šai gadījumā ir jābrīnās, ka pasaulē un mūsu valstī valda tik liela nabadzība, ka sāk jau izpausties lielas daļas jaunatnes garīgā atpalicība?

-    Bet mums taču tepat pie durvīm stāv impēriskā Krievija! - vīrietis sašutis iesaucās. - Un ja nu tā uzbrūk? Ja tā atkal ir sadomājusi mūs okupēt? Par to jūs nedomājat?

-    Pēdējo septiņu gadu laikā Eiropa ir totāli izmainījusies, radušās divdesmit jaunas valstis. Ir vērts atgādināt, ka tas ir noticis bez jebkādiem kariem, bez neviena šāviena! Bet bijušajā Dienvidslāvijā, kur musulmaņi, horvāti un serbi ar vislielāko naidu un atriebības baudu viens otru slaktēja trīs gadus pēc kārtas, viss praktiski palika bez izmaiņām! Vēl viens pārliecinošs pierādījums tam, ka ar vardarbību nekas nav panākams. Turklāt, ja tāda valsts kā Krievija atkal sadomātu mūs okupēt, tad tā mūs arī okupēs - būs mums stipra armija vai nebūs.

-   Vai jūs pats esat dienējis armijā? - Oskars Tupiņš negaidīti painteresējās. - Es šeit, protams, domāju krievu armiju.

-    Pats par sevi saprotams, - es pasmaidīju. - Kādā gan citā armijā es vēl varēju dienēt? Trīs gadus nolauzu Severomorskā - jūras kājniekos.

-     Tādā gadījumā es nebrīnos par jūsu uzskatiem, — Tupiņš nicīgi pateica.-Tur jums ir bijuši labi poļitruki. Bet es esmu dienējis Latvijas armijā! Tu saproti, Vinter? Es esmu iemācīts mīlēt Latviju, nevis Padomju Savienību un visu pasauli! Tāpēc Latviju esmu aizstāvējis kā varējis un pratis! Vēl ilgus gadus pēc kara, aiziedams mežā pie partizāniem, ar ieroci rokā cīnījos pret Latvijas okupantiem!

-    Pirms tam bijāt leģionā? - es painteresējos.

-    Protams! - Tupiņš lepni iesaucās. - Ikviens latviešu patriots tur atradās!

-    Vai vācieši nebija Latvijas okupanti?

-     Viņi bija Latvijas atbrīvotāji! - Oskars Tupiņš patētiski iesaucās, un es tūlīt sapratu, ka ar šo stulbo jeb superpatriotisko cilvēku man vairs nav par ko runāt. Gluži tāpat kā dažreiz bija pilnīgi bezjēdzīgi strīdēties ar kādu krievu valodā runājošu pārliecinātu komunistu. Un tomēr es viņam šo to vēl gribēju pajautāt, jo, atklāti sakot, mani bieži kaitināja bijušo leģionāru un meža brāļu apgalvojumi, ka viņi visi cīnījušies par Latvijas brīvību. Lielākas nepatiesības vairs nevarēja būt. Šodien, ja palasa avīzes, par Latvijas brīvību ir cīnījušies visi, komunistiskās partijas Centrālkomitejas sekretārus ieskaitot! Es pieņemu, ka daudziem leģionā karojošajiem un pēckara gados mežā dzīvojošajiem cilvēkiem ir patiesa pārliecība, ka viņi patiešām ir arī cīnījušies par brīvu un neatkarīgu Latviju. Taču objektīvi tas ir tikpat tālu no patiesības, cik tālu zvaigznes atrodas no zemes. Kā vācu okupācijas armijas sastāvā varēja cīnīties par savas valsts brīvību, kad šī armija mūsu valsti bija okupējusi un visai pasaulei un pašiem karotājiem pasludinājusi, ka Latvija kā vaKts nepastāvēs vismaz tūkstoš gadus?!

Tāds pats absurds iznāk ar nacionālajiem partizāniem. Kā var cīnīties par savas valsts atbrīvošanu no okupantiem, tā arī desmit gadu laikā neizplānojot un nerealizējot nevienu daudzmaz nozīmīgu militāru operāciju?! Lai nu man šie sirmie kungi piedod, bet tas iet pāri manas saprašanas robežām!

Tāpēc pretim sēdošajam vīrietim arī pajautāju. - Paklausies, Oskar Tupiņ! Kā konkrēti izpaudās, piemēram, jūsu personīgā cīņa pret Latvijas okupantiem pēckara gados? Vai jūsu grupa spridzināja stratēģiski svarīgus objektus — tiltus, dzelzceļa un sakaru līnijas, munīcijas noliktavas; vai uzbrukāt čekas kantoriem, cietumiem, Sarkanās armijas garnizoniem? Vai tomēr apmierinājāties tikai ar ilgstošu sēdēšanu bunkuros, ar kādu uzbrukumu pagastmājai, veikalam vai vietējā komsorga un partijas sekretāra nošaušanu?

Tupiņš no manis nenovērsa savu auksto skatienu, un es pilnīgi fiziski sajutu, ka viņš šai mirklī mani ienīst.

Pēc ilgas klusēšanas viņš beidzot dobjā balsī pateica. - Jā, Vintera kungs. Mēs neuzbrukām ne cietumiem, ne čekas kantoriem, ne arī krievu armijas garnizoniem. Mums šiem mērķiem vienkārši nepietika spēka. Bet, uzbrūkot pagastmājai, veikalam vai nošaujot ciema partorgu, mēs parādījām, ka mežos ir vīri, kuri nekad nepakļausies padomju varai, kuri tai mūžīgi pretosies! Turklāt, kas nebija mazsvarīgi, mēs ar nāvi sodījām vietējos un dažreiz pat no Rīgas atbraukušos nodevējus!

-     Ko viņi bija nodevuši?

-    Netēlojiet muļķi! - Tupiņš pikti sacīja.

-    Es vienkārši gribu zināt patiesību.

-     Latviju, Vintera kungs! Visi, kas sadarbojās ar krievu okupācijas režīmu, bija nodevuši Latviju! Vai par to nepienācās sods? Vai mums nebija tiesības viņus sodīt? Piemēra pēc atceros… Tas, šķiet, bija piecdesmit pirmā gada agrā pavasarī. Jā. Pie mums pa Balvu rajonu toreiz ceļoja no Rīgas komandējumā atbraukusi komunistu galvenās avīzes Cīņa korespondente Daina Rāmiņa. Mēs viņas rakstus jau sen bijām ievērojuši — viņa bija viena no tām, kura savās publikācijās visniknāk vērsās pret tā saucamajiem buržuāziskajiem nacionālistiem un tiem, kuri kaut kādā veidā bija sadarbojušies ar vāciešiem. Toreiz viņu izsekojām, Briežu ciema apkārtnē sagūstījām, aizvedām uz bunkuru un dienu vēlāk kopā ar šoferi un vietējo partorgu nošāvām. Pēc tam visus trīs apguldījām uz Baltinavas - Viļakas lielceļa malas, lai visi redz, kādu sodu saņems ikviens, kas atbalstīs boļševikus!

Es ar grūtībām noriju siekalas un jutu, kā visā ķermenī esošās nervu šūnas pēkšņi kļūst neciešami karstas.

Daina Rāmiņa! Tā taču bija mana māte!!! Sieviete, kura man bija devusi dzīvību, bet te rokas sitiena attālumā no manis sēdēja cilvēks, kas šai jaunajai sievietei, manai mātei, dzīvību bija atņēmis!

Es ska(i novaidējos, pievēru acis un ar galvu atgāžos pret augsto krēsla atzveltni. «Ko man tagad darīt?» drudžaini domāju.

«Viņu piekaut? Nosist? Jeb izlikties, ka nekas nav noticis?» Esmu dzirdējis tikai kādu sīku toreizējā partizānu kara epizodi, kas mani absolūti neskar.

Bet skar! Šis pretim sēdošais cilvēks ar savu ledaini auksto skatienu ir manas mātes slepkava!

Vai arī tagad man nav tiesības kļūt par slepkavu?!

Es cieši ar rokām iekrampējos krēsla malās un iekšēji no visa spēka sāku kliegt:«Harald, paliec rāms! Nomierinies!» Varbūt šīs tiesības būt slepkavam es varēšu izmantot kaut kad vēlāk, bet tagad atver acis, vēlreiz paskaties uz cilvēku, kas ir vainīgs tavas mātes mokpilnajā nāvē, un pasmaidi! Šobrīd viņš ir tavs viesis un tev pret viņu jāizturas laipni un pieklājīgi. Rīkli tu viņam varēsi pārgriezt citreiz.

-   Ja tu, Oskar Tupiņ, vēlreiz varētu nedaudz sasprindzināt atmiņu… Varbūt atceries, kas ar šo Dainu Rāmiņu un pārējiem notika no sagūstīšanas brīža līdz viņu nošaušanai nākamajā dienā?

Tupiņš dažus brīžus saspringts domāja, tad nevērīgi atmeta ar roku.

-    Kas tad tur tāds varēja notikt? Nopratinājām, nolasījām tiesas spriedumu…

-Vai pēc tam neviens avīzēs vairs nerakstīja niknus rakstus, kas bija vērsti pret nacionālistiem?

-    Kā tad nu ne? Katru dienu kāds raksts!

-    Vai Briežu pagasts palika bez partorga?

-Jau nākamajā dienā atsūtīja jaunu!

-    Ko jūs panācāt ar šo trīs cilvēku slepkavībām?

-    Ar šodienas domāšanu - neko! Pareizi! Bet toreiz visi domāja stipri vien savādāk! To nevajag aizmirst! Toreiz visa Latvija bija savstarpēja naida pārņemta. Toreizējam boļševiku radītajam ļaunumam mums nekas cits neatlika kā pretim likt savu ļaunumu.

-     Kādu ļaunumu jums personiski bija nodarījusi Daina Rāmiņa? - es prasīju.

-    Man personiski nekādu, - Tupiņš atbildēja. - Viņa lielu ļaunumu darīja Latvijai.

Dažus brīžus klusēju, tad rokā paņēmu tējas krūzi un cieši ieskatījos Oskara Tupiņa sejā. Man šķiet, es skatījos tik cieši un dziļi, ka pat redzēju viņa melnās smadzenes. Un pēkšņi uz viņa rokām ieraudzīju savas mātes asinis…

Nedaudz paliecos uz priekšu un negaidīti ar asu roku kustību visu tējas krūzes saturu iešļācu viņa krunkainajā sejā. Pēc tam iekliedzos.

- Kraties prom, Tupiņ! Un pēc iespējas veiklāk, kamēr es tev ar tējkannu neesmu pāršķēlis galvu! Bet tas ir tikai pagaidām! Gan es ar tevi vēl parunāšu! Kā vīrs ar vīru!

Tupiņš tā arī nesaprata, kas ar mani pēkšņi bija noticis. Viņš tikai droši vien vēlreiz nodomāja, ka esmu pārliecināts komunists vai bijušais čekists un tāds tūlīt uz vietas ir šaujams nost, kā viņš cilvēkus bija šāvis agrāk.

Bet es atkal pievēru acis un pēkšņi ieraudzīju savu māti baltā, puķainā kleitā nākam pretim pa dārza grantēto celiņu, dzirdēju, kā viņa smejas, redzēju, kā viņa izstiepj rokas un mani pacel tik augstu, ka galva pieskaras debesīm.

Māte bija ļoti laimīga. Man toreiz bija nepilni trīs gadi.

Tās ir vienīgās atmiņas, kas man palikušas par māti, - viņa smiedamās ienāk dārzā, mani paceļ līdz mākoņiem, pēc tam saudzīgi pieglauž sirdij.

Viss.

10.

Uz skapjaugšas sameklēju no televīzijas studijas paņemto galvaskausu un, to viegli šūpodams, krietnu laiciņu turēju rokā. Nu, ko es ar tevi tagad lai iesāku? Nekādu svaru nejūtu. Tavs galvaskauss, Aivar Makstiņ, ir ļoti viegls. Laikam tāpēc, ka bez acīm un smadzenēm. Bet vai tās tev maz bija arī tad, kad tu vēl biji dzīvs? Stradiņa slimnīcā, neiroķirurgijas centrā es reiz redzēju apmēram desmit lielas stikla burkas ar tur ievietotām mirušu cilvēku smadzenēm. Tās bija dziļu traumu skartas, sarkanas un

vēža saēstas, ar insulta saplēstiem asinsvadiem un oligofrēnijas slimības dēļ palielinātas līdz neticamiem apmēriem. Pēc smadzeņu apjoma viņiem visiem vajadzēja būt ģēnijiem, bet viņi bija idioti. Ūdensgalvas. Nezinu, kādas izskatās baismīgu noziedznieku un lielu ļaundaru smadzenes. Vai melnas un patiešām bez rievām? Bet varbūt tās izskatās gluži tādas pašas kā pārējiem cilvēkiem? Jo arī tiem, kuri sirguši ar smagām šizofrēnijas formām vai citām neārstējamām psihiskām slimībām, pēc nāves viņu smadzenēs nav atrodamas nekādas patalogiskas izmaiņas. Tur viss izskatās tāpat kā veseliem cilvēkiem.

Interesanti, kur tad īsti mūsu smadzenēs slēpjas labā un ļaunā perēkļi? Kur atrodas tās nervu ķēdītes vai smadzeņu vielas apgabali, kas liek vieniem būt ģēnijiem, bet citiem idiotiem? Tām turpat mūsu pelēkajā masā vien ir jābūt, bet tieši kur, to līdz šim nemāk pateikt pat neviens no pasaules labākajiem psihiatriem.

Ja kāds mūsu smadzenēs spētu atrast šīs labā un ļaunā izraisošās smadzeņu struktūras, tās viegli varētu izoperēt vai kā citādi neitralizēt, un tad visi cilvēki kļūtu vai nu tikai labi, vai ļauni. Taču mums par lielu prieku vai dziļu apbēdinājumu, daba ir bijusi tik gudra un visu tur iekārtojusi tā, lai neviens šim noslēpumam netiktu pat tuvumā. Tā droši vien neviens nekad arī neuzzinās, kur un kāpēc tik daudzos cilvēkos rodas tādas rakstura īpašības kā labsirdība, līdzjūtība, žēlsirdība, mierīgums, godīgums, spējas uzupurēties un vispār darīt tjkai labus un cēlus darbus; un kur tik daudzu cilvēku smadzenēs atrodamas jau iedzimtās ļaunuma saknes?

Varbūt tādas nemaz nepastāv? Viss sajaucies vienā putrā? Labais un ļaunais roku rokā kā dvīņu brāļi? Vienvietīgajā kamerā sēdošais uz nāvi notiesātais četru cilvēku slepkava aizkustinošā mīlestībā rūpējas par mazu kaķēnu vai pieradinātu žurku, bet krievu vai latviešu tautu un savu tēvzemi it kā tik ļoti mīlošais cilvēks bez mazākām sirdsapziņas šaubām ir spējis nežēlīgi nogalināt bērnus, sievietes un citus, kuri nedomāja un nejuta to pašu, ko viņš!

Kāpēc cilvēku apziņā rodas un pastāv tik ārkārtīgi nesaderīgas lietas?

Dažas dienas pēc sarunas ar Oskaru Tupiņu aizgāju uz Augstākās Tiesas Reabilitācijas nodalu un palūdzu arhīvā sameklēt viņa kādreizējo krimināllietu. To es drīz arī dabūju un vispirms apskatīju pievienotos dokumentus, kur varēju izlasīt, ka Oskars Tupiņš deviņdesmit trešajā un deviņdesmit ceturtajā gadā Augstāko Tiesu lūdzis viņu reabilitēt, jo savā laikā aktīvi cīnījies pret padomju varu, tāpēc arī piecdesmit otrajā gadā notiesāts uz divdesmit pieciem gadiem un sodu izcietis kādā no daudzajām Vorkutas darba nometnēm. Augstākās Tiesas Kriminālkolēģijas tiesa abas reizes viņa reabilitācijas prasību tomēr noraidījusi, savu lēmumu pamatojot ar to, ka pēc LR Augstākās Padomes pieņemtā likuma Par nelikumīgi represētās personas statusu 6.punktu Oskaru Tupiņu reabilitēt nav iespējams, jo viņš pēckara gados izdarījis noziegumus pret cilvēcību, tas ir, piedalījies vairāku civiliedzīvotāju nošaušanā. To starpā bijusi arī laikraksta Cīņa korespondente Daina Rāmiņa.

Pēc tam, vieglu šausmu pārņemts, es izlasīju, ka Jāzepa Gabrāna grupa, kuras sastāvā toreiz atradās Oskars Tupiņš, pēc Dainas Rāmiņas un viņas abu pavadoņu sagūstīšanas uz Baltinavas - Viļakas ceļa, visus aizvedusi uz bunkuru un tur apmēram divdesmit četras stundas viņus spīdzinājuši, ņirgājušies un visvisādi pazemojuši. Visaktīvāk darbojies tieši Oskars Tupiņš.

Es nestāstīšu, ko viņš un pārējie Gabrāna grupas locekļi darīja un kā izrīkojās ar viņu rokās kritušo jauno sievieti. Viņa ir mana māte. Ar to pietiek. Pagājuši četrdesmit seši gadi. Māte vairs neraud. Viņa vairs nekliedz pēc palīdzības un nelūdz žēlastību. Viņai jau sen vairs nesāp. Varu tikai piebilst, ka pasaulē laikam nav plēsīgāka zvēra par cilvēku, it sevišķi tad, ja tas savas ļaunās dabas un noziedzīgo tieksmju attaisnojumam ir atradis ļoti pateicīgu iemeslu - cīņu par kāda mērķa vai ideāla īstenošanu. (Labākajā gadījumā!) Prātā sajukušie boļševiki un čekisti miljoniem cilvēku slepkavoja it kā viscēlākā mērķa vārdā - pasauli padarīt daudz taisnīgāku un visus strādniekus brivus. Hitlerieši miljonus šāva, kāra un smacēja gāzēs ari it kā cildena mērķa labad - iznīcināt citas tautas, lai labi un laimīgi varētu dzīvot vācu nācija. Un arī mūsu pēckara meža brāļi daudzviet un daudzkārt nodemonstrēja prātam neaptveramas necilvēcības paraugus, šo rīcību šodien attaisnojot ar cīņu par brivu un neatkarīgu Latviju! Tikai toreiz viņiem brīva un neatkarīga Latvija nebija pat prātā! Tāpēc jau vien, ka viņi ar nepacietību gaidija atkal jaunus Latvijas okupantus - šoreiz angļus un amerikāņus! Turklāt tikai absolūts idiots vai prātu zaudējis fanātiķis varēja iedomāties, ka Latvijas zemi kaut vai viena kvadrātcentimetra platībā var darīt brīvu, nošaujot pagasta partorgu, vietējās skolas komjaunatnes sekretāri vai kādu padomju žurnālistu!

Tā nebija cīņa.

Tā bija primitīva atriebšanās par to, ka viņiem - tā laika ideoloģijas un likumu vajātiem - vajadzēja dzīvot meža bunkuros, turpretī lielākā daļa pārējo cilvēku aktīvi veidoja jauno dzīvi.

Vai taisnīgāku, labāku vai desmit reizes sliktāku - tas jau ir cits jautājums.

Ko pēc visiem taisnības likumiem tagad vajadzētu darīt man? Arī kļūt par atriebēju?

Vai tagad man nepieder tiesības, ko dod nerakstīts likums, ar nāvi sodīt manas mātes mocītāju un slepkavu?

Arī man taču būtu kolosāls morāls un pat juridisks attaisnojums - asinsatriebība!

Vendeta!

Es tikai tobrīd vēl nezināju, vai šīs neapstrīdamās tiesības personiski sodīt savas mātes slepkavu jel kādreiz izmantošu.

Es vēl mulsu neziņā un naidā.

Pēc dažām dienām uzzināju Oskara Tupiņa adresi. Izrādījās, viņš dzīvoja Pilsoņu ielā - nelielā šķērsielā, kas Majoros krustoja tās galveno atpūtnieku pastaigas vietu - Jomas ielu.

Pastāvēja vairākas iespējas. Par pārsimt latiem varēju nolīgt Jūrmalas slavenāko bandītu, manu labo paziņu Radžu, lai viņš šo lietu klusi nokārto. Profesionālim tas nekādas grūtības nesagādātu. Otrs un visticamākais variants bija tāds, ka 'Pupiņam dzīvību tomēr atņemšu pats. Kā to izdarīt - tur ari bija daudz un drošu variantu. Atlika vēl trešā iespēja — nedarīt neko. Lai drošsirdīgais cinitājs par Latvijas brivibu un neatkarību dzīvo vien tālāk. Pēc savas dabiskās nāves viņš tik un tā nekur tālāk par elles pirmajiem katliem netiks.

Rūpīgi apskatījis Oskara Tupiņa stipri nolaisto vasarnīcu, ar savu lepno limuzīnu braucu tālāk uz savu lielo māju Asaros.

Vispirms uzgāju otrajā stāvā pie savas pirmās sievas Dzintras. Viņa izskatījās stipri nošļukusi un nedaudz paģiraina. Par manu pēkšņo ierašanos nekādu izbrīnu vai nepatiku neizrādīja.

-    Sveika, Dzintra! - es viņai viegli pamāju ar galvu. - Vai drīkst traucēt?

-    Bet, mīļais! - Dzintra iesaucās. - Lūdzu!

Es viņai apsēdos iepretim un vēlreiz uzmetu ātru skatienu Dzintras sejai. Viņa bija sākusi ātri novecot.

—   Kā tev iet šai bēdu ielejā? — es uzprasīju.

—   Tieši tā, kā bēdu ielejā arī ir jāiet, - Dzintra skumji pasmaidīja. - Veikalu likvidēja, teica, ka īpašnieks esot bankrotējis, un mūs visus izmeta uz ielas. Izrādās, saimnieks par mums nekādu sociālo nodokli nav maksājis, tāpēc bezdarbnieka pabalstu, protams, nesaņemu. Bet līdz pensijai vēl krietns laiciņš.

-    No kā tu pārtiec? - es painteresējos.

—   No skaistām atmiņām, - Dzintra rūgti atteica, dažus brīžus klusēja, tad stāstīja tālāk. - Vispār jau, Harald, drūmi. Es te eju dažas mājas tālāk pie Hincenbergiem. Tā ir viņu otrā paaudze. Atbrauca no Kanādas un atguva savu vecāku īpašumu. Tagad vasarnīcu kapitāli pārbūvējuši. Skiet, Asaros nevienas lepnākas mājas par to nav. Hincenbergi ir ļoti bagāti, bet kā par brīnumu arī sirsnīgi ļaudis. Katru otro dienu eju uzkopt viņu māju. Tur tagad divos stāvos ir kādas divpadsmit istabas, virtuve un lielas verandas. Darba ir daudz, un viņi man maksā tikpat daudz, cik maksā savai kalponei Kanādā. Iztikt varu un paliek pat pāri. Bet viņi rudenī atgriezīsesToronto. Ko darīšu tad, nezinu. Nekur citur darbu neatradīšu, ja nu atkal nākamvasar pie tiem pašiem Hincenbergiem. Vecums, Harald! Visur vajadzīgas darbinieces tikai līdz trīsdesmit pieciem gadiem! Bet cik ir man? Vai tu vēl atceries?

-    Jā, Dzintra. Tu esi dzimusi 1947.gada 13.janvārī. Pēc horoskopa Mežāzis. Katru gadu tavā dzimšanas dienā es tev pirku trīspadsmit sarkanas rozes un mēs divatā dzērām šampanieti.

Dzintra nedaudz izbrīnījusies uz mani paskatījās.

-    Tu to vēl atceries?

-    Protams! Tā taču ir dala no manas dzīves. Četrpadsmit gadi! Turklāt tie bija labi gadi.

-    Jā, Harald, - Dzintra piekrita. - Tas nebija slikts laiks. Man šķiet, ka mēs ar tevi ne reizi tā pa īstam pat nesastrīdējāmies.

-    Es arī nevaru atcerēties nevienu nopietnu skandālu.

-    Mēs bijām ideāls pāris, - Dzintra atgādināja.

-    Gandrīz, - es piekritu.

-    Žēl, ka mums viss tomēr pajuka, - Dzintra teica. - Tiem, kam nesaskan, kuri pastāvīgi strīdas, lamājas un viens otru pazemo… Tiem, protams, šķiršanās nāk kā Dieva svētība, kā atbrīvošanās no cietuma. Bet labiem pāriem… Tiem, Harald, vienmēr ir smagi. Vismaz smagi tam, kurš tiek atstāts. It sevišķi, ja vēl ir atstāts bez vainas.

Dažus brīžus klusēju.

-    Tu tomēr vēl biji skaista sieviete. Neviens netrāpījās, ar kuru būtu vērts precēties otrreiz vai arī vairs negribēji?

-    Gan tā, gan tā, - Dzintra atbildēja.

-    Tev te viens bija…

-     Ah! - Dzintra nicīgi atmeta ar roku. - Nožēlojams alkoholiķis! Parodija, ne vīrietis! Taču viņam ir laba dvēsele. Nav [auna.

-    Vai vēl piestaigā?

-    Šad tad. Vakar atkal bija atvilcies. Atnāca ar pudeli, un no kreņķiem es arī dzēru.

-    Kādi tev kreņķi?

Dzintra dobji iesmējās, pastiepa roku, paņēma netālu stāvošu pudeli ar Mangaļu minerālūdeni un iedzēra dažus malkus.

M.

-     Kaltē kā traks! Bet nu jau kļūst labāk. No rīta gan jutos pavisam bēdīgi. Tādi arī kreņķi, Harald! Tūlīt atkal būšu bez iztikas līdzekļiem, bez darba, pensija, ja man tāda vispār kādreiz būs, nebūs lielāka par sociālo pabalstu. Labi, ka tu vēl neko neprasi par dzīvokli. Bet, ja sāksi prasīt? Kā, Harald, man dzīvot? Ko esmu noziegusies, ka man mūža otrā puse būs jāpavada nabadzībā?

-     Tu, Dzintra, esi tīra. Vienkārši tā ir sagadījušies dzīves apstākļi.

Dzintra uz mani dusmīgi paskatījās.

-   Šos apstākļus radīji tu! Tu, Harald… To nekad neaizmirsti!

-    Apstājies! - es palūdzu.

-    Kāpēc tu negribēji nodzīvot skaistu un labu dzīvi?

-    Tieši to es arī gribēju, - atbildēju. - Nodzīvot skaistu un labu dzīvi. Bet… Dzīve diemžēl nekad nerit pēc jau iepriekš izstrādātas shēmas. Vienmēr kaut kas nojūk. Tā parasti būvē tikai mājas — arhitekts uzzīmē un amatnieks uzceļ. Un viss ir pareizi un droši.

-     Nevajag vainot ne likteni, ne dzīvi, - Dzintra nogurušā balsī pateica. - Visu daram vai nedaram paši. Arī vīrus, sievas un savus mīļākos mēs taču izvēlamies paši. Neviens mums tos ar varu neuzspiež.

Lēnām pārlaidu skatienu istabai, līdz tas uz ilgāku brīdi apstājās pie dīvāna. Tas bija tas pats vecais, labais dīvāns, uz kura es četrpadsmit gadus katru nakti biju gulējis ar šo sievieti. Viņa mīlēja mani, es mīlēju viņu. Un mums abiem bija labi.

-    Piedod, Dzintra, - šo atmiņu iespaidots, es klusi pateicu. - Es smagi kļūdījos.

-   Es tev piedodu un neko vairs nepārmetu, — Dzintra nopietni teica. — Varbūt arī es smagi kļūdījos, toreiz sev par vīru izvēlēdamās tevi. Būtu pagaidījusi citu, iespējams, es šodien būtu laimīga un man nevajadzētu baidīties ne no nākotnes, ne no vecuma.

-    Droši vien, - es piekritu.

-    Kristīne arī ir prom, - Dzintra nožēlas pilnā balsī pateica.

-    Kur - prom? - es uzreiz nesapratu.

-Aizgāja pie tā sava Andra. Viņš strādā kādā bankā par sargu, esot tur pat tāds kā sardzes priekšnieks, un viņam labi maksājot.

I'agad viņi kaut kur Imantā īrē divistabu dzīvokli un drīz taisoties precēties.

Šis jaunums mani ne īpaši iepriecināja, ne apbēdināja. Tomēr sirdī ielija nedaudz aukstas skumjas par to, ka es ar meitu tā arī nebiju spējis atrast īstu kontaktu, viņa par manu šķiršanos no Dzintras tagad vēl joprojām pret mani izjūt ja ne gluži naidu, tad vismaz atklātu nepatiku gan. Līdz ar to viņa arī man ir kļuvusi daudz svešāka un būtībā nepazīstama.

Man atlika tikai vēlreiz dziļi nožēlot savu toreizējo tik spēji uznākušo mīlestību pret Ligitu. Bet nožēlai nebija nekādas jēgas. Vai cilvēks ir vainīgs, ja viņš kādu dienu negaidīti saslimst ar gripu, vēzi vai pēkšņi sajūk prātā?

-    Es biju iegājis ari kapsētā. Visu šo laiku manas mātes un tēva kapu vietas tomēr kaut kā ir koptas. Kas to darīja? Tu?

-    Jā. - Dzintra pamāja ar galvu. - Dažreiz arī Kristīne.

-    Paldies.

-    Nu, ko tu! Tas taču pats par sevi saprotams.

-    Tomēr mēs jau astoņus gadus esam šķīrušies.

-   Šajā gadījumā tam nav nekādas nozīmes. Mirušie jāmīl tāpat kā dzīvie. Turklāt tavs tēvs pret mani izturējās loti labi. Es viņam patiku, un viņš bija priecīgs par tavu izvēli. Labi, ka viņš nepiedzīvoja mūsu šķiršanos. Tas viņam noteikti būtu sāpējis tāpat kā man un Kristīnei.

-    Droši vien, - es klusi piekritu. - Bet viņš noteikti būtu priecīgs… Zini, es nupat šajās dienās atradu savas mātes slepkavu.

-    Jā? - Dzintra bija pārsteigta. - Kā tas tev izdevās?

-    Nejauši. Pagājuši četrdesmit seši gadi…

-    Ko tagad domā darīt?

-    Vēl neesmu izlēmis. Bet kaut ko jau izdomāšu.

-    Tev jāiet uz prokuratūru! Ko tu citu vari izdomāt?

-   Šodien ar tādām lietām nav tik vienkārši. Tas, ko viņi toreiz piecdesmit pirmajā gadā izdarīja ar manu māti un pārējiem… Tas pat visatpalikušākajās Āfrikas valstiņās skaitās ārkārtīgi smags kriminālnoziegums, bet šodien mūsu brīvajā Latvijā daudzi, arī manas mātes slepkava, ar šādiem noziegumiem publiski lepojas un gaida ordeņus! Viss kā pie čekistiem un padomju varas! Nekas nav mainījies! Cilvēki tāpat tiek šķiroti - tas cilvēkus šāvis pareizi, tas nepareizi! Tas savu kaimiņu vai draugu nodevis pareizi, tas nepareizi! Ir labie un sliktie slepkavas. Ir labie un sliktie stukači! Šodien var attaisnot pat vissmagāko kādreiz izdarīto noziegumu, ja tikai tam kaut niecīgā devā var piemeklēt nacionāli politisku motivāciju! Cilvēku šāvēji, kuri kalpoja čekistu dienestā, sevi attaisnoja, ka tādā veidā viņi rīkojas pat augstākā mērā humāni - padomju valsti un sabiedrību atbrīvojot no tās ienaidniekiem! Nacisti tāpat. Un mūsu šucmaņi, policijas bataljonos dienējošie un daudzi pēckara partizāni arī ir darījuši svētu un vajadzīgu darbu - iznīcinājuši tos, kuri atbalstījuši padomju varu. Tāpēc man jau sen ir radusies nesatricināma pārliecība, ka [aunam un uz varmācību tendētam cilvēkam reiz pa reizēm valstī notiekošās politiskās pārmaiņas nāk kā debesmanna! Vienmēr savu krimināli sodāmo rīcību var attaisnot ar sirsnīgu kalpošanu valsts un attiecīgā režīma labā!

Dzintra domīga klusēja. Man viņa pēkšņi kļuva tikpat žēl, kā savu kādreiz tik mežonīgi noslepkavoto māti. Bet es savu māti tikpat kā neatceros. Tikai dažus miglainus mirkļus. Nešaubos, ka viņa bija labs cilvēks un savu žurnālistes darbu darīja aiz dziļas pārliecības. Ari Dzintra ir labs cilvēks. Es viņu pazīstu jau ilgus gadus. Viņa mani nekad nebūtu nodevusi. Viņa bija brinišķīga, uzticīga sieva un laba māte mūsu bērnam. Man patiešām žēl, ka toreiz mūsu dzīves ceļu nepareizā vietā un neīstā laikā šķērsoja Ligita. Notika avārija. Neviens bojā neaizgāja, taču visi tikām smagi ievainoti. Nē, nevisi. Tikai es, Dzintra un Kristīne. Ligita tika cauri sveikā. Viņu ķēra vienīgi mazs izbīlis. Bet tas nu tā - šad tad nedaudz lielāks adrenalīna pieplūdums organismā tikai uzlabo sirdsdarbību un mums ir tikpat nepieciešams kā skābeklis vai vitamīni.

- Paklausies, Dzintra, — es viņu mierīgi uzrunāju. - Mums vajadzētu nopietni aprunāties. Kā tu zini, šī lielā māja ir mans privātīpašums. Tas pieder man. Jā, kaut kas te vēl pienākas arī Kristīnei. Bez šaubām. Bet tu un Ligita te esat tikai īrnieces. Lai jūs ari turpmāk šeit varētu dzīvot, man ar jums ir jāslēdz īres līgumi. Bet es to nedarīšu. Jūs juridiski gan pagaidām vēl sargā septiņu gadu ierobežojums, bet es tik ilgi gaidīt negribu. Es gribu, lai jūs abas no manas mājas pēc iespējas ātrāk aizejat. Es šeit vēlos dzīvot viens. Tu man neko sliktu neesi izdarījusi. Tāpēc man tev ir labs priekšlikums - ja esi ar mieru, es tev nopirkšu un uzdāvināšu nelielu māju. Es jau to esmu apskatījis un ar saimnieku principā vienojies. Tas ir tepat Mellužos. Tur var dzīvot arī ziemā. Trīs istabas, virtuve, labierīcības, vannas istaba, veranda un liels dārzs. Tev nekas nebūs jāmaksā, ja nu vienīgi par elektrību. Visus pārējos izdevumus segšu es.

Dzintra jutās ārkārtīgi pārsteigta. Viņa strauji pagriezās pret mani un mēģināja mulsi pasmaidīt.

-    Vai tu to nopietni?

-    Protams.

-    Kāpēc?

-      Es jau tev teicu - savā mājā gribu būt viens. Turklāt, Dzintra… Es patiešām tev esmu nodarījis pāri. Es tavā priekšā jūtos vainīgs, lai gan… Es tevi toreiz atstāju jaunas, daudz stiprākas mīlestības dēļ, un kāda gan tur varētu būt mana vaina? Un tomēr. Tev bija grūti, bet man vēlāk bija tūkstoškārt grūtāk. Tāda diemžēl dažreiz ir neprātīgas mīlestības cena. Bet nu viss ir garām, viss pārciests. Es gribu atgriezties savā mājā. Ceru, ka arī tev būs labi. Tu būsi saimniece savā personīgajā mājā. Tur vieta var atrasties gan arī Kristīnei, gan vasarniekiem. Bet, ja gadīsies kādi tumšāki brīži, pietrūks naudas… Padod tikai ziņu. Es tev vienmēr palīdzēšu.

-    Piedod, Harald… Vai tu patiešām to visu gribi un spēsi izdarīt?!

-    Es tev to apsolu. Jau nākamajā nedēļā māju nopirkšu un to pārrakstīšu uz tava vārda. Oficiāli noformēšu kā dāvinājumu.

-    Ja tas ir nopietni… Es tev būšu mūža parādniece.

-    Nē, Dzintra. Tieši otrādi. Es atdodu parādu tev. Varbūt pat tikai kāda parāda daļu.

-     Paldies, Harald. Tu tomēr esi labāks, nekā es par tevi pēdējos septiņus gadus biju domājusi.

-   Reti kurš to spēj saprast… Neviens cilvēks nav nosodāms par to, ja viņš kādu mīl. Jā, dažreiz ļoti sāp, ja nemīl tevi, kad tev to ļoti gribas. Vēl vairāk sāp, ja tevi pārstāj mīlēt un tu tieci pamests. Bet tā cilvēks ir iekārtots, un tāda ir dzīve. Vienkārša kā reizrēķins un ārprātīgi sarežģīta kā kvantu mehānika. Neviens neko nevar paredzēt. Es kādreiz atstāju tevi, pēc kāda laika savukārt pats tiku atstāts. Taču šai dzīves spēlītē kaut kādi noteikumi tomēr pastāv. Mēs, Dzintra, viens otru drīkstējām atstāt, bet Ligita mani atstāt nedrīkstēja! Viņa to varēja izdarīt šodien, bet toreiz viņa to nedrīkstēja darīt! Tas bija rupjš noteikumu pārkāpums. Tagad viņu, tāpat kā manas mātes slepkavu, gaida sods.

-    Vai bez tā nevar?

-  Nevar, Dzintra! Šīs ārkārtīgi sarežģītās spēles, ko mēs saucam par dzīvi, spēlētāju uzvedības un rīcības noteikumi ir tikpat skaidri un vienkārši kā bērnu dārzā - ļaunumam vienmēr jātiek sodītam.

-   Lūdzu, pašlaik par Ligitu nerunā! — Dzintra palūdza. - Un nerunā par savas mātes slepkavu! Pasaki man vēlreiz, ko tu teici pirmīt! Tu patiešām man nopirksi māju?!

-    Goda vārds.

-    Kur tu ņēmi naudu? Vai cietumā sēdēdams, esi kļuvis bagāts?

-    Tā gandrīz vai iznāk.

-    Es jau pirmīt noskatījos - tev ir baigi lepns limuzīns.

-    Tā ir. Ar tādu Latvijā brauc vēl vienīgi mūsu prezidents.

-    Kā tas varēja notikt?

-   Arī labie darbi dažreiz atmaksājas, — es iesmējos. - Lai gan Ligitas vietā iet cietumā… Tas nebija labs darbs. Tas bija ļoti stulbi darīts.

-    Vai viņa tagad tev par to iedeva miljons latu?

-Tas, ko es izcietu un pārdzīvoju cietumā, ne ar kādu naudu nav samaksājams. Es saņēmu vectēva mantojumu.

-    Tu tagad esi bagāts?

-    Nē. Tikai ļoti turīgs.

■ ' AHii v.

-    Ari nav slikti, vai ne?

-    Tā ir, Dzintra. Vienkārši tas ir patīkami. Apziņa, ka tev pieder liela nauda, pamatīgi nomierina nervus un izslēdz nepieciešamību katru dienu domāt par rītdienu.

-    Tu pirmīt teici… «Es šai mājā gribu dzīvot viens.» Kā tu Ligitu dabūsi prom? Vai viņai arī pirksi māju?

-    Nē, - es strauji papurināju galvu. - Es viņu dabūšu prom citādā veidā.

-    Varu apgalvot, ka tas tev būs tikpat kā neiespējami.

-    To atstāj manā ziņā. Ligita no šejienes pazudīs mērkaķa ātrumā.

-     Es viņu ienīstu, - Dzintra pateica. - Tu pat nespēj iedomāties, ko tas man ir maksājis, septiņus gadus ar viņu dzīvot vienā mājā!

-     Es to spēju iedomāties. Tāpēc tev beidzot radīšu iespēju tikt no viņas tālāk.

-    Tas patiešām krietni atvieglotu manu dzīvi.

-     Vai Ligita vēl turas kopā ar to firmas prezidentu? - es painteresējos.

-Jā, - Dzintra atbildēja. - Brauc katru dienu. Viņam arī ir dārga mašīna.

Es tikai pasmīnēju, jo jau skaidri zināju, ka pēc dažām dienām no viņa dārgās automašīnas pāri būs palikusi tikai nožēlojama lūžņu kaudze.

-    Ko tu, Harald, darīsi pēc tam? - Dzintra jautāja. - Kāpēc tu gribi dzīvot viens?

-    Nezinu, - paraustīju plecus. - To uzreiz tā nemaz nevar izskaidrot. Taču ar katru dienu vairāk alkstu vientulības.

