Lukjanskis Egils

Privāttiesnesis

EGILS LUKJANSKIS

PRIVĀTTIESNESIS

.

1. nodala

Rīgā, Lāčupes kapos, apmēram trīsdesmit soļu pa kreisi no vecās koka kapličas, atrodas divas rūpīgi apkoptas kapu kopiņas. Viena ir parasta lieluma, otra daudz mazāka. Abu kapu galvgaļos stāv melnas marmora plāksnes. Uz pirmās no tām katrs kapu apmeklētājs var izlasīt šādu tekstu:

Iedēsti sēklu, un tev izaugs koks. Iedēsti labestību, un tev izaugs mīlestība.

Iedēsti mīlestību, un tu klusi nemirstīgs.

Māra Rusecka

Dzim. 1939. g. 6.janv.

Mirusi traģiskā nāvē 1975. g. 12. febr.

Uz otras plāksnes stāv šāds uzraksts:

Es atkal dodos tevi neatrast…

7mne Rusecka

Dzim. 1970. g. 20. dec.

Mirusi traģiskā nāvē 1975. g. 12. febr.

Bija kāda diezgan auksta un vējaina 1995. gada novembra diena. Sniegs krita lielām, smagām pārslām, un visa kapsēta pārklājās ar mirdzoši baltu sniega segu. Pie minētās kapu vietas nesteidzoties pienāca kāds elegantā baltā puskažokā ģērbies pusmūža vīrietis, galva viņam bija neapsegta, un viņš ilgi nekustīgs stāvēja iepretim abu kapu kopiņām. Skatītājam no malas varēja šķist, ka tas ir kāds izcila tēlnieka radīts piemineklis — tik nekustīgs un iespaidīgs viņš izskatījās uz baltā sniega fona. Beidzot vīrietis no papīra iztina līdzi atnestos ziedus un uz katras kopiņas uzlika divas sarkanas rozes. Tad viņš aizdedza divas garas baltas sveces, un, lai kā vējš un sniegs centās tās nodzēst, sveču liesmiņas, viegli trīcēdamas, tomēr liesmoja.

Dusiet mierīgas, vīrietis nodomāja. Tagad beidzot jūs esat atriebtas, un nekas jums vairs netraucēs mūža mieru. Manas mīļās, guliet! Es savu esmu izdarījis un tagad ar tīru sirdsapziņu un godam izpildīta pienākuma apziņu arī drīz apgulšos jums blakus. Tā ka varat sākt mani jau gaidīt. Kādā no klusākajiem debesu dārza nostūriem pagatavojiet vienkāršas vakariņas, mēs atkal visi trīs sapulcēsimies kopā, parunāsim par dzīvi, par tās trūkumiem un jaukumiem, par darbu un mīlestību. Mums taču būs tik daudz ko stāstīt, jo mēs ar tevi, Māra, tagad jau esam kļuvuši gandrīz vai veci, bet mūsu mazajai Zanītei ir jau divdesmit pieci. Iespējams, viņa pašlaik ir ļoti iemīlējusies, un varbūt tikšu tieši uz viņas kāzām…

Vīrietis vēl dažas minūtes stāvēja, tad pagriezās un lēnām devās uz kapsētas izeju.

Bija mirušo piemiņas diena, un visa lielā Lāčupes kapu teritorija mirgoja no tūkstoš sīkām sveču liesmiņām.

Izskatās, it kā degtu zeme, sniegs un laiks, vīrietis nodomāja un iekāpa savā spilgti sarkanajā Volvo automašīnā. Vienīgi mūsu atmiņas nesadeg. Un varbūt vēl cilvēku dvēseles.

2. nodala

1975. gada 12. februārī, laikā no pulksten 14 līdz 16, Rīgā, kādas Dzirciema ielas privātmājas otrajā stāvā, notika viens no baismīgākajiem, cietsirdīgākajiem un necilvēcīgākajiem noziegumiem Latvijas kriminālistikas vēsturē. Toreiz nebija pieņemts par šāda veida noziegumiem (kā par noziegumiem vispār) daudz rakstīt un tos publiski apspriest. Par šo drausmīgo noziegumu vispirms uzzināja tikai tuvāko māju kaimiņi, mazliet vēlāk jau viss Iļģuciems, un vēl pēc dažām dienām par to tomēr baumoja Rīgā un, iespējams, pat visā Latvijā.

Par noziegumu presē neviens ziņojums vai raksts neparādījās. Izmeklēšanas dienesti strādāja operatīvi, un jau nākamajā dienā noziedznieki tika notverti. Izrādījās, tā bija turpat Iļģuciemā dzīvojoša četru jauniešu grupa, kuras vecākajam dalībniekam (jau divreiz sodītam) bija trīsdesmit gadu, bet jaunākajam tikai piecpadsmit.

Pirmo 1975. gada 15. februāri, tas ir, trīs dienas pēc nozieguma izdarīšanas, kā aizdomās turamo personu par divkāršu slepkavību un izvarošanu Rīgas Galvenajā milicijas pārvaldē nopratināja jau vairākkārt tiesāto, trīsdesmit gadus veco Ivaru Brīvmani. Viņš bija liela auguma un fiziski ļoti spēcīgs vīrietis, kas cietumos pavadītajos gados bija kļuvis vēl drūmāks un cietsirdīgāks, nekā to jau kopš dzimšanas bija radījusi pati daba. Viņš nejuta spilgti izteiktu naidu ne pret miliciju, ne pret prokuratūras sevišķi svarīgu lietu izmeklētāju. Ivars Brīvmanis izjuta asu naidu un dziļu nepatiku tikai pret vienu cilvēku un dzīvi vispār.

— Lūdzu, sēdieties! — izmeklētājs uzaicināja un ar asu rokas kustību parādīja uz blakus rakstāmgaldam stāvošu stipri apbružātu krēslu. Atvestais noziedznieks smagnēji apsēdās un uzmanīgi paskatījās apkārt. Pie durvīm palika stāvam divi liela auguma miliči. Viņš pats ari nebija nekāds sīkais, svēra apmēram simt desmit kilogramus, mati bija īsi apgriezti, apaļajā sejā izdalījās saplacināts boksera deguns, acis bija tumšas un ļoti vērīgas, biezas lūpas, kuru kaktiņos ik pēc brīža parādījās nedaudz nicīgs smīns. Mugurā viņam bija biezs svīteris, žakete, bet virs tās tikko modē parādījusies ļoti dārga un tikai pa blatu vai komisijas veikalos nopērkama, ar dūnām piepildīta ķīniešu vai amerikāņu ražota sporta jaka, kuru dēvēja par Aļasku.

Arēji noziedznieks izskatījās tīri patīkams cilvēks, taču divas iepriekšējās sodāmības un vienpadsmit gadi, kurus bija pavadījis dažādās ieslodzījuma vietās, nenoliedzami, uz viņa izskatu, izturēšanos un droši vien ari psihi jau bija atstājuši tik redzamu iespaidu, ka, ja izmeklētājs pat iepriekš nezinātu, ka šis cilvēks ir bijušais zeks, viņš to nekļūdīgi tomēr būtu pateicis, tikko viņu ieraudzījis nākam iekšā pa kabineta durvīm.

Kā inteliģentiem un ļoti gudriem cilvēkiem, tā ari noziedzniekiem, it sevišķi tiem, kuri ilgus gadus pavadījuši ieslodzījuma vietās, ir sava seja.

Atpazīstama jau no tālienes.

—   Mani sauc Oļģerts Attāls, — izmeklētājs stādījās priekšā, — un es esmu nozīmēts par nozieguma, kas izdarīts Rīgā, Dzirciema ielas 137. mājas otrajā dzīvoklī, 1975. gada 12. februārī, izmeklēšanas grupas vecāko. Vai esat gatavs atbildēt uz maniem jautājumiem?

Jaunais cilvēks bridi domāja.

—   Kāds pašlaik ir mans tiesiskais statuss? — viņš painteresējās. — Esmu tikai aizturēts vai jau arestēts?

—  Jūs esat aizturēts, — izmeklētājs atbildēja. — Pēc desmit dienām es jums uzrādīšu apsūdzību, prokurors to sankcionēs, un jūs tiksiet oficiāli arestēts.

—Tādā gadījumā es uz jūsu jautājumiem neatbildēšu, — aizturētais sacīja. — Kāpēc man pašam līst nepatikšanās?

—   Nepatikšanas jums būs tik un tā, — izmeklētājs atgādināja, — tā ka tomēr labāk…

—   Sitīsiet? Mēģināsiet piespiest atzīties ar varu?

—   Jūs varat neatbildēt, — izmeklētājs sacīja. — Tikai šaubos, vai tas jums ko reālu dos. Daudzās vietās dzīvoklī jūs un pārējie bandas locekļi esat atstājuši savus pirkstu nospiedumus. Salīdzinot asinis uz sievietes un mazā bērna ķermeņiem ar tiem asins traipiem, kas tika atrasti uz jūsu pagrabā noslēptajām drēbēm… Jums jau ir krimināla pieredze. Kāpēc drēbes neiznīcinājāt?

Aizturētais klusēja.

—   Vai palika žēl?

—   Vienkārši nepaspēju, — viņš beidzot noņurdēja.

—  Turklāt vēl spermas paraugi… Ticiet, jums nav ne mazāko izredžu izlocīties. Bet labprātīga atzīšanās…

—    Zinu, zinu! — aizturētais gandrīz vai iekliedzās. — Raksti, priekšniek! Es jums izstāstīšu visu! Varbūt tad mani vismaz nenošaus…

—   Ļoti iespējams, — izmeklētājs piekrita. — Tātad no nāves tomēr bail?

—   Protams, — aizturētais atbildēja. — Jums nav bail?

—  Man arī, — izmeklētājs atzinās. —Tāpēc es ari neizdaru nevienu noziegumu, it sevišķi jau tādu, par kura izdarīšanu draud nāves sods.

—   Es toreiz par tādām varbūtībām nedomāju.

—   Acīmredzot tomēr vajadzēja.

—   Diez vai, — aizturētais nomurmināja, — kad daudz domā, tad neko daudz nevar izdarīt.

Izmeklētājs piestūma sev tuvāk dažas nopratināšanas protokola veidlapas, paņēma rokā pildspalvu un cieši paskatījās uz pretimsēdošo cilvēku.

Vai viņš maz ir cilvēks, izmeklētājs drūmi nodomāja un sāka uzdot jautājumus.

—   Jūsu vārds un uzvārds?

—    Ivars Brīvmanis.

—    Kad esat dzimis?

—    1945. gada 2. augustā.

—   Kur pierakstīts?

—    Mātes dzīvoklī Podagras ielā 18, dzīvoklis 42.

—    Kāds ir jūsu ģimenes stāvoklis?

—    Nesapratu.

—   Vai esat precējies?

—   Nē.

—   Vai jūsu apgādībā ir kāds mazgadīgs bērns?

—   Nē.

—    Kāda jums ir izglītība?

—   Piecas klases.

—   Vai esat apguvis arī kādu arodu? Kāda ir jūsu profesija?

—   Esmu profesionāls zaglis.

—    Vai esat kaut kad strādājis arī algotu valsts darbu?

—   Nekad.

—  Ko jūs zināt un ko izmeklēšanai varat pastāstīt par to, kas notika 1975. gada 12. februārī Dzirciema ielas 137. mājas otrajā dzīvoklī?

Ivars Brīvmanis ilgi klusēja. Tad nesteidzīgi aizsmēķēja cigareti, nervozi to ripināja starp pirkstiem, atsvieda galvu atpakaļ un drūmi raudzījās pelēkajos kabineta griestos.

—  Tur notika… — viņš lēni sāka un atkal apklusa. Acīmredzot viņam tomēr par notikušo bija grūti runāt.

—    Kas notika? — izmekletajs neatlaidas.

—   Divas slepkavības.

—    Kas vēl?

—   Un divas izvarošanas…

—    Lūdzu, pastāstiet sīkāk! — izmeklētājs uzaicināja. — Pirms noslepkavošanas jūs izvarojāt Māru Rusecku un pēc tam arī viņas piecgadīgo meitiņu Zani?

—    Nē, — noziedznieks strauji pakratīja galvu. — Vispirms mēs paņēmām to skuķi un pēc tam māti.

—   Visi četri?

—   Jā.

—   Vai māte redzēja, kā jūs četratā varojat viņas mazo piecgadīgo meitiņu?

—   Jā.

—   Vai tas notika turpat viņas acu priekšā?

—   Jā, — noziedznieks īgni apstiprināja. — Tikai man šķiet, kad to darīja pēdējais, tas ir, Normunds Garkalns, mazais skuķis jau bija pagalam.

—    Vai jūs, dodoties uz šo dzīvokli, jau iepriekš zinājāt, ka Māra Rusecka ir Augstākās tiesas tiesneša Valtera Rusecka sieva un Zane ir viņa meita?

—  Jā, — Ivars Brīvmanis smagi pamāja ar galvu. — Zinājām. Tieši tāpēc jau mēs tur arī gājām.

—    Kāds bija jūsu nolūks? Dzīvokļa apzagšana?

—   Nē.

—   Kāds tad bija jūsu mērķis?

Noziedznieks atkal apklusa un cītīgi uz galda stāvošajā melnajā keramikas pelnutraukā dzēsa izsmēķēto cigareti.

—   Lūdzu, es gaidu, — izmeklētājs nepacietīgi atgādināja.

Bet Ivars Brīvmanis nekur nesteidzās. Viņš skaidri zināja — atzīsies labprātīgi vai ne, tik un tā viņam, kā jau divreiz sodītam recidīvistam, par šo noziegumu gandrīz vai simtprocentīgi draud nāves sods. Vai tāpēc ir vērts izmeklētājam visu stāstīt? Bet varbūt tas tomēr kaut ko spēs mainīt un tiesa patiešām šo labprātīgo atzīšanos ņems vērā? Turklāt mēs šo noziegumu esam izdarījuši četratā. Gan jau pārējie trīs par notikušo tik tiešām izstāstīs labprātīgi, turklāt vēl visu vainu uzgāžot man.

—Tātad atkārtoju jautājumu, — izmeklētājs kļuva stingrāks. — Kāds bija jūsu personīgais un pārējo grupas locekļu nodoms, ejot uz minētā Valtera Rusecka māju Dzirciema ielā 137?

—   Es viņam gribēju atriebties, — Ivars Brīvmanis beidzot pateica.

—    Viņam, tas ir, Valteram Ruseckim? — izmeklētājs bija patiesi pārsteigts.

—   Jā, — Ivars apstiprināja.

—    Kādā veidā jūs viņam gribējāt atriebties?

—   Mūsu nodoms bija viņu nogalināt.

—   Kāpēc?

—    Bija iemesls.

—  Nu labi! Bet kāpēc tad jūs tik necilvēcīgi izrīkojāties un pēc tam noslepkavojāt viņa sievu un bērnu?!

—   Tas viss iznāca spontāni. Saprotiet, izmeklētāj. Bez iepriekšēja nodoma. Nozieguma iecere attiecībā pret sievieti un bērnu radās turpat uz vietas. Mēs neko iepriekš par to nebijām runājuši.

—  Tātad jūs uz minēto dzīvokli gājāt, lai satiktu un nogalinātu tikai Valteru Rusecki?

—   Tā ir, izmeklētāj.

—   Kāpēc tā nenotika?

—   Tāpēc, ka Valtera Rusecka nebija mājās! Kā jūs atceraties, 12. februāris bija svētdiena. Tātad brīvdiena. Viņam vajadzēja būt mājās! Bet nē! Viņš bija aizbraucis slēpot! Ja tiesnesis atrastos dzīvoklī, mēs viņu būtu nogalinājuši, bet ne sievai, ne bērnam nebūtu pieskārušies ne ar mazo pirkstiņu! Ticiet, izmeklētāj!

—   Neticu! — Oļģerts Attāls pēkšņi iekliedzās. — Vai tad Valters Ruseckis jums bija obligāti jānogalina tieši 12. februārī?! Labi, viņš nebija mājās. Kas par to? Savu ļauno nodomu jūs taču varējāt mēģināt realizēt nākamajā svētdienā un patiešām sievai un meitai nepieskarties ne ar mazo pirkstiņu!

—   Loģiski jau tā iznāk, — Ivars drūmi piekrita, — bet īstenībā…

Mums uznāca baigās dusmas. Un tad es nolēmu, ka tieši šāds, patiešām baismīgs un neģēlīgs, noziegums attiecībā pret viņa sievu un bērnu Valteram Ruseckim būs tūkstoškārt smagāks nekā paša nāve.

Izmeklētājs ilgi klusēja, aizsmēķēja Elitas cigareti un dūmus pūta tieši virsū aizturētajam noziedzniekam.

—    Bet tagad, Ivar Brīvmani, atbildiet un pacentieties man atbildēt godīgi… Kāpēc jūs gribējāt nogalināt Valteru Rusecki? Par ko?

—   Es jau jums teicu. Gribēju viņam atriebties.

—    Prasu vēlreiz! Par ko jūs viņam gribējāt atriebties?

—   Kad viņš vēl bija mūsu rajona tiesnesis, tas ir, pirms piecpadsmit gadiem, 1960. gada 13. aprīlī viņš mani tiesāja, un tā es pirmo reizi nokļuvu noziedznieku pasaulē, no kuras man jau laikam tā ari nekad vairs neizdosies izrauties.

—   Par ko Valters Ruseckis jūs tiesāja?

—    Par neko! Par dažām sīkām zādzībām.

—   Lūdzu, konkrētāk!

—    Es ar savu brāli Haraldu Iļģuciemā apzagām trīs dzīvokļus.

—    Vai jums šķiet, ka Ruseckis jūs toreiz notiesāja netaisnīgi?

—    Protams! — Ivars Brīvmanis iesaucās. — Viņš mani, kas tikai pirmo reizi pārkāpa likumu un bija vēl nepilngadīgs, varēja atstāt brīvībā. Iedot nosacītu sodu. Bet viņš ņēma un man iegrieza četrus gadus!

—    Kas notika pēc tam?

—   Kas tad vēl varēja notikt?! — Ivars nicīgi iesmējās. — Atsēdēju trīs gadus, izlaida brīvībā, un drīz izdarīju jaunu noziegumu!

—    Kādu? — izmeklētājs aši painteresējās.

—    Bruņota laupīšana. 141. pants, otrā daļa. Astoņi gadi.

—   Vai izcietāt visu soda laiku?

—    Gandrīz.

—   Vai otrreiz jūs arī tiesāja Valters Ruseckis?

—   Tā sagadījās, — Ivars atbildēja.

—    Vai jums atkal šķita, ka viņš tiesā netaisnīgi?

—   Nē, to es šoreiz nesaku, — Ivars smagnēji papurināja galvu. — Šoreiz viss bija taisnīgi.

—Tad kur ir problēma? — izmeklētājs nesapratnē prasīja. — Kāpēc jūs tieši tagad pēkšņi atcerējāties pirmo tiesāšanas reizi, kas it kā bijusi netaisnīga?

Ivars Brīvmanis pasmīnēja, un šai smīnā bija kaut kas velnišķīgs.

—   Faktiski, izmeklētāj, to es atcerējos tikai tā — starp citu, — viņš atzinās. — Katrā ziņā tas nebija galvenais iemesls.

—    Kāds tad bija izplānotās slepkavības galvenais iemesls? — izmeklētājs prasīja un ar skatienu ieurbās pretimsēdošā cilvēka sejā. Noziedznieks šo skatienu izturēja un pats tikpat cieši un neatlaidīgi skatījās izmeklētājam acīs.

—    Valters Ruseckis… — Ivars Brīvmanis runāja lēni un smagi, uzsverot katru vārdu, — pirms divām nedēļām, tagad jau kā Augstākās tiesas Kriminālkolēģijas tiesas tiesnesis, manam brālim Haraldam Brīvmanim piesprieda nāves sodu…

—   Par kādu noziegumu? — izmeklētājs tūlīt painteresējās.

—    Tam nav nekādas nozīmes, — Ivars atbildēja. — Viņš varēja izdarīt visu ko… Daudzus noslepkavot vai uzspridzināt kaut vai pusi Rīgas. Vienalga! Tiesnesis nedrīkstēja viņam piespriest nāvi! Jūs mani saprotat, izmeklētāj? Mēs, tas ir, es un Haralds, būdami rūdīti noziedznieki, varbūt arī varējām kādam atņemt dzīvību, bet tiesnesis ne!

—   Vai jūs apjēdzat, kādas muļķības pašlaik runājat? — izmeklētājs bargā balsī jautāja.

—  Apjēdzu, — Ivars atbildēja. — Es un Haralds esam noziedznieki. Profesionāļi. Bet tiesnesis? Vai viņš, piespriežot Haraldam vai kādam citam nāvi, nekļūst par noziedznieku? Kāda ir atšķirība starp slepkavu Haraldu Brīvmani un tiesnesi Valteru Rusecki?

—   Atšķirība ir milzīga, — izmeklētājs jau nedaudz mierīgākā balsī sāka skaidrot. — Viens ir slepkava, otrs ir tiesnesis, kas valsts un likuma vārdā gādā, lai mūsu valstī būtu pēc iespējas mazāk šādu slepkavu un citu noziedznieku. Tiesnesis pilda amatu, ko viņam uzticējusi sabiedrība, un, kādam slepkavam, kā to prasa likums, piespriežot nāves sodu, viņš no tā personīgi negūst nekādu labumu. Bet jūs, noslepkavojot cilvēku, no viņa paņemat pat pēdējo kreklu un sīknaudu! Jūsu rīcību vada un nosaka tikai jauni un zemiski nodomi, bet tiesnesis vienmēr vadās vienīgi pēc taisnīguma sajūtas, savāktajiem pierādījumiem un likuma prasībām.

—   Man uzspļaut uz jūsu likuma prasībām! — Brīvmanis pateica un patiešām arī nospļāvās. — Kas šos likumus ir izdomājis? Jūs man atbildēsiet, ka cilvēki, juristi, kaut kādi tur ministri vai deputāti… Bet es arī esmu cilvēks un pārstāvu kaut kādu sabiedrības daļu! Ja citi var, tad es tāpat varu un drīkstu izgudrot likumus, kurus uzskatu par pareiziem un taisnīgiem. Jūsu likums, piemēram, nosaka, ka slepkavam jāpiespriež nāves sods. Mans likums nosaka tieši to pašu. Slepkava ir jāsoda, un nav svarīgi, ka viņš pats personīgi nav ar nazi kādam pārgriezis rīkli. Viņš ir parakņājies kaut kādos tur papīros, kaut kādās tur likumu grāmatās un otram cilvēkam piespriedis nāves sodu! Ar ko viņš tagad atšķiras no mana brāļa, no manis vai jebkura cita noziedznieka un slepkavas?

—   Ivar Brīvmani! — izmeklētājs skarbi sacīja. — Lūdzu, netēlojiet muļķi! Jūs pats labi zināt, kāda atšķirība ir starp tiesneša un ielas bandīta rīcību! Starp slepkavu un tiesnesi, kura pienākumos ietilpst atbilstoši likumam spriest tiesu par citu cilvēku izdarītajiem noziegumiem!

—     Izmeklētāj Oļģert Attāl! — Brīvmanis tāpat ierunājās daudz skarbākā balsī. — Lūdzu, netēlojiet muļķi ari jūs! Tātad mūsu sabiedrībā ir cilvēki, piemēram, tiesneši, kuri nesodīti var un drīkst izrīkoties ar citu cilvēku dzīvībām, kā viņiem tīk, bet citi to nevar un nedrīkst, ja? Bet, ja valsts vārdā to oficiāli un it kā pat likumīgi var darīt kaut viens cilvēks, šai gadījumā tiesnesis, tad to var darīt ari citi! Jūs saprotat? To varu darīt ari es! Vai jūs. Nav nekādas starpības. Iznāk, ka valsts vārdā drīkst otram cilvēkam atņemt dzīvību, bet cits pats savā vārdā to nedrīkst! Vai neizklausās pēc absurda? Un kas vispār ir valsts? Tā ir cilvēku kopiena, kurā ietilpstu arī es. Un tādi kā es.

Izmeklētājs pārtrauca rakstīt. Viņš uz abu roku plaukstām atbalstīja galvu, cieši raudzījās uz pretimsēdošo cilvēku un domāja, ka Ivars Brīvmanis ir drausmīgi necilvēcīgs noziedznieks un nekādā ziņā nav dumjš. Viņš ir slepkava, kas savas rīcības attaisnošanai ir izstrādājis pat veselu filozofisko un juridisko pamatojumu un nekādā ziņā nejūtas vainīgs.

—    Atgriezīsimies atkal uz zemes, — izmeklētājs uzaicināja un paņēma pildspalvu. — Kādu noziegumu izdarīja jūsu brālis Haralds Brīvmanis?

—   Tas nav svarīgi.

—   Un tomēr.

—    Bruņots uzbrukums bankas inkasatoram. Uzbrukuma laikā Haralds nošāva gan inkasatoru, gan taksometra vadītāju.

—   Tātad divkārša slepkavība?

—   Tā iznāk.

—   Turklāt mantkārības nolūkā. Kad noziegums notika?

—   Apmēram pirms gada.

—   Pats nebijāt iejaukts?

—   Ne mazākā mērā.

—    Tātad pagājušajā gadā jūsu brālis Haralds Brīvmanis uzbrūk kādam bankas inkasatoram, viņu nošauj un pie reizes nošauj arī taksometra šoferi. Par šī nozieguma izdarīšanu tiesa Haralda Brivmaņa lietā notiek šogad. Tieši kad?

—  Es jau teicu. Pirms divām nedēļām. Spriedumu pasludināja 1975. gada 1. februāri.

—   Un tiesnesis Valters Ruseckis viņam piespriež izņēmuma soda mēru, vai tā?

—   Tieši tā.

—  Un tad jūs, pat nepagaidījuši lietas caurskatīšanu kasācijas kārtībā, nolemjat tiesnesim atriebties un viņu nogalināt?

—   Jā.

—   Savācāt bandu…

—   Tie visi ir mani draugi.

—    Un visi draugi tūlīt labprātīgi pieteicās iet jums palīgā ar iepriekšēju nodomu izdarīt tiesneša slepkavību?

—    Protams!

—    Kāda bija viņu rīcības motivācija?

—   Nezinu. Viņi man vienkārši paklausīja.

—   Vai jūs esat noziedzīgās pasaules autoritāte?

—   Zināmā mērā.

—   Nojums visi baidās?

—    Iespējams.

—   Vai jūs sevi uzskatāt par cietsirdīgu cilvēku?

—    Nezinu, — Ivars paraustīja plecus. — Vai jūs pats zināt, kāds esat vai kāds varat būt īstenībā? Kāda ir jūsu cilvēciskā būtība? Varu derēt, ka ne.

Izmeklētājs domīgs klusēja, vairākas reizes ar kreiso roku sev pakasīja vaigu, tad sacīja: —Turpinām! Tātad Valtera Rusecka nebija mājās. Vai jums pirmajam ienāca prātā doma izvarot un pēc tam nogalināt viņa sievu un bērnu?

Ivars Brīvmanis zemu nolieca galvu, ilgi klusēja, tad smagi nopūtās un klusi pateica: — Pietiek! Es jums neko vairāk neteikšu. Gan jau par to visu jums sīki izstāstīs pārējie nozieguma dalībnieki. Bet es klusēšu. Klusēšu visu savu turpmāko dzīvi, jo arī mans nošautais brālis klusēs veselu mūžību.

3. nodala

Apmēram pēc gada, vai konkrētāk, 1976. gada 14., 15. un 16. martā, notika pēdējās Augstākās tiesas slēgtās sēdes, kurās izskatīja Ivara Brīvmaņa un viņa līdzdalībnieku krimināllietu pēc KK 99. panta 2., 3., 4., 6., 7. un 8. daļas pazīmēm apsūdzībā par Māras un mazgadīgās Zanes Rusecku izvarošanu un slepkavībām.

Ja zālē atrastos klausītāji, viņi droši vien ģībtu, uzzinādami par tām šausmām un necilvēciskajām ciešanām, ko toreiz bija nācies pārdzīvot mazajam bērnam un viņa mātei.

Uz apsūdzēto sola sēdēja četri dažāda vecuma noziedznieki. Gandrīz visi jaunieši. Izņemot Ivaru Brīvmani, pārējie nozieguma dalībnieki tēloti vai patiesi nožēloja izdarīto un lūdza tiesu būt pret viņiem pēc iespējas saudzīgākiem.

Un tiesa nez kādēļ tāda arī bija. Kāpēc — to šodien grūti izskaidrot. Varbūt tā gribēja vēlreiz nodemonstrēt padomju tiesas it kā ļoti humāno raksturu, kas par galveno uzskatīja nevis paša soda bardzību, bet gan tā neizbēgamību un noziedznieka pāraudzināšanu? Tāpat iespējams, ka tiesnesis, kas šo lietu izskatīja, vienkārši cilvēciski nobijās, baidoties, ja Ivaram Brīvmanim par šo neģēlīgo noziegumu viņš piespriedīs nāves sodu, tad arī viņu vai viņa ģimenes locekļus var piemeklēt gluži tāda pati traģēdija kā Valteru Rusecki. Bet nav izslēgts, ka tiesa pret šiem četriem noziedzniekiem tomēr bija pietiekami taisnīga un barga. Jo jebkura soda smagums un tiesas sprieduma taisnīgums būtībā tomēr ir stipri subjektīvs jēdziens un diez vai pakļaujas kaut kādiem matemātiski smalki izstrādātiem modeļiem vai normām. Tas ir tāpat kā ar mūsu fiziskajiem trūkumiem. Piemēram, cilvēks, kas zaudējis vienu aci, var justies ļoti nelaimīgs, kurpretī cits, kas pilnībā zaudējis redzi, viņu noteikti uzskatīs par vislaimīgāko cilvēku pasaulē. Jo tu taču redzi! Tāpat kā vienkājis. Daudzi varbūt nezina, bet netālu no Pēterburgas, Somu jūras līcī, atrodas kāda neliela sala, bet uz šīs salas savukārt invalīdu nams, kur uzturas cilvēki, kuri kara laikā vai vēlāk dažādās avārijās un nelaimes gadījumos zaudējuši visus savus locekļus, tas ir, — abas kājas un rokas… Tātad cilvēkam palikusi vienīgi galva un pats ķermenis. Kad pie viņiem reiz ciemos atbraukuši nedaudz vieglāki invalīdi (bez vienas vai abām kājām), cilvēki-ķermeņi viņus ar asarām acīs patiesi apskauduši.

"Ak Dievs!" viņi teikuši. "Jūs — bezgala laimīgie! Jūs varat staigāt ar kruķiem!"

Viss uz šīs pasaules ir relatīvs. Varbūt izņemot vienīgi sāpes un nāvi. Tās vienmēr ir īstas, patiesas un katram pārdzīvojamas.

Augstākās tiesas spriedums beidzās ar šādiem vārdiem: "… atzīt par vainīgiem un sodīt —

Ivaru Brīvmani ar brīvības atņemšanu uz 15 gadiem, Intu Granitu ar brīvības atņemšanu uz 10 gadiem, Edmundu Ozolu ar brīvības atņemšanu uz 10 gadiem, Normundu Garkalnu ar brīvības atņemšanu uz 8 gadiem." Notiesātie noziedznieki tiesas spriedumu uzņēma ārēji mierīgi, varētu pat teikt, diezgan vienaldzīgi, bet Ivars Brīvmanis pat saulaini pasmaidīja, acīmredzot visu laiku iekšēji baidīdamies, ka tiesneši viņam tomēr piespriedīs nāves sodu. Bet nu visi dzīvos. Visi kādreiz

iznāks brīvībā. Un vai nu dzīvos godīgi, vai arī izdarīs jaunus noziegumus.

Sprieduma pasludināšanas brīdī lielajā tiesas zālē atradās Valters Ruseckis, notiesāto piederīgie un daži viņu draugi. Klausoties sava kolēģa vārdos, Valters stipri nobāla un abu roku pirkstus savilka ciešās dūrēs.

Kad tiesas spriedums bija nolasīts un nupat notiesātie noziedznieki uz apsūdzēto sola vēl pārmija dažus vārdus ar saviem radiem un advokātiem, Valters Ruseckis apsēdās, smagi nolieca galvu un nekādi nespēja noturēt asaras.

Piedodiet, Māra un Zanīt, viņš rūgti domāja. Piedod, Dievs, bet ar šādu tiesas spriedumu es tomēr nevaru samierināties. Nē! Es nebūt neesmu tas cilvēks un tiesnesis, kas ļoti alkst slepkavu vienmēr sodīt ar izņēmuma soda mēru, taču jūsu šaušalīgā nāve un elementārs taisnīgums tomēr prasa to pašu izdarīt arī ar šiem necilvēkiem. Nezinu, neesmu pārliecināts, vai prasīt nāvi pret nāvi vienmēr ir pareizi, bet, ka tas ir ļoti taisnīgi, par to ne mirkli nešaubos. Es jums apsolu, mana sieva un meita, ka to, ko nespēja vai negribēja izdarīt mūsu tiesa, agrāk vai vēlāk es izdarīšu pats. Personīgi. Būs vēl viena tiesa, tikai šoreiz ātra un nežēlīga. Šim nolūkam man nebūs vajadzīgi ne piesēdētāji, ne sekretāre, ne krimināllietas biezie sējumi, ne lielais tiesas nams. Es viņus tiesāšu viens. Aci pret aci. Zobu pret zobu. Manu mīļoto cilvēku asinis sauc pēc atriebības. Un es atriebšos. Atriebšos…

Kad notiesātos, saslēgtus roku dzelžos, veda laukā no zāles, Valters pacēla galvu un visus cieši noskatīja. Visu šo cilvēku drūmās sejas un augumi viņa atmiņā palika iespiesti kā uz jutīgas fotoplates, lai tad, kad beidzot pienāks atmaksas diena… Bet, ka tāda diena kādreiz pienāks, Valters Ruseckis jau vairs nešaubījās ne mirkli.

4. nodala

To dienu atceros pavisam skaidri. Tad vēl strādāju toreizējā Rīgas pilsētas Ļeņina rajona tautas tiesā un pa lielākai daļai ņēmos ar visādiem sīkumiem — zādzību, huligānisma un laulību šķiršanas lietām. Toreiz laupīja reti, slepkavību lietas parasti izskatīja Augstākā tiesa, bet mums rajonā palika galvenokārt sīku likumpārkāpēju ne pārāk smagie noziegumi.

7. maijā izskatīju trīs laulības šķiršanas lietas. Pirmajā sēdē prasītāja bija jau krietnu pusmūžu sasniegusi sieviete, kura vairs nespēja paciest dzērāja vīra nemitīgo ālēšanos un roku palaišanu.

Otrajā lietā prasītājs bija jauns vīrietis, kurš uzskatīja, ka viņam ar sievu nekādi nesaskanot raksturi. Tas tolaik bija un droši vien arī pašlaik ir vistradicionālākais laulību šķiršanas iemesls. Es nekad uzstājīgi nemēģināju pārus samierināt. Pēc pieredzes zināju, ka gandrīz vai simtprocentīgi aiz raksturu nesaderības slēpās pavisam citi iemesli — galvenokārt vienas vai otras puses neapmierinātība ar seksuālajām attiecībām, kad vienam seksa ir par daudz, bet otram par maz. Bez tam, ja jau abi tikuši līdz tiesas zālei, tad kāda tur vairs samierināšanās? Kāda dzīve pēc tam? Bērnu dēļ. Jā, iemesls it kā patiešām būtu ļoti svarīgs, taču īstenībā tas tāpat pa lielākai daļai pārvērtās vienīgi formālā abu vecāku pienākumu pildīšanā, jo trūka paša galvenā, kas bērniem bija tikpat nepieciešams kā abu vecāku reālā klātbūtne, un proti, — viņu abu savstarpējā mīlestība.

Trešajā lietā laulības šķiršanu tāpat pieprasīja vīrs — Osvalds Zīrs —, viņam jau krietnu laiku esot intīmi sakari ar kādu citu sievieti, viņš to ļoti mīlot, bet sievu Māru ne, un tagad vēloties nodibināt jaunu ģimeni. Šāds iemesls — esmu iemīlējies citā personā — bija otrajā vietā tūlīt aiz raksturu nesaderības.

Beigās es atbildētājai, tas ir, Mārai Zīrai, kura tiesas lielāko daļu klusēja, pajautāju: — Vai jūs piekrītat laulības šķiršanai?

Viņa viegli pamāja ar galvu.

— Jā, piekritu, — Māra klusi pateica, lai gan es jutu, ka viņa iekšēji ārkārtīgi smagi pārdzīvo savas laulības dzīves diezgan nožēlojamās beigas.

Bērnu viņiem nebija, un es laulību izšķīru. Vīrs, priecīgi smaidīdams un neatvadījies no bijušās dzīves draudzenes, žirgti izskrēja no zāles, bet šķirtā sieva, zemu noliekusi galvu, no zāles izgāja ļoti lēnām, ar roku viegli pieturēdamās pie durvju stenderes, un izskatījās garīgi satriekta.

Apbrīnojami skaista sieviete, es toreiz nodomāju, nedaudz noguris noskatīdamies uz aizejošās dāmas slaido augumu. Kāpēc tas Osvalds Zīrs, muļķis tāds, šo sievieti vairs nemīl? Varbūt nekad nav ari mīlējis? Ja tā, tad jau ir vieglāk aiziet. Cilvēki reti paliek tuvās attiecībās, ja viņi kļuvuši sveši un viens otram vairs nevajadzīgi. Divus cilvēkus vienmēr tur kopā vai nu mīlestība, bailes, vai kāda tīri praktiska dzīves vajadzība. Bet, tikko šī vajadzība atkrīt, pazūd bailes vai izgaist mīlestība, mēs bez lieliem sirdēstiem sakravājam čemodānus, paceļam cepuri un mierīgi aizejam, cerot sākt dzīvi no jauna. Bet tie ir maldi. Lai sāktu jaunu dzīvi, mums vispirms pašiem būtu jākļūst jauniem vai vismaz citādiem. Taču cilvēka personība būtiski var mainīties tikai vai nu pēc kādas lielas pārdzīvotas traģēdijas, spilgti uzliesmojušas mīlestības, vai arī pilnīgi un uz visiem laikiem zaudējot atmiņu…

Es sakārtoju papīrus, vēl kādu bridi domīgs sēdēju, pa lielās zāles logiem vērodams, kā tiesas nama dārzā tūlīt sāks ziedēt ābeles, tad iegāju savā kabinetā, piezvanīju dažiem draugiem un sāku iedziļināties krimināllietā, kuru man vajadzēs izskatīt nākamās nedēļas sākumā. Nekā patīkama tur nebija — prokuratūra apsūdzēja kādu jaunu vīrieti, kurš dzērumā un nevaldāmā greizsirdības lēkmē nežēlīgi piekāvis sievu, sagādājot viņai smagus miesas bojājumus, bīstamus cietušās dzīvībai. Sieviete, kura nenoliedza, ka viņai patiešām bijuši intīmi sakari vienlaikus ar vēl diviem vīriešiem, no kuriem viens bija vīra draugs, un tobrīd viņa jau bija kļuvusi par otrās grupas invalīdi, sūdzību uzturēja un neko nenožēloja. Bet virs jau pusgadu atradās cietumā un tāpat neko nenožēloja. Viņu vajadzēja nosist! pirmajā pratināšanas reizē viņš bija paziņojis.