-     Es tevi esmu redzējusi pa televīziju. Ja tev ir tik daudz naudas, vai nepieciešams vēl strādāt algotu darbu?

-     Ir nepieciešams. Bet ne jau algas dēļ. Mani interesē pats darbs un iespēja šādā veidā sevi izteikt. Tā ir mana profesija.

-    Bet ar mani ir otrādi, - Dzintra sacīja. - Es drausmīgi baidos vientulības.

-    Gan jau varbūt vēl kādu satiksi.

-    Maz ticams. Bet ko tu? Tev ir sieviete?

Dažus brīžus klusēju.

-    Nav, - beidzot atbildēju. - Viena it kā tomēr būtu, taču viņa man ir vajadzīga vienīgi seksam.

-    Vai tas nav nožēlojami?

-    Nedomāju vis. Deviņdesmit procentu vīriešu un sieviešu ar to nodarbojas bez jebkādas mīlestības. Kāpēc šai nodarbei vēl vajadzētu obligāti piemeklēt kādas dziļākas jūtas? Manuprāt, bez tām ir nesalīdzināmi labāk.

-     Kāpēc? - Dzintra ātri, un kā man šķita, ļoti ieinteresēta prasīja.

-     Tas, Dzintra, ir dzīves un cilvēku savstarpējo attiecību pamatpostulāts. Ja vien ir iespējams — pamēģini iztikt bez mīlestības un nopietnām jūtām! Tieši tur arī slēpjas patiesā cilvēku laime. Neviens ķīmiķis, izņemot dabu, nav spējis izgudrot stiprāku līmi par mīlestību. Tā parasti divu cilvēku miesu un dvēseli salīmē tik cieši kopā, ka atlīmēšanās gadījumā mūsu sāpes ir tik lielas, zaudējuma sajūta tik smaga, ka bieži pēc tam vairs pat negribas dzīvot. To esi pārdzīvojusi tu, to esmu pārdzīvojis es. Mēs labi pazīstam šo pretīgo sajūtu. Tad kāpēc riskēt vēlreiz, ja ir labi tāpat?

-    Vai tad tev ir labi? - Dzintra prasīja.

-Jā, - es atbildēju un mazliet skumji pasmaidīju. — Man ir taisni brīnišķīgi! Un tad, kad jūs ar Ligitu no šejienes aiziesiet, šajā mājā neviena sieviete nekad vairs neienāks.

11.

Televīzijas studijā Brīvība valdīja zināms satraukums. Pirmo reizi tās divu gadu pastāvēšanas laikā tūlīt tiešraidē vajadzēja notikt intervijai ar cilvēku, kurš vēlējās palikt anonīms, taču solījās pastāstīt par lietām, kas sabiedrībai līdz šim bija pilnīgi nezināmas.

Runa bija par interviju ar bendi vai, citiem vārdiem sakot, ar cilvēku, kurš jau neatkarīgās Latvijas laikā Rīgā izpildijis nāves sodus ar augstāko soda mēru notiesātajiem noziedzniekiem. Taču pirms tam saprotamu iemeslu dēļ viņš uzstādīja savus noteikumus, un televīzijas studijas vadībai vajadzēja pat parakstīt oficiālu līgumu, ka intervējamās personas seja ne uz mirkli netiks izgaismota, nekad un nekur netiks minēts ne viņa vārds, ne dzīves vieta. Patiesību sakot, pēdējā prasība bija pilnīgi lieka, jo ne es, ne kāds cits nemaz nezināja ne viņa vārdu, ne dzīves vietas adresi.

Viņš pats kādu dienu piezvanīja un atgādināja pirms dažiem mēnešiem notikušo telefona sarunu un toreiz manis izsacīto vēlmi par šādas intervijas iespējamību. Televīzijas vadība ar Vilni Dambi priekšgalā idejai tūlīt piekrita. Lai raidījumam piesaistītu pēc iespējas plašāku skatītāju loku, tas jau iepriekš tika diezgan skaļi reklamēts, lai savukārt no reklāmdevējiem par šīs pārraides laikā pārraidītajām viņu firmu reklāmām noplēstu pēc iespējas lielāku naudu.

Intervējamā persona ieradās pusstundu pirms pārraides sākuma. Viņš bija eleganti apģērbies gara auguma, vidējas miesas uzbūves, sportiski vingrs apmēram četrdesmit piecus gadus vecs vīrietis. Daļa no viņa kalsnās sejas un acis bija noslēptas aiz lielām saulesbrillēm.

Viņš ārēji izskatījās ļoti mierīgs, lai gan īsajā laikā līdz tieš- raides sākumam izsmēķēja divas cigaretes, kas tomēr varēja liecināt par zināmu satraukumu. Taču tā tam gandrīz vai arī vajadzēja būt, lai kādu dzelzs nervu īpašnieks viņš ari būtu. Apziņa, ka tevi redz un dzird gandrīz vai pusmiljons cilvēku, noteikti stresu rada ikvienam. Uztraucas pat pieredzējušas televīzijas diktores un daudzi žurnālisti, kuri uz televizoru ekrāniem parādās gandrīz vai katru dienu.

Pirms pārraides mēs ar viņu vēl pārrunājām intervijas saturu, laiku un viņa anonimitātes simtprocentīgu nodrošināšanu.

Tehniski tas īpašas grūtības nesagādāja. Intervējamais cilvēks dziļā atpūtas krēslā atradās telpas attālākajā stūrī, bet es sēdēju studijas vidū pie apaļa galda. Kad operators pagrieza kameru pret intervējamo personu un viņu rādīja skatītājiem, speciāla ierīce un tīši iekārtots apgaismojums liedza redzēt viņa seju.

Skatītāji uz savu televizoru ekrāniem manīja tikai viņa augumu. Iepriekš arī bijām norunājuši, ka, neskatoties uz to, ka viņš bija krievs, intervija tomēr notiks latviešu valodā.

Režisors deva zirni, operatori man pamāja, uz monitora ieraudzīju savu attēlu, un pārraide sākās.

- Cienījamie televīzijas skatītāji! - es vērsos pie sev neredzamiem cilvēkiem visā Latvijā. - Jūs visi zināt, ka mūsu valstī noziedzības līmenis ir ļoti augsts. Mums par nelielu mierinājumu, tāds diemžēl tas ir arī citās pasaules valstīs, varbūt vienīgi izņemot Skandināviju, Šveici un vēl dažas mazās Eiropas valstiņas. Es personiski nešaubos, ka tieksme uz noziedzību, likumu pārkāpumiem, agresivitāti, cietsirdību un tīšu vardarbību lielākajai daļai cilvēku ir jau dabas ieprogrammēta. Mēs vēl pavisam nesen bijām liecinieki neiedomājami drausmīgam cilvēku slaktiņam bijušajā Dienvidslāvijā. Katra konfliktā iesaistītā puse savai necilvēcīgajai rīcībai spēja atrast varbūt tikai viņiem vien saprotamu attaisnojumu. Bet viņi tomēr šādu attaisnojumu atrada un ne mazākā mērā nejūtas vainīgi! Gluži tāpat, kā savos pastrādātajos noziegumos vainīgi nejutās un nejūtas ne bijušie sociālistiskie revolucionāri, ne boļševiki, ne čekisti, ne nacisti, ne bijušie latviešu policijas bataljonu vīri, ne necilvēki no zonderkomandām, kuras vadīja Viktors Arājs un Herberts Cukurs, ne šodienas palestīniešu vai alžīriešu teroristi. Viņi visi sevi attaisno ar frāzēm par taisnīgu atmaksu, lai gan slepkavoja un turpina slepkavot tikai nevainīgus cilvēkus! Viņi runā par cīņu pret okupācijas režīmiem vai taisnīgāku pasaules kārtību. Taču jebkurā gadījumā kaut viena cilvēka vardarbīga nāve ir krimināli sodāms noziegums.

Arī šodien katrs ielas bandīts savai rīcībai spēj atrast motivāciju un kaut kādu attaisnojumu. Bet cilvēka vardarbīgi izdzēstai dzīvībai nav un arī nevar būt nekāds attaisnojums!

Mēs zinām, kādi drausmīgi noziegumi pret personām tiek pastrādāti mūsu un citās valstīs. Visur šādos noziegumos vainīgie tiek bargi sodīti. Mūsu valstī noziedznieks par viena cilvēka tīšu slepkavību, piemēram, mantkārības nolūkā, kā sodu var saņemt brīvības atņemšanu no pieciem līdz piecpadsmit gadiem. Kā rāda tiesu prakse, arī par divu un pat tris cilvēku slepkavībām soda norma ap tiem pašiem piecpadsmit gadiem vien grozās. Sabiedrībā valda sašutums. Mūsu kriminālkodeksā par vairāku cilvēku slepkavībām vainu pastiprinošos apstākļos ir gan paredzēti vēl tādi soda mēri kā brīvības atņemšana uz divdesmit gadiem, mūža ieslodzījums vai nāves sods. Kā daudzās citās valstīs, tā arī pie mums pašlaik rit spraiga diskusija, vai jaunajā likumā atstājams pants par nāves soda pielietošanu. Valsts prezidents un daļa sabiedrības uzskata, ka arī mums ir jābūt pietiekami civilizētiem, lai tiesu praksē beidzot atteiktos no nāves soda kā soda mēra. Taču lielākā daļa sabiedrības iestājas par to, lai nāves sods mūsu Kriminālkodeksā pastāvētu arī turpmāk. Un ne tikai! Sabiedrības prasība (vismaz pašlaik) ir, lai tiesas piespriestais nāves sods nežēlīgiem slepkavām nelokāmi tiktu izpildīts arī praktiski!

Ieturēju ilgu pauzi, tad turpināju:

-   Bet tagad, cienījamie skatītāji, es jūs iepazīstināšu ar cilvēku, kurš ir ar mieru dalīties savās pārdomās un pieredzē, ko guvis, ilgus gadus personiski izpildīdams uz nāvi notiesātajiem noziedzniekiem tiesas piespriesto augstāko soda mēru, vai, runājot tautas valodā, saruna būs ar bendi. Un tā (viena televīzijas kamera lēnām pagriezās pret intervējamo personu), vai jūs varat nosaukt savu vārdu un uzvārdu?

-   Nē, - vīrietis atbildēja. - Taču, ja jums tā ir ērtāk, varat mani saukt par Ivanova kungu.

-    Vai jūs pēc tautības esat krievs?

-    Jā, Latvijas krievs jau ceturtajā vai pat piektajā paaudzē.

-    Vai esat Latvijas pilsonis? -Jā.

-    Jus labi runājat latviski.

-    Paldies.

-    Kāda jums ir izglītība?

-   Augstākā. Savā laikā esmu beidzis Minskas Augstāko milicijas skolu un neklātienē vēl Latvijas Universitātes Juridisko fakultāti.

-   Tātad pēc skolas beigšanas jūsu darbs bija saistīts ar miliciju?

-     Jā. Tūlīt sāku strādāt Rīgas pilsētas Galvenās milicijas pārvaldes slepkavibu izmeklēšanas nodaļā. Taču līdz tam vairākus gadus strādāju kā rajona inspektors, pēc tam kādā citā rajonā strādāju par kriminālizmeklēšanas inspektoru.

-    Vai šis darbs jums patika?

-    Protams! Es vienmēr izjutu lielu gandarījumu, kad man izdevās atklāt ikvienu noziegumu, it sevišķi, kad tika notverts un atmaskots kāds slepkava, laupītājs vai izvarotājs.

-    Vai jūs pret viņiem izjūtat naidu? -Nē.

-    Taču ne arī vienaldzību?

-    Es pret šiem noziedzniekiem izjūtu asu pretīgumu.

-   Vai jūs pats, vai jūsu ģimenes locekļi kādreiz ir cietuši no noziedznieku vardarbības?

-    Paldies Dievam, nekad.

-   Kāpēc jums pret viņiem radās pretīguma sajūta? Vai viņus neuzskatījāt par cilvēkiem?

-    Nē, kāpēc? Pretīgums radās tieši tāpēc, ka viņi bija cilvēki.

-    Vai jūs esat atklājis daudzus smagus noziegumus?

-    Neesmu skaitījis. Taču, kā saka, esmu noķēris četrdesmit sešus slepkavas, kas līdz šai dienai skaitās augstākais sasniegums kāda kriminālizmeklētāja darbā.

-    Vai jūs ar to lepojaties?

-    Nezinu. Bet arī kaunēties man nav par ko.

-    Kāpēc jūs nevēlaties nosaukt savu īsto vārdu un uzvārdu?

-    Es to nedrīkstu.

-    Kas jums to aizliedz?

-    Kādreiz dotais zvērests.

-    Tas bija padomju laikā. Tagad taču drīkst.

-   Tas tieši skar arī manu personisko un manas ģimenes drošību. Esmu zvērējis arī neatkarīgās Latvijas valdībai nekad neizpaust sava kādreizējā specifiskā darba apstākļus un norises.

-   Kāpēc to nedrīkst izpaust? Kāpēc sabiedrība nedrīkst zināt, kādā veidā un kur tiek sodīti no mūsu pašu vidus nākušie slepkavas?

-   To jūs labāk uzprasiet tiem, kas šo aizliegumu ir pieņēmuši.

-    Tātad, ja jūs mums kaut ko tomēr par savu darbu pastāstīsiet, jūs kļūsiet par zvēresta lauzēju?

-    Tik traki tomēr nav. Es jau divus gadus policijā vairs nestrādāju. Taču tas, ko jums pastāstīšu, ir valsts noslēpums, un es par ši noslēpuma izpaušanu varu tikt sodīts.

-    Lūdzu, apstipriniet vēlreiz! Tātad nāvessoda izpildes procedūra Latvijā ir oficiāli apstiprināta kā valsts noslēpums?

-Jā.

-    Kādos dokumentos tas ir fiksēts?

-    Precīzi nepateikšu. Visticamāk, ka šis nolikums figurē kaut kādos slepenos ieslodzījumu vietu administrācijas darbības regulējošās instrukcijās. Es par to gan padomju laikā, gan tagad tiku brīdināts mutiski, bet parakstīties vajadzēja uz īpašas blankas, kur tiku brīdināts, ka par iespējamo ziņu izpaušanu man draud kriminālatbildība.

-Tās ir muļķības! Mūsu kriminālkodeksā tāds pants vispār nepastāv!

-    Pastāv gan. Par valsts noslēpuma izpaušanu.

-Atvainojiet, Ivanova kungs, kāpēc tādā gadījumā jūs tomēr

piekritāt sabiedrībai sniegt informāciju, kas oficiāli skaitās valsts noslēpums? Vai jūs ļoti neriskējat?

-    Ceru, ka tomēr mazāk, nekā tas varētu būt patiesībā.

-    Vai jūs moka sirdsapziņa?

-    Ne mazākā mērā.

-    Kāda tad ir jūsu rīcības motivācija?

-    Protests. Vienkāršs, pilsonisks un cilvēcisks protests pret nāves soda izpildes pārtraukšanu Latvijas Republikā.

-    Piedodiet, bet vai ne tāpēc, ka esat palicis bez sava specifiskā darba?

-    Nē, ne tāpēc. Es jau divus gadus strādāju kādas lielas bankas drošibas dienestā, un mans atalgojums pašlaik ir tieši desmit reizes lielāks, nekā tas bija iepriekšējā darba vietā. Tā kā šī motivācija atkrīt. Es jau teicu - kā cilvēks un kā savas valsts pilsonis es skaļi protestēju pret nāves soda atcelšanu Latvijas Republikā!

-     Kas jūs uz šo protestu mudina?

-     Ļaunums. Drausmīgās cilvēku Jaunuma izpausmes un arvien zvēriskāk izdarītās slepkavības! Nupat pirms nedējas mēs visi satraukti gaidījām, vai Valmieras kriminālpolicijai izdosies notvert to drausmīgo neģēli, kurš 3.jūlija vakarā Valmierā, Pauku priedēs, bija izdarījis ārkārtigi nežēlīgu piecpadsmitgadīgās Olgas slepkavību. Meitene vakarā kā parasti bija izgājusi pastaigāties ar suni, bet nākamajā rītā cilvēki viņu atrada noslepkavotu. Mazgadīgā meitene bija brutāli izvarota, ilgstoši spīdzināta, līdz beidzot nožņaugta. Slepkava vēl bija ņirgājies par viņas līķi. Tie, kuri slepkavas upuri redzēja morgā, ģība. Gods un slava Valmieras kriminālizmeklētājiem - pēc desmit dienām noziedznieks Carnikavā tika notverts. Meitenes vecāki, izmisuma un sāpju mocīti, teica: «Ceram, ka tiesa viņam piespriedīs augstāko soda mēru.» Bet neceriet! Nepiespriedīs! Un, ja arī piespriedīs, tas nekad netiks izpildīts! Prezidents apžēlos. Bet kas pažēlos tik drausmīgā veidā nogalinātās meitenes vecākus? Kas pažēlos jūs un jūsu bērnus?! Kas pažēlos mani? Kas pažēlos mūs visus?! Par nāves soda atcelšanu var iestāties vienīgi tie, kuri nekad tuvumā nav redzējuši slepkavas upuri ar pārgrieztu rīkli, ar uzšķērstu vēderu vai izvarotu sievieti, kuras iekšās vēl sadzīti koka zari vai kādi citi priekšmeti. Jā, savā dziļākajā pārliecībā, kā droši vien lielākā daļa televīzijas skatītāji, es aizstāvu uzskatu, ka cilvēka dzīvība ir neaizskarama. Taču līdz tam laikam, kamēr to uzdrošināsies aizskart un iznīcināt kaut viens cilvēks, arī valstij ir jābūt tiesībām aizskart un iznīcināt šī cilvēka dzīvību! Pareizāk sakot, tas attiecībā pret saviem pilsoņiem ir pat valsts obligāts pienākums.

-   Ivanova kungs… Vai jūs mūsu skatītājiem varat pastāstīt, kā un kur padomju laikā uz nāvi notiesātajiem tika izpildīts nāvessods?

-   Latvijā, ar Joti retiem izņēmumiem, nevienam nāvessodu neizpildīja. Viņus šai procedūrai etapēja uz Minsku vai Ļeņin- gradu. Galvenokārt uz Ļeņingradas slaveno, vēl Katrīnas Otrās laikā celto cietumu Kresti.

-    Kas tur notika?

-    Notiesātie kādu laiku uzturējās vienvietīgās vai divvietīgās nāvinieku kamerās.

-    Kādas bija šī laika robežas?

-     Tās bija atkarīgas no daudziem apstākļiem. Taču mūsu humānistus varu nomierināt. Parasti šis laiks nepārsniedza divas nedēļas, tā kā garīgi mocīties savas nāves gaidās viņiem ilgi neiznāca. Tikai stipri šaubos, vai kaut viens no viņiem nožēloja savu pastrādāto noziegumu, vai būtu bijis ārkārtīgi nobijies, gaidīdams soda izpildi.

-     Kāpēc, pēc jūsu domām, tā nekad vai tikpat kā nekad nenotika?

-    Trulums. Lielākai daļai no viņiem piemita totāls garīgs trulums. Totāls jebkādu cilvēcisku jūtu trūkums.

-    Vai jūs nepārspīlējat?

-    Es diemžēl redzēju tikai tādus.

-    Vai cietumā pret nāviniekiem administrācija un uzraugi izturējās kaut kā īpaši? Savādāk? Varbūt vismaz labāk baroja?

-   To es nezinu. Domāju, ka nekādas īpašas atšķirības nebija, ja neņem vērā pastiprinātu apsardzi.

-    Kas notika tālāk? Kā norisa pati soda izpilde?

-    Lai uz nāvi notiesāto psihiski netraumētu, lai viņš nesāktu trakot vai, naida un izmisuma pārņemts, nepretotos uzraugiem un cietuma administrācijas pārstāvjiem, notiesātajam nekad neteica, tieši kad viņam tiesas nolemtais sods tiks izpildīts. Parasti bija divi varianti. Pirmais - nāvinieku kamerā ienāk divi uzraugi, notiesātajam neuzliek pat rokudzelžus un pasaka, ka ar viņu vēlas runāt vai nu cietuma priekšnieks, vai kāds no Maskavas atbraucis apžēlošanas komisijas loceklis. Notiesātajam neienāk pat prātā, ka viņš tiek vests uz soda izpildi. Tur bija tāds speciāls, atsevišķā korpusā iebūvēts loti spoži apgaismots gaitenis. Tur tad parasti arī šāva. Bende, ja tā šo cilvēku var nosaukt, lai gan pareizāk vajadzētu teikt - soda izpildītājs - stāvēja kādā no daudzajām sānejām un, kad notiesātais gāja garām, apmēram no dažu metru attāluma viņam precīzi iešāva galvā. Pēc tam, kad viņš bija nokritis, uz viņu tika šauts vēlreiz. Šoreiz sirdī.

-    Labi, Ivanova kungs. Tagad, lūdzu, pastāstiet, kāši ne visai patīkamā un, teiksim atklāti, ļoti nehumānā akcija pēdējos gados notika Latvijā?

-    Atkārtoju vēlreiz - tas ir valsts noslēpums.

-     Labi! Pamēģināsim šim noslēpumam tuvoties ar nelielu līkumu. Kā tika komplektēta šāvēju komanda? Vai jūs visus šos piecus gadus darbojāties viens?

-    Mēs bijām divi.

-    Vai tikāt atlasīti konkursa kārtībā, nozīmēti ar pavēli vai arī pieteicāties brīvprātīgi?

-    Mēs dienesta kārtībā tikām nozīmēti ar pavēli. Taču mums tika dota iespēja arī atteikties.

-Jūs neatteicāties? -Nē.

-    Kas jūs pamudināja šai pavēlei tomēr pakļauties?

-    Grūti pateikt. Šaubos, vai es to varu izskaidrot. Taču viens no iemesliem nenoliedzami bija tas, ka es pret šiem izdzimteņiem izjutu personisku naidu.

-    Jūs pirmīt apgalvojāt, ka neviens noziedznieks jums personiski, ne arī kādam no jūsu ģimenes locekļiem pāri nav darījis. No kurienes šis naids?

Studijas attālākajā stūrī sēdošais vīrietis ilgi klusēja. Tad turpināja:

-     Principā, katrs noziedznieks personificē šis pasaules ļaunumu. Bet Dievs, esmu par to stingri pārliecināts, kad šo pasauli radīja, nedomāja, ka kādreiz cilvēks kļūs par šī viņa radītā brīnuma vienīgo ļaunuma nesēju. Lielumlielākā daļa cilvēku ir laba, varbūt tieši tāpēc ļaundari uz pārējo fona tik ļoti atšķiras kā strutains augonis no veselas miesas. Ko tādā gadījumā dara ķirurgs? Lai gan pacientam sāp, viņš šo augoni izgriež. Valsts, kādam vairākkārtējam slepkavam piespriežot nāves sodu, sabiedrībai arī sagādā zināmas morālas sāpes. Tās ir jāpacieš, ja valstij vispār pastāv tāds mērķis, lai tajā dzīvojošā sabiedriba būtu vesela.

-     Tātad, nogalinot cilvēku, jeb, pareizāk sakot, kādam noziedzniekam izpildot tiesas piespriesto nāves sodu, jūs nekādos sirdsapziņas pārmetumos ilgi nemocījāties, bet savu darbību vienkārši uztvērāt kā godīga pilsoņa pienākumu pret valsti?

-    Ne tikai. Es to uztvēru arī kā pienākumu pret likumu; pienākumu pret sabiedrību, noziedznieka upuriem un viņu piederīgajiem. Un vēl. Es sapratu un skaidri zināju, ka to darīt vienkārši ir taisnīgi. Arī ļoti godīgi attiecībā pret pārējiem cilvēkiem. Ja mēs dzīvi uztveram kā spēli, tad visi noziedznieki rupji pārkāpj šīs spēles noteikumus un ir uz mūžu diskvalificējami.

-    Labi, Ivanova kungs! - es sacīju. - Mēs par šo jautājumu varētu diskutēt līdz rītam, lai gan principā es jums piekrītu. Jebkurš slepkava, kā šīs pasaules lielā ļaunuma (nāves) nesējs, ir iznīcināms. Varbūt jūs varētu pastāstīt par dažiem no šiem ļaundariem? Kādus noziegumus viņi bija izdarījuši un kā viņi izturējušies savas dzīves pēdējā mirklī?

Ivanovs atkal dažus brīžus domīgs klusēja, tad nesteidzīgi stāstīja tālāk.

-   Kopš 1990. gada tiesas piespriestie nāves sodi tiek izpildīti Latvijā. Gandrīz vienmēr tas notiek Rīgas Centrālcietumā speciāli šim nolūkam iekārtotā kamerā. Noziedznieks vienmēr zina, ka viņu ved uz soda izpildes vietu. Atceros tikai vienu gadījumu, kad notiesātais no pārdzīvojuma un bailēm pats saviem spēkiem nespēja aiziet līdz soda izpildes vietai. Parasti visi iet galēji sadrū- muši, taču ārēji mierīgi. Viens otrs nicīgi smīn, cits atkal rupji lamājas. Daži pārmet krustu un lūdz Dievu. Atceros, divi raudāja, bet viens nedabiski smējās. Bez bendes, ko sodāmais nekad neredz, soda izpildes laikā klāt vēl atrodas kāds no cietuma administrācijas, Augstākās tiesas un Ģenerālprokuratūras pārstāvis, kā arī noteikti ārsts.

-    Vai ir kāds konkrēts laiks, kad tiek izpildīts nāvessods? Vai tas notiek no rīta, dienā, vakarā, naktī?

-  Tā ir iegājies, ka tas gandrīz vienmēr tika izpildīts apmēram pulksten četros no rīta. Kāpēc tā, nezinu.

-   Cik noziedzniekiem Latvijā vispār pēdējos gados tiesas ir piespriedušas nāves sodu?

-    Sākot ar 1962.gadu, simt astoņpadsmit slepkavām.

—    Cik notiesātajiem nāves sods ir izpildīts?

—    Apmēram simt vienpadsmit.

—    Kādus noziegumus viņi bija izdarījuši?

— Lai gan es to zinu, taču par visiem noziedzniekiem ierobežotā laika dēl es jums nevarēšu pastāstīt. Pastāstīšu par apmēram desmit, piebilstot, ka pēdējo gadu laikā Latvijas teritorijā ir pastrādāti nesalīdzināmi pretīgāki un daudz briesmīgāki noziegumi, par kuriem LR Augstākās tiesas Kriminālkolēģija nevienam noziedzniekam nāves sodu nav piespriedusi. Tagad īsumā par tiem desmit noziedzniekiem un viņu izdarītajiem noziegumiem, kas izdarīti Latvijā, sākot ar 1962.gadu, un kuriem tiesa savā laikā tomēr ir piespriedusi nāves sodu. Man atliek vēl tikai pateikt, ka tā būs pilnīgi oficiāla informācija, kuru var sameklēt arī jebkurš cits Latvijas pilsonis LR Augstākās tiesas arhīvā.

Un tātad -

A. Skrujašs. trīsdesmit trīs gadus vecs. 1964.gada vasarā greizsirdības dēļ smagi piekāvis civilsievu. Viņai tika lauzts galvaskauss, deguns, žoklis, krūšukauls, ribas un kaunuma kauls. Tā bija sevišķi cietsirdīga slepkavība.

J. Mihalovs, divdesmit septiņus gadus vecs. 1964.gadā noorganizēja 7 cilvēku bandu, kuras locekļi noslepkavoja taksometra šoferi un izdarīja vairākas laupīšanas.

V. Lučkins. divdesmit astoņus gadus vecs. 1966.gadā bez redzama iemesla nogalināja kādu vīrieti ar diviem šautenes šāvieniem un naža dūrienu mugurā. Pēc tam nogalināja sievieti ar vienpadsmit laužņa sitieniem pa galvu un 4 naža dūrieniem krūtīs. Ņirgājās par līķi, uzšķērda vēderu, pārgrieza krūtis un ārējos dzimumorgānus.

A. Straumanis, divdesmit deviņus gadus vecs. 1967. gadā izdarīja divas izvarošanas, abos gadījumos mēģināja upuri nožņaugt. Viena no cietušajām bija mazgadīga.

V. Prančakovs, divdesmit vienu gadu vecs. 1969.gadā izvaroja un nožņaudza piecus gadus vecu meitenīti.

I. Gulbis, četrdesmit divus gadus vecs. 1970.gadā kopā ar citiem noziedznieku grupas locekļiem spīdzināja un pēc tam nogalināja kādu vecu vīrieti, nodarīja smagus miesas bojājumus viņa sievai. Motīvs - mantkārība.

A. Oleškevičs, divdesmit deviņus gadus vecs. 1971.gadā noorganizēja bandu, kas piecos gados izdarīja 176 zādzības, taksometra šofera slepkavību, kā arī izvarošanu. Izvaroto nogalināja ar āmura sitieniem pa galvu, līki noslīcināja.

L. Puķe, četrdesmit gadus vecs. 1972.gadā pārsteidza savu sievu ar citu vīrieti. Vispirms gribēja izdarīt pašnāvību, tad pārdomāja un nogalināja sievu, meitu un mājas saimnieci.

S. Rogolovs. trīsdesmit septiņus gadus vecs. Spriedums izpildīts 1980.gadā. Līdz tam vairākus gadus pats un grupā izdarīja vairākas slepkavības, kas saistītas ar izvarošanu un smagu miesas bojājumu nodarīšanu. Pavisam uzbrucis 17 sievietēm, deviņas no tām nogalināja.

E. Šneiders, deviņpadsmit gadus vecs. 1984.gadā grupas sastāvā izdarīja 10 automašīnu zādzības. Viņa līdzdalībnieks sniedza liecības milicijai. Tāpēc viņš to sevišķi cietsirdīgā veidā nogalināja. Uz upura sejas ciniski uzrakstīja: «Es izpildīju savu pienākumu.»

A. Popovkins, četrdesmit trīs gadus vecs. 1989.gadā, būdams sevišķi bīstams recidīvists, bandas sastāvā izdarīja vairākas slepkavības. Slepkavības pavadīja spīdzināšana. Piemēram, vecas sievietes acu priekšā nogrieza dažādas ķermeņa daļas viņas mazmeitai…

A. Volkovs. divdesmit septiņus gadus vecs. 1990.gadā, Rīgā iepazinās ar kādu laulātu pāri. Kopā dzēra. Pēc tam nogalināja vīru un perversā veidā izvaroja tā sievu. Pēc tam viņu piespieda aprakt vīru, tad vēl vairākas reizes izvaroja un mēģināja viņu nogalināt.

Tādi, lūk, ir šie daži noziedznieki no simt astoņpadsmit, kuriem līdz šai dienai Latvijas tiesas ir piespriedušas nāves sodu. Stipri šaubos, vai kādam no skatītājiem šajās minūtēs kaut uz mirkli iesmeldzās sirds žēlabās par viņiem. Neviens no noziedzniekiem nav bijis pilnvērtīgs cilvēks. Tie visi ir bijuši tikai cilvēkveidīgas būtnes, kurām no visiem cilvēka ķermeni esošajiem orgāniem ir strādājuši vienīgi taisnā zarna un dzimumorgāni. Kāpēc viņi būtu jāžēlo un man ar jums viņi vēl jāuztur?

-    Ivanova kungs… Kā nāvessodam pakļautie cilvēki pēc tam tika apglabāti? Vai viņus sadedzināja? Piederīgie varēja piedalīties?

-    Nē. Viņi visi nakts laikā tika aprakti Jaunciema kapsētas atsevišķi izdalītā teritorijā. Piederīgajiem vēlāk tika paziņots par soda izpildi, viņi varēja saņemt notiesātā personīgās mantas, taču apglabāšanas vieta nekad netika izpausta.

-    Kāpēc?

-    īsti nezinu, taču acīmredzot tāpēc, lai cietušo piederīgie šo vietu kaut kādā veidā nezaimotu.

-   Tā tas varētu būt, - es pateicu un ātri paskatījos uz studijas lielo pulksteni. Bija laiks beigt. - Paldies jums, Ivanova kungs, par piedalīšanos mūsu pārraidē! Diskusija par vai pret nāves soda pielietošanu mūsu valstī droši vien vēl turpināsies gadiem ilgi, taču daudziem, varbūt pat lielākajai daļai tautas, jau tagad ir skaidrs - noziedzniekam jāsaņem atbilstošs sods izdarītajam noziegumam! Stipri šaubos, vai pirms divtūkstoš gadiem, kad sirmie jūdu priesteri jau Bībeles pirmajās lappusēs ierakstīja, iespējams, pasaules taisnīgākā likuma prasību - nāvi pret nāvi— būtu smagi kļūdījušies. Domāju, ka viņi tomēr bija gudri vīri. Katrā ziņā daudz gudrāki par mums.

12.

Ai z Jūrmalas priežu galotnēm saule lēnām ieripoja jūrā, un uzreiz šķita, ka uznākusi krēsla tā arī uz mūžīgiem laikiem apklās pasauli un cilvēku dzīves. Varbūt, ka tā arī notiks. Neviens vēl īsti nezina, vai tā noteikti būtu sliktāk. Kad tavas lūpas pieskaras manējām, mīlestiba izkausē naidu. Bet vai naids nevar būt karsts? Un mīlestība auksta? Droši vien. Iespējams ir viss. Varbūt vienkārši mēs visu nezinām. Bet es tomēr jau zinu

pietiekami daudz. Man droši vien tik daudz nemaz neklātos zināt.

Kāpēc psihiski slimie idioti nekad neraud? Kāpēc viņi nekad nejūtas nelaimīgi? Ļoti vienkārši. Viņi neko nezina. Pat ne tik daudz, ka viņi šai pasaulē eksistē.

Es sēdēju automašīnā un Majoros lēnām braucu pa Pilsoņu ielu. Apstājos un ilgi raudzījos uz jau pazīstamās noplukušās divstāvu vasarnīcas pirmā stāva logiem. Divi no tiem bija apgaismoti, un aiz aizkariem skaidri varēju saskatīt vairāku cilvēku mazkustīgas ēnas. Viena no tām noteikti piederēja Oskaram Tupiņam — cilvēkam, kurš savā laikā viszvēriskākā veidā bija mocījis un nogalinājis manu māti. Kāpēc tā nejauši sagadījās, ka es par to uzzināju? Es bez šīs patiesības varēju iztikt. Vai liktenis zināja, ko dara? Lokies kā gribi, cilvēku dzīvēs nekas nav noslēpjams. Viss tumšais ar laiku nāk gaismā. Es tikai nezinu, kāpēc? Lai es varētu atriebties? Lai beigu beigās uzvarētu Sods? Nāvi pret nāvi… Vai tas nav pats senākais mūsu pasaules taisnīguma postulāts?

Kāpēc cilvēki jūtas tik ļoti gandarīti, redzot vai uzzinot, ka ļauns noziedznieks tiek bargi sodīts? Vai šādā veidā no mūsu zemapziņas dzīlēm un skaidrā prāta izlaužas vēlme atriebties un iznīcināt ļaunumu, ja paši uz šādu iznīcināšanas aktu neesam spējīgi?

Bet vai šodien cilvēki priecāsies, uzzinājuši, ka taisnīgi ir atriebta padomju žurnāliste Daina Rāmiņa? Oskars Tupiņš taču ir pārliecināts, vai vismaz tagad izliekas esam pārliecināts, ka savā laikā vācu pusē pašaizliedzīgi un varonīgi karojis par Latvijas brīvību, lai gan patiesībā cīnījās par savas dzimtenes mūžīgu okupāciju! Bet pēckara gados ne mazāk varonīgi Latgales mežos slepkavoja neapbruņotus cilvēkus.

Šodien viņš ir varonis! Viņš taču nevienu nav kāvis! Viņš tikai ir sodījis boļševikus un viņu līdzskrējējus!

Man ne vienreiz vien šādiem cilvēkiem ir gribējies uzprasīt - vai cilvēka slepkavības politiska motivācija attaisno šāda veida noziegumus? Un, ja attaisno, kas tad vispār ir noziegums?!

Braucu tālāk. Automašīnas salonā no magnetolas skanēja jauka mūzika, un es mazliet nomierinājos. Pasaule ir pilna ar neliešiem un diemžēl nekad nebūs tā, ka visi izrādīsies labi.

Kāds vienmēr būs sliktāks vai krietnāks par tevi.

Es jau biju gatavs kļūt par atriebēju. Arī par tiesnesi un bendi. Izrādās, tas nemaz nav tik grūti, jāpiemeklē tikai kāds piemērots formāls politisks vai juridisks pamatojums. Mani nemocīja varbūt viens no vissarežģītākajiem cilvēces morāles, filosofijas un jurisprudences pamatjautājumiem - vai vainīga cilvēka nāve soda veidā kaut mazākā mērā tomēr atsver un kompensē otra, nevainīgā upura nāvi?

Kad iebraucu savas Asaru mājas pagalmā, bija jau satumsis, un gandrīz vai visi mājas logi mirdzēja spožās lampu gaismās. Tātad Ligita ir mājās un līdz ar viņu arī tās mīļākais Valdis Barkāns.

Ja jau es tobrīd biju sācis domāt par soda neizbēgamību un tā taisnīgumu, man gribot negribot apziņā atkal ar sprādzienam līdzīgu spēku uzliesmoja jau tūkstoškārt pašam sev uzdotais jautājums-vai Ligitai, beigu beigās, par viņas nodevību arī tomēr nepienāktos sods?

Izkāpu no automašīnas, lēni aizgāju līdz mājas ieejai un nepieklauvējis mēģināju atvērt durvis. Tas arī izdevās. Durvis izrādījās neaizslēgtas, un es iegāju iekšā.

Savādi, es rūgti nodomāju. Pašam savā mājā jānāk kā zaglim. Pilnīgi pieļāvu iespēju, ka Ligita man varētu arī neatvērt.

Šķērsojis plašo priekštelpu, iegāju istabā, no kurienes atskanēja sarunu troksnis. Tā kādreiz bija mūsu guļamistaba, Ligita arī tagad to turpina izmantot kā guļamistabu, istabas interjerā vienīgi nomainot gultas partneri…

Ligita mazliet vaļīgā pozā sēdēja uz dīvāna un skatījās televizoru. Bija jau pēcpanorāmas laiks un, ja nemaldos, rādīja gauži vājās austrāliešu filmas Hārvija Makhjū lāsts kārtējo sēriju.

„Kāds lāsts ir piemeklējis mani un tevi?" es nodomāju un auksti ieskatījos savas bijušās sievas sejā. Tā bija tikpat skaista kā vienmēr. Pat esot mājās, Ligita sevi kopa, kā dodamās uz randiņu vai operas pirmizrādi.

Valdis sēdēja pie galda un lasīja avīzi Diena. Acīmredzot savā biznesā bija tik ļoti aizņemts, ka darba laikā avizes lasīšanai brīvu brīdi nevarēja atrast.

Dzirdot atveramies durvis un tajās pēkšņi ieraugot parādāmies mani, abu sejās pavīdēja neslēptas bailes. Bet bija jau arī nopietns iemesls, kāpēc viņiem no manis vajadzēja baidīties. Turklāt es vēl izskatījos pēc tipiska reketieru brigadiera - rokās ādas cimdi, mugurā jauns (un ļoti dārgs!) ādas mētelis ar augšā uzcirstu apkakli, neapsegto galvu rotāja īsi, nedaudz sirmi mati, bet seju klāja lielas pārākuma sajūtas radīts auksts un mazliet nicīgs smīns.

-    Labvakar! - es nevērīgi palocīju galvu. - Ko tad jūs tā - šodienas lielo bandītu laikā neaizslēdzat durvis? Tā jebkurš var ienākt un…

-    Labvakar! - Valdis klusi atņēma sveicienu. - Paldies par atgādinājumu! Laikam patiešām lielajā steigā būšu piemirsis tās aizslēgt.

-    Nākamreiz, kad tu tik ļoti steigsies, pamēģini atcerēties arī to, ka tu šeit vispār nemaz nedrīksti ienākt! Un vēl mazāk tu te drīksti nakšņot! Šī māja, kā tev zināms, ir privātīpašums, saimnieks tevi šeit nav pierakstījis un Ligita vēl nav tava…

-    Ir! - Ligita itin priecīga iesaucās. - Valdis tagad ir mans oficiālais vīrs! Mēs pirms mēneša apprecējāmies, un pašlaik viņam šai mājā ir tādas pašas tiesības kā man!

-   To mēs vēl paskatīsimies, - es drūmi teicu. - Bet vispār - apsveicu! Lai jums abiem labi klājas! Ceru, ka tu, Ligit, šo savu vīru nekad nenodosi, un jūs abi nodzīvosiet skaistu un laimīgu mūžu!

-   Tā arī būs! - Ligita diezgan izaicinoši uz mani paskatījās un ātri no puszvilus stāvokļa piecēlās sēdus. Šajā mirklī viņa izskatījās tikpat lepna un nepieejama kā Anglijas karaliene. - Kāpēc atnāci, par to iepriekš nepaziņojis?

-    Ierodoties savās mājās, man neviens par to nav jāinformē, - es atbildēju. - Vismazāk jau tevi, Ligit.

-    Iespējams, — Ligita piekrita. — Taču tu pašlaik atrodies manā dzīvoklī. Manā guļamistabā!!! Kas tevi te sauca?!

Es atkal dzēlīgi pasmīnēju un iesēdos vienā no mīkstajiem atpūtas krēsliem.

-   Ja tu būtu bijusi gudra, tad tā nejautātu un vispār sēdētu rāma un klusa! Bet tu, Ligit, esi dumja kā cepta zoss! Turklāt vēl emocionāli tik uzlādēta, ka tas tev var atnest tikai lielas nepatikšanas. Labākajā gadījumā.

-    Bet sliktākajā? - Ligita ātri un izaicinoši prasīja. - Sitīsi nost?

-   Es par to vēl padomāšu, - sacīju un ar savu drūmo skatienu dziļi ieurbos Ligitas sejā. Viņai mugurā bija īsi, melni svārciņi un spilgti sarkana blūzīte ar tik dziļu izgriezumu, kas gandrīz pilnībā atsedza viņas kuplās krūtis. Ligita izskatījās ne tikai skaista, bet arī uzkrītoši seksīga. Kā parasti. Laiks viņai tā pa īstam vēl nebija ķēries klāt, un viņa izskatījās fiziskās mīlestības tikpat kāri alkstoša, kāda bija pirms sešiem gadiem. Citādi, šķiet, nemaz arī nevarēja būt. Pārliekā seksualitāte bija Ligitas patiesā un varbūt arī dziļākā fizioloģiskā īpatnība, kas viņu parasti darīja laimīgu, taču neizslēdzu iespēju, ka dažreiz arī nelaimīgu. Par šo brīnišķīgo dabas dāvanu daudzas sievietes Ligitu varētu apskaust, bet vīrieši justies apmierināti. Kā droši vien arī bija.

Vai tad es pats ar viņu kādreiz nebiju laimīgs?

Un kā vēl!

Bet tagad sēžu viņai iepretim, skatos uz viņas mākslinieciski daiļi izgleznoto seju, pievilcīgo augumu, slaidajām kājām un domāju, vai es patiešām viņu varētu nosist? Pēkšņi atcerējos, ka tieši vakar laikrakstā Likuma Vārdā izlasīju plašu rakstu par šariata (islama) tiesām mūsdienu Čečenijā. Tur tagad ar noziedzniekiem un laulību pārkāpušām sievām ilgi neceremonējoties. Slepkavas publiski tiek nošauti vai arī viņiem ar īpaši tikai šim nolūkam izkaltu nazi pārgriež rīkli. Bet neuzticīgās sievas dzīvas iešujot brezenta maisā un iemetot kalnu upē vai arī kā divtūkstoš gadus atpakaļ piesien pie staba un nomētā ar akmeņiem. Loti vienkārši. Lai gan patiesībā neviena laulības pārkāpēja tādu sodu tomēr nav pelnījusi. Galu galā, šo sieviešu miesa pieder tikai viņām pašām un katra ar to var rīkoties, kā to atrod par labāku esam. Taču Ligita…

Es viņas laulības pārkāpumu piedodu un, nedaudz piepūloties, zināmā mērā to varu pat attaisnot. Bet viņa mani nekrietni nodeva! Varbūt pat garīgi nogalināja! Tagad Ligitai vismaz vajadzēja būt laipnai un pazemīgai, bet viņa ir lecīga un izaicinoši nekaunīga!

-   Valdi! - es pagriezos pret vīrieti, kurš, izdzirdis manu skaļo uzsaucienu, manāmi satrūkās. - Ja tas tevi pārāk neapgrūtinātu, varbūt tu aizietu uz otru istabu? Es ar Ligitu gribu parunāties divatā!

-     Vai tad jūs jau pagājušoreiz par visu neizrunājāties? - Valdis izbrīnījies prasīja un lēnām cēlās kājās.

-   Nē! - Ligita spēji iekliedzās. - Es tevi lūdzu! Paliec! Neatstāj mani vienu! Lai viņš runā ar mums abiem!

Man principā bija vienalga. Es tikai kārtējo reizi nicīgi pasmīnēju un tā arī nesapratu, kāpēc Ligitai ir tik krasi noraidoša un atklāti naidīga attieksme pret mani, lai gan viņai vēl joprojām neko sliktu nebiju izdarījis. Bet nu beidzot kaut kas tomēr būs jāizdara, es domās nolēmu. Protams, neko īpaši ļaunu, bet neko arī labu.

-    Vari palikt! — es Valdim pamāju ar roku, un viņš apsēdās. Tad pagriezos pret Ligitu. - Bet tu izslēdz televizoru!

Ligita paklausīja. Viņa televizoru izslēdza un tāda kā nobijusies klusi atgriezās savā iepriekšējā vietā.

-    Kas tālāk? - viņa painteresējās.

Dažus brīžus klusēju, tad bargā balsī sacīju:

225

-     Es gribu, lai jūs abi no manas mājas pēc iespējas ātrāk pazustu! Zinu, ka pagaidām likums stāv jūsu pusē. Manu rīcību ierobežo noteiktā septiņu gadu īrnieku tiesību nodrošināšanas norma. Es tevi, Ligit, ne šodien, ne arī rīt diemžēl likumīgi nevaru tā vienkārši izsviest no šejienes laukā. Man tev pretī jādod vai nu līdzvērtīgs dzīvoklis, vai arī jāizmaksā adekvāta naudas kompensācija. Bet man tevi ir jāapbēdina. Tu nedabūsi ne vienu, ne otru! Tu vispār nedabūsi neko! Es jums abiem pārceļošanai uz Rīgu vai Preiļiem atvēlu vienu nedēļu! Sapratāt? Pa šīm septiņām dienām jūs mierīgi savāksiet savas mantiņas un beidzot izgaisīsiet

',6 — 382

gan no šīs mājas, gan manas dzīves. Tu jau zini, Ligit, - tev uz ielas nebūs jāpaliek. Tavai mātei Rīgā, Ģertrūdes ielā, pieder liels trīsistabu dzīvoklis. Tāpēc no manis negaidi ne naudu, ne citu dzīvokli! Tu un tavs draugs, protams, tūlīt var iebilst, ka tā tās lietas tomēr netiek kārtotas. Man, izpildot likuma prasības, vispirms noteikti vajadzētu griezties tiesā, un tikai tā var noteikt… Tas viss ir pareizi. Bet es nevaru tik ilgi gaidīt. Tāpēc jums šīs telpas ir jāatstāj ātri un labprātīgi!

-Vai jūs gadījumā nejokojat?-Valdis, nepatīkami pārsteigts, prasīja.

-   Viņš ir sajucis! — Ligita iesaucās. - Vai tu tiešām, Harald, kaut uz mirkli varēji iedomāties, ka mēs patiešām tā arī darīsim? Tā vienkārši tevi tūlīt paklausīsim, paņemsim savas mantiņas un aiziesim?!

-   Tieši tā, — es apliecināju. — Jūs paklausīsiet, savāksiet savas mantiņas un aiziesiet.

-    Par baltu velti?! - Valdis asā balsī iekliedzās.

-   Es tavu izbrīnu un varbūt pat sašutumu pilnīgi saprotu, — teicu un, neprasot atļauju, aizsmēķēju cigareti. - Tu esi biznesmenis, visus darījumus pieradis kārtot tikai ar naudas palīdzību, bet es savukārt savas dzīves pēdējos gados gandrīz vai visas darīšanas esmu pieradis risināt ar spēka palīdzību. Un tici, Valdi, arī šoreiz mans spēks būs stiprāks par tavu naudu.

-    Vai tie ir draudi? — Valdis prasīja.

Sevī dziļi rāvu mazliet rūgtos cigaretes dūmus, un man bija sajūta, it kā mēģinu norit visu, kas mani kādreiz ir saistījis gan ar Ligitu, gan viņas nodevību.

-   Jā, Valdi, tu esi sapratis pareizi, - es apliecināju. - Ja jūs neaiziesiet paši, es jums radīšu tādus apstākļus, ka jūs būsiet spiesti aiziet.

-   Es sapratu, - Ligita, pagriezusies pret Valdi, sacīja. - Ko tu gribi no cilvēka, kurš piecus gadus nosēdējis cietumā kopā ar visādiem slepkavām un laupītājiem! Tagad pats kļuvis bandīts.

Es jau kuro reizi tovakar rūgti pasmīnēju un atkal sāku sevi nicināt par to, ka kādreiz šo sievieti biju tik neprātīgi mīlējis.

- Es neesmu bandīts, - sacīju. - Kā tu zini, es strādāju televīzijā par žurnālistu, tā ir mana profesija un man par to maksā labu algu. Bet kas attiecas uz bandītiem… Neslēpšu, ka man personiski ir pazīstami lielākie Latvijas kriminālās pasaules dūži… Gan tie, kas vēl sēž, gan tie, kuri, ja es viņiem to palūgšu, dažreiz var tepat pastaigāties gar manu māju un, satiekot vai nu tevi, Valdi, vai arī tevi, Ligit, ar jums tā draudzīgi aprunāties… Kādas šādai sarunai varētu būt sekas, negribu pareģot, taču domāju, ka nekas patīkams jūs negaida.

Ligita uz mani skatījās ar smagi ievainota zvēra acīm.

-   Harald Vinter! - viņa nicīgi iesaucās. - Zemu gan tu esi kritis! Tā vien šķiet, ka tu pats nemaz to neapjēdz, cik nožēlojams esi kļuvis!

-   Nē, Ligit, es to apjēdzu, - atbildēju. - Es saprotu, ka tas, ko nupat pateicu un ko esmu gatavs pret jums uzsākt, nekas labs nav. Ar to man nebūtu ko lepoties. Viss pareizi, Ligit. Bet tu stūrgalvīgi negribi atcerēties, ka, laužot man reiz doto vārdu, pārkāpjot zvērestu un mani nekrietni nododot, arī tu neesi pacēlusies nekādos gara augstumos. Tu daudz agrāk par mani kļuvi vairāk nekā nožēlojama un nokriti tik zemu, ka sievietei vispār vairs zemāk nav kur krist…

-   Varbūt tomēr iztiksim bez savstarpējiem apvainojumiem un draudiem? - Valdis mēģināja situāciju risināt daudz maz mierīgākā ceļā. - Varbūt tomēr šo konfliktu varam nokārtot savstarpējas sapratnes garā?

-    Ko tu ar to domā?

-  Vai tiešām mēs visi trīs nevaram atrast kaut kādus savstarpēji pieņemamus kompromisus?

-  Nē! - Ligita spēji iesaucās, un tagad viņas acis uzbudinājumā mirdzēja vēl spožāk. - Nekādus kompromisus! Tu mūs no šejienes nevari izlikt! Pēc divtūkstoš pirmā gada, varbūt. Bet, ja tu mums sāksi draudēt…

-    Esmu jau sācis.

-    Un ļoti slikti! Es sākšu draudēt arī tev!

-    Atjēdzies! Ar ko?!

-Ari tu laikam esi piemirsis, ka esmu žurnāliste un strādāju Latvijas televīzijā! Un kādā no saviem raidījumiem… Un kādā rakstā, ko publicēšu presē… Es visiem darīšu zināmu, ka tu esi bijušais cietumnieks! Ka par dzērumā nobrauktu bērnu esi piecus gadus pavadījis ieslodzījumā! Un tāds cilvēks mums tagad lasīs morāli?! Katru nedēļu, sataisījis nopietnu ģīmi, no televizoru ekrāniem sabiedrībai stāstīs par mūsu valsts likumiem un pilsoņu pienākumiem būt godīgiem un kristāltīriem?! Jāsmejas! Tevi tūlīt izmetīs no darba! Un tieši tu, Harald, tu, ja gribēsi tur palikt, televīzijas studijā varēsi mazgāt grīdas, nevis es! Vēl vairāk! Tu nedrīkstēsi darīt pat to! Un zini, kāpēc? Tāpēc, ka es sabiedrības acīs tevi morāli iznīcināšu gan kā žurnālistu, gan kā cilvēku! Ne tikai ar publicitāti par tavu noziedzīgo pagātni, ko viena daļa cilvēku tev arī varbūt varētu piedot, bet es nākšu klajā ar vēl vienu publisku paziņojumu, pēc kura tu piedošanu vairs nevarēsi gaidīt ne no viena!

Stipri izbrīnījies skatījos uz Ligitu un nekādi nespēju iedomāties, ko viņa ir sadomājusi darīt.

Rūgti iesmējos.

-    Kādu nelietību tu atkal esi iecerējusi?

-   Nelietis esi tu! - Ligita skaļi atbildēja. - Tu! Es visai Latvijai darīšu zināmu, ka esi bijušais čekas aģents! Jā, jā! Tu esi čekas maisos! Slepenais aģents ar segvārdu Edmunds\ Stukačs! Un, kā jau teicu pirmīt, ja kāds tev vēl varētu piedot tavu kriminālo pagātni, tad šo pagātni tev jau nepiedos neviens īsts latvietis! Neviens! Dzirdi? Tu kļūsi nicināms un turpmāk savu maizīti varēsi pelnīt smagos meža darbos vai stacijas tunelī ubagojot!

Mani Ligitas teiktais īpaši nepārsteidza. Es pats, nelabu aizdomu mākts, pirms kāda laika biju aizgājis uz Totalitārā režīma dokumentēšanas centru un, nepatīkami pārsteigts, saņēmis oficiālu šīs iestādes izsniegtu izziņu, ka patiešām atrodos maisā, esmu reģistrēts kā bijušās Valsts drošības komitejas ārštata darbinieks ar segvārdu Edmunds. Savervēts 1987. gada sākumā.

Atcerējos, ka pirms tam mani 1981. gadā un 1985. gadā cilvēks, kurš visiem atklāti bija pazīstams kā Valsts televīzijas un radio Drošības komitejas kurators, mani patiešām arī mēģināja oficiāli savervēt par savu aģentu. Taču, tā kā tas nozīmēja kaut ko rakstīt vai slepeni ziņot par saviem darba kolēģiem, ļoti asā veidā kategoriski atteicos. Pat tagad īsti nezinu, kāpēc viņš mani toreiz tik neatlaidīgi mēģināja pierunāt un, kā izrādās, 1987.gadā arī sekmīgi savervēja! Vai tas bija manas mātes, vai arī manu aktuālo radio un televīzijas raidījumu dēļ, kur nesaudzīgi cīnījos pret mietpilsonību, pret ierāvējiem, valsts mantas izsaimniekotājiem, spekulantiem un morālo normu pārkāpējiem, pret kuriem toreiz nostājās un ko asi nosodīja arī oficiālā partijas ideoloģija?

1987. gada sākumā, kad jau pilnā sparā gāja vaļā Gorbačova pasludinātā perestroika un atklātība; kad Valsts drošības komiteja jau vairs tik stingri nesekoja katram valsts iedzīvotāja solim, kad visi jau varēja diezgan brīvi izteikties un pat atklāti kritizēt vienīgās partijas darbību un politiku, man ar šo Drošības komitejas darbinieku iznāca trešā saruna. Atcerējies mūsu iepriekšējās tikšanās reizes, šoreiz viņš mani nemaz nevervēja. Drošībnieks tikai sīki izprašņāja, ko es domājot par jaunajām partijas ideoloģiskajām nostādnēm, par valdības darbību un ko par to visu domājot mūsu redakcijas kolektīvs? Atbildēju, ka par partijas pasludināto jauno kursu, par zināmu cenzūras atslābumu un vispār par jau krietni vien samanāmo brīvības vējiņu es kā pilsonis un ideoloģiskais darbinieks tikai priecājos! Un apsveicu!

«Bet kā jauno partijas politiku uztver pārējie redakcijas darbinieki?» viņš prasīja. Un es atbildēju: «Tāpat - ar sajūsmu!»

Pēc tam viņš uzprasīja, vai ar mani vēl kādreiz varētu aprunāties? Es atbildēju, kāpēc gan ne, piebilstot, ka viņš varēs, ja tas viņu interesēs, uzzināt vienīgi manas personīgās domas par valstī notiekošo, bet nekādā ziņā ne citu cilvēku uzskatus.

«Labi,» viņš teica, «es jau tāpat visu zinu, ko jūs katrs ne tikai runājat, bet arī domājat!»

Ar to arī saruna beidzās. Taču izrādās, ka tagad viss tā pa īstam tikai sāksies! Drošības komitejas darbinieks, kurš toreiz kūrēja Valsts televīzijas un radio komiteju, mani savos grāmatvedības papīros tomēr bija reģistrējis kā savervētu aģentu!

Tas bija pretīgi un no viņa puses Joti negodīgi, taču tā kā es viņam ne par vienu cilvēku nebiju pateicis neko sliktu un mana sirdsapziņa arī pa šo līniju bija absolūti tīra un neaptraipīta, es diezgan ātri nomierinājos un vairs īpaši neuztraucos. Galu galā, tas man bija (kā, starp citu, arī agrāk) diezgan vienaldzīgi, ko par mani var domāt atsevišķi cilvēki vai sabiedrība kopumā. Taču nepatīkami tas tomēr bija. Vēl vairāk! Ja šis savervēšanas fakts kaut kad nonāks atklātībā, man nomazgāties būs tikpat kā neiespējami. Es varēšu stāstīt vai skaļi izkliegt savu patiesību uz katra ielas stūra katram pretimnācējam, vienalga, neviens man neticēs! Es viņu acīs un apziņā tā arī uz mūžīgiem laikiem palikšu kā cilvēks, kurš savā laikā ir sadarbojies ar čeku!

Gribēju piecelties un Ligitas skaistajā ģīmītī no visa spēka ietriekt dūri. Taču savaldījos, atkal aizsmēķēju cigareti un nicīgi viņu noskatīju no galvas līdz kājām.

-    Tas būs ļoti negodīgi, — es pateicu.

-    Un tu vēl runā par godīgumu? - Ligita sašutusi kliedza. - Bet mūs izlikt uz ielas ir godīgi?!

-    Tev uz ielas nav jāpaliek, - es atgādināju.

-    Nekas tev nesanāks! - Ligita atcirta. — Mēs šeit paliksim līdz septiņu gadu termiņa beigām, tas ir, līdz divtūkstoš pirmajam gadam, bet pēc tam tiesāsimies! Taču, ja tu kaut vēl vienu reizi šeit ieradīsies ar tik nekaunīgu un nelikumīgu prasību, es izdarīšu to, ko nupat apsolīju! Es tevi izgaismošu un visi uzzinās, ka esi bijis čekas aģents!

-    Kā tu to vispār uzzināji? - es painteresējos. - Šāda veida informācija, ja nav speciāla iemesla un atļaujas, pagaidām publiski nekādi nav izpaužama un jebkura cilvēka piederību čekas aģentu pulkam var noteikt tikai tiesa.

Ligita iesmējās. Tie bija skaisti, skali un ļoti patīkami sievietes smiekli. Tā parasti smejas uzvarētāji.

-   Es taču esmu žurnāliste, - Ligita atgādināja. - Man visur ir pazīšanās un nav tādas vietas, kur es nespētu dabūt sev vajadzīgo informāciju!

-Tu vienkārši esi brīnišķīga! - es pateicu. - Brīnišķīga neliete!

-    Jā! Lai tā būtu! No tā man ne karsts, ne auksts!

-    Man tāpat, Ligit! Ne karsts, ne auksts, vienīgi…

Piecēlos, lēnām šķērsoju istabu un nostājos apmēram sola

attālumā no sievietes, kura man kādreiz ar savu skaistumu, izturēšanos un seksuālo temperamentu bija izraisījusi vājprātam līdzīgu sajūsmu un mīlestību, bet drīz vien ar savu nekrietno nodevību bija tik stipri atvēsinājusi, ka salstu vēl šodien.

-    Ligit, - es klusi, gandrīz vai lūdzoši teicu. - Kaut vienreiz dzīvē mazliet atdzesē savas asinis un sāc domāt nevis ar vagīnu, bet gan savām smadzenēm! Tava spītēšanās neko nedos! Viss notiks tā, kā to gribēšu es! Līdz šim tev neko sliktu neesmu izdarījis un īsti nesaprotu, kāpēc tu tik slikti izturies pret mani. Lai gan jebkurš psihologs to droši vien izskaidrotu diezgan skaidri - tava asā un visai pretīgā šodienas izturēšanās un attieksme pret mani vienkārši ir tavas vainas apziņas izraisīta aizsargreakcija pret maniem iespējamiem pārmetumiem par tavu neuzticību. Zemapziņā tu saproti, ka esi vainīga, ka esi, tautas valodā runājot, pēdējā mauka, bet to visu mēģini noslēpt aiz uzspēlētas bravūras, ar izaicinošu izturēšanos, atklātiem draudiem un pat šantāžu. Bet tev nekas no tā neiznāks! Es garantēju. Cilvēki, kuri tā dara un ar skaļas šantāžas palīdzību mēģina kaut ko sasniegt, bieži apklust uz visiem laikiem… Neaizmirsti, ka bez manis tepat vien netālu no tevis ir vēl daži cilvēki, kuri alkst tev atriebties daudz stiprāk nekā es! Tā ir tavas vainas dēļ bojā gājušā bērna māte Māra, viņas brālis un pārējie radinieki! Negribu tevi baidīt, bet visai iespējams ir tas, ka kādu vakaru tavs skaistais purniņš tiek apliets ar sērskābi vai kādu citu ķīmisku vielu un tu nekad vairs pie televizora ekrāna netiksi klāt! Un tavam draugam Valdim kādu dienu var uzsprāgt lepnais Mersedes limuzīns, un vispār viņa firma var īsā laikā izputēt! Man nav jāstāsta, kā tās lietas notiek, bet tās notiek gandrīz vai katru dienu. Tā kā esiet gudri, klusi un mierīgi. Citādi vēl var iznākt, ka tavs Valdis stāvēs uz ielas stūra ar izstieptu roku, bet tu kļūsi par stacijas ieleni. Par vislētāko no lētākajām - viena ātra kniebiena un spļāviena vērta. Tik vien, Ligit. Atklāti sakot, tu jau šodien neko vairāk nemaksā…

Pagriezos, atkal lēnām šķērsoju istabu, atvēru durvis un izgāju laukā. Pēc tam pagāju garām savai automašīnai un pa smilšaino ieliņu aizgāju līdz jūrai. Tā, apsegusies ar nakti, izskatījās vēl nekad neredzēti melna un draudīga.

Kā jebkura cilvēka dzīve. Nekad nevari zināt, kāds spēcīgs vilnis, atvars vai straume tevi pēkšņi satvers, ieraus sevī un, ja būsi vājš, iznīcinās vai vismaz padarīs uz visu mūžu nelaimīgu.

13.

Sajūta bija vairāk nekā riebīga.

Māja beidzot tika atbrīvota no visiem tās iedzīvotājiem un tagad stāvēja tukša kā izlaupīta.

Dzīvību šajā mājā vēl uzturēja vienīgi mana elpa un soļi.

Vēl pavisam nesen biju pārliecināts - ja tas reiz notiks, ja savā mājā atkal varēšu dzīvot viens, es noteikti būšu laimīgākais cilvēks pasaulē. Bet, kad tas patiešām arī notika, no laimes sajūtas nebija ne vēsts.

Apakšstāvs stāvēja tukšs kā kapliča pēc bērēm. Ligita ar Valdi sev līdzi bija paņēmuši pat visas manas vecās grāmatas - Hemin- gveja, Viļa Lāča, Džeka Londona, Aleksandra Čaka un Balzaka kopoto rakstu sējumus. No pamestajām istabām visapkārt virmoja savādi auksts un mazliet atbaidošs klusums. Vienu brīdi radās sajūta, ka šis klusais tukšums kā slapja un netīra grīdas lupata man cieši pielīp pie sejas, ķermeņa un dvēseles un sāk žņaugt tik spēcīgi, ka gandrīz vai skriešus izskrēju laukā un ātri uzkāpu otrajā stāvā.

Arī no turienes Dzintra vai nu savas skopulības, pieraduma vai nepieciešamības dēļ tāpat bija izvākusi visas mēbeles, vienīgi gala istabā nez kāpēc atstājot pie sienas plauktu, uz kura stāvēja liela kristāla vāze ar divdesmit piecām sakaltušām rozēm. Es nesapratnē paraustīju plecus un tikai pēc krietna brīža beidzot apjēdzu, ka tās taču ir tās pašas divdesmit piecas baltās rozes, kuras es Dzintrai uzdāvināju mūsu kāzu dienā…

Nesteidzoties piegāju pie loga. Jūrā atkal lēnām slīka milzīgi liela sarkana saule, visa padebeša mala izskatījās kā asinīs iemērkts palags, un mani negaidīti pārņēma drausmīga, visas domas un dvēseli stindzinoša vientulības sajūta. Tā bija tik spēcīga, ka ļoti gribējās vai nu piedzerties, vai arī izdarīt pašnāvību.

No visa spēka iekrampējos loga palodzē, aizvēru acis un skali čukstēju: - Saņemies, Harald, saņemies, veco zēn, un tieci šim mirklim pāri! Pēc tam būs labi! Pēc tam tu atkal varēsi justies kā uzvarētājs, tu atkal būsi stiprāks par tiem dzīves apstākļiem, kurus tev sagādāja daži kādreiz ļoti tuvi cilvēki, bet kurus zināmā mērā sev sagādāji arī pats. Savaldies un esi mierīgs! Atceries - tava spēja savaldīties un palikt mierīgam pat ļoti kritiskās situācijās, ne vienreiz vien ir pat izglābusi tavu dzīvību! Taču kāpēc es, nolādētais, toreiz nespēju savaldīt savas jūtas pret Ligitu, kad viņa, izmisusi un nelaimīga, sauca mani palīgā?

Kāpēc es paklausīju?! Kāpēc tajā mirklī nespēju būt kurls un bezjūtīgs? Kāpēc es tomēr skrēju palīgā? Kas man nāca palīgā toreiz drūmi svinīgajā tiesas zālē, klausoties netaisno tiesas spriedumu vai smirdošajā cietuma kamerā, kad mani uzreiz aplenca četrpadsmit naidīgi purni?

Kas man palīgā nāks tagad, kad mani grib nogalināt auksta vientulība?

Es te varētu kliegt līdz balss aizsmakumam. Es varētu saukt palīgā kaut visu pasauli, tik un tā neviens neatnāks. Ja nu vienīgi atskries kāds noplucis suns.

Aizsmēķēju cigareti, noskumis raudzījos vakara krēslā un atcerējos dienu pirms nedēļas, kad sēdēju restorāna Rīga bārā, kuru kādreiz larviešu radošās inteliģences pārstāvji nez kāpēc bija iesaukuši par Skapi , un, drūma garastāvokļa nomākts, lēnām dzēru slaveno grieķu konjaku Metaxa .

No kādreizējās vienmēr jautrās un gaišās Skapja noskaņas šeit vairs nebija ne smakas. Gluži tāpat kā nekas pašlaik manā mājā nebija palicis pāri no iepriekšējās dzīves. Vienīgi skumji smeldzīgas atmiņas, kas, diemžēl, gluži kā šī puskrēslā tītā telpa, neradīja ne mazāko siltuma sajūtu.

Pie dažiem galdiņiem sēdēja vairāki atlētiska auguma puiši ar īsi apgrieztiem matiem un mobilajiem telefoniem rokās, bet pie viņu sāniem smēķēja un smējās spilgti izkrāsojušās un ļoti īsos bruncīšos apģērbtas meitenes.

Pēc kāda laika, acīmredzot tikai tagad telpas puskrēslā mani ieraudzījis, pie manis pienāca slavenais Jūrmalas bandīts Radža - pusčigāns, puslatvietis, ar kuru kādreiz pamatskolā biju mācījies vienā klasē, bet daudz vēlāk cietumā divus gadus pavadījis vienā kamerā.

-   Sveiks, Hari! - Radža sveicināja, paspieda roku un apsēdās blakus. - Nupat tikai tevi pamanīju. Te ir tik tumšs, ka tepat uz vietas varētu arī drātēties .

-    Vai tās ir prostitūtas? - ar galvu pamāju uz sieviešu pusi.

-     Zināmā mērā, - Radža atbildēja. - Kā katrs tās vērtē. Varbūt kādu gribi? Es tev tūlīt vienu uzdāvināšu.

-    Kā jebkuru lietu?

-Jā. Kā šo cigarešu paciņu vai spoži mirdzošu pelnu trauku.

-    Paldies, Radža, nevajag.

-    Vai tevi atpakaļ paņēma sieva? Nu, tā Ligita?

-    Viņa ir apprecējusies ar citu.

-    Baigā maita, vai ne?

-    Tādas diemžēl viņas ir visas.

-    Manējā gan mani sagaidīja.

-    Tad tev ir laimējies.

-    Ar ko? Ar uzticīgu sievu?

-    Ar ko tad vēl?

-Jāsmejas! Viņa ir uzticīga tikai tāpēc, ka no manis šausmīgi baidās. Skaidri zina - ja kaut kas tāds notiktu, es viņai tūlīt pārgrieztu rīkli!

-   Tad kāda velna pēc tev vispār tāda sieviete ir vajadzīga? - nesapratnē jautāju.

-    Katram normālam vīrietim ir jābūt sievai, - Radža atbildēja.

-    Tad es laikam esmu nenormāls, - sacīju. - Man nekad vairs nebūs nevienas sievas.

-    Nez, vai vienas maukas dēļ…

-    Nē, Radža, ne vienas. Es tagad sievietes spēju vienīgi nīst.

-    Un stulbi dari! Atkārtoju - nav vērts vienas maukas dēļ…

-    Tu neko nesaproti. Ligita nav mauka. Viņa vienkārši ir pēdējā sterva!

-    Vai tas nav viens un tas pats?

-    Maukas ir nesalīdzināmi vērtīgākas. Viņas var pat mīlēt. Bet stervu var tikai nosist. Neko citu viņas nav pelnījušas.

-    Varbūt tev ir taisnība, - Radža domīgs teica. - Nestrīdos. Kur palika tā Māra, kuru mēs toreiz vasaras sākumā meklējām?

-    Nezinu, - es meloju. - Kā tu pazīsti viņas brāli?

-     Nejauši iepazināmies slēgtā pasākumā, ko kādā no bijušajām valdības vasarnīcām rīkoja dažas cienījamas personas.

-    Biezie?

-   Autoritātes stāv nesalīdzināmi augstāk par visiem biezajiem!

-    Par tevi es vēl neko nesaku, bet kā tādā gadījumā tur varēja gadīties Māras brālis Džokijs? Neticu, ka tas ir viņa īstais vārds.

-    Tā ir iesauka, atvasināta no vārda Džons. Bet Džons savukārt ir atvasināts no vārda Jānis. Skaidrs?

-    Kāpēc viņam ir kļička ? Viņš ir kādā bandā?

-    Gandrīz. Džokijs ir miesassargs kādai ļoti cienījamai autoritātei.

-    Kāpēc?

-     Tāpēc, ka viņš ir vairākkārtējs godalgoto vietu ieguvējs Eiropas čempionātos džudo cīņā, bet tagad ar panākumiem startē kikboksa sacensībās. Smagajā svarā. Joki mazi. Viņš ir labi uztre- nējies. Padomju laikā dienējis specnazā .

-    Vai tu zini, ka viņa tēvs ir viens no mūsu Augstākās tiesas tiesnešiem?

-    Zinu gan. Par ko tu brīnies?

-    Par to arī brīnos.

-    Atklāti sakot, mazliet jocīgi jau tas iznāk. Taču, ja atceramies sešdesmito gadu hipijus… Viņi gandrīz vai visi, it sevišķi Amerikā, nāca no ļoti bagātām un respektablām buržuā ģimenēm. Vecāki bija inteliģenti un ieņēma augstus amatus valsts iestādēs, firmās un valdībā. Domāju, ka arī Džokijs izrāda kaut kādu protestu pret pastāvošo mūsu birokrātisko ierēdniecību, tiesu un valdošo bagātnieku šķiru.

Labu laicii.iu klusēju. Nesteidzoties ielēju glāzē konjaku un to piestūmu pie Radža rokas.

-    Iedzer!

Radža glāzi izdzēra tukšu un apēda vienu sviestmaizīti.

-    Paldies! Labi dzīvojam?

-    Nesūdzos.

-    Dzirdēju, ka tu tagad bieži uzstājoties televīzijā un lamājot bijušos zekus. Vai tā ir?

-    Ne gluži. Es patiešām bieži uzstājos televīzijā, bet nevienu nelamāju. Tikai šad tad izsaku savas domas par mūsdienās tik bieži sastopamo nepamatoto vardarbību.

Radža iesmējās.

-    Vai tad ir arī pamatota vardarbība?

-    Nesmejies! - es teicu. — Tu to zini simtreiz labāk par mani.

-    Zinu gan, - Radža piekrita. - Neviena sabiedrība, sākot jau ar senajiem ēģiptiešiem, nekad nav spējusi iztikt bez valsts varas varmācības pret savu tautu. Zagts, laupīts un slepkavots ir vienmēr. Tas diemžēl turpināsies, kamēr vien uz šīs zemes dzīvos cilvēki.

-    Tu domā, šie netikumi cilvēkos ir jau iedzimti?

-    Domāju gan. Visiem! Vienīgi ne visiem tie atklājas. Taču piemērotos vai ekstremālos apstākļos… Jebkurš cilvēks var kļūt slepkava. Un par to nemaz nevajag šausmināties. Tā ir dabiska lietu kārtība.

-    Iespējams, - domīgs piekritu un arī iztukšoju glāzi.

-    Zini, pagājšonedēļ man nomira māte, - Radža negaidīti pateica.

-    Jūtu tev līdzi, - klusi sacīju. - Viņa tev bija laba.

-    Kur nu atrast vēl labāku! - Radža iesaucās. - Divpadsmit bērnu! Jūrmalā laikam nebija nabadzīgākas ģimenes par mūsējo. Bet tas, Harald, mūs tikai rūdīja. Es nemaz nežēlojos. Nezinu, vai tas ir labi vai slikti, bet es jau sen vairs nepazīstu tādas jūtas kā līdzcietība, žēlums, mīlestība… Man tie ir tikai tukši vārdi.

tU ' i*

Es zināju un zinu savu likteni. Dzimšanas dienā, kad man palika sešpadsmit gadi un es saņēmu pasi, māte man mājās izlika kārtis. Kā šodien atceros - gandrīz melnās vien bija. Māte tā arī pateica - tev, dēls, nekad nebūs bērnu, tev nebūs laimīgas dzīves, tu ilgus gadus pavadīsi drūmā kroņa mājā, līdz kādā naktī mirsi vardarbīgā nāvē… Viss iznāk pareizi. Vienīgi ceru, ka šī vardarbīgā nāve mani pārsteigs sirmā vecumā.

-    Radža… — es teicu un dziļi ieskatījos viņa ogļu melnajās acīs. - Diez vai. Varbūt vienīgi tad, ja tu kardināli izmainīsi savu dzīvi.

Radža paskatījās uz mani.

-    Tikai nāve spēj kardināli izmainīt cilvēka dzīvi, - viņš dobjā balsī pateica. — Viss pārējais… Nelaimīga vai ļoti laimīga mīlestība, vientulība, nabadzība un pat kādā nelaimes gadījumā radies fizisks kroplums būtībā mūsu dzīves pamatus neskar. Tas viss vienīgi var izmainīt mūsu domāšanu, bet cilvēka mūžs tik un tā būs tieši tāds, kādu to paredzējis mūsu liktenis. Atkārtoju - dzīvi kardināli izmaina vienīgi nāve.

Labu laiciņu klusēju. Aizsmēķēju cigareti. Pavēroju zāli. Tad pagriezos pret Radžu.

-     Zini, veco zēn, - klusi teicu. - Es atradu savas mātes slepkavu.

Radža neslēpa izbrīnu.

-Ja mani atmiņa neviļ… Tev jau vispār nemaz mātes nebija!

-    Vai esmu nokritis no debesīm?

-    Tā dažreiz izskatās.

-    Māte tika nogalināta piecdesmit pirmajā gadā, kad vēl nebiju sasniedzis trīs gadu vecumu. Es viņu tikpat kā neatceros.

-    Kas viņu nobeidza?

-     Māte bija žurnāliste, rakstīja par to, kas notiek laukos. Kolhozi, cīņa par ražu, cīņa par saimniecisko plānu izpildīšanu, cīņa ar kosmopolītismu, cīņa pret ideoloģiskajiem pretiniekiem un nacionālistiem. Viņu nošāva toreizējie meža brāļi.

-    Jūtu tev un viņai līdzi. Agrāk tu to nezināji?

-    Tikai pašu nonāvēšanas faktu. Sīkumus nē.

-    Ko domā darīt?

-     Neesmu vēl izlēmis. Šodien tas bandīts skaitās varonis. Pretošanās kustibas dalībnieks, iznīcinot komunistus, cīnījies par Latvijas brīvību…

-    Māte bija partijniece?

-    Nē. Viņa strādāja partijas avīzē.

-    Šodien tas skaitās gandrīz vai noziegums.

-     Tā ir, - es smagi nopūtos. - Bet viena vai ļoti daudzu cilvēku noslepkavošana pēckara gados, ja to ir izdarījuši tolaik mežos sabēgušie cilvēki, šodien nekāds noziegums neskaitās. Stipri savāda ir šī pasaule, vai ne?

Radža piekrītoši pamāja ar galvu.

-    Pasaule vienmēr ir bijusi vājprātīga, - viņš teica. - Tāpēc arī vienmēr tik grūti izprotama. Tas, kas šodien ir slikts, rīt jau var izrādīties pavisam labs. Un otrādi.Šodienas labais rīt jau var tikt novērtēts kā kaut kas ļauns un nepiedodams. Tev, Harald, ir taisnība. Ne šī pasaule, ne cilvēki nav tā vērti, lai viņu labā pakustinātu kaut vienu smadzeņu kroku vai labās rokas pirkstiņu! Viss, ko tu dari, ir jādara tikai savā labā. Varbūt tas nav pats taisnīgākais mūsu dzīves likums, taču visgudrākais gan.

Mēs atkal katrs izdzērām pa glāzei konjaka, tad es ar roku viegli pieskāros blakussēdētāja plecam.

-    Radža… - viņu klusi uzrunāju. - Vai tu manā labā vari izdarīt kaut ko labu?

Radža pasmaidīja:

-    Tas būtu pilnīgā pretrunā ar to, ko nupat sacīju! Bet klāj vien vaļā! Varbūt arī palīdzēšu. Vai gribi, lai novācu tavas mātes slepkavu?

-   Nē! - strauji pakratīju galvu. — Viņš ir mans. Bet es gribētu palūgt… Manā Jūrmalas mājā dzīvo manas abas bijušās sievas. Dzintra augšstāvā, Ligita apakšstāvā, bet pats mitinos pie krustmātes Dubultos. Dzintra no Asaru mājas vistuvākajā laikā aizies labprātīgi, taču Ligita un viņas jaunais vīrs… Viņš ir kādļs apavu tirdzniecības firmas direktors vai prezidents. Valdis Barkāns. Brauc ar deviņdesmit ceturtā gada Mersedesu. Es nezinu kā ar to Valdi, bet Ligitu tu tomēr fiziski neaizskar. Vienkārši ar viņu parunā! Tu jau zini - kā. Ligitas mātei Rīgā pieder trīsistabu dzīvoklis. Lai viņa vācas uz turieni! Mana runāšana neko nedeva. Dabūju atpakaļ vienīgi draudus, ka viņa mani publiski atmaskos kā bijušo zeķu un čekas aģentu.

-    Vai tas atbilst patiesībai?

-Kas?

-    Par to čekas aģentu?

-    Nē. Bet maisā es esmu.

-    Kā tas ir iespējams?

-   Tā ir un būs ar daudziem. Bet, lai to jēdzīgi izskaidrotu… Mums te būtu jāsēd līdz rītam.

-    Vai tavā televīzijā nezina, ka esi bijušais zeks?

-    Zina.

-    Un kas?