Cilvēki, cilvēki, es rūgti nodomāju, piecēlos un gāju prom. Kādi gan mēs esam zvēri! Vismaz lielākā daļa no mums. Laukā ir tik brīnišķīga diena, ir atnācis pavasaris, spīd saule, un tūlīt visās malās sāks ziedēt ceriņi, ābeles un ievas, pasaule kļūs nesalīdzināmi skaistāka un patīkamāka. Mums vajadzētu bezgala priecāties par katru šai pasaulē nodzīvotu dienu, par dzīvību, kas mums tik fantastiskā kārtā ir iedota tikai vienu vienīgu reizi; mums vajadzētu citam citu mīlēt, cienīt un saudzēt, bet mēs kā mežoņi, kā prātu zaudējuši kustoņi par to vien domājam, kā viens otram atriebties, kā pēc iespējas riebīgāk citiem sagandēt dzīvi vai pat atņemt otram dzīvību!

Kāpēc?! Kādu labumu mēs no tā gūstam? Kādu prieku? Kādu baudu?!

Aizslēdzu kabineta durvis un pa mūsu ēkas plato gaiteni devos uz izeju. Gaiteņa vienā pusē atradās vairāki soli, kur parasti, gaidot tiesu vai pieņemšanu pie tiesneša, sēdēja paredzamās prāvas dalībnieki, liecinieki un ziņkārīgie vai arī parasti apmeklētāji ar saviem iesniegumiem un prasībām.

Darbadiena jau bija beigusies, tāpēc gaitenis bija tukšs. Vienīgi pašā galā, netālu no durvīm, vientuļa sēdēja kāda sieviete. Kad viņai jau gāju garām, pēkšņi atcerējos, ka tā taču ir sieviete, kurai pirms divām stundām biju izšķīris laulību. Ja pareizi atceros, viņu sauca Māra Zīra.

Es pārsteigts apstājos un cieši uz viņu paskatījos. Bet arī bez skatīšanās pilnīgi fiziski sajutu, ka viņa ir ļoti nobēdājusies un notikušo joprojām smagi pārdzīvo.

—   Atvainojos… Vai jūs gaidāt mani? — es jautāju.

Sieviete lēnām pacēla galvu, un mūsu skatieni sastapās. Māras lielās, tumšās acis bija pilnas dziļu skumju, taču viņa tomēr mēģināja neveikli pasmaidīt.

—   Nē, — viņa lēnām pakratīja galvu. — Piedodiet. Vai es šeit vairs nedrīkstu uzturēties?

Mārai bija gari, melni mati, klasiski skaista seno grieķu dievietes seja ar biezām, ļoti jutekliskām lūpām, bet pagarais slaidais augums noslēpts aiz balta, ķermenim cieši pieguloša īsa kostīma. Ap kaklu rotājās caurspīdīga sarkana zīda šallīte. Māra Zīra izskatījās nepārspējami eleganta, un, raugoties uz viņas augsti atsegtajām kājām, kuras bija ietērptas smalkās zeķēs un augstpapēžu kurpēs, es nodomāju, vai viņa šodien ar savu izskatu vien nav mēģinājusi piesaistīt vīra uzmanību, varbūt vēl pēdējo reizi cerot, ka viņš taču atjēgsies un beidzot ieraudzīs, cik viņa ir vienreizēji skaista un eleganta…

—    Nē, kundze, — es atbildēju. — Jūs šeit vēl varat kādu laiciņu pabūt, taču drīz nāks apkopēja un sardze, tā ka…

—   Žēl, — Māra smagi nopūtās.

Es nesapratu.

—   Kā jums ir žēl?

—    Visas dzīves, — viņa mazliet nervozi atbildēja. — Žēl laika, pagājušo dienu, tā, kas ar mani notika šodien un… Kāpēc mēs tik reti sastopam labus cilvēkus?

—   Nezinu, — es paraustīju plecus. — Jūs esat pārliecināta, ka viņi ir mazākumā?

—   Tā vismaz izskatās.

—   Arī man tā dažreiz šķiet, taču īstenībā viss droši vien ir savādāk.

—   Kā tad ir īstenībā? — Māra ātri vaicāja. — Visi savās domās un rīcībā ir tikai cēli un labi?

—    Protams, ne visi.

—    Un jūs ari ne! — Māra pēkšņi pateica. — Vai jūs nevarējāt tiesu atlikt? Vai nevarējāt dot vēl kādu laiku pārdomām, samierināšanai?

—   Vai jūs, Māra, patiešām esat pārliecināta, ka tas spētu jūsu laulību saglābt?

—   Grūti pateikt, taču jums vajadzēja mums dot vēl vismaz vienu iespēju!

—   Jūs droši vien gribējāt teikt nevis mums, bet man, — es sacīju. — Varbūt arī vajadzēja. Varbūt. Nestrīdos. Taču dabūt atpakaļ vīrieti, kurš mīl un jau dzīvo kopā ar citu sievieti… Nez vai, cienītā. Kāpēc vēl turpināt sevi mocīt ar veltām cerībām un nevienam jau vairs nevajadzīgām ilūzijām?

—   Iespējams, — Māra piekrita un piecēlās kājās. — Bet tās būtu ļoti skaistas ilūzijas. Kāpēc sev liegt tādu prieku?

—   Kaut vai tāpēc, ka parasti pēc tādiem priekiem līst gaužas asaras, — es teicu. — Labāk tomēr uz visām lietām skatīties reāli.

Māra man uzmeta asu skatienu, un nez kāpēc pēkšņi šķita, ka viņa mani ļoti ienīst.

—   Jūs dusmojaties? — es jautāju.

—   Mazliet, — Māra atbildēja. — Jūs atstājat tāda cilvēka iespaidu, kuram ļoti veicas un kurš nekad vēl nav ticis nekrietni pievilts.

—    Tā ir, — es tūlīt piekritu. — Jūs esat laba novērotāja. Man patiešām labi veicas, un mani neviens vēl nav pievīlis.

Māra nedaudz izbrīnījusies paskatījās.

—   Ari mīlestībā ne?

—   Jā, — es sacīju un atvēru gaiteņa galā esošās durvis. — Man veicas visur.

Mēs klusēdami izgājām uz ielas un apstājāmies netālu no trolejbusa pieturas. Man nez kāpēc bija ļoti patīkami sajust sev blakus šo sievieti. No viņas apģērba un miesas plūda ne tikai viegli reibinošas franču smaržas, bet arī saasināta juteklība un nepārspējams šarms.

Viņa stāvēja man blakus un joprojām izskatījās skumja.

—    Kā jūs varat būt apmierināts un apgalvot, ka jums visur labi veicas, — Māra negaidīti sacīja, — ja jūs katru dienu ar saviem spriedumiem vairākus cilvēkus padarāt nelaimīgus?

Jutos nepatīkami pārsteigts un mazliet pat sadusmots.

—  Es?! — gandrīz vai iekliedzos. — Vai tas esmu es, kas cilvēkiem liek slepkavot, laupīt, zagt, kauties, dzert, izvarot, pārkāpt laulību vai arī godīgi iemīlēt citu cilvēku? Es?!

Sieviete izskatījās apmulsusi un droši vien jutās ne visai ērti.

—   Piedodiet, — viņa pēc īsa brīža sacīja un viegli pieskārās manai rokai. — Es jūs negribēju apvainot. Taču man šī diena…

—   Es saprotu. Ne katru dienu ir jānāk uz tiesas namu. Bet jūs abi bijāt pietiekami solīdi un viens par otru nepateicāt nevienu sliktu vārdu.

—   Jums šķiet, tas bija labi?

—    Protams. Ja ari jūs būtu viens otram krāvuši virsū visus savas dzīves netīrumus, rezultāts taču būtu bijis gluži tāds pats. Es jūs izšķirtu.

Sieviete mirkli domāja, tad uzprasīja: — Vai jūs apzināties, ka radikāli ietekmējat daudzu cilvēku likteņus?

Es iesmējos, negaidīti paņēmu sievieti pie rokas un vedu viņu projām no trolejbusa pieturas. Tagad grūti pateikt, kāpēc viņa man tik pēkšņi iepatikās, taču negribējās no viņas šķirties.

—        Mīļā Māra, — es klusi sacīju. — Es neko neietekmēju. To pirms manis jau paspējuši izdarīt tie cilvēki, kuri agrāk vai vēlāk nonāk tiesas priekšā. Es tikai gluži kā parasts ierēdnis mēģinu taisnīgi fiksēt to, kas ir jau noticis.

—    Bet ārpus tiesas sēdēm un telpām? — Māra prasīja. — Vai jūs izgaistat? Jums vairs nav nekādu sakaru ar cilvēkiem, ģimeni, sievietēm?

—    Protams, ka ir, — es atbildēju. — Esmu tāds pats cilvēks kā pārējie.

—    Pilnīgi ideāls?

—    Būtu jau labi, taču man tāpat ir savas melnās un baltās puses. Jācer, ka arī jūs neesat pilnīgi ideāla sieviete.

—   Vai tas būtu slikti?

—   Tas būtu drausmīgi garlaicīgi.

—   Tiešām?

—   Šķietami ideālie ir pārāk pareizi un, domājams, ari ļoti gudri, jo prot prasmīgi noslēpt savus trūkumus. Bet patiesībā viņi ir liekuļi.

—   Jūs neticat, ka var būt cilvēks bez trūkumiem?

—   Ticu. Tāds, piemēram, esmu es.

—  Jūs?! — Māra iesaucās. — Šai gadījumā pirmais trūkums ir jūsu iedomība!

—   Jūs taču mani nepazīstat, — es teicu. — Kā jūs kaut ko tādu varat apgalvot?

—   Es neapgalvoju, — Māra nedaudz samulsa. — Es tikai domāju… Parasti jau cilvēki sevi neliela.

—    Muļķības! Cilvēki ar to vien nodarbojas! Un kas galu galā tur slikts, ja mēs dažreiz sevi arī uzlielām? Jums tā nav gadījies?

Māra pasmaidīja. Viņa tai brīdī izskatījās sevišķi pievilcīga. Man būtu bijis ļoti žēl, ja viņa tobrīd aizietu, tāpēc joprojām viņu viegli turēju aiz rokas.

—   Māra… — Es klusi sacīju. — Iespējams, šī diena patiešām nav pati veiksmīgākā jūsu dzīvē, taču… Varbūt es jums to varētu palīdzēt pēc iespējas ātrāk aizmirst?

—   Jūs?!

—    Kas jūs tā izbrīnī?

—   Tomēr savādi.

—   Neko savādu neredzu.

—   Jūs esat tiesnesis, kas…

—   Jā, Māra, esmu tiesnesis, kas pirms divām stundām jūs padarīja par brīvu cilvēku. Jūs pret mani varējāt būt daudz laipnāka.

—   Paldies. Es atvainojos. Kāds bija jūsu vārds?

—   Valters, — es teicu. — Valters Ruseckis.

—   Ļoti patīkami.

—   Es tā ceru.

—    Tātad, padarījis mani brīvu, jūs jau tūlīt cenšaties mani atkal sagūstīt? Vai es jūs esmu pareizi sapratusi?

—    Ne gluži tā, Māra. Es jūs negribu sagūstīt. Es vienkārši izteicu vēlēšanos palīdzēt jums aizmirst to, ko jums varbūt ir nepatīkami atcerēties.

—   Vai tas, Valter, vispār ir iespējams?

—    Kas mums liedz pamēģināt?

Māra ilgi domīga klusēja. Garām turp un atpakaļ brauca trolejbusi, netālu kāda dāma cēlā mierā pastaigājās ar baltu šuneli, turpat līdzās skaļi draiskojās neliels bērnu bariņš, bet es uztraukts gaidīju Māras atbildi. Man tagad to ir grūti izskaidrot, taču ar katru mirkli viņa man patika arvien vairāk un spēcīgāk. Tas bija tāds savāds, vēl nekad nepiedzīvots un neizjusts gluži vai magnētisks spēks, kas lika alkaini vibrēt ikvienai nervu šūnai un tiekties pēc šīs sievietes skatiena, balss un ķermeņa tuvuma. Kā belzienu dabūjis, es pēkšņi sapratu —ja uz šīs pasaules patiešām pastāv mīlestība no pirmā acu uzmetiena, tad šī nu ir tā īstā reize, kad tas tik tiešām arī notiek. Un vēl es sapratu, ka manu tā mirkļa vēlmi būt kopā ar Māru neizraisa vienīgi šīs sievietes ārējā pievilcība un skaidri jaušamais seksapīls, ko izstaroja ikviena viņas ķermeņa daļa un kustība, bet tās varbūt vairāk bija viņas skumjas lielajās acīs un mans žēlums, ko izjutu pret šo savā ziņā nelaimīgo sievieti.

Es gribēju viņai iepatikties un cerēju, ka tas tā arī notiks. Pēc izskata un auguma biju normāls vīrietis, varbūt pat nedaudz virs šīs diezgan abstraktās normas, jo mans augums bija 186 centimetrus garš, turklāt vēl ļoti muskuļains un labi trenēts. Es toreiz pilnībā pārvaldīju visus kaujas tuvcīņas paņēmienus, man patika moderni un eleganti ģērbties, brīvajos brīžos aizrāvos ar literatūru, fotografēšanu un teātru apmeklējumiem. Katrā ziņā mans intelektuālais līmenis nebija zems. Dažreiz atļāvos pat domāt, ka tas ir visai augsts un es bez iespējām zaudēt varu līdzināties jebkuram ļoti augsti un vispusīgi izglītotam cilvēkam.

Nebiju arī vēl vecs. Nebiju precējies. Man vēl nebija bērnu. Bija mīļākā, jā, žurnāliste Dace, kura strādāja laikrakstā Rīgas Balss un parasti rakstīja par galvaspilsētas kultūras jaunumiem. Dace bija talantīga un mīļa meitene, bet, ja viņa kādu dienu pēkšņi pazustu no manas dzīves, es nekādu lielo tukšumu neizjustu.

—    Piedodiet, — Māra sacīja, — bet es gribētu zināt… Man tas vienkārši ir jāzina. Vai jūs esat precējies?

—    Un ja būtu?

—    Es negribētu kļūt par sievieti, kuras dēļ izjuktu kāda ģimene.

—   Tā ir laba vēlēšanās, — es teicu, — taču ģimenes parasti izjūk ne jau tāpēc, ka tajā ienāk kāda cita sieviete vai vīrietis. Ja es savu sievu mīlu, tad man neviena cita sieviete nav vajadzīga, un tā manā dzīvē nekādi nevar ienākt. Bet, ja nemīlu… Kāda tur vairs ģimene?

—   Tātad…?

—   Ja tas jums šķiet svarīgi… Es neesmu precējies. Nekad arī neesmu bijis precējies. Dzīvoju viens, vai, pareizāk sakot, dzīvoju kopā ar saviem vecākiem un māsu. Mums Iļģuciemā, Dzirciema ielas pašā galā, pieder divstāvu māja. Pirmā stāva četrās istabās dzīvo vecāki un māsa, bet otrā stāva trīs istabās dzīvoju es. Tēvs ir visiem pazīstamais rakstnieks Vladislavs Ruseckis, bet māte kādreiz bija diezgan slavena Dailes teātra aktrise. Tagad vairs nespēlē. Māsa, kura ir divus gadus vecāka par mani, ir televīzijas režisore. Garāžā braukšanas kārtībā stāv jaunākā modeļa Moskvič. Ko jūs vēl, Māra, vēlētos par mani zināt?

Māra, joprojām apmulsusi un it kā pat nedaudz nokaunējusies, viegli purināja galvu.

—    Neko. Piedodiet, Valter. Tas jau bija par daudz.

—   Es jūs saprotu, Māra. Bet es jau vēl neaicinu ar mani kopā pavadīt nakti. Es jūs arī nebildinu. Es vienkārši iedomājos… Ja jums nekas nebūtu pretim, mēs tuvākajās dienās varētu satikties un kādā restorānā kopīgi paēst pusdienas. Vismaz man tas būtu patīkami.

Māra ilgi raudzījās manā sejā, un es jutu, ka viņa nekādi nespēj izšķirties sākt jaunu romānu, kad acu priekšā un droši vien ari vēl sirdī joprojām atrodas cilvēks, ar kuru kopā bija nodzīvojusi septiņus gadus.

— Es nezinu, — Māra beidzot klusi atzinās. — Vienai dienai tas būtu tā kā mazliet par daudz. Pateicos par uzaicinājumu. Paldies par jūsu vēlēšanos. Es jums atstāšu savu vizītkarti. Ja nepārdomāsiet, piezvaniet kaut kad vēlāk. Tuvākajās dienās vēlos būt viena. Vai nu skaļi raudāšu, vai…

Māra man pasniedza vizītkarti, pagriezās un ātri gāja prom. Es viņu ilgi pavadīju ar mazliet grūtsirdīgu skatienu un nodomāju — kur gan viņa tagad dodas? Viņai taču vajadzēja braukt ar trolejbusu. Un ko viņa domāja ar šo vai…? Varbūt man viņu tomēr nevajadzēja palaist?

Taču, kamēr es domāju, kā man būtu bijis labāk rīkoties, pienāca trolejbuss, es tajā iekāpu, tūlīt bija iespēja apsēsties, un es lēnām izlasīju viņas vizītkarti.

Māra Zīra, ārste, medicīnas zinātņu kandidāte, P. Stradiņa slimnīcas ķirurģiskās nodaļas vadītāja vietniece.

5. nodala

Rīgas centrālcietuma nāvinieku kamera nr. 555 asi smirdēja pēc urīna, fekālijām, tabakas dūmiem, specifiskās cietuma smakas, kas nāca no griestiem, grīdas un biezajām mūra sienām, kas jau no 1905. gada bija sevī uzsūkušas daudzu šeit ieslodzīto izmisumu un bailes, uz nāvi notiesāto cilvēku ciešanas, pastāvošajām varām un dzīvei sūtītos lāstus un lamas, visus sapņus, nožēlu un pēdējās cerības.

Bet cerību vairs nebija nekādu.

Pulksten divos pēcpusdienā pie Haralda Brīvmaņa kamerā bija ienācis cietuma priekšnieks, korpusa vecākais dežurējošais virsnieks un vēl kāds diezgan pajauns cilvēks ar švītīgām melnām ūsiņām zem paliela deguna; visi ar acīm redzami vienaldzīgu sejas izteiksmi nevērīgi apskatīja vairāk nekā nožēlojamo ieslodzītā pēdējo dzīvesvietu. Pēc tam cietuma priekšnieks atlocīja nelielu papīra lapu un skaļi lasīja:

LPSR Augstākās Padomes Prezidijs, izskatījis pēc LPSR Kriminālkodeksa 99. panta 5. un 6. daļas notiesātā Haralda Brīvmaņa apžēlošanas lūgumu, to noraida izdarītā nozieguma smaguma dēļ, kā arī ņemot vērā paša noziedznieka personību, kas liek izdarīt secinājumu, ka viņš ir nepāraudzināms un sabiedrībai ļoti bīstams. LPSR Augstākās Padomes Prezidijs nolemj — LPSR Augstākās tiesas Kriminālkolēģijas tiesas spriedumu — izņēmuma soda veidu nošaušanu — notiesātajam Haraldam Brīvmanim atstāt spēkā un apžēlošanas lūgumu noraidīt.

LPSR Augstākās Padomes Prezidija

priekšsēdētājs J.Rubenis

Sekretārs M. Zorins

Rīgā, 1975. gada 26. jūnijā.

—    Vai nupat nolasīto LPSR Augstākās Padomes Prezidija lēmumu jūs sapratāt? — cietuma priekšnieks prasīja.

—   Jā, — Haralds ar sausu muti atbildēja. — Es sapratu, ka mans apžēlošanas lūgums ir noraidīts un mani tomēr nošaus. Vai tā?

—   Tieši tā, — cietuma priekšnieks apstiprināja.

—   Vai drīkstu zināt, kad tas notiks? — Haralds vaicāja.

—   Nē, — cietuma priekšnieks atbildēja. — Taču nedomāju, ka tas notiks ļoti drīz. Nāves sodi Latvijas teritorijā netiek izpildīti. Soda izpildei jūs tiksiet etapēts uz Ļeņingradas cietumu Kresti. Bet, kad tas notiks, šobrīd nevaru pateikt.

Haralds ilgi klusēja, tad dobjā balsī jautāja: — Vai man ir tiesības uz pēdējo vēlēšanos?

Tagad labu laiciņu klusēja sirmais cietuma priekšnieks, kurš kā varena un nesatricināma pastāvošās varas klints stāvēja divus soļus no beztiesīgā ieslodzītā un bija apģērbies PSRS Iekšlietu karaspēka pulkveža formas tērpā.

—   Ko jūs vēlētos? — beidzot cietuma priekšnieks painteresējās.

—  Es gribētu atvadīties no mātes un, ja iespējams, arī no brāļa Ivara Brīvmaņa.

—    Pirms etapēšanas uz soda izpildes vietu jūs varēsiet no mātes atvadīties, — pulkvedis apsolīja, — taču no brāļa ne.

—    Kāpēc? — Haralds ātri jautāja.

—  Tāpēc, ka Ivars Brīvmanis par ļoti smaga nozieguma izdarīšanu ir arestēts, pašlaik viņa lieta tiek izmeklēta, bet, pēc visa spriežot, arī viņam, tāpat kā jums, tiesa piespriedīs augstāko soda mēru.

—    Ko viņš ir izdarījis? — Haralds prasīja.

—    Jūs taču šais lietās esat liels speciālists, — pulkvedis mazliet ironiski pasmaidīja. — Par ko tad, jūsuprāt, tiesa piespriež izņēmuma soda mēru? Ne jau par naudas maciņa izvilkšanu no tirgus tantiņas somas!

Haralds Brīvmanis brīdi saspringts domāja, tad, mazliet satraukts, klusi vaicāja: — Vai Ivars patiešām ir nogalinājis Augstākās tiesas tiesnesi Valteru Rusecki?

—    Kāpēc jūsu brālim Ivaram Brīvmanim būtu bijis jānogalina tiesnesis Valters Ruseckis? — negaidīti ierunājās vīrietis ar švītīgajām Osiņām.

—    Vai viņš to jau ir izdarījis? — Haralds vēlreiz ātri prasīja.

—    Vispirms atbildiet uz manu jautājumu, pēc tam es atbildēšu uz jūsu, — ūsainais vīrietis sacīja.

—    Mēs to kādreiz viens otram zvērējām, — Haralds paskaidroja. — Šo zvērestu mēs pat liecinieku klātbūtnē apstiprinājām ar savām asinīm.

—   Kādā veidā?

—  Ar žileti katrs iegriezām otra pirkstā, satecinājām asinis degvīna glāzē, un abi to izdzērām. Un solījāmies, ja mēs vēlreiz kritīsim milicijas nagos un pēc tam tiksim tiesāti, tad viens no mums šim tiesnesim noteikti atriebsies. Kā jau jūs zināt, tiesnesis Valters Ruseckis man piesprieda nāves sodu, kuru jūs tagad taisāties izpildīt bēdīgi slavenajā Ļeņingradas cietumā Krēsli. Tātad, loģiski spriežot, ja jūs apgalvojat, ka mans brālis Ivars pašlaik atrodas apcietinājumā un viņam draud nāves sods, iznāk, ka viņš ir izdarījis vismaz vienu slepkavību. Taču par vienu slepkavību tikpat kā nekad nāves sodu nepiespriež. Bet, ja tomēr piespriež, tad noslepkavotajam ir jābūt vai nu varas pārstāvim, vai ari ļoti augstai amatpersonai. Tāpēc es ari tūlīt iedomājos, ka Ivars mūsu zvērestu ir izpildījis un, atriebjot man piespriesto nāvi, Valteru Rusecki arī ir sodījis ar nāvi.

—   Harald Brīvmani! — ūsainais vīrietis dusmīgs, taču ar neslēptu interesi vērsās pie notiesātā noziedznieka. — Vai jūs patiešām esat pārliecināts, ka tiesnesis Valters Ruseckis, kas pildījis tikai savus vistiešākos amata pienākumus, ir vainīgs jūsu nāvē?! Ka tieši viņš, ja tā varētu teikt, ar savu spriedumu jūs nogalinās?!

Haralds Brīvmanis, liela, muskuļaina un ļoti spēcīga auguma īpašnieks, atkal labu laiciņu klusēja, un viņa seja, ja rūpīgāk ieskatījās, atgādināja Allažu pelēko šūnakmeni, no kā uzcelti Brāļu kapi un daudzi pieminekļi visā Latvijas teritorijā. Seja bija raupja, sastingusi un pelēka, tajā tikai acis, spoži mirdzot, izrādīja kaut kādas dzīvības pazīmes.

—   Bet kas tad, jūsuprāt, mani nogalinās? — viņš dobjā balsī vērsās pie ūsainā vīrieša, kas bija Iekšlietu ministrijas Ieslodzījuma vietu pārvaldes priekšnieks. — Formāli, protams, tas, kurš man personīgi raidīs lodi pakausī vai sirdī, to es saprotu, bet viņš taču to darīs pēc sprieduma, ko pasludinājis tiesnesis!

—    Atvainojiet, — Ieslodzījuma vietu pārvaldes priekšnieks asi sacīja. — Neviens tiesnesis jums nāves sodu nav piespriedis! To valsts vārdā izdarīja tiesa! Iegaumējiet, — tiesa, nevis tiesnesis! Tāpat kā neviens tiesnesis nav radījis vai pieņēmis attiecīgos kriminālkodeksa pantus, tas ir, likumus, pēc kuriem viņš sabiedrības un valsts interešu aizstāvības labad ari pasludina savu spriedumu! Pat gribēdams, viņš nekad nevar un nedrīkst rīkoties citādi! Tagad saprotat? Patiesībā uz savu pieņemto tautas pārstāvju apstiprināto likumu pamata ikvienu noziedznieku soda valsts, nevis personiski kaut kāds tur tiesnesis, kas ir tikai mūsu tiesu sistēmas parasts ierēdnis, kurš, tāpat kā jūs, kā es, kā visi pārējie valsts iedzīvotāji, ir pakļauts likuma prasībām. Ja jau jūs ar savu brāli tik ļoti gribējāt atriebties, tad, loģiski, jums vajadzēja zvērēt atriebību valstij, taču to praktiski izdarīt nav iespējams.

—   Patiešām, — Haralds domīgs piekrita.

—   Atklāti sakot, notiesātais Harald Brīvmani, — ūsainais vīrietis teica, — es biju iedomājies, ka vismaz savas tuvās nāves priekšā jūs nožēlosiet izdarīto noziegumu un vēlēsieties palūgt piedošanu jūsu noslepkavoto cilvēku tuviniekiem.

Haralds piekrītoši pamāja.

—   Jums taisnība, — viņš sacīja. — Ja jums ir tāda iespēja, pasakiet abu nogalināto piederīgajiem, ka es izdarīto ļoti nožēloju. Es viņus negribēju nogalināt. Es tikai gribēju paņemt naudu, bet viss tur tā pēkšņi sagriezās… Viņiem taču laikam palika arī bērni, vai ne?

—    Protams, — ūsainais vīrietis atbildēja. — Inkasatoram Ārim Purvmalim dēls, bet taksometra šoferim divi dēli un meita. Visi maziņi.

—   Man ļoti žēl, — Haralds atkārtoja. — Esmu vainīgs, un man par to jāsaņem sods. Taču, pirms jūs aizejat… Jūs tomēr man apsolījāt atbildēt, kādu noziegumu galu galā ir izdarījis mans brālis Ivars Brīvmanis?

Ieslodzījuma vietu pārvaldes priekšnieks ilgi klusēja, iespējams, domādams — atklāt patiesību vai ne, tad tomēr izlēma pateikt.

—    Viņš drausmīgi zvēriskā veidā, vispirms viņas izvarojot, ir nogalinājis Augstākās tiesas tiesneša Valtera Rusecka sievu un piecgadīgo meitiņu. Kāpēc viņš tik mežonīgā veidā Valteram Ruseckim ir atriebies? Man to ir grūti saprast. Kas ar to ir iegūts? Kādas dziņas, vēlmes, jūtu vai prāta paliekas ar to ir apmierinātas?

Haralds domīgs palika stāvam nelielās kameras vidū, bet augstās ieslodzījuma vietu amatpersonas izgāja laukā. Pēc tam stāva uzraugs vispirms aizslēdza iekšējās restotās dzelzs durvis, tad arī ārējās, kas bija izgatavotas no bieza ozolkoka un apsistas ar pamatīgām tērauda loksnēm.

Uz nāvi notiesātais atkal kamerā palika viens.

Aizrestotais kameras vienīgais logs no ārpuses bija aizdarīts ar biezu dzelzs plāksni, kur ventilācijas nolūkā bija izurbti vairāki desmiti nelielu caurumiņu, tā ka ieslodzītais diezgan viegli varēja noteikt, vai laukā ir diena vai nakts. Viņš to, protams, diezgan precīzi spēja noteikt arī pēc citām pazīmēm, pēc ēdienreizēm un daudzveidīgajiem cietuma trokšņiem, taču dzelzs plāksnes ventilācijas caurumiņi bija visdrošākais orientieris un vienīgā iespēja dienā redzēt kaut kripatiņu gaismas, bet naktī kādu tālu un spilgti mirdzošu zvaigzni.

Tas ari izrādījās viss, kas bija palicis pāri no dzīves.

Lai viņus visus parauj velns, Haralds nodomāja un apgūlās uz dzelzs gultas, kas bija apklāta ar plānu salmu matraci un vēl plānāku kokvilnas segu. Man ir tikai trīsdesmit divi gadi, bet gandrīz pusi no tiem esmu pavadījis ieslodzījuma vietās. Četrdesmit divas reizes sēdējis karcerī, bet divas reizes bēdzis. Nezinu, vai to var saukt par dzīvi, bet, kas cits tas varētu būt, es nezinu. Šķīstie morālisti un godīgie teiktu, ka tā ir bijusi tikai nožēlojama manas miesas eksistence. Un viņiem droši vien izrādītos taisnība. Bet ko viņi paši? Vai šķīstie, godīgie un morālisti neeksistē šai pasaulē? Un vai tikai tas, ka viņi nezog, nelaupa, nekrāpj, bet godīgi strādā un audzina bērnus, viņu dzīvēm piedod jēgu un dod tiesības savu eksistenci lepni dēvēt par pareizu un normālu dzīvošanu? Un vai tikai tādai dzīvošanai ir jēga?

Es esmu notiesāts uz nāvi par divu cilvēku slepkavību, bet man nupat apžēlošanas lūguma noraidīšanas dokumentu nolasīja sirms, ordeņiem apkrāvies pulkvedis, kas kara laikā noteikti ir nogalinājis vismaz simt reižu vairāk cilvēku nekā es, bet viņš ir brīvs, es ieslodzītais. Viņš ir cildināms, es nīstams. Bet abi esam slepkavas.

Taču es jau dzirdu godīgo un pareizo pilsoņu skaļos iebildumus — visu nosaka apstākļi un motivācija! Vienos apstākļos tu drīksti slepkavot, citos ne. Es nezinu, vai tas ir pareizi. Es nesaprotu, kā tas ir iespējams, ka vienos apstākļos cilvēka dzīvība var būt ārkārtīgi vērtīga, bet citos apstākļos absolūti bezvērtīga?

Debesis satumst.

Tūlīt parādīsies maza, tikko saredzama zvaigznīte, kas īstenībā ir cilvēka prātam neaptverami liela.

Tad kāda ir īstā patiesība?

Vai tā, ko mēs redzam, vai tā, ko mēs zinām?

6. nodala

Es tovakar sešdesmito un septiņdesmito gadu slavenākajā Rīgas krogā, kuru visi nez kāpēc dēvēja par Skapi, kā parasti sēdēju pie zāles labās puses pēdējā galdiņa. Tur bija ērti un patīkami. Varēju labi pārskatīt visu zāli, un katrs, kas pa bāra platajām melnkoka durvīm gāja laukā vai nāca iekšā, tūlīt spēja ieraudzīt arī mani. Ja gribēja, varēja apsēsties blakus, iedzert kādu glāzīti alkohola vai kafiju un pārrunāt jaunākos mākslas, kultūras vai literatūras jaunumus. Bet vislabāk bija vienkārši tāpat papļāpāt par dzīvi.

Es nebiju īsts bohēmietis, bet man šad tad tomēr patika uzturēties mākslinieku un literātu vidē, jo mūsu mājās pie tēva tāpat bieži sapulcējās rakstnieki, mākslinieki un dažādu teātru aktieri, kuri mīlēja iedzert, kaut ko iekost un atklāti pārrunāt dažādas filozofiskas problēmas vai vienkārši izklaidēties.

Manam tēvam, vienam no tā laika ievērojamākiem latviešu padomju rakstniekiem, un mātei, bijušai Dailes teātra aktrisei, bija daudz draugu, un draugiem atkal draugi un paziņas, kuri labprāt brauca uz mūsu lielo Iļģuciema māju, un vecāki ar neviltotu prieku visus arī uzņēma. Atšķirībā no Skapja, kur zem katra galdiņa Valsts drošības komitejas darbinieki bija iekārtojuši noklausīšanās ierīces, pie mums mājās droši varēja runāt par visdažādākajiem tematiem, lai gan nebija izslēgts, ka starp viesiem bija arī slepenie čekas ziņotāji, taču nekad ne tēvam, ne mātei nekādas nepatikšanas nebija gadījušās. Tad jau drīzāk otrādi. Tēvs savā rakstnieka darbā bija lieliski piemērojies laikmeta prasībām, katru otro gadu laida klajā jaunu sociālistiskā reālisma garā tapušu romānu un itin bieži uz valsts svētkiem vai savām apaļajām jubilejām saņēma visdažādākos valdības apbalvojumus. Viņš gan tos nopietni pie sirds neņēma, visas medaļas, ordeņus un goda rakstus diezgan nevīžīgi glabāja vienā no sava rakstāmgalda apakšējām atvilktnēm, taču īpaši nepatīkami tas acīmredzot viņam nebija.

Populārajā Skapī, Putnu dārzā, Kazā vai kādā citā radošās inteliģences iecienītā krogā mani toreiz gandrīz neviens nepazina kā daudzsološu juristu vai Rīgas lielākā rajona tautas tiesnesi, bet gan tikai un vienīgi kā sava tēva Vladislava Rusecka dēlu Valteru.

Pie galdiņa pašcieņas pilna, bet tai pašā laikā silti un draudzīgi, pienāca visiem tik ļoti pazīstamā un mīļā šī bāra viesu apkalpotāja Valijas kundze. Viņa rokā turēja nelielu čeku grāmatiņu un uzreiz gandrīz vai līdzjūtīgi painteresējās: — Kāpēc Rusecka kungs šodien tik noskumis?

—   Vai tas tik uzkrītoši redzams?

—   Izskatās gan. Vai kādas nepatikšanas darbā?

—   Nē, — es atbildēju. — Darbā viss kārtībā.

—   Cik tad laulību šodien izšķīrāt?

—   Trīs.

—   Un nevienu pāri nespējāt samierināt?

—    Pat nemēģināju, lai gan pēc likuma man tas būtu jādara.

—   Vai visi bija tik bezcerīgi?

—   Absolūti, — es teicu. — Vismaz viens no katra pāra jau dzīvoja ar kādu citu. Ko te vairs mierināt? Un bez tam, Valijas kundze, kas šai pasaulē vispār ir cerīgs? Kas ir pilnīgi drošs?

Valijas kundze pasmaidīja.

—   Alkohola reibums, — viņa sacīja. — Vai gan citādi jūs te visi sēdētu?

—     Patiešām, — es piekritu. — Taču alkohola, gluži tāpat kā mīlestības, reibumam bez daudzām citām labām īpašībām piemīt arī dažas sliktas. Un proti — tas mums pasauli un cilvēkus parāda tādus, kādi viņi īstenībā nav. Vienmēr pēc īsāka vai garāka laika tas beidzas. Mēs atkal atrodamies tur, kur esam, — reālajā dzīvē, nevis ilūzijās.

—   Spriežot pēc kroga publikas, cilvēkiem arvien biežāk un lielākā skaitā ļoti patīk šis brīnišķīgais pašapmāns.

—    Jums kā vienmēr ir taisnība, Valijas kundze. Pašapmāns ir brīnišķīgs un bieži daudz reālāks par pašu realitāti.

—    Ko jūs, godājamais, dzersiet? — beidzot viņa lietišķi uzprasīja.

—   Divsimt gramus franču konjaka Pērno. Jums taču ir Pērno?

—   Tas mums pēdējā laikā ir vienmēr.

—   Tad esiet tik laipna. Uzkodām, lūdzu, trīs ikru maizītes, dažas šķēlītes siera un mazo šokolādes tāfelīti.

—   Jūs būsiet viens?

—   Pagaidām viens.

—    Vai tāpēc esat tik noskumis?

—   Nē, Valijas kundze, ne tāpēc. Skumjas manī radīja… Es šodien iepazinos ar kādu reti skaistu sievieti.

—   Neko nesaprotu. Kāpēc tad skumstat?

—   Tieši tāpēc.

—   Savādi. Vai viņa kaut kādā veidā jūs aizvainoja?

—    Nē. Viņa bija kolosāla! Tādu sievieti man vēl nebija nācies sastapt.

—   Ja nav noslēpums… Kādā ziņā viņa bija kolosāla?

—   Izskata ziņā. Bet varēju nojaust kaut ko arī no viņas dvēseles. Tai vajadzētu būt labai.

—   Vai viņa jūs atraidīja?

—   Varētu teikt arī tā.

—   Kur jūs ar viņu iepazināties? — Valijas kundze painteresējās. — Es to jautāju tāpēc, ka tas vienmēr ir ļoti svarīgi.

—   Nē, Valijas kundze. Man šķiet, jūs šoreiz smagi kļūdāties. Tas nebūt nav svarīgi. Daudz svarīgāk ir tas, vai attiecīgajā dzīves brīdī cilvēks ir laimīgs vai nelaimīgs. Šodien tā sieviete bija nelaimīga.

—   Varbūt zināt iemeslu?

—   Protams. Es šodien izšķīru viņas septiņus gadus ilgušo laulību.

—  Ak Dievs! — Valijas kundze svētās šausmās iesaucās. — Vai jūs patiešām varējāt būt tik nekaunīgs, ka tādā brīdī centāties ar viņu iepazīties?!

—   Jā, Valijas kundze, — drūmā balsī atzinos. — Es uzdrošinājos būt tik nekaunīgs. Citreiz nez vai man tāda iespēja būtu radusies.

—   Un viss beidzās bez jebkādām cerībām?