-    Nekas. Neņem galvā.

Radža dažus mirkļus saspringts domāja, tad pasniedza roku.

-     Labi, Harald. Tev es izpalīdzēšu. Pie tam vēl par baltu velti. Lai tā ir daļa no mana parāda, ka toreiz zonā lielo nekārtību laikā izglābi man dzīvību.

-    Neko tu man neesi parādā, — es teicu.

-Atceries, Hari, ir lietas, ko mēs nedrīkstam aizmirst. Mēs varam neko arī nedarīt, bet aizmirst nedrīkstam. Tu neaizmirsti savas mātes slepkavu, neaizmirsti Ligitas nodevību, es savukārt cita starpā neaizmirsīšu, ka tu man kādā ārkārtīgi bīstamā dzīves situācijā nāci palīgā un mani izglābi. Dots pret dotu. Labais pret labo, ļaunais pret ļauno. Arī tas ir viens no šīs pasaules taisnīgākiem likumiem.

Radža aizgāja. Pēc kāda laika, izdzēris atlikušo konjaku, arī es devos prom.

Pēc divām dienām naktī, nevienu neievainojot, uzsprāga un sadega Valda Barkāna mājas pagalmā atstātais dārgais Mersedes-Benz limuzins. Bet vēl pēc divām dienām Ligita ar Valdi, izsaukuši kravas taksometru, sakravāja savas un arī manas bijušās mantas, grāmatas un mēbeles, un aizbrauca prom.

Ko Radža Ligitai, kādu vakaru viņu pārsteidzis netālu no mājas, bija pateicis un ar ko draudējis, es nezinu. Man tikai uz darbu Radžas vārdā piezvanīja kāds cilvēks un pateica: «Viss kārtībā, Vintera kungs. Rīt viņi no jūsu mājas izvāksies.»

Un viņi patiešām izvācās.

Vai man vajadzēja viņu tik viegli nesodītu palaist prom?

Nezinu.

Nekādu lielo vēlēšanos viņu sodīt neizjutu. Es tikai rūgti iedomājos, ka varbūt tevi, brīnumskaistā Ligita, kādreiz sodīs kāds cits vai pati dzīve.

Tā arī vēlāk notiks. Bet tobrīd es jutos apmierināts ar to vien, ka viņa vairs nedzīvoja manā mājā, un es tur tagad varēšu būt viens.

Pagaidām man ar to pietika.

14.

Es pēdējo vakaru sēdēju krustmātes vasarnīcas plašajā verandā un ar nedaudz apmulsušu skatienu caur logu rūtīm skatījos uz dārzu. Manām acīm pavērās skumjš skats — nelielā vēja raustītas, no ābelēm negribīgi krita dzeltenas lapas, turpat netālu no saviem spilgti krāsainajiem vasaras tērpiem atbrīvojās arī kļavas un bērzi, bet vairākās dobēs lēnām noziedēja pēdējās rudens puķes.

Kas notiks tālāk? Sāksies lieti, vēji un dubļi, un atkal viss kļūs netīrs un kails. Cilvēki gaidīs ziemu, lai šī pasaule vismaz ārēji izskatītos balta un tīra. Bet mēs zināsim, ka tas patiešām tā tikai izskatīsies. Pasaule un cilvēki joprojām būs asinīm un mēsliem apķēzīti, naida, atriebības un varbūt dažreiz arī mīlestības piepildīti.

Cilvēku mantkāre un varaskāre, salīdzinājumā ar kurām tik daudzu nosodītā miesaskāre ir vistīrākais, kas šai smirdošajā pasaulē ir atrodams.

Kungs, kalps un vergs.

Iedomīgs galvaspilsētas ierēdnis un izmisumā iedzīts zemnieks pie paša aizdedzināta rudzu lauka.

Bandīts, slepkava un vēl dzīvs zīdainis, ko māte vienaldzīga iemetusi Centrāltirgus atkritumu tvertnē.

Veikali priekš bagātajiem un veikali priekš nabagiem.

Skaistas sievietes, kurām nekaunīgi valsts naudas izšķērdētāji un veiksmīgi spekulanti uz viņu labi koptajām miesām apliek briljantu kaklarotas, un fabrikas strādnieks, kurš kārtējo reizi, nesaņēmis savu smagā darbā godīgi nopelnīto naudu, kautrīgi sievai pasniedz par pēdējiem santīmiem nopirktu maizes klaipu.

Bērni, kurus vecāki sūta mācīties uz Londonas, Amerikas vai Parīzes privātskolām, un bērni, kuri noskranduši un izsalkuši, ubagodami un zagdami, skraida pa Stacijas tuneli.

Jautras, dzīvespriecīgas studentes, un nosalušas meitenes, gaidot kādu nogribējušos klientu uz Čaka un Bruņinieku ielas stūra.

Bet nekādu bruņinieku sen jau vairs nav.

Ir deputāti, policisti, ierēdņi, ir bijušie sarkanie gvardi un pelēkie leģionāri, katrs ar savu taisnību un pārliecību, un ir bijušie padomju partizāni un nacionālie mežabrāli, kuri tik reti savu naidu un ieroci vērsa pret vāciešiem vai krieviem, bet galvenokārt, pret mūsu pašu latviešiem…

Ir patrioti, nodevēji, visu varu līdzskrējēji, bendes un upuri, ideoloģiski bļauri un smaidoši diplomāti, bezbailīgi karavīri un dezertieri, uzvarētāji un zaudētāji, kvēli revolucionāri un vēl kvēlāki kontrrevolucionāri, baņķieri un biržas mākleri, dedzīgi nacionālisti un nešaubīgi pārliecinātie komunisti, Jēzus Kristus, Allaha un Būdas pielūdzēji, izvirtuli un dzērāji!

Jā, un, protams, esat arī jūs - godīgie un svētie!

Bet kur jūs visi būsiet pēc desmit, trīsdesmit, simts vai tūkstots gadiem?! Kur paliks jūsu pilis, būdas, nauda, vara, dārglietas, lozungi, solījumi, naids un dziesmas?!

Viss būs izkūpējis un sairis pīšļos. Viss būs nogrimis aizmirstībā un satrūdējis mēslos. Viss būs beidzies.

Memento, Quia pulvis est! (Neaizmirsti, cilvēk, ka esi tikai pīšļi!)

Bet mūžīgi paliks šī zeme un jūra un tad visticamāk visiem būs pilnīgi vienalga, kādas tautas dzīvos uz šīs zemes, kādā valodā tās savstarpēji sapratīsies, kādas dziesmas dziedās un kāda karoga kuģi tuvosies šim baltajam piejūras krastam.

Un varbūt tikai kāds bezgala sirms vīrs, palicis vēl no mūsu laikiem, mierīgs sēdēs šai pašā vietā un ar saprotošu smaidu noskatīsies uz mūžībā aizgājušajiem gadiem, uz jūru un šo zemi.

Vecais vīrs jutīsies apmierināts. Pasaule beidzot būs pārstājusi trakot un cilvēki, kādās vecās, putekļainās grāmatās izlasījuši vārdu naids, nezinās, ko tas kādreiz nozīmējis. Bet varbūt šajās senajās grāmatās izlasījuši vārdu mīlestība, viņi tāpat nezinās arī šī vārda kādreizējo nozīmi.

Pasaule būs daudz savādāka, un cilvēki būs pavisam citi.

Ja vispār būs…

Bet neskatoties ne uz ko, kā parasti no rītiem joprojām leks saule, un naktīs spīdēs zvaigznes, un vējš debesīs trieks mākoņu gubas, un līs lietus, un kaut kur izvirdīs vulkāni un trīcēs zeme, un dzērves rudeņos lidos uz dienvidiem, un no kokiem kā prieka vai bēdu asaras kritīs dzeltenas lapas…

Dzirdēju, kā klusi atvērās durvis un verandā ienāca Māra. Viņa klusiem soļiem pienāca pie manis, nedaudz izbrīnījusies paskatījās uz promnešanai sagatavotajām divām sporta somām un, mazliet nobijusies, nostājās man iepretim, ar savu augumu aizsegdama rietošo sauli. Taču spilgti sarkanā debess joprojām palika redzama.

-    Vai kaut kur esi sataisījies braukt? — Māra prasīja.

-    Jā, - es atbildēju.

-    Tālu?

-   Ne visai. Ja braukšu ar vilcienu, tad tikai trīs pieturvietas. Bet, ja ceļā došos ar automašīnu, tad būs jānobrauc vienpadsmit kilometri.

-    Ko tas nozīmē? — Māra jautāja.

-    Tas nenozīmē neko, - es sacīju. - Vienkārši pārceļos uz citu dzīves vietu.

-    Esi atradis citu sievieti? - Mārai nedaudz iedrebējās balss.

-      Nedomāju, ka ari tu esi tikpat stulba kā pārējās, — es mazliet aizkaitināts pateicu. - Ja vīrietis kaut kur iet prom, viņš katrā ziņā tūlīt skrien pie citas, jā? Bet es nekad ne pie vienas vairs savā dzīvē neaiziešu. Un neviena vairs neatnāks pie manis! Nesaprotu, kāpēc ne tev, ne pārējām nekad neienāk prātā, ka vīrietis dažreiz vienkārši grib pabūt viens, vai viņš ari aiziet pats pie sevis.

-    Pats pie sevis? - Māra nesapratnē paraustīja plecus.

-Jā, - piekrītoši pamāju. - Pats uz savu māju.

-    Tu esi nodomājis atgriezties savā Asaru vasarnīcā?

-    Es to visu laiku esmu gribējis.

-    Pie kā tu tur atgriezīsies, Harald? Pie Dzintras vai Ligitas?

Rūgti iesmējos.

-    Es atgriezīšos pie sevis! - iesaucos. — Vai pirmīt nedzirdēji? Es atgriezīšos pie savas bērnības, pie savas jaunības un savām skaistākajām dzīves dienām!

-    Tātad pie Ligitas… — Māra smagi nopūtās.

-     Manas laimes laiks bija tad, kad iemīlējos Dzintrā! - es pateicu. - Kad apprecējos, kad piedzima mūsu bērns. Tas laiks, ko pavadīju kopā ar Ligitu, bija neprātīgas kaisles laiks. Nezinu, vai to var vienādot ar laimi, taču arī tas nebija slikts.

-    Un kāds tev šķiet šis laiks, ko tagad esi pavadījis kopā ar mani? - Māra joprojām ar mazliet drebošu balsi vaicāja.

-     Nekāds, - es atklāti atbildēju. - Mums pagājušā laika mirkli atmiņā iespiežas tāpēc, ka tad esam bijuši vai nu ļoti laimigi, vai arī ļoti nelaimīgi. Bet kas ir noticis ar mums? Nekas, Māra! Dažus mēnešus kāda vasarnīcā esam bijuši kaimiņi. Tik vien.

-   Un nekas vairāk nav noticis?! — Māra gandrīz vai iekliedzās.

-    Piedod, — es sacīju. — Dažreiz vēl pamīlējāmies.

-    Tas nebija tikai dažreiz.

-     Tas notika simts reižu, - es sacīju. - Tas notika tūkstots reižu. To, Māra, mēs darījām miljons reižu, - es turpināju. - Vai palika labāk?

Māra papurināja galvu.

-    Palika sliktāk, - viņa atzinās.

-    Tā tam arī vajadzēja būt, - es teicu. - Vienmēr, kad mēs sevi kā automašīnas benzīna bāku uzpildām ar ilūzijām, nekad nevajag brīnīties, ka pārāk tālu netiekam. Vienkārši vajadzēja ieliet īsto degvielu.

-     Es zinu tikai viena veida degvielu, kas cilvēkus dzen uz priekšu, - Māra nopietna pateica. - Tā, Harald, ir mīlestība.

-     Bet es zinu citu. Mani piemēram tagad uz priekšu dzen alkas pēc miera un vientulības. Mīlestība, mīļā Māra, tā pati ilūzija vien ir, tāpēc jau arī mēs visi nelaimīgi stāvam ceļa malā, mājam ar rokām un lūdzamies, lai kāds mūs paņem līdzi. Bet pietur un paņem tikai retais.

Māra pienāca cieši klāt, negaidīti iesēdās klēpī un apvija rokas ap manu kaklu.

-    Kāpēc tu, Harald, negribi būt viens no šiem retajiem?

Es Māru maigi noskūpstīju. Viņa pateicīgi pasmaidīja.

-    Vai tagad ir slikti?

-    Nē, Māra, tagad ir taisni brīnišķīgi, - es atbildēju. - Bet turpmāk savā atlikušajā dzīvē gribu atrast un turēties pie tā, ko nevar tik viegli pazaudēt kā sievieti vai mīlestību.

Māra ilgi klusēja, tad tikko sadzirdami sacīja: - Mēs ar laiku šai dzīvē pazaudējam visu. Nav nekā tāda, ko varam paturēt uz mūžu. Jā, es tev piekrītu. Viss ir īslaicīgs. Bet, mīļo Harald… Kāpēc šo mums tik īsi atvēlēto laiku mēs nevaram izmantot, dzīvojot savstarpējā mīlestībā? Vai tev un man tad patiešām būtu sliktāk?

-     Jā, - es atbildēju. - Man vismaz noteikti. Piedod par atklātību, Māra, bet es tevi šai dzīvē neesmu meklējis. Tu neesi mana sieviete. Es tevi nemīlu un nekad arī neiemīlēšu. īsto iemeslu nezinu, bet tas noteikti saistās ar pirms sešiem gadiem notikušo traģēdiju. Mēs abi tur bijām bez vainas. Taču tu pazaudēji bērnu, es pazaudēju brīvību. Tu par to ļoti priecājies un juties gandarīta. Bet tās, Māra, ir sliktas jūtas. Ja ari es toreiz būtu vainīgs un man tā patiešām nejauši būtu gadījies… Priecāties par to, ka kāds cilvēks saņem bargu sodu, ka šis cilvēks ilgus gadus tiks pazemots un viņam ļoti sāpēs… Nezinu, Māra.

Man grūti iejusties tavā psihē, tev acīmredzot vēl grūtāk manā. Bet tas jau tāpēc netraucēs mums arī turpmāk palikt draugiem.

Māra skumji pasmaidīja.

-     Labi, Harald. Paliksim draugi. Ja kādreiz noilgošos pēc tevis, kur lai es tevi meklēju?

-   Turpat, Māra. Jūrmalā, Asaros, Pumpuru ielā un tā tālāk.

-    Paldies. Es nezinu, vai vientulība ir labāka par mīlestību…

-    Kā uz to skatās, - es teicu. - Vientulība cilvēkā sliktākajā gadījumā izraisa skumjas, bet mīlestība, ja viss pajūk, parasti rada naidu. Kas ir labāk?

-    Vai tu, Harald, vairs nepieļauj iespējamību, ka kādreiz var arī nekas neizjukt?

-    Pieļauju, - es atbildēju. - Bet kamēr pastāv vēl otra iespēja… Viss, Māra! Man pietiek! Es no šīs spēlītes izstājos! Viss, kas tagad saistās ar mīlestību, sievietēm, ģimenes dzīvi, bērniem, uzticību, atbildību vienam par otru, ar bailēm savu mīļoto cilvēku pazaudēt, mani vairs neinteresē. Man jau tas viss ir bijis, un es to visu jau esmu pārdzīvojis.

-    Ko tu tādā gadījumā vēl gaidi no dzīves? - Māra uzprasīja.

-    Neko, - es atbildēju un, skumju jūtu pārņemts, skatījos, kā aiz horizonta jūrā iegrimst baigi liela saule un visa rietumu puses debess kļūst arvien sarkanāka.

15.

Televīzijas pārraides Kriminālie notikumi redaktore Karīna Veide sešas minūtes pirms tiešās pārraides sākuma ar pārspīlēti norūpējušos ģīmi pienāca man klāt un smagi nopūtās.

-    Harald! Man ir nelāga priekšnojauta…

-    Tāda tev ir pirms katras pārraides, - es atgādināju. - Bet nekas slikts nenotiek.

-     Taču tagad, kad mēs pirmo reizi ejam gaisā tiešraidē ar skatītāju piedalīšanos… Es nezinu, kādus jautājumus viņi tev uzdos, ko viņi prasīs, par ko interesēsies, varbūt pat rupji lamāsies…

-     Tu taču to visu kontrolēsi! Ja kāds sāks runāt rupjības, telefonu atslēdz! Tik vien tā darbiņa!

-     Kā pats jūties?

-    Tā nekas. Neliels drebulis ir, bet tas pāries, tiklīdz sāksies pārraide. Ja tā gadīsies, vai es uz kādu jautājumu varu arī neatbildēt?

-      Protams! Taču, ja tevi kāds skatītājs ar savu jautājumu spēji nokaitina, tomēr mēģini sevi saturēt rāmjos.

-    Es pacentīšos. Tātad četrdesmit piecas minūtes? -Jā.

-    Bet ja neviens nezvanīs? Vai piezvanīs tikai daži skatītāji?

-     Tad tev pārraidei atvēlētais laiks kaut kā būs jāaizpilda vienam.

-Kā?!

-Tā nu būs tava problēma! Kaut ko muldi! Tomēr no kriminālām tēmām pārāk tālu neaizej.

-    Vai prēmija būs?

-    To nu prasi Vilnim!

-     Bet ko lai prasu no tevis? Saki atklāti, Karīn, tu savam vīram vari būt neuzticīga?

Karīna dažus mirkļus domāja. Viņai bija glīta seja, krūtis lielas, svārciņi īsi, kājas garas… Viss, kas vajadzīgs, lai jebkuram vīrietim, viņu ieraugot, galvā tūlīt nāktu ļoti pareizas domas…

-     Ja būtu piemērots vīrietis īpašos apstākļos… - Karīna domīga sacīja. - Ja man pašai rastos īpašs psiholoģisks noskaņojums…

-    Tu šo lietu pārāk sarežģī, - es teicu. - Viss taču ir daudz vienkāršāk.

Karīna atkal apklusa un vērīgi uz mani paskatījās.

-    Vai tu mani gribi? - viņa negaidīti atklāti uzprasīja.

Es vēlējos viņai samelot, taču nolēmu teikt patiesību.

-   Tu, lūdzu, Karīn, neapvainojies, bet es tevi negribu. Vienkārši nedaudz iesildos pirms pārraides.

-   Ja nav noslēpums, vai tev ir kāda sieviete? - Karīna jautāja.

-    Nē, - es atbildēju, - un ļoti ceru, ka nekad arī nebūs.

tik.

Karina dziļā nožēlā pašūpoja gan galvu, gan savus slaidos gurnus.

-   Vai tu, būdams ilgstošā ieslodzījumā, gadījumā neesi kļuvis..?

-     Nē, nē! - es atbildēju. - Lai pierādītu pretējo, man tevi vajag pavest?

-   Varbūt tas nemaz nebūtu slikti, - Karīna koķeti pasmaidīja.

-    Es par to padomāšu, - sacīju un ar kreiso roku noglāstīju viņas kāju augstu virs ceļgala.

-    Tevī ir kaut kāds magnētisks spēks, - Karīna nočukstēja, ātri atkāpās soli atpakaļ un atkal kļuva lietišķa. - Tagad, Hari, pie darba! Vēl divas minūtes. Lai tev labi veicas!

Karīna aizgāja uz blakus telpu un pie lielas pults, kur mirguļoja simtiem krāsainas lampiņas un tikpat daudz slēdžu, bet iepretim virs sienas loga pārdesmit monitori, apsēdās blakus pārraides režisoram Ivaram un gaidīja reklāmas beigas. Kad salkani smaidošā un līdz nāvei apnikusī Lilita Ozoliņa ar savām veļas pulvera OMO paciņām un tīrajiem krekliem beidzot bija pazudusi no televizoru ekrāniem, atskanēja diezgan drūma mūzika, parādījās tradicionālie pārraides Kriminālie notikumi titri, un uz televizoru ekrāniem skatītāji ieraudzīja mani. Biju ģērbies gaiši pelēkā uzvalkā, baltā kreklā un Hugo Boss veikalā par divdesmit pieciem latiem nopirktā zilas krāsas viegli mirdzošā kaklasaitē.

-   Cienījamie televīzijas skatītāji! - es sacīju. - Šovakar, atšķirībā no citām reizēm, mēs jums nesniegsim nekādu kriminālo notikumu vizuālo informāciju. Pagājušajā nedēļā, tāpat kā parasti, ir notikušas vairākas slepkavības, izvarošanas, laupīšanas un zādzības no dzīvokļiem un automašīnām. Tāda diemžēl ir mūsu ikdiena, un jums ir jāzin ne tikai smalko aprindu hronika, bet arī tas, kas notiek mūsu sabiedrības padibenēs. Jūsu sašutums ir liels. Redakcijai ir pienākušas desmitiem mūsu pārraides skatītāju vēstules, uz kurām mēs fiziski nespējam atbildēt. Tāpēc uz jūs interesējošiem jautājumiem es šovakar pacentīšos atbildēt mūsu tiešraidē. Sevišķi tāpēc, ka gan labvēlīgās, gan naida pilnās vēstules gandrīz vai visas ir adresētas personiski man. Redakcijas telefonus jūs zināt, tātad varam sākt!

Nepagāja ne dažas sekundes, kad jau atskanēja pirmais zvans.

-     Labvakar! - runāja klusa sievietes balss. - Vairākās savās televīzijas pārraidēs un dažos rakstos presē jūs arī iestājaties pret nāves soda piemērošanu slepkavām. Kāpēc?! Vai tiešām jums nav žēl šo slepkavu upuru? Kāpēc jūs neaizstāvat viņus, bet gan neģējus, kuri nav cilvēka vārda cienīgi? Tādā gadījumā arī jūsos pašā trūkst kaut kā cilvēciska!

Es ar grūtībām noriju siekalas un samocīti pasmaidīju.

-    Man par to, kundze, ir grūti spriest, taču domāju, ka mēs visi kā bioloģiskas būtnes esam piederīgi cilvēku sugai. Vienalga, vai tas ir visprimitīvākais Austrālijas aborigēns, vai Hārvardas universitāti beidzis amerikānis; vai tās ir mūsu pašu latviešu skaistumkaralienes, vai Čaka ielas nodzērušās prostitūtas. Mēs visi esam cilvēki. Jā, cienītā kundze, vai tas jums patīk vai ne, arī visdrausmīgākais slepkava tomēr ir cilvēks. Iespējams, ar stiprām psihiskām novirzēm, un tomēr cilvēks. Es nekad nevienu slepkavu neesmu aizstāvējis. Es, kā vairums mūsu valsts iedzīvotāju, esmu vienīgi publiski aizstāvējis katra cilvēka tiesības uz dzīvību un dzīvi.

Atkal zvanīja. Bija dzirdama dobja vīrieša balss.

-   Vai jums, Harald Vinter, par šo savu pārliecību nevajadzētu kaunēties?

-    Kāpēc gan?

-    Tāpēc, ka jūs, aprobežotais, nespējat apjēgt, ka slepkava ar savu rīcību, tas ir, noslepkavojot otru cilvēku, jau pats sevi apzināti ir atskaitījis no pārējiem cilvēkiem! Viņš jau vairs nav cilvēks! Jo normāli cilvēki taču viens otru neslepkavo! Tie parasti ir izņēmuma gadījumi, tāpēc jau likumdevējs pret tādiem necilvēkiem ir arī paredzējis izņēmuma soda veidu! Bet valsts prezidents un jūs…

-    Paldies, ka vismaz šādā sakarā mani salīdzinājāt ar Valsts prezidentu, - es teicu. - Taču nāves sods kā izņēmuma soda veids ir jau atcelts divdesmit sešās pasaules valstīs un piecpadsmit ASV štatos! Nedomāju, ka tur likumdevēji ir bijuši tikpat aprobežoti

kā es.

Atkal ietarkšķējās telefons un dzirdēju normāla vīrieša balsi.

-     Lūdzu, neslēpjoties atbildiet, vai tas atbilst patiesībai, ka jūs pats esat bijis noziedznieks un piecus gadus pavadījis cietumā?

-    Tas patiesībai atbilst tikai daļēji, - es rūgtā balsī atbildēju. -Jā, patiešām, es piecus gadus esmu pavadījis ieslodzījumā, bet noziedznieks nekad neesmu bijis.

-    Vai jūs, būdams zonā, sastapāt kaut vienu notiesāto, kurš būtu atzinies, ka attiecībā pret viņu tiesa ir bijusi taisnīga un viņš tik tiešām ir vainīgs?

-    Tādu tur bija vairākums.

-    Kāpēc tad jūs sevi neatzīstat par vainīgu?

-    Tāpēc, ka patiešām biju nevainīgs.

-    Maz ticams.

-    Un tomēr.

-    Vai jūs notiesāja par slepkavību?

-    Nē, - es atbildēju. - Mani notiesāja par nonāvēšanu aiz neuzmanības.

-     Tātad tomēr vainīgs bijāt! - vīrieša balsī nepārprotami skanēja apmierināta līksmība.

-    Vai jums tas sagādā prieku?

-     Nē, Vintera kungs! Prieku man sagādā tas, ka vainīgais vienmēr saņem pelnīto sodu!

-    Kāpēc jūs par to priecājaties?

-    Es atvainojos, Vintera kungs, bet jūs patiešām esat aprobežots! Tāpēc, ka tas ir taisnīgi!

Dažus mirkļus klusēju, no sev blakus noliktās glāzes iedzēru vairākus malkus ūdens, tad iekšēji nedaudz saņēmos, jo skaidri apzinājos, ka tas, ko nupat pateikšu, daudziem jo daudziem šķitīs nepieņemami un pat apvainojoši. Bet to, ko domāju, to, kas bija mana pārliecība, nepateikt es nevarēju.

-    Cienījamie skatītāji! - atkal uzrunāju visus šīs televīzijas pārraides iespējamos skatītājus. - Stipri šaubos, vai pasaulē, nemaz nerunājot par mūsu mazo valstiņu, atradīsies daudz cilvēku, kuri absolūti skaidri zinātu un spētu argumentēti pierādīt vai vismaz pārliecinoši izskaidrot, ikdienā bieži lietotos jēdzienus, - kas tad vispār cilvēku dzīvēs, viņu savstarpējās attiecībās un rīcībā ir tas, ko mēdzam atzīmēt kā taisnīgi vai netaisnigp. Ko nozīmē šai pasaulē darīt kaut ko labu vai ļaunu ? Kas ir pareizs, kas nepareizs ? Ko nozīmē dzīvot godīgi un ko īsti nozīmē dzīvot negodīgi ? Vai visas pareizās atbildes uz šiem jautājumiem patiešām ir jau pateiktas pirms vairāk nekā divtūkstoš gadiem uzrakstītajās Bībeles lappusēs, mūsdienu sabiedrības uzskatos un dažu juristu sastādītajos valsts Kriminālkodeksos? Es par to stipri šaubos. Šaubos kaut vai tāpēc, ka līdz šim brīdim neviens, kaut viņš būtu ieguvis simts augstākās izglītības un apveltīts ar visspožāko prātu, nespēj sniegt atbildi, kas tad vispār ir noziegums? Ļoti vienkāršojot, varētu teikt, ka tas ir jebkura likuma pārkāpums, lai gan mēs tai pašā laikā saprotam, ka starp likuma pārkāpšanu un noziegumu tomēr ir milzīga starpība! Tātad — kas vispār ir noziegums? Atklāti atzīstos - es to nezinu! Un nezinu kaut vai tāpēc, ka katras valsts Kriminālkodeksā slepkavība tiek uzskatīta par vissmagāk sodāmo noziegumu, bet tai pašā laikā valsts vara un arī sabiedrība slavina un apbalvo cilvēkus, kuri, piemēram, kara laikā ir nogalinājuši desmitiem, simtiem un pat tūkstošiem cilvēku! Tātad šajā gadījumā otra cilvēka slepkavība ir uzskatāma par goda, varonības un cilvēka cildenākās rīcības paraugu! Jā, daudzi tūlīt iebildīs, tas taču ir tikai kara laikā! Nez kāpēc aizmirstot, ka jau pats karš ir ne tikai kādas atsevišķas valsts, bet visas cilvēces lielākais noziegums!

Un kas notiek šodien? Es atvainojos, cienījamie televīzijas skatītāji, taču uzskatu, ka mēs visi vai vismaz lielākā daļa mūsu sabiedrības , šodien ir ļauna, atriebīga un skaudīga, kurai turklāt krietni vien saļodzījušies gandrīz vai visi priekšstati par godīgumu un taisnīgumu! Jā, mēs izsalkušie, pazemotie un visu cerību zaudējušie, šodien dzīvojam starp neiedomājamu bagātību un galēju nabadzību, starp liekulību, meliem, alkatību un varaskāri! Mēs neticam saviem deputātiem un valdībai, bet neviens taču mums neliedz pašiem būt labiem, godīgiem, kārtīgiem, apzinīgiem, līdzjūtīgiem un cilvēciskiem! Alkstot citus bargi jo bargi sodīt, kas nenoliedzami ir viena no ļaunuma izpausmēm, pati sabiedrība kļūst agresīva un ļoti ļauna. Atcerieties, ar kādu vājprātam līdzīgu prieku daļa sabiedrības uzņēma ziņu, ka zemessargs Juris Bojārs, kas, starp citu, ir ari juridisko zinātņu doktors, nošāva kādu automašīnas zagli! Eiforija par šo varoņdarbu bija tik liela, ka viņu jau sāka ieteikt pat valsts prezidenta amatam! Atkal nonākam pie tā paša vecā — tātad ir labas un pareizas slepkavības, un ir sliktas un nepareizas ! Ir pilnībā attaisnojamas slepkavības un ir ļoti bargi sodāmas slepkavības! Bet tas taču ir kaut kāds juridisks un morāls absurds! Cilvēki mīļie! Vai tad jūs paši neapjēdzat, ka tas viss ir galēji stulbi un no veselā saprāta viedokļa pilnīgi nepieņemami?!

Tas pats attiecībā uz kādreizējiem čekas un Viktora Arāja zonderkomandas cilvēkšāvējiem! Tas pats pa lielākai daļai attiecas arī uz tā sauktajiem mūsu nacionālajiem partizāniem! Kāda starpība, vai cilvēku nogalināja pasaules revolūcijas, vai Jaunās Eiropas vārdā?! Kāda starpība, vai cilvēkus slepkavoja tāpēc, ka viņi nosacīti bija baltie, bet citi sarkanie ?! Un drausmīgi, ja viens no mūsu valsts prokuroriem, kā, piemēram, Uldis Strēlis vai vēsturnieks Uldis Ģērmanis visšausmīgākos noziegumus pret cilvēcību, ko kādreiz pastrādājuši daudzi mūsu tautieši, attaisno ar to, ka, lūk, ir bijis Baigais 1941. gads, ir bijušas deportācijas un cilvēku apšaušana Baltezerā, Centrālcietumā un citur! Tie neapšaubāmi ir baigi noziegumi pret cilvēcību, kuriem, protams, nav un nevar būt nekādu attaisnojumu, taču tādā gadījumā ari mūsu pašu latviešu pastrādātās zvērības un noziegumi pret cilvēcību nedrīkst tikt attaisnoti ar šo cilvēku naidu pret nežēlīgo padomju varu! Ar šo naidu var tikai izskaidrot notikušo slepkavību motivāciju, bet šī motivācija ne juridiski, ne morāli nedrīkst kalpot kā nozieguma attaisnojums! Ja nedomāsim un nerīkosimies citādi, mēs nekad nekļūsim ne par augstas kultūras tautu, ne kristīgās reliģijas piekritējiem, ne arī vienkārši par godīgiem un ētiski tīriem cilvēkiem!

Smagi nopūtos un apklusu. Tas nu bija pateikts, lai gan tā patiesībā bija tikai neliela daļiņa no tā, ko es vispār domāju par šiem jautājumiem. Neko nepateicu, kāpēc mēs tik maz un tik reti gan presē, radio, televīzijā sludinām humānisma un vispārcilvēciskas idejas un vērtības, bet galvenokārt nodarbojamies ar melno propagandu, ar vienu slepkavu attaisnojumiem, bet citus slepkavas savukārt aicinām saplosīt gabalu gabalos? Kur ir palikusi mūsu tautas godprātība, darba prieks, ētiskie un reliģiozie priekšstati par cilvēku ciešanām un sāpēm, līdzjūtība pret nelaimē nonākušajiem? Kur palikusi pārliecība, ka ne visdārgākā manta, ne arī kāda politiskā ideja nekad nevar būt vērtīgāka ne par viena cilvēka dzīvību? Ka tieši ikviena cilvēka dzīvība ir pats dārgākais un viņa prāts un apziņa ir visunikālākais, kas vispār šai pasaulē pastāv. Taču, viens otru nogalinot gan karu, gan atriebības, gan taisnīga soda vai citu iemeslu dēļ, mēs tomēr patiesībā stāvam uz daudz zemākas attīstības pakāpes nekā dzīvnieki. Lai dabā saglabātu savu eksistenci, neviens dzīvnieks savas sugas brāli nenogalina, turpretī mēs to darām ar vislielāko skubu, šim nožēlojamam priekam izdomājot arvien jaunus un jaunus iemeslus!

Tūlīt atskanēja kārtējais telefona zvans. Spiedzošā balsī runāja kāds ļoti nokaitināts vīrietis.

-    Paklausieties, jūs, Harald Vinter! Vai gadījumā mēs visi, kuri nupat dzirdējām jūsu boļševistiskā garā norunāto tirādi, nevaram jūs uzskatīt par latviešu tautas ienaidnieku?

-     Varat, - es atbildēju. - Jūs mani varat uzskatīt par ko vien vēlaties, tās ir jūsu tiesības, tāpat kā man ir tiesības izteikt savus uzskatus. Taču ar to, ka mani turat par tautas ienaidnieku, manis uzdotos jautājumus un problēmas atrisināt nav iespējams.

-    Var! - vīrietis iekliedzās. - Jūs vienkārši ir jānošauj!

Atkal grūtsirdīgi pasmaidīju.

-     Cik bezgala daudz cilvēku šai pasaulē jau ir nošauts! Miljonu miljoni! Bet kas tad tāds ir panākts? Nekas! Ko ar savu drausmīgo nežēlību panāca Lielā franču, Piektā gada un Oktobra revolūcijas? Ko panāca ārprātam līdzīgais Pirmais un Otrais pasaules karš? Ko panāca mūsu pēckara mežabrāļi? Ko izmainīja nesenais serbu, horvātu un musulmaņu drausmīgais cilvēku slaktiņš bijušajā Dienvidslāvijā? Ko panāca asiņainie Staļina un

Hitlera režīmi, kas gadu desmitiem ilgi cilvēkus šāva no rīta līdz vakaram? Ko ir panākušas senās Romas, Lielbritānijas, Austroungārijas, Krievijas un Vācijas impērijas, iekarojot un sev pakļaujot arvien jaunas un jaunas svešzemju teritorijas? Šodien viss atkal ir atgriezies sākotnējā stāvokli. Jūs cilvēku varat nogalināt sava prieka vai ļaunā prāta dēļ, jā, kāpēc gan ne, taču ar to nevar izmainīt ne lietu būtību, ne jau ar Dieva ziņu noteikto pasaules kārtību.

Atkal zvanīja. Šoreiz runāja, šķiet, veca sieviete.

-     Žurnālista kungs! Man gan jūs vairāk gribas saukt par biedru…

-   Tad tā ari dariet! - es pateicu. - Biedrs - tas ir ļoti labs vārds.

-    Nē, jūs patiešām esat komunists! Kāpēc jūs vienmēr visur uzbrūkat mūsu nacionālajiem partizāniem? Bet viņi taču bija varoņi! Viņi boļševikiem atriebās par viņu zvērībām, bet jūs viņus saucat par bandītiem! Varētu domāt, ka jūs esat čekists!

-    Cienītā kundze! - es teicu. - Tieši to pašu es varētu domāt ari par jums! Atcerieties, kā cilvēkiem pēckara gados vajadzēja krietni apdomāt katru vārdu, ne rikai, ko izteicām publiski, bet ari starp saviem draugiem! Tūlīt varēja atrasties kāds varas pārstāvis, kurš tev atklāti kliegtu sejā: «Ko, tev nepatīk mūsu padomju vara? Tu esi buržuāziskais nacionālists!» Šodien jūs un jums līdzīgie savā aprobežotībā dara gluži tāpat! Ja kāds kaut ko pasaka ne tā, kā domājat jūs, uzreiz seko nosodījums, un birka klāt. «Viņš ir komunists vai čekists!» Bet godīgi un daudz maz prātīgi cilvēki šīs spēlītes jau sen tā vairs nespēlē! Gudri vai kaut ar nelielu intelektu apveltīti cilvēki vienmēr pacietīgi uzklausa otra cilvēka viedokli un uzskatus, bieži diskutē vai pat karsti strīdas, taču tāpēc viņiem nekad neienāk prātā slepkavnieciski nodomi! Nekad nerodas naids vai atriebības kāre! Viņi vienmēr paliek cilvēki, ko es novēlu ari jums! Esat mierīga, pacietīga, otru cilvēku saprotoša un piedot spējīga! Ticat, ja mēs spētu visi kļūt tādi , šī pasaule, kurā mums nolemts pabūt tikai īsu mirkli, uzreiz kļūtu daudz siltāka, patīkamāka un nesalīdzināmi drošāka! Mūs neapdraud ne postoši plūdi, ne vulkānu izvirdumi, ne zemestrīces, ne plēsīgi zvēri! Vislielākās briesmas mums draud vienīgi no cilvēkiem.

Atkal skaļi iezvanījās telefons.

-    Labvakar, Vintera kungs! - sacīja samtaina sievietes balss. — Paldies par jūsu raidījumiem, paldies par nupat pateiktajiem vārdiem! Man patīk, ka jūs, savos raidījumos runājot par smagiem un visai pretīgiem noziegumiem, nekad tomēr neaizmirstat aicināt skatītājus darīt tikai labus darbus, nostāties pret visa veida mūsdienu ļaunuma izpausmēm un būt cilvēkus mīlēt spējīgiem. Tas ir ļoti svarīgi, lai gan tajā pašā laikā neizsakāmi grūti. Novēlu jums būt laimīgam un veselam!

-    Paldies! - es stipri saviļņots teicu. - Mīlēt - tas patiešām ir ļoti grūti. Lai arī jums labi veicas!

Vēl atskanēja daži nenozīmīgi zvani, un līdz ar tiem raidījums beidzās. Biju gluži nosvīdis un raidījuma beigas sagaidīju ar lielu atvieglojumu.

Vēl paliku sēdam aiz studijas ovālā galda, kad pie manis pienāca redaktore Karīna Veide.

-    Nu, kā bija? - es tūlīt painteresējos.

-   Tā nekas, - Karīna atbildēja. - Viss kārtībā. Taču pa kaklu tu dabūji pamatīgi.

-   To jau ari varēja gaidīt. Tieši šī niknā neiecietība pret citu uzskatiem mūsu nacionāļus arī rada stipri līdzīgus astoņpadsmitā gada fanātiskajiem boļševikiem. Kas nav ar mums, tas ir pret mums! Stulbi, vai ne?

-    Jā, Harald, — Karīna piekrita. - Kā toreiz, tā tagad.

Atkal ar nedaudz nogurušu skatienu noskatīju Karīnu no

galvas līdz kājām. Viņa man šķita kārdinoša un varbūt tikai šovakar ari ļoti vēlama. Karīnai bija trīsdesmit seši gadi, divas pusauga meitas un vīrs, kurš par operatoru strādāja Latvijas valsts televīzijā. Zināju, ka viņš pašlaik atrodas ārzemju komandējumā - aizbraucis līdzi kādam korim uz Spāniju.

-    Tev vairs studijā nav jāpaliek? - es vaicāju.

-    Nē, — Karīna papurināja galvu. - Tūlīt kulšos uz māju.

-Ja tev nekas nav pretim, varu aizvest.

-    Tu esi ar mašīnu?

-    Kā vienmēr.

-    Tas būtu brīnišķīgi! - Karīna priecīga sacīja. — Tu jau zini, es dzīvoju Mārupē un tur tagad nokļūt, pusnaktī… Tā ir baigākā problēma!

-   To mēs atrisināsim ļoti vienkārši, - es teicu. - Tevi aizvizināšu kā princesi!

-     Labāk tomēr aizvizini kā draugu, - Karīna sacīja. — Nesen viena jauka princese traģiski aizgāja bojā.

-     Tā tam acīmredzot arī vajadzēja notikt, - es teicu. - Iemīlēties - tas vienmēr nozīmē apmēram to pašu, ko izlēkt no lidmašīnas bez rezerves izpletņa vai trakā ātrumā ar automašīnu drāzties pa līkumotu kalnu ceļu, skaidri zinot, ka vakar mehāniķis atvienojis bremzes…

-    Tad tāds mehāniķis nekur neder, - Karīna sacīja. - Viņš jāpadzen.

-    Nekas, mīļā, nesanāks, - es teicu un piecēlos. - Mehāniķi sauc Liktenis, un viņš no darba nav atlaižams. Tā kā vai nu brauc un stūrē uzmanīgi, vai arī neiemīlies!

Nakts bija gaiša. Spidēja pilns mēness, un visa melnā debess bija tik ļoti izraibināta ar spožām zvaigznēm, kā ar briljantiem bija izraibināta tik bezjēdzīgi bojā aizgājušās princeses Diānas karaliskā diadēma.

Karīnas vecākiem Mārupē piederēja kaut kad vēl sešdesmito gadu beigās uzcelta savrupmāja, un es automašīnu apstādināju netālu no sētas vārtiņiem.

Karīna sēdēja man blakus, lietus mētelis bija pavēries, un es redzēju miesas krāsas zeķēs ietērptas augsti atsegtas kājas… Diezgan nekaunīgi uz tām skatījos, jutu arvien pieaugošāku satraukumu un uzreiz tīri praktiski nodomāju, ka būtu daudz ērtāk, ja Karīnai kājās patiešām būtu zeķes, nevis zeķubikses…

-    Paldies, Harald, - Karīna mīļi pasmaidīja. - Tas bija ļoti jauki no tavas puses. Pirmo reizi braucu tik dārgā un ērtā automašīnā. Kā tu pie tādas tiki?

-   Vinnēju loterejā, - es atbildēju, mazliet paliecos uz Karīnas pusi, uzliku plaukstu uz viņas kājas un lēnām roku slidināju augšup. Karīnai patiešām kājās bija zeķes, un viņa manu roku neatraidīja. Es uzreiz sapratu, ka viņa ir jau gatava. Paliecos vēl vairāk uz Karinas pusi un kaisli pieplaku viņas sārtajām lūpām. Karīna vētraini šim skūpstam atbildēja. Pēc tam klusi pateica: - Vēl viens tāds skūpsts, un es vairs neizturēšu…

-   Tu jau tagad vairs neturi, - es sacīju. - Tev ar vīru vienmēr ir labi?

-    Jā, - Karina, mirkli padomājusi, atbildēja. - Bet tu man iepatikies jau pirmajā dienā, kad ieradies pie mums.

-    Kāpēc tu to neizrādīji jau agrāk?

-    Pirmkārt, esmu precēta sieva. Otrkārt… Negribas, ka par to visi darbā klačotu. Ja tev piemistu kaut nedaudz romantikas… Man nekas nebūtu pretim, ja šis sakars mums būtu slepens.

-    Tas nav slikti izdomāts, taču kāpēc šim sakaram vēl būtu vajadzīga romantika?

-     Nezinu. — Karīna paraustīja plecus. — Tā taču tomēr ir skaistāk.

-    Nodarboties ar seksu, ja tas notiek labprātīgi, vienmēr ir skaisti, - es sacīju. - Šim nolūkam nebūt nav vēl vajadzīga romantiska vide, laiks vai mīlestība. Tieši otrādi. Pilnvērtīgam seksam mīlestība parasti pat traucē. Vismaz pirmajā laikā.

-     Es to nezināju. - Karīna domīga sarāva uzacis. — Tās ir muļķības.

-    Iespējams, - piekritu. - Es tā vienkārši domāju.

-    Kāpēc?

-     Es vairs neticu mīlestībai, neticu sievietēm. Bet šim mirklim es ticu. Es ticu, ka man blakus sēd jauka un loti simpātiska sieviete, ticu, ka viņai nekas nav pretim pamīlēties ar vīrieti, kurš viņai patīk; ticu, ka tas nebūs nekāds lielais grēks un, ja mēs patiešām tūlīt sagrēkosim, esmu pārliecināts, ka tev un man būs labi, un tu to nekad nevarēsi uzskatīt par neuzticību vīram…

-    Kā tad to varētu nosaukt, ja ne par neuzticību?

-    Nezinu, - es atbildēju, atkal savu plaukstu uzlikdams uz Karīnas kājas augstu virs ceļgala, kur beidzās zeķes. Tām bija ļoti grezna, špicaina augšdaļa, kas tūlīt vēl vairāk mani sakairināja, bet nespēja izraisīt nekādas dziļākas jūtas pret šo slaido kāju un dārgo zeķu īpašnieci. Man pat radās aizdomas, vai tikai Karina tās šovakar nebija uzģērbusi speciāli, jau pošoties uz darbu, paredzēdama iespēju, ka mēs pusnakti varētu atrasties pie viņas mājas manā automašīnā…

-    Harald… - Karīna klusi sacīja. - Pasaki, ka tu mani mīli. Es zināšu, ka tie ir meli un tomēr, lūdzu, pasaki!

-    Kāpēc tas tev ir vajadzīgs?

-    Man tomēr būs vieglāk.

Es iesmējos.

-      Mīlā Karīna! Es nekad vairs mūžā nevienai sievietei neteikšu, ka viņu mīlu! Es šos vārdus esmu aizmirsis, un šīs jūtas man ir svešas. Bet… Ja tev to darīt ir smagi, tad nedari! Nevajag! Atvadīsimies, viens otram novēlēsim labu nakti un visu aizmirsīsim! Neviens jau uz to mūs nespiež. Ja tagad nepamīlēsimies, rit taču tāpēc nenomirsim!

Karīna pasmaidīja un apkrita man ap kaklu.

-      Es, Harald, tevi nekad neesmu spējusi saprast, - viņa čukstēja. - Bet tu man ļoti patīc! Patiesībā tu esi mans vīrieša tips un tāpēc…

-     Nevajag! - es viņu palūdzu. - Neko nevajag sacīt! Vārdi vienmēr izjauc visskaistākos nodomus. Mēs taču esam pieauguši cilvēki un daram to, ko gribam, un nedaram, ko negribam. Vai tiešām vienmēr ir jāmelo, jāizliekas, kaut kas jāsola un no kaut kā jāatsakās? Karīn! Viss ir daudz vienkāršāk un tāpēc arī dabiskāk un skaistāk!

Karīna sāka mani vētraini skūpstīt, es spēcīgi glāstīju viņas krūtis un kājas, līdz Karīna, gluži kā apreibusi, prasīja: - Kā tu mani paņemsi? Es nekad mašīnā to neesmu darījusi.

-   Es arī ne, - atzinos. - Bet visticamāk, ka mums jāpārvācas uz aizmugurējā sēdekļa!

Kad tas tika izdarīts, mēs līdz pusei izģērbāmies, es Karīnu iesēdināju klēpī ar seju pret sevi. Droši vien tāpēc, ka tas notika mums neparastos apstākļos, izjutām tādu baudu, kādu reti bijām piedzīvojuši.

Kad viss beidzās, kad bijām atpūtušies, atvadījušies, un es ar ilgu skatienu pavadījis Karinu, līdz viņa pazuda aiz savas mājas durvīm, gandrīz vai priecīgs sapratu, ka viņu tomēr nespēju nosaukt par izlaidīgu sievieti. Es tikai nodomāju, cik labi, ka pašlaik mājās neatrodas Karīnas vīrs un viņai tagad, tikko nokāpušai no manis, nav tūlīt jāliekas gultā blakus vīram…

16.

Kārtējo vakaru sēdēju viens savā lielajā mājā un pamazām slīgu arvien dziļākā grūtsirdībā vai pat smagā depresijā. Bet vajadzēja taču būt gluži otrādi! Man vajadzēja no prieka dziedāt, lēkāt un justies laimīgam! Piecus gadus tā taču bija mana viskarstākā vēlēšanās, mans lielais, toreiz šķita, nekad nepiepildāmais sapnis — beidzot kaut minūti būt brīvam un vienam! Es cietumā gandrīz vai katru dienu un nakti iedomājos, kā šai lielajā augšstāva istabā sēžu dziļā atpūtas krēslā, zem kājām liela lāčāda, iepretim deg kamīns, pie sienas mirdz neliela spuldze, istaba grimst patīkamā puskrēslā, magnetofons atskaņo klusu mūziku, blakus guļ mīļais, līdz nāvei uzticīgais vilku sugas suns Ronijs, es lēnām malkoju slaveno skotu viskiju The Balvenic un man ir tik neizsakāmi labi, ka ne pret vienu cilvēku vairs nejūtu naidu, un ir pazudušas bailes no nāves.

Bet nekas tamlīdzīgs nebija. Nē, ārēji šī skaistā, skumju ilūziju uzgleznotā bildīte jau pastāvēja. Patiešām, es sēdēju viens savā dziļajā atpūtas krēslā, dega kamīns, un dzēru skotu viskiju. Bet blakus nebija Ronija, un nebija ne prieks, ne laime.

Luijs Ārmstrongs savā patīkami aizsmakušajā balsī dziedāja par kāda melnādaina vīrieša slēpto mīlestību pret balto sievieti karstā Jaunorleānas kokvilnas plantācijā. Tas varēja notikt tikai pagājušajā gadsimtā. Šodien melnādainais vīrietis balto sievieti var mīlēt jebkurā Jaunorleānas naktsbārā vai uz ielas. Par to vairs nāves sods nedraud.

Tas bija verdzības laikmets.Vai šodien mēs esam brīvi?

jā!

Ne Amerikā, ne Latvijā neviens vairs nestaigā ar važām pie kājām.

Šodien cilvēki ir saķēdēti ar nabadzības, naida, skaudības un parādu ķēdēm.

„Lai dzīvo brīvība!" visa pasaule kliedz, atcerēdamās, ka miljoniem cilvēku ir gājuši bojā par šo skaisto sapni.

Es arī atceros tos desmit tūkstošus vergu lielceļa malā no Apujas līdz Romai, kuri, krustos piesisti, sāpēs kliedza pret debesīm. Un nav izslēgts, ka tie nolādēja nevis viņu uzvarētāju Krasu, bet gan savu vadoni Spartaku.

Varbūt viņiem tobrīd šķita, ka daudz labāk tomēr bija būt gladiatoram un vergam, nekā mirt tik šaušalīgā nāvē?

Bet, iespējams, pirmās uzvaras pār romiešu leģionāriem un dažu mēnešu brīva cilvēka dzīve galu galā tomēr kompensēja šo mokpilno galu?

Kas to pateiks?

Un Robespjērs, Mirabo, Marats un Dantons - viskvēlākie brīvības cīnītāji, kuri šis brīvības vārdā vēlāk paši kļuva par visasiņainākajiem tirāniem? Un Parīzes komunāri un Piektā gada latviešu meža brāļi? Un latviešu strēlnieku sasalušie līķi Tlreļ- purvā? Kāpēc?! Un kritušie padomju gvardi Starajas Rūsas purvos? Un leģionāru līķi Džūkstes laukos? Un šodien jaunu un skaistu cilvēku līķi sadragātajos ārzemju limuzīnos?

Kādēļ?! Esmu laikam piedzēries. Neko vairs nesaprotu. Kāpēc viņi negrib dzīvot? Kāpēc sevi jau jaunībā nokauj ar narkotikām, alkoholu, izvirtību un traku braukšanu? Varbūt nomirt baudā arī ir šo cilvēku vienīgais dzīves mērķis? Ja tā, tad lai viņi arī mirst! Mēs paši izvēlamies, ko darīt ar savu miesu un dzīvi. Un šai pasaulē nav neviena cilvēka, kurš varētu pateikt - tā, lūk, ir labi un pareizi darīts, bet tā, lūk, ir ļoti slikti un nepareizi! Protams, ja tas attiecas tikai uz mums pašiem.

Kas attiecas uz pārējiem, tad te jau sākas pavisam citi spēles noteikumi.

Daudz taisnīgāki un nesalīdzināmi bargāki.

Interesanti, ko tagad dara Ligita, ko Māra, ko Karina, ko brīnumjaukā Valērija Navarska? Ko pašlaik dara un domā Oskars Tupiņš? Ja viņš toreiz piecdesmit pirmajā gadā ar saviem partizāniem nebūtu noslepkavojis manu māti, mana personīgā dzīve noteikti būtu ritējusi pavisam citādi.

Es te nekad nesēdētu viens. Mēs te sēdētu visa Vinteru ģimene - tēvs, māte, es, mana sieva un bērni. Es nekad nebūtu nokļuvis cietumā, jo nekad manu prātu nebūtu spējusi sagrozīt kaislīga sieviete. Tagad man šķiet, ka Ligitai bez šīs seksuālās kaislības nekā cita vispār nebija.

Taču, iespējams, es šobrīd pret viņu esmu netaisns. Mazliet. Varbūt viņai tomēr piemita arī cits kaut kas . Kaut kāds maigums, gudrība un mīlestība. Varbūt. Bet tas viss noslīkst un pazūd viņas nodevībā.

Kas piemīt Oskaram Tupiņam? Dedzīgs patriotisms, ko visu laiku uzkurina naids pret citādi domājošajiem? Ja mani būtu audzinājusi māte, es droši vien būtu daudz maigākas dabas, daudz klusāks un mierīgāks. Nez vai tagad manai dvēselei mīlestības vietā tik smagi būtu uzgūlies naids. Gan pret tādiem cilvēkiem kā Oskars Tupiņš, gan pret ļaunuma apmātiem noziedzniekiem, gan pret izlaidīgām sievietēm.

Nezinu, kāpēc tieši tai mirklī man pēkšņi ienāca prātā, ka būtu īstais laiks aiziet ciemos pie manas mātes slepkavas. Es zināju - viņš mājās atrodas viens. Tupiņa sieva jau otro mēnesi gulēja Gaiļezera slimnīcā, un pats Tupiņš noteikti vēl neguļ. Veciem cilvēkiem ar miegu ir tādas pašas grūtības, kā ar nespēku un atmiņām par vakardienu. Bet to, ko šie cilvēki darījuši pirms pusgadsimta, viņi atceras spilgti.

Lēnām piecēlos, apģērbos, aizgāju līdz garāžai, iesēdos automašīnā un braucu uz Majoriem. Vēl nezināju, vēl nemaz sakarīgi nedomāju, ko ar viņu runāšu un darīšu. Lai Tupiņam atriebtos un viņu nogalinātu, man nebija vajadzīga ne pistole, ne nazis. Es zināju tik daudzus karatē, gan kaujas tuvcīņas paņēmienus, ka viņu varēju nonāvēt pat ar kailu vienas rokas pirkstu.

Automašīnu apstādināju netālu no mājas, ieraudzīju, ka apakšstāvā divi logi ir apgaismoti un, izgājis caur zemiem vārtiņiem, šķērsoju nelielu pagalmu un pie ieejas durvīm nospiedu baltu zvana pogu.

Pēc dažiem mirkļiem atskanēja šļūcoši soļi.

-    Kas tur ir? - prasīja nedaudz šļupstoša vīrieša balss.

-    Vai esat Oskars Tupiņš? — jautāju.

-    Esmu gan! - vīrietis apstiprināja. - Ko jums vajag?

-    Šeit no pasta, - es sacīju. - Jums ir steidzama telegramma.

Pēc dažiem brīžiem nožvadzēja durvju ķēde, noskrapstēja

atslēga, un es savā priekšā ieraudzīju mājas saimnieku. Viņš bija ģērbies nošļukušās biksēs un biezā flaneļa kreklā.

-    Slēdziet vien durvis atkal ciet, - es teicu. - Mums būs vēl jāaprunājas.

-    Kas tā ir par telegrammu? — Tupiņš aizdomīgi paskatījās, bet laikam mani vairs neatcerējās.

-    Tā ir valdības telegramma, - es sacīju. - Ieiesim istabā.

Tupiņš aizslēdza durvis un lēniem soļiem tipināja uz istabu.

Tā bija apmēram divdesmit sešus kvadrātmetrus liela, līdz pēdējai iespējai pieblīvēta ar vecām mēbelēm un ļoti vecām lietām. Gaiss bija piesmacis un smirdēja pēc kaut kā skāba. Ievēroju, ka pie vienas no sienām bija piestiprināta liela fotogrāfija, uz kuras bija redzams Oskars Tupiņš piecdesmit sešus gadus atpakaļ hitleriskās Vācijas SD formā. Neko teikt - viņš šajā formā ar balto miroņgalvu pie melnās cepures izskatījās skaists, brašs un skarbs. Tādu ieraugot vien, arestētajam cilvēkam droši vien uzreiz sāka ļodzīties kājas.

-    Sēdies! - es asi pavēlēju. — Mazliet ir jāparunā.

Tupiņš apsēdās uz gaužām veca, izgulēta dīvāna, bet es iekārtojos pie galda uz krēsla.

-     Es kaut kur jūs jau esmu redzējis, — Tupiņš ar sasprindzinātu sejas izteiksmi cieši skatījās uz mani. - Kas jūs tāds esat? Ja mana nojauta ir pareiza, tad pastnieks jūs tomēr neesat!

-    Tā ir, Tupiņ, — es apstiprināju. - Esmu žurnālists Haralds Vinters. Tu pie manis vasarā biji atnācis ar nikniem pārmetumiem par manām pārliecināta pacifista izpausmēm gan televīzijas raidījumos, gan avīžrakstos. Vai atceries?

-   Atceros gan, - Tupiņš apliecināja. - Ko tagad gribi no manis?

-    Neko. Es tev vienkārši atnesu telegrammu.

-    Neāksties!

-    Tā nav nekāda ākstīšanās. Zini, kas telegrammā ir rakstīts?

-    Kas tad tur tāds ir?

-    Tur priekš tevis ir loti bēdīga ziņa, - es atbildēju. - Teksts ir šāds: Sakarā ar drausmīgiem noziegumiem pret cilvēcību, kas pastrādāti laika posmā no 1941. gada jūlija līdz 1951. gada ziemai, Oskaram Tupiņam viņa nomocīto un nogalināto upuru vārdā tiek piespriests nāves sods.

Vecais vīrs nobāla, un viņam sāka trīcēt rokas.

-    Tas nevar būt, — viņš čukstēja. - Šodien, brīvajā Latvijā… Es saprastu, ja tiktu medīti un sodīti komunisti, čekisti… Bet mani?!

-    Ar ko tu, smerdeli, esi labāks par čekistu cilvēkšāvējiem? - es iekliedzos. - Ar ko tu no viņiem atšķiries? Kara laikā varbūt vienīgi ar formas tērpu, bet pēckara gados… ne ar ko! Tas pats garīgais trulums, aklais naids pret ideoloģiskajiem pretiniekiem, spēja un vēlēšanās spīdzināt un nogalināt neapbruņotus cilvēkus…

-    Mums, žurnālista kungs, ir attaisnojums. Mēs bijām savā zemē, bet viņi…

-    Aizveries! - es turpināju kliegt. - Oskar Tupiņ! Sasprindzini savu atmiņu! Vai tu atceries, ka būtu nogalinājis, vai kā tev labāk patiktu, iznīcinājis un sodījis kādu krievu okupantu, kādu vācu okupantu, kādu Sarkanā Armijā dienējošu mongoli, tatāru, kazahu vai gruzīnu? Nē!!! Tu esi iznīcinājis tikai latviešus! Būtu daudz godīgāk, ja tu un tev līdzīgie sevi nedēvētu vis par nacionālajiem partizāniem, bet gan par kaut kādiem tur soda ekspedīcijas dalībniekiem! Tas būtu daudz tuvāk patiesībai, jo nekādās militārās operācijās tu neesi piedalījies! Tikai kā lielceļa laupītājs tupējis ceļmalas krūmos un vaktējis, lai varētu sagūstīt kādu partijas vai padomju darbinieku! Un sagūstījis, vedi uz meža bunkuru, spīdzināji un pēc tam šāvi! Kāds tam visam ir sakars ar nacionālo atbrīvošanās kustību, ar partizānu karu?! Nemaz nerunājot par to, ko esi darījis kara laikā!

-    Tu spried nepareizi, - Tupiņš klusā balsī teica un varēja redzēt, ka viņš patiešām ir stipri nobijies.

-    Ko es nepareizu pateicu?

-    Tu runā ar šodienas cilvēka muti un domām, - Tupiņš atbildēja. - Būtu toreiz bijis manā vecumā, ari tev vajadzētu nostāties vai nu vienā, vai otrā pusē. Mana izvēle krita uz vāciešiem, jo krievi Latvijā ienāca pirmie un pirmie ari pastrādāja noziegumus ne tikai pret latviešu tautu, bet pret cilvēcību vispār.

-     Ja tu biji tik garīgi attīstīts un saprati, ka tie ir smagi noziegumi, tad kāda velna pēc tev un pārējiem tos vajadzēja atkārtot kopā ar vāciešiem?

-   Tu prasi, kāpēc? Tāpēc, ka mums vajadzēja, mums bija pat tiesības atriebties! Vai tu to spēj saprast?

-   Nespēju! Atriebība tikai izskaidro nozieguma motivāciju, bet to neattaisno! Ja tas būtu iespējams, tad neviens noziedznieks nekad netiktu ne tiesāts, ne sodīts!

-    Es savu sodu esmu jau izcietis, - Tupiņš pateica. - Seši gadi Vorkutā…

-    Tu esi lēti ticis cauri, - es sacīju. - Toreiz pat par viena cilvēka slepkavību pienācās nāves sods.

Tupiņš ilgi klusēja un joprojām vērīgi uz mani skatījās.

-    Es tā arī vēl joprojām nesaprotu, kāpēc tu šovakar esi pie manis atnācis? - viņš uzprasīja. - Vai gatavo materiālu kārtējai televīzijas pārraidei?

-    Nē, - es atbildēju. - Mūsu sarunai ar manu darbu nav nekāda sakara.

-    Kam tad ar to ir kāds sakars?

-    Tikai tev un man. Tā ir mūsu personīgā lieta.

-    Nesaprotu.

-     Tūlīt sapratīsi. Tu pirmīt teici, ka tev un taviem līdzgaitniekiem esot bijušas tiesības atriebties gan saviem, gan mūsu tautas ienaidniekiem. Tā bija?

-Jā.

-    Tad redzi, Oskar Tupiņ, tādā gadījumā arī man ir tiesības atriebties tev!

-    Es neesmu mūsu tautas ienaidnieks! - Tupiņš protestēja.

-    Par to mēs vēl varētu ilgi un karsti diskutēt, bet tas pagaidām lai paliek! Tu esi mans personīgais ienaidnieks!

-    Es?! - Tupiņš pārsteigts iesaucās. - Esi piedzēries vai jucis?

-     Ne viens, ne otrs, - noraidoši pakratīju galvu un drūmā balsī pateicu: - Esmu atnācis atriebt savas mātes nāvi…

Tupiņš spēji satrūkās, mēģināja tā kā piecelties, bet pēc brīža atkal smagi atkrita uz dīvāna.

-    Savas mātes nāvi..? Kas viņa tāda bija un kāds viņas nāvei sakars ar mani? - Tupiņš noskaities prasīja.

-    Vistiešākais, - es atbildēju. - Vai atceries piecdesmit pirmā gada pavasari, kad Balvu rajonā no Rīgas bija atbraukusi komandējumā laikraksta Cīņa žurnāliste Daina Rāmiņa? Jūs viņu sagūstījāt un kopā ar rajona laikraksta redaktoru un Briežu pagasta partorgu aizvedāt uz bunkuru, visu vakaru un nakti mocījāt, bet rīta agrumā nošāvāt un noguldījāt lielceļa malā. Atceries? Tu personīgi nošāvi Dainu Rāmiņu un partorgu, bet cits tavas grupas loceklis Grantiņš piebeidza redaktoru. Tas bija jūsu pēdējais noziegums, jo drīz pēc tam jūsu bandu arestēja un visus notiesāja uz divdesmit pieciem gadiem spaidu darbos Vorkutas šahtās. Piecdesmit sestajā gadā nāca Hruščova atkusnis, divdesmitais partijas kongress, un tu tiki brīvībā. Bet mana māte dzīva nekļuva. Tā viņu tēvs un darba kolēģi apglabāja - izmocītu un līdz bezjēdzībai sakropļotu. Pasaki, Oskar Tupiņ, pasaki pats, ko tagad es ar tevi lai daru? Arī mocīt visu nakti? Sist, dedzināt, pakaļā grūst slotas kātu, zarus un čiekurus, bet no rīta tev pārgriezt rīkli? Man taču arī būtu lielisks attaisnojums! Bet mokošu nāvi tu esi pelnījis! Dors pret dotu! Ja jau jūs uzskatījāt, ka karojat, un kāds pretinieka pārstāvis laiku pa laikam arī krita jūsu gūstā, jūs viņu varējāt nošaut, bet kāpēc bija vajadzīgs viņus tik ārprātīgi mocīt un pazemot? Tagad manā gūstā esi kritis pats. Kāda ir sajūta, Tupiņ? Diezgan riebīga, vai ne? Tu bailēs un sāpēs te varēsi rāpot pa grīdu, raudādams lūgties žēlastību un saukt pēc palīdzības, vienalga! Es nebūšu žēlsirdīgs! Cilvēku lielākais vairums savā būtībā ir ļauni un cietsirdīgi. Kāpēc man vienam vajadzētu būt labam? Es ari būšu ļauns. Tikpat ļauns kā tu, Oskar Tupiņ!

Piecēlos, piegāju viņam klāt un naida pilns ieskatījos viņa blāvajās acīs. Tās bija pilnas ar nāves bailēm. Man ar to pietika. Tāda mēsla dēļ es negribētu vēlreiz atgriezties cietumā.

— Dzīvo, sūda vabole! - es skarbi pateicu. — No morāles viedokļa es negribu būt līdzīgs tev. Tu kādreiz varēji nogalināt vājākus cilvēkus par sevi, bet es diemžēl to nevaru. Mana nespēja šai mirklī ir tava laime, bet man nelaime un apkaunojums. Diemžēl nevaru neko citu darīt, kā vienīgi iespļaut tev ģīmī!

Tā arī izdarīju, pagriezos un gāju prom.

Manī plosījās divējādas jūtas - gandrīz vai prieks un lepnums par to, ka atkal esmu spējis noturēties un nebūt ļauns, bet tai pašā laikā par šo nespēju mocīja arī kauns un nožēla.

Atgriezies mājās, atkal apsēdos kamīna priekšā, nolēmu, ka pavasari noteikti jāiegādājas suns, pielēju pilnu glāzi ar brīnišķīgo skotu viskiju. Kas es tagad esmu? Uzvarētājs vai zaudētājs? Droši vien ne viens, ne otrs.

Visticamāk, es vienkārši biju cilvēks.

17.

Pasaule beidzot kļuva balta un tīra. Pēdējā nedēļā pēc Ziemassvētkiem uz zemes melnās ādas uzkrita tik bieza sniega kārta, ka kārtējo reizi Latvijas valstij draudēja gandrīz vai ekonomiska katastrofa.

Es kā parasti sēdēju lielajā augšstāva istabā pie loga, mājā un dārzā valdīja pilnīgs klusums, man blakus dega maza eļļas lampiņa, lielo gaismu biju izslēdzis, un uz istabas sienām viegli kustošie koku zari meta spokainas ēnas.

Vai mēs, cilvēki, ari neesam tikai spoki kādai citai, mums neredzamai pasaulei?

Un pati pasaule tikko saredzams mikrobs mūsu Galaktikas dzīvajā miesā?

Bet savukārt mūsu Galaktika (dižais un ļoti skaistais Piena ceļš!) tikai neliela taciņa Visuma džungļos?

Un mūsu prātam un tehnikai aptveramais Visums varbūt ir tikai viens nieka atoms no nekādam prātam neaptverama daudz lielāka Universuma?

Bet tas savukārt…

Galu galā kāda man daļa par to, kas notiek tālāk par manu acu skatienu?

Šodien ir gada pēdējā diena.

Man nav ko nožēlot. Šis, 1997.gads, man ir bijis laimīgs gads. Beidzās mans nepelnītais soda termiņš, un es atkal kļuvu brīvs cilvēks. Dabūju labu darbu. Atkal esmu skandalozi populārs žurnālists. īpašu prieku man tas gan nesagādā, bet neteikšu, ka tas man arī būtu ļoti nepatīkami. Pavisam negaidītā kārtā, saņemdams sava vectēva mantojumu, esmu kļuvis arī bagāts. Pēc krustmātes nāves kļūšu vēl bagātāks, jo viņa jau tagad man ar testamentu ir novēlējusi visu savu ne mazo naudu, mantas un lielo Dubultu māju. Arī šis nenoliedzami patīkamais dzīves notikums un mana krasā sociālā stāvokļa izmaiņa - gandrīz vai vienā dienā no nabaga cietumnieka kļūstot par miljonāru - ne manu psihi, ne uzvešanos, ne pasaules un dzīves uztveri nekādā veidā sevišķi neizmainīja. Es vienkārši esmu kļuvis daudz drošāks, cik drošs vispār šai pasaulē var justies gan nabagais, gan bagātais.

Esmu atguvis savu māju un tajā dzīvoju viens - bez cilvēkiem, kuri mani neieredzēja un kuri arī man bija kļuvuši sveši un nepatīkami.

Kā tad īsti ir - vai esmu uzvarētājs, vai zaudētājs?

Savādi, bet jūtos gan kā zaudētājs, gan kā uzvarētājs.

Un laikam tā arī ir.

Man nav nevienas tuvas sievietes. Es nevienu šai pasaulē nemīlu, un arī mani diemžēl neviens nemīl.

Joprojām stipri šaubos, vai mīlestība un pat mīloša, uzticīga un tikai gaismu izstarojoša sieviete ir mūsu dzīves lielākā vērtība.

Man vienam ir labi. Es nevienu netraucēju. Un neviens cits ari man vairs nesagādās ne sāpes, ne ciešanas.

Man neko vairs nevajag.

Vai nav pamats būt laimīgam?

Tikai nesaprotu, kāpēc dažreiz tomēr ir tik sasodīti skumji?

Varbūt tā vajag? Varbūt tieši skumjas ir mūsu psihei visnepieciešamākie vitamīni? Jo skumjas rada ilgas, bet ilgas savukārt mūs mudina kaut ko darīt, lai mēs savu sapni īstenotu.

Kāds ir mans sapnis?

Vai vienam sēdēt lielā mājā un pie loga skumji raudzīties, kā mūžības bezgalībā pazūd laiks?

Nezinu. Zinu tikai, ka es pagaidām vēl esmu dzīvs, un manā dvēselē kaut kas Joti sāp.

Kādas zāles lai es meklēju, un vai vispār tādas zāles pastāv?

Ja ir, tad, lūdzu, ātri pasakiet aptiekas adresi! Pasakiet, kur lai es sastopu cilvēku, kurš mani varētu izārstēt no šis smagās vientulības sajūtas, no skumjām, depresijas, neticības sievietēm un dažreiz arī riebumu pret dzīvi?

Kādā pili vai nožēlojamā zaru būdā šis cilvēks, šī sieviete dzīvo?

Varbūt es riskētu vēlreiz, viņu mēģinot atrast.

Varbūt…

Pēkšņi no sākuma klusi, tad daudz skaļāk iezvanījās mobilais telefons.

-    Es klausos, — teicu.

-   Tas esi tu, Harald? - jautāja kāda sieviete, un tikai mirkli vēlāk atpazinu Māras balsi.

-Jā, - atbildēju. - Nepazini?

-    Kur tas laiks, kopš neesam tikušies! Vai mani esi jau aizmirsis?

-    Nē, Māra, es tevi atcerēšos visu mūžu.

-   Es tevi arī, - Māra apsolīja. — Mīlēsim viens otru vai neieredzēsim, bet katra atmiņās mēs tomēr paliksim.

-    Es labprāt visu izdzēstu, - teicu.

-   Vai tikai to, kas ar tevi un mani notika pirms sešiem gadiem, vai arī to, kas ar mums bija šovasar?

-    Šo vasaru cs paturu, — atbildēju.

-    Es tāpat. •

-    Ko tu dari?

-     No tavas krustmātes vasarnīcas savās mājās atgriezos septembra beigās.

-    Kā jūties?

-   Nosacīti labi, — Māra teica. — Es strādāju. Brālis man izgādāja labi atalgotu darbu kādā firmā, un esmu apmierināta. Strādāju arī savā darbnīcā. Atceries, es tev reiz teicu, ka mans pēdējais darbs bija melns gobelēns ar mazu baltu laukumiņu kreisajā malā. It kā cerību simbols. Tagad nesen savukārt pabeidzu spoži baltu gobelēnu ar mazu melnu kvadrātiņu labajā pusē. Salikšu kopā un izstādīšu ar nosaukumu - Cerība un Izmisums. Vai arī Laime un Nelaime. Vai arī — Mīlestība. Gan baltā, gan melnā.

-    Šie nosaukumi nekur neder, - es pateicu. - Tad jau var turpināt arī Diena un Nakts vai tamlīdzīgā garā. Starp citu, Māra, ja es tās lietas pareizi saprotu, tad mīlestība nekad nevar būt melna. Melni un netīri var būt tikai cilvēki. Ari zaudēta mīlestība vienmēr paliek balta.

-   Skaisti runāt tu proti, es neko nesaku, - Māra sacīja. — Bet kāpēc tad pats vairs nevēlies šo balto mīlestību?

-    Tevi? — es prasīju.

-    Tu domā, es tev to nespētu sniegt?

-   Nezinu, Māra, varbūt arī spētu, bet es jau tev kādreiz teicu. Mēs nekad nevaram būt kopā tāpēc… Tu pati zini.

-    Vai tu, Harald, atceries, ka šonakt paiet tieši seši gadi, kopš es pazaudēju savu dēlu, kopš notika manas dzīves lielākā traģēdija?

-    Un arī manējā, - klusi atgādināju.

Māra labu laiku klusēja.

-    Ko tu šovakar dari? - viņa negaidīti painteresējās.

-    Neko. Jauno gadu mājās sagaidīšu viens.

-   Paklausies, Harald… - Māras balss kļuva lūdzoša. - Ja tu ar mani nevēlies būt kopā visu mūžu, tad varbūt tomēr vismaz šo nakti varam pavadīt kopā?

-    Divatā?

-     Varam arī divatā, pie tevis vai manis, bet esmu uzlūgta Jauno gadu sagaidīt savas draudzenes ģimenē. Viņi dzīvo Mārupē. Tur būšot arī citi viesi. Nemaz neslēpšu, ka man tur ierasties kopā ar tevi būtu vairāk nekā patīkami.

Mirkli domāju. Māras balss skanēja tik tuvi un vilinoši, un es tai mirklī patiešām jutos visas pasaules atstāts un aizmirsts, ka, ilgi nešaubīdamies, piekritu. Bet acīmredzot piekritu ne tikai tāpēc. Tagad nešaubos, ka manā dzīvē atkal spēji ielauzās liktenis un tieši tas man lika Māras priekšlikumu tik ātri pieņemt. Bet piekrītot šim braucienam, es vēl nezināju, es nevarēju pat iedomāties, ka tas vēlāk atkal manu dzīvi kardināli izmainīs… Pats to vēl neapjaušot, es vēlreiz tieši Jaungada naktī traucos pretī savai laimei un nelaimei…

Mārupē Māras draugiem Savickiem piederēja tikko uzcelta supermoderna savrupmāja. Pats saimnieks Aleksandrs bija diezgan liela mēroga uzņēmējs, kas galvenokārt nodarbojās ar alkoholisko dzērienu importu. Es zināju, ka šo biznesu varēja piekopt vienīgi cilvēks ar kriminālu pagātni, vai vismaz viņam vajadzēja būt cieši saistītam ar kriminālo pasauli. Pēc izskata Aleksandrs bija paskarbs, tukls, labi ģērbies pusmūža vīrietis, bet viņa sieva Irēna maza auguma, sīciņa, taču ļoti šarmanta sieviete, kura savā laikā kopā ar Māru bija beigusi Mākslas akadēmiju, taču vīram uzsākot riskanto, bet ārkārtīgi ienesīgo alkoholisko dzērienu tirgošanu un droši vien ari kontrabandas pārvadājumus, laikam neko daudz neienesošo nodarbošanos ar glezniecību bija metusi pie malas, un dažādās augstāko aprindu ballēs un darījumu saietos reprezentēja sevi vienīgi kā Aleksandra Savicka laulāto draudzeni.

Pārējie viesi arī laikam bija lieli biznesmeņi, jo visi atbrauca ar dārgiem limuzīniem, viņu sievas vai mīļākās bija kā nobārstītas ar zelta un briljanta rotaslietām, un viņi visi runāja man gandrīz vai nepazīstamā valodā - par uzņēmumu un banku akcijām, Fondu biržas vērtspapīru kursu, valūtas operācijām, importu un eksportu, reklāmu, apsardzi, godīgu un negodīgu konkurenci, drošības jautājumiem, jaunu veikalu atvēršanu, parādu piedziņu, cenām un peļņu.

Man tas viss riebās, un es gribēju pēc iespējas ātrāk no turienes tikt prom. Es sapratu - Māra, sev paņemot līdzi mani, gribēja pie draudzenes ierasties ar savu vīrieti, kurš turklāt visā valstī ir pazīstams žurnālists. Taču šiem cilvēkiem es biju pilnīgi nepazīstams, jo viņi lasīja tikai krievu valodā iznākošo presi un acīmredzot neskatījās arī Kriminālos notikumus. Ja atlika laiks, videomagnetofonā skatījās vācu erotiskās vai amerikāņu grāvējfilmas.

Māra bija velti centusies, taču viņa jutās labi, krietni iedzēra, bija jautra un tā vien glaudās man klāt. Iespējams, atrodoties šajā kompānijā, viņa patiešām aizmirsa vai arī tikai centās aizmirst traģisko notikumu pirms sešiem gadiem…

Pulkstenis nosita divpadsmit.

Visi saskandinājām šampanieša glāzes. Arī es izdzēru savējo.

-     Harald, esi laimīgs! — Māra, mani noskūpstījusi, sacīja. - Lai tev šajā gadā piepildās visi tavi sapņi!

-    Paldies! - es teicu, savukārt noskūpstīdams Māru. - Aizmirsti, kas bijis! Domā par to, kas vēl palicis!

-   Es domāšu par tevi, - Māra sacīja. — Maz kas vairs palicis par ko domāt.

-    Viss atlikušais mūžs, - es pateicu. - Vienīgais, kas mums īsti pieder. Tas var būt vienu dienu vai vēl piecdesmit gadu ilgs.

-    Kāpēc tikai vienu dienu?

Es iesmējos.

-    Kāpēc piecdesmit gadus? Kā katram spīd viņa zvaigzne.

-    Kāda ir tava Zodiaka zīme? - Māra negaidīti jautāja.

-    Esmu Mežāzis, - atbildēju un tālāk paskaidroju. - Visi Mežāži ir apbalvoti ar enerģiju, nesalaužamu tieksmi iet uz priekšu ar neatlaidīgu darbu. Prot piemēroties visiem apstākļiem un katram darbam, arī smagam. Uz laimi nevar paļauties, viss jāiekaro un jāpanāk ar cīņu, darbu, savām domām. Viņiem piemīt ass prāts un koncentrēšanās spējas. Ļoti nopietnas dabas ar tendenci uz depresiju. Vai gribi zināt vēl kaut ko par Mežāžiem?

-   Jā, - Māra piekrītoši palocīja galvu.

-    Mežāzim ir plašs paziņu loks, bet maz draugu. Draudzībā pastāvīgs, uzticīgs. Izteikta goda izjūta. Patīk rūpēties par citiem, it sevišķi, ja tie ir vājāki par viņu. Atkarīgs no garastāvokļa. Vairāk mīl dvēseles Saskaņu, nekā ārēju maigumu. Ļoti izvēlīgs. Viņa simpātijas iekarot nav viegli, bet, ja reiz atdevis sirdi, tad uzticīgs. Nekad nedod vaļu jūtām pirms nav pārliecināts, ka partneris ir to vērts. Nem dzīvi ļoti nopietni. Otrreiz apprecas reti. Naudas ziņā taupīgs. Kas tur vēl bija? Jā! Piekopj vienkāršu dzīves veidu. Nāve pienāk lielā vecumā bez mokām. Tas man patīk vislabāk. Tātad varbūt patiešām vēl piecdesmit gadi? Pēc tam klusa aizmigšana. Ko labāku es vēl varu vēlēties?

-   Patiešām, - Māra piekrita. - Bet savu večiņu blakus negribi?