—   Nē, — es apmierināts pasmaidīju. — Cerības man tomēr palika. Viņa atstāja savu telefona numuru.

—Tad nu gan jūs varat mierīgi iedzert savu mēriņu Pērno, — Valijas kundze sacīja, ātri pierakstīdama pasūtījumu. — Šis labais franču konjaks jums noteikti radīs vēl lielākas cerības.

—   Lielākas nemaz nevajag, — es teicu. — Labi, ja mums ir vismaz kaut kādas. Ari ar sīkām cerībām dzīve vienmēr kļūst mazliet jēdzīgāka.

Valijas kundze aizgāja. Es rūpīgi pavēroju zāli. Pie bāra letes, kā parasti eleganti apģērbies, sēdēja komponists un rakstnieks Marģers Zariņš, kurš nupat bija laidis klajā savu diezgan lielu troksni sacēlušo romānu Viltotais Fausts jeb Pārlabota pavārgrāmata. Viņam blakus sēdēja toreiz vēl jaunais un plašākai publikai nepazīstamais mākslinieks Jānis Anmanis, kurš šo grāmatu bija ilustrējis un veidojis arī tās ārējo māksliniecisko apdari. Jaunā mākslinieka darbs tāpat izsauca lielu sabiedrības interesi. Faktiski tieši ar šīs grāmatas māksliniecisko noformējumu un tās neparastajām ilustrācijām Jānis Anmanis arī sāka savu spožo slavas ceļu un vēlāk kļuva viens no vispopulārākajiem Latvijas māksliniekiem.

Tālāk, mazliet pa kreisi, skaļi sarunājās bariņš jauno dzejnieku — Imants Dikess, Andris Bergmanis, Ināra Eglīte un Uldis Leinerts, kuru divas dienas vēlāk uz Sāpju Dievmātes baznīcas kāpnēm nosita kāds piedzēries krievu jūrnieks Ivanovs.

Bet tovakar Uldis bija jautrākais no visiem. Tagad man šķiet, viņš nojauta savu nāvi. Pēc brīža, ieraudzījis mani, Uldis uz dažām minūtēm apsēdās pie mana galdiņa.

—   Kāpēc tādi svētki? — es jautāju. — Vai kādam nojums iznākusi grāmata, vai arī šodien vienkārši ir honorāru diena?

—   Ir tas un tas, — Uldis atbildēja. — Bergmaņu Andrim iznākusi pirmā dzejoļu grāmatiņa Uzdāvini man tīru sniegu. Skan labi, vai ne?

—   Jā, — es piekritu. — Nosaukums ir labs.

—   Grāmata arī ir laba, — Uldis teica. — Varbūt labāka par visām.

—    Kad pašam būs?

Uldis kādu mirkli nopietns klusēja, tad rūgti pasmaidīja.

—    Man nebūs nekad, — viņš negaidīti sacīja un ātri izdzēra sev priekšā stāvošo glāzi. Tad klusi atkārtoja: — Nekad.

—    Kāpēc? — es prasīju. — Vairs nerakstīsi?

Uldis piecēlās un smagi uzlika roku uz mana pleca.

—    Vairs nedzīvošu, — viņš pateica un atkal atgriezās pie saviem draugiem.

Tas man šķita savādi. Dzejnieki gan parasti ir diezgan lieli pesimisti, bet ne tik lielā mērā, es nodomāju. Varbūt viņš kaut ko nojauš? Varbūt Uldis iedomājas, ka ir ļoti slims? Bet varbūt tas bija tikai mazliet iedzēruša cilvēka joks? Neviens nedrīkst un parasti arī nekad nedomā par savu nāvi trīsdesmit gadu vecumā.

Bet vai turpat netālu sēdošā Maija Silmale arī par to nedomāja? Droši vien, ka domāja. Vorkutas soda nometnē pavadījusi vai desmit gadus, šī kādreiz tik ļoti skaistā un apbrīnojami gudrā sieviete tagad grūtsirdīgi sēdēja savu draugu pulciņā, dzēra to pašu franču konjaku Pērno, smēķēja vienu cigareti pēc otras un droši vien runāja par Pola Sartra filozofiju, Žaka Kokto dramaturģiju vai Albēra Kāmī eksisten- ciālismu. Šis izcilais franču rakstnieks, Nobela prēmijas laureāts, nesen gājis bojā autokatastrofā, un viņa pēkšņā un tik muļķīgā nāve visiem franču literatūras un mākslas cienītājiem izsauca visdažādākās pārrunas un pārdomas par mūsu visu bojāejas iespējamību jebkurā dzīves dienā un brīdī.

Pēc astoņiem gadiem, vēža slimības pieveikta, nomira ari pati Maija Silmale, un tagad esmu pārliecināts, ka arī viņa tovakar zināja savu ja ne gluži konkrēto miršanas gadu, tad aptuveno laiku jau nu noteikti.

Vai ne tāpēc viņai tovakar bija tik skumjas acis?

Konjaks smaržo pēc kadiķiem.

Kadiķi smaržo pēc meža.

Mežs smaržo pēc dzīvības.

Bet dzīvība vienmēr smaržo pēc mīlestības.

Pēc kā smaržo nāve?

Savādi un baigi — pēc kaut kādiem tur nieka simt gadiem no šodien pasaulē dzīvojošiem cilvēkiem neviens vairs nebūs dzīvs. Apmēram seši miljardi cilvēku no Zemes virsmas būs pārvākušies satrūdēt un sairt sīksīkos atomos zem zemes…

Kāda jēga ir dzīvot šādā iznīcības pasaulē?

Vienas skaistas dienas dēļ?

Sava bērna pirmā šļupsta un soļa dēļ?

Pirmās vai pēdējās mīlestības maigā mulsuma dēļ?

Alkohola apreibuma dēļ?

Darba, karjeras, varas, naudas, prieka un seksuālās baudas dēļ?

Bet varbūt visu šo iemeslu kopuma dēļ?

Kāpēc tovakar Jānis Anmanis neuzgleznoja Maiju Silmali? Kāpēc neuzgleznoja Uldi Leinertu? Kapec mākslinieks mus visus neiemū- žināja šai mazliet skumjajā, taču nekad vairs neatkārtojamā dzīves mirklī?

Jo vairāk tovakar dzēru, jo biežāk prātā nāca visādas muļķīgas un stipri nesakarīgas domas. Nez kāpēc ar katru mirkli kļuvu skumjāks un arvien spēcīgāk izjutu savu vientulību. Bet es taču nebiju vientuļš! Man bija mājas, interesants darbs, visu laiku atrados starp cilvēkiem, bija tēvs, māte, māsa, mīļākā un kādas vēl nepazīstamas sievietes vizītkarte.

Varbūt es tovakar gluži kā Uldis un Maija kaut kur dziļi zemapziņā ari nojautu savu turpmāko likteni un to, cik ārprātīgi traģiski pēc sešiem gadiem, tas ir, 1975. gada februārī, beigsies šī mana iepazīšanās ar Māru Zīru? Un, objektīvi novērtējot visu turpmāko cēloņu un seku ķēdi, varbūt zemapziņā jau sapratu, ka tieši es būšu vainīgs vai vismaz līdzvainīgs viņas un savas meitas drausmīgajā nāvē?

Man nevajadzēja viņai tuvoties. Man nevajadzēja viņu uzrunāt. Man nevajadzēja censties ar viņu iepazīties un vēlāk apprecēt. Mārai nevajadzēja man dot savu telefona numuru. Viņai vispār todien nevajadzēja ar mani runāt! Mēs nekad nebūtu iepazinušies, nekad nebūtu viens otru mīlējuši, nebūtu apprecējušies, nebūtu radījuši bērnu, un viņas nekad… Un es nekad nebūtu kļuvis par tik zemiskas atriebības upuri. Un pēc tam arī man savukārt nekad nenāktos atriebties šiem atriebējiem…

Vai dzīve patiešām ir tikai krāšņs un mazliet baismīgs dzīvu un mirušu cilvēku karnevāls? Noslēpumu pilna masku balle? Totāli nesaprotams absurda teātris?

Bet tovakar nekas vēl nebija noticis. Dzīva vēl bija Maija un Uldis, un kaut kur šajā pilsētā dzīvoja manis vēl neiepazītā Māra, un bārā atklāti līksmoja jautri un vismaz tobrīd laimīgi cilvēki, pa ielām drāzās tramvaji un automašīnas, tikai neviens cilvēks vēl skaidri nezināja, kur viņu tuvākajā vai tālākajā nākotnē aizvedīs paša vai citu liktenis.

Tas bija visbrīnišķīgākais, kas vien varēja būt.

Pēc neilga laika redzēju, kā bārā ienāk mana mīļākā Dace Ābelīte un viņu pavada kāds gara auguma jauns vīrietis, ko visi pēc viņa pirmās stāstu un noveļu grāmatas iznākšanas uzskatīja par ļoti daudzsološu rakstnieku, varbūt pat par vistalantīgāko, kāds pēckara periodā latviešu literatūrā vispār ir parādījies.

—   Hello! — es Dacei skaļi uzsaucu, redzēdams, ka viņa taisās iet uz zāles otru galu. Dace apstājās, mani ieraudzījusi, pasmaidīja un ar nākamo prozas ģēniju pienāca klāt.

—   Sveiks, Valter! — viņa sacīja. — Tu jau te ilgi sēdi?

—   Nē, — es atbildēju. — Redzi, esmu vēl skaidrā.

—   Tas ir ļoti patīkami, — Dace pateica un ar galvu pamāja uz sava staltā pavadoņa pusi. — Iepazīstieties! Tas ir Roberts Vāns. Daudzsološs jauns prozaiķis. Bet tas ir mans draugs Valters Ruseckis.

—   Ļoti patīkami, — es mazliet pārspīlēti laipni sacīju.

—   Ruseckis? —jaunais cilvēks pārjautāja. — Varbūt jūs esat rados ar…?

—   Valters ir viņa dēls, — Dace ātri pateica un apsēdās man blakus. Pēc brīža galda otrā pusē apsēdās arī jaunais rakstnieks un mani cieši nopētīja.

—   Vai pats arī kaut ko rakstāt? — viņš tūlīt painteresējās.

—   Nē, — es pakratīju galvu. — Varbūt kaut kad vēlāk… Pašlaik es vienkārši dzeru.

—   Vai tam ir kāds nopietns iemesls?

Es iesmējos.

—    Kāds nopietns iemesls tevi ir atvedis šurp?

—   Vai tik ātri jau pāriesim uz /«? — nākamā literatūras zvaigzne, izbrīnījies un, kā man šķita, apvainojies, uzprasīja.

Es pagriezos pret Daci, kura no rokassomiņas izņēma cigarešu paciņu un kāri aizsmēķēja.

—    Kas viņš tāds ir? — es jautāju. — Vai tu šeit viņu esi atvedusi pirmo reizi?

—   Tu šeit esi pirmo reizi? — viņa Robertam prasīja.

—   Tā iznāk. Pirmo.

—Tad tu, Dacīt, viņam varēji pateikt, ka šeit visi viens otru uzrunā ar tu. Un viņš nebūtu apvainojies. Bet par ko gan te vajadzētu dusmoties?

—   Nē, viss kārtībā, — Roberts teica. — Es nedusmojos. Man tikai pirmajā mirklī šķita…

—    Vai esi audzis kārtīgā ģimenē? Labi audzināts?

—   Vispār, jā, — Roberts atzinās. — Man patīk smalka uzvešanās un pieklājīgi cilvēki.

—    Tad no tevis nekāds labais rakstnieks neiznāks, — es sacīju un viņam cieši ieskatījos acis. Tās bija lielas, zilas un izskatījās tādas kā nedaudz nobijušās. — Lai kļūtu par labu rakstnieku, tev ir jāsatiekas ne tikai ar smalki audzinātiem ļaudīm, bet arī ar vienkāršiem strādniekiem, zemniekiem, dzērājiem, noziedzniekiem, klaidoņiem, jāapmeklē visdažādākie pritoni un vismaz dažas reizes ir jāpārguļ ar pērkamām sievietēm.

—   Tas viss? — Roberts vaicāja.

—   Nē, tas nav vēl viss, — es atbildēju. — Vēl ir ļoti daudzas lietas, kas jāzina, jāredz un jāpārdzīvo cilvēkam, kurš grib nopietni nodarboties ar literatūru.

—   Vai to visu jums samācīja tēvs?

—   Nē. Es to zinu tāpat.

—   Vai jūsu tēvs Vladislavs Ruseckis tā ir darījis? — Roberts prasīja. — Pēc viņa romāniem spriežot, viņš dzīvi pazīst simtreiz sliktāk nekā es.

—   Muļķības! — es drūmi iesmējos. — Viņš dzīvi pazīst ļoti labi un ir tik daudz ko pārdzīvojis… Tev to nepieveikt trīs mūžos. Taču viņš raksta tikai to, ko drīkst rakstīt. Un, ja nekas nemainīsies, tad ari tu tā darīsi. Tu tā vienkārši būsi spiests darīt, vai arī tev vajadzēs nodarboties ar kaut ko citu.

—   Klusu! — Dace pavēlēja un ar roku parādīja uz galdiņa apakšu, kur, kā visi runāja, atradās čekas noklausīšanās iekārtas. Tad pagriezās pret mani. — Tev nauda ir?

—    Mazliet.

—   Varbūt arī man pasūtīsi kaut ko iedzeramu?

—    Ko tu vēlies?

—   Kaut ko vieglu. Piemēram, kokteili Pavasaris.

—   Lai notiek! — es piekritu un pamāju Valijas kundzei. — Lūdzu, vienu kokteili Pavasaris un vēl divsimt gramu Pernol

Tad cieši paskatījos uz Daci.

—        Ko dzers tavs jaunais draugs, es nezinu. Lai viņš par to parūpējas pats. Bet, ja reiz viņš tevi uz šejieni ir atvedis, tad to visu pasūtīt vajadzēja viņam. Un par to ari samaksāt.

—    Kā visi ģēniji, viņš ir nabags, — Dace iesmējās.

—   Kāpēc tu uz šejieni atnāci? — es viņai prasīju.

—   Man bija nojauta, ka tu šovakar būsi šeit. Es gribēju tevi satikt.

—   Tad tev vajadzēja nākt vienai, — es pārmetoši sacīju. — Kāpēc tev vajadzēja ņemt līdzi šo smalko jaunskungu? Turklāt vēl ar tukšām kabatām!

—    Es tūlīt aiziešu, — Roberts teica. — Neuztraucies! Bet tu nepateici, ar ko tad pats nodarbojies? Raksti dzejoļus? Mālē bildes? Saceri mūziku?

—   Viņš ir tiesnesis, — Dace sacīja un nevērīgā elegancē paņēma no galda Valijas kundzes atnesto kokteiļa glāzi. Es no atnestās konjaka karafītes vienu glāzi pielēju ari Robertam.

Viņš uz mani savādi paskatījās.

—   Jūs tiesājat cilvēkus? — viņš neslēpa nepatīkamu pārsteigumu.

Es ironiski pasmīnēju.

—    Man šķiet, cilvēkus tiesā tieši rakstnieki, mākslinieki un garīdznieki. Es tiesāju likuma pārkāpējus. Valsts vārdā ar tiesas spriedumu sodu noziedzniekus.

—    Vai likumpārkāpējs un noziedznieks nav cilvēks? — Roberts vaicāja, un viņa balsī bija jaušams kaut kas ļoti nepatīkams.

—   Protams, — es atbildēju, — ir cilvēks. Tikai savas darbības dēļ nonācis pavisam citā situācijā un apstākļos, līdz ar to sabiedrības acīs iegūdams arī gluži citu statusu.

—    Vai jūs šo darbu darāt ar prieku? — Roberts negaidīti painteresējās.

—    Nē, nekādu īpašu prieku man šis darbs nesagādā, — es atbildēju, — taču reizēm, kā jebkurš cits cilvēks, tomēr izjūtu morālu gandarījumu, ja noziedznieks tiek sodīts.

—   Vai jūs esat taisnīgs tiesnesis? — Roberts jautāja un strauji izdzēra savu glāzi.

—   Kas tu tāds esi? — es bargi uzprasīju. — Vai žurnālists, un man tev jāsniedz intervija?

—   Nedusmo! — Dace ar roku pieskārās manam plecam. — Pirms mēneša tika notiesāts Roberta tēvs, un viņš uzskata, ka tiesas lēmums bijis nepareizs.

—   Par ko tavu tēvu notiesāja?

—   Viņš bija mūsu lielākā universālveikala direktors. Viņam piesēja, ka esot izšķērdējis valsts naudu gandrīz vai divu miljonu rubļu apmērā. Es tam neticu.

—    Kāpēc?

—  Neesmu manījis, ka mūsu ģimene to kaut kādā veidā būtu izjutusi. Mēs dzīvojām visai pieticīgi. Jā, bija automašīna Volga un Saulkrastos neliela vasarnīca. Bet to visu konfiscēja, un mēs tagad esam nonākuši ļoti grūtā materiālā stāvoklī.

—   Vai ģimene ir liela?

—   Vispār, jā. Vecmāmiņa, māte, es un māsa.

Brīdi domāju.

—Tiesas kļūdu izslēdzu, lai gan teorētiski tā, protams, ir iespējama. Taču daudz vairāk esmu pārliecināts par to, ja tavs tēvs ir bijis gudrs cilvēks, ka, jums to nezinot, naudu viņš ir pārvērtis zelta un sudraba dārglietās un tās kaut kur noslēpis. Bet daļu iztērējis uzdzīvei un sievietēm. Vai viņam bija mīļākā?

—   Šķiet, ka jā.

—   Taču, ja tavs tēvs ir bijis dumjš, viņš naudu varēja arī paspēlēt kārtīs — kādā no slepenajiem klubiem. Vai aresta un izmeklēšanas laikā kaut kāda naudas summa tika atrasta?

—   Viņi neatrada ne pliku grasi.

—   Ļoti žēl, — es teicu, — taču tās tagad ir viņa un jūsu problēmas, bet, kas attiecas uz tavu pirmītējo jautājumu, vai esmu taisnīgs tiesnesis, tad varu atbildēt, ka principā neviens tiesnesis nav ne taisnīgs, ne netaisnīgs. Viņš savā cilvēciskajā būtībā var būt vienīgi vai nu žēlsirdīgāks, vai arī bargāks. Piemēram, par izvarošanu tu vari dabūt no pieciem līdz piecpadsmit gadiem vai arī nāves sodu. Tāpat par tīšu, ar iepriekšēju nodomu izdarītu slepkavību tu vari dabūt no astoņiem līdz piecpadsmit gadiem, bet, ja tā izdarīta ar sevišķu cietsirdību, tad ari nāves sodu. Soda bardzība ir atkarīga gan no tiesājamā personības, gan visu noziegumu apstākļu kopuma, gan ari, bez šaubām, no katra tiesneša subjektīvā nozieguma un tiesājamās personas vērtējuma. Kā jau minēju, viens tiesnesis par vienu un to pašu slepkavību kādam var iedot astoņus gadus, bet citam visus piecpadsmit. Nav izslēgts ari nāves sods. Visos gadījumos tiesnesis formāli būs bijis taisnīgs, taču, piespriežot likumā paredzēto mazāko vai lielāko sodu, viņš pirmajā gadījumā būs bijis vienkārši cilvēciskāks, bet otrajā daudz stingrāks. Kādu sodu saņēma tavs tēvs?

Roberts ilgi klusēja un kā sastindzis skatījās uz nelielo karafīti, kurā vēl bija apmēram simt gramu konjaka. Es viņam ielēju.

—  Tiesnesis manam tēvam piesprieda… nāves sodu, — viņš mazliet aizsmakušā balsī atbildēja. — Šis spriedums gan tiks pārsūdzēts, taču acīmredzot nekas viņu tomēr neglābs. Divi miljoni ir baigā nauda, vienīgi mums nav ne mazākā priekšstata par to, kur viņš tos licis vai kādā veidā iztērējis.

—   Nekas, — es pasmaidīju. — Ja viņš netiks apžēlots, pirms soda izpildes gan tev, gan tavai mātei būs iespēja no viņa atvadīties. Un tad, kad viņš jūs pēdējo reizi apkamps, viņš noteikti kādam no jums klusi iečukstēs ausī, kur viņš šo naudu vai dārglietas ir noslēpis. Tev nevajadzēs, pelnot sīku naudu, mocīties ar grāmatu rakstīšanu. Ja nu vienīgi slavas dēļ.

Roberts atkal uz mani tā savādi paskatījās, tad piecēlās un gāja prom.

—     Paldies par cienastu, — viņš teica un pat viegli paklanījās.

—    Varbūt kādreiz es spēšu uzcienāt ari tevi.

—   Es par to nemaz nešaubos, — sacīju un noskatījos, kā viņš mazliet lempīgā gaitā izgāja no bāra. Es pagriezos pret Daci. — Tu jau sāc mani krāpt? Man būtu bijis daudz patīkamāk, ja tu šim nolūkam būtu atradusi kaut ko labāku.

—   Nedusmo, — Dace sacīja, pārtraukdama sūkt savu kokteili.

—   Viņš ir labs zēns. Taču nelaimīgs.

—   Kurš tad no mums ir laimīgs?

Dace dzidri un skaisti iesmējās.

—   Es! — viņa iesaucās. — Un būšu vēl laimīgāka, ja tu mani šovakar atkal aizvedīsi pie sevis.

Tad viņa mazliet paliecās uz priekšu un iečukstēja man ausī: — Es tevi ļoti gribu.

To dzirdēt bija patīkami, tas uzreiz satrauca visu asinsriti.

—   Parasti gan to saka vīrietis.

—    Bet es esmu mūsdienīga un moderna sieviete, un man nemaz nav kauns atzīties, ka ļoti gribu vīrieti, kurā esmu iemīlējusies.

—    Labi, — es piekritu. — Pa ceļam paņemsim kādu pudeli un brauksim. Man tāpat nemaz nav kauns atzīties, ka arī es tevi gribu.

Dace laimīga smējās. Un tad es pēkšņi atcerējos kādu citu sievieti, kura, iespējams, tieši šai brīdī sēž savā istabā dziļā atpūtas krēslā un, priekšā aizdegusi sveci un nolādot visus pasaules vīriešus, skaļi raud.

7. nodala

Rīgas Centrālcietuma ceturtā korpusa nāvinieku kamerā, kas bija apzīmēta ar 555. numuru, gaiss bija auksts un drēgns. No tās vasaras dienas, kad šeit ieslodzītajam cilvēkam tika paziņots par viņa iesniegtā apžēlošanas lūguma noraidīšanu, bija pagājuši četri mēneši.

Haralds Brīvmanis, apsedzies ar cietuma plāno segu, drebinādamies no uzmācošā aukstuma, sēdēja gultas galā un drūmi raudzījās augstu pie griestiem piestiprinātajā elektriskajā spuldzītē.

Tā jau veselu gadu ir mana saule, viņš rūgti domāja. Vienīgais gaišuma avots apkārtējās pasaules tumsā. Drīz arī tā nodzisīs, vai, pareizāk sakot, tūlīt izdzisīšu pats. Es to jūtu. Kaut kāda iekšēja balss man saka, ka drīz beidzot vajadzēs posties ceļā. Ir jau oktobris, sākas rudens vētras, un kāda no tām manu dvēseli noteikti aiznesīs… Kur? Uz debesīm vai elli?

Haralds to nespēja līdz galam izdomāt, kad gaitenī pēkšņi sadzirdēja smagus soļus, tad dobji noskrapstēja durvju atslēgas, un viņš redzēja, kā atveras kameras durvis, un pirmā galvā ieskrējusi doma bija, ka nu beidzot sardzes vīri nāk pēc viņa… Bet nē. Divi cietuma uzraugi vēl kāda nepazīstama virsnieka pavadībā kamerā ieveda nosirmojušu, ļoti kalsnu, bet ne pārāk vecu vīrieti. Viņam tika noņemti roku dzelži, un viens no konvojniekiem, kameras kaktā nolicis jaunatvestā mantu maisu, Haraldam nevērīgi pateica: — Atvedām tev kaimiņu — tādu pašu bēdubrāli kā tu! Drīz jums priekšā gaidāms ne sevišķi patīkams ceļojums, bet divatā jums varbūt nebūs tik garlaicīgi!

Konvojs aizgāja. Svešais vīrietis, masēdams dzelžu nospiestās rokas, apsēdās uz brīvās gultas malas un vērīgi paskatījās uz pretim sēdošo Haraldu.

—   Tu jau te ilgi? — viņš painteresējās.

—   Būs jau gads, — Haralds atbildēja. — Bet tu? Tikko no tiesas?

—   Nē, — svešais papurināja sirmo galvu. — Es te, Centrālcietumā, atrodos jau sen.

Haralds nespēja noslēpt savu izbrīnu.

—    Kāpēc tad viņi tevi atveda uz šejieni?

—   Nezinu.

—   Vai kādu nositi kopējā kamerā?

—    Nē. Vai neko neesi dzirdējis par trešajā korpusā esošajām septiņām nāvinieku kamerām?

Haralds noraidoši papurināja galvu.

—   Tās speciāli ierīkotas visbaismīgākajiem noziedzniekiem?

—    Grūti pateikt, — vīrietis sacīja. — Zinu tikai, ka tās visas ir vieninieces.

—   Vai nebija skumji?

—    Bija gan, — vīrietis atbildēja. — It sevišķi pirmajā laikā, bet tad jau pamazām pieradu.

—    Kāpēc joprojām neesi nošauts?

—Amerikas Savienotajās Valstīs, kā ari citās zemēs, notiesātie dažreiz savu nāves soda izpildi gaida desmit vai pat visus divdesmit gadus.

—  Tas ir tur, pie viņiem, — Haralds lēnīgi sacīja, — bet pie mums neko tamlīdzīgu neesmu dzirdējis. Pat es jau te sēžu pārāk ilgi.

—     Izskaidrojums ir diezgan vienkāršs, — vīrietis sacīja, tad, parakņājies mantu maisā, izņēma cigarešu paciņu Elita un vienu cigareti piedāvāja arī Haraldam, kurš tūlīt paņēma piedāvāto gardumu un aizsmēķēja. — Jā, starp citu. Vai tu vēl gaidi valdības apžēlošanu vai jau arī…?

Haralds piekrītoši pamāja.

—   Viss jau ir garām. Noraidīja.

—     Man ari noraidīja, — vīrietis sāka stāstīt, — taču es ar to nesamierinājos un tūlīt rakstīju sūdzību PSRS ģenerālprokuroram. Man par pārsteigumu viņš noreaģēja, un tika nozīmēta papildizmeklēšana. Tad atkal notika jauna tiesa un — tāpat kā iepriekš — nāves spriedums. Atkal rakstīju apžēlošanas lūgumu, ilgi gaidīju atbildi, līdz vēlreiz saņēmu noraidījumu. Tad apžēlošanas lūgumu rakstīju pašam Brežņevam. Viņš laikam bija ļoti aizņemts, jo Brežņevs vai, pareizāk sakot, viņa kantoris man atbildi atsūtīja tikai pēc pusgada.

—   Ko tad rakstīja? — Haralds mazliet ironiski prasīja. — Neizskatās, ka tu būtu apžēlots. Vai varbūt tomēr?

—   Nē, nekāds tomēr. Arī šis apžēlošanas lūgums tika noraidīts.

Haralds vēl ciešāk ap saviem pleciem apvilka caurumainu, stipri

paplānu kokvilnas segu un cieši paskatījās uz divreiz neapžēloto nāves kandidātu.

—Ja nav noslēpums, ko tu esi pastrādājis? Vai uzreiz vismaz pieciem pārgriezi rīkles, lielos apmēros izšķērdēji valsts mantu, ņēmi milzīgus kukuļus vai ari, spiegodams imperiālistu labā, nodevi dižo padomju dzimteni?

Vīrietis sāji pasmaidīja.

—    Man piešuva lietu par divu miljonu rubļu piesavināšanos, — viņš paskaidroja.

Haralds iesvilpās un pat nedaudz paliecās uz priekšu.

—   Tu saki — nogrābi divus miljonus?! Kā tas ir iespējams?

—   Es biju Rīgas lielākā universālveikala direktors.

—   Tad nu gan, — Haralds domīgs piekrita. — Neko sacīt — tu esi bijis liels meistars!

Vīrietis drūmi klusēja un ātri sevī rāva cigaretes dūmus. Haralds no viņa nenovērsa skatienu.

—     Es nekādi nespēju iedomāties, kā tādu naudas blāķi var piesavināties, — viņš teica. — Tur vajag baigi smalki nostrādāt. Ar lielu prātu. Man diemžēl tāda nav. Tāpēc labāk painteresēšos, kā tik lielu naudu var notērēt? Pie mums nav tik šiku iespēju kā ārzemēs.

—    Es nemaz netērēju, — vīrietis sacīja, un nevarēja saprast, vai viņa mazliet sēcošajā balsī vairāk jūtams prieks vai dziļa nožēla.

—   Kā — netērēji? — Haralds nesaprata. — Ko tad tu ar to naudu darīji? Un, ja neko nedarīji, tad kāpēc vispār zagi?

Vīrietis ilgi klusēja. Viņam mazliet trīcēja rokas un reizi pa reizei asi noraustījās kreisā vaiga muskulis. Acīmredzot viņu mocīja sejas nerva iekaisums. Viņš beidza smēķēt, rūpīgi nodzēsa izsmēķētās cigaretes galu un, skumji smaidīdams, paskatījās uz savas jaunās kameras ieslodzījuma biedru.

—    Cik daudz naudas tu kādreiz esi turējis savās rokās? — viņš painteresējās.

—    Tūkstoš rubļu, — Haralds tūlīt atbildēja. — Bet uz dažām stundām, kamēr pie manis atradās inkasatoram atņemtais naudas maiss, biju īpašnieks, kā izmeklēšanā un tiesā noskaidrojās, astoņdesmit tūkstošiem rubļu. Bet pašu naudu neredzēju. Es tikai jutu, ka maiss ir smags un man ar tā saturu pilnīgi pietiktu, lai sāktu jaunu un skaistu dzīvi. Bet, kā redzi…

Vīrietis saprotoši pamāja.

—   Varbūt iepazīsimies? Kā tevi sauc?

—    Haralds Brīvmanis. Labs uzvārds cietumniekam, vai ne?

—    Tā nekas, — vīrietis piekrita. — Varbūt vēl kādreiz arī tiksi brīvībā. Runā, ka uz nāvi notiesātos tagad nemaz vairs nešaujot.

—   Ko tad dara? Pakar?

—   Es pavisam noteikti zinu, ka varbūt ne visus, bet katrā ziņā lielāko daļu uz nāvi notiesāto ved uz urāna rūdas raktuvēm vai pārstrādes rūpnīcām, kas atrodas Urālos un Kazahijā.

Haralds bridi domāja.

—    Es ari kaut ko tādu esmu dzirdējis, bet… Tā pati nāve vien ir, tikai nesalīdzināmi mokošāka un ilgstošāka.

—   Jā, — vīrietis piekrita, — bet tur atkal paveras kaut niecīgas, taču tomēr kaut kādas cerības. Piemēram, par labu darbu tevi tomēr var apžēlot, vai arī ilgus gadus, ja ir attiecīgā izglītība, vari strādāt kantorī vai citā vietā, kur nav tiešas saskares ar urāna rūdu. Bez tam var palaimēties arī vienkārši aizbēgt.

—    Muļķības! No turienes aizbēgt nevar neviens, — Haralds sacīja, — un man nav arī tādas izglītības, lai cerētu dabūt darbu kantorī.

—   Bez kantora ir vēl virtuve, veļas mazgātava, pirts, kurinātava un kaut kādas mehāniskās darbnīcas…

—Tās visas ir blēņas, — Haralds asi atkārtoja. — Un kā tu to vispār zini? Esi jau vairākkārt sēdējis?

—   Nē, — vīrietis lēni pakratīja galvu. — Šī ir mana pirmā sodāmība. Taču šeit pavadītie seši gadi… Esmu uzzinājis ļoti daudz.

—   Visu cieņu zekam, kas sešus gadus ir pavadījis nāvinieku kamerā un nav vēl sajucis prātā, — Haralds sacīja, — bet es no saviem trīsdesmit diviem dzīves gadiem kopsummā esmu nosēdējis piecpadsmit! Tā ka mans ieslodzītā stāžs ir gandrīz trīs reizes lielāks par tavējo, un skaidri zinu, ka tagad jau ne tev, ne man no nāves soda neizbēgt.

—   No tā principā nevar izbēgt neviens, — sirmais vīrietis sacīja. — Pat ne vissvētākie un tīrākie cilvēki. Viņiem agrāk vai vēlāk nāves sodu piespriedīs tiesneši, kuri saucas Laiks un Daba.

—   Bet kā sauc tevi? — Haralds vaicāja. — Tu, daudz pļāpādams, aizmirsi pateikt savu vārdu.

—   Mani sauc Mārtiņš Vāns, — vīrietis atbildēja. — Esmu četrdesmit gadu vecs, man ir augstākā ekonomiskā izglītība un, kā jau teicu, strādāju par Rīgas lielākā universālveikala direktoru. Man bija skaista sieva, divi talantīgi bērni un māte. Jā, un vēl jau bija arī labiekārtots četristabu dzīvoklis, automašīna, Saulkrastos vasarnīca, plaša bibliotēka un vēl šis tas no labām un dārgām lietām. Bet tagad no tā visa palicis viens neliels mantu maišelis ar vecām drēbēm, dvieli, zobu suku un ziepēm.

—    Bet kur tad palika tie divi miljoni rubļu? — Haralds, stipri izbrīnījies, prasīja.

Mārtiņš Vāns klusēja. Viņam pēkšņi šķita, ka viņš speciāli ir atvests uz šo kameru, lai it kā uz nāvi notiesātais kameras biedrs draudzīgas sarunas ceļā uzzinātu, kur galu galā viņš šos no valsts dažādu finansiālu mahināciju rezultātā izkrāptos miljonus tomēr ir licis?

—    Man nekādi miljoni nekad nav bijuši, — Mārtiņš nedaudz pārvērstā balsi sacīja. — Esmu notiesāts nepareizi. Visu šo lietu OBHSS un prokuratūrai smalki piespēlēja galvenā grāmatvede, kura savukārt ir kāda Centrālkomitejas sekretāra ļoti tuva radiniece. Precīzāk — māsa.

—    Ja es pareizi sapratu… Viņu aiztikt nedrīkstēja, valsts mantas izšķērdētājas ēna tad kristu ari uz ietekmīgo partijas bosu, un izmeklētāji lietu safabricēja pret tevi, ja?

—   Tieši tā, — Mārtiņš apliecināja. — Nāves sods ne par ko!

—    Kas tavu lietu izmeklēja?

—    Tur viņiem bija vesela komanda, bet to izrīkoja Galvenās prokuratūras sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs Jāzeps Vorkāns.

—   Par tādu neko neesmu dzirdējis, — Haralds teica, — bet kas tevi tiesāja?

—   Tiesnesis Edvīns Bergmanis, — Mārtiņš atbildēja. — Tā bija viņa pirmā prāva Augstākās tiesas tiesneša darbā.

—    Savādi, — Haralds domīgs novilka. — Mani tiesāja Valters Ruseckis, un arī viņš neko ilgi Augstākajā tiesā nebija strādājis. Es par to, protams, uzzināju daudz vēlāk, lai gan… Kāda tam galu galā nozīme? Viņi visi ir vienādi.

—  Vai tas Valters Ruseckis arī tevi notiesāja nevainīgu? — Mārtiņš painteresējās.

Haralds tā kā sabozās, vēl ciešāk ietinās uz pleciem uzmestajā segā un ilgi klusēja. Pēc tam Mārtiņam palūdza vēl vienu cigareti, aizsmēķēja un strauji papurināja kaili noskūto galvu.

—  Nē, viss bija tā, kā tam vajadzēja būt, — Haralds sacīja. — Valters Ruseckis mani notiesāja pareizi. Es biju vainīgs.

—    Ko tu izdarīji? — Mārtiņš jautāja un iekārtojās savā gultā ērtāk. — Es zinu, ka man varbūt nav nekādu tiesību tev to prasīt, jo tu acīmredzot esi zeķu autoritāte, bet… Nakts ir gara, un, iespējams, mūs jau agri no rīta etapēs uz to bēdīgi slaveno Ļeņingradas cietumu Kresti. Žēl būtu vienu no pēdējām dzīves naktīm tā vienkārši nogulēt. Tāpēc labāk pastāsti par savu dzīvi un to, kāpēc tu atrodies šeit, bet ne savās mājās. Tev vispār bija mājas?

—   Visai nosacīti, — Haralds atbildēja. —Tāpat kā visa dzīve bija nosacīta. Uzlikta uz vienas kārts un paspēlēta. Bet varēju arī nepaspēlēt. Es to zinu droši, bet… Labi, nenozagto miljonu īpašniek! Pastāstīšu arī! Varbūt patiešām šī nakts ir viena no pēdējām dzīvē, kā parasti, miegs man nenāks, un kaut kā tas laiks ir jānosit. Gluži tāpat, kā drīz kādi citi cilvēki nositīs mūs.

8. nodala

— Nemaz neslēpšu, — Haralds sāka stāstīt, — es ar katru dienu izjūtu arvien lielākas bailes. Grūti pateikt, vai tās ir bailes tieši no nāves. Varbūt ticamāk, tās vienkārši ir bailes no nezināmā. Kā risināsies visi turpmākie notikumi, un kas tomēr ar cilvēka dvēseli notiek pēc viņa bojāejas? Būtu labi, ja nenotiktu nekas. Ja ar lodes ietriekšanos smadzenēs vai sirdī es patiešām arī nomirtu un tūlīt iestātos tumsa un mūžīgs miers. Nekādas debesis vai elle. Nekādi paradīzes dārzi, ne svelmainas krāsnis. Nekādas dvēseles reinkarnācijas. Nekādas grēku piedošanas vai to izpirkšana ar tūkstošgadu ilgu cepšanos elles melnajos piķa katlos. Elle ir šeit — uz zemes. Elle ir šis Rīgas Centrālcietums, un ar šeit pavadīto laiku esmu ja ne visus, tad vismaz krietnu daļu no saviem grēkiem jau izpircis. Un, ja vēl pieskaita iepriekšējās soda izciešanas reizes… Jā, esmu daudz ciešanu un bēdu sagādājis citiem, bet esmu ari pats cietis. Un pie tam vēl pamatīgi.

Vispirms jau tāpēc, ka nepazinu savu tēvu. Kāds viņš ir bijis? Neesmu redzējis pat viņa fotogrāfiju. Zinu tikai, ka viņu sauca Arnolds. Vai tieši viņš manī jau gēnos ielika naidu pret cilvēkiem, vai arī to vēlāk izdarīja māte ar patēvu? Un, ja tas tā, tad viņiem krietni palīdzēja tā vide, kur mums ar brāli Ivaru nācās dzīvot un uzturēties.