-    Varbūt vēlāk, - es teicu. - Varbūt vēlāk es gribēšu daudz ko, par ko šobrīd pat nedomāju.

Vairs nedzēru. Man pietika ar vienu šampanieša glāzi, un pēc pulksten vieniem es Mārai pateicu, ka braucu prom. Viņa un pārējie mani visādi atrunāja, un es beigu beigās paliku. Izdzēru vēl vienu šampanieša glāzi. Irēna mums ar Māru ierādīja atsevišķu istabu. Māra bija pamatīgi iereibuši, man bija ļoti slikts garastāvoklis un prāts nemaz nenesās uz mīlēšanos. Man par lielu brīnumu arī Māra to nevēlējās. Viņa no eglītes paņēma degošu sveci, nolika to uz šķīvīša istabas vidū, nodzēsa gaismu, galvu pieglauda manam plecam un sāka raudāt.

-   Aivariņ, piedod, ka tevi nespēju nosargāt, piedod, dēls, ka es neatrados tavā vietā…

Sevišķi necentos Māru nomierināt. Zināju - paraudās, kļūs vieglāk un viņa drīz aizmigs. Tā arī notika. Bet es vēl ilgi nespēju aizmirsties. Jo arī man šī Jaungada nakts uzdzina virsū drūmas, bet tai pašā laikā zināmā mērā arī skaistas atmiņas - mana mīļotā sieviete Ligita, gaidot atbraucam autoinspekciju, skaļi raud, izmisumā skraida turp un atpakaļ, tad apkrīt man ap kaklu, lūdzas un sauc palīgā: «Mīļais! Lūdzu, glāb mani!»

Un es izglābu. Kas man par to tika? Nekas, ja neskaita piecus gadus ilgu ieslodzījumu. Tāpēc ejat visas uz elli, es nepatikā čukstēju, atstūmu Māras galvu no sevis un aizvēru acis. Esat mūžīgi nolādētas…

īsi pirms septiņiem braucām prom. Māra bija vēl samiegojusies. Laukā bija tumšs kā bedrē. Turklāt vēl negaidīti sākās spēcīgs sniegputenis, tāpēc tālāk par dažiem metriem tikpat kā neko nevarēju saskatīt.

-    Kā tev patika viesības? - Māra nedaudz pagriezās pret mani.

-    Bija jauki, vai ne? Ceru, ka šo braucienu nenožēlo?

-    Brauciens vēl nav beidzies, - es nez kāpēc pateicu. - Taču viesības bija draņķīgas.

Māra izbrīnījusies skatījās uz mani.

-    Kāpēc?

Paraustīju plecus.

-    Kas tev tur nepatika? - Māra neatlaidās.

-    Un kas tev tur patika?

-     Man patika viss, - Māra atbildēja. — Brīnišķīgā Savicku savrupmāja, kas pati par sevi ir jau liels mākslas darbs. Patika tās dārgais un ļoti modernais iekārtojums. Tu nebiji iegājis vannas istabā? Viņiem tur ir pat burbuļvanna! Pasakaini! Patika atskaņotā mūzika, gleznas, mākslas priekšmeti, bagātīgi klātais galds, eglīte, visa viesību organizācija un cilvēki. Tev nepatika cilvēki?

-    Māja viņiem patiešām ir laba, — es piekritu. - Un mēbeles dārgas. Un galds bija bagātīgi klāts. Un eglīte skaista. Un dzērieni bija labi. Un visas izdarības tāpat bija jautras un asprātīgas. Vienīgi… Jā, Māra, vienīgi cilvēki… Varbūt atskaitot tavu draudzeni Irēnu, pārējie bija pēdējie draņķi. Negodīgi tirgotāji, naudas mijēji un blēži. Man viņi riebās.

-    Tādā gadījumā tu neesi neko daudz labāks par viņiem,

-    Māra pateica. - Vai tad tu esi nabags? Pašam pieder lepna māja Jūrmalā, tev ir daudz naudas, dārga automašīna…

-    Starp mani un tādiem kā viņi ir ārkārtīgi liela atšķirība,

-     es teicu, - lai gan patiešām bagātības ziņā mēs varbūt esam līdzīgi. Tu zini, Māra, kas mani un viņus atšķir?

-Kas?

-    Es nepelnu procentus no akciju vai valūtas kursu svārstībām, ne citiem spekulatīviem darījumiem. To tu atceries, Māra, un pacenties neaizmirst - es nekad neko nepērku un nepārdodu! Vismaz ne tāpēc, lai gūtu pelņu.

Turpmāk braucām klusēdami. Pabraucot garām Āgenskalna tirgum (Māra dzīvoja Melnsila ielā) un izdarot kreiso pagriezienu uz Nometņu un Lapas ielas krustojuma, pēkšņi sajutu diezgan spēcīgu triecienu, automašīnu diezgan krietni sameta sāņus, es ātri izlīdzināju gaitu un apstājos. Man sāka trīcēt rokas un visas iekšas, jo tūlīt dabiski nodomāju, ka biezajā putenī un tumsā laikam esmu notriecis kādu kājāmgājēju…

Liktenis savdabīgā azartā kā pirms sešiem gadiem atkārto savu rūpīgi izplānoto situāciju! Tikai šoreiz pie automašīnas stūres patiešām sēžu es! Manā organismā ir neliela alkohola deva. Ja es kādu esmu sabraucis līdz nāvei, tad šoreiz cietumā uz pieciem gadiem jau došos pareizi un taisnīgi…

«Dievs,» es bezgala satraukts domāju. «Ko esmu tik nekrietnu izdarījis, ka tu mani par katru cenu atkal gribi iespundēt aiz restēm? Bet es to vairs negribu! Negribu!! Negribu!!!»

-    Kas notika? — Māra arī bija uztraukusies.

-    Nezinu, — paraustīju plecus. - Izklausījās, ka esmu kādu sabraucis.

-   Tas nevar būt, - Māra domīga kratīja galvu. — Man šķiet, tu pagriežoties, vienkārši uzskrēji ielas malā stāvošajai sniega kaudzei.

-    Kaut nu tā būtu, - es smagi nopūtos. - Jāizkāpj laukā un jāpaskatās.

-   Nē! - Māra negaidīti mani saķēra aiz rokas un nekur nelaida. - Brauc ātrāk prom!

-    Es nevaru…

-    Brauc ātrāk prom no nelaimes! - Māra kliedza. - Man pietiek! Es vairs negribu nekādas tiesas, negribu liecināt pret tevi, es tevi negribu zaudēt!

Lai gan sapratu, ka tagad laikam patiešām vajadzētu pēc iespējas ātrāk laisties prom, es tomēr uzreiz nespēju aizbraukt.

Lēnām izkāpu no automašīnas, pagāju dažus soļus atpakaļ un ieklausījos. Neviens palīgā nesauca, nekliedza, nevaidēja. Izņemot vēja aurus, nekādu citu troksni nedzirdēju un sev tuvumā neko arī neredzēju. Ātri atgriezos pie mašīnas, iekāpu iekšā un sāku braukt.

-    Vai kaut ko redzēji? - Māra prasīja.

-    Neko, - es atbildēju.

Tikai vēlāk uzzināju, ka jau pēc astoņām minūtēm no Rīgas Galvenās policijas pārvaldes dežūrdaļas visiem Rīgas ceļu policijas posteņiem steidzīgi tika pārraidīts šāds ziņojums:

Uzmanību! Visiem policijas patruļdienestiem un ceļu uzraudzības inspektoriem! Apmēram pulksten septiņos un sešās minūtēs uz Nometņu ielas kāda vēl nenoskaidrotas markas automašīna, pēc pirmajām ziņām Volvo, Mersedes vai pēdējā izlaiduma BMW notriekusi kādu jaunu sievieti, kura pašlaik loti smagā stāvoklī tiek vesta uz slimnīcu. Vainīgā automašīna no notikuma vietas aizbraukusi. Es lūdzu veltīt visu jūsu uzmanību un pūles šīs automašīnas atklāšanā un noziedznieka aizturēšanā!

18.

Ziema pazuda tikpat ātri kā bija sākusies.

Te visapkārt vēl valdīja sniegputeņi, sals un dziļš sniegs, bet tad pēkšņi, it kā vienā mirklī, sāka spīdēt spoža saule, sals atkāpās, sniegs strauji izkusa, un šur tur meža klajumos jau parādījās pirmie sniegpulkstenīši.

Bija atnācis pavasaris.

Bet es sēdēju krogā un dzēru. Nekāda īpaša iemesla tam nebija, ja neskaita manu vispārējo depresiju, kas pēdējā laikā arvien biežāk pastiprinājās.

Majoros, Jomas ielas jaunajā restorānā, bija silti un patīkami. Zāle grima vieglā puskrēslā, bet man blakus uz galdiņa viesmīlis aizdedzināja uz neliela šķīvīša noliktu sveci. Viņš nebija slinks, vai vispār šeit tā bija pieņemts, bet sveces dega gandrīz vai uz

katra galdiņa. Lielā restorāna zāle man pēkšņi nez kāpēc atgādināja nevis prieka vietu, bet gan bēdu bedri - kapsētu mirušo piemiņas dienas vakarā…

Tā sadeg laiks un mūsu dzīves. Ātri un nemanot. Kā strauji kūstoša svece. Viss kaut kur lēnām pazūd un sairst.

Ja matērijas un enerģijas nezūdamības likums ir pareizs, tad arī no manis nekad nepazudīs neviens atoms. Tie tikai izvietosies savādākā kombinācijā nekā līdz šim. Ticīgie apgalvo, ka mirušo cilvēku dvēseles nesastāvot no matērijas, bet gan no Gara. Ko tas nozīmē un kas tas ir, es nezinu, taču tādā gadījumā tur neviens atoms no mana bijušā ķermeņa noteikti nebūs… Kā es zināšu, ka tā ir mana dvēsele? Kā to zinās citi? Kā es varēšu izpirkt savas dzīves grēkus vai nokļūt mūžīgā nirvānā, ja man šādu grēku nebūs?

Es vienmēr dziļā neizpratnē esmu apbrīnojis cilvēkus, kuri jau no šumeru, senās Ēģiptes un Mozus laikiem ir spējuši izdomāt šīs skaistās pasaciņas par cilvēku dvēselēm, to nemirstību un nemitīgo pārceļošanu no mirstoša cilvēka ķermeņa uz otru - tikko piedzimuša.

Cilvēka īstā dvēsele atspoguļojas labsirdīgā smaidā un tavās rokās, kas iemet naudu ubaga cepurē; cilvēka dvēsele ir šo pašu roku aizdegts ugunskurs kaut vienam salstošam cilvēkam un pasniegta maizes šķēle izsalkušajam, un mīlestības skūpsts uz sievietes lūpām.

Ja tu gribi būt nemirstīgs, dzīvo bez naida! Esi labs, līdzjūtīgs un mīlestībai atdevīgs! Kaudžu kaudzēm sarakstītās grāmatas par visdažādākiem filosofiskiem jautājumiem un visas pasaules reliģijām pat ne vismazākā mērā nespēj atsvērt šos dažus pavisam vienkāršos atzinumus par cilvēka dzīvi un viņa rīcību attiecībās ar citiem cilvēkiem.

Pilnīgi pietiktu jau ar Bībeles desmit baušļiem.

Tur viss ir pateikts, ko man un tev vajadzētu vai nevajadzētu

darīt.

Loti skaidri un saprotami.

Bet mēs nez kāpēc neklausam.

Mēs vispār neklausam nevienam un nekam. Neticam ne pašu rakstītajiem likumiem, ne sabiedriskai domai, ne valdībai, ne pašu sirdsapziņas vaidiem.

Es šovakar dzeru, zinādams, ka tas nav labi. Pēc tam droši vien tepat sameklēšu kādu vieglu dāmu un viņu aizvedīšu pie sevis, tāpat labi zinādams, ka arī tas nav nekāds tīrais un cēlais darbs. Bet es to darīšu. Es vienkārši nezinu, ko šovakar vēl citu varētu darīt. Protams, varētu sēdēt mājās un rakstīt kādu rakstu vai lasīt kādu gudru grāmatu, vai skatīties televīzijas pārraidi, bet es neko tādu šovakar darīt negribu. Es vēlos piedzerties, vēlos nakti pavadīt kopā ar kādu ieleni, jo man bezdievīgi salst un es jūtos ļoti vientuļš. Varbūt pat ne vientuļš. Es vienkārši šai pasaulē nevienam neesmu vajadzīgs.

Jūtos absolūti lieks, un šī sajūta ir tik ārkārtīgi riebīga, ka tā man agrāk vai vēlāk liks nodzerties vai taisnā ceļā aizvedīs uz psihiatrisko slimnīcu.

Varbūt, ka tā arī būtu labi.

«Un tu atkal šodien nevarēji atnākt šurp, kā bija norunāts…» Rakstot šīs rindas, Aleksandrs Čaks droši vien tāpat ir juties drausmīgi vientuļš un nevienam nevajadzīgs. Laimīgs cilvēks to nekad tā nespētu uzrakstīt. Bet cik tad to latviešu rakstnieku ir bijuši laimīgi? Vai Birznieks-Upītis, sēdēdams uz sava Pelēkā akmens ? Varbūt. Vai Andrejs Upīts, turpat vai trīsdesmit gadus gandrīz neiznākdams no kroga? Vai Ēriks Ādamsons savā pirmajā mīlas naktī ar Mirdzu Ķempi? Iespējams. Pēc tam Sapņu pīpes vietā Sāpju cigarete. Vai Vilis Lācis? Droši vien. Viņš visticamāk. Taču, iespējams, jau slims būdams un mirstot, viņš naktīs murgoja, sirdsapziņa smeldza un, ja ne Dievam, tad varbūt vismaz kādam savulaik uz Sibīriju aizsūtītam cilvēkam viņš tomēr lūdza piedošanu?

Droši vien laimīgi jutās tie daudzie padomju rakstnieki, kuri patiesībā nekādi rakstnieki nemaz nebija, taču saņēma visu, ko vien par kalpošanu režīmam varēja saņemt - gan lielu naudu, gan slavu, gan plašus dzīvokļus un vasarnīcas, gan daudzas citas privilēģijas - Vizbulis Bērce, Ignats Muižnieks, Jūlijs Vanags, Anna Brodele, Valdis Lukss, Andrejs Balodis, Jānis Grants, Jānis Niedre, Meinhards Rudzitis, Ādolfs Talcis, Jānis Anerauds, daudzi citi un, galu galā, arī Arvīds Grigulis un Žanis Grīva.

Vai laimīga bija Dagnija Zigmonte un tagad Regīna Ezera? Nezinu, lai gan domāju, ka ne. Varbūt vienīgais, kas visu mūžu bijis laimīgs, ir Zigmunds Skujiņš. Nekādu problēmu! Viņš vienmēr ir bijis tāds kārtīgs, ne dzēris, ne klaiņojis apkārt, labi ēdis, mīlējis tikai vienu sievieti, eleganti ģērbies, regulāri sevi kopis, vienmēr dzīvojis Joti labos materiālos apstākļos un kā pedantisks grāmatvedis cītīgi skaitījis savu izdoto grāmatu tirāžas…

Taču, ja viņš nebūtu bijis tik kārtīgs, ja tomēr būtu dzēris un klaiņojis (vismaz kādu laiku!), ja būtu mīlējis daudzas sievietes, ja eleganta mēteļa vietā būtu spējīgs uzģērbt arī eļļainu vatnieku; ja būtu kaut reizi rokā paņēmis lāpstu un svelmainā kurtuvē bēris ogles vai smagi racis mālainu zemi, vai sēdējis cietumā, vai ilgstoši cietis badu un slāpes; ja viņš būtu dzīvojis pagraba dzīvoklī ar krievu dzērājiem kaimiņos; ja viņam pirms algas dienām katru reizi ar drebošām rokām būtu vajadzējis skaitīt kapeikas vai santīmus, tad viņš, iespējams, varēja būt mūsu lielākais rakstnieks ar pasaules slavu.

Varbūt tās tomēr ir muļķības un es pats esmu liels muļķis, kas no literatūras un rakstniecības neko nesaprot. Varbūt ne vienmēr jaunībā jādzīvo un jāstrādā kā Maksimam Gorkijam vai Džekam Londonam. Ģeniāli darbi ir radušies arī rakstniekam sēdot mīkstā atpūtas krēslā un sildot kājas pie degoša kamīna. Acīmredzot ne vienmēr ir svarīgi, kas rakstniekam ir mugurā vai kājās. Svarīgi, kas viņam ir smadzenēs.

Bet man šobrīd smadzenēs ir krietna deva alkohola, vēlēšanās kauties un izdrāzt kādu sievieti. Droši vien nedarīšu ne pirmo, ne otro, taču tāda vēlēšanās ir.

Savādi.

Es laikam nedrīkstu dzert. Bet kā gan citādi lai es aizdzenu vientulību un riebumu, ko izjūtu pret sievietēm un dzīvi?

Pēc dažām dienām kopā ar pazīstamu ārstu neiroķirurgu Gvido Stūri lēnām gāju pa Gaiļezera slimnīcas garo gaiteni un ar nelielu izbrīnu konstatēju, ka man vēl ne reizi nav nācies gulēt slimnīcā.

Droši vien tas ir labi, es domāju, lai gan pilnīgi vesels neesot neviens cilvēks, to starpā noteikti arī es. Varbūt ar mani notiks tāpat, kā tas bieži notiek ar daudziem cilvēkiem, - dzīvo, ne par ko nesūdzēdamies, tad pēkšņi vienā mirklī vai nu smadzenēs plīst kāds asinsvads, vai arī negaidīti apstājas sirds. Bet tas, kas visu mūžu ir vaimanājis par visdažādākām sāpēm, pārcieš trīs, četrus infarktus un dzīvo līdz sirmam vecumam.

Gvido atvēra durvis, un mēs iegājām divvietīgā palātā, kur, smadzeņu triekas piemeklēta, jau piekto dienu gulēja mana krustmāte Alise. Viņai bija paralizēta viena ķermeņa puse, bet spēja runāt nebija zudusi. Es labi maksāju kādai padzīvojušai medmāsai, kura krustmāti rūpīgi kopa, baroja un visādi par viņu rūpējās.

Gvido ar viņu parunājās, ar sīku adatiņu slimniecei durstīja rokas un kājas, paklausījās sirdi un izskaitīja pulsu, tad mazliet apbēdināts pateica: - Pagaidām viss bez pārmaiņām…

Tad pavērsās pret mani.

-    Kad jūs beigsiet, lūdzu, ienāc manā kabinetā. Parunāsimies.

Apsēdos uz gultas malas un uzmanīgi paņēmu krustmātes

roku savējā. Tā bija loti auksta.

-    Kā jūties? - es prasīju.

Krustmāte centās pasmaidīt.

-    Labi, - viņa atbildēja. - Nekas nesāp. Tikai nevaru piecelties.

-    Dakteris saka, ka stāvoklis tomēr varot uzlaboties, - es teicu. - Jāmēģina tam ticēt.

-   Nekas labāks nebūs, - krustmāte lēnām sacīja. - Tā viņš runā vienīgi mierināšanas dēļ, bet īstenībā… Vai nu es nomiršu šeit, vai mājās.

-    Nē, nē! - strauji protestēju. — Par to tu nedomā!

-    Par ko tad lai es domāju?

-    Nezinu. Domā par savu jaunību.

-     Harald… Vai tu par mani rūpēsies, ja mani no šejienes izmetīs laukā? - krustmāte nobažījusies jautāja.

-    Bet kā gan citādi? Vai tu par mani nerūpējies, kad es biju nokļuvis nelaimē?

-    Tas bija kaut kas cits.

-    Tas bija tas pats - cita nelaimi un sāpes sajust kā savējās.

-    Ir ļoti maz tādu cilvēku…

-    Vai tev vajag daudzus? Es tev vienmēr būšu blakus.

-    Tu esi labs, Harald, - krustmāte pateica.

Es neko neatbildēju. Zināju, ka šai brīdī labs varu būt vienīgi pret smagi slimo sava tēva māsu, bet ļauns pret visu pasauli.

-   Kad mani no šejienes izrakstīs, - krustmāte klusi teica, - tu mani, lūdzu, neved uz savām, bet gan uz manām mājām, labi?

-    Man tur būs grūtāk…

-    Tu nolīgsi labu slimnieka kopēju, un tev katru dienu pie manis nemaz nevajadzēs nākt. Par to es tev ar testamentu jau esmu novēlējusi savu māju. Tu to pēc tam varēsi pārdot vai izīrēt kādam ārzemju latvietim. Bet es gribu to laiciņu, kas man vēl ir atlicis… tā cilvēciski, dēls. Es negribu nomirt pati savos netīrumos. Es no šīs pasaules gribu aiziet tīra un gaiša, pat neļaunojoties uz tiem sliktajiem cilvēkiem, kuri tik ļoti izpostīja gan manas, gan tavas ģimenes dzīves.

-    Viss būs labi, krustmāt, - es teicu. - Esi droša.

-    Tu esi vienīgais, kas man vēl ir palicis, tāpēc, lūdzu, dēls, nepamet mani šādā stāvoklī!

-    Nu kādas gan tu muļķības runā! - es, nedaudz sarūgtināts, pateicu.

-    Es tev ticu, - krustmāte atkal mēģināja pasmaidīt. Viņa bija šausmīgi izkaltusi un izskatījās ļoti veca. - Tu joprojām esi viens?

-Jā.

-    Dzintra tev bija laba sieva, - viņa nez kādēļ atgādināja.

-    Tā bija, - es piekritu. - Pat loti laba.

'iiiiK

-    Tad nāca tā skaistule Ligita… Kur viņa ir pašlaik?

-    Nezinu. Strādā turpat vēl televīzijā.

-    Kā viņa tevi toreiz varēja pamest? Nesaprotu.

-    Es gan, krustmāt, saprotu, bet labāk tev to neteikšu. Tad man ir jākļūst rupjam.

-     Un kur tad Māra? - krustmāte neatlaidīgi gribēja zināt visu par manām sievietēm. - Viņa man patika.

-    Man arī, - es teicu, - taču ar viņu drīz atgadījās kaut kas ļoti slikts.

-    Vai tad atkal sāka dzert?

-    Nē, - pakratīju galvu. - Viņa manī iemīlējās.

Krustmāte smagi nopūtās.

-     Tu esi nelabojams! Šai ziņā tu man nepatīc. Vīrietim ir jāmīl sievietes un jāpriecājas, ja kāda sieviete mīl viņu. Bet ko tu?

-    Es neko.

-    Bet tieši tas jau arī ir slikti!

-     Krustmāt, ja runāju atklāti, tad es savas dzīves laikā no sievietēm esmu saņēmis visu, ko vien sieviete vīrietim var dot - gan garīgajā, gan seksuālajā ziņā! Es ar viņām esmu uzkāpis visaugstākajās virsotnēs! Taču diemžēl šad tad esmu iekritis arī visdziļākā aizā. Un krietni apdauzījies. Es vairs neesmu jauns. Un man sāp.

-     Savādi… - krustmāte čukstēja. - Esmu galīgi slima, pat pakustēties nevaru, bet man nekas nesāp. Bet tev - jaunam un stipram vīrietim…

-   Tās ir divas dažādas lietas, - es teicu. - Tu runā par miesu, bet es par savu dvēseli.

Vēl kādu laiciņu parunājāmies, es no viņas atvadījos, kārtējo reizi svēti apsolījis viņu nepamest nelaimē, un iegāju pie sava kādreizējā skolas biedra daktera Gvido Stūra.

-    Vai viņa patiešām var drīz nomirt? - tūlīt painteresējos.

-    Negaidīti nomirt var gandrīz vai jebkurš cilvēks, - Gvido pateica. - Bet tavai krustmātei ir insults un tev pašam ir jāsaprot, ka nekādi brīnumi nav gaidāmi. Lai gan… Nāc, es tev kaut ko parādīšu!

Mēs izgājām no kabineta, un Gvido mani aizveda uz kādu palātu, kur speciālas konstrukcijas gultā ar daudziem vadiem pieslēgts pie dažādiem aparātiem un monitoriem, gulēja kāds jauns puisis. Telpa vairāk atgādināja zinātnisku laboratoriju, nevis parastu slimnīcas palātu.

-   Ko tas nozīmē? - klusi prasīju, pēkšņi sajusdams neizskaidrojamas bailes.

-    Tas nozīmē, ka mēs vēl ne velna nesaprotam, kas īsti ir dzīvība un nāve, - Gvido sacīja. - Šis zēns ir miris, - viņš turpināja.

-    Pirms trim nedējām viņš ar draugu, drāžoties milzīgā ātrumā, cieta smagā autoavārijā. Rupji sakot, viņam ir diezgan pamatīgi sašķaidītas smadzenes, bet redzi - sirds un plaušas strādā, normāli darbojas asinsrite, nieres un aknas arī ir kārtībā. Praktiski viņš ir miris, nav tāda spēka vai aparāta, kas spētu atjaunot puiša smadzeņu darbību. Viņa organisma pārējās funkcijas tiek nodrošinātas mākslīgi. Tagad pasaki, mīļais draugs, viņš ir dzīvs vai miris?

-     Nezinu, - dziļā nopietnībā un neizpratnē paraustīju plecus. — Un cik ilgi jūs viņu tā…?

-    Rīt atslēgsim, - Gvido sacīja, un mēs atkal izgājām gaitenī.

—                 Tas viss maksā šausmīgu naudu…

Vakarā, galīgi sadrūmis, atkal sēdēju lielajā istabā pie degoša kamīna, atkal dzēru skotu viskiju un domāju par neārstējamas slimības skarto krustmāti, ne dzīvo, ne vēl īsti mirušo puisi vienvietīgajā slimnīcas palātā un atcerējos vēl vienu līdzīgu gadījumu, kas pirms dažiem gadiem bija noticis Amerikas Savienotajās Valstīs.

Par to rakstīja daudzi ASV laikraksti un pārraidīja visas televīzijas stacijas. Pirms četrpadsmit (!) gadiem kādā autoavārijā bija ļoti smagi cietusi divdesmitgadīga meitene Susila Vaita. Praktiski viņa jau bija aizgājusi bojā, bet ātri no nelaimes vietas nogādāta tuvākajā hospitālī, tūlīt tikusi pieslēgta pie visām iespējamām mākslīgās elpināšanas, asinsrites un citiem dzīvības uzturēšanas aparātiem, tā arī visus šos četrpadsmit gadus paralizēta (komā) gulēja, ne mirkli nenākot pie samaņas un skaidras apziņas, taču faktiski vēl dzīva…

Susilas Vaitas vecāki pa to laiku jau bija kļuvuši veci, viņi gribēja meitu pienācīgi apglabāt un izteica kategorisku vēlēšanos, lai mediķi nekavējoties no Susilas organisma atslēgtu visas ierīces, visus dzīvības uzturēšanas aparātus, lai viņa beidzot varētu reāli nomirt.

Izvērtās vētrainas diskusijas nacionālā mērogā. Vai tā nebūs slepkavība, ja to izdarīs bez pašas slimnieces piekrišanas? Un vai ārstiem ir tiesības izbeigt pacienta ciešanas un apzinīgi veicināt tā ātrāku nāvi? Un kas vispār ir nāve? Un vai var uzskatīt, ka visus šos četrpadsmit gadus Susila dzīvo, vai viņa būtībā jau sen ir mirusi un aparatūras atslēgšana faktiski būs tikai juridisks, bet ne bioloģisks akts?

Lai kā tur arī būtu, kādu dienu visas Amerikas acu priekšā un Susilas Vai tas vecāku klātbūtnē visa šī milzīgā, Joti sarežģītā un dārgā aparatūra tika atslēgta, un beidzot iestājās meitenes fizioloģiskā nāve.

To visu tik skaidri un asi atceroties, mani pēkšņi pārņēma stindzinošas šausmas. Tas bija tik negaidīti, ka viss nodrebēju un nosvīdu aukstiem baiļu sviedriem. Es pēkšņi atcerējos vēl kādu notikumu.

Atcerējos šā gada pirmā janvāra rītu, kad ar Māru automašīnā atgriezos no Mārupes un gandrīz vai necaurredzamā sniegputenī sajutu, kā mašīna pret kaut ko smagi atsitas… Vēlāk nekādus lielus bojājumus automašīnai neatradu, taču nenoliedzams bija fakts, ka es kaut kam tomēr biju uztriecies virsū.

Tā varēja būt gan sniega kupena, suns vai arī… kāds cilvēks. Un varbūt pašlaik kādā no Rīgas slimnīcām, kā pirms dažiem gadiem Susila Vaita vai šodien Gaiļezera slimnīcā redzētais puisis, guļ arī cilvēks, ko līdz šādam ne miris, ne dzīvs stāvoklim esmu novedis tieši es..?

Es!

Sis pieņēmums bija tik satriecošs, ka nespēju ne aptvert, ne visu nakti aizmigt.

Varbūt šos piecus mēnešus - no janvāra līdz maija beigām - esmu dzīvojis, šoreiz patiešām būdams slepkava?!

Šī diezgan reālā iespējamība mani padarīja gandrīz vai traku. Es gan atkal jau kuro reizi sev teicu: - Harald Vinter, nomierinies!

Esi rāms un mierīgs! Neviens neko nezina, un ari tu pats neko konkrētu nezini. Kāpēc atkal pašam sevi apzinīgi mocīt un vēlreiz labprātīgi līst mēslos?!

— Pareizi, pareizi! - es kliedzu. — Viss ir pareizi, bet varbūt..?

Varbūt pašlaik kāds nelaimē nokļuvis cilvēks tieši mani sauc palīgā! Pieši mani, jo viņš skaidri zina, kas ir īstais vainīgais…

Manā psihē notika krass lūzums. Tas gan mani pārāk nepārsteidza, jo acīmredzot zemapziņā es jau biju gatavs atkal doties izciest sodu. Varbūt es to pat vēlējos! Nezinu. Vai tad dzīve vispār nav mūsu cietums? Mūsu kopējā kamera. Un mūsu vainas apziņa… mūsu ieslodzījuma vietas vismodrākais uzraugs?

19.

Neciešamu sirdsapziņas pārmetumu un vainas apziņas mocīts, ilgi domāju, ko man tagad vajadzētu darīt? Un vai vispār kaut ko vajag darīt? Man taču šī pasaule riebās un riebās viss, kas tur notika! Kāpēc man pašam tagad vajadzētu uzprasīties pēc lielām nepatikšanām? Taču uzmācīgā doma, ka kādā slimnīcā vai mājā atrodas manas vainas dēļ stipri sakropļots cilvēks, bija tik skaudri apdullinoša, ka no tās jau vairs nekādi netiku vaļā. Es sevi apzinājos kā slepkavu, kā ļaundari, kā cilvēku, kura rīcības dēļ (kaut arī neapzinātas!) tomēr ir sakropļots vai bojā aizgājis cilvēks.

Varbūt pagājušovasar, pirmajā vakarā, kad atgriezos mājās pēc piecu gadu ilga ieslodzījuma, Māra, būdama pārliecināta, ka viņas dēla nāvē vainojams esmu es, man sejā galu galā iespļāva pareizi?! Un nevaldāmās dusmās un naidā izkliegtie vārdi bija kā avansā pateikti tieši par šo notikumu?!

Varbūt tos vārds vārdā ar tādu pašu naidu šodien atkārto arī kāda cita sieviete?!

«Tu - slepkava! Paliec un dzīvo savā pilī, kur tev pašam ir atvēlēts tikai nožēlojams kakts! Paliec ar savu melno pagātni un smago nāves grēku! Mocies! Kliedz! Nožēlo! Un visu savu turpmāko dzīvi paliec viens! Bez draugiem! Bez mīļotas sievietes! Bez bērniem! Un vispār, Harald Vinter, iznīksti! Pazudi no šīs zemes! Kļūsti par tārpu, žurku vai klaiņojošu suni!»

To atceroties, rūgti pasmaidīju. Lai cik tas arī savādi būtu, tavi lāsti, Māra, ir piepildījušies! Pat man piederošā lielā nauda, turpat vai miljons latu, kas guļ Komercbankā uz procentiem, neko reālu nav devusi. Es savā lielajā mājā un arī dzīvē esmu viens. Bez ģimenes, mīļotas sievietes, bez draugiem un suņa.

Varbūt viss ir pareizi, un tieši tā tam arī vajadzēja notikt?

Bet tomēr - par ko? Kāpēc?!

Turpmākajās dienās manu rīcību vadīja ne tik daudz skaidrs saprāts, cik prāta dzīlēs mutuļojošā vainas apziņa un cenšanās to kaut kādā veidā tomēr mēģināt izpirkt.

Galvenajā Ceļu policijas pārvaldes informācijas daļā palūdzu apskatīties, kādi ceļu satiksmes negadījumi ir notikuši un reģistrēti pirmajā janvārī.

- Tūlīt paskatīsimies, - sacīja jauns policijas seržants, apsēdās pie datora un sāka spaidīt dažādus taustiņus. — Te tie ir! Pirmais satiksmes negadījums reģistrēts jau pulksten četros no rīta - Brīvības un Dzirnavu ielas stūrī sadūries Žigulis ar Audi. Abi vadītāji bija piedzērušies, smagi cietušo nav. Nākamais negadījums pulksten sešos un piecpadsmit minūtēs fiksēts Sarkandaugavā. Piedzēries vadītājs lielā ātrumā ietriecies apgaismes stabā. Pats aizgājis bojā, smagi cietuši trīs pasažieri. Nākamais negadījums noticis septiņos un piecās minūtēs uz Nometņu ielas netālu no krustojuma ar Lapu ielu. Kāda, tobrīd nenoskaidrota, automašīna notriekusi jaunu sievieti un no negadījuma vietas aizbraukusi. Nākamā avārija notikusi uz Vanšu tilta pulksten vienpadsmitos un piecpadsmit minūtēs. Uzbraucot uz tilta no Pārdaugavas puses, saskrējušās Ford Escort ar Ford Sierra. Trīs ievainotie. Nākamais…

Tālāk es neklausījos. Ar grūtībām noriju siekalas un kā apdullis nodomāju: «Tātad tomēr… No sava likteņa nekur neesmu varējis aizbēgt. Mana priekšnojauta ir bijusi simtprocentīgi pareiza.»

-      Paldies, — es ar sausu muti seržantam teicu. - Pietiek. Mani interesē gadījums, kas noticis pulksten septiņos un piecās minūtēs uz Nometņu ielas. Vai jūs esat reģistrējuši arī to, kā sauc cietušo?

-Jā, - seržants pamāja un vēlreiz ieskatījās datora ekrānā.

-     Cietušo sauc Valērija Navarska, divdesmit piecus gadus veca, pēc profesijas modele.

Negaidītā pārsteiguma paralizēts, es labu laiciņu nespēju pateikt ne vārdu. - Lūdzu, atkārtojiet… - tikko sadzirdami palūdzu.

-    Valērija Navarska, divdesmit piecus gadus veca. Modele.

-    Kas ar viņu ir noticis? - gandrīz čukstus vaicāju.

-    Nav ne mazākās jausmas, - policijas darbinieks atbildēja.

-      Tas jau ietilpst izmeklēšanas departamenta un mediķu kompetencē.

-    Vai adreses arī nav?

-    Adrese ir. Cietusī dzīvo Rīgā, Lapu ielā 37, dzīvoklis 14.

-    Paldies.

Izgāju uz ielas, atspiedos pret mājas sienu un ilgi skatījos skaidri zilajās debesīs.

«Tas ir tik savādi,» es domāju, «ka tas jau līdzinās pasakai. Iznāk, ka meitene, kura pirms gada lūdza un gaidīja palīdzību, no manis ir sagaidījusi savu nelaimi vai pat nāvi… Es atcerējos viņas necilo divstāvu koka māju Lapu ielas galā un, lai tur nokļūtu, braucot vai ejot pa Nometņu ielu, obligāti vajadzēja nogriezties pa kreisi. Precīzi vairs neatcerējos, cik īsti pulkstenis toreiz rādīja, kad pirmā janvāra rītā, braucot pa Nometņu ielu no Āgenskalna tirgus puses, pagriezos uz Lapu ielu, bet, ka tas noteikti bija ap pulksten septiņiem, zināju droši. Tātad nebija ne mazāko šaubu, ka notikuma vaininieks patiešām esmu es.»

Manu toreizējo psihisko un psiholoģisko stāvokli ar vārdiem - man sāpēja vai tas mani dziļi sarūgtināja un satrieca nevar pilnībā izteikt. Jā, protams, sāpēja un sarūgtināja, bet īstenībā tas tomēr bija kas daudz nopietnāks, dziļāks un nesalīdzināmi sarežģītāks! Es sevi pēkšņi skaidri apzinājos kā slepkavu. Ja toreiz, naktī aizejot pie savas mātes mocītāja Oskara Tupiņa, es tomēr spēju būt garīgi tik stiprs, lai viņu tomēr nenogalinātu, tad šoreiz man nez kāpēc šī garīgā spēka pietrūka. Es salūzu un sevī sajutu gandrīz vai nāvējošu vainas apziņu.

Savā veidā tomēr sapratu, ka mana patiesā vaina, iespējams, nemaz nav tik liela, taču bez vainas cietumā pavadītie gadi un it īpaši laiks pēc atgriešanās brīvībā manu psihi un dvēseli bija nospiedis tik smagi un nomācoši, ka droši vien pietiktu ar daudz vienkāršāku gadījumu, lai es nonāktu gandrīz jau vai uz pilnīgas depresijas robežas.

Tās pašas dienas pievakarē aizbraucu uz Lapu ielas trīsdesmit septīto namu, kur dzīvoja Valērija Navarska. Apstājos iepretim mājas pagalmam, un pēkšņi atmiņā spilgti uzausa mūsu jaukā atvadīšanās aina pirms gada…

«Varbūt samaksai prasīsiet vismaz skūpstu?» Valērija toreiz jautāja, un es uzreiz nespēju saprast, vai viņa to pateica tāpat vien, vai arī patiešām šo skūpstu vēlējās sniegt.

«Nē,» es atbildēju. «Pirmkārt, pēc kārtīga skūpsta vienmēr sagribas kaut ko vairāk. Bet, otrkārt… Gribu parādīt, ka cilvēki dažreiz otram cilvēkam kaut ko labu spēj izdarīt arī par baltu velti.»

Valērija pasmaidīja, negaidīti paliecās un mani ātri noskūpstīja.

«Paldies, Vintera kungs,» viņa atkal atrāvās atpakaļ un kāpa laukā no mašīnas. «Jūs uz mani atstājāt vislabāko iespaidu. Atā!»

«Tāpat kā tu uz mani,» es pateicu un noskatījos, kā Valērija ātri atvēra stipri izjodzītās kāpņu telpas durvis, kuru priekšā gulēja divi aizmiguši kalp un turpat uz soliņa sēdēja kāda veca, noskran- dusi sieviete ar tikpat noplukušu suni.

Šodien mājas priekša bija tukiSa. Nekur vairs neredzēja nevienu kaķi, arī vecā sieviete ar visu savu suni vai nu atradās dzīvoklī, vai jau Ulbrokas kapos…

Bija pagājis gads.

Kāpēc es Valēriju nebiju mēģinājis satikt vēl kādu reizi? Viņa taču bija tik vienreizēji skaista un jauna! Un mazliet nelaimīga. Viņai tika draudēts un viņa no kaut kā baidījās. Kāpēc es Valēriju aizmirsu un par viņu vairs nelikos ne zinis?

Tāpēc, vecozēn, ka tu ne tikai šo Valēriju, bet vispār ari nevienu citu sievieti nevēlējies satikt! Vismaz daudz maz nopietnos nolūkos nē. Bet nu šo meiteni, ja viņa ir vēl dzīva, nāksies satikt vairāk nekā nopietnā nolūkā. Lai gan… Stop!

Valērija taču nezina, ka viņu pirmā janvāra rītā uz ielas ar savu automašīnu esmu notriecis tieši es! Tas, protams, man iespējamo tikšanos ar viņu loti atvieglos. Viņas neziņa par īsto vainīgo noteikti man noņems pārāk lielo psihisko spriedzi un mani darīs kaut nedaudz drošāku.

Ja Valērija būs dzīva, es viņai neko neteikšu. Taču savas dvēseles mieram man ir jāpārliecinās, vai viņa patiešām ir dzīva!

Izkāpu no automašīnas, atvēru vecas un stipri ļodzīgas kāpņu telpas durvis, uzkāpu otrajā stāvā un pieklauvēju pie četrpadsmitā dzīvokļa durvīm. Pēc diezgan krietna laika tās atvēra pavecs, stipri paģirains vīrietis un dusmīgi noprasīja: - Ko vajag?