Mūsu tēvs Arnolds vācu laikā esot bijis šucmanis, kuru kara pēdējās dienās Kurzemes mežos nošāvuši partizāni. Tā mēs abi arī augām un sākām iet skolā, apzīmogoti ar tēva — dzimtenes nodevēja — vārdu. Bet māte… Nezinu, vai viņa ļoti pārdzīvoja tēva nāvi. Kad sāku sevi daudzmaz apjēgt, viņa jau bija precējusies ar citu. Viņš mūs abus neieredzēja, sita mazākā iemesla dēļ, bet visbiežāk vienkārši tāpat. Māte mūs nekad neaizstāvēja, laikam jau viņu mīlēja, lai gan bieži kāvienu dabūja ari pati. Tu esi inteliģents cilvēks, droši vien ari tavi vecāki bijuši turīgi un izglītoti, bet mēs ar Ivaru augām šaušalīgā nabadzībā, jo patēvs ar māti baigi dzēra. Sākumā viņi nodzēra tikai savas darba algas, bet vēlāk, kad no visām darba vietām bija padzīti, nodzēra dzīvokļa mēbeles un pārējās mantas. Pēc tam patēvs piespieda vai māte pati labprātīgi sāka par dažām pudelēm degvīna atdoties katram, kas ienāca mūsu mājā. Teikšu godīgi — tas bija pretīgi. Mēs to sapratām. Izsalkuši skraidījām apkārt, pametām skolu un sākām šo to zagt. Tagad neprotu pateikt, tieši kad, bet kaut kad manī pamodās drausmīgs naids gan pret patēvu un māti, gan visiem cilvēkiem, kuri dzīvoja labāk par mums. Šodien tas varbūt skan smieklīgi, izklausās, it kā es ar stāstījumu par grūto bērnību meklētu sev attaisnojumu, bet man tā bērnība un jaunība, un galu galā arī visa pārējā dzīve patiešām ir bijusi izcili draņķīga.

Tas sāp. Dažreiz mazāk, citreiz vairāk, bet sāp vienmēr. Taču visstiprāk man sāpēja tad… Faktiski tad arī sākās mans naids pret normāliem un daudz turīgākiem cilvēkiem, kad es pirmo reizi iemīlējos. Man tad bija piecpadsmit gadu. Blakus Raimonda Paula vecāku mājai lielā baltā privātmājā dzīvoja Stepanovu ģimene. Vairākās paaudzēs Latvijas krievi. Runāja ari latviski, un viņiem bija trīs meitas — viena skaistāka par otru. Es iemīlējos jaunākajā — Olgā. Mēs viens no otra dzīvojām divu kvartālu attālumā. Viņa Nordeķu, es Podagras ielā. Bijām pazīstami jau no bērna kājas. Līdz sestajai klasei mācījāmies kopā, bet tad piecpadsmit gadu vecumā es viņu pēkšņi ieraudzīju jau kā ļoti skaistu, nobriedušu jaunkundzi un uzreiz sajutu… To, ko es toreiz sajutu, ar vārdiem nevar izstāstīt. Tā nebija tikai pirmā pamatīgā fiziskā iekāre. Tagad es saprotu. Tas laikam bija pirmais un vienīgais varbūt vēl īsti neapjēgtais mēģinājums aizbēgt no mūsu netīrā mājas pagalma uz skaisti iekoptu dārzu. Aizbēgt no pretīgiem cilvēkiem pie skaistiem. Gribēju savu līdzšinējo dzīvi apmainīt pret citu. Bet tā jau nekad nesanāk. Vai vismaz sanāk ļoti reti. Taču man laikam bija vismazākās cerības kaut ko savā dzīvē mainīt uz labo pusi. Jebkurš saldāks dzīves kumoss acīmredzot man jau iepriekš bija liegts.

Kad es kādā siltā vasaras vakarā Olgu satiku uz ielas un mazliet parunājāmies, negaidīti piedāvāju savu draudzību, viņa, atspiedusies pret savu vecāku mājas vārtiņiem, skaļi iesmējās un izbrīnījusies uz mani paskatījās.

—   Ko tu ar to domā? — viņa jautāja.

—   To, ko es pateicu, — atbildēju.

—    Es neko nesapratu, — Olga sacīja, un es jutu, ka viņa no manis jau sāk izvairīties.

—   Neizliecies, — es teicu. — Tu saprati visu!

Olga iesmējās.

—   Tātad tu gribi ar mani draudzēties?

—   Jā, — es apliecināju. — Tu man ļoti patīc.

—   Es daudziem patīku, — Olga sacīja un turpināja indīgi smīnēt. Tā parasti dara cilvēki, kuri izjūt milzīgu pārākumu pār sarunas biedru vai vispār pār visu apkārtējo pasauli.

—   Es zinu, — teicu, — bet tu pamēģini tos pārējos aizmirst.

—   Kāpēc? — Olga vēlreiz neslēpa izbrīnu.

—   Tāpēc, ka tagad tev būšu vienīgi es.

—   Tu?! — Olga gandrīz vai iekliedzās.

—   Es.

—   Tu smejies?

—   Vai tu neredzi? Es runāju pavisam nopietni.

—    Un kā tad mūsu draudzība izpaudīsies?

Mulsi paraustīju plecus.

—   Nezinu. Bet mēs kopīgi varētu iet uz kino un dejām.

—   Tik vien?

—    Mēs vēl varētu iet uz Rātsupīti peldēties un Spilvas pļavās sauļoties.

—   Un ko vēl?

—    Tas jau būtu pietiekami, — es teicu, — bet mēs vēl varētu… dažreiz pabučoties un viens otru apmīļot. Tu man, Olga, ļoti patīc.

—   Tu jau to vienreiz teici.

—   Es atceros. To atkārtoju tikai tāpēc, ka patiesībā tevi mīlu.

Šie vārdi, šķiet, Olgu laikam tomēr nedaudz aizkustināja, jo viņa pārtrauca smīkņāt, kļuva nopietna un brīdi klusēja. Tad sacīja: — Es negribu, ka tu mani mīli.

Tagad savukart ļoti izbrīnījies jutos es.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, — Olga atbildēja. — Tu man neesi piemērots puisis. To saka arī mana māte, tēvs un abas māsas.

—  Kāpēc? — es vēlreiz, mazliet sadusmojies, jautāju. — Vai mums augumi nav piemēroti? Vai mēs viens otram neatbilstam pēc vecuma? Kas par lietu, Olga? Tev nepatiktu, ka mēs draudzētos un es tevi mīlētu?

—    Ne patiktu, ne nepatiktu, — Olga atbildēja. — Ja gribi, mīli vesels, bet tu man neesi piemērots tāpēc, ka tu… Tu neesi nekas! Tavi vecāki ir Iļģuciema lielākie dzērāji. Pats ar brāli un tādiem pašiem draugiem caurām dienām un vakariem blandies pa ielām vai nīkstat pie kinoteātra Dzintarpils. Tu nemācies un tāpēc ari vēlāk, visu mūžu, būsi nekas! Bet man ir citi dzīves mērķi. Un man jau ir viens nopietns puisis…

—   Valdis?

—  Jā, Valdis, — Olga lepna apliecināja. — Tev pat kārtīga apģērba nav mugurā! Bet Valdim ir viss. Tāda pati māja kā mums, skaisti uzvalki un nauda, motocikls, un viņš pēc pamatskolas beigšanas, tāpat kā es, turpina mācības vidusskolā. Bet tu? Tā arī paliksi ar savām sešām klasēm un trīsreiz lāpītām biksēm?

Es stipri nosarku, un pēkšņi man Olga ļoti nepatika. Es vairs nevēlējos ne viņu mīlēt, ne ar viņu draudzēties. Es gribēju iespļaut viņas skaistajā ģīmītī, pateikt kādu rupjību un tūlīt aiziet. It sevišķi vēl tāpēc, ka pilnīgi skaidri sapratu, ka viņai ir taisnība, ka es tā ari visu mūžu patiešām palikšu ar savām sešām klasēm, caurām biksēm un tukšām kabatām. Tā bija diezgan drūma perspektīva, un tieši tai brīdī es ari nolēmu, ka kaut kas jādara, lai tā tomēr nebūtu. Man jākļūst stipram, veiklam un drosmīgam! Man jāsāk zagt un laupīt, jākļūst par supermeni un jāatriebjas, lūk, visām šādām turīgu vecāku meitiņām, jo viņas nekad nebūs manas. Viņas tikai ņirgs vai vīzdegunīgi novērsīsies. Viņas nekad mani nemīlēs, un neviena ar mani negribēs draudzēties. Vēlāk šī atziņa vairs tik stipri nesāpēja, bet tovakar jutos kā sašauts. Es biju atklāti apsmiets un atraidīts. Es biju pazemots. Uzreiz radās vēlēšanās atriebties. Taču sevi saņēmu rokās, neko nedarīju, tikai nodomāju, ka visam ir savs laiks. Pat pasmaidīju. Tad, pateicis: — Tu to, Olga, ļoti nožēlosi, — lēnām gāju prom.

Jau nākamajā naktī mēs ar brāli Ivaru, uzlaužot Valda šķūnīša durvis, aizstūmām viņa slaveno motociklu IŽ-350, ar ko viņš jau bija paspējis ne tikai iekarot skaistās Olgas sirdi un varbūt jau arī viņas miesu, bet pamatīgi nokaitināt lielāko daļu no Iļģuciema zēniem. Mums, kuriem sapņu kalngals šķita pat vecs velosipēds, baigi nepatika Valda lecīgie braucieni ar jauno motociklu gar mūsu nokārtajiem deguniem.

Nozagto motociklu mēs nevarējām ne pārdot, ne ar to paši braukt. Aizstūmām līdz Rātsupes krastam un to vienkārši iesviedām upē. Tā tur kādreiz spožie bleķi rūs vēl šodien.

Pēc nedēļas, lai vēl vairāk ieriebtu Olgai, gaišā dienas laikā no dārza puses caur vaļā atstātu logu ielīdām viņas mājā, nozagām naudu, dažus zelta gredzenus, lielu paku valsts aizņēmuma obligāciju un pamatīgi izdemolējām Olgas istabu. Sasitām visu, ko varējām sasist, salauzām, ko varējām salauzt, un paņēmām, ko varējām paņemt.

Tagad tas viss man liekas diezgan stulbi, taču toreiz tomēr sajutu milzīgu gandarījumu. Tā tev vajag, es domāju. Tu to esi pelnījusi, un es tevi vienā mirklī varu padarīt tikpat nabagu, kāds esmu es.

Bet ar to es vēl nebiju mierā. Gribēju Olgu pazemot. Lai viņa raud, lai lūdzas, lai manā priekšā rāpo uz ceļiem, lai dejo kaila, lai bučo mūsu pakaļas, lai… īsi sakot, mēs ar Ivaru nolēmām viņu vismežonīgākā kārtā izvarot. Sods nebaidīja. Mēs vispār par to nemaz nedomājām. Un kas gan par to domā? Tāpēc katru dienu kalām visdažādākos plānus, kā Olgu nozagt, kur viņu vienatnē varētu pārsteigt vai citādi dabūt kādā klusā vietā, kur mēs netraucēti varētu realizēt savu baigo atriebības plānu. Taču labi vai slikti, bet no iecerētā mums nekas neiznāca. Ne tāpēc, ka nobijāmies vai mums pēkšņi meitenes būtu kļuvis žēl. Mūs milicija negaidīti arestēja par citām zādzībām, un tiesnesis Valters Ruseckis mums ar Ivaru iedeva katram četrus gadus.

Tā arī sākās manas mūžīgā cietumnieka gaitas. Un naids. Naids gan pret tiesnesi, jo viņš mums tomēr šos četrus gadus būtu varējis iedot arī nosacīti, gan naids pret visiem brīvībā un labāk par mums dzīvojošiem cilvēkiem. Olga it kā piemirsās. Katrā ziņā viņa pārstāja būt manas dzīves aktualitāte. Nāca virsū citas problēmas, citi pārdzīvojumi, citi cilvēki un citas meitenes.

Vai vēl neesi aizmidzis? Nē? Tūlīt jau beigšu. Dzīvi izstāstīt nav iespējams. Dažus savus pārdzīvojumus, jā. Dažus piedzīvojumus tāpat. Dažas pārdomas — kāpēc ne? Bet dzīvi… Drīz mums šī dzīve beigsies. Bet vai mēs zināsim, kas tā īstenībā bija — šī mūsu dzīve? Un vai to zinās arī Olga, kura pabeidza Politehnisko institūtu, izmācījās par ķīmiķi, kļuva zinātniece, jau pirmajā kursā apprecējās ar to pašu Valdi, dzemdēja divus bērnus un šodien jūtas bezgala laimīga? Vai viņa pilnīgi droši zinās savas dzīves vērtību? Iespējams. Un tu, Mārtiņ Vān? Tu zini, kāpēc dzīvoji šai pasaulē un vai vispār ir vērts dzīvot, ja beigu beigās mums no tās ir jāaiziet, turklāt vēl tik riebīgi un pašiem pret savu gribu?

Mēs abi ar tiesnesi Valteru Rusecki esam slepkavas. Es divus cilvēkus nogalināju ar lodēm, viņš mani ar vārdiem. Man par savu noziegumu ir jāmirst, bet viņš dzīvos. Protams, vairs ne tik laimīgs un apmierināts kā agrāk, bet tomēr. Dzīvos bez meitas un sievas, turpinās strādāt un cilvēkiem parakstīt nāves spriedumus, bet neviens par to viņu nesodīs. Tieši otrādi. Visi uzslavēs par taisnīgumu. Bet es stipri šaubos, vai cilvēks var būt taisnīgs un godīgs, ja viņš, kaut valsts un pastāvošo likumu vārdā, otram cilvēkam piespriež nāves sodu. Nevar! Tā ir tikpat netaisna un nežēlīga rīcība kā manējā, kā jebkura cita slepkavība! Tu man piekriti?

Mārtiņš Vāns klusēja.

Gar cietuma ārējiem mūriem, dobji dārdēdams, garām padrāzās smagsvara vilciens.

Vienā no kameras stūriem skaļi grabinājās žurka.

Augstu pie griestiem vientuļa spīdēja blāva elektriskās spuldzes gaisma.

Bija nakts, un diviem šaurā kamerā ieslodzītajiem cilvēkiem joprojām nenāca miegs.

9. nodala

>

Nākamās dienas pēcpusdienā 555. kameras durvis tika atslēgtas, un dežurējošais korpusa virsnieks, divu konvoja karavīru pavadīts, ienāca šaurajā telpā. Viņš vispirms drūmi paskatījās uz Haraldu Brīvmani, kuru jau labi pazina, tad pagriezās pret sirmo pusmūža vīrieti.

—    Šovakar jūs tiksiet etapēts uz Ļeņingradas cietumu Kresti, kur jums, pamatojoties uz Augstākās tiesas spriedumu, tiks izpildīts nāves sods. Ievērojot augstākos humānisma principus un jūsu pēdējo vēlēšanos, mēs jums dodam iespēju atvadīties no vistuvākajiem cilvēkiem.

—    Vai tūlīt? — Vāns prasīja, un varēja redzēt, ka viņš ir ļoti uztraucies.

—   Tūlīt, — virsnieks atbildēja.

—   Kas ir atnākuši? — Vāns turpināja interesēties, mazliet sakārtoja savu apģērbu un sasukāja īsos matus.

—   Jūsu sieva un dēls.

—   Vai viņi nāks šurp?

—   Nē. Jūs aiziesiet pie viņiem.

—   Tas ir labi, ka jūs notiesātā tuviniekus nevedāt uz kamerām, — Vāns sacīja un, virsnieka un abu konvojnieku pavadīts, no ceturtā korpusa trešā stāva nogāja lejā, kur pirmajā stāvā atradās istaba, kur tikties notiesātajiem ar viņu radiniekiem vai ļoti tuviem cilvēkiem.

Šī nelielai zālei līdzīgā telpa bija tikpat drūma un nemājīga kā viss, kas atradās cietumā. Vienīgi baltie mežģīņu aizkari, kas no iekšpuses aizsedza pamatīgās logu restes, šo vietu darīja mazliet tīrāku un patīkamāku.

Sarunu laikā apmeklētājus no cietuma iemītniekiem šķīra apmēram metru augsts koka norobežojums, virs kura līdz pat griestiem stiepās neplīstoša stikla siena ar nelieliem apaļiem lodziņiem. Caur tiem arī notika sarunas. Piederīgajiem nebija iespējams nāvē aizejošajam tēvam, vīram, brālim, dēlam vai līgavainim apkrist ap kaklu un raudot noskūpstīt. Viss šeit bija ierīkots tā, lai atnākušie bez kontroles neko nespētu notiesātajam iedot. Bet, tā kā nāvei nolemtos neviens nekontrolēja, tad notiesātajiem šad tad caur lodziņiem izdevās kaut ko nodot saviem piederīgajiem. Parasti tās bija vēstules vai nelielas zīmītes ar kādu lūgumu vai svarīgu informāciju, kuru bija baidījies izteikt skaļi.

Mārtiņš Vāns bija iedomājies, ka nāvinieki no saviem tuviniekiem tomēr varēs atvadīties daudz brīvāk — kopējā telpā bez jebkāda fiziska ierobežojuma. Taču nācās vilties.

Kad viņš otrpus stikla sienas ieraudzīja sievu Astrīdu un dēlu Robertu, viņa acis no uztraukuma uzreiz kļuva mitras, un viņš, dziļi aizkustināts, tūlīt pieplaka pie lodziņa un sāka raudāt. Raudāja arī Astrīda. Roberts stāvēja blakus, nervozi kodīja lūpas un nespēja atraut skatienu no tēva bālās sejas. Un, kaut ari viņi zināja, ka pēdējai sarunai un atvadām ir atvēlētas tikai desmit minūtes, pirmajās divās viņi viens otram nespēja pateikt ne vārda.

Tikai raudāja. Pēc tam Astrīda jautāja: — Vai tās, Mārtiņ, ir beigas?

—   Tā izskatās. Visas iespējas glābties ir izsmeltas.

—   Kas tagad notiks tālāk?

—  Teica, ka šonakt vedīšot uz Ļeņingradu. Tur ir viens tāds baigs, vēl Katrīnas Lielās laikā celts cietums. Saucas Kresti, tas ir — Krusti. Man šis nosaukums patīk. Nedaudz asociējas ar baznīcu vai kapsētu…

—   Tātad tas notiks tur?

—   Acīmredzot.

—   Vai viņi man par to paziņos?

—   Droši vien.

—   Vai es pēc tam varēšu saņemt tavu…?

—   Tas tev jāprasa citiem. Taču domāju, ka ne.

—   Kur tādā gadījumā tu tiksi apglabāts?

—    Droši vien nekur. Runā, ka viņi visus tur sodītos cilvēkus sadedzina un pelnus izkaisa jūrā. Vai arī vienkārši izmet miskastē.

—   Skumji, Mārtiņ.

—   Jā, Astrīd. Nekā iepriecinoša nav.

—   Tad man beidzot, lūdzu, pasaki — kāpēc tu to visu darīji?! Vai patiešām tikai tā jaunā skuķa — Ivetas dēļ?

—  Tā iznāk, Astrīd. Tu man, lūdzu, piedod. Es esmu sagandējis gan tavu, gan savu dzīvi. Bet es viņu mīlēju. Līdz apmātībai, gandrīz vai līdz prāta sajukumam… mīlēju. Bet par to viņa katru dienu no manis prasīja arvien vairāk un vairāk…

—   Tu patiešām domā, ka tā bija mīlestība?

—   Nē, Astrīd, tagad es tā nedomāju. Tā bija kaislība, bet ne tikai. Daudz svarīgāk bija sajust un apzināties, ka viņa visa pieder man. Absolūti. Tās bija vienreizējas dienas un naktis. Neko labāku un skaistāku es vairs nespēju iedomāties. Es ar viņu varēju darīt visu, ko gribēju.

—   Un tas viss tikai tāpēc?! —Astrīda bija patiesi pārsteigta.

—  Jā, — Mārtiņš apstiprināja. — Bet tev to nesaprast. Tu pret mani vienmēr biji auksta un stipri vienaldzīga. Tu nekad nespēji būt neprātīga.

—  Ja arī tu būtu bijis tāds pats, tad mūs tagad nešķirtu šī drausmīgā siena.

—    Droši vien, Astrīd. Taču es no šīs dzīves aizeju ar skaistām atmiņām. Nestrīdos, vai tas bija to vērts, taču neko arī daudz nenožēloju. Esmu piedzīvojis un izbaudījis to, kas lemts tikai retajam.

—   Man ļoti žēl, — Astrīda teica. — Es tevi, Mārtiņ, tomēr mīlēju un droši vien mīlu vēl tagad, ja jau vēl pēc sešiem atšķirtības gadiem esmu vēlējusies atnākt uz šejieni pie tevis.

—   Paldies, Astrīd. Tas mani patiesi aizkustina un stiprā mērā liek nožēlot izdarīto. Bija laiks, kad man ar tevi bija labi.

—    Jā, Mārtiņ, mums patiešām dažreiz bija labi. Žēl, ka mēs tā nespējām nodzīvot visu mūžu.

—    Tomēr, Astrīd. Pārāk neskumsim. Kas izdarīts, tas izdarīts. Vismaz es savā dzīvē neko vairs mainīt nevaru. Bet tu —jā. Robertam arī visa dzīve vēl priekšā.

—    Robertam nupat iznākusi jau otrā grāmata, — Astrīda ne bez lepnuma sacīja. — Kritika to uzņēma ar sajūsmu.

—   Es priecājos, dēls, — Mārtiņš teica. — Ticu, ka tu kādreiz būsi slavens rakstnieks. Varbūt tas nav pats labākais veids, kā sevi apliecināt, bet, ja tu rakstīsi godīgi un atklāti, cik nu tas mūsu apstākļos vispār ir iespējams; ja nekad neslavēsi ne vardarbību, ne cietsirdību, bet pamatā rakstīsi tikai par labo un mīlestību, tu iemantosi cilvēku cieņu un apbrīnu. Labs rakstnieks vienmēr ir tas, kurš savos darbos prot izteikt cilvēku visapslēptākās ilgas un vēlēšanās, viņiem iedvest cerības un ticību dzīvei.

—    Es pacentīšos, tēv, — Roberts sacīja un nikns paskatījās uz virsnieku, kurš nepārtraukti staigāja aiz muguras, šad tad uzmanīgi paskatīdamies uz viņiem un neslēpti ieklausīdamies notiekošajā sarunā.

—   Taču es šaubos, vai kādreiz spēšu līdz galam saprast tavu rīcību, to attaisnot un tev piedot. Visticamāk, ka ne.

—   Es tāpēc nedusmojos. Tā ir tavas sirdsapziņas lieta, bet tu mani varbūt spēsi saprast un piedot, kad pats kādreiz nokļūsi neprātīgas mīlestības varā. Tici, Robert, tas ir pats skaistākais un droši vien arī vērtīgākais, ko cilvēks savā mūžā var izdarīt.

—   Spriežot pēc pašreizējā rezultāta, diez vai, — Roberts sacīja.

—    Tu nedrīkstēji nodot savu ģimeni! Tas no tavas puses bija pārāk egoistiski!

—    Ļoti iespējams, — Mārtiņš lēnīgi piekrita. — Mēs visi tā dzīvojam — divās pasaulēs. Savā iekšējā, kur jūtamies absolūti brīvi, jo varam darīt visu, kas vien ienāk prātā, un ārējā pasaulē, kur mums uz katra soļa ir jāpakļaujas citu cilvēku gribai, viņu pieņemtajiem likumiem, ētiskajām un morālajām normām, ģimenes vajadzībām un it kā obligātajiem pienākumiem pret valsti, bērniem un darbu. Bet tas viss jebkurā cilvēkā nokauj brīvības garu, ātri vien viņu pārvēršot paklausīgā darba un mājas lopiņā, atņemot pat ilūzijas par to, ka tu tomēr varbūt esi radīts kaut kam augstākam, cēlākam un skaistākam. Bet visskaistākais un augstākais, ko cilvēks savā mūžā var sasniegt, ir justies brīvam un kaut vienreiz dzīvē arī brīvi mīlēt. Bez jebkādiem aizspriedumiem, kompleksiem, pienākumiem, likumu un morālo normu aizliegumiem, jo būtībā mīlestība pati taču ir visaugstākā morālā virsotne, ko neviens cilvēks, dzīvojot ģimenē un nemitīgi kaujoties ar tur radušajām eksistenciālajām problēmām, nekad nespēj sasniegt. Tā ka tu, Astrīd, un tu, Robert, lūdzu, man piedodiet. Es mēģināju un arī uzkāpu šai virsotnē. Es biju laimīgs, un tas nekas, ka saite pārtrūka un es iegāzos bezdibenī. Galu galā, visi cilvēki agrāk vai vēlāk tur iegāžas. Tas ir tikai laika jautājums, bet es no šīs pasaules aizeju, kaut mirkli tomēr būdams laimīgs.

—   Tas viss tā ari varētu būt, — Astrīda domīgi piekrita, — taču kāpēc tu nevarēji šo sievieti mīlēt bez tās milzīgās valsts naudas piesavināšanās? Tevi taču ir pazudinājusi nevis tava trakā mīlestība, bet gan… Ak Mārtiņ, Mārtiņ! Kāpēc tu tomēr nevarēji dzīvot arto, kas mums jau bija?

Mārtiņš Vāns skumji pasmaidīja un labu laiciņu domīgs klusēja. Tad lēnām pieliecās ļoti tuvu pie atvērtā sarunu lodziņa un tai brīdī, kad dežurējošais uzraugs bija aizgājis līdz pretējai telpas sienai un nesteidzoties taisīja pagriezienu, ātri pasauca pie sevis Robertu un viņam iečukstēja ausī: — Nauda ir paslēpta vasarnīcas dārzā zem attālākās komposta kaudzes!

—   Viss! — virsnieks, paskatījies pulkstenī, negaidīti skaļi iesaucās. — Desmit minūtes ir pagājušas!

—  Ardievu! — Mārtiņš Vāns nedaudz drebošā balsī sacīja. — Šad tad mani tomēr atcerieties!

—  Mēs tevi atcerēsimies vienmēr! —Astrīda apsolīja un atkal sāka raudāt. Bija tomēr diezgan drausmīgi redzēt, kā trīs armijas formas tērpos apģērbušies konvojnieki aizved cilvēku, kuru tu kādreiz tik ļoti mīlēji un cerēji kopā nodzīvot visu mūžu. Bet tagad nekā. Tavs kādreiz mīļotais cilvēks, ietērpts svītrainajā uz nāvi notiesāta noziedznieka apģērbā, aiziet no tavas dzīves uz visiem laikiem.

Vai tas ir labi vai slikti?

Vai tad tā vajadzēja notikt?

Un vai tagad man mīlestība jāslavē vai jānoliedz?

Atveduši Mārtiņu Vānu atpakaļ 555. kamerā, konvojnieki paņēma Haraldu Brīvmani un tagad viņu nesteidzoties veda uz pirmajā stāvā esošo satikšanās istabu. Konvoja virsnieks jau pa ceļam pateica, ka no viņa atvadīties ir atnākusi māte un brālis Ivars, kurš, kā nupat uz piecpadsmit nebrīves gadiem notiesāts noziedznieks, pirms tālas etapēšanas uz kādu no Sibīrijas vai Tālo Austrumu lēģeriem vēl atradās gandrīz vai dzimtajā Rīgas Centrālcietuma mītnē.

Mātei mugurā bija melns, stipri paplāns rudens mētelis, ko viņa jau valkāja vismaz desmit gadus, bet zem tā bija redzama melna kleita ar nelielu baltu apkaklīti. Mati Birutai jau bija pilnīgi sirmi, un, neskatoties uz to, ka viņai vēl nebija pilni piecdesmit gadi, sieviete tomēr izskatījās ļoti veca, un Haraldam šķita, pa pat šodien viņa ir nedaudz iedzērusi.

Ivars bija ietērpts tradicionāli melnajā cietumnieka robā, bet citādi neko sevišķi pārvērties nebija. Tas pats lielais, spēcīgais augums, tā pati platā, kaulainā seja, biezās lūpas un dziļi iekritušās acis.

Haralds smagnēji apsēdās uz sola un bez mazākā prieka paskatījās uz māti, pēc tam cieši paraudzījās brālī.

—   Sveiks, Ivar, — viņš klusi pateica. — Redzi, cik man draņķīgi iznācis.

—  Jā, diez kas nav, — Ivars drūmi piekrita. — Vai tu bez tās šaušanas nevarēji iztikt?

—   Es pats neapjēdzu, ko daru, — Haralds sacīja. — Viss notika tik zibenīgi, ka pat domāt nepaspēju. Vienīgi redzēju, kā inkasators iznāk no veikala, labajā rokā turēdams maisu ar naudu, es no nozagtā žigulīša izlēcu laukā, pavērsu pret viņu pistoli un kliedzu, lai nomet maisu pie manām kājām. Bet viņš nemeta. Inkasators strauji sametās sāņus un, lēkdams te pa labi, te kreisi, zigzagiem joza atpakaļ uz veikalu. Pirksts pilnīgi automātiski nospieda gaili, un lode viņu ķēra tieši pakausī. Pieskrējis viņam klāt, pakampu naudas maisu un, pagriezies sāņus, redzēju, ka taksometra šoferis, atvēris automašīnas durvis, drāžas man taisni virsū. Mans pirksts atkal gluži instinktīvi nospieda gaili, tad vēlreiz un vēlreiz… Kad šoferis saļima, pieskrēju pie taksometra, no tā izņēmu vēl divus naudas maisus un laidos prom. Es pat neredzēju nevienu cilvēku. Dzirdēju tikai viņu kliedzienus. Tie man vēl tagad skan ausīs un naktīs nedod mieru.

—   Vai tā ir taisnība, ka tais maisos bija astoņdesmit tūkstoši rubļu? — māte vaicāja un, stipri nervozēdama, raustīja šalles galu. — Tā būtu bijusi baigākā nauda…

—   Jā, patiešām, būtu bijusi, — Haralds domīgi piekrita, tad, it kā pēkšņi atmodies, skaļi iekliedzās. — Bet tikai ne tev, tu, vecā grabaža! Es tev no tās nebūtu iedevis pat ne divdesmit kapeikas alus pudelei! Ja tu vispār būtu bijusi kārtīga sieviete, ja tu kaut vienu dienu būtu bijusi mums īsta māte… mēs ar Ivaru nekad šeit neatrastos! Mēs nekad nebūtu sākuši zagt! Tici! Man nebūtu bijusi nekāda vajadzība jaunas dzīves sākšanai iet aplaupīt bankas darbiniekus! Vai tu to apjēdz? Ja mums būtu bijusi normāla dzīve…

—    Nomierinies! — Biruta arī pacēla balsi. — Es nezinu, kas ir normāla dzīve! Man nekad nav bijusi izdevība tādu sākt dzīvot! Ko tu no manis prasi? Kā es pēckara gados ar jums abiem būtu viena tikusi galā? Jūsu tēvs tika nošauts. Mani pašu kuru katru dienu varēja aizsūtīt uz Sibīriju. Jā, es nebiju stipra, Harald. Tas tiesa. Es biju vāja. Es ātri salūzu. Arī vīrietis man trāpījās pēdējais draņķis. Bet toreiz šķita, ka labs vismaz kaut tāds. Domāju — man būs jauns vīrs, bet jums tēvs. Taču Viktors jūs nemīlēja. Viņš nemīlēja ari mani. Tāpēc degvīna pudele likās daudz labāks un patīkamāks draugs. Tā ari viss aizgāja trubā… Cerēju, ka vismaz jūs — mani puikas — būsiet stiprāki un arī daudz gudrāki par mani. Bet izrādījās… Harald, Harald, un arī tu, Ivar! Jūs visu vainu meklējat citos. Tas nav pareizi. Visa vaina ir mūsos pašos. Tevī un tevī, un manī.

—   Nestrīdēsimies, — Haralds skarbi noskaldīja. — Tagad tam jau vairs nav lielas nozīmes. Vai vainīga biji tu, mēs paši vai mūsu dzīve?

Varbūt vienkārši tāds liktenis? Varbūt viss iedzimts no tēva? Viņš taču

*

bija dēkainis, vai ne?

—    Tā ir, Harald. Jūsu tēvs bija nevaldāms kauslis, dzērājs un piedzīvojumu meklētājs. Un tomēr man bija ļoti žēl, kad viņu toreiz netālu no Skrundas sarkanie nošāva. Tagad žēl tevis, dēls. Arī tu tiksi nošauts tālu no manis…

—    Par to tu nedomā, — Haralds rūgtā balsī deva padomu. — Bet dažreiz atcerēties tomēr varētu. Galu galā, es savā būtībā nemaz nebiju slikts zēns un būtu bijis pavisam labs, ja vien…

Haralds apklusa un ar lielām pūlēm apvaldīja elsas, bet dažas asaras tomēr noripoja pār viņa iekritušajiem vaigiem. Viņam kļuva sevis žēl. Pēkšņi kļuva žēl arī mātes, jo ari viņa taču visu mūžu ir bijusi nelaimīga. Un Ivars. Kāpēc citiem jau piedzimstot ļoti paveicas? Viņi piedzimst karaļu, prezidentu, miljonāru vai arī vienkārši saticīgu un daudzmaz turīgu ļaužu ģimenēs. Kāpēc mums ar saviem vecākiem nepaveicās?

Nemaz nešaubos, ja mēs būtu nākuši pasaulē normālā ģimenē, tad noteikti pabeigtu visas iespējamās skolas, izkoptu savas spējas un talantus, nekādas dižās blēņas nedarītu, jo gādīgie vecāki mūs būtu sūtījuši vēl papildus mācīties mūziku vai nodarboties ar sportu. Mēs augtu skaistu lietu un gudru cilvēku vidē. Un Olga mani nekad nebūtu uzdrošinājusies atraidīt. Tieši otrādi — viņa pati būtu tiekusies pēc manis, kā toreiz tiecās pēc Valda, un man pirmo reizi dzīvē nebūtu ienākušas prātā ļaunas domas. Nebūtu radusies vēlēšanās kādam atriebties vai, nolaupot dažādas mantas un naudu, nodzīvot kaut vienu dienu labāk, nekā man to nācās darīt visu laiku. Es jau dzīvotu šo normālo dzīvi. Es strādātu godīgu darbu, man būtu kārtīga ģimene un nebūtu ne mazākās vajadzības kaut ko zagt vai laupīt. Vismazāk man būtu bijusi vajadzība kādu nogalināt. Bet tagad ir cauri. Viss beidzies. Palikuši tikai sapņi un sāpīga nožēla.

—    Paklausies, Ivar, — Haralds nedaudz pagrieza skatu uz brāli. — Vai tā ir taisnība, ko man nesen teica viens no cietuma priekšniekiem, ka tu esot atriebies tiesnesim Valteram Ruseckim un par to arī tagad sēdi?

—   Tā ir, — Ivars apliecināja. — Dabūju piecpadsmit gadus.

—    Ko tu izdarīji?

Ivars klusēja un drūmi paskatījās uz aizmugurē staigājošo uzraugu.

—   Tu viņu nogalināji?

—   Nē.

—   Bet tāds nodoms tev bija?

—   Atceries, mēs taču zvērējām…

—    Kāpēc nekas neiznāca?

—   Tiesneša nebija mājās.

—   Par ko tad tu sēdi?

—   Mēs nožmiedzām viņa sievu un bērnu.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka tā sieviete bija viņa sieva un tas bija viņa bērns.

—   Baigi stulbi, — Haralds sacīja.

—    Nemaz tik stulbi nav, — Ivars nepiekrita. — Šai gadījumā iznākusi patiešām īsta atriebība. Valters Ruseckis gandrīz vai sajuka prātā. Nešaubos, tas viņam sāpēs līdz mūža beigām. Viņš taču to ir pelnījis, vai ne?

—    Diez vai, — Haralds lēni pašūpoja noskūto galvu. — Vai tad viņš mani notiesāja netaisnīgi? Vai viņš man varēja piespriest vieglāku sodu?

—   Protams, ka varēja! — Ivars bija pārliecināts. — Es arī piedalījos divu cilvēku slepkavībā, taču tiesnesis, kas tiesāja mani, kā redzi, nav bijis tik asinskārs, un man atļāva dzīvot.

—    Ivar, Ivar… — Haralds smagi nopūtās. — Kas tā vairs par dzīvošanu?

—   Tā vis nesaki, — Ivars nepiekrita. — Kad iznākšu laukā, man būs tikai četrdesmit pieci gadi. Vīrietim pats labākais laiks.

—   Tu ceri šos piecpadsmit gadus izturēt?

—   Ceru, Harald. Kas gan cits man atliek?

—   Bet man vairs nekādu cerību nav.

—   Tāpēc vēl jo vairāk nav Valteru Rusecki ko žēlot! Viņš taču tev ari varēja iedot tikai gadus!

—   Tās visas ir pupu mizas! — Haralds asi pateica. — Totāls idiotisms! Kas ar to ir panākts, ka tu nožmiedzi viņa sievu un bērnu? Starp citu, cik tas bērns bija vecs?

—   Pieci gadi.

—Ak Dievs! — Haralds ar abām rokām saķēra galvu. — Tu apjēdz, ko esi izdarījis?!

—   Nedievojies! — Ivars bargi pateica. — Neko jau vairs labot nevar. Kas izdarīts, tas izdarīts. Man pašam vēlāk kļuva žēl. Bet, kad iegājām Rusecka dzīvoklī, kad ieraudzīju visu tā eleganto iekārtojumu, visu to gaišumu, tīrību un dārgumus, kas tur bija redzams… Kad ieraudzīju viņa neparasti skaisto, brīnišķīgi apģērbto un labi sakopto sievu… Un draiski smejošo bērnu… Un iedomājos, cik labi šis mūsu likteņa lēmējs dzīvo, ka viņam ir viss, kā mums nekad nav bijis un nebūs, ka viņš ir laimīgs un apmierināts, bet tu pēc viņa gribas sēdi Centrālcietuma nā- vinieku kamerā… Man tev nav jāstāsta, ko nozīmē naids. Es, tāpat kā tu, no visas sirds esmu ienīdis šo mietpilsoņu un sīko buržuju kastu! Es to neieredzu! Tāpat kā neieredzu miličus, prokurorus, tiesnešus, cietumu, nabadzību, cilvēku bagātību un viņu laimi piepildītā mīlestībā un laulībā! Ja tagad atgrieztos septiņpadsmitais gads, es būtu pirmais un varbūt arī lielākais buržuju kāvējs! Es to darītu ar milzīgu baudu, un neviens mani par to pat nedomātu sodīt! Tieši otrādi! Es būtu varonis un kvēls revolucionārs! Mani apbalvotu un slavētu! Varbūt pat Podagras ielas galā man uzceltu pieminekli, bet pašu ielu nosauktu Ivara Brīvmaņa vārdā.