Sapratu, ka tas droši vien ir Valērijas mātes bijušais civilvīrs, kurš kādu nakti bija ārkārtīgi cūciski izturējies pret savu audžumeitu.

-    Vai tevi sauc Viktors Popovičs? - bargi uzprasīju.

-    Sauc gan, - vīrietis apstiprināja. - Esi no policijas?

-    Tūlīt uzzināsi no kurienes esmu, - atbildēju. - Es gribu satikt Valēriju. Vai viņa šeit vēl dzīvo?

-    Nedzīvo vis! - vīrietis itin priecīgs paziņoja. - Jau sen te vairs nedzīvo!

-    Kur tad es viņu varu satikt?

-   Gaiļezera pansionātā, - vīrietis, paskaidroja. - Kopš tā laika, kad Valēriju kāds nelietis ar automašīnu sabrauca, viņa ir kļuvusi krople un tagad atrodas valsts apgādībā! Es neko nespēju! Es nevaru viņu ne uzturēt, ne apkopt, ne izvadāt! Man pašam drīz gals būs klāt, bet Valērijas kopšana prasa gan pūles, gan naudu! Bez tam Valērija man taču ir pilnīgi svešs cilvēks. Viņa nav mana meita!

-    Kas tad jūs tāds esat?

lā

-    Biju viņas mātes piedzīvotājs, - vīrietis paskaidroja. - Bet viņa pirms četriem gadiem nomira ar gripu. Smieklīgi, vai ne?

— Ļoti, - klusi pateicu un gāju prom. Jutu uz dvēseles uzgāžamies vēl vienu akmeni. Pat iet kļuva grūti. Tagad jau pilnīgi skaidri zināju, ka Šoreiz vienīgi manas vainas dēļ šajā pasaulē par vienu nelaimīgu cilvēku ir kļuvis vairāk. Tieši manas rīcības dēļ ir galīgi un neatgriezeniski izpostīta kādas jaunas meitenes dzīve.

Ar vārdiem ir neiespējami aprakstīt to smago un pat baigo jušanu, ko tajās minūtēs un stundās izjutu. Atkal drudžaini domāju - ko man tagad vajadzētu darīt? Dažos apziņas apskaidrības mirkļos skaidri sapratu, ka man nevajag darīt itin neko! Neviens nezina un nekad arī neuzzinās, ka vainīgs esmu es — ne policija, ne Valērija. Tātad viss kārtībā! Es mierīgs dzīvoju tālāk. Pasaule ir pilna ar nelaimīgiem cilvēkiem. Vai visiem varu palīdzēt? Es taču arī esmu nelaimīgs! Turklāt jau sen biju nozvērējies vispār nevienam cilvēkam vairs nekad nepalīdzēt. Un vismazāk jau kādai sievietei!

Raudiet!

Kliedziet!

Izmisuma pārņemtas sauciet pēc palīdzības - vismaz es jums palīgā vairs neiešu! Pietiek! Viena jūsu sugas māsa mani tik nekrietni nodeva un atstāja tieši tajā laikā, kad viņa man bija tik ļoti nepieciešama! Kaut vai sapnī! Bet nē! Viņa man uzspļāva virsū un jau pavisam drīz likās gultā ar citu! Smiedamās un laimīga!

Vai tagad es nevaru uzspļaut ari jums? Arī Valērijai? Viņa man taču ir vēl svešāka nekā viņas patēvam! Bez tam es taču viņai šo uzbrukumu neizdarīju apzināti!

„Bet tu tomēr to izdarīji!" smadzenēs kliedza un atgādināja manas dvēseles baltā puse. „Tu tomēr esi vainīgs! Tev pie viņas ir jāaizbrauc un pazemīgi jāpalūdz piedošana! Esi cilvēks! Harald Vinter, esi vīrietis, kāds tu esi bijis visu dzīvi! Pat savus sliktos darbus tu vienmēr darīji godīgi! Tad tā dari ari turpmāk! Bet, ja tu pie viņas aizbrauksi, tas būs labs darbs. To atceries! Un vispār beidz muļķoties! Vienas draņkes dēļ beidzot izbeidz nicināt pārējās sievietes! Jo, galu galā… Vai tas nav pats skaistākais, ko mēs savā dzīvē varam piedzīvot - sajukt prātā mīlestības dēļ? Sievietes dēļ! Viņas dvēseles un miesas dēl!"

Joprojām vēl skaidri neapzinādamies savas rīcības īsto mērķi, nākamās dienas pēcpusdienā, nopircis milzīgu baltu rožu pušķi, aizbraucu uz Gaiļezera pansionātu. Tas savlaik bija ļoti moderni uzcelts un iekārtots. Pārsvarā tur mita veci, bez piederīgiem palikuši vairāk vai mazāk slimi cilvēki. Valērijai Navarskai trešajā stāvā bija ierādīta atsevišķa istaba ar logu uz mežu.

Mirkli pastāvējis, klusi pieklauvēju pie trīssimt septītā numura durvīm. Pēc brīža, izdzirdis uzaicinājumu ienākt, atvēru durvis un iegāju istabā. Tur atradās gulta, galds, neliela sekcija, atpūtas krēsls un televizors. Pie loga invalīda ratiņos sēdēja Valērija, ģērbusies baltā, pūkainā halātā, bet kājas sedza rūtaina sega. Valērijas klēpī gulēja atvērta grāmata.

—    Sveika, Valērija! - es sacīju. - Vai mani vēl atceries?

Valērija īsu brīdi sasprindzināja atmiņu, tad pasmaidīja.

—    Protams. Haralds Vinters, vai ne?

—    Tas pats, —es piekrītoši pamāju, piegāju viņai klāt un pasniedzu rožu buķeti. Tur bija divdesmit viens zieds.

—Paldies, - meitene pārsteigta čukstēja un no saviļņojuma pat nedaudz piesarka. — Vai tie patiešām man? Kāpēc?

—    Tāpēc, ka tu esi šai pasaulē, — es atbildēju, apsēdos viņai iepretim un ne uz mirkli nenolaidu savu ciešo skatienu no meitenes. Jutos pārsteigts. Neskatoties uz to, ka Valērijai pēdējā pusgadā noteikti bijis jāpārcieš ilgstošas fiziskas sāpes, pazemojumi, izmisums, bezcerība un smagas dvēseles mokas, viņa tomēr izskatījās apbrīnojami jauka un vēl jaunāka nekā pirms gada.

Vēl joprojām nezinādams, ko es vēlos un ko gaidu no šīs tikšanās, spēju tikai gandrīz vai ar šausmām nodomāt: «Ak, Dievs! Cik viņa ir skaista, un kāpēc visam tieši tā vajadzēja sagadīties?»

—    Ceru, ka tevi šie ziedi kaut nedaudz iepriecinās, - es pateicu.

—Protams, — meitene apmulsusi piekrita. - Vai tad ziedi var arī neiepriecināt?

—    Varbūt kādu arī var, - es teicu. - Kur tu, Valērija, man pazudi?

— Nekur, - meitene atbildēja. - Mūsu vienīgajā tikšanās reizē pirms gada… Tas bija pirms gada?

-Jā, Valērija. Apmēram.

-     Jūs man šķitāt tāds auksts un nepieejams… Man liekas, jums toreiz bija kaut kādas problēmas.

-     Nē, — es pakratīju galvu. - Ar mani viss bija kārtībā. Nopietnas problēmas bija tev. Vai esi jau aizmirsusi?

-Nē.

-    Tu toreiz mani sauci palīgā. Atceries? -Jā.

-     Tu sauci, un es atnācu. Kāpēc tu tagad saki, ka es tev esmu šķitis auksts un nepieejams?

Meitene apmulsusi klusēja.

-   Tu uz atvadām mani vēl noskūpstīji, - es atgādināju. — Kāpēc pēc tam tu par mani aizmirsi?

Valērija mulsi pasmaidīja.

-     Bet arī jūs taču par mani vairs nelikāties ne zinis! - viņa pateica. - Kāpēc ne es pati, ne mana toreizējā dzīves situācija jūs neieinteresēja un tā arī palika vienaldzīga?

Paraustīju plecus.

-     To tā uzreiz grūti izskaidrot. Bet toreiz es biju nikns uz visu pasauli, cilvēki man šķita ļauni un netīri, nevienam vairs palīdzēt negribēju un nolēmu, ka katram ar savām problēmām galā ir jātiek pašam!

-    Principā jau laikam tas ir pareizi, - meitene piekrita, - taču dažreiz ir ļoti labi, ja tomēr tev kāds palīdz. Pat ne aiz līdzjūtības, bet tā — aiz tīras sirds. Vai jums nekad nav bijusi nepieciešama citu cilvēku palīdzība?

-    Nē, - es domīgs atbildēju. - Nekad. Tā, pa īstam. Vienīgi toreiz, kad nokļuvu cietumā, es līdz vājprātam vēlējos, lai mani nepamet sieviete, kuru ļoti mīlēju. Bet…

-    Viņa jūs tomēr pameta?

-     Bet kā gan citādi? Jaunai un temperamentīgai sievietei gaidīt piecus gadus… Bet tas būtu bijis jauki, ja viņa mani tomēr būtu sagaidījusi. Katrā ziņā es to prastu novērtēt.

Valērija ilgi klusēja, ostīja ziedus, bet, šķiet, šī rožu šķirne nesmaržoja un viņa izskatījās bēdīga.

4*. 11

-    Es arī tiku atstāta, - meitene negaidīti pateica. - Vai tā ir cilvēcisko attiecību likumsakarība, ka vistuvākais cilvēks vienmēr tevi atstāj tieši tad, kad viņš visvairāk ir nepieciešams? Kad ar tevi ir notikusi liela nelaime. Kad tu vienkārši nedrīksti būt viens! Tieši tad tavs mīļotais cilvēks pret tevi kļūst vienaldzīgs. Kāpēc, Harald?

-    Nezinu, - paraustīju plecus. - Acīmredzot cilvēki nespēj gaidīt un uzņemties papildus rūpes. Varbūt vēl tāpēc, ka viņi vienkārši pietiekami stipri nemīl.

-     Droši vien, - Valērija piekrita. - Bet bez mīlestības vēl taču pastāv elementāra līdzcietība! Līdzjūtība.Žēlastība. Vai tiešām nekas tāds cilvēkos vairs nav atrodams?

-    Baidos, ka tieši tā arī ir.

-    Kā jūs, Harald, mani atradāt? - Valērija prasīja. - Teikšu atklāti - tas man ir milzīgs pārsteigums! Jūs esat gandrīz vai pirmais un vienīgais mans ciemiņš…

-    Kas ar tevi, Valērija, ir noticis? — klusi uzprasīju un beidzot novērsu skatienu no meitenes stāva.

-    Ar mani notika nelaime, - Valērija atbildēja. - Tādas ar cilvēkiem notiek turpat vai katru dienu, bet… Tās pārējās jau mūs neskar. Šoreiz nelaime skāra tieši mani. Pēc Jaunā gada sagaidīšanas pie draudzenes es agri atgriezos mājās. Sniegputenī uz Nometņu un Lapu ielu krustojuma mani notrieca kāda automašīna. Bet tas nu tā. Vienkārši nelaime. Daudz grūtāk bija pēc tam. Uzreiz, protams, zaudēju darbu modeļu aģentūrā. Mani no mājām padzina patēvs, pēc tam atstāja arī Rolands. Neviens negribēja… Es pēkšņi nevienam vairs nebiju vajadzīga! Zināt, Harald, kas uz šīs pasaules ir visdrausmīgākais? Jā, protams, kari, mēru epidēmijas, zemestrīces, mazu bērnu nāves vai nevainīgas meitenes grupveida izvarošana. Un tomēr visdrausmīgākais ir tad, kad tu - slims un nevarīgs būdams - kā nevienam nevajadzīga lieta tiec izmests laukā ne tikai no savas mājas, bet arī no dzīves! Viss! Tevi vēl nolamā par kropli un aizmirst! Un nav kam lūgt žēlastību. Kliedz, cik gribi. Man nav mātes, nav tēva, nav ne māsu, ne brāļu, ne arī kāds tuvs draugs! Es esmu absolūti viena! Vai vēl kas skumjāks var būt?

-     Kas tev ir par vainu? - es turpināju klusi izprašņāt. - Tu esi paralizēta?

-      Man bija lauzts mugurkauls. To acīmredzot kaut kā salāpīja, bet kājas tomēr palika paralizētas.

-    Tātad tu esi paralizēta tikai līdz pusei? -Jā.

-    Kādas ir turpmākās cerības?

-    Tikpat kā nekādas.

-    Tātad kaut niecīgas tomēr ir?

-    Varbūt. Bet tam ir vajadzīga liela nauda. Tik liela, ka par to labāk nedomāt. Es vienu mēnesi biju Vaivaros. Tur ir labs rehabilitācijas centrs tādiem nelaimes putniem kā es.

-    Vai labāk kļuva?

-     Vismaz nekļuva sliktāk. Dakteris teica, ka arī tas jau ir panākums.

-    Ko tu vēl esi darījusi?

-     Neko. Paldies aģentūras vadībai un vienai jaukai dāmai no rajona sociālās palīdzības nodaļas, kura mani iekārtoja Sajā pansionātā. Mana invaliditātes pensija gandrīz visa paliek pansionāta rīcībā, es dzīvoju praktiski bez naudas, taču esmu paēdusi, apkopta, man pašai ir sava istaba, te ir laba bibliotēka, redzat, ir pat televizors…

-   Vai jums šeit katram ir sava istaba? - turpināju interesēties.

-     Ne visiem, - Valērija atbildēja. - Citi dzīvo divatā un trijatā, taču es skaitos smagi slima un…

-    Vai tomēr nebūtu labāk, ja tu dzīvotu ar kādu kopā?

-    Ar tādu pašu paralizēto?

-    Vai tad šeit ir tikai tādi?

-     Šeit ir visādi, bet… Kad man ir vajadzīga steidzama palīdzība, es piezvanu un atnāk māsiņa. Ja es būtu spiesta dzīvot ar sev līdzīgu… Man jau pietiek ar savām sāpēm.

-     Vai tev ir ļoti smagi? - vaicāju un tūlīt sapratu, cik šis jautājums ir muļķīgs un lieks.

Valērija ilgi klusēja, grūtsirdīgi pasmaidīja un negaidot pateica:

-     Manā pašreizējā stāvoklī vissliktākais ir tas, ka ar saviem spēkiem nespēju izdarīt pašnāvību…

Galīgi satriekts arkai cieši paskatījos uz meiteni un nezināju, ko vēl varētu teikt un darīt. Es tikai ar katru sava organisma nervu šūnu, ar katru skaidras apziņas mirkli sapratu, ka mana vaina izdarītajā noziegumā ir tik pārmērīgi liela un neciešami smaga, ka viss, ko es teiktu vai darītu, salīdzinājumā ar to nebūtu nekas! Bet teikt kaut ko vajadzēja un arī darīt kaut ko noteikti vajadzēs. Protams, ja es gribu būt cilvēks. Ja gribu daudzmaz normāli nodzīvot savu atlikušo mūžu.

-    Tu nedrīksti domāt par nāvi, - es klusi pateicu.

Valērijas sejā atkal uz mirkli pavīdēja skumjš smaids.

-    Par ko tad lai es domāju? - viņa prasīja. - Par mīlestību? Par skaistu dzīvi?

-    Nezinu, - es atbildēju. - Bet ar šādu nelaimi nekas vēl galīgi nebeidzas.

-    Ar šādu nelaimi, Harald, beidzas viss! - Valērija pateica un ziedu pušķi nolika sev blakus uz galda. - Vismaz priekš manis viss jau ir beidzies.

-    Tā tu, lūdzu, nedomā! - es viņu mēģināju uzmundrināt. - Varbūt tieši tagad viss tā pa īstam tikai sāksies?

Valērija mani rūpīgi nopētīja.

-   Kas tu tāds esi? - viņa pēkšņi pārgāja uz tu, un viņas balsī ieskanējās nelielas dusmas. - Ārsts? Varbūt mācītājs?

Noraidoši pakratīju galvu.

-     Nē, Valērija. Es tāpat kā tu esmu vienkārši nelaimīgs cilvēks.

-   Pēc tāda nu gan tu neizskaties! - Valērija nedaudz izsmejoši iesaucās.

-    Un ne tikai tas, - es sacīju. - Es diendienā izjūtu arī smagu vainas apziņu.

-    Ko tu esi izdarījis? - Valērija tūlīt painteresējās.

-    Es esmu… - klusi čukstēju un pat mazliet apmulsu. - Es kādam cilvēkam esmu sagandējis visu dzīvi.

Valērija strauji pagrieza galvu pret mani, tad ar ratiem piebrauca tuvāk logam un ilgi vēroja, kā mežmalā kāda meitene spēlējās ar suni. Tad atkal pagriezās pret mani.

-      Kungs… - Valērija beidzot klusi ierunājās. - Vai tu daudzus pazīsti, kas kādam būtu izglābis dzīvibu? Tā vien šķiet, ka vienīgais, ko cilvēki tā pa īstam prot darīt… viens otram sagādāt tikai nelaimes, sāpes un ciešanas. Un visu izpostīt.

-     Tā gandrīz arī ir, - es piekritu. - Diemžēl. Taču es, Valērija… Es gribu tev palīdzēt.

-    Kā? - meitene bija izbrīnījusies.

-    Nezinu, - paraustīju plecus. - Bet es gribu tevi glābt.

-    Kā?! - Valērija iekliedzās. — Tu esi burvis?

-     Es esmu cilvēks, — atbildēju. - Normāls, parasts cilvēks, kurš kādreiz pats ļoti daudz netaisni cietis. Es saprotu tavu stāvokli, tavas sāpes un varbūt dusmas uz visiem veselajiem un pasauli. Taču tu kādreiz jau mani aicināji palīgā. Atceries, pirms gada? Kāpēc tu tagad mani nesauc palīgā, kad tev patiešām šī palīdzība ir ārkārtīgi nepieciešama?

-   Tāpēc… — Valērija klusi teica. — Es nevienam vairs neticu. Man nav arī vairs neviena tuvinieka, neviena īsta drauga. Arī tu… Es tevi taču nemaz nepazīstu! Es te pa vakariem un naktīm esmu raudājusi, kliegusi un saukusi palīgā gan pazīstamos, gan svešos! Kāda citiem daļa gar manu likteni? Nekāda! Viens kroplis šai pasaulē vairāk vai mazāk…

-    Tā nevajag! - es sacīju. - Es taču pie tevis esmu atnācis.

-    Paldies, Harald, - Valērija jau kuro reizi samocīti pasmaidīja. - Nu un tad, ka esi atnācis? Es, protams, par to priecājos, bet… Varbūt tas pirmajā brīdī izklausīsies pat paradoksāli, taču varbūt būtu bijis labāk, ja nebūtu nācis.

-    Kāpēc? Valērija!

-    Tu tikai man atgādināji par to dzīvi, kuru es tagad esmu neglābjami zaudējusi. Zini, Harald… Es tev toreiz teicu. Tu uz mani atstāji loti patīkamu iespaidu. It kā jau nekas nenotika. Pasēdējām, padzērām kokteilīti, parunājām par dzīvi, pēc tam brauciens tavā dārgajā limuzīnā līdz manām mājām… Tas ari

& Js>

viss. Bet es tevi gandrīz vai iemīlējos. Tieši tāpēc tev ari vairs nezvanīju, mēģināju aizmirst. Tādiem vīriešiem kā tu es varēju būt tikai īslaicīga mīļākā, nekas vairāk. Bet es jau sāku ilgoties pēc kaut kā nopietnāka. Tagad viss cauri. Visiem sapņiem un ilgām. Un zini, Harald, es tagad daudzreiz esmu nožēlojusi, ka tev vairs nezvanīju, ka vairs nesatikāmies, ka nekļuvu tava mīļākā… Būtu vismaz ko atcerēties. Un varbūt tādā gadījumā ar mani nekad nebūtu noticis arī tas, kas tomēr notika.

Lēnām piecēlos, piegāju pie Valērijas, noliecos un viņu maigi noskūpstīju uz lūpām.

-   Nekas vēl nav beidzies, - pateicu. - Es tomēr pamēģināšu tevi izglābt.

Valērija sāka raudāt.

-     Harald… Tas diemžēl nav iespējams. Bet paldies, ka tev šāda vēlēšanās ir radusies. Es taču tev esmu vēl svešāka nekā tu man.

-   Tieši tas ir labi, - es teicu. - Tātad mums viss vēl ir priekšā. Gan sliktais, gan labais.

20.

Nezinu, vai tā bija mīlestība. Jāšaubās, vai vispār kāds zina, ko šis vārds vai jūtas īsti nozīmē. Es to varēju tikai nojaust. Taču skaidrs bija viens - es Valēriju atcerējos un pie viņas pirmo reizi aizbraucu vienīgi tāpēc, ka jutu lielu vainas apziņu. Es gan visādi savu satraukto prātu un jūtas mēģināju nomierināt un stipri atvēsināt ar diezgan loģiskas domāšanas palīdzību.

„Vai es viņu toreiz sniegputenī redzēju?" pats sev prasīju.

„Nē!" atbildēju. „Es viņu neredzēju!"

„Vai es viņai apzināti braucu virsū?" >,Nē!"

„Vai man bija ļauns nodoms viņu tīši sakropļot vai pat nogalināt?"

„Taču nē!!!"

Mani atkal mocīja tas pats neatlaidīgais dvēseles kliedziens - kur ir mana vaina, ko es atkal esmu noziedzies?

Bet tāda Valērija Navarska šajā pasaulē tomēr pastāvēja. Un viņa vienā mirklī no jaunas un veselībā ziedošas meitenes pēkšņi bija kjuvusi par pirmās grupas invalīdi! Un ne bez manas vainas. Kaut niecīgas, kaut neapzinātas un pilnīgi nejaušas, taču tomēr manas vainas dēļ!

ŠI apziņa mani psiholoģiski pilnīgi pārvērta. Ilgus gadus biju bez vainas smagi cietušais, šai lomā biju jau iejuties, dzīvoju naida pilns pret cilvēkiem un pasauli, bet tagad negaidīti patiešām biju kļuvis par cilvēku, kuram nu pa īstam uz savas sirdsapziņas bija jāuzņemas vaina par kāda cilvēka sakropļotu mūžu.

Tas bija neizturami smagi. Vēl smagāku manu vainu vērta tas, ka Valērija bija apbrīnojami skaista, maiga un gudra. Es sāku pie viņas braukt arvien biežāk un gandrīz vienmēr burtiski viņu apbēru ar ziediem, dāvanām un pārtiku.

Valērija par to, protams, priecājās, taču tajā pašā laikā arī bēdājās. Valērija saprata, ka es viņai varu būt tikai mīļš ciemiņš, tikai tāds kā no ārzemēm atbraucis labais onkulis, kurš paciemosies, apmīļos, pažēlos, bet pēc kāda laika noteikti atkal pazudis. Aizbrauks prom un nekad vairs neatgriezīsies.

Tāpēc jau labāk sevi nesāpināt. Nepielaist pārāk tuvu sirdij, lai pēc tam pilnā balsī nevajadzētu kaukt.

Pasaules gaišākās galvas gadsimtiem ilgi ir prātojuši, kāds gan iemesls galu galā liek vienam cilvēkam bezprātīgi iemīlēties otrā cilvēkā? Vai tā ir kāda psihiska kaite? Vai šāds iemesls ir tikai viens, vai to ir daudz? Vai tas ir kāds vēl neatklāts vīruss, kas mūs visus beigu beigās inficē? Varbūt tā ir tikai savdabīga žēluma izpausme pret otra dzimuma cilvēku? Līdzcietība? Tieksme par kādu rūpēties un uzņemties atbildību? Bet varbūt tā ir vienīgi tieksme un organisma fizioloģiska vajadzība pēc seksuālas tuvības? Bet bez tās neviens vēl nav nomiris. Bez tās var pilnīgi iztikt. Tātad tas tomēr nav un nevar arī būt galvenais iemesls, kas cilvēkos izraisa mīlestības jūtas.

Bet kas tad to izraisa? Kas?!

Kas liek loti skaistai sievietei līdz neprātam iemīlēties pēc izskata pretīgā vīrietī? Kas labajam - ļaunajā? Kas veselajam — smagi slimajā? Kas gudram - muļķī? Kas bagātajam - nabagā? Kas tikumiskam - izvirtulī? Kas morāli tīrai - baigā noziedzniekā?

Un tā tālāk un tā joprojām!

Varbūt mīlestība patiešām ir kāda cilvēces smaga psihiska slimība, un tikai tas, kurš spēj neiemīlēties, ir pilnīgi vesels?

Kādu pēcpusdienu atkal aizbraucu pie Valērijas, taču šoreiz no Rīgas Modeļu nama biju paņēmis līdzi vienu no slavenākajām mūsu modes māksliniecēm Astrīdu Brantu, kura sev līdzi savukārt bija paņēmusi apmēram piecas vai sešas vienu par otru dārgākas un skaistākas vakarkleitas.

-     Izvēlies! - es Valērijai teicu. - Šī kundze tevi apģērbs, ja būs nepieciešams, pielabos, sataisīs tev frizūru un visu pārējo. Es vēl nopirku dažas sudraba un zelta rotas lietas. Abas apskatieties un izvēlieties vispiemērotākās!

Valērija bija pagalam apmulsusi.

-    Ko tas, Harald, nozīmē?

-   Tas nozīmē, ka mēs šovakar dosimies uz operu! - es pateicu. - Rīgā ir iebraukusi pasaulslavenā spāņu dziedātāja Montserrata Kabaljē un sniegs tikai vienu koncertu! Uz to tad mēs ari dosimies.

-    Tu to nopietni?

-    Vai tas izklausās pēc joka?

-    Tas izklausās… neticami! Nē, Harald!

-    Kas par nē\

-      Ļauj mazliet atjēgties! Uz šo koncertu taču noteikti salasīsies Rīgas vissmalkākā publika! Un tu gribi..?

-    Jā, tieši to es gribu, Valērija.

-    Vai tev nebūs kauns parādīties tik izmeklētā sabiedrībā kopā ar mani?

-    Nerunā muļķības! - es asi pateicu.

-   Tās nav nekādas muļķības, - Valērija neatlaidās. - Varbūt mani tur tādu nemaz nelaidīs iekšā! Vai esi par to padomājis? Stipri šaubos, vai operas pirmizrādēs, vai uz šādiem unikāliem vieskoncertiem kāds ierodas invalīdu ratiņos!

-    Valērija! Mums ir visdārgākās biļetes! Sestajā rindā, kur parasti sēž valdības locekļi un deputāti. Bet kamēr es tev būšu… Mēs vienmēr apmeklēsim ne tikai šādus koncertus vien! Un vienmēr sēdēsim vislabākajās vietās! Un iesim uz teātriem un kino! Uz visām sporta sacensībām! Uz dažādākām pieņemšanām un prezentācijām! Jo tu, Valērija, esi tāds pats cilvēks kā pārējie! Vēl vairāk! Tu esi tāda pati sieviete kā pārējās, tikai vēl skaistāka, vēl labāka par daudzām citām!

Valērija ilgi klusēja un joprojām izskatījās stipri apmulsusi. Beidzot viņa klusi pateica: - Tu esi neticami labs, Harald.

Es rūgti iesmējos un izgāju laukā, ļaujot sievietēm rīkoties vienām. Apmēram stundu staigāju pa mežu, tad apsēdos automašīnā, ieslēdzu magnetolu un klausījos smeldzīgas čigānu romances.

Pēc tam atkal kāpu uz trešo stāvu, iegāju Valērijas istabā un pārsteigumā sastingu. Es meiteni gandrīz vai nepazinu. Viņa no visām piedāvātajām kleitām bija izvēlējusies tumši sarkana samta vakarkleitu ar dziļu krūšu izgriezumu un lentei līdzīgu apsēju ap kaklu. Starp krūtīm mirdzēja zelta ķēdītē iekārts medaljons, bet ap roku viņa bija aplikusi īpatnēju sudraba sprādzi. Arī matu sakārtojums bija pavisam cits, lūpas spilgti sarkanas un acu plakstiņi ietonēti viegli rozā krāsā. Valērija izskatījās tik satriecoši eleganta un skaista, ka pirmajā mirklī es nemaz nenoticēju, ka tā tik tiešām ir viņa.

-    Es domāju, ka tagad viss ir kārtībā, - modes māksliniece apmierināta pateica. - Mēs jau iepriekš runājām, ka šī kleita viņai varētu būt vispiemērotākā. Tā arī ir. Viņa patiešām izskatās jauka.

-    Vai es tev patīku? - Valērija tomēr bažīgi prasīja.

-   Jā, - es atbildēju. - Tu izskaties vienreizēji labi. Kā kādā izcila sešpadsmitā gadsimta meistara gleznā. Sieviete sarkanā - tevi varētu būt uzgleznojis pats Rembranta kungs.

-   Nē, - Valērija pateicīga smaidīja. - Tas esi tu, kurš mani ir uzgleznojis! Un vēl šī kundze. Es jūtos tā, it kā dotos uz savu pirmo balli.

Kad piebraucām pie operas baltā nama, līdz koncerta sākumam bija atlikušas vēl desmit minūtes. Zālē un balkonos gandrīz visas vietas jau bija aizņemtas. Valērijas invalida ratiņus es apzināti biju atstājis pansionātā un tagad, Valēriju izcēlis no automašīnas, viņu uz rokām ienesu operas plašajā vestibilā, pēc tam viņu cauri visai lielajai skatītāju zālei nesu uz mūsu vietām sestajā rindā.

Manuprāt, tas bija diezgan satriecošs skats. Uz mums bija vērsti skati no jau pilnās skatītāju zāles un balkona. Kaut kas tāds te laikam nebija redzēts vismaz simts gadus - kāds vīrietis savu sievieti operas namā cēli ienes uz rokām…

Valērijai tūlīt tika pievērsti visu klātesošo sieviešu un vīriešu skatieni.

Droši vien daudzi minēja, kas viņa tāda ir? Vai kāda ārzemju princese? Mūsu pašu skaistumkaraliene? Jeb varbūt parasta sieviete, kurā neprātīgi iemīlējies kāds prātā sajucis bagātnieks?

Kad es Valēriju sēdināju krēslā, tad jau lielākā daļa laikam saprata, ka jaunā sieviete ir invalīde - cilvēks ar paralizētām kājām.

Mums visapkārt sēdēja pašapzinīgi kungi melnos vai tumši zilos uzvalkos, bet tiem blakus dižojās viņu krāšņi sapostās sievietes. Daudzas bija atpazīstamas no dažādām televīzijās pārraidēm vai avīžu publikācijām. Arī vīriešu sejas bija pazīstamas - politiķi, valdības vīri, deputāti un biznesmeņi.

Dažus mirkļus vēlāk starp koncerta apmeklētājiem pēkšņi pamanīju arī savu bijušo sievu Ligitu ar viņas jauno vīru. Ligita sēdēja zāles kreisajā pusē garā, gaiši rozīgā vakarkleitā un, mūsu skatieniem sastopoties, tikko manāmi pasmīnēja.

Es novērsos.

Tik ļoti reklamētais, tikai bagātiem un izredzētajiem domātais koncerts mani tikpat kā neinteresēja. Es vienkārši gribēju sagādāt prieku Valērijai. Un ne tikai to. Es viņai gribēju atgriezt pašapziņu un kaut necik drosmi.

Vēlreiz pārlaidis nevērīgu skatienu sev tuvumā sēdošajiem, zālei un balkoniem, es pret visiem šiem cilvēkiem pēkšņi sajutu vēl nekad nepiedzīvotu naidu un dzi[u nicinājumu.

Jūs - laimīgie, bagātie un veselie!

Tautas Frontes laiks, nacionālā atmoda, tik ilgi gaidītā mūsu valsts neatkarība un tirgus ekonomikas ieviešana jums deva necerētu iespēju ar nacionāliem saukļiem, lozungiem, spekulatīviem darījumiem un nekad neizpildāmiem solījumiem izvirzīties sabiedrības priekšplānā, gūt ievērību, dabūt nesamērīgi labi atalgotus amatus un nepelnītu turību.

Jūs sākāt ar to pašu, ar ko sākuši visi, kas reiz tikuši pie varas - uzreiz sev sabūvējāt pilis, bankās atvērāt kontus, sapir- kāties dārgas automašīnas un ienesīgu uzņēmumu akcijas, bet savās dvēselēs kļuvāt arvien aukstāki un augstprātīgāki.

Kas jums vairs tauta? Kas nabagi? Kas slimie un invalīdi? Sī ir sabiedrība, kur izdzīvos tikai stiprie!

Pareizi!

Tāda diemžēl ir viena no kapitālistiskās valsts iekārtas visspilgtākajām iezīmēm, vienīgi, atšķirībā no daudzām citām pasaules valstīm, Latvijā izdzīvos ne tikai stiprie. Izdzīvos arī visi lielie un mazie krāpnieki, zagļi, politiskie demagogi, supernacionāļi, kurus interesē tikai ārkārtīgi šauri politiski mērķi; lieliski izdzīvos bijušie komunistiskās partijas darboņi ar saviem sakariem un uzkrātajiem naudas līdzekļiem; visi tirgotāji, uzpircēji, spekulanti, afēristi, izvirtuļi, nākamie un jau esošie Saeimas deputāti, valdības locekļi, suteneri, lielo firmu prezidenti un galu galā izdzīvošu arī es! Un jācer, ka izdzīvos arī Valērija. Tāpat kā visas šīs dārgās drānās saģērbtās dāmiņas, no kurām tā vien virmo pasakainas franču smaržas un iedomība.

Viss kārtībā! Mēs dzīvosim visi! Pasaule ir skaista un bagāta. Tikai nevajag skatīties uz miskastēm! Nevajag ieskatīties nakts patversmēs! Centrālās stacijas uzgaidāmajā telpā! Nabagmājās! Internātskolās! Cietumos! Nevajag skatīties uz Čaka ielas prostitūtām! Uz pusbadā dzīvojošajiem vientuļajiem pensionāriem!

Jāiepērkas tikai visdārgākajos veikalos, pusdienas jāēd lepnos restorānos, uz darbu jābrauc melnos limuzīnos, jāapmeklē operu pirmizrādes un kaut vai sava prestiža dēļ jānāk arī uz šādiem izmeklētiem koncertiem.

Vai tad tāda dzīve nav jauka… stiprajiem?

Es novērsu skatienu no publikas, paņēmu Valērijas roku savējā un to cieši saspiedu.

Valērija mīļi pasmaidīja, pieliecās man pie auss un klusi pateica:

- Harald… Es esmu ļoti laimīga.

Bet es savukārt ļoti nelaimīgs, aizvēru acis un uzmanīgi klausījos, kā pasakaini burvīgā balsī kāda resna dziedātāja spāņu valodā man dzied par saulē izdedzinātu labības lauku, par ganiem un aitām, par kalniem un jūru, un par bojā gājušiem jūrniekiem un kalnos kāpējiem, un par pilsētu naktī un kādu nosalušu vecenīti aukstā kāpņu telpā, un par lēni dziestošu sveci un nekad neīstenotiem sapņiem, un par sieviešu miesu un vīriešu alkām, un par bagātīgi klātiem svētku galdiem, trakām dzīrēm un izvirtību, un par klaidoņiem, kas rakņājas smirdošās miskastēs, par vēršu cīņām un kādu arēnā mirstošu toreadoru, un par aizmigušu bērnu pie mātes krūtīm, un manu māti, kura kādreiz rakstīja asi publicistiskus rakstus, vēršoties pret vardarbību, līdz pati tika zvēriski noslepkavota; un par kādu citu sievieti, kuras vīrs pirms sešiem gadiem uzņēmās viņas vainu, bet viņa nenāca uz cietumu ar pienesumu paciņām, viņa neraudāja un cietušo nežēloja, bet jau pēc nedēļas ar izplestām kājām metās gultā ar kādu citu; un par jaunu meiteni, kurai vajadzēja būt veselai un laimīgai, bet kura tagad paralizēta sēž invalīda ratiņos un nolād to cilvēku, kas viņu tādu ir padarījis; un svešā dziedātāja dzied par cilvēka cieņu un godu, par viņa mūžīgajām ciešanām un sāpēm, neuzticību un nodevību, par mūsu grēkiem un noziegumiem, par piedošanu un atteikšanos, par spējām uzupurēties un vainas izpirkšanu…

Vēlāk, ieskatījies koncerta programmā, es izlasīju, ka tā ir bijusi dziesma par mīlestību.

i ēc divām nedēļām nomira krustmāte. Viņa aizgāja bez lielām ciešanām. Izskatījās, ka viņa vienkārši aizmieg.

Bēres bija klusas. Viņu pavadīt atnāca maz cilvēku - tikai tuvākie kaimiņi, dažas bērnības draudzenes un mana pirmā sieva Dzintra.

Es skatījos krustmātes bālajā sejā un nevarēju atcerēties, kad viņa būtu dusmojusies, kliegusi vai kā citādi izrādījusi nepatiku un naidu pret kādu cilvēku vai dzīvnieku.

Viņa bija laba - vienmēr klusa un mierīga, lai gan tāpat kā tūkstošiem citu cilvēku bija smagi cietusi no padomju varas. Bet viņai nekad nebija ienācis prātā ņemt rokā nazi, automātu vai vīt virvi komunistu pakāršanai. Viņa tikai skumji smaidīja un teica, ka katru cilvēku agrāk vai vēlāk piemeklē tas, ko viņš ar saviem darbiem ir nopelnījis — vai nu laime vai liela nelaime. Vai nu atzinība vai liels negods. Vai nu mīlestība vai atstumtība.

Krustmāti apglabāju Asaru kapos blakus savai mātei un tēvam.

Mazliet vēlāk, nokārtojis mantojuma lietas un savā īpašumā ieguvis viņas lielo vasarnīcu un zemi, es aizgāju no darba. Man apnika mūžīgās dežūras Galvenās policijas pārvaldes telpās, katru dienu redzēt arvien šausminošāk izdarītus noziegumus, trulos un bravurīgi riebīgos noziedzniekus, visus tos pritonus un narkomānu pulcēšanās vietas, dzērājus, klaidoņus un prostitūtas.

Es biju pietiekami turīgs, pat bagāts, lai bez algota darba varētu iztikt līdz mūža beigām un vēl mazliet pat ilgāk. Nolēmu - ja gluži bez radoša darba nespēšu iztikt, tad publicēšos presē.

Televīzijas studijas īpašnieks Vilnis Dambe man oficiāli pateicās par darbu un, šķiet, neliekuļoti izteica nožēlu par manu aiziešanu.

-   Tu labi strādāji, - viņš teica. - Man nebija nekādu pretenziju. Vai esi atradis ko labāku?

-    Jā, - es atbildēju.

-    Pie Ēķa uz LNT? -Nē.

-    Pie Pulka uz Latvijas televīziju?

-   Nē, - es pakratīju galvu. — Es vairs negribu strādāt neviena labā.

-    Ko tad tu darīsi?

-     Vienkārši dzīvošu. Varbūt vēlāk mēģināšu izdot kādu žurnālu vai sākšu rakstīt romānus.

-    Par žurnālu - tas ir garām! - Vilnis atmeta roku. - Mums jau tagad ir vismaz pieci žurnāli sievietēm, četri vīriešiem, arī pornogrāfijas un seksa lauciņš jau aizņemts ar Princesi, Laternu un Panteru. Kur tu vari vēl iespraukties? Ko jaunu radīt? Trešo vai ceturto žurnālu biznesam? Arī kriminālais lauks ir jau nobetonēts. Literatūra nevienu vairs neinteresē! Karogs kā ubags lūdz palīdzību no bagātām firmām. Bērnu un vecmāmiņu intereses arī pilnībā ir apmierinātas ar vismaz trīs vai četriem viņiem domātiem izdevumiem.

-   Tā tas arī ir, - es piekritu. - Tev taisnība. Bet viena niša tomēr ir vēl brīva un es to pamēģināšu izmantot.

-    Kāda? - Vilnis bija pati uzmanība.

Es iesmējos.

-    Gaidi, kad pateikšu! Tas ir komercnoslēpums.

-    Labi jau labi! - arī Vilnis sāka smieties. - Ja tev nav kur likt naudu, tad labāk to ieguldi manā televīzijā! Kļūsti par kompanjonu! Vari dabūt ceturto vai pat trešo daļu no studijas īpašuma. Ja lietas arī turpmāk ies tikpat labi kā līdz šim, pēc dažiem gadiem būsim spēcīgākā privātā televīzija, bet paši miljonāri!

-    Nav slikti, - es sacīju. - Es par to padomāšu.

-    Padomā, Harald! Mēs taču esam draugi, vai ne?

Es viņam paspiedu roku un studijas gaitenī saskrējos ar sava raidījuma redaktori Karīnu Veidi.

-   Harald! - viņa iesaucās. - Nupat dzirdēju… Tas tiesa? Tu no mums aizej?

-    Tā ir, — es apstiprināju. - Algotu darbu vairs nestrādāšu.

-    Kāpēc?

-    Gribu būt pilnīgi neatkarīgs.

-    No kā tu pārtiksi?

-    No rentes un procentiem. Kā īsts buržujs vai aristokrāts.

-    Bet tu esi žurnālistikas strādnieks! Turklāt vēl loti labs.

-    Paldies, Karīn! Tu arī esi laba.

Karīna bija ģērbusies baltā, pusaizpogātā blūzītē un melnos, kā parasti, loti īsos svārciņos. Kājās augstpapēžu kurpes, bet galvu krāšņoja jauna, mazliet neparasti veidota frizūra.

-   Man ir ļoti žēl, - Karīna sacīja. - Mēs tik labi sastrādājāmies.

Un tik labi toreiz automašīnā pamīlējāmies, es atceroties

pasmaidīju.

-    Kā tev mājās? - uzprasīju. - Viss kārtībā?

-Jā. Bērni veseli, bet vīrs atkal ir aizbraucis komandējumā.

-    Kā viņam toreiz gāja Spānijā?

-    Bija sajūsmā, jo nofilmēja arī vēršu cīņas. Toreiz toreadors ticis smagi savainots.

-    Kur tagad?

-    Norvēģijā.

-    Vai uz ilgu laiku?

-    Mājās būs pēc četrām, piecām dienām.

-     Tu ellīgi labi izskaties, Karīn, — es teicu. — Vai uzradies jauns mīļākais?

-    Nē, Harald. Gribu, lai paliek tas pats vecais.

-Es?

-    Bet kurš gan cits?

-     Tu mani uzskati par savu mīļāko? - es prasīju. - Pēc tās vienas reizes automašīnā..?

-    Vai tu mani par savu mīļāko neuzskati? - Karīna vaicāja. - To, kas toreiz notika automašīnā, tu tūlīt aizmirsi un tas tev neko nenozīmēja?

-   Tas bija pārāk skaisti un pietiekoši neparasti, lai es to spētu tik drīz aizmirst. Nē, Karīn. Bet, ja godīgi… Neko īpašu man tas tomēr nenozīmēja. Un ļoti ceru, ka tev tāpat.

-    Mani tomēr notikušais vairāk iespaidoja.

-    Tas nav izsverams. Tev bija labi un arī man bija labi. Kas vēl ir vajadzīgs?

Karīna dažus brīžus klusēja, tad pateica: - Hari… Man nekas nebūtu pretim… ja mēs arī turpmāk paliktu draugi.

-    Protams, Karīn. Kāpēc gan ne?

-    Kāpēc tu pēc tās reizes nekad vairs necenties to atkārtot?

-    Nezinu, - paraustīju plecus. - Tu to gribēji?

-Ja atklāti, Harald… Es to ar tevi gribu vienmēr. Tikai, lūdzu, nedomā, ka esmu izlaidīga vai galīgi samaitāta sieviete! Es…

-    Nevajag! - es viņu klusi pārtraucu. - Tieši izlaidīgās un pēc iespējas vairāk samaitātās ir visu vīriešu sapnis!

-    Bet es tāda neesmu! - Karīna iesaucās. - Es vienkārši tevi… Nezinu, mīlu vai nemīlu, bet tu mani pilnībā suģestē! Pēc tās reizes… Es vairākas dienas staigāju kā apdullusi un par tevi vien domāju!

-     Tieši no tā es vienmēr esmu baidījies, — paskaidroju. - Tas ir viens no iemesliem, kāpēc es pret sievietēm varbūt tīši uzspēlēti vienmēr esmu tik atturīgs un vēss. Es pats mīlestības dēļ vairs negribu sajukt prātā un vēl mazāk vēlos, lai to manis dēj darītu kāda sieviete! Nē! Tā slimība ir izslimota, un nekādi mīlestības baciļi mani vairs neinficēs!

Karīna iesmējās.

-     Es savā dzīvē pirmo reizi satieku cilvēku, kurš bēg no mīlestības!

-    Es nebēgu. Vienkārši izvairos.

-    Bet no seksa, nē?

-    Nē, no seksa ne.

-    Nezinu, Harald, vai nu tu esi ļoti gudrs, vai arī neciešami nekaunīgs!

-   Gan tas, gan tas, - es sacīju. - Esmu gudrs un arī nekaunīgs. Un, ja tu tā gribi, es varu būt pat tik nekaunīgs, ka tevi tūlīt ieraušu tualetē un… Nāksi? Tas būs simtreiz satraucošāk nekā automašīnā uz mīkstiem sēdekļiem!

Karīna strauji pakratīja galvu.

-    Nē, nē, Harald! Tikai ne tur! Vai tu pēc darba mani nevari aizvest pie sevis? - viņa prasīja.

Es atcerējos, ka savā laikā biju stingri nozvērējies, ka manā mājā nekad neviena sieviete vairs neienāks, un šo solījumu gribēju pildīt. Bet vēl jau man bija otra, krustmātes māja…

-    Cikos tu šodien beidz darbu? - es painteresējos.

—   Ap deviņiem.

—   Ja tu, Karīn, nebūtu tik sasodīti pavedinoši apģērbusies… Tu man atgādini Ligitu.

—   Man ar viņu nav nekādas līdzības, - Karīna pateica. - Atšķirībā no viņas, es no tevis par īsu mīlas mirkli neko neprasu. Man pietiek ar to, ka tu tāds šai pasaulē esi.

— Paldies, Karīn, — es teicu un viņu viegli pieglaudu pie sevis. - Attiecības starp vīrieti un sievieti ir visskaistākais šajā pasaulē. Bet nereti tas ir arī visriebīgākais…

22.

Es gulēju liedaga smiltīs un sauļojos. Diena bija skaidra un karsta. Jūra mierīga. Centos ne par ko nedomāt. Ne par Karīnu, ne Māru, ne Ligitu, ne Valēriju. Tās bija četras sievietes, kuras manas dzīves pēdējos gados bija nospēlējušas mazāku vai lielāku lomu. Kādu lomu esmu spēlējis viņu dzīvēs - par to nedomāju. Tas ir bijis ļoti gudrs un pieredzējis cilvēks, kurš ir teicis: «Ja gribi dzīvot mierīgi un bez problēmām, nekad neiegādājies sev sievieti!»

«Zini, kāpēc tev ar Karīnu ir tik labi?» es pats sev prasīju un tūlīt arī atbildēju. «Tāpēc, ka jūsu attiecības vēl nav aptraipījuši vai galīgi samaitājuši virtuves netīrie katli, nemazgātie trauki, nauda, raudoši bērni, greizsirdība, strīdi, aizdomas, neapmierinātība, seksuālās problēmas, kad šodien viens grib, bet otram tas nenāk ne prātā, un neuzticība. Pagaidām mēs vēl esam tīri, tāpēc arī ir tik labi. Ja kādreiz divi mīloši cilvēki pēc savstarpēja naida izvirdumiem un šķiršanās spētu aizmirst pagātni, visu, kas ar viņiem kādreiz ir noticis, viņi atkal varētu būt laimīgi cilvēki.»

Taču aizmirst neko nav iespējams.

Un arī sākt no jauna neko vairs nevar.

Varu vienigi gulēt, raudzīties svelmes pilnajā saulē un censties visu aizmirst. Varbūt tomēr izdosies, un arī es kādreiz varēšu piedzīvot kaut ko lidzīgu laimei. Mēs — nelaikā dzimušie bērni. Mēs - kurlie, kuri nedzird sev blakus stāvošo cilvēku palīgā saucienus. Mēs — melnā egoisma tuksnesī dzīvojošie cilvēki. Mēs - mīlestības atstumtie. Drīz mūs atstums arī dzīve, ja tas jau nav noticis. Muļķības! Pat pēdējais klaidonis, rakņādamies miskastē, uz kaut ko cer. Bet man vismaz teorētiski priekšā vēl ir pietiekami daudz laika. Apmēram pusmūžs. Tikai jāatrod kaut kas tāds, ar ko šo laiku piepildīt. Var dzert, var aizrautīgi strādāt, var visu dzīvi ziedot ģimenei un bērniem, var mācīties, var zagt un sēdēt cietumā, var mācīt citus, taisīt televīzijas pārraides vai rakstīt grāmatas, vienalga, tie ir tikai līdzekļi, kā mums aizvadīt kārtējo dzīves dienu. Cik tur lielas jēgas, par to labāk nedomāsim! Gulēsim un domāsim, ka dzīve ir skaista un mūsu eksistence kādam ļoti vajadzīga!

-   Hello, Harald! - es pēkšņi sev blakus izdzirdu kādas sievietes balsi. Lēnām atvēru acis un turpat gandrīz vai pie pašas galvas pamanīju kailas, saulē iedegušas kājas, pēc tam ieraudzīju mazas bikini biksītes spilgti sarkanā krāsā, tad visu sievieti. Tā bija Māra. - Vai drīkst traucēt?

-Ja es teiktu nē, tu ietu prom?

-    Neietu vis! — Māra sacīja un apgūlās man blakus.

-    Tu esi viena?

-   Esmu ar draudzeni. Mēs guļam mazliet tālāk, gāju pastaigāties un tūlīt pamanīju tevi. Tu jau esi pamatīgi nosaulojies.

-    Es taču tepat dzīvoju. Varu sauļoties arī dārzā.

-    Tu labi izskaties.

-    Arī tev, Māra, nav nekādas vainas. Skaista kā bilde!

-    Un seksīga?

-    Pat loti!

-    Tas taču ir labi, vai ne?

-    Ko tur runāt! Sapņu sieviete!

-    Es atceros pagājušo vasaru, - Māra sacīja. - Mums bija kolosāli jauki. Jeb varbūt tas bija tikai sapnis?

-   Loti iespējams. Man šad tad tā uznāk. Atceros savu dzīvi un neticu, ka tas viss ir noticis ar mani.

-    Vajag aizmirst tikai slikto. Kāpēc jāaizmirst ari skaistais?

-     Tur jau ir tā nelaime, ka aizmirst nevar neko. Jāgaida vecuma skleroze. Bet kā tev?

-      Nesūdzos. Strādāju tajā pašā firmā, vaļas brīžos aužu gobelēnus. Vienīgi naktīs un izejamās dienās… Tad ir vissmagāk.

-    Neviena vīrieša tev nav?

-    Nu tā… - Māra izvairīgi atbildēja. - Tu arī joprojām vēl esi viens?

-    Gandrīz.

-    Ko tas nozīmē?

-    To ari nozīmē. Nekā nopietna.

-     Bet tu taču neko nopietnu negribi! - Māra atgādināja. - Varbūt esi pārdomājis?

-    Uz to pusi iet.

Māra piecēlās sēdus, arī es piecēlos, un mēs ilgi viens otram skatījāmies acīs. Ko tur centāmies ieraudzīt, es nezinu. Bet mani un Māru pārņēma acīmredzams nemiers, viņas cerības beidzot iegūt manu mīlestību vai vismaz mani pašu mijās ar manu vēlēšanos atkal cieši ieslēgties savā aukstajā vientulības cietoksnī un vismaz šo sievieti ne par kādu cenu sev nelaist pat tuvumā.

-    Es tevi nekad neesmu sapratusi, - Māra sacīja. — Kāpēc tu mani nemīli? Kāpēc vairs negribi?

-    Es to jau tev vismaz desmit reizes esmu mēģinājis izskaidrot.

-    Bet tā arī neesi izskaidrojis! Un es neko neesmu sapratusi.

-    Tādā gadījumā tā tam arī jābūt.

-Ko?!

-     Tev to nesaprast! Lai viss, Māra, paliek kā ir! Paskaties, kāda skaista diena! Kas par sauli un jūru! Kāpēc tev šo jauko gleznu sasmērēt ar mūsu savstarpējām attiecībām? Ar to, kas ir bijis, vai vēl varētu būt? Salīdzinot ar šo balto zemi, jūru un sauli, tas taču viss ir tik sīks un nenozīmīgs!

-   Tev, Harald, piemīt nepārspējams talants veikli aizbēgt no nopietniem jautājumiem, - Māra sacīja un kādam garām ejošam puisim palūdza cigareti.Viņš Mārai to iedeva un aizdedza.

-    Paldies, - Māra sacīja.

-     Ko jūs! - puisis iesmējās. - Ja vajadzēs vēl, es tepat netālu esmu.

-    Redzi, cik tas ir vienkārSi! - Māra pateica. - Ja gribētu, vismaz uz dažām dienām un naktīm viņš būtu mans.

-    Droši vien, - es piekritu.

-    Greizsirdīgs nekļūtu?

-    Nemaz.

-    Paklau, Harald… Vai tu tiešām visu pagājušo vasaru mani ņēmi, un ņēmi ļoti bieži, bez jebkādām mīlestības jūtām?

-     Nezinu, - es atbildēju. - Piedod, Māra, bet es visu esmu aizmirsis. Beidzot man tas izdevās.

-     Harald, tu uzskatāmi pierādi, ka visi vīrieši ir maitas un nelieši! - Māra sacīja. - Labāku piemēru neatrast!

-    Nevajag! - klusi sacīju un uzliku roku uz Māras vēdera. - Es savukārt varu pateikt, ka nav labāka piemēra par tevi, apgalvojot, ka visas sievietes ir maukas! Ko tas dod? Neko! It sevišķi vēl tāpēc, ka patiesībā kā tavs, tā mans apgalvojums ir simtprocentīgi pareizs! Visi vīrieši ir maitas un nelieši, bet visas sievietes ir maukas. Vismaz savā dziļākajā būtībā. Ja aizrokamies līdz zemapziņas visapslēptākajām dzīlēm.

Māra neko neatbildēja. Es paskatījos uz jūru un tālumā ieraudzīju baltu kuģi. Varbūt tas arī ir mans sapnis, es nodomāju, kas tūlīt pazudīs aiz horizonta, man atstājot vienīgi skumjas un sāpīgu smeldzi par kaut ko nepiepildītu.

-     Zini, Harald, - Māra klusi ierunājās. - Es nesen satiku Ligitu.

-     Jā? - nedaudz izbrīnījies prasīju. - Vai satikšanās bija draudzīga, vai viena otrai skrāpējāt acis?

-    Tīri draudzīga, - Māra atbildēja. - Tavai bijušajai sievai pret mani taču nekāda naida nav. Atšķirībā no Ligitas, es nevienam neko sliktu neesmu darījusi.

-    Vai tu pret viņu joprojām izjūti naidu? — es jautāju.

-    Lai tas pagaidām paliek! - Māra mazliet nepacietīgi atmeta ar roku. — Viņa man, cita starpā, kad parunājām arī par tevi, teica, ka tevi nesen esot redzējusi operā.

-    Nu un tad?

-    Nekas. Viņa teica, ka tu tur esot bijis kopā ar kādu paralizētu sievieti. Vai tas tiesa?

-    Jā, - es atbildēju.

-    Vai viņa ir tava radiniece? -Nē.

-     Kas tad viņa ir? - Māra prasīja un ar nepacietību gaidīja atbildi. Bet es viņai neko negribēju stāstīt. Es klusēju.

-    Vai tu viņu mīli?

Joprojām neko neatbildēju.

-    Vienkārši tāpat palīdzi?

-     Vienkārši tāpat, - es beidzot ierunājos. - Meiteni sauc Valērija Navarska.

-    Viņa ir poliete?

-     Kāda tam nozīme? - nervozi iesaucos. - Māra, nozīme ir tikai tam… Viņa ir tas cilvēks, ko mēs Jaungada rītā notriecām uz Nometņu un Lapas ielas krustojuma…

-     Ko?! - Māra tik spēji iekliedzās, ka uz mums ar interesi paskatījās visi apkārtesošie cilvēki.

-    Vai tu jau biji to aizmirsusi?

-    Es par to vispār nedomāju! Tu nemurgo? Neviena tur taču nebija!

-    Izrādās, ka tomēr mēs viņu esam sabraukuši.

Mārai sāka trīcēt rokas un balss, un viņa nikna uz mani paskatījās.

-   Ja tas tiešām tā ir… - Māra, galīgi nobijusies, čukstēja, - tad kāda velna pēc tu tur jauc iekšā mani? Tu taču biji pie stūres! Ja kāds kādu ir arī sabraucis, tad to taču izdarīji tu, nevis es!

Piekrītoši pamāju.

-    Protams, Māra. Nebaidies! Tevi tas neskar.

-    Ja tas skar tevi, tad tas skar ari mani! - Māra asi pateica un ātri aizskrēja pie jau pazīstamā puiša pēc vēl vienas cigaretes. - Galu galā, mēs abi toreiz bijām kopā.

-    Lai cik tas savādi ari būtu, - es domīgs sacīju, - bet situācija liktenīgā kārtā ir atkārtojusies stipri līdzīga Jaungada naktij pirms sešiem gadiem. Atkal kādam par notikušo ir jāuzņemas vaina un atbildība. Pasaki godīgi, Māra… Ja nu tā notiktu un man atkal būtu jāstājas tiesas priekšā… Bet es to negribu. Es jau piecus gadus esmu sēdējis. Kā būtu, ja es tagad tevi sauktu palīgā? Ja es lūgtos, ļoti cerētu un tevi aicinātu man palīdzēt? Tu nāktu? Vai tu varētu apliecināt, ka tobrīd pie stūres atradies tu, nevis es, un manā vietā ietu atsēdēt dažus gadus cietumā?

Māra ilgi klusēja, tad sāka raudāt.

-    Piedod, Hari, bet es to nevarētu.

-     Par to piedošanu nav jālūdz, - es teicu. - Uz tādu soli ir spējīgs varbūt tikai viens no miljona, un arī vienīgi tad, ja viņš ir ļoti iemīlējies. Bet tu manī neesi tik stipri iemīlējusies, un es tevī neesmu iemīlējies. Mēs bijām un, iespējams, arī turpmāk paliksim draugi. Varbūt tagad tu mazliet labāk sapratīsi, kāpēc vairs negribu nevienu sev tuvu sievieti, ne vājprātīgu mīlestību. Tā vienmēr noved pie ciešanām un liek cilvēkam darīt to, ko viņš citos apstākļos nekad nedarītu. Tas ir-viņš nekad apzināti nesabojātu savu vienīgo dzīvi.

Māra tagad uz mani paskatījās nevis nikni, bet gan vairāk līdzjūtīgi.

-    Tu ar viņu biji operā. Nesi uz rokām. Varbūt esat bijuši kopā arī citur. Pasaki atklāti! Vai tu šo sakropļoto meiteni esi iemīlējis? Un esi nolēmis arī turpmāk visu mūžu viņu nēsāt uz rokām?

-    Tagad es tev neko nevaru pateikt, — atbildēju. - Es tikai zinu vienu. Gan tev, Māra, gan tādai Ligitai un miljoniem citu sieviešu ir viss, kas sievietēm ir vajadzīgs normālai dzīvei. Tajā pašā laikā kādai citai savukārt nav absolūti itin nekā! Ir tikai viņas sāpes, ciešanas, vientulība, izmisums un rūgtums pret cilvēkiem. To, ko piemēram tev varu dot es, tev var sniegt arī jebkurš cits vīrietis. Bet kas atbalstīs to nelaimīgo meiteni?

-   Tu atkal esi sajucis, - Māra grūtsirdīgi nopūtās. - Patiešām, viss atkārtojas. Bet, ja tā atkal nav vājprātīga mīlestība, kas tad tas ir? Varbūt vienkārši gribi tēlot žēlsirdīgo samarieti?

-    Nē, Māra, - es atbildēju. - es vairs negribu sevi sist krustā. Es vienkārši vēlos, lai kāds cilvēks uz šīs pasaules pēc iespējas mazāk raudātu.

Māra nepacietīgi nodzēsa cigareti un atkal nopietni ieskatījās man acis.

-    Tas ir Joti skaisti, - viņa teica. — Es tikai nesaprotu, kāpēc tu šim cēlajam mērķim esi izvēlējies tik nepievilcīgu objektu? Kāpēc, Harald, tu tomēr neizvēlies mani?

Es neko neatbildēju, nedaudz pagriezos sāņus un paskatījos uz kādu sievieti, kura sauļojās bez krūštura. Krūtis bija lielas un cietas, un viņa izskatījās ļoti labi. Kā skaista glezna vai neizdomāts stāsts.

-    Un kā tad tu domā ar to meiteni mīlēties? - Māra negaidīti jautāja, un viņas balsī skaidri bija jaušams neliels izsmiekls. - Vai esi par to padomājis? Ar paralizētu, nekustīgu, pie krēsla piekaltu…

Es manāmi nodrebēju un asi pagriezos pret Māru.

-    Apklusti! - skarbā balsī pavēlēju.

-     Klusēju jau klusēju! - Māra pateica un piecēlās. - Tikai zini vienu! Ja tu tik tiešām sajuksi prātā un aiziesi pie tās invalīdes… Kad tev apniks viņu kopt un visur ratiņos vadāt sev līdzi… Kad tu vairs nespēsi visu to izturēt, kad tev beidzot atkal gribēsies iegūt sievieti ari fiziski, tu varbūt sapratīsi, cik daudz es tev patiesībā nozīmēju. Ko vispār vīrietim nozīmē sieviete, kura viņu mīl.

Māra pagriezās un gāja prom.

Arī es atkal pagriezos pret jūru un pamanīju, ka baltais kuģis jau bija pazudis aiz tās tālās un neredzamās apvāršņa līnijas, kur sākas un izbeidzas visi mūsu sapņi.

Jo baltais kuģis, jūra, saule un sieviete zem tās patiesībā arī ir tikai sapnis.

23.

Saruna ar Māru uz mani atstāja ļoti satraucošu iespaidu. It sevišķi teiktais par Valēriju Navarsku. Līdz šim es vēl ne reizi par mūsu attiecībām nebiju domājis tik sīki un detalizēti. Jā, es bieži pie viņas braucu uz pansionātu, vedu visādas dāvanas un viņu mēģināju dažādi iepriecināt, lielā mērā nomierinot savu sirdsapziņu, taču nekad vēl nebiju apsvēris iespēju… dzivot ar viņu kopā . Uz šādām domām mani beidzot pamudināja Māras sacītais.

Es, Haralds Vinters, un Valērija Navarska..? Es, izskatīgs, vīrišķīgs un spēka pilns vīrietis un… vāja, pie invalīdu ratiņiem piekalta meitene?! Bet ja es pie tā pats esmu vainīgs?! Vai man par to nepienākas sods? Vai vaina nav jāizpērk? Un šoreiz mans sods būtu nevis atkal cietumā pavadāmi gadi, bet gan rūpes par šo nelaimīgo meiteni? Bet ne tikai tas. Savas attiecības ar Valēriju pieņemt kā sodu man tomēr šķita negodīgi. Šīm attiecībām drīzāk vajadzēja kļūt par dārgu dāvanu — kā man, tā viņai. «Es tev uzdāvināšu mīlestību» - diez vai daudzi vīrieši to kādreiz ir teikuši savām sievietēm? Kas notiks, ja tā pateikšu es? Vai šie vārdi īstenosies? Vai tie vispār var kļūt par īstenību?

Viss jūrmalas liedags bija kā nosēts ar puskailiem cilvēku ķermeņiem. Veci un jauni, mierīgi un uzbudināti viņi gulēja, staigāja, peldējās, skrēja, spēlējās ar bumbām un vismaz ārēji visi izskatījās veseli un laimīgi. Kāpēc Valērija nevar būt starp viņiem? Kāpēc viņa nevar būt man blakus, tāpat ģērbusies mazās bikini peldbiksītēs un kopā ar mani skatīties uz jūru un sauli?

Kāpēc viņai vienai jāsēž invalīda ratos nelielā istabā, uz pasauli jāskatās tikai pa logu un dziļā nožēlā vai naidā jādomā par to cilvēku, kurš viņu bija sabraucis?

Es to vairs nespēju izturēt. Tās pašas dienas pēcpusdienā, atkal nopircis veselu klēpi sarkanu rožu, aizbraucu uz pansionātu pie Valērijas. Viņa gulēja gultā un lasīja kādu grāmatu. Es paskatījos. Māras Svīres romāns «Māsas».

-    Kā jūties?

-   Slikti, - Valērija atbildēja. - Lasu un nožēloju, ka man nav nevienas māsas.

-    Iedomājies, ka kaut kur viņa tomēr ir.

-   Es vairs negribu sapņot. Nebūtu slikti, ja viņa būtu reāla. Man vispār vairs nav neviena radinieka, neviena drauga. Visi kaut kur pazuduši. Vienīgi tu man vēl esi palicis. Bet cik ilgi? Piedod par šo jautājumu! Atklāti sakot, es nesaprotu, kāpēc tu pie manis vispār nāc? Man varbūt to nemaz nav ari jāsaprot, bet vien jāpriecājas, ka tu tomēr atnāc! Un atkal ar tik brīnišķīgiem ziediem! Paldies, Harald! Tas no visas sirds. Bet es skaidri zinu, ka agrāk vai vēlāk pienāks diena, kad tu vairs pie manis neatnāksi. Tā taču būs, vai ne?

-    Nezinu, - paraustīju plecus.

-    Bet es zinu! Taču tev neko nepārmetīšu. Tāpēc, ka tu jau man esi sagādājis tik daudz prieka un laimes mirkļus… Mūsu operas apmeklējums… Tas vien bija, ko vērts! Es jutos kā karaliene!

-   Priecājos, ka tas tev ir paticis. Parasti cilvēkam daudz neko nevajag, lai viņš justos laimīgs.

-    Un arī nelaimīgs…

-    Tam tomēr nepieciešams krietni vairāk.

-    Kāpēc Dievs šo pasauli un tās cilvēkus dala - tas ir gudrs, tas dumjš, tas bagāts, tas nabags, tas smagi slims, tas vesels, tas laimīgs, tas nelaimīgs? Vai visi nevarētu būt vienādi?

-    Vai tādi, kāda pašlaik esi tu? - es jautāju.

-    Nē!-Valērija gandrīz vai iekliedzās.-Tādi kā… Es nezinu. Vienkārši visi veseli un laimīgi.

-    Tas droši vien nebūtu taisnīgi, - domīgs teicu.

-     Būt tādiem kā es… Vai tas ir taisnīgi?

-    Nē, Valērija. Tā ir vislielākā netaisnība pasaulē. Bet šādas netaisnības diemžēl notiek katru dienu.

-    Tas tāpēc, ka patiesībā Dievs laikam tomēr ir nežēlīgs, - Valērija noteica.

-    Nē, nē! - strauji pakratīju galvu. - Nežēlīgi ir cilvēki. Arī es, Valerī… Diemžēl. Tāpēc es tev arī nesu šos ziedus. Tu tos esi nopelnījusi. Tu esi daudz skaistāka par šīm rozēm.

Valērija izbrīnījusies uz mani paskatījās un ziedus saudzīgi nolika sev blakus uz galdiņa.

-    Harald! - viņa klusi iesaucās. — Es — skaista?!

-   Jā, Valerī, - es apstiprināju. - Tu esi visskaistākā no visām sievietēm, kuras man ir nācies sastapt.

Valērija ilgi klusēja, tad neizpratnes pilna jautāja:

-    Kāpēc tu tā saki?

-    Tāpēc, ka tā ir patiesība, - es atbildēju. - Un turklāt… Stipri apmulsu un pats jutos nedaudz pārsteigts, kad kaut

kāda neatvairāma spēka dzīts, es viņai pēkšņi pateicu:

-   Varbūt, Valerī, tas skanēs nevisai ticami, bet… Es tevi mīlu. Valērija strauji satrūkās, piecēlās sēdus un ārkārtīgi pārsteigta

skatījās uz mani, uz vīrieti, pie kura viņa jau bija pieradusi un kuru viņa arī pati bija iemīlējusi gandrīz vai no mūsu pirmās tikšanās reizes.

-    Harald… - Valērija čukstēja. - Man to ir grūti apjēgt. Tas, ko tu nupat pateici… Tā tomēr nav gluži parasta cilvēka rīcība. Vismaz attiecībā pret mani. Es to nesaprotu, un tāpēc man atkal ir bail.

-    Nevajag, - es sacīju. - Viss ir kārtībā.

-    Aiz tā kaut kas slēpjas, - Valērija turpināja un vairākkārt pašūpoja galvu. - Es tam nespēju noticēt. Un, ja tu man melo… Tad izdari vēl lielāku noziegumu nekā tās automašīnas krietni iedzērušais šoferis, kurš mani ir padarījis par tādu, kāda es šobrīd esmu.

Ar grūtībām noriju siekalas, apsēdos Valērijai blakus un maigi paņēmu viņas roku savējā. Es vairs nespēju ne atkāpties, ne kaut ko slēpt. Man viņai beidzot vajadzēja pateikt patiesību.

-    Valerī… - es klusi sacīju. - Tas šoferis nebija piedzēries…

-    Kā tu to zini? — meitene ātri jautāja.

-   Tās automašīnas vadītājs biju es, - pateicu un zemu noliecu galvu.

Valērija atkal spēji satrūkās. Nupat dzirdētais viņai bija tik negaidīts pārsteigums, ka meitene vēl ilgi neko nespēja pateikt. Beidzot viņa izstiepa roku un viegli pieskārās manām krūtīm.

-    Tu?! - viņa tikko sadzirdami čukstēja. - Tas, Harald, biji

tu?!

Piekrītoši pamāju.

-Ja vari, Valērij, piedod! Ja gribi, padzen! Ienīsti un nolādi! Bet mani vārdi par mīlestību bija patiesi. Valērija skumji pasmaidīja.

-Tie, Harald, nekādi nevar būt patiesi. Tu melo vai vienkārši izliecies.

—   Nē! - spēji pakratīju galvu. - Kāpēc man būtu jāizliekas?

—   Tāpēc… - Valērijai nedaudz aizlūza balss. — Es jau vairs neesmu sieviete. Manī neviens nevar iemīlēties. Bet man bija patīkami to dzirdēt. Acīmredzot to man neviens nekad vairs neteiks. Paldies rev par to! Bet… Ja tavi vārdi patiešām ir patiesi… Man ir pamats domāt, ka tava līdzšinējā līdzjūtība, pastāvīgie ziedi, dāvanas, pat vešana uz operu un, kas vēl bēdīgāk, tava mīlestība pret mani nekādā gadījumā nav radusies manas personības iespaidā, manis kā sievietes dēļ… Tavu līdzjūtību un mīlestību, ja tāda patiešām pastāv, ir radījusi tikai un vienīgi tava vainas apziņa, tavs izdarītais grēks, tavs nežēlīgais noziegums!

Es ar abām rokām viegli aptvēru nedaudz drebošos meitenes plecus un viņu maigi noskūpstīju.

—   Nē, Valerī! Tas būtu pārāk skaisti, ja kāds noziegums spētu radīt mīlestību! Parasti jau tieši mīlestības dēļ tiek izdarīti visbriesmīgākie noziegumi. Bet attiecībā uz manu vainas apziņu… Jā, nenoliedzami tai ir sava nozīme, varbūt pat izšķiroša, taču… Nē, Valērija! Tas tomēr nav tik vienkārši! To vispār nevar izskaidrot!

Valērija turpināja skumji smaidīt, un viņa šai brīdī izskatījās tik valdzinoši skaista, bet tajā pašā laikā arī tik ļoti nelaimīga un nevarīga, ka man kārtējo reizi žēlumā sažņaudzās sirds, un es biju ar mieru viņas labā atdot un ziedot visu, kas man bija.

Es Valēriju piecēlu no gultas, saudzīgi iesēdināju ratos un viņu pievedu pie loga.

— Redzi? - es ar roku parādīju uz mežmalā stāvošo automašīnu. -Tu to pazīsti? Tā ir mana. Tu tūlīt savāksi savas mantiņas, mēs ar liftu nobrauksim lejā, un es tevi aizvedīšu uz savu Jūrmalas māju. Turpmāk tu dzīvosi tur. Un arī es tur dzīvošu.

Valērija atkal visa notrīcēja.

—   Kopā ar mani? - viņa jautāja.

—   Kopā ar tevi, — es atbildēju.

—Patiesi?

—   Patiesāk vairs nevar būt.

Valērija pēkšņi strauji pagrieza ratus apkārt un miklām acim cieši skatījās uz mani. Uz vīrieti, kurš nupat viņai bija devis cerības un iespēju visu turpmāko mūžu nodzīvot normālos apstākļos, normālā aprūpē un varbūt pat mīlestībā. Bet Valērija tam neticēja. Jo zināja to, ko tobrīd vēl nezināju es. Un, lai gan to pasakot, Valērija simtprocentīgi riskēja zaudēt viņai nupat piedāvāto, meitene nespēja klusēt. Arī viņa, tāpat kā es, vadījās pēc godīgiem spēles noteikumiem.

- Harald… - viņa klusi teica. - Es, protams, to varētu neteikt, gluži tāpat kā tu varēji noklusēt savu nodarījumu, bet… Šeit ir iejaukta mīlestība, vismaz vārdos, bet vienalga! Ja jau tā reiz ir, tad tai ir jābūt pilnīgi tīrai! Taču tava mīlestība, Harald, tāda nav! Atkārtoju - to ir radījusi tikai tava vainas apziņa, tava vēlēšanās ar to izpirkt savu grēku, taču…, Harald Vinter! Tu sevi vari vairs nemocīt nekādas vainas vai sirdsapziņas pārmetumos! Tu neesi vainīgs! Tu mani nesabrauci! Tu esi sabraucis kādu citu vai vienkārši aizķēris ielas malā stāvošu sniega kaudzi, bet mani notrieca pavisam cita mašīna un pavisam cits cilvēks! Atceries pagājušo vasaru, kad es tevi pirmo reizi saucu palīgā? Es tev stāstīju par savām bailēm un biežajiem draudiem, ko man izteica policijas nošautā Oļega Koļcova firmas darbinieki par it kā pie manis noslēpto naudu. Nezinu, kādā veidā viņi bija uzzinājuši, ka es Jauno gadu sagaidīšu pie draudzenes, kura dzīvoja Lapu ielas otrā galā. Kad es ap pulksten septiņiem gāju mājās, netālu no Lapu un Nometņu ielas krustojuma mani jau gaidīja melna Volvo automašīna… Domāju, ka tur bija iejaukta arī mana draudzene. Jau nākamajā dienā policija automašīnu atrada un tagad šoferim Vladimiram Jurjevam būs jāstājas tiesas priekšā. Tā kā tu, Harald… Tu… Tu vari būt brīvs no pienākuma, ko pats sev uzliki, no rūpēm par mani. Pavisam brīvs…

Es spējā pārsteigumā atkāpos no Valērijas krēsla, apsēdos un patiešām pēkšņi sevī sajutu milzīgu atbrīvotības un brīvības spēku. No dvēseles novēlās kaut kas ļoti smags un nepatīkams. Tātad es tomēr nebiju vainīgs!

Atkal piecēlos, piegāju pie Valērijas un viņu noskūpstīju uz lūpām.

-    Tie bija labākie vārdi, kādus jebkad esmu dzirdējis, — es teicu. - Bet tie neko nemaina. Es tevi mīlu un vedīšu pie sevis.

-    Es tam neticu, - Valērija atkārtoja. - Es neticu, ka normāls vīrietis var iemīlēt nenormālu sievieti.

-    Nevajag! - nopietni lūdzu. - Tu esi pilnīgi normāla. Tu tikai varbūt nekad nespēsi dejot. Un kas par to?

-    Harald… - Valērija ļoti straukta turpināja. - Es tā uzreiz nevaru. Lai cik man ir smagi un grūti. Ja tu nepārdomāsi, atbrauc rīt! Atbrauc tieši šajā pašā laikā, pulkstens trijos dienā. Un, ja tu atbrauksi, es varbūt noticēšu, ka tā ir patiesība…

-    Labi, - es piekrītoši pamāju un gāju prom. - Gaidi!

24.

Gar acīm kā vilka skrējiens pāri sniega laukam ātri pazibēja visa mana dzīve.

Es sēdēju verandā mīkstā šūpuļkrēslā, caur lielajiem sienas logiem lēnām iespiedās tālo zvaigžņu gaisma, nakts bija silta un klusa, šķita, ka šajā brīdī pasaulē nekas ļauns nenotiek.

Es jau vairs sev neuzstādīju šos patiesībā ļoti muļķīgos jautājumus - Kas es esmu? Kāpēc esmu? No kurienes nācis, kurp aiziešu? Vai nav vienalga? Šajā savas eksistences mirklī esmu šeit — savā mājā, savā verandā, savā krēslā. Esmu viens - bez naida pret citiem. Esmu mierīgs un zināmā mērā pat apgarots. Es zinu, kas man ir jādara. Viss lēnām izgaist, izdziest, sadrūp. Gan betona sienas, gan klintis, gan mūsu atmiņas. Rīt arī šis manas esības mirklis būs jau tāla pagātne. Es neko vairs neatcerēšos. Ne savu piedzimšanu, ne bērnību, ne mātes rokas, ne tēva stingro balsi, ne studentu balles, ne savu pirmo meiteni, ne savas kāzas, ne Kristīni bērna gultiņā, ne savu šķiršanos pēc četrpadsmit laimīgi nodzīvotiem gadiem laulībā, ne pastāvīgā kaislē trīcošo Ligitas ķermeni, ne viņas skaļo, izmisuma un baiļu pilno palīgā saucienu, ne cietuma smirdošās kameras un savu pirmo brīvības dienu, ne savu atstumtību, ne Māru, ne savas mātes slepkavu, ne Karīnu, ne darbu.

Es vienīgi atcerēšos kādas nelaimīgas meitenes skumjo acu skatienu. Es atcerēšos to mirkli, kad viņai pateicu: «Es tev uzdāvināšu mīlestību.» Atcerēšos viņas smaidu. Ko man vēl vairāk vajag? Naudu? Varu? Mantu? Trīszvaigžņu ordeni? Muļķības! Pietiek ar apziņu, ka tu kaut vienam cilvēkam esi vajadzīgs. Un tu vairs nejutīsies kā vientuļš, smagi ievainots vilks, kas, mednieku ielenkts, gaida savu nāvi.

Tu ar prieku gaidīsi jaunu dienu.

Nākamās dienas pēcpusdienā, tieši pulkstens trijos, es atvēru Gaiļezera pansionāta trīssimt septītās istabas durvis, iegāju iekšā un turpat netālu no ieejas apstājos.

Valērija kā parasti sēdēja savos invalīda ratiņos blakus logam un, mani ieraudzījusi, izskatījās ārkārtīgi pārsteigta. Viņa nebija pat mēģinājusi sevi kārtīgi sapost, būdama pārliecināta, ka neieradīšos.

Es viņai lēnām piegāju klāt, ar abu roku plaukstām aptvēru viņas galvu un maigi noskūpstīju uz pieres.

-    Sveika, Valērija, - klusi teicu.

Meitene ilgi nespēja atbildēt, tikai pēc krietna brīža viņa klusi vaicāja: — Kas tagad notiks?

-    Mēs brauksim mājās, - es atbildēju.

Valērija skatījās man acīs un nez kāpēc sāka raudāt.

Vakarā, kad abi sēdējām uz terases un vērojām, kā jūrā lēnām iegrimst saule, es pēkšņi pamanīju, ka no tālās apvāršņa līnijas nesteidzoties krastam tuvojas balts kuģis.

Tātad viss ir kārtībā. Es maigi apliku roku ap Valērijas pleciem. Ostās atgriežas kuģi, bet manī ticība.

-    Tu esi labs, - Valērija negaidīti pateica. — Tikpat labs kā saule un jūra. Paldies.

-    Paldies tev, - klusi atbildēju. - Es ļoti gribētu tāds būt.

Egils Lukjanskis

PALĪGA sauciens

Romāns

UDK 821.174-31 Lu 407

Apgāds "Daugava", Rīgā, Aspazijas bulv. 24, LV 1050. Izdevējdarbības licence Nr. 2-0944. Formāts 80x100/32. Ofsetiespiedums.

Content

Lukjanskis Egils Palīgā sauciens

Pirmā daļa

Otra daļa