Satikšanās telpā iestājās ilgstošs klusums. Varēja tikai dzirdēt nesteidzīgos cietuma uzrauga vienmērīgos soļus un skaļi sīcam kādu lielu mušu. Tad Haralds piecēlās un gluži vai maigi paskatījās uz māti un brāli.

—   Tomēr, Ivar, — viņš klusi sacīja. — Viss ir bijis bezjēdzīgi. Par to, ko esi izdarījis, es neizjūtu ne mazāko gandarījumu. Kas par to, ka tam Valteram Ruseckim pašlaik sāp? Ka viņš ir zaudējis visdārgākos cilvēkus, kas viņam šai pasaulē bija? Vai tāpēc man sāp mazāk? Vai kaut ko esam ieguvuši? Mēs esam tikai zaudējuši. Māte arī ir zaudējusi. Viņa pašlaik mūs redz pēdējo reizi. Tas ir pavisam droši. Ja tu varbūt patiešām vēl kaut kā izvilksi tos piecpadsmit gadus, tad viņa jau nu noteikti ne. Tāpēc labāk atvadīsimies. Pateiksim viens otram pēdējos vārdus un… ardievu, manas bērnības netīrā iela! Ardievu, Iļģuciem un tavi noskrandušie zēni! Ardievu, visi sapņi un dzīve! Mēs nebijām viens otram piemēroti. Bet, pirms konvojs mani aizved prom, varbūt, māt, man beidzot pateiksi kaut ko labu?

Biruta Brīvmane ilgi nervozi kodīja lūpas, tad ar abām rokām atspiedās pret stikla sienu un raudādama raudzījās uz savu dēlu.

—    Piedod, Harald, — viņa čukstēja. — Es jums biju slikta māte, jā, es to nenoliedzu, bet arī jūs abi nebijāt labi! Pavisam ne labi! Bet… Lai jau paliek! Es dzēru, jūsu patēvs dzēra, visi mūsu draugi dzēra, mums klājās grūti un smagi, taču ne es, ne Viktors, ne kāds cits no mūsu draugiem negāja zagt, neviens laupīšanas nolūkā neuzbruka citiem! Vajadzēja, Harald, tomēr sevi saņemt rokās. Tad mums nebūtu te jāstāv un jāatvadās. No Ivara es neatvadīšos. Manis pēc, viņš varēs šai cietumā kaut sapūt! Viņš ir briesmonis. Ivars tev pateica, ka viņš Rusecka sievu ir nogalinājis. Bet Ivars ne tikai nogalināja! Viņš tai sievietei un mazajam bērnam izdarīja kaut ko tik šausmīgu, ko cilvēks nemaz nespēj izdarīt! Viņš… Taču tev to labāk nezināt. Lai paliek! Viss patiešām ir beidzies. Tu drīz aiziesi nāvē, tavs brālis Ivars piecpadsmit gadus mocīsies katorgas darbos, bet es… Man acīmredzot arī drīz būs jāmirst. Pirms diviem mēnešiem Stradiņa slimnīcā ārsti pateica, ka man esot aknu ciroze un labi, ja es izvilkšot vēl dažus mēnešus… Viss drīz beigsies, mani zēni! Nebūs vairs Brivmaņu dzimtas. Varbūt labi, ka arī tā. Kāds pasaulei no mums bija labums? Ko pasaule labu deva mums? Neko! Tāpēc, puikas, labāk pasmaidiet! Raudāšanai mums vienmēr atradīsies laiks, bet… Smejieties! Varbūt tas ir pats skaistākais, ko cilvēks savā dzīvē var izdarīt — aiziet mūžībā ar smaidu uz lūpām… Ja viņš to var.

Atskanēja skaļš zvans, atvadām atvēlētais laiks bija beidzies, un konvojs abus Brīvmaņus aizveda atpakaļ uz viņu kamerām.

Bet Ivara un Haralda māte Biruta Brīvmane, garīgi satriekta, izgāja no cietuma, bridi domīga, neko sev apkārt neredzoša, stāvēja, tad nesteidzoties šķērsoja ielu un caur Vagona parka sazarotajiem dzelzceļu sliežu klājumiem devās uz trolejbusa pieturu. Viņa gāja, apkārt neskatīdamās, visu laiku pie sevis diezgan skaļi murminādama — puikas, puikas… Mani dēli. Tu, Ivariņ, un tu, Harald. Tādi smuki un labi zēni bijāt. Kur un kad mēs viens otru pazaudējām? Bet jūs nebaidieties! Es lūgšu Dievu, lai viņš jums palīdz visu izturēt!

Kad sirmā sieviete, zemu noliekusi galvu, apgāja kādu stāvošu preču vilciena sastāvu, tad garām lielā ātrumā drāzās elektriskais vilciens. No sadursmes izvairīties nebija iespējams. Nākamās dienas vakara laikraksti dažās rindiņās pavēstīja, ka no neuzmanīgās gājējas tikpat kā nekas vairs nebija palicis pāri…

10. nodala

»

Viss bija kā parasti un tomēr ne gluži tā, kā vienmēr.

Dace toreiz kaila gulēja man blakus, gultas galvgalī jaunākā VEF modeļa magnetola atskaņoja kontrabandas ceļā pie mums nonākušu tolaik vispopulārākās mūzikas grupas Beatles kaseti, uz galda mazliet noslēpumaini dega trīs sarkanas sveces, tām blakus stāvēja pusizdzertas šampanieša un armēņu konjaka pudeles, istabā valdīja acīm tīkama krēsla, un to piepildīja gan patīkamas mūzikas skaņas, gan sievietes kairinošais ķermenis un tā smarža.

Viss bija kā parasti un tomēr ne gluži tā, kā tas bijis līdz šim.

Man pēkšņi Dace šķita tāla un visai sveša. Es zināju, ka ar vīriešiem tā bieži mēdz notikt — līdzko mēs sievieti iegūstam, tā viņa mums uzreiz kļūst vienaldzīga un pat nepatīkama. Bet Dace bija brīnišķīga meitene. Mēs draudzējāmies un mīlējāmies jau divus gadus, un es sapratu, ka tas šoreiz nav vienkāršs apnikums vai parastais nogurums, kam neizbēgami seko dažu minūšu vai dažu stundu ilga vienaldzība. Šoreiz iemesls bija pavisam kas cits, un tas mani gan priecēja, gan baidīja.

Es gandrīz vai nepārtraukti domāju par todien iepazīto sievieti Māru Zīru. Atcerējos, cik nelaimīga viņa izskatījās tiesas sēdē, kā nevēlējās, lai tiktu šķirta viņas laulība ar Osvaldu Zīru, kā viņa visu laiku nervozēja un tikpat kā nepateica nevienu sliktu vārdu par savu neuzticīgo vīru. Laikam jau ļoti mīlēja. Un atcerējos, cik vientuļa šī sieviete izskatījās, sēžot tukšajā tiesas nama gaitenī, un kā viņa man paklausīgi nāca līdzi uz ielas, kā abi aizgājām līdz trolejbusa pieturai, kā sākām runāties, kā viņa pasmaidīja, kā gandrīz vai sāka raudāt, kāda viņai bija patīkama, samtaina balss, kāda skaista un eleganta izskatījās, kāds viņai bija slaids augums, kājas un pārsteidzoši lielas un dziļas acis, un gari, čigāniski melni mati, un diezgan biezas, uzkrītoši erotiskas lūpas, un neviltots izbrīns, kad es viņai negaidīti piedāvāju satikties. Un dabisks mulsums, kad viņa man negribīgi atteica…

Tomēr pie manis bija palikusi šīs sievietes vizītkarte. Man bija zināms viņas darba un mājas telefona numurs. Es zināju, kur viņa strādā un kāda ir viņas profesija. Es tikai nezināju un nespēju saprast, kāpēc viņa man nekādi neiziet no prāta? Ko tas varēja nozīmēt? Vai tas bija tikai spējš seksuālās iekāres uzliesmojums? Bet man blakus guļ varbūt tikpat skaista un valdzinoša sieviete, es šo sievieti nupat esmu ieguvis, jūtos laimīgs un apmierināts, taču tik un tā man Māra Zīra neiziet no prāta!

Vai tā varētu būt pēkšņi nez no kurienes radusies, bet vēl pilnībā neapzināta tieksme pēc mīlestības?

Vai arī tā jau bija mīlestība?

Ko es gribu, ko gaidu, ko vēlos?

Esmu tiesnesis. Nekad vēl neesmu bijis precējies. Man līdz šim ir bijuši seksuāli sakari ar deviņām sievietēm. Maz, daudz? Tūlīt sāks ziedēt ābeles, ievas un ceriņi. Šis ir pats skaistākais laiks gadā. Nebūtu slikti, ja tas kļūtu arī par skaistāko laiku manā dzīvē. Es to ļoti gribētu. Dace ir jauka, es pie viņas esmu arī pieradis, taču viņai pēc kāda neveiksmīga aborta nevar būt bērnu, tāpēc arī viņa tik atbrīvoti un dažreiz pat mežonīgi kaislīgi izturas gultā — bez jebkādām bailēm nonākt nevēlamas grūtniecības stāvoklī. Dace parasti ir draiska un bezrūpīga, taču es zinu, ka šī grūtniecības neiespējamība viņu tomēr bieži nomāc un dara nepatīkami grūtsirdīgu. Tad Dace ķeras pie visvienkāršākā depresijas un skumju klaidētāja — alkohola. Tas man nepatīk. Man pat dažreiz uznāk nelāgas priekšnojautas, ka viņas nākotnes izredzes nav pārāk spožas. Ir skaistums, ir neapšaubāms talants, ir sievišķīgs valdzinājums un nedaudz uzspēlēta bezrūpība. Bet kāda tu būsi pēc desmit, divdesmit gadiem?

Kāds būšu es?

Kāda būs tā man vēl pagaidām nepazīstamā sieviete Māra Zīra, kuru es šodien, šķirot viņas laulību, darīju brīvu un… nelaimīgu?

Vai es par viņu vēl domāšu?

Vai mēs visi vispār būsim vēl dzīvi?

Dace pagrozījās, atvēra acis un lēni uz priekšu pastiepa roku.

—   Pasniedz man, lūdzu, cigareti, — viņa slinkā balsī sacīja. — Un vienu glāzīti konjaka.

Es viņai aizdedzu cigareti, pēc tam rokā iespiedu nelielu glāzīti, gandrīz līdz augšai piepildītu ar tumši brūnu šķidrumu. Tas mazliet smaržoja pēc priežu sveķiem vai izkaltušiem čiekuriem, un, to izdzerot, pasaule un dzīve jau vairs nešķita tik briesmīga un bezcerīga.

—   Bija jauki, vai ne? — Dace šķelmīgi smaidīja.

—   Bija brīnišķīgi, — es apstiprināju.

—   Tu to nez kāpēc saki ne visai pārliecinoši, — Dace piecēlās sēdus. — Vai tevi kaut kas neapmierināja?

—   Neuztraucies, — es atbildēju. — Viss ir kārtībā.

—   Patiešām?

—    Bet kā citādi?

—   Tad ir labi, Valter. Mums taču tā būs vienmēr, vai ne? Vienmēr viss kārtībā.

—   Es ceru.

—   Tev par to ir jābūt pārliecinātam, — Dace izdzēra glāzīti un to man atdeva atpakaļ. — Tev ir jātic mūsu nākotnei.

Es rūgti iesmējos.

—   Dacit, kas vispār ir nākotne?

—   Tu esi dumjš cilvēks. Nākotne ir cerības. Tā ir rītdiena, kuru mums varbūt izdosies nodzīvot.

—  Tas ir par maz, — es sacīju. — Nākotnei ir jābūt kaut kam daudz lielākam un stabilākam.

—    Mīļais, — Dace pasmaidīja. — Nav nekā lielāka un stabilāka par izredzēm nodzīvot kaut vēl vienu dienu.

—  Tu domā, ka Rīgā var pa nakti notikt zemestrīce un mēs paliksim zem mājas drupām?

—   Tā ir tikai viena no iespējām… nesagaidīt rītdienu.

—   Kāpēc tu par to runā? — es prasīju. — Tu esi smagi slima?

—   Nē, Valter, — Dace viegli pakratīja galvu. — Man tikai dažreiz uznāk spējas bailes.

—   No kā?

Dace iesmējās.

—Tas, Valter, skan ļoti banāli, bet man ir bailes no turpmākās dzīves.

—   Tev?! — es pārsteigts iesaucos. — Kāpēc?

—  To es tev vēl nevaru izskaidrot, — Dace atbildēja, — bet dažreiz esmu tuvu izmisumam.

—    Kāpēc?! — es vēlreiz prasīju, jo patiešām neko nesapratu. Vai Dace tā runāja tikai izdzertā alkohola iespaidā? Es viņu pazinu jau divus gadus. Daces vecāki dzīvoja attālā Latvijas mazpilsētiņā, strādāja vietējā vidusskolā par skolotājiem, un, cik varēju saprast, viņu attiecībās ar meitu nebija ne karstas mīlestības, ne auksta naida. Dace, sākot Rīgā studijas, no kādas radinieces Lapas ielā īrēja nelielu istabu, kur mita arī pašlaik. Ieguvusi žurnālistes diplomu, Dace sāka strādāt Rīgas Balss redakcijā, kur viņas pārziņā atradās dažādi ar pilsētas kultūras dzīvi saistīti jautājumi, taču nereti viņa pārrāpās pāri savas nodaļas zemajam žodziņam un talantīgi rakstīja ari par citām tēmām.

Tā mēs arī iepazināmies, kad viņa pirms diviem gadiem bija atnākusi uz tiesas namu, lai mani lūgtu uz nelielu interviju.

Es toreiz ironiski pasmīnēju.

Jaunais skuķēns, uzģērbis uzkrītoši īsus bruncīšus, apsēdās uz kabineta vienīgā mīkstā atpūtas krēsla, pavedinoši pārmeta vienu kāju otrai, paņēma rokā pildspalvu, nelielu piezīmju blociņu un, sataisījusi ļoti nopietnu ģīmi, kas nu nekādi nesaderējās ar viņas uzkrītoši spilgto un šarmanto ārieni, sāka uzdot dažus muļķīgus jautājumus. Es tos neuztvēru kā īsti nopietnus un vajadzīgus, tāpēc vispirms mēģināju atbildēt ar dzēlīgu humoru un nodeldētām asprātībām, vēlāk ar dziļdomīgām filozofiskām sentencēm.

Dace izskatījās apmulsusi un nelaimīga.

—    Kāpēc jūs par mani smejaties?

—   Dievs pasarg! — es iesaucos. — Es runāju pavisam nopietni.

—   Neizklausās gan, — Dace pārmetoši iebilda. — Kā jūs domājat, vai avīze visu jūsu sarunāto nopublicēs?

—   To nu es nezinu. Tas taču laikam ir atkarīgs tikai nojums.

—   Nemaz! — Dace strauji nolika piezīmju blociņu sāņus, paķēra rokassomiņu, parakņājās, atrada tur cigarešu paciņu un jautājoši paskatījās uz mani.

—   Vai drīkstu?

—    Es labprāt jums to neatļautu, taču jūs esat tik neatvairāmi pievilcīga…

—    Neliekuļojiet, — Dace sacīja un aizsmēķēja. — Es neesmu skaista, taču pavedinoša dažreiz izskatos. Tas gan ir tiesa.

—    Kāpēc tikai dažreiz? — es, turpinādams smaidīt, jautāju.

—   Tāpēc, ka tas ne vienmēr ir nepieciešams.

—   Vai šobrīd šāda nepieciešamība ir radusies?

—   Zināmā mērā.

—   Kā to lai saprot?

—   Mani jau brīdināja, ka jūs esot skarbs un nepieejams cilvēks.

—  Nu nē! — es skaļi iesmējos. — Es esmu brīvs un pat ļoti pieejams vīrietis…

—   Es pārjums runāju kā par amatpersonu.

—   Tad tā ir cita lieta. Es kā amatpersona patiešām esmu skarbs un principiāls. Bet jūsu apburošās kājas, brīnišķīgais augums un daiļā seja mani beidzot ir padarījusi pavisam maigu, un tagad es ar visdziļāko nopietnību atbildēšu uz visiem jūsu jautājumiem!

—  Jūs tomēr smejaties par mani! — Dace pateica. — Vai es patiešām izskatos tik dumja?

—    Jūs izskatāties brīnišķīga! — es teicu. — Nē, patiešām. Es pat gribētu teikt, ka jūs esat vienreizēji jauka meitene. Jūs man uzreiz iepatikāties. Un jūsu jautājumi bija pareizi. Man tikai jāprot uz tiem pareizi atbildēt. Jūs esat prātīgi darījusi, atnākdama tieši pie manis. Es jūs gaidīju jau sen.

—    Vai jums sakāms kaut kas ļoti svarīgs? — Dace nedaudz saspringa.

—    Kaut ko ļoti svarīgu, jaunkundz, jūsu avīze patiešām nekad nenodrukās, — es teicu un nekādi nespēju atraut skatienu no viņas augsti atsegtajām kājām. — Taču, lai jūs par mani slikti nedomātu, beidzot esmu gatavs uz nopietnu sarunu.

Dace brīdi domāja, tad negaidīti uzprasīja:

—  Vai tas jums ir svarīgi, ko es pārjums domāšu, kad no šī kabineta iziešu laukā? Šaubos, vai mēs kādreiz vēl dzīvē tiksimies.

—   Bet ja nu tomēr? Ja nu tomēr dzīve tā sagrozās, ka mums iznāk sastapties vēlreiz? Tad man katrā ziņā būtu patīkami, ja jūs mani atcerētos ar prieku. Principā man vienmēr ir bijis vienalga, ko cilvēki par mani domā, taču es gribētu, lai tieši jūs par mani domātu labi.

—    Kāpēc tieši es?

—   Tāpēc, ka jūs man esat iepatikusies.

—    Vai tad, kad es jūsu priekšā stāvētu kā apsūdzētā, es jums arī patiktu?

—   Tas neko nemainītu. Varbūt tieši tad jūs man patiktu vēl vairāk.

—   Jūs mani pažēlotu?

—   Es nezinu, kādu likuma pantu jūs esat spējīga pārkāpt, taču katrā ziņā man jūs būtu ļoti žēl.

—   Tāpēc, ka esmu jauna un smuka?

—    Iespējams. Taču pavisam droši tāpēc, ka tad jūs būtu ļoti nelaimīga.

—  Vai jūs kā tiesnesi vienmēr ietekmē apsūdzētā izskats, dzimums, apģērbs, viņa vecums un izglītība?

—   Protams, ka ietekmē, — es atbildēju. — Taču ne tādā mērā, lai tas spētu atstāt kaut cik jūtamu iespaidu uz tiesas spriedumu. Galvenais ir pastrādātā nozieguma smagums, tā sabiedriskā bīstamība un attiecīgais likuma pants. Apsūdzētā personība, tās attieksme pret pastrādāto noziegumu un viņa izturēšanās tiesas zālē dod tikai dažus plus vai mīnus punktus, ne vairāk.

—   Vai jūs, Valter Rusecki, kādam noziedzniekam esat piespriedis nāves sodu?

—    Nē, un ceru, ka to man nekad ari nenāksies darīt. Vismaz pagaidām par to esmu drošs. Lietas, par kurām apsūdzētajam draud nāves sods, izskata nevis rajona tiesas, bet gan republikas Augstākā tiesa.

—   Vai jūs paredzat, ka kādreiz varētu kļūt arī par Augstākās tiesas tiesnesi?

—   Tas ir iespējams. Kāpēc gan ne?

—   Kāda ir jūsu attieksme pret nāves sodu?

—   Es nezinu, — godīgi atzinos. — Kā nupat noskaidrojām, man ar šo problēmu vēl nav iznācis tieši saskarties. Taču no vairāku kolēģu sarunām… Tas ir smagi. Kā tiesnesim, tā ari apsūdzētajam.

—   Vai jūs tādā gadījumā mocītu sirdsapziņas pārmetumi?

—   Nezinu, bet izslēgts tas nav.

—    Bet ja nu noziedznieks, piedodiet, būtu nogalinājis jūsu sievu vai māti? Vai arī tad jūs mocītu sirdsapziņa, vai tieši otrādi — jūsu dvēsele priecātos un baudītu saldo atriebības tīksmi?

—        Nekā salda tur nav, — es pateicu. — Tad tur viss būtu rūgtāks par rūgtu. Bet es pieņemu, ka tādā gadījumā kaut kādu gandarījumu tomēr izjustu. Šis soda mērs būtu taisnīgs.

—   Tātad zobs pret zobu? Nāve pret nāvi?

—  Jā. Kāpēc gan ne? Tā cilvēki domājuši un rīkojušies jau bezgala senā pagātnē.

—    Ja varat atbildēt… Jūs neuzskatāt, ka dzīvība ir svēta un neaizskarama?

—   Kā lai to saka… Jā, manas mātes vai bērna dzīvība ir svēta, bet mana ienaidnieka ne sevišķi. Viss šai pasaulē ir relatīvs, viss nosacīts. Kas vieniem slikts, tas citiem labs. Ko citi nemitīgi visu dzīvi cenšas iegūt vai sasniegt, no tā savukārt daudzi labprāt atsakās. Kas daudziem dzīvē šķiet absolūti nepieciešams, tikpat daudziem tas rādās pilnīgi lieks un nevajadzīgs. Mēs diemžēl nekur un nekad nevaram novilkt pilnīgi taisnu līniju. Nekur un nekad nevaram droši apgalvot — lūk, tikai tā ir pareizi! Lūk, te ir tas vienīgais svētums, bet te ir tas, ko var zaimot un iznīcināt! Dzīve, cilvēku savstarpējās attiecības un pats cilvēks šai pasaulē ir pārāk sarežģīts, lai visur un vienmēr dotu viennozīmīgas atbildes. Bet vispār… Dzīvība ir brīnums. Tāda skaista, bet pagaidām vēl līdz galam neizprasta dabas rotaļa.

—   Vai jūs esat pret vai arī atbalstāt nāves soda pielietošanu sevišķi bīstamiem noziedzniekiem, tātad šī brīnuma iznicināšanu?

—   Diemžēl. Ja atsevišķs indivīds vai indivīdu grupa cilvēkiem un sabiedrībai kļūst izšķiroši bīstama, tad šis indivīds vai indivīdu grupa apkārtējo drošības labad tiek izolēta vai soda veidā iznīcināta. Tā sabiedrība pašaizsardzības nolūkā rīkojas attiecībā pret sevišķi bīstamiem noziedzniekiem vai uzbrūkošiem svešzemju ienaidniekiem. Šāda veida dzīvības iznīcināšana ir absolūti attaisnojama ne tikai no morālā un tiesiskā viedokļa; jebkurai dzīvības formai uz šīs zemes pašaizsardzības instinkts ir jau bioloģiski nosacīts, tas ir ieprogrammēts. Bez tā vispār nekādas dzīvības formas nespētu eksistēt. Tāpēc dažu pilsoņu vaimanas un šausmināšanās par atsevišķu noziedznieku bargu sodīšanu šķiet pat smieklīgas. Ja cilvēce savas pastāvēšanas laikā būtu vadījusies tikai no morālajiem apsvērumiem, tad šodien, iespējams, cilvēce vispār nemaz nepastāvētu.

—   Pēc kādiem tad, jūsuprāt, apsvērumiem cilvēce ir vadījusies, ja tā tomēr šodien vēl pastāv?

—   Godīgi sakot, pilnībā uz šo jautājumu es nevaru atbildēt, ja vispār kāds var. Bet viens no iemesliem, kādēļ cilvēce līdz šim tomēr vēl pastāv, varētu būt tāds, ka gan atsevišķi cilvēki, gan dažādu formāciju sabiedrības bez morālajiem, reliģiskajiem, politiskajiem un citiem motīviem vienmēr savā dziļākajā būtībā ir vadījušās pēc kaut kāda sociāla, juridiska vai cita veida taisnīguma principa, pēc paaudžu paaudzēs jau izveidota un tālāk nodota priekšstata par labo un ļauno. Lai ikviena dzīvība, tātad arī cilvēka, vispār varētu pastāvēt, tai ir jāmēģina no tā, kas to apdraud, izvairīties vai to uzvarēt. Daudzos gadījumos, lai varētu uzvarēt, ir nepieciešams iznīcināt. Tas ir — jāiznīcina ļaunums.

—   Piedodiet par mazliet netaktisku jautājumu un, ja vēlaties, varat uz to neatbildēt, taču es tomēr gribētu zināt… Jūs pats varētu kādu iznīcināt?

—   Nezinu, bet visai iespējams. Zināmos apstākļos…

—    Kara laikā?

—   Droši vien.

—   Ko jūs vispār domājat par nāvi?

—   Kā nu kuro reizi. Nāves daudzveidība ir tikpat neierobežota kā dzīvības. No bioloģiskā viedokļa nāve acīmredzot nav nekas sevišķs, tā ir tipiska un visai vienkārša dabas parādība. Domas par nāvi daudziem cilvēkiem sarežģī nepilnīgas zināšanas, emocijas vai reliģijas radītie priekšstati.

—   Vai tas nav pārāk vienkārši?

—    Ja jau tā, tad viss šai pasaulē ir vienkāršs. Taču patiesībā tas cilvēka prātam tā īsti nemaz nav aptverams. Visums, mūsu zeme, atoma kodols, bezgalība, dzīvība, šūnas uzbūve, apziņa, cilvēka dzīve un nāve.

—    Piedodiet, bet es tomēr vēl gribētu mazliet atgriezties pie iepriekšējā. Jūs apstiprinājāt, ka ir taisnīgi, piemēram, slepkavu sodīt ar nāvi. Bet vai šāda savstarpēja iznīcināšana nav pats lielākais ļaunums, ko mēs viens otram varam sagādāt? Kaut arī tiesas un taisnības vārdā?

—        Tā es nedomāju. Bez tam man šķiet, ka pirmīt es uz šo jautājumu jau atbildēju. Taču varu atkārtot vēlreiz — cilvēki un sabiedrība dzīvo un vadās ne tikai pēc morāliem, reliģiskiem, sociāliem vai bioloģiskiem likumiem un priekšstatiem, bet arī pēc elementāras taisnīguma sajūtas. Bet sodīt ļaunumu vienmēr ir taisnīgi.

—    Bet kas tad vispār ir taisnīgums? Vai to bieži vien subjektīvi nenosaka tas pats kļūdu pilnais un ne vienmēr ideālais cilvēks? Un, ja tā, vai tad taisnīgums vienmēr ir taisnīgs?

—   Protams, par to var strīdēties. Katram cilvēkam ir sava taisnīguma izpratne, taču absolūto taisnīgumu tomēr nenosaka atsevišķi cilvēki, bet gan sabiedrības vairākums. Un ne tikai. To patiesībā nosaka cilvēces tūkstošgadu pieredze. Bet, ja šī pieredze ir palīdzējusi un palīdz cilvēcei un atsevišķiem cilvēkiem izdzīvot, palīdz saglabāt tautas un nācijas, to kultūru un tradīcijas, tad tā savā dziļākajā būtībā nenoliedzami ir taisnīga. Mēs varam strīdēties vai apšaubīt vienīgi šā jēdziena un procesa nianses.

—   Vai jūs kādreiz esat piedalījies tiesas sēdē, kurā noziedzniekam tiek pasludināts nāves spriedums?

—   Nē, nav gadījies. Ar ko jums šāda tiesas sēde šķiet interesanta?

—  Ar to… Es gribētu redzēt tā cilvēka acis, kuram tiek paziņots, ka viņam vistuvākajā laikā ir jāmirst.

—    Ticiet, tur nav nekā interesanta. Es šādu cilvēku acis esmu redzējis. Turklāt jebkura noziedznieka sodīšana, arī slepkavas, vienmēr ir dziļi cilvēciska un sociāla traģēdija. Es pat gribētu apgalvot, ka gandrīz vai līdzvērtīga kā soda saņēmējam, tā šī soda devējiem.

Šo interviju, protams, Rīgas Balss toreiz nenodrukāja, un šaubos, vai to būtu publicējusi arī kāda cita avīze vai žurnāls. Nekādu žēlumu par to neizjutu, taču Dace pēc dažām dienām man piezvanīja uz darbu un, stipri satriekta, atvainojās.

—   Galvenais redaktors bija kategoriski pret, — Dace paziņoja.

—   Kāpēc? — es tomēr painteresējos.

—    Man ir pat bail teikt… Galvenais sacīja, ka par intervijā pieminētajām problēmām tā varot runāt un spriest vienīgi kaut kur satrunējušajos Rietumos, nevis pie mums. Jums šo jautājumu izpratnē absolūti trūkstot šķiriskās pieejas, un viņš pat brīnoties, kā jūs varot strādāt par tiesnesi.

—   Bet jūs, Dace? — es jautāju. — Vai arī jūs manis dēļ dabūjāt pa kaklu?

—   Un kā vēl! — Dace iesaucās. — Man ar pavēli tika izteikts rājiens un noņemta mēneša prēmija!

—Tad nu gan ir slikti, — es nedaudz liekuļoti pateicu. — Jūs manis dēļ esat pamatīgi cietusi.

—  Tā tas patiešām ir, — Dace apliecināja. — Jūsu dēļ esmu sabārta un kļuvusi nabaga.

—    Ko man tagad vajadzētu darīt?

—    Nezinu! — Dace iesmējās. — Acīmredzot jums nāksies mani kaut kur aizvest pusdienās.

—   Labprāt! — es tūlīt piekritu. — Pēdējās dienās par to vien domāju, kā atrast iemeslu, lai jūs varētu satikt!

—    Patiešām?

—    Pavisam nopietni.

—    Ko tas varētu nozīmēt?

—   Daudz ko, — es atbildēju. — Taču pirmais, kas nāk prātā… Jūs man esat iepatikusies.

—   No tās vienīgās reizes?

—   Tas bija pilnīgi pietiekami.

—    Vai arī tikai vienai reizei?

—   Ja es pareizi nojaušu… Jūs ar mani gribētu satikties vairākkārt?

—   Ja jau mēs tā sadūšojamies un sākam…

—    Vai jūs visām lietām pieejat tik nopietni?

—    Visām ne, — Dace atbildēja, — taču ir lietas… ar kurām es tā vienkārši spēlēties negribētu.

—   Acīmredzot jūs esat daudz savādāka, nekā to biju iedomājies.

—   Acīmredzot. Vai es atstāju tāda paviegla skuķa iespaidu?

—      Nekādā ziņā, — es noliedzu. — Man patika jūsu uzdotie jautājumi.

—   Paldies. Taču es biju domājusi ko citu.

—       Ja jūs bijāt domājusi vieglprātību… Tas būtu ļoti skaisti. Nekas sievieti tā nedaiļo un vīrieša acīs neceļ tik augstu kā viņas vieglprātība un tās radītais priekšstats par šīs sievietes vieglo pieejamību… Tas ir tas gardais āķis, uz kura agrāk vai vēlāk uzķeras visi vīrieši.

—   Vai es patiešām pēc tādas izskatījos?

—   Vēl vairāk! Jūs izskatījāties pēc ļoti garda kumosiņa.

—   Vai jūs vienmēr esat tik atklāts un mazliet rupjš?

—   Jūs to esat pareizi pamanījusi. Es rupjš esmu tikai mazliet…

—   Un vēl nekaunīgs.

—   Arī tikai mazliet.

—   Un…

—   Kas vēl?

—   Arī jūs man iepatikāties, — Dace negaidīti atzinās un apklusa.

Man to dzirdēt, protams, bija patīkami. Es uzreiz kļuvu manāmi

priecīgāks un zināmā mērā pat pacilāts. Lai gan pēc rakstura un dzīves uztveres nebūt nebiju sentimentāls un pārāk liels romantiķis, taču vienmēr izjutu spēcīgu saviļņojumu, kad kāda sieviete man atzinās mīlestībā vai mazliet atklātāk izrādīja savu labvēlību. Tas vienmēr bija patīkami un ļoti satraucoši, un ceru, ka to pašu izjuta arī visas tās sievietes, ar kurām gan pirms tam, gan pēc tam biju nonācis tuvākā saskarē.

Tā mēs ar Daci sākām satikties un to turpinājām darīt jau divus gadus. Es Dacē nebiju vīlies, un pirmajā satikšanās reizē radies priekšstats par viņu kā sievieti izrādījās pilnīgi pareizs. Dace patiešām bija nedaudz vieglprātīga, ātri iegūstama, viņai jau bija vērā ņemama seksuālā pieredze, viņa neko netēloja un nekad nemeloja. Mēs viens otrā mazliet pat iemīlējāmies. Taču arvien biežāk sāku domāt un apzināties, ka Dace tomēr ne tuvu nav tā sieviete, ar kuru būtu vērts savu dzīvi saistīt daudz nopietnāk un ilgāk. Man šķiet, mēs bijām ideāli mīļākie, taču kā vīrs un sieva… Diez vai. Es to nespēju jēdzīgi pamatot, bet par sievu tomēr vēlējos pavisam citu sievieti. Kādu — to vēl nezināju. Bet noteikti citu.

—   Tā es arī nesapratu, — klusi ierunājos, — kāpēc tev pēkšņi ir kļuvis bail no dzīves?

—    Es pati to nesaprotu, — Dace atbildēja, — bet arvien biežāk…

Es nezinu, kas ar mani notiek, bet arvien biežāk mani nez kāpēc pārņem spējš satraukums un bailes.

—   Tu pēdējā laikā esi pārāk bieži pasākusi dzert, — es teicu.

—   Tikai ar tevi, dārgais. Vai nav jauki?

—   Ne tikai ar mani, dārgā, — es atbildēju. — Tu gandrīz vai katru otro vakaru sēdi Skapī. Un tu tur nesēdi viena.

—   Nekad, Valter. Tur vienam vispār nav iespējams sēdēt.

—   Tieši tāpēc, — es teicu.

—   Tu kļūsti greizsirdīgs?

—  Nē. Man tikai tas ne sevišķi patīk. Kas tas bija par čali, ar kuru tu šovakar atvilkies uz krogu?

—   Vai tad esi jau paspējis aizmirst? Tas bija Roberts Vāns.

—    Es neko neaizmirstu. Es atceros, ka tu šo Robertu Vānu man stādīji priekšā kā nākamo latviešu literatūras ģēniju. Vēl uzzināju, ka viņa tēvs ir bijis liels valsts naudas izšķērdētājs un Augstākā tiesa viņam piespriedusi nāves sodu. Tas, protams, ir diezgan bēdīgi, bet, ja tu ar viņu nāci pie manis cerībā uz palīdzību… Tas ir velti. Es neko palīdzēt nevaru. Tagad viņu no nāves var izglābt vienīgi vai nu mūsu, vai PSRS Augstākās Padomes Prezidijs.

—    Un vairāk neviens?

—   Vairāk neviens. Diemžēl. Teorētiski vēl varētu notikt tā, ka pēkšņi atklājas kādi jauni nozīmīgi fakti un šai sakarā PSRS Ģenerālprokuratūra ierosina jaunu lietas izmeklēšanu. Tad atkal būtu jauna tiesa un, iespējams, arī cits spriedums. Taču tas patiešām ir vairāk teorētiski. Prakse liecina, ka neviens šāds tiesas spriedums nav vēl ne atcelts, ne pārskatīts. Taču noziedznieki dažreiz apžēloti tiek. Varbūt apžēlos arī Roberta tēvu. Tu viņu pazini?

—    Mazliet.

—   Tātad tu ar Robertu esi tikusies jau vairākkārt?

—    Nu, protams! Viņš ir jauns rakstnieks, es jauna žurnāliste… Kopīgas intereses, kopīgas saiešanas. Pagājušo vasaru mēs bijām kopā radošās jaunatnes atpūtas nometnē Mežotnes pilī.

—    Ļoti skaisti, — es noņurdēju un arī sev ielēju vēl vienu glāzīti. — Esi ar viņu jau arī gulējusi?

—   Nu kāpēc tu tā, Valter? — Dace pārmetoši jautāja, atlaidās guļus un uz gurniem mazliet nevērīgi uzvilka palaga stūri. Viss vēders un krūtis tomēr palika kailas. Es uz viņu vērīgi paskatījos, bet uzbudinājums neradās. Es biju apmierināts un vairs nevēlējos šo ķermeni iegūt vēlreiz. Es nebiju greizsirdīgs, taču man ļoti nepatiktu, ja vienlaicīgi šo nenoliedzami skaisto un proporcionāli pareizi veidoto sievietes ķermeni bez manis skūpstītu un iegūtu vēl arī kāds cits. Ar normālu prātu sapratu, ka tam gan nav nekādas lielās nozīmes. Šai brīdī mēs esam divi, neviens cits mūs netraucē un, ja gribam, varam mīlēties, ja negribam, varam dzert konjaku un pļāpāt par dzīvi. Kāda man daļa, ko šī jaunā sieviete dara ar savu ķermeni, kad iziet laukā no mana dzīvokļa? Un tomēr. Neskatoties uz to, ka es, Daci pazaudējis, slīcināties neietu, man ne sevišķi gribējās dalīties ar vēl kādu vīrieti. Pagaidām viņa bija mana. Kas notiks vēlāk, es nespēju paredzēt, taču naktis un vakari, kad mēs abi brīvi un bez jebkādiem kautrības kompleksiem varējām izģērbties puskaili vai kaili, kad varējām iedzert labu alkoholu, klausīties patīkamu mūziku un nodoties seksam, bija skaisti un atmiņā paliekoši. Tas viss daudz ko deva arī garam un prātam. Es sapratu, ka sieviete un viss, ko viņa var dot vīrietim, varbūt ir pats vērtīgākais, ko mēs vispār savā dzīvē varam iegūt.

—   Roberts Vāns ir tikai mans paziņa, — Dace turpināja. — Pat ne draugs. Tikai paziņa. Interesants, jauks puisis. Bet šodien viņš bija nelaimīgs, un tev nevajadzēja pret viņu tik slikti izturēties. Man viņa vienkārši kļuva žēl.

—   Vai es pret Robertu izturējos slikti?

—   Vai neatceries?

—    Es atceros, ka tu ar viņu ātri pašāvi garām manam galdiņam un, ja es tevi nebūtu pasaucis, ja es vispār tur nebūtu iegriezies, tu Skapī ar viņu būtu sēdējusi visu vakaru un tagad, uz galvošanu, atrastos nevis manā, bet viņa gultā.

—   Tu man netici?

—   Tev varbūt arī ticu, bet es labi pazīstu sievietes psiholoģiju un viņas seksuālo dabu, tāpēc zinu, ka sievieti visvieglāk var iegūt tieši tas, kuru viņa sāk žēlot.

—   Ļoti iespējams, — Dace piekrita, — bet es nekad, ne ar vienu neliktos gultā tikai tāpēc, ka pret viņu izjustu līdzjūtību.

Es pasmaidīju un ar labo roku vairākas reizes noglāstīju Daces krūtis. Tās nebija lielas, toties apaļas un cietas kā dzīvi āboli. Krūtis mani nez kāpēc uzbudināja daudz vairāk nekā viņas kailie gurni un vēdera lejasdaļa.

—   Ja es pareizi sapratu, tad tu ar mani šeit atrodies cita iemesla dēļ?

—   Protams, Valter. Es pie tevis atrodos mīlestības dēļ.

—   Tu to nopietni?

—   Vai tas tev šķiet nenopietni?

—   Nē, kāpēc gan?

—   Tad kāpēc tu brīnies?

—   Es nebrīnos mīlestības dēļ. Es jūtos nedaudz pārsteigts tevis dēļ.

—   Kāpēc? Tu netici, ka es varētu mīlēt? Un mīlēt tieši tevi?

—  Tas tā varētu būt, — es nopietns sacīju. — Patiešām, kāpēc gan ne? Mani tikai mulsina tas…

—   Kas, mīļais?

—   Nekas.

—   Nē, nē! Tu tomēr, lūdzu, pasaki!

—    Es neesmu pārliecināts, ka tavas jūtas pret mani varētu būt ilgstošas un noturīgas.

—    Un pareizi! — Dace iesaucās. — Pasaki, vai šai pasaulē maz ir kaut viens cilvēks, kurš par savām jūtām varētu būt simtprocentīgi pārliecināts desmit gadus uz priekšu! Un kaut vai gadu! Un kaut vai vienu nedēļu! Mēs neko nevaram paredzēt. Varbūt rit nograndēs pērkons, tramvaja logā es pēkšņi ieraudzīšu kādu garāmslīdošu seju, ejot pa ielu, varbūt nejauši mani aizķers kāda vīrieša roka, varbūt mūsu acu skatieni sastapsies kādā krogā vai Operas ložā… Viss kas var gadīties. Ne no laimes, ne nelaimes neviens vēl nav izglābies. Taču šodien mums ar tevi ir labi, vai ne? Es nemaz vēl arī negribu precēties. Man daudz vairāk patīk šādas brīvas attiecības, taču no tā jau mīlestības spēks nemainās. Tas paliek, mīļais. Es tevi mīlu un skaidri zinu, ka tikai tāpēc es te atrodos. Tikai tāpēc, Valter!

—   Tas bija ļoti skaisti, — es pateicu. — Paldies.

—   Tu man netici?

—   Nē.

—   Vai es tev vēl joprojām šķietu vieglprātīga?

—    Tam, Dace, nav nekādas nozīmes. Vai tu esi vieglprātīga vai neesi. Vai es tev ticu vai neticu. Es vispār mūsu attiecības nekad neesmu saistījis ne ar mīlestību, ne kādām citām jūtām.

—   Tikai ar seksu?

—   Jā, un tā nebūt nav pati sliktākā motivācija vīrieša un sievietes attiecību uzsākšanai un to turpināšanai.

—   Tātad mēs turpinām? — Dace nedaudz saspringa.

—   Turpinām, — es atbildēju, — taču, kā tu pati pirmīt teici, rīt var negaidīti atnākt pērkona negaiss, garāmbraucošā tramvaja logā es varu ieraudzīt citu seju vai tuvākajā kafejnīcā sastapties ar kādas sievietes skumjo acu skatienu.

—  Tu to labi pateici, — Dace sacīja un atkal piecēlās sēdus. — Vai mans acu skatiens tevi vairs neinteresē?

—    Interesē, — es apliecināju, — bet tā ir patiesība. Es šodien patiešām sastapos ar kādas sievietes skumjo acu skatienu.

—   Nu, un kas par to?

—   Nē, nekas, — es viegli paraustīju plecus. — Es tikai to nekādi nespēju aizmirst.

—   Pat tagad? — Dace, nedaudz izbrīnījusies, prasīja. — Kad es tev gultā sēdu blakus pilnīgi kaila un esmu gatava atdoties jebkurā mirklī, kad vien to gribēsi?

—  Tā iznāk, — es kā nožēlodams pateicu. — Zibens ir uzliesmojis, un tā gaismā visu laiku redzu viņu.

Dace nedaudz paliecās uz priekšu, klusēdama sev uz pleciem uzmeta balto adīto jaku, tad pielēja glāzi ar konjaku, to strauji izdzēra un aizsmēķēja cigareti.

—   Vai tas mūsu attiecībās var kaut ko mainīt? — viņa diezgan vēsā balsī painteresējās.

—    Nez vai, — es nedaudz apmulsu. Par to vēl nebiju paspējis nopietni domāt, taču tai mirkli jau pieļāvu, ka tas mūsu attiecības tomēr var mainīt pat ļoti kardināli.

—  Ja jau tu sāc šaubīties… — Dacei mazliet iedrebējās balss. — Tas ir slikti, Valter.

—   Neko sliktu vēl neredzu.

—   Ari tas ir slikti, — Dace sacīja un lēni nolieca galvu.

Es maigi apņēmu Daces plecus, saudzīgi viņu nolaidu guļus un, ar abu roku plaukstām aptvēris viņas krūtis, lēnām uzgūlos uz jaunās sievietes neslēptās gaidās viegli trīcošā auguma.

—   Nekas nav slikts, — es klusi teicu, sākdams kaislīgi skūpstīt un glāstīt viņas ķermeni. — Viss ir ļoti pareizi un labi! Un mēs paši vēl pagaidām esam vislabākie un pareizākie…

11. nodala

Pulkstenis rādīja desmit minūtes pāri pusnaktij.

Bija sākusies jauna diena. Tā bija sākusies tumsā, lietū un spēcīgās vēja brāzmās. Cilvēku lielākā daļa jau gulēja. Bet man pat pēc izdzertā alkohola un seksuālās izlādēšanās nez kāpēc miegs vēl joprojām nenāca.

Blakus Vienmērīgi elpoja aizmigusi Dace. Es ar labās rokas plaukstu viegli pieskāros viņas mugurai, bet Dace nepamodās. To arī negribēju. Man viņa pēkšņi bija kļuvusi vienaldzīga.

Smagas lietus lāses kā ložmetēju lodes nepārtraukti triecās loga rūtīs. Kļuva mazliet pat baisi.

Kāpēc tieši pusnakts skaitās spoku stunda?

Cilvēku dvēseles…

Vai tās patiešām nemirst un mēs visi dzīvojam mūžīgi?

To simtprocentīgi droši varētu pateikt vienīgi tas, kurš būtu atgriezies no mūžīgās nebūtības. Bet neviens neatgriežas un neviens neko nesaka. Rādās, ka cilvēkam tā arī nekad nebūs lemts uzzināt šo brīnumjauko vai baigo patiesību, kas nenoliedzami varētu būt pati interesantākā un cilvēkiem vissvarīgākā no visām citām patiesībām, kādas mēs zinām vai vismaz iedomājamies, ka zinām. Bet vai šī patiesība par mūsu mūžīgo vai ļoti īslaicīgo eksistenci spētu kaut ko cilvēku apziņā būtiski mainīt?

Stipri šaubos.

Ko mūsu dzīvē spēj mainīt nakts, ko diena, ko mīlestība, ko sieviete, ko vīrietis, ko slimība, ko naids, ko dzīvība un nāve?

Visu un neko.

Pēc visa spriežot, cilvēks šai pasaulē nemaz tā īsti neiederas. Cilvēks — tā ir vislielākā dievu un dabas kļūda. Tai pašā laikā arī viņu vislielākais meistardarbs un gudrības apliecinājums.

Dīvaina ir šī pasaule. Ļoti dīvaina. Tāpat kā šis mikroskopiski mazais kosmosa kuģītis Zeme, kas ar savu piecu miljardu lielo cilvēku apkalpi vientuļš klīst Visuma bezgalīgajā telpā.

Kāpēc tā notiek?

Kas vispār šo kuģi kādreiz uzbūvējis un tagad jau gandrīz vai piecus miljardus gadu liek tam milzīgā ātrumā kaut kur lidot?

Kāda šim fantastiskajam lidojumam ir jēga un mērķis, ja tik bieži cilvēks bez naida vai skaidrības nevar aiziet pat pie otra cilvēka? Ja tik reti, ja tik ārkārtīgi reti mums izdodas sastapt un kopā dzīvot tieši ar to cilvēku, kas mums būtu vispiemērotākais un vajadzīgākais?

Kas ir nauda? Kas ir gods, kas slava, kas bagātība, kas atzinība, kas meli, kas patiesība, kas taisnība, kas mīlestība, kas naids, kas atriebība, kas pienākums, kas vara?

Vai to visu var mainīt pret cilvēka dzīvību?

Ko nozīmē taisnīgs tiesas spriedums?

Vai cilvēki vispār ir tiesīgi kādu citu (būtībā savu brāli vai māsu) notiesāt uz nāvi vai kādā citā veidā to smagi sodīt?

Kas ir pareizi darīts, kas nepareizi, kas ir taisnīgi, kas netaisnīgi?

Cilvēks savā gudrībā vai apbrīnojamā stulbumā visu ir saputrojis un neko nav formulējis nepārprotami skaidri. Katrs cilvēks jebkuru no šiem jedzieniem interpretē pēc sava izpratnes līmeņa, pēc sava godīguma vai samaitātības pakāpes.

Kāds esmu es?

Vai ļoti samaitāts, ja citiem spriežu tiesu un nosaku soda mēru? Ja man patīk šad tad iedzert un gulēt ar sievietēm, no kurām es nevienu tā arī neesmu mīlējis?

Vai tas ir slikti? Labi?

Tas droši vien nav nekā. Tie ir tikai patīkami mirkļi, un viss. Mēs jau bez visa tā dzīvē esam spiesti darīt daudz ko tādu, kas mums ļoti nepatīk, tad kāpēc mums vēl būtu jāatsakās no seksa? Un kāpēc tas tik bieži būtu jālīmē klāt mīlestībai? Iedomātās morāles dēļ nemēģināsim apmānīt dabu! Mīlestībai ne vienmēr kā stimulējošs akcents ir vajadzīgs sekss, bet seksam jau nu vēl mazāk kā saistviela ir nepieciešama mīlestība! Abas lietas katra par sevi jau ir tik brīnisķīgas, ka jebkurš cilvēks var justies pietiekami laimīgs, ja viņam ir iespēja iegūt kaut vienu no tām.

Ko pagaidām esmu ieguvis, ko zaudējis?

Neko. Es pagaidām vēl neesmu zaudējis itin neko.

Bet arī ieguvis vēl neesmu neko.

īsts, patiess un vērtīgs mūsu dzīves ieguvums var būt tikai tas, ko ļoti baidāmies pazaudēt. Bet es nebaidos pazaudēt ne savu prestižo tiesneša darbu, ne arī sev blakus gulošo sievieti.

Un, ja tā tas patiešām ir, man jājautā pašam sev — kas tad ir tas, ko tu tik ļoti nevēlētos pazaudēt?

Man godīgi jāatzīstas, ka es to vēl joprojām nezinu. Taču pilnīgi pieļauju, ka tā varētu būt mīlestība. Tā varētu būt sieviete, pēc kuras es ilgojos. Un tad, kad šīs ilgas kādreiz piepildīsies, kad iemīlēšos un radīšu bērnus, tad tas acīmredzot arī būs tieši tas, ko es nekad negribētu pazaudēt. Tad tas droši vien būtu pats svarīgākais manā dzīvē — saglabāt cilvēkus, kurus mīlu.

Viss pārējais ir iegūstams viegli.

Lietus turpina līt.

Dace mierīgi elpo. Tātad viņa šai brīdī nesapņo.

Bet es sapņoju. Atvērtām acīm.

Prērijā auļo savvaļas zirgi.

Kaut kur avarē lidmašīna un krīt kāda tāla zvaigzne. Tik tāla, ka mēs redzam tikai tās gaismu. Pati zvaigzne jau sen ir izdzisusi.

Tas ir tāpat kā ar tuva cilvēka nāvi. Viņš jau sen ir nomiris, bet tu vēl joprojām turpini viņu mīlēt, tā debesu dieviem pierādīdams, ka mīlestība tomēr ir vislielākais šīs pasaules spēks. Visnesaprotamākais. Varbūt tāpēc, ka ir visdabiskākais.

Uz galda joprojām deg sarkana svece.

Pa Vidzemes šoseju milzīgā ātrumā joņo automašīna Volga. Divus kilometrus aiz nesen uzceltā supermodernā restorāna Sēnīte automašīnas vadītājs, braukdams no Tallinas, uz īsu bridi iesnaužas, zaudē vadības kontroli, un automašīna, sākusi līkumot, pēc dažiem mirkļiem noskrien no ceļa, pārlec pāri grāvim, apmet vairākus kūleņus un, atsitusies pret tuvāko koku, tā ari paliek guļot ar riteņiem gaisā. Avarējušo automašīnu un tur vēl pie dzīvības esošo vadītāju Osvaldu Zīru kāds garāmbraucošs šoferis atrod tikai pēc divām stundām.

Man šodien atkal būs jāvada tiesas sēde.

Ko pašlaik dara Māra Zīra? Vai viņa kādreiz iedomājas par mani? Un, ja iedomājas, tad ko? Kādu iespaidu esmu uz viņu atstājis? Viņa patiešām bija skaista. Gudra. Protams. Vai ārsts vispār var būt dumjš? Droši vien. Kāpēc gan ne? Tiesnesis ari var būt dumjš. Sievietes ķirurģes ir ļoti reta parādība. Šī skaudrā profesija absolūti nesaderas ar Māras ārējo izskatu un acīmredzot ari ar viņas būtību. Viņa atgādina Holivudas kino zvaigzni vai balerīnu — tik smalka un eleganta izskatījās. Kaut kas apburošs slēpās Māras smaidā un lūpu kaktiņos. Acīs. Matos. Kaklā. Krūtīs. Rokās. Gurnos. Kājās. Apģērbā un rotas lietās. Viņa izskatījās kā nepārspējami valdzinošās amerikāņu kino aktrises Odrijas Hepbernas dvīņumāsa. Mana skaistā lēdija. Patiešām. Nesaprotu, kāpēc Māras bijušais vīrs Osvalds Zīrs viņu samainīja pret kaut kādu tur Centrālā universālveikala audumu nodaļas pārdevēju? Tātad viņš tai sievietē ir atradis kaut ko tādu, ko nespēja atrast Mārā. Cita iemesla nav. Var pieņemt, ka Mārai ir slikts raksturs. To es nemanīju. Izskatījās klusa, maiga, mierīga un pieklājīga. Varbūt Osvaldam nav patikusi Māras profesija? Tas ir iespējams. Viņš ir inženieris. Strādā VEF telefonu ražošanas cehā. Ceha priekšnieka vietnieks. Viņam iznāk darīšanas tikai ar dzelžiem, vadiem un plastmasām. Māra strādā ar dzīviem cilvēkiem. Ar viņu asinsvadiem, nerviem un miesu. Taču profesijām diez vai bijusi kāda nozīme. Kaut kas vienkārši nepasēja, kaut kas viņiem abiem kopā nesaderēja. Esmu dzirdējis, ka visi ārsti, diendienā ar saviem dzelzs instrumentiem kašājoties pa cilvēku iekšām, sastopoties ar viņu sāpēm, ciešanām un bezcerību, katru dienu redzot tik daudz nelaimīgu cilvēku acis un nāvi, stiprā mērā kļūstot par ciniķiem. Nezinu. Varbūt tā arī ir. Māra gan atstāja ļoti intelektuālas un satriecoši valdzinošas būtnes iespaidu. Bet iespējams, ka tas bija tikai māns. Kā parasti māns ir krītošas zvaigznes gaisma, dvēseles nemirstība un ticība mīlestībai.

12. nodala

Pasažieru vilciens Rīga—Ļeņingrada, lielā ātrumā šķērsojis Latvijas un Igaunijas teritoriju, pulksten pustrijos naktī tuvojās Pleskavai.

Vilciena garā sastāva beigās bija piekabināts tā saucamais Stolipina vagons. Ar tādiem gan agrāk, gan tagad tika pārvadāti (etapēti) notiesāti noziedznieki no vienas soda izciešanas vietas uz otru. Kupejas pārvērstas nelielās kamerās. Visus logus sedza dzelzs restes, un iekšpusē atradās sardze.

Vagonā kā arestanti atradās seši slepkavas un viens liela apjoma valsts naudas izšķērdētājs. Četriem no viņiem pēc tiesas sprieduma bija paredzēta nāves soda izpildīšana slavenākajā un vecākajā Ļeņingradas cietumā Kresti, bet pārējiem piecpadsmit gadus ilga soda izciešana dažādās PSRS stingra režīma darba nometnēs.

Trešajā kamerā katrs uz sava kailā sola gulēja notiesātie Haralds Brīvmanis un Mārtiņš Vāns. Nevienam gultas veļa netika izsniegta. Arestanti, spilvenu vietā zem galvas palikuši savus mantas maišeļus, neapsegušies, trauslā miegā vai vispār bez tā sakņupuši gulēja uz apakšējiem soliem.

Vilciens, tuvojoties Pleskavai, strauji samazināja ātrumu.

Pirmajā kamerā — kupejā atradās divdesmit sešus gadus vecais Karens Vardanjans. Pēc tautības armēnis. Padomju armijas virsnieks. Oktobra svētkos dzērumā sastrīdējies par nacionālajiem jautājumiem ar vairākiem krievu virsniekiem, viņš dažus no tiem nošāva, bet trīs smagi ievainoja. Tagad nāves sods Krēslos. Karens Vardanjans negulēja. Viņš sēdēja pie biezi aizsegtā loga, nepārtraukti smēķēja un pa mazu šķirbiņu starp loga rāmi un nedaudz atlupušo krāsu domīgs raudzījās melnajā nakts tumsā un ar sāpīgām skumjām atcerējās savas dzimtenes kalnus, senos klosterus un māti.

Otrajā kamerā ciešā miegā gulēja četrdesmit deviņus gadus vecais, jau četrreiz sodītais Sergejs Muratovs. Viņš bija kādas bruņotas bandas vadonis, ilgstoši nodarbojies ar zagšanu un laupīšanu. Pirms diviem gadiem ar vairākiem nozieguma līdzdalībniekiem ielauzies kādā Rīgas centra dzīvoklī, nogalinājis gandrīz vai visu tur dzīvojošo ģimeni. Laupījums — divi tūkstoši rubļu un trīs zelta gredzeni. Viens no tiem skaitījies sevišķi vērtīgs — ļoti sens, ar lielu briljantu un pasaulslavenā juveliera Faberžē firmas zīmi.

Ceturtajā kamerā arī atradās divi notiesātie — baltkrievs Oļegs Petrovičs un lietuvietis Stasis Butkauskas. Oļegs dzērumā un nevaldāma naida lēkmē kādās Dobeles rajona lauku mājās ar cirvi bija nogalinājis sievasmāti, divus savus mazgadīgos bērnus un par pirmās grupas invalīdi padarījis sievu. Oļegs Petrovičs notikušo ārkārtīgi pārdzīvoja, nožēloja un gandrīz visu laiku raudāja.

Stasis Butkauskas bija hronisks alkoholiķis. Valsts darbu nestrādāja. Pēdējos dzīves gadus pavadīja, Daugavpils rajonā klīzdams no vienas mājas uz otru, vientuļām vecenītēm par kādu pudeli un pusdienām palīdzēdams vai nu uzrakt piemājas sakņu dārzu, iztīrīt aku, vai saskaldīt malku. Varbūt neapmierināts ar pieticīgo atalgojumu, viņš pēdējā gada laikā bija izdarījis četras nežēlīgas slepkavības, vientuļās māju saimnieces nožņaugdams ar vienmēr līdzi nēsātu tievu telefona kabeļa galu un pēc tam vēl viņām visām, jau mirušām, izdurdams acis. Stasis Butkauskas savās iepriekšējās soda izciešanas vietās bija saklausījies visādus šausmu stāstus un nešaubīgi ticēja, ka noslepkavoto cilvēku acīs kā uz fotofilmas negatīva vienmēr paliekot viņu slepkavas attēls. Pēc tam jebkuram ekstrasensam vai pat vērīgākam izmeklētājam nesagādājot nekādas grūtības atrast vainīgo… Bet šī nežēlība tomēr nelīdzēja. Izmeklētāji tāpat viņu dabūja ciet, un tagad māņticīgais Butkauskas aizmidzis devās pretim savai nāvei.

Trešās kameras iemītnieki Haralds Brīvmanis un Mārtiņš Vāns, sākumā iesnaudušies, tagad uztrūkās augšā un domīgi ieklausījās vienmērīgajā vagona riteņu dunoņā.

Bijušais Centrālā universālveikala direktors Mārtiņš Vāns vairs nevēlējās gulēt. Dzīvot bija atlicis tik maz, ka šķita nepiedodami vēl atlikušās dzīves stundas vai naktis pavadīt aizmigušam. Potams, dažādām pārdomām, atmiņām vai izdarītā nožēlošanai tagad jau ari vairs nebija nekādas īpašas nozīmes, taču tomēr vismaz varēji sajust, ka esi vēl dzīvs, pagaidām vēl elpo, jūti vientulību, sāpes un bailes, un tas viss ir tik dabiski un saprotami, un atmiņa no pagātnes miglas asi izrauj tavas skaistākās dienas, un tu atceries laiku, kad biji vesels un laimīgs, kad nekas vēl tavu dzīvi neapdraudēja, kad bija skaidri nosprausti un pavisam reāli sasniedzami dzīves mērķi, kad pēc Maskavas Tirdzniecības institūta beigšanas tevi tūlīt nozīmēja par neliela veikala direktoru, tu prati labi saimniekot un organizēt darbu, tavs veikals vienmēr izpildīja plānu, tad vajadzēja iestāties partijā, un tūlīt dabūji daudz labāku un lielāku tirdzniecības objektu, tu aktīvi uzstājies gan partijas, gan arodbiedrību sapulcēs, tevi tūlīt ievēroja, ievēlēja par deputātu gan vietējā, gan republikas Augstākajā Padomē, dabūji labu trisistabu dzīvokli, biji apprecējies, auga divi bērni — dēls Roberts un meita Lija —, un viss šķita labākajā kārtībā un arī bija labākajā kārtībā, taču kāpēc tu neturpini atrasties starp saviem ģimenes locekļiem, neguli savā lielajā laulības gultā, neatrodies savā lieliski iekārtotajā darba kabinetā, kāpēc nesēdi prezidijos vai neatpūties nomenklatūras darbiniekiem paredzētajās Jūrmalas vai Soču sanatorijās, bet kraties smirdošā cietumnieku lopu vāģī, kas tevi ar katru nobrauktu metru un kilometru ved arvien tuvāk vardarbīgai nāvei…?

Tas viss, protams, ir ļoti bēdīgi, Mārtiņš grūtsirdīgi konstatēja. Es pat teiktu — tas ir šausmīgi traģiski. Bet tā nu tas ir. Diemžēl. Es nespēju noturēties. Jebkurš cilvēks iemīloties kļūst vai nu ļoti stiprs, vai ļoti vājš. Un mīlestība jebkura cilvēka dzīvē ir vai nu liela laime, vai liela nelaime. Citas varbūtības nav. Bet, ja ir, tad tā jau vairs nav mīlestība. Sauciet to, kā gribat, bet tikai mīlestība cilvēku spēj pacelt vēl nebijušos gara augstumos vai arī zemu ietriekt dzīves mēslos. Mani mīlestība iznīcināja. Es nekādā ziņā nedrīkstēju tai pakļauties. Manai gribai vajadzēja būt daudz spēcīgākai par tām jūtām un kaislību, ko manī izraisīja mīlestība. Bet es izrādījos vājš. Es nespēju pretoties. Nesaprotu, kāpēc, taču par lielu pārsteigumu man bija ļoti patīkami šai mīlestības varai padoties. Bet tie ir meli. Es vēl joprojām mēģinu apmānīt pats sevi. No mīlestības tur nebija ne smakas. Mani visu negaidīti pārņēma un piepildīja nevaldāma, brīžiem pat vājprātam līdzīga seksuāla kaislība. Tas man pašam bija liels pārsteigums. Nekad nebiju iedomājies, ka cilvēkā var uzkrāties tik milzīga, atomsprādzienam līdzīga enerģija, nekad nebiju iedomājies, ka cilvēka asinsvados, nervu šūnās un viņa psihē var atrasties tik neticami liels spēks, kas kā lavīna vai akmeņu nogruvums kalnos spēj vienā mirklī aizslaucīt visu, ko mēs ikdienā saucam par morāli, līdzšinējo dzīves pieredzi un pienākumu. Viss aizmirstas. Nekam vairs nav vērtības, vienīgi sievietes ķermenim un tam, ko viņa tev atļauj ar šo ķermeni darīt. Tas ir tas pats, kas narkomānam opija dūmi, šprice ar heroīnu vai kokaīna šņauciens degunā. Tā ir laime un aizmiršanās. Tā ir pacelšanās gluži citā, daudz augstākā un tāpēc arī nesalīdzināmi vērtīgākā dzīves realitātē. Tu nokļūsti sapnī un esi ar mieru baudā nomirt. Kāpēc cilvēkam ir jāmirst no pārslodzes darbā vai, kas sliktāk, kaujas laukā? Kāpēc man vispār šai dzīvē ir jāmokās? Kāpēc jāstrādā un nepārtraukti jāpilda kaut kādi pienākumi pret valsti un ģimeni?

Kāpēc?!

Mēs visi esam nolemti nāvei. Jau piedzimstot. Pats dzīvības radīšanas mirklis ir arī tās iznīcināšanas sākums. Mēs radām bērnus, rūpējamies, uztraucamies un, kad viņi saslimst, no bailēm gandrīz vai sajūkam prātā, lai gan skaidri zinām — mūsu bērnam agrāk vai vēlāk tik un tā būs jāmirst. Paldies Dievam, ja tas notiek, pirms mēs aizejam paši! Un tomēr. Šai pasaulē viss dzīvais reiz mirst. Tas ir tikai laika jautājums. Dzīvo šūnu eksistences mirklis var būt te garāks, te īsāks, taču, vienalga, tas ir tikai mirklis. Un kāda atsevišķa cilvēka dzīves simt divdesmit gadu vai pat Amerikas sekvojas koka divtūkstoš gadu ilgais mūžs arī ir tikai labi ja miljardu miljardā daļiņa no mūžības sekundes.

Tad pasakiet, mīļie cilvēki un mani tiesneši, kāpēc man šis prātam neaptverami īsais laika posms, mans dzīvības mirklis un mana dzīve, kas turklāt ir radīta pret manu gribu un vēlēšanos, būtu jādzīvo tā, kā to grib citi, bet ne es pats? Kāpēc tā, kā to vēlas mana sieva, bērni, kolēģi un valsts? Es gribēju būt brīvs. Es gribēju būt laimīgs. Un tāds arī biju. Jā, tas tāpat bija tikai īss mirklis, daudz īsāks par dzīvi, bet toties pilnībā piederēja vienīgi man.

Mana sieva Astrīda bija auksta kā zivs. Es viņā ātri vīlos. Pēdējos gadus viņa strādāja Rīgas tirdzniecības pārvaldē par nodaļas vadītāju, bija spilgts tā saucamās lietišķās sievietes tips, ļoti praktiska un pragmatiska, attiecībās ar saviem padotajiem stingri ievēroja subordinā- ciju un visiem šķita auksti nepieejama. Tā arī bija. Gadu gaitā Astrīda man kļuva arvien svešāka un tālāka, arī mūsu seksuālajās attiecībās viņa vairs neizrādīja ne mazāko aktivitāti, un tāpēc man arī pašam vairs negribējās viņai pat pieskarties. Bet pieskarties sievietes ķermenim es tomēr vēlējos. Pat ļoti. Un ne tikai to. Naktīs mani miegā mocīja visfantastiskākie seksuālie murgi, un pat dienās, ieraugot vai sarunājoties ar kādu skaistu vai pievilcīgu sievieti, mana iztēle acu priekšā tūlīt uzbūra vistrakākās un izsmalcinātākās mīlēšanās ainas, un es sapratu — manas personas vīrišķīgā būtība ar katru dienu stiprāk alkst spēcīgas seksuālas izlādēšanās un tās daudzveidības, ko es nekādi nespēju realizēt savā lielajā laulības gultā ar sievu. Pat agrāk, kad mūsu attiecības bija vēl pietiekami labas, tikai ieminoties, piemēram, par orālo seksu vai vismaz dažām no trīssimt zināmām mīlēšanās pozām un paņēmieniem, Astrīda gandrīz vai krita ģībonī un neko vairāk kā tradicionālo seja pret seju gultā neatļāva. Man tas beidzot apnika. Es jutu, ka tādā veidā kļūstu vienkārši par tādu kā seksa automātu, laulības intīmās dzīves robotu, ieprogrammētu tikai un vienīgi uz jau iepriekš zināmām darbībām. Tas man ne tikai apnika, bet sāka izraisīt dziļu nepatiku. Mans organisms un psihe prasīja pavisam ko citu. Un es sāku mīlēt, beidzot atradis to sievieti, kas mani pilnībā apmierināja. Beidzot es dzīvoju un savu seksuālo dzīvi veidoju tieši tādu, kāda man patika, kādu es gribēju un kur īstais un vienīgais valdnieks biju es pats. Paldies tev, Iveta! Es saprotu, ka arī tu mani ļoti bezkaunīgi izmantoji, tu sevi pārdevi, un es tevi pirku, taču tas mums bija abpusēji izdevīgs darījums. Neviens no mums nejutās zaudētājs. Tu piepildīji savu stipri pārspīlēto vēlmi dārgi ģērbties un greznoties ar zelta un briljanta rotas lietām, es savukārt piepildīju tāpat varbūt diezgan stipri pārspīlēto vēlēšanos seksā izmēģināt visu, ko vien cilvēces tūkstošgadu pieredze šai jomā bija spējusi izdomāt un apgūt.

Tagad, protams, es būtu ar mieru strīdēties, vai tam visam bija kāda liela jēga, vai pret šīm asajām izjūtām un patīkamajiem pārdzīvojumiem bija vērts mainīt mierīgu, nosvērtu, ārēji saskanīgu ģimenes dzīvi, bet… Te nu ir tas fundamentālais mūsu eksistences pamatjautājums — kāda tad galu galā ir mūsu dzīves jēga? Vai tā ir ietverta un izpaužas vienīgi jau pēc visiem zināmas un ļoti standartizētas shēmas uzbūvētajā pareizas ģimenes formulā, vai arī eksistences jēgu mēs varētu mēģināt atrast savās spējās dzīves laikā brīvi piepildīt visu, ko vēlamies? Kāpēc primāram ir jābūt kādam sabiedrības vai pat tikai atsevišķu cilvēku izdomātajam pienākumam pret savu ģimeni, darbu un valsti, bet nevis manam personiskajam es un tā vēlmēm? Kāpēc ne mana brīvība un ne mana izvēle? Kāpēc man visu dzīvi ir jāpakļaujas citu gribai?

Vai tiešām dzīves jēgu vajadzētu saskatīt vienīgi rimtā paklausībā likumiem un morāles normām ? Bet kāpēc gan mani personīgie uzskati un mana personīgā morāle nevarētu būt dominējošā attiecībā pret pārējo uzskatiem un sabiedrības noteiktajām uzvedības normām?

Kas katra cilvēka dzīvē ir svarīgāks — viņš pats vai citi? Viņš pats vai sabiedrība? Šo likumu, morāles un uzvedības normu stingra ievērošana vai arī katra cilvēka personības brīva izpausme? Neviens nenoliegs, ka tā ir dabiska vēlēšanās, taču tieši šeit ari saduras un vistiešākā veidā izpaužas mūsu dzīves lielākā eksistenciālā traģēdija — sabiedrība kopumā, tās pamatmorāles baušļi, likumi, pareizi vai nepareizi interpretētie jēdzieni un priekšstati par labo un ļauno vistiešākā veidā liedz jebkurai personībai izpausties tādā mērā, kādā tā pati vēlas un kā to nereti grib mūsu prāta un zemapziņas spēki.

Vilciens apstājās. Mārtiņš Vāns pa šauro loga spraugu diezgan skaidri redzēja milzīgo Pleskavas stacijas ēku, spoži apgaismoto peronu un nelielu bruņotu karavīru pulciņu, kuri saitēs turēja skaļi rejošus vilku sugas suņus.

—    Iespējams, ka no mūsu vagona kādu metīs laukā, — Haralds Brīvmanis sacīja, — vai arī dažus pieliks klāt.

Mārtiņš neko neatbildēja. Tas, kas šeit varēja notikt, uz viņu neattiecās, un viņš turpināja skatīties, kā konvoja karavīri, aplencot vagonu, ātri izkārtojās garā ķēdē un gaidīja atveramies durvis.

Nebūtu slikti nākamajā dzīvē kļūt par suni, Mārtiņš nodomāja. Kas tādam vainas? Saimnieks baro un glāsta, un viss, ko no tevis prasa, ir uzticība. Šķiet, suņiem tas nekādas problēmas nesagādā. Toties cilvēkiem… Ak, augstais Dievs debesīs! Cik mēs esam nožēlojami salīdzinājumā ar dzīvnieku pasauli! Jā, arī viņi pazīst naidu, taču dzīvnieki nekad viens otru nenodod. Neienīst. Pie viņiem viss ir daudz vienkāršāk un godīgāk. Varbūt, izņemot vilkus, dzīvnieki nepazīst arī atriebību. Viņu pasaulē neeksistē soda kodekss. Neviena zivs zivij, neviens suns sunim, kaķis kaķim, zirgs zirgam, briedis briedim vai zilonis zilonim nekad nepiespriež nāves sodu. To dara vienīgi cilvēks, uzdrošinādamies piespriest nāves sodu gan zivij, sunim, kaķim, zirgam, briedim, zilonim, gan ari pašam cilvēkam. Un dažreiz arī pats sev.

Mārtiņš dzirdēja, kā dobji noklaudz vagona ārējās durvis, kā skaļi sarunājas un lamājas konvojnieki, kā pa eju starp kamerām un vagona sienu, zābakiem smagi klaudzot un suņiem nikni rejot, turp un atpakaļ ātri iet etapējamo arestantu apsardze.

Kāds slēdza vaļā viņu kupejas durvis.

Tātad mums liks klāt vēl kādu uz Krestiem vedamu cilvēku, Mārtiņš nodomāja. Vēl vienu nāves kandidātu…

Durvis atvērās, un tajās parādījās konvoja priekšnieks, bet viņam aiz muguras stāvēja vēl divi karavīri. Suņi bija apklusuši, un tagad tie satraukti, mēles izkāruši un ātri elpodami, ziņkārīgi skatījās apkārt.

—    Notiesātais numur deviņi simti trīsdesmit septiņi — Mārtiņš Davisovičs Vāns! — vecākais leitnants, rokā turot kādu papīra lapeli, nokliedza.

—   Es! — Mārtiņš tūlīt atsaucās un nostājās miera stājā.

—   Savāc mantas un marš uz izeju!

—    Ko tas nozīmē?

—    Nekādus jautājumus! — leitnants brīdinoši turpināja krieviski kliegt. — Ātri! Savāc šmotkas un nāc laukā!

Mārtiņš noliecās un, neko nesaprazdams, nesteidzoties sāka kravāt savu trūcīgo mantu maišeli.

—   Vai tu kaut ko saproti? — viņš klusi jautāja Haraldam.

—   Te var būt vairāki varianti, — Haralds tikpat klusi atbildēja. — Vai nu tev nāves sodu izpildīs šeit, Pleskavā, kas tomēr ir maz ticams, vai ari… Nav izslēgta varbūtība, par kuru es jau runāju Centrālcietumā, ka tevi ar nākamo etapu aizved uz Kazahijas vai Urālu urāna rūdas raktuvēm. Nāve tāpat, vienīgi šai variantā tā tev var ilgt kādu pusgadu vai pat veselu gadu. Turklāt daudz mokošāka un sliktāka nekā Krestos.

Mārtiņš paraustīja plecus un nodomāja, kas to lai zina? Vai tad, piemēram, absolūti bezcerīgais vēža slimnieks necīnās un nav laimīgs par katru nāvei atkarotu dienu? It kā stulbi, bet tomēr. Vai maz ir dzirdēts, ka, esot pat savas attīstības pēdējā stadijā, ļaundabīgais audzējs pats no sevis vai mums vēl nezināmu spēku iespaidā pārstāj attīstīties un cilvēks, visiem par lielu pārsteigumu, kļūst pilnīgi vesels. Tā ka neparedzēti vinnēts pusgads vai pat vesels gads var nozīmēt ļoti daudz. Neviens nevar paredzēt, kas šai gadā var notikt — gan revolūcija, vispasaules ūdensplūdi, atomkarš, jauna valdība, jauni likumi, gan negaidīta apžēlošana un soda veida maiņa…

—   Notiesātais Mārtiņ Davisovič Vāns! — leitnants atkal krieviski iekliedzās. — Uz izeju!

Haralds Mārtiņam pasniedza roku, un viņš to cieši saspieda.

—   Turies, veco zēn! — Mārtiņš teica. — Lai apsardze apdzertos, lai izceltos ugunsgrēks, lai vilciens noskrietu no sliedēm…

Haralds pasmaidīja.

—    Vilciens no sliedēm nenoskries, un es nekad neizglābšos. Taču par novēlējumu paldies! Turies arī tu! Ja mana prognoze piepildīsies, tev būs ko turēt tūkstoškārt vairāk nekā man!

Mārtiņš paņēma savu mantu maišeli un izgāja gaitenī. Tūlīt ierējās suņi, viņi nikni raustīja pavadas, un tā vien šķita, ka tūlīt nabaga arestantam metīsies virsū un viņu saplosīs.

Visdrausmīgākais, kas dzīves laikā var notikt ar cilvēku, Mārtiņš rūgti nodomāja, neapšaubāmi, ir nokļūšana tādā fiziskā un garīgā stāvoklī, kad esi absolūti beztiesisks, bezspēcīgs un pilnīgi atkarīgs no citu, tev galīgi svešu, cilvēku varas. Šī viņu vara ir drausmīga un absolūta — gan tad, kad nakts vidū tev uz ielas kāds laupītājs pie rīkles pieliek nazi, gan tad, kad tu esi arestēts un tiesas zālē tev tiesnesis pasludina nāves spriedumu, gan tad, kad esi nokļuvis bruņotu cilvēku gūstā un bez viņu atļaujas nedrīksti ne pakustēties, ne pateikt kādu vārdu. Tavs liktenis, veselība un dzīvība tagad pilnībā ir atkarīga tikai no viņu žēlastības. Taču tie, kuri nakts vidū spēj otram cilvēkam pie rīkles pielikt nazi, bez mazākā iemesla sasist un sakropļot, sava tukšā prieka pēc vai arī pildot valsts uzlikto pienākumu, nogalināt notiesātu noziedznieku, parasti nekādu žēlastību nepazīst.

To arī atcerēsimies.

Mārtiņu gar perona malu aizveda līdz tā galam, kur stāvēja pelēkas krāsas slēgta tipa kravas automašīna ar tautā tik labi pazīstamo nosaukumu Melnā Berta.

Neko nepaskaidrojot, Mārtiņš tika aizvests uz Pleskavas cietumu, kur viņu vieninieka kamerā noturēja divas nedēļas. Pēc tam viņu atkal kādā naktī aizveda uz Pleskavas staciju, iesēdināja jau pazīstamajā Stolipina arestantu vagonā, kas kā baismīgs zaļa akmens kaps nekustīgs stāvēja, piekabināts vilciena maršruta Pleskava—Maskava garā sastāva beigās.

Joprojām Mārtiņam Vānam neko nesakot, varas iestādes viņu no Maskavas tūlīt pārveda uz Sibīrijas lielpilsētu Irkutsku. Kad bija mēnesi pavadījis nāvinieku kamerā vienā no šīs pilsētas cietumiem, kādu dienu Mārtiņš pastiprināta konvoja pavadībā tika aizvests pie cietuma priekšnieka. Viņš izrādījās maza auguma apaļīgs vīrs iekšlietu karaspēka pulkveža dienesta pakāpē un saucās Viktors Nikolajevičs Deņisenko. Acīmredzot pēc tautības ukrainis. Runāja klusi un pieklājīgi. Konvojs izgāja un palika ārpusē aiz biezajām cietuma priekšnieka kabineta durvīm. Telpa bija iekārtota klasiskā padomju vidējā ranga valsts ierēdņu stilā — tē veida rakstāmgalds ar garām krēslu rindām gar malām, pie sienām Ļeņina, Brežņeva un Dzeržinska portreti, istabas kaktā divi — acīmredzot ceļojošie — sarkanie karogi, sūri grūti izcīnīti sociālistiskajā sacensībā starp Sibīrijas novada cietumiem, un Mārtiņš nodomāja, ka šis cietums droši vien skaitās vai nu ļoti labs, vai ari ļoti slikts. Taču, tā kā neviens cietums pasaulē vismaz to iemītnieku vērtējumā principā nevar būt labs, tad iznāk, ka šis cietums starp vissliktākajiem ir tikai slikts. Un paldies kaut vai par to!

Kabinetā bez cietuma priekšnieka atradās vēl divi civilās drēbēs ģērbušies vīrieši. Viens no viņiem bija jau vīrs krietnos gados ar pilnīgi kailu galvas virsmu, bet otrs —jauns inteliģenta izskata jauneklis, kurš maz atgādināja cietuma administrācijas pārstāvi. Viņš, kā ari plikgalvainais, vairāk izskatījās pēc zinātniekiem vai māksliniekiem. Kad Mārtiņš nostājās netālu no durvīm, abi vīrieši savos krēslos nedaudz pagriezās un ar neslēptu interesi skatījās uz nožēlojamo arestantu.

—     Notiesātais Mārtiņ Davisovič Vān! — cietuma priekšnieks uzrunāja jauno savas iestādes iemītnieku un mazliet nevērīgi uzmeta acis priekšā stāvošajai dokumentu kaudzītei. — Jūs ar tiesas spriedumu par divu miljonu rubļu valsts naudas piesavināšanos esat notiesāts ar

izņēmuma soda mēru — nošaušanu.

»

Mārtiņš piekrītoši pamāja.

—    Jūs pēc tam vairākkārt esat rakstījis apžēlošanas lūgumus gan savas republikas Augstākās Padomes Prezidijam, gan PSRS Augstākās Padomes Prezidijam un personīgi ģenerālsekretāram biedram Brež- ņevam.

Mārtiņš Vāns vēlreiz piekrītoši pamāja un tūlīt saprata, ka nu beidzot ir pienācis tas melnais dzīves brīdis, kad viņam paziņos, ka minētais tiesas spriedums tuvāko stundu laikā tiks arī izpildīts. Mārtiņš ar grūtībām norija siekalas un atkal sajuta sāpīgas skumjas, kas pēdējā mēneša laikā it kā pašas no sevis bija jau manāmi pieklusušas.

—     Kā jūs jūtaties? — cietuma priekšnieks Deņisenko negaidīti painteresējās.

Mārtiņš tikko manāmi pasmaidīja.

—   Paldies. Es jūtos vairāk nekā draņķīgi.

—     Protams, — Deņisenko ari nedaudz pasmaidīja. — Tā tam ir jābūt. Jūs taču izciešat sodu.

—   Sods ir netaisnīgi bargs, — Mārtiņš asi pateica. — Kas gan ir nauda, salīdzinot ar cilvēka dzīvību?

—   Jums taisnība, — pēkšņi ierunājās plikgalvainais vīrietis. — Cilvēka dzīvība ir nesalīdzināmi vērtīgāka par kaut kādiem tur krāsainiem papīra gabaliem. Taču arī tiem, nenoliedzami, ir sava cena, jo citādi jūs taču nekādā ziņā nebūtu tik ļoti riskējis ne ar pavisam reālo iespēju zaudēt brīvību, ne arī savu dzīvību. Kas jūs pamudināja uz šādu rīcību? Nevaldāma mantkāre? Tieksme pēc iespējami lielāka dzīves komforta? Varbūt azarta spēles?

—    Nē, — Mārtiņš skumji pakratīja galvu. — Mani pazudināja kaislība.

—   Sieviete?

—   Jā.

—    Vai viņa jums spēja dot visu, ko vēlējāties?

—    Pilnīgi.

—    Ko jūs pašlaik pats domājat? Vai tas bija jūsu dzīvības vērts?

—    Grūti pateikt, — Mārtiņš paraustīja plecus. — Katrā ziņā, ja cilvēkam jāizvēlas, vai dzimtenes labā nolikt savu galvu kaujas laukā vai arī kādu laiku būt absolūti laimīgam mīlestībā, tad es, protams, ne mirkli nešaubīdamies, izvēlos pēdējo variantu. Ceru, ka jūs darītu tieši tāpat.

—    Bet jums šāda izvēle nepastāvēja, — vecais vīrs turpināja. — Jūsu priekšā bija daudz vienkāršāk atrisināma problēma — dzīvot godīgi vai apzagt valsti. Jūs tomēr izvēlējāties noziegumu, kas jums neko citu nedeva kā vien briesmīgu sodu.

—   Un vēl atmiņas, — Mārtiņš klusi piebilda. —Atmiņas par kādu brīnišķīgu laika posmu manā dzīvē.

—     Bet ja šo atmiņu nebūtu? Ja nebūtu šī brīnišķīgā laika posma jūsu dzīvē? Ja jūs būtu palicis godīgs? Ja jūs joprojām būtu liela universālveikala direktors, dzīvotu savas ģimenes vidū skaistā Rīgas dzīvoklī, bet atvaļinājumus pavadītu labākajos Jūrmalas vai Jaltas kūrortos? Vai jūs būtu nelaimīgs? Vai patiešām tagad ir labāk?!

—   Jums taisnība, — Mārtiņš piekrita. — Tagad nav labāk.

—    Vai jūs izdarīto nožēlojat?

—   Kāda tam vairs nozīme?

—   Tomēr. Kaut vai jūsu dvēseles miera labad.

—    Mana dvēsele ir mierīga, — Mārtiņš atbildēja. — Ja es kādai nabaga pensionārei būtu nozadzis kaut vienu rubli, tad dvēsele patiešām tagad nožēlā sāpētu. Bet laikā, kad valsts savas tautas grūtā darbā sapelnītos miljardu miljardus ar vieglu roku tērē bezjēdzīgajai bruņošanās sacensībai, vēl bezjēdzīgākajai kosmosa apgūšanai, kas tāpat pilnībā ir pakļauta militārajiem mērķiem, tad mani izkrāptie divi miljoni ir tikai nožēlojama sīknauda, kas turklāt ir iztērēta nesalīdzināmi labākam un cēlākam mērķim — kādu jaunu un skaistu sievieti darīt laimīgu. Un pie reizes arī sevi pašu.

Plikgalvainais vīrietis neko neteica. Mārtiņš, vēl joprojām stipri uztraucies, arī vairs neko neteica, bet saspringts gaidīja, kas tagad notiks tālāk. Kāpēc šie cilvēki vispār ar mani runā? Lai beigu beigās tomēr pamēģinātu uzzināt, kur esmu noslēpis valstij izkrāpto naudu? Bet vai tāpēc mani vajadzēja no Rīgas, Pleskavas un Maskavas cietumiem at- triekt uz šo tālo Sibīrijas pilsētu Irkutsku? Kas šiem kungiem ir padomā? Ko viņi grib no manis, ja vispār kaut ko grib? Es taču esmu nonācis viņu absolūtā varā, un vienīgais, ko varu, — atbildēt vai neatbildēt uz viņu jautājumiem. Bet kas viņi tādi ir? Valsts drošības komitejas sevišķi svarīgu lietu izmeklētāji? Ārsti — psihiatri, kas savu zinātnisko pētījumu ietvaros grib uzzināt un redzēt, kā izturas un jūtas cilvēks dažas stundas pirms nāves? Neko nesaprotu. Ceru, ka viņi ne ar ko īpašu savas zināšanas papildināt nevarēs. Es pacentīšos būt mierīgs un savaldīgs. Neraudāšu. Netrakošu. Nekliegšu. Nepretošos. Mierīgs nostāšos pie sienas un pasmaidīšu. Kāda tam nozīme, vai tu dzīvo līdz piecdesmit vai simt gadiem? Ja mēs uz savu dzīvi un aiziešanu varētu paskatīties bez bailēm un aizspriedumiem, vai tādā gadījumā nomirt jaunam nav daudz patīkamāk, labāk un ari skaistāk nekā astoņdesmit vai deviņdesmit gadu vecumā, pilnīgi sagrabējušam un bezspēcīgam guļot gultā, atkal būt totāli atkarīgam no citu cilvēku žēlastības, turpat arī urinēt un kakāt un izmisumā lūgties, lai taču Dievs tevi ātrāk paņem pie sevis?

—   Kāda jums ir veselība? — kailgalvis ar savu negaidīto jautājumu pārtrauca Mārtiņa domāšanu.

—   Veselība? — viņš pārsteigts pārjautāja. — Ko jūs ar to domājat?

—   Tieši to arī domāju, — vīrietis sacīja. — Ar kādām nopietnām slimībām esat slimojis un kā jūs jūtaties pašlaik?

—    Izņemot gripu un tradicionālās bērnu slimības ne ar ko īpašu slimojis neesmu. Neslimoju arī pašlaik, lai gan pēdējie seši gadi, kurus esmu pavadījis cietumā, manu veselību diez vai ir uzlabojuši.

—   Vai ir kādas sūdzības?

—   Nē.

—   Vai jūsu vecāki ir vēl dzīvi?

—   Jā.

—    Kāds viņiem pašlaik ir vecums?

—   Tēvam sešdesmit pieci, bet mātei sešdesmit trīs.

—   Cik ilgi dzīvoja jūsu vecvecāki?

—    Viņi nav miruši. Viņi dzīvo vēl joprojām.

—    Kāds ir viņu vecums?

—   Vectēvam pašlaik ir deviņdesmit seši, bet vecaimātei deviņdesmit pieci gadi.

—    Vai ilgdzīvošana jūsu dzimtai ir raksturīga?

—   Ļoti iespējams. Zinu, ka vecvectēvs ir nodzīvojis līdz simt četru gadu vecumam un nomiris divas dienas pirms Jāņiem, pļavā pļaujot zāli.

—    Vai ar sportu esat nodarbojies?

—   Studiju laikā. Vairākus gadus pēc kārtas Latvijas meistarsacīkstēs vieglatlētikā izcīnīju godalgotas vietas vidējo distanču skriešanā.

—    Jūs pašlaik esat savu garīgo un fizisko spēku briedumā. Jums ir augstākā ekonomiskā izglītība. Esat labs organizators, apveltīts ar asu prātu un izcilu domāšanu, ja jau dažu gadu laikā spējāt valstij nozagt tik lielu naudas summu. Taču tā, notiesātais Mārtiņ Vān, nebūt nav nieka sīknauda, kā jūs to te pirmīt atļāvāties nosaukt! Bet līdzekļi, ko mūsu valsts tērē savām aizsardzības vajadzībām, patiešām nav mazi. Tur jums ir taisnība. Taču mēs esam to spiesti darīt. Ir jāveic arvien jauni un jauni zinātniski pētījumi gan dažādu jaunu un daudz efektīvāku ieroču radīšanai, gan cilvēku aizsardzībai no šo ieroču tiešākas vai netiešākas iedarbības sekām. Tāpēc valstī ir radīti vairāki zinātniskās pētniecības institūti, kas ar šiem jautājumiem nodarbojas. Mēs ar kolēģi arī pārstāvam vienu no tiem, un mūsu darba specifika un interese tieši saistās ar pētījumiem, kas gala rezultātā varētu dot pilnīgi drošus aizsarglīdzekļus pret atomieroču izraisīto radiāciju. Taču runa plašākā nozīmē nav tikai par atomieročiem. Spēcīgu un lielām iedzīvotāju masām ļoti bīstamu radiācijas apstarojumu diemžēl var izraisīt arī dažāda veida avārijas atomelektrostacijās un citi iemesli. Tāpēc ar speciālu valdības rīkojumu mūsu institūts ir uzsācis šīs nozares zinātnes attīstības vajadzībām tik ļoti nepieciešamos eksperimentus ar dzīviem cilvēkiem… Jūs esat viens no šīs iecerētās eksperimentu sērijas dalībnieku kandidātiem. Jūs, Mārtiņ Vān, ar tiesas spriedumu esat notiesāts uz nāvi. Apžēlošana atteikta. Taču pēc savas dziļākās būtības jūs neesat noziedznieks. Jūs nevienu neesat ne nogalinājis, ne aplaupījis, ne kādu varojis. Jūs esat inteliģents, gudrs cilvēks. Bet tā nu dzīvē sanāca, ka paklupāt. Tā dažreiz gadās. Bet to visu vēl var vērst par labu. Nošaut cilvēku nav nekāda lielā māksla. Taču slepenajā valdības rīkojumā, kas mums atļauj savos zinātniskajos eksperimentos izmantot arī dzīvus cilvēkus, valdība garantē, ka tie, kuri labprātīgi ļausies šiem eksperimentiem un pēc tam… varbūt paliks dzīvi, ļoti droši varēs cerēt uz valdības apžēlošanu un turpmāko tiesisko reabilitāciju, jo nenoliedzami būs izdarījuši vērtīgus pakalpojumus gan praktiskajai zinātnei, gan mūsu valsts aizsardzības spēju nostiprināšanā.

Plikgalvainais vīrietis apklusa. Mārtiņš no uztraukuma norija siekalas, bet mute bija izkaltusi, un tas viņam izdevās tikai ar lielām grūtībām. Taču ne mazākas grūtības viņam sagādāja visu dzirdēto uzreiz īsti apjēgt un izšķirties par savu turpmāko rīcību, ja viņam patiešām tiks arī dota kaut kāda izvēles brīvība. Taču tas šķita ļoti apšaubāmi. Pat nereāli.

—   Es atvainojos, — Mārtiņš, pagalam apmulsis, klusi ierunājās. — Vai jūs patiešām…? Es varu arī atteikties?

—   Protams, —jaunais vīrietis apliecināja. — Mēs jau jums teicām, ka eksperimenti notiks vienīgi uz brīvprātības principiem.

—   Tas ir ļoti skaisti, — Mārtiņš sacīja, — ka uz nāvi notiesātajiem noziedzniekiem brīvprātīgi tiek dota iespēja izvēlēties nāves soda veidu.

Tātad lode vai, ja es būšu pareizi sapratis, spēcīgs radiācijas apstaro- jums. Izmēģināsiet, kādu starojuma devu cilvēka organisms spēj izturēt, vai tā?

—   Apmēram.

—   Kas notiks, ja es atteikšos?

—    Šonakt pulksten četros no rīta jūs tiksiet nošauts, — cietuma priekšnieks pateica.

—   Bet, ja piekritīšu?

—     Tas būs prātīgi darīts. Vispirms jūs parakstīsiet attiecīgu dokumentu, ka eksperimentam piekrītat un izdzīvošanas gadījumā nekad un nekur, nekādos apstākļos nevienam neizpaudīsiet to, kas ar jums te būs noticis. Tālāk. Jūs dzīvosiet nevis cietumā, bet gan institūta teritorijā esošā speciālā ēkā, kas varbūt īpaši neatšķirsies no cietuma, taču kamera — istaba būs labiekārtota, tur atradīsies arī radio un televizors un jūs tiksiet labi barots. Bet galvenais — izdzīvošanas gadījumā jūs tapsiet apžēlots un pēc kāda laika varbūt varēsiet pat atgriezties normālā dzīvē.

—   Jūs nupat teicāt "pēc kāda laika". Cik gadus tas var nozīmēt?

—    To mēs jums nevaram pateikt, taču kaut kādas cerības jums noteikti radīsies.

—  Tādā gadījumā man droši vien vajadzēja sākt ar citu jautājumu. Kādas man vispār ir cerības palikt dzīvam?

—   Vai pavisam atklāti?

—   Protams.

—    Jūsu cerības palikt dzīvam ir ārkārtīgi niecīgas, — vecākais vīrietis pateica. — Taču simtprocentīgi tas izslēgts nav. Viss atkarīgs no saņemtās radiācijas devas un eksperimentam pakļautā cilvēka organisma individuālajām pretošanās spējām.

—    Skaidrs, — Mārtiņš klusi pie sevis noteica un sajuta tikko manāmu atvieglojumu, bet tai pašā laikā arī skaidri jaušamas bailes. Kas tagad ar tnani notiks? Ko viņi ar mani darīs? Kādiem drausmīgiem eksperimentiem pakļaus? Vai tiešām lode pakausī nav daudz labāks nāves veids? Un tomēr. Izvēloties eksperimentējamā trusīša lomu, man galu galā pavīd kaut arī ārkārtīgi niecīgas, taču tomēr cerības! Rīt no rīta es jau varu būt miris. Atsacīšanās gadījumā šī ir manas dzīves pēdējā diena. Skumji. Bet tā tas var arī nebūt. Tikai jāparaksta kaut kāds tur nieka papīrītis, un es vēl varēšu dzīvot. Kaut vienu dienu! Kaut vienu nedēļu! Mēnesi. Gadu. Un varbūt… Ko mēs zinām, uz ko esam spējīgi un kā beigu beigās liktenis un daudzas nejaušības pēkšņi var pārvērst mūsu dzīvi?

—   Labi, — Mārtiņš viegli pamāja ar galvu. — Es jūsu priekšlikumam piekrītu. Es visu sapratu, vienīgi to ne, kāpēc jums šāda piekrišana vispār ir vajadzīga. Es taču pašlaik atrodos absolūti beztiesiskā stāvoklī. Jūs ar mani varat darīt, ko gribat. Pieķēdējiet pie galda vai sienas un apstarojiet uz velna paraušanu! Kas jums to liedz? Vai tās patiešām ir kaut kādas jums vien zināmas un vajadzīgas juridiskas formalitātes, jo maz ticams, ka jūs savā darbībā varētu vadīties arī pēc kaut kādiem humānisma un augstākās morāles principiem. Kā redzams, visu šai pasaulē nosaka vienīgi utilitāras un tīri praktiskas dzīves vajadzības.

—    Jums ir pilnīga taisnība, — jaunākais no zinātniekiem tūlīt piekrita. — Visu patiešām nosaka aktuālas dzīves vajadzības, sākot ar spēcīgu valsts aizsardzību, iedzīvotāju drošību un beidzot, kā jūsu iepriekšējā privātās dzīves gadījumā, ar piemērotas sievietes izvēli. Lūdzu, atnāciet un šeit parakstiet mūsu brīvprātīgas vienošanās dokumentu.

Mārtiņš Vāns piegāja pie galda, noliecās un, neko neizlasījis, ātri parakstījās tai vietā, kur viņam norādīja jaunais zinātnieks.

13. nodala

Slimnīcas ķirurģiskās nodaļas lielais sienas pulkstenis rādīja ceturto nakts stundu. Viss bija mierīgi. Neviens nekliedza, un neviens nemira. Palātās atrodošies slimnieki gulēja. Medmāsu istabā, atlaidušās uz ku- šetēm, snauduļoja divas jaunas māsiņas. Vēl viena māsa sēdēja pie dežūr- galda, kur atradās telefons un sakaru pults, un nelielas galda lampas papildgaismā lasīja grāmatu — Žoržs Simenons. Megrē un vecā dāma.

Ārstu istabā, tāpat atlaidusies uz neliela stūra dīvāna, gulšņāja nodaļas dežurējošā ķirurģe Māra Zīra. Viņai nepatika slimnīcas nakts dežūras, taču par tām pie algas klāt nāca neliela papildsamaksa, nākamā diena bija brīva, un parasti naktīs arī darba bija mazāk. Māra samierinājās. Viņa pēdējos divus gadus operēja arvien retāk. Kādu laiku pēc institūta beigšanas pamēģināja, taču drīz vien saprata, ka tas tomēr nav viņas īstais aicinājums. Māra vispār aktīvi operējoša ķirurga darbam gan fiziski, gan psiholoģiski izrādījās maz piemērota. Šādam darbam tomēr bija vajadzīgs vīrietis. Māra bija pārāk trausla un maiga, un tieši šie ļoti sievišķīgie dabas dotumi viņai bieži neļāva lielā fiziskā un psihiskā sasprindzinājumā pie operācijas galda ideāli precīzi strādāt divas, četras un nereti pat sešas stundas pēc kārtas.

Māra Zīra bija ķirurģiskās nodaļas vadītāja vietniece un aprūpēja slimniekus viņu pēcoperācijas periodā, kas parasti bija ne mazāk svarīgi kā pati, kaut spoži veikta, ķirurģiskā operācija.

Māra, pievērusi acis, snauda.

Istabā dega neliela stāvlampa, un tās iesārtajā gaismā uz viņu no vidēji lielas fotogrāfijas rāmi noskatījās kādreiz slavenais profesors

Pauls Stradinš.

»

Pie loga rūtīm viegli pieklauvēja vējš.

Kaut kur šai pilsētā vai slimnīcā droši vien nomira kāds cilvēks.

Esmu lasījusi, Māra atcerējās, ka jau no sirmas senatnes līdz mūsdienām visiem notiesātajiem noziedzniekiem, revolucionāriem, gūstekņiem, teroristiem vai ķīlniekiem nāves sodu izpilda tieši rītausmā — tā, ap pulksten četriem no rīta.

Kāpēc tā, neviens to nespēj izskaidrot.

Gluži tāpat grūti izskaidrojams fakts ir tas, ka cilvēki ar miokarda infarktu, insultu un citām smagām slimībām ari visbiežāk mirst tieši laikā no pulksten četriem līdz pieciem no rīta.

Vai tā ir tikai savdabīga sagadīšanās vai mums vēl skaidri nezināma likumsakarība?

Fiziologi pilnīgi ticami apgalvo, ka šai stundā mūsu sirds, aknas, nieres un plaušas strādājot vislēnāk. Praktiski viss organisms ir maksimāli atslābinājies. Tas atpūšas. Un tieši tāpēc, ja šai stundā rodas kaut neliels slimības saasinājums…

"La comedia finita," mirstot esot teicis dižais Ludvigs van Bēthovens.

Un sacījis pareizi. Dzīve ari ir drūma un traģiska komēdija.

Dzīve, dzīvīte, es šūpojos tevī.

Nē. Mēs visi krītam.

"Es negribu mirt!" toreiz drausmīgā balsī kliedza kāda septiņpads- mitgadīga meitene, kad mēs prakses laikā pirmo reizi, aukstu šausmu pārņemti, vērojām patoloģiskas dzemdības.

Neviens un nekas viņu nespēja glābt.

Vēlāk dzirdēju, ka šīs meitenes puisis esot izdarījis pašnāvību.

Kāpēc tieši šiem abiem jauniešiem tik ļoti nepaveicās?

Lāsts? Vai jau iepriekš likteņa ieprogrammēta nelaime?

Es nojaušu, intuitīvi jūtu, ka arī pati nekad nebūšu laimīga.

Kāpēc, nezinu.

Droši vien esmu izvēlējusies nepareizu profesiju. Taču abi vecāki, būdami ārsti, to ļoti vēlējās.

Esmu paklausīga meita.

Esmu nepareizi izvēlējusies arī visus trīs savus vīriešus, kādi man līdz šim dzīvē ir bijuši.

Pirmais bija Jānis. Abi samīlējāmies vidusskolas vienpadsmitajā klasē. Kopā gājām uz ballēm, teātriem, sporta sacensībām un citur. Jānis spēlēja Latvijas jaunatnes rokasbumbas izlases komandā, bieži brauca uz Maskavu, Viļņu un pat uz ārzemēm, bet es kā zvejnieka sieva, satraukusies un tomēr laimīga, viņu vienmēr gaidīju atgriežamies mājās.

Pirmo reizi sagrēkojām tās pašas vasaras Līgo naktī tūlīt pēc vidusskolas beigšanas balles. Es neteikšu, ka man tas būtu ļoti paticis. Varbūt visu labo iespaidu sagandēja tas, ka mana pirmā atdošanās vīrietim notika ne tuvu tādos apstākļos, kādus es vēlējos, kad pēdējā laikā arvien biežāk sāku par to domāt. Es iztēlojos savu vai viņa dzīvokļa istabu ar ziediem, šampanieti, labu mūziku… Gribēju grezni apģērbties, apakšā pavilkt vissmalkāko veļu un dārgākās zeķes un baudu gūt jau tad, kad viņš satraukts un uzbudināts sāktu mani lēnām izģērbt. Man nekas nebūtu bijis pretī, ja mūsu pirmā mīlas nakts vētrainā kaislībā paietu arī kādas labi iekārtotas jahtas kajītē vai pieczvaigžņu viesnīcas luksa numura guļamistabā. Bet nekas tāds nenotika. Aizbraucām pie viņa krustmātes uz Suntažiem, biju ģērbusies melnās, džinsiem līdzīgās biksēs un baltā svīterī, nedaudz iedzērām alu un, izdziedājušies un izlēkājušies pie ugunskura, vēlu vakarā nesteidzoties aizgājām līdz dārza galam. Tur Jānis mani, vispirms ilgstoši saskūpstījis un stipri saspaidījis krūtis, nogāza mitrā zālē un ilgi un neveikli rāva nost cieši apspīlētās virsbikses. Pēc tam otrās… Tas mani ne mazākā mērā neuzbudināja. Tieši otrādi — pret gaidāmo notikumu sajutu diezgan lielu nepatiku un pat bailes.

"Tie ir mūsu līdzšinējās dzīves lielākie svētki," Jānis čukstēja un ilgi nekādi netika mani iekšā. Tad beidzot tas notika. Man nesāpēja, taču arī nekādu baudu nejutu. Vienīgi patīkamu siltumu. Turklāt vēl ļoti īslaicīgu.

Tikai pēc kādas sestās vai septītās mīlēšanās reizes es beidzot sajutu īstu, apziņu apdullinošu baudu un pati sāku alkt gan pēc ilgstošākiem glāstiem, skūpstiem, gan vētraina seksa. Bet Jānis nez kādēļ jau sāka pret mani atsalt. Rudenī iestājos medicīnas, viņš fizkultūras institūtā, un mēs kaut kā sākām satikties arvien retāk un retāk.

Ugunskurs lēnām izdzisa.

Neviens no mums otru neatstāja. Nenodeva. Šķiršanās iznāca it kā pati no sevis. Bez asarām, skandāliem un savstarpējiem pārmetumiem.

Ja tā var teikt, mēs izšķīrāmies godīgi.

Tagad, sastopoties uz ielas, varam viens otram uzsmaidīt, papļāpāt par dzīvi un bez jebkādiem sirdēstiem atkal aiziet katrs uz savu pusi.

Toreiz vēl gadījās uz ielas sabraukta trīsgadīga meitenīte. Māte pie Bērnu pasaules aizpļāpājās ar tikko satiktu draudzeni, mazo meitenīti bija palaidusi vaļā, un viņa, nez ko pēkšņi sadomājusies vai ieraudzīdama, ātri izskrēja uz ielas…

Nekad neaizmirsīšu mātes vājprātu un mazās meitenītes asiņaino ķermeni. Ātri braucošās automašīnas trieciena spēks to bija aizsviedis līdz pat tramvaja sliedēm.

Meitenītei blakus gulēja lelle.

Arī tā bija mirusi. Tas šo traģisko skatu vērsa vēl baismāku.

Tad uz. operācijas galda mira kāds bijušais cietumnieks, notetovēts no galvas līdz kājām. Ķermeņa centrā uz krūtīm bija uzzīmēts liels krusts un trekniem burtiem ietetovēti vārdi: "Dievs, glāb mani!"

Bet Dievs šo cilvēku bija piemirsis. Neglāba. Varbūt tāpēc, ka nelaimīgais zeks vispirms jau pats bija aizmirsis par Dieva eksistenci.

Un tad nāca Juris. Ne īpaši glīts vidēja auguma vīrietis ar gariem, vienmēr izspūrušiem matiem, kalsnu seju, savdabīgu balsi un sapņainu acu skatienu. Juris nekādi neatbilda manam iedomātajam vīrieša ideālam — viņš bija daudz par mīkstu un gļēvs, taču brīnišķīgi dziedāja, dejoja un apbrīnojami izteiksmīgi lasīja dzeju. Jurī vispār bija jaušams kaut kas noslēpumaini vilinošs, bet tai pašā laikā, nenoliedzami, kaut kas arī atbaidošs un nepatīkams.

Pirmajā laikā tieši tas viņu darīja interesantu.

Es tā arī neuzzināju, ar ko viņš īsti nodarbojās. Viņš skaitījās it kā mākslinieks, it kā dzejnieks, it kā žurnālists, jo patiešām dažreiz uzgleznoja kādu tīri jauku bildi, sacerēja liriskus dzejoļus un jaunatnei domātai avīzei vai žurnālam uzrakstīja kādu nelielu rakstiņu par jaunajiem literatūras un mākslas censoņiem.

Juris Nīcgals bija tipisks bohēmietis, un viņš ļoti centās arī mani ievilkt savā vidē. Nenoliegšu, man sākumā patika viņa savdabīgā kompānija. Jura māsa bija mana kursabiedre, un tā es ar viņu arī iepazinos. Sākās hipiju laiks. Visiem gribējās justies brīviem, pret kaut ko protestēt, čupoties un izklaidēties.

Es gribēju mācīties un strādāt.

Jā, arī man dažreiz patika mēreni iedzert, patika jautras kompānijas, dažbrīd būt nebēdnīgai un izdarīt kaut ko pārgalvīgu, patika sekss un sarunas par seksu, taču es neparko nevēlējos, lai tas viss kļūtu par manas vienīgās dzīves vienīgo saturu un mērķi.

Jura kompānijā bija daudzi patiešām talantīgi un gudri jaunieši. Taču gandrīz visi viņi tomēr neglābjami gāja pretim savai nenovēršamajai garīgajai un fiziskajai bojāejai.

"Dzīvosim tikai šodienai!"

Nenoliedzami, šai sauklī un dzīves uztverē ir kaut kas vilinošs, skaists un varbūt pat ļoti jēdzīgs. Bet diena aiziet un atnāk nākamā. Un tad atsteidzas vēl viena diena un vēl viena, un vēl, līdz cilvēks, varbūt nedaudz pārsteigts, pēkšņi atskārst, ka dzīve ir pagājusi un tūlīt atnāks diena pēdējā… Un tu, vecs vai jauns, stāvēsi klaja lauka vidū un mēģināsi atcerēties — kas tad tev tāds skaists un paliekošs ir bijis šai tik ļoti īslaicīgajā dzīvē?

Vai tikai pārgudras sarunas par mākslu un dzīves jēgu?

Sabiedrības un partijas politikas nosodījums?

Alkohola reibums?

Jautras kompānijas?

Bezrūpība par savu un citu eksistenci?

Seksa burvība?

Narkotiku vīzijas?

Personības brīvības sajūta?

Dzīves un nāves nicinājums?

Var arī tā. Droši vien. Es nezinu. Man gribējās kaut ko vairāk. Iespējams, ka arī tas, ko es vēlos — mīlestību, ģimeni, bērnus, interesantu darbu un mierīgu mājas dzīvi —, gaidāmās mūžības un nāves priekšā arī nav diez ko lielas vērtības, taču manas personības dziļākā būtība vēlējās tieši to.

Mēs izšķīrāmies. Ne es, ne Juris to nenožēlojām. Nebija nekādas nopietnas izskaidrošanās, ne pārmetuma, ne nosodījuma. Mēs bijām brīvi gan miesiski, gan garīgi. Juris uz atvadām vēl atnesa pudeli šampanieša, dziedāja skumjas čigānu romances un beigās satriecoši patiesi noskaitīja Aleksandra Čaka Miglā asaro logs.

Es gandrīz apraudājos.

—  Tu esi labākā sieviete, kāda man ir bijusi, ir un kādas man nekad vairs nebūs, — Juris sacīja. — Es tevi vienmēr atcerēšos kā brīnišķīgāko savas dzīves piedzīvojumu.

—  Paldies, — es teicu. — Arī es tevi neaizmirsīšu. Tu esi labs draugs, labs mīļākais, bet… Tā ir tukša dzīve, Juri. Tukša kā izdzerta pudele. Es gribu kaut ko vairāk.

—   Ko tu kādam cilvēkam vēl vairāk vari dot kā savu debesbrīnišķīgo miesu? — Juris prasīja.

—        Man ir arī prāts un zināšanas, — atbildēju. — Es varu dot savu lldzjutlbu un prasmi dziedēt dažādas kaites. Es dažreiz varu pat kādam cilvēkam izglābt dzīvību. Vai tas, Juri, nav vairāk vērts kā putojošs šampanietis kristāla glāzēs un vētraina mīlas nakts uz sarkana dīvāna?

—   Tev, protams, kā vienmēr ir taisnība, — Juris piekrita. — Bet es nevienu cilvēku izārstēt neprotu. Es neesmu cietsirdīgs, taču arī ne pārāk līdzjūtīgs. Mums katram pa šo dzīvi ir jāmēģina braukt, skriet vai rāpot bez citu cilvēku palīdzības. Un kur mēs pēc tam katrs nonāksim… tas nemaz nav tik svarīgi. Tu varēsi kļūt par pasaules izcilāko ārsti, varēsi saņemt Nobela prēmiju medicīnā, varēsi būt bagāta un slavena, tev varēs būt viskolosālākais vīrs un tavi bērni ģēniji, bet es nožēlojams ielas muzikants, alkohola un narkotiku sagrauzts cilvēks, pēdējais no pēdējiem, bet tas viss, mīļā Māra, mums abiem būs tikai uz īsu bridi. Jā, es nenoliedzu, tā ir mūsu dzīve — skaistā, nolādētā un vienreizējā, taču šī dzīve diemžēl ilgst tikai vienu īsu brīdi. To, manu mīļumiņ, vienmēr der atcerēties. Ceļa beigas, vienalga, vai tu brauc, skrien vai rāpo, mums visiem ir absolūti vienādas — mēs atrādīsimies uz betona galda slimnīcas morgā, un pēc tam mūs kāds vienaldzīgs paģirains vīrs iesviedīs krematorijas lielajā krāsnī. Viss. Dzīve būs beigusies. Mēs pat atjēgties nepaspēsim.

—    Tāpēc atjēgties vajag jau tagad, — es sacīju. — Tu, Juri, neko aplamu nepateici. Tā tas viss patiesībā arī ir un būs, bet… Es gribu, lai šis patiešām īsais dzīves mirklis tomēr būtu vismaz skaists. Kāpēc man jābrien dubļos, ja varu iekāpt putojošā vannā?

—   Tas būs prātīgi darīts, Māra, bet mana dzīve tomēr nav dubļi. Es vienīgi neko nevēlos sarežģīt.

—   Es arī, — sacīju. — Es gribu strādāt. Var jau par to pasmieties, taču man gribas savai eksistencei tomēr piedot kaut iluzorisku jēgu. Es gribu ticēt, ka darbs, kas cilvēkiem nes kādu labumu, ka ģimene, bērni un mīlestība ir mūsu dzīvības un dzīves attaisnojums, vienīgais pamats, uz kura mēs varam vismaz pacensties kaut ko jēdzīgu uzbūvēt.

—   Censties jau var, — Juris piekrita, — taču viss galu galā tomēr sabruks. Neviena cilvēka dzīve, ne celtne nepastāv mūžīgi.

—    Nepastāv, jā. Taču, ja virs tevis ir jumts, cilvēkam uz galvas vismaz nelīst lietus. Nekrīt akmeņi. Un mazāk salst.

—   Tas neglābj. Cilvēkam salst vienmēr. Mūsu pasaule, mazulīt, ir ellīgi auksta.

—   Tāpēc cilvēkiem savas krāsnis ir jākurina nevis ar malku, bet gan ar mīlestību, — es pateicu. — Cilvēki salst vientulības dēļ.

—   Nē, Māra! — Juris strauji pakratīja galvu un rokā atkal paņēma ģitāru. — Tieši vientulībā ircilvēku īstais glābiņš. Visas mūsu milzīgās problēmas un šaušalīgās dzīves traģēdijas rodas tikai un vienīgi tāpēc, ka vīrietis un sieviete grib dzīvot kopā nevis kā divi brīvi un radoši cilvēki, bet gan savā domāšanā un rīcībā stulbi ierobežoti ar laulības dzīves it kā likumīgiem pienākumiem. Bet es negribu ne pret vienu cilvēku izjust nekādu pienākumu. Kāpēc? Es izjūtu pienākumu, turklāt vēl ļoti nosacītu, vienīgi pats pret sevi.

—   Juri, tu visu laiku mēģini sevi attaisnot. Bet nevajag. Es taču no tevis neko neprasu. Mums vienam pret otai nav nekādu pretenziju. Viens otru nenolādēsim. Mēs tikai vienkārši iekāpsim katrs savā gaisa balonā un viens no otra aizlidosim tālu prom.

—   Kāpēc tu runā tik skumji?

—   Tāpēc, ka man arī ir skumji.

—   Nekad jau vairs nesatiksimies?

—   Kāpēc gan ne?

—    Kur?

—   Visur.

—   Tad jau visticamāk nekur vai Meža kapos… Tas ir visu ceļojumu galamērķis.

—    Nē, Juri, — es iesmējos. — Mēs satiksimies paradīzes dārzā. Kāpēc gan ne? Nespēju iedomāties, ka tu vai es kādreiz varētu būt nelieši un par saviem ļaunajiem darbiem Dievs mums būtu nozīmējis satikšanos daudz sliktākā vietā.

—    Nekad, Māra, — Juris sacīja un nesteidzīgi sāka trinkšķināt melnās ģitāras stīgas. — Mēs abi esam mīlētāji, un mūsu īstā vieta ir sapnī, nevis reālā dzīvē. Katrā ziņā vismaz es tai nejūtos piemērots.

—   Bet es, Juri, centīšos sapni apvienot ar dzīvi.

—   Lai tev, Māra, izdodas!

—   Bet tu nepazūdi, Juri!

—   Viss būs kārtībā! Par mani nebēdā! Ja es pazudīšu, tad vienīgi alkohola tvaikā un dziesmu skaņās! Lai tev labi veicas!

—   Ari tev, Juri!

—   Tādiem kā es, Māra, nekad neveicas. No tādiem kā es vienmēr aiziet labākās draudzenes!

—    Es neaizeju. Es tikai izvēlos citu ceļu.

—   Tas ir tas pats. Es atkal palieku viens.

—   Tu nupat teici — vientulība, tā esot tava brīvība.

—    Muļķības, Māra! Nekad neklausies, ko tev saka piedzēries vai ļoti iemīlējies cilvēks. Vientulība, tas ir visu cilvēku neciešamākais cietums, kur tu pats sev esi gan cietumsargs, gan ieslodzītais.

—   Juri! Kur tādā gadījumā ir glābiņš?

—   Acīmredzot tev darbā, ģimenē un mīlestībā, bet man… Man jau vairs nekur, Māra. Es esmu pazudis. Bet tik un tā neko nenožēloju. Vai šis vakars nav brīnišķīgs? Vai vēl brīnišķīgāks tas mums nešķitīs tad, kad mēs to atcerēsimies savas dzīves pēdējā dienā?

—   Nē, Juri. Tad mums šī diena ļoti sāpēs.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka tāda diena mūsu dzīvē būs bijusi.

Tad pavisam negaidīti man uzradās Osvalds Zīrs. Tas notika apmēram pēc pusgada. Atklāti sakot, viņš nevis uzradās, bet manā dzīvē iedrāzās kā savulaik krievu tanks Rīgas ielās. Osvalds gandrīz vai momentā spēja stipri vien saburzīt manu psihi, un es viņā neprātīgi iemīlējos. Kāpēc — to nekādi neesmu spējusi saprast. Domāju, ka tā būs bijusi visīstākā mīlestība. Ja mēs savas jūtas pret mīļoto cilvēku spējam sīki un saprotami kādam izskaidrot, tad tām ar mīlestību nav ne mazākā sakara. Tad tā ir tikai grāmatvedība.

Osvalds bija ļoti skaists atlētiska auguma vīrietis ar labām manierēm un uzkrītoši līdzinājās slavenajam Drāmas teātra aktierim Gunāram Cilinskim. Atšķirībā no stipri nevīžīgā Jura, Osvalds ģērbās nepārspējami eleganti, bija runīgs, dažreiz mazliet pat parupjš, bet tas viņam kaut kā pavisam normāli piestāvēja. Vismaz mani tas netraucēja. Man viņā patika viss. Es reibu un viņu mīlēju. Līdz tam vēl nevienu vīrieti nebiju gribējusi tik alkaini un stipri tieši kā vīrieti. Osvalds bija spēcīgs un izturīgs. Viņš strādāja VEF par inženieri, bija kaut kāda tur sešpadsmitā vai astoņpadsmitā ceha priekšnieks, saņēma lielu algu un prēmijas, nebija skops un kopā ar tēvu Saulkrastos būvēja lielu vasarnīcu.

Mēs apprecējāmies. Dzīvojām normāli. Nebija ne skandālu, ne strīdu. Taču bija kāda mūsu ģimenes nelaime, par kuru mēs kaut kā izvairījāmies bieži runāt. Šī nelaime bija mūsu abu nespēja radīt bērnu. Ārsti man teica: "Viss rādās kārtībā. Vajag būt!" Bet nebija. Mēs mīlējāmies kā neprātīgi — bez jebkādas piesardzības gan drošajās, gan nedrošajās dienās, un tas bija mūsu lielākais prieks. Un mūsu lielākais apbēdinājums.

Tā bija gandrīz vai neizturama mana garīgā sāpe.

Taču cerība joprojām pastāvēja. Vismaz draudzene ginekoloģe man tā mēģināja iestāstīt, un es viņai ticēju.

Tad pavisam negaidīti dzīve, Osvalda Zīra izskatā, man pēkšņi aizlika priekšā kāju. Es tomēr nepakritu. Nesasitos. Nesajuku prātā. Es vienīgi jutos ļoti pārsteigta. Es stāvēju un kliedzu: — Vai tiešām tas notiek tikai tāpēc?!

—  Nē, — Osvalds atbildēja. — Atklāti sakot, es nemaz tik ļoti bērnu nevēlos. Tu vispār šai ziņā vari pārāk neuztraukties. Vaina nav tevī, bet manī. Es pārbaudījos vēlreiz, un man par lielu kaunu… Es nevaru būt tēvs.

—   Tad kāpēc tu no manis aizej?!

—    Es tevi jau pusgadu krāpju ar citu sievieti, — Osvalds atklāti pateica.

Es apstulbu.

—   Vai es tev esmu slikta sieva?

—   Nekādā ziņā.

—   Vai esmu nekur nederīga mīļākā? — prasīju.

—   Tu esi lieliska.

—   Tad kāpēc? — vēl joprojām neko nesapratu.

—   Es nezinu, Māra. Nudien, nezinu. Kāda tam galu galā nozīme?

—   Kaut vai intereses pēc.

—   Nekā interesanta tur nav. Es viņu vienkārši mīlu.

—   Ar ko viņa ir labāka par mani?

—    Viņa nav ne labāka, ne arī sliktāka par tevi. Aizmirsti! Viņa vienkārši ir cita.

—    Kāpēc tev bija vajadzīga cita? Tātad tomēr bērna dēļ?

—   Nē, Māra. Saku godīgi. Es viņu mīlu.

—   Kas viņa tāda ir? Vai tava padotā? Strādniece cehā?

—   Mēs satikāmies pilnīgi nejauši. Viņa ir mana klasesbiedrene.

—   Jauna, skaista?

—   Tikpat jauna un skaista kā tu, kā es.

—   Man ir ļoti žēl, Osvald.

—   Man tāpat.

—   Ja atļauts zināt… Tātad tu šo pēdējo pusgadu vienlaicīgi gulēji gan ar mani, gan ar viņu?

—   Tā iznāk, Māra. Piedod.

—   Pa kuru laiku tas viss varēja notikt?

—   Parasti pa dienu un tad, kad teicos aizbraucam komandējumā.

—   Vai tad viņa nekur nestrādā?

—   Nē.

—   Tu viņu uzturi?

—   Nav nekādas vajadzības.

—   No kā tad viņa pārtiek?

—    Iveta strādāja universālveikala audumu nodaļā par pārdevēju, bet viņā savulaik bija iemīlējies pats veikala direktors. Iveta nav spējusi viņam atteikt. Varbūt nav arī gribējusi. Iespējams, ka neatlaidīgais direktors viņas dēļ bija pamatīgi nojūdzies, jo izrādās, valstij veikli un gudri nozadzis divus miljonus, Ivetu apbērdams ar naudu, zeltu un dimantiem.

—   Ar ko viņu tagad apbērsi tu?

—   Tikai ar skūpstiem.

—   Vai tu pats neapzinies, ka esi kļuvis baigs nelietis?

—   Tu neesi objektīva. Es varbūt esmu baigs nelietis pret tevi. Bet tu taču neesi visa pasaule.

—   Es, Osvald, esmu tava sieva!

—   Jā, Māra, esi, un ne slikta. Bet viss kādreiz beidzas. Kad es Ivetu satiku, viņa bija ļoti nelaimīga. Patiesībā viņa bija uz sabrukšanas robežas. Viņas draugu Mārtiņu Vānu milicija arestēja, un viņš par valsts līdzekļu izšķērdēšanu lielos apmēros esot notiesāts uz nāvi. Tu saproti? Iveta arī uz kādu laiku bijusi arestēta, sekojušas nepārtrauktas pratināšanas un dzīvokļa kratīšanas, meklējot gan dārglietas, gan kaut kur noslēptu vēl neiztērēto naudu.

—   Tas viss ir ļoti aizkustinoši. Man gandrīz vai vajadzētu priecāties par tavu labo sirdi un tām rūpēm, ko tu tik cēlā veidā esi izrādījis pret nabaga pamesto valsts apzadzēja mīļāko, taču es nepriecājos. Tieši otrādi. Man ir pretīgi un skumji. Es tevi, Osvald, tomēr ļoti mīlēju.

—   Es tevi arī, Māra.

—    Bet tu ņēmi un mani nodevi.

—   Nevajag runāt tik skaļus vārdus, — Osvalds iebilda. — Es tikai izdarīju citu izvēli.

—   Tu to nedrīkstēji darīt!

—     Kāpēc ne? — Osvalds iesaucās. — Būsim godīgi! Tu taču arī jebkurā mirklī varēji un vari izdarīt savu izvēli.

—  Es jau to izdarīju. Es jau reiz izvēlējos sev vīrieti. Tagad jāatzīstas, ka, par nožēlošanu, tas biji tu.

—   Māra, neko nevajag nožēlot, — Osvalds teica. — Ja mēs to darītu, tad mums nepārtraukti vajadzētu raudāt.

—   Es jau arī raudu.

—   Muļķīgi dari. Tu esi ārste un ļoti labi zini, no kā cilvēks sastāv — no ūdens, asinīm un sūdiem. Tad kādus gan cēlus darbus tu gribi no viņiem sagaidīt?

—   Es biju cerējusi, ka vismaz tu būsi labāks par citiem. Ka tavās iekšās to sūdu tomēr būs mazāk.

—   Es ļoti nožēloju…

—    Vai tu, Osvald, neiedomājies, ka varbūt tagad arī es atrodos uz garīgas sabrukšanas robežas? Un tagad tev vajadzētu pažēlot mani?

—   Neizliecies! — Osvalds rūgti iesmējās. —Tu esi stipra. Daudz stiprāka par mani. Kaut vai tāpēc, ka tu esi spējīga mīlēt, bet es — tikai mīlēties.

Osvalds aizgāja. Viņš nekavējoties iesniedza tiesai pieteikumu par mūsu laulības šķiršanu, un nesen tiesnesis ar diezgan vieglu roku mūs arī izšķīra.

Tagad atkal esmu viena. Nē, ne jau gluži viena. Man ir māte, labs patēvs un dažas uzticamas draudzenes; darbā izpalīdzīgi, gudri un saticīgi kolēģi, bet naktīs savā dzīvoklī… Naktīs un dzīvē es tomēr esmu neapskaužami viena.

Nekādā ziņā negribu būt vāja, taču nevēlos kļūt arī par kādu tur dzelzs lēdiju, kura top arvien vienaldzīgāka pret citu cilvēku sāpēm un vajadzībām; kura augstprātīgi spļauj visam virsū, rūpējas tikai par savu izskatu un karjeru, pārējos cilvēkus izmantodama vienīgi egoistiskām iegribām un savas personības izcelšanai.

Bez lielīšanās — es tik tiešām esmu skaista sieviete. Man ir labs, mierīgs raksturs un pilnīgi ideāls augums. Man pašai tas patīk, bet vēl vairāk patīk, kad to glāsta, mīl un iegūst kāds man mīļš, tuvs un mīlams vīrietis. Varbūt vēl nemaz nezinu, uz ko seksuālajā ziņā es pati un mans ķermenis īsti ir spējīgs. Un ko spēj ar mani un manu ķermeni vispār izdarīt vīrieši?

Savādi, es pat teiktu, ļoti neparasti, ka man tieši laulības šķiršanas dienā tūlīt atkal uzradās cits vīrietis! Dievs laikam ir žēlīgs, un nebūt nav izslēgts, ka viņš, kā jau vīriešu kārtas būtne, manī arī ir mazliet ieskatījies.

Kāpēc gan ne?

Es redzēju, ar kādām iekāres pilnām acīm uz mani skatījās šis jaunais tiesnesis Valters Ruseckis! Augstās debesis! Viņš nebija slikts. Gara auguma un spēcīgas miesas uzbūves īpašnieks. Droši vien sportojis un sporto vēl tagad. Iegarena, kalsna, saulē brūni iedegusi seja. Ciešs rokas spiediens. Viņā tikko manāms maigums jaucās kopā ar neslēptu skarbumu.

Ko man tagad darīt?

Valters Ruseckis jau pēc desmit minūšu sarunas izteica priekšlikumu satikties.

Vai tas varētu būt nopietni?

Protams, ja runa ir tikai par tīri fizisku iekāri, tad nav ko brīnīties.

Bet izskatījās, ka Valters ir ļoti nopietns cilvēks un viņa jūtas pret mani vismaz tālākajā notikumu attīstībā varētu būt arī daudz dziļākas.

Ir vērts padomāt.

Viņš man patika. Dedzīgs, bet tai pašā laikā atturīgs. Mazliet cinisks, taču tai pašā laikā nenoliedzami gudrs. Jācer, ka viņš nav precējies.

Paflirtēt? Ielaisties nelielā dēkā? Ņemt un ar viņu pārgulēt? Esmu brīva sieviete, un mani nesaista nekādi morāli vai juridiski ierobežojumi. Es ar savu dvēseli un miesu varu darīt, ko gribu. Varu to paturēt tikai sev, varu atdot arī kādam citam. Vienīgi negribētos pēc kāda laika atkal būt pamestai. Vairāk negribu. Pietiek. Vēlos īstu mīlestību —ja tāda vispār pastāv. Gribu vēlreiz pamēģināt dabūt bērnu. Gribu justies gan kā karaliene, gan kā nabaga kalponīte.

Gribu būt sieva. Gribu būt kādam dzīves draugs.

Tas esi tu, Valter Rusecki?

Māsiņa teica, ka man divas reizes esot zvanījis kāds nepazīstams vīrietis.

Vai tas biji tu?

Bet varbūt tās visas ir tikai manas grēcīgās iedomas? Pašapmāns? Kārtējā egoisma izpausme? Kāpēc gan tādam vīrietim kā tiesnesim Valteram Ruseckim pēkšņi būtu ievajadzējusies cita vīrieša izmīlēta un pamesta sieviete?

14. nodala

»

Skaļi iezvanījās telefons.

Māra atvēra acis un paskatījās pulkstenī. Tas rādīja bez divām minūtēm divpadsmit naktī. Savādi, viņa nodomāja un aizgāja līdz rakstāmgaldam. Spoku stunda ir klāt. Jau pagājusi puse no manas dežūras laika. Jācer, ka šī nakts ari turpmāk būs mierīga, ja nu vienīgi tagad zvana no uzņemšanas nodaļas vai garlaicības pēc ar mani grib parunāt kāds iereibis pacients vai spoks.

Māra pacēla klausuli.

— Divdesmit septītā nodaļa klausās, — viņa sacīja.

—   Vai daktere Mara Zīra?

—   Jā.

—    Šeit no uzņemšanas nodaļas. Mums steidzīgi vajadzīga jūsu konsultācija.

—    Kas noticis?

—   Nupat ātrā palīdzība atveda kādu jaunu vīrieti. Viņš esot cietis autoavārijā. Vizuāli nekas sevišķi briesmīgs nav. Diezgan liela brūce pieres daļā, tā ka nav izslēgts smadzeņu satricinājums. Iespējamas arī iekšējo orgānu traumas. Varbūt ir pat asiņošana. Viņš ir ļoti bāls.

—   Vai vemj?

—   Pašlaik ne, bet kolēģis no ātrās palīdzības teica, ka viņam slikti esot palicis mašīnā.

—    Kāpēc viņš nav vests uz traumām?

—   Tur esot pārpildīts, un nekas lauzts viņam ari nav.

—   Jūs gribat viņu sūtīt uz mūsu nodaļu?

—  Jums viņu vajadzētu apskatīt. Slimnieks pats apgalvo, ka jūtoties ciešami un labprāt slimnīcā nepaliktu.

—   Vai viņš ir dzēris?

—   Šķiet, ne. Nupat analīzēm paņēmām asins paraugus.

—   Ļoti labi. Vai nevajag izsaukt miliciju?

—  Tā jau esot bijusi avārijas vietā. Protokols sastādīts, un personība noskaidrota.

—   Droši vien krievs, ja?

—   Nez vai. Runā latviski. Es tūlīt paskatīšos papīros. Jā, te ir. Viņu sauc Osvalds Zīrs. Stop! Vai viņš gadījumā jums neiznāk rada?

Mārai mazliet nodrebēja roka, viņa brīdi klusēja, tad nedaudz pārvērstā balsī teica: —Tā ir tikai sakritība. Viņš nav mans radinieks. Vediet viņu šurp uz nodaļu. Uztaisīsim rentgenu un kārtīgi apskatīsim. Tā vai citādi, viņam slimnīcā tik un tā vismaz dažas dienas ir jāpaliek.

Māra nolika klausuli un iegrima domās.

Osvalds Zīrs… Kāds nepatīkams pārsteigums! Mans bijušais vīrs. Cietis avārijā un tagad apdauzījies uz slimnieku ratiņiem brauc taisnā ceļā pie manis. Es tevi, Osvald, labprāt neredzētu. Bet tai pašā laikā… Kas — tai pašā laikā? Māra! Apdomājies! Vai tad es viņu vēl mīlu? Es viņu ienīstu! Bet tai pašā laikā… Atkal tas pats! Es neko nesaprotu. Vai es tiešām gribu, lai viņš atgriežas pie manis? Un, ja viņš patiešām atgrieztos? Ko tad mēs darītu? Dzīvotu un gulētu kopā, it kā nekas nebūtu noticis? Nu nē! Jo kaut kas tomēr ir noticis! Ir noticis pats sliktākais, kas laulības dzīvē vispār var notikt, — viens no dzīves partneriem apzināti un vēsi uz otra dvēseles uzkrāvis lielu mēslu čupu. Kāpēc? Vai es to biju pelnījusi? Es taču tev neko sliktu nedarīju. Un, ja tomēr, tad jāpieņem, ka pati mīlestība ir kaut kas ļoti slikts un cilvēkiem tikai nelaimi vien nes.

Māra pie slimnieka aizgāja, kad saņēma rentgena uzņēmumus. Galvaskauss bija vesels. Nekas cits lauzts arī nebija. Uz pieres diezgan liela asiņojoša brūce, bet uz sejas daži dziļi nobrāzumi. Iekšējie orgāni rādījās neskarti. Taču smadzeņu satricinājums noteikti ir bijis, jo slimnieks atkārtoti vēma.

Māsiņas Osvalda seju apstrādāja ar dezinficējošiem līdzekļiem, sašpricēja un ieveda operāciju zālē. Māra, uz sejas uzlikusi aizsargmasku, tūlīt ķērās pie ķirurģiskiem instrumentiem, lai sašūtu slimnieka vaļējo pieres brūci.

Osvalds klusēja. Lai gan viņš jutās ļoti slikti un pa lielākai daļai gulēja, acis aizvēris, viņš noteikti Māru pazina. Kad brūce bija sašūta, sanitārs ar māsiņu viņu veda uz palātu.

Osvalds atvēra acis un sausu muti nočukstēja: — Māra…

Viņa neko neatbildēja. Nesteidzoties noņēma masku, novilka gumijas cimdus un lēnām gāja blakus telpā mazgāt rokas. Atvēra krānus un, kā pēkšņi nonākusi vieglā transā, nevajadzīgi ilgi ziepēja un skaloja, skaloja un atkal ziepēja jau sen nevainojami tīrās plaukstas un pirkstus.

Viņa ar tiem nupat bija pieskārusies tā vīrieša sejai, kuru vēl pavisam nesen tik ļoti mīlēja. Viņa kādreiz šo pieri bija glāstījusi. Skūpstījusi. Bet tagad… Diegi, spailes un asinis. Rēta paliks uz visu mūžu. Zem ādas balts kauls. Zem kaula smadzenes. Tik ļoti cildinātā pelēkā masa. Starp smadzeņu iedobumiem duļķains šķidrums. Savādi, ka tieši šie pusotra kilograma nervu šūnu ir Visuma lielākais brīnums. Visa labā un ļaunā radītājs. Vienaldzības un sajūsmas, mīlestības un naida, zemiskā un cēlā…

Kāpēc tā notiek? Kāpēc cilvēks mīl? Kāpēc nīst? Kāpēc alkst atriebties? Kāpēc vispār dzīvo? Kāpēc mirst?

Tas viss ir ļoti mīklaini. Kosmosa likumi ir nesaprotami. Kā tādā gadījumā lai mēs vēl spētu saprast otru cilvēku? Nieka lieta — tu pēkšņi no manis aizej, bet tai pašā laikā kāds cits atkal pie manis grib atnākt. To vienkārši izskaidrot nav iespējams, lai gan nekā vienkāršāka uz šīs pasaules vairs nav.

Māra nesteidzoties atgriezās ārstu istabā, atkal atkrita uz dīvāna un pievēra acis. Nekādus dižos darbus neveikusi, viņa tomēr jutās nogurusi. Pat domāt negribējās. Taču tas nebija iespējams. Viņa atkal un atkal saraustīti un īsi atgriezās pagātnē, savas dzīves skaistākajās un sliktākajās dienās. Viņai bija grūti Osvaldam piedot neuzticību, taču viņa tīri labi saprata, ka īstenībā tā nekāda lielā traģēdija nav. Tas ir parasts un ļoti izplatīts dzīves notikums, kas agrāk vai vēlāk piemirsīsies, nesāpēs un neko vairs neatgādinās.

Tikai pašlaik ir grūti. Jūtos apmānīta un pamesta. Tagad ir tāpat kā pēc ķirurģiskas operācijas. Brūce ir iztīrīta, dezinficēta ar jaunām cerībām un iespējām un sašūta ar ticību, ka nekas uz šīs pasaules nepaliek nesodīts.

Tev šobrīd sāp.

Man tāpat.

Tava rēta būs redzama visiem, manējo neredzēs neviens.

Tik vien tā starpība.

Par lielu nožēlu, mēs esam cilvēki.

Ārstu istabā ienāca māsiņa.

—   Dakterīt! Jūs ļoti lūdz atnākt šonakt operētais cilvēks.

—   Viņam kļuvis slikti?

—   Grūti pateikt. Viņš tikai sacīja, lai steidzīgi pasaucot ārsti.

—   Labi, Inta. Es tūlīt aiziešu.

Māra mirkli pagaidīja, tad lēni gāja uz pēcoperācijas palātu. Viņa mēģināja neuztraukties un sev iestāstīt, ka neiet pie Osvalda, nekādā ziņā neiet pie sava bijušā vīra, bet gan kā ārste iet pie nelaimē cietuša cilvēka.

Pēcoperācijas palātā Osvalds gulēja viens. Pirms tam divi tur atrodošies slimnieki jau bija pārvesti uz parastām palātām. Telpā diezgan jūtami smaržoja pēc zālēm un hlora.

Māra piegāja pie slimnieka gultas, saņēma viņa roku un skaitīja pulsu. Tas bija nedaudz paātrināts.

—   Māra… — Osvalds atkal klusi nočukstēja.

—    Kā jūties? Tev kļuva sliktāk?

—   Man visu laiku ir slikti.

—    Kā to lai saprot? Vai jau no avārijas brīža?

—    Nē, Māra. No tās dienas… Man dažreiz šķiet, ka tomēr nevajadzēja…

Osvalds apklusa. Māra apsēdās gultas kājgalī un uzmanīgi skatījās uz slimnieka pārsieto galvu un no stipriem sasitumiem un nobrāzumiem uztūkušo seju.

—   Runā, Osvald! Ko nevajadzēja?

—   Nē, neko. Man tikai ienāca prātā… Mēs dzīvē bieži kļūdāmies.

—   Tā ir, Osvald. Vai tu man vienīgi to gribēji pateikt?

—    Es tev gribēju pateikt paldies. Man bija patīkami, ka tieši tu mani operēji. Lai gan pirmajā mirklī, kad tevi ieraudzīju pienākam klāt, neviļus nodomāju, ka tagad nu gan man laikam ir beigas.

—   Kāpēc? — Māra patiesi izbrīnījās un paliecās uz priekšu. — Vai tu patiešām iedomājies…

—  Jā, Māra, — Osvalds atzinās. — Es tūlīt iedomājos, ka tagad tev pienācis īstais brīdis man atriebties. Viena pārdozēta zāļu šprice… Viena tīši neveikla rokas kustība ar skalpeli…

—    Piedod, — Māra sacīja, — bet mani pārsteidz tava primitīvā domāšana.

—    Vai tev nevienu brīdi nav ienākusi prātā vēlēšanās man atriebties?

—   Nē, Osvald, nevienu bridi. Tas būtu nožēlojami. Vienīgi tai dienā, kad tu man pateici par savu aiziešanu, un vēl tiesas dienā es kaut kā intuitīvi paredzēju vai, pareizāk sakot, pat pilnīgi skaidri zināju, ka ar tevi agrāk vai vēlāk notiks kāda liela nelaime.

—   Tā arī patiešām notika. Man principā vajadzēja būt beigtam.

—    Kur tu naktī drāzies?

—   Es braucu no Tallinas. Tur notika Baltijas republiku elektroniku trīs dienu seminārs. Tad mums pateica, ka būs jāpaliek ari vēl rītdien — ekskursija uz dažām mūsu profila rūpnīcām un pieņemšana valdības līmenī. Bet man tās pieņemšanas un ekskursijas ir jau līdz kaklam. Sēdos mašīnā un ātrāk steidzos uz mājām.

Māra skumji pasmaidīja.

—   Vai tagad, Osvald, tev jaunajās mājās ir labi?

—   Jā, Māra. Viss kārtībā. Būtu ļoti nepieklājīgi, ja es tagad sāktu Ivetu slavēt un vispār atzinīgi izteikties par savu tagadējo laulības dzīvi. Man ar tevi ari nebija slikti, taču… Iveta gaida bērnu.

Māra norija siekalas un atrāvās nedaudz tālāk no gultā gulošā vīrieša. Ja viņai līdz šim kaut zemapziņas līmenī šad tad tomēr pazibēja doma un vēlēšanās varbūt atkal kādreiz saiet kopā ar Osvaldu, tad tagad šī cerība jau pazuda uz visiem laikiem.

—    Kā tad tā…? — Māra brīnījās. — Tu taču teici…?

—   Es izārstējos. Nekādas lielās vainas tur nebija.

—   Esi laimīgs?

—   Jā, Māra. Es zinu, ka man būs dēls. Tas mani dara drošāku.

—   Vai avārijas brīdī tā tava Iveta ari bija kopā ar tevi?

—     Paldies Dievam! Es braucu viens. Ātrums gan bija pamatīgs, jo…

—    … tu ļoti steidzies pie savas izredzētās.

—   Tik tiešām. Kur lai citur es būtu steidzies? Taču mašīnai pēkšņi pārsprāga priekšējā riepa, es vēl nedaudz piebremzēju un tūlīt apmetu vairākus kūleņus. Es netiku laukā no mašīnas un, ja tā būtu aizdegusies, tu tagad ar mani nerunātu.

—   Es ar tevi tāpat labprāt nerunātu. Bet tu mani esot saucis. Ko tu gribēji?

—    Pateikt paldies, ka mani salāpīji.

—    Par to paldies nav jāsaka. Tas ir mans pienākums.

—   Vai tagad man uz pieres paliks rēta?

—    Paliks, Osvald. Bet tu neuztraucies. Tādām sievietēm kā Iveta rētas uz vīrieša sejas var tikai patikt.

—   Tev nepatiktu?

—   Tā ir, Osvald. Tu man pat ļoti nepatiktu.

—   Vai tāpēc, ka šī rēta nebūtu iegūta tevis dēļ?

—    Domā, ko gribi. Tu man esi kļuvis absolūti vienaldzīgs.

—   Vai esi jau dabūjusi kādu citu?

—   Un, ja tā arī būtu? Kāda tev tur vairs daļa?

—   Nekāda, Māra. Tas ir pareizi. Bet es vēlos, lai tu būtu laimīga.

—   Neuztraucies, es esmu laimīga.

—   To ir patīkami dzirdēt.

—   Domā, ka tas tev uzreiz palīdzēs vairs nejust nekādus sirdsapziņas pārmetumus?

—    Varbūt ne uzreiz, bet tomēr. Es patiešām tavā priekšā jūtos vainīgs.

—  Pasaki atklāti, Osvald. Tu no manis aizgāji vienīgi tāpēc, ka mums nebija bērnu?

—   Es melotu, ja teiktu, ka tas bija vienīgais iemesls. Nē, Māra. Bija vēl mīlestība. Es jau tev vienreiz to izskaidroju.

—   Mīlestība… — Māra domīgi novilka. — Tu maz zini, kas tā tāda

ir?

—   Pilnīgi skaidri, — Osvalds atbildēja. — Mīlestība ir tāds apziņas stāvoklis, kad viena cilvēka dēļ esi spējīgs atteikties no cita.

—    Varbūt tev ir taisnība, — Māra joprojām domīgi sacīja. — Un laimīgs tas, kura dēļ kāds atsakās no cita, vai ne?

—   Tā varētu būt.

—   Tas ir nežēlīgi.

—  Iespējams, taču tās ir tikai katra cilvēka normālas izvēles tiesības. Vienreiz tu izvēlies vienu vīrieti, citreiz citu. Vai tas ir kāds noziegums? Bez tam, vai tu bieži esi domājusi par to, kurš šādā gadījumā paliek bez tevis?

—   Tieši šajā ziņā starp vīrieti un sievieti ir milzīga starpība.

—   Vai esi pārliecināta, ka vīrieši nekad neraud un neko nepārdzīvo?

—    Nē, kāpēc? Pārdzīvo. Bet viņi tūlīt aiziet un piedzeras vai ari drīz vien sameklē kādu citu. Mums to izdarīt ir daudz grūtāk.

—   Vai visu izšķir tikai grūtuma pakāpe, kādā mēs spējam pārvarēt savu pamestību un vientulību?

—   Nē, Osvald. Visu izšķir katra cilvēka nelietības pakāpe.

—   Tu mani uzskati par nelieti?

—   Tam jau vairs nav nozīmes. Šobrīd tu manās acīs neesi vīrietis. Tu man esi tikai pacients.

—   Bet jūtās?

—   Ari jūtās. Viss ir auksts un apdzisis.

—   Tu pašlaik pret mani nejūti pat žēlumu?

—  Tikai kā pret slimnieku. Lai nāk tā tava Iveta un žēlo no rīta līdz vakaram. Es tevi ārstēšu.

—    Paldies par to pašu, — Osvalds sacīja. — Ir ļoti patīkami, ka man ir tik jauka un brīnišķīga daktere. Visu laulības laiku tev tā ari ne reizes neiznāca mani kārtīgi ārstēt.

—   Arī tagad nekādus medicīniskos brīnumus nedarīšu.

—   Nekā nopietna nav?

—   Katrā ziņā no tā nemirst. Tev ir smadzeņu satricinājums, un šai sakarā vismaz divas nedēļas būs jāpavada gultā.

—   Divas nedēļas?!

—   Nekliedz! Jā, divas nedēļas. Bet pārāk neuztraucies. Nez vai tava jaunā sieva šo divu nedēļu laikā bez tevis gluži izkaltis.

—    Kādas man vēl ir vainas?

—   Brūce pieres daļā un pamatīgi sejas nobrāzumi. Bez tam iespējami arī dažu iekšējo orgānu sasitumi un tātad ari to funkcionālie traucējumi. Ja tādi būs, to mēs drīz konstatēsim.

—    Kāds es tagad izskatos? Diez kas nav, vai ne?

—   Tik tiešām, Osvald. Diez kas no tevis vairs nav.

—    Bet gan jau būs labi, vai ne tā?

—    Cerēsim. Vienīgi… Varbūt nebūtu slikti, ja tevi šādā izskatā neviens, izņemot medicīnisko personālu, pagaidām neredzētu.

—   Vai tiešām tik traki?

—    Diezgan.

—   Tu domāji Ivetu?

—   Es domāju tavus vecākus. Mazliet viņus pasaudzē.

—   Bet Ivetu varētu ari nesaudzēt, ja?

—    Dari, kā zini, Osvald. Kas man vairs par tavu dzīvi?

—  Tiešām gan. Bet, ja man pēc šī smadzeņu satricinājuma ir kādas nopietnas sekas. Vai tā var būt?

—   Pilnīgi.

—   Un ja nu man atklāsies vēl citas vainas? Ja nu es kļūstu invalīds? Ja viņai vispār vairs pat nepatiks mana seja?!

—   Tad, Osvald, būs ļoti bēdīgi, — Māra sacīja un piecēlās. — Tad tu būsi pamatīgi kļūdījies, par savu sievieti izvēlēdamies šo Ivetu. Tas taču ir tik vienkārši. Sievietēm patīk stipri un veseli vīrieši. Bet, ja tā tava tik ļoti iekārotā Iveta naudas dēļ vien spēja saieties ar daudz vecāku vīrieti par sevi un viņu ātri novest līdz cietumam un nāves spriedumam, tad viņa no tevis var atteikties ari daudz mazsvarīgāka iemesla dēļ. Uz atvadām varu dot padomu —ja tev dzīvē vēlreiz iznāks izvēlēties kādu sievieti, tad ņem tādu, kurai ir pilnīgi vienaldzīgs tavs izskats, amats un naudasmaks. Tās ir visdrošākās. Ņem tādu, kas mīlētu tevi, tavus netīros kreklus un rētas tavā sejā. Nelaimes gadījumā iegūta invaliditāte nav nekāds kauns vai netikums. Daudz sliktāks ir dzīves gaitā iegūts dvēseles kroplums.

Māra izgāja no palātas un nesteidzoties devās atpakaļ uz ārstu istabu. Viņa jutās satraukta, bet tai pašā laikā arī apmierināta. Mārai kā ārstei slimnieka Osvalda Zīra bija patiesi žēl, un viņa katrā ziņā darīs visu iespējamo, lai atvieglotu viņa ciešanas. Taču kā šā cilvēka nesen pamesta sieva un vienkārši kā sieviete viņa sajuta arī zināmu gandarījumu, ka liktenis Osvaldu tomēr nebija palaidis garām gluži nesodītu, un varbūt Iveta savukārt kādreiz, pametot viņu, Osvaldu sodīs vēl vairāk.

Māra piegāja pie loga un paskatījās laukā.

Ausa jau rīts.

Slimnīcas skvēriņā ziedēja jasmīni.

Pa gājēju celiņu ar slimnieku ratiem pavecs sanitārs veda uz morgu kādu naktī nomirušu slimnieku.

Tā mūs kādreiz visus, Māra smagi nodomāja, un viņai pēkšņi neprātīgi sagribējās dzīvot. Sagribējās vēl mīlēt un dzīvot kopā ar labu, uzticīgu vīru, sagribējās vēlreiz pamēģināt dabiskā ceļā tikt pie sava bērna un būt laimīgai.

Tad viņa pavisam negaidīti atkal atcerējās Valteru Rusecki un domās gandrīz vai sāka izmisīgi lūgties: — Nu, beidzot piezvani, mans nepazīstamais vīrieti! Tu taču sacīji, ka labprāt mani gribētu satikt vēlreiz! Tad — lūdzu! Te es esmu! Ko tu vēl gaidi? Ko kavējies? Ņem un man beidzot piezvani! Es gaidu un tev neatteikšu. Un tad varbūt, var būt…

Pagāja kāds brīdis, un pēkšņi griezīgi skaļi iezvanījās telefons. Māra satrūkās un lēni pacēla klausuli. Viņa zināja, ka tas visticamāk ir kārtējais zvans no uzņemšanas nodaļas, taču šai brīdī tik ļoti gribējās ticēt brīnumam, ka viņa vēl labu laiciņu nespēja pateikt ne vārda.

—    Es klausos, — Māra klusā balsī sacīja un pilnīgi fiziski sajuta sev pie auss kāda cilvēka silto elpu.

—  Es atvainojos par tik agru traucējumu, — sacīja patīkama vīrieša balss, — bet… Vai jūs esat Māra Zīra?

—    Jā, — Māra Zīra tikko izdvesa, jo runātāja balsī viņa skaidri atpazina Valteru Rusecki.

15. nodala

Visu tās dienas pēcpusdienu es jutos ārkārtīgi draņķīgi. Pirms tam četras dienas aizklātā tiesas sēdē biju izskatījis kādu ļoti neparastu slepkavības lietu un beidzot no rīta apsūdzētajam nolasījis spriedumu.

Lai gan par tiesnesi strādāju jau vairākus gadus, es tikai ar lielām grūtībām pamazām sāku pierast pie izvarošanu un slepkavību lietu izskatīšanas tiesā. Man šie noziegumi riebās ne tikai no morālā viedokļa, bet bieži arī tīri fiziski, tāpēc nereti vajadzēja garīgi krietni vien piepūlēties, lai personīgās emocijas neņemtu pārsvaru pār skaidro saprātu un tiesneša darba uzvedības ētiku. Es nekad nedrīkstēju pacelt balsi vai kā citādi izrādīt savu nepatiku pret apsūdzēto. Nedrīkstēju viņu apvainot vai kā citādi aizskart vai pazemot. Man vajadzēja būt mierīgam un objektīvam, kāds es ari parasti biju, lai gan tas ne vienmēr bija viegli izdarāms.

Vakarā atbraucu mājās, paēdu mātes pagatavotās vakariņas, uzkāpu augšā savā vecpuiša dzīvoklī, noguris atgūlos uz iemīļotā sarkanā dīvāna, sāku domāt un sīksīki atcerēties visu šīs it kā bezgala primitīvi, bet tai pašā laikā ļoti neparasti izdarītās slepkavības norisi, kas pirms nepilna gada bija notikusi mūsu Iļģuciema nomalē un par kuru ļaudis, nezinot īsto veidu, kādā šī slepkavība tika izdarīta, izplatīja visdažādākās baumas.

"Cilvēks — tā ir mūsu pasaules lielākā un sarežģītākā problēma."

Nezinu, vai to jau ir teicis kāds cits, vai tas man tagad pašam iešāvās prātā, taču cilvēks laikam patiešām ir vissarežģītākais un noslēpumainākais bioloģiskās dabas produkts, un viņu pētīt ir ārkārtīgi interesanti. Bet tikai. Šai nodarbei, galu galā, nav nekādas īstas jēgas — būtiski mainīt cilvēka dabu, viņa raksturu un psihi ir pilnīgi neiespējami (ja vardarbīgi netiek lietoti speciāli medicīniskie preparāti), un mums jāsamierinās ar to, ka katrs ir tieši tāds, kāds viņš ir. Par laimi vai lielu nelaimi pārējiem cilvēkiem.

Visas šīs četras tiesas dienas zālē uz apsūdzēto sola sēdēja kluss un pieklājīgs divdesmit četrus gadus vecs jaunietis un ļoti mierīgi atbildēja gan uz prokurora, advokātu, gan maniem jautājumiem. Arī tie četri jaunieši, kuri pēc sešiem gadiem kopā ar nedaudz vecāko Ivaru Brīvmani zvēriski nogalinās manu sievu un bērnu, būs klusi, mierīgi un pieklājīgi.

Bet šito tipu sauca Vladimirs Belkins. Pēc tautības krievs. Taču labi runāja arī latviski. Beidzis pat vidusskolu. Neprecējies. Strādnieks. Vienīgais dēls ģimenē.

Taču bija pastrādājis neticami nežēlīgu, savā ziņā pat diezgan unikālu, cinisku un vienreizēji pretīgu kādas padzīvojušas sievietes slepkavību. Bez nodoma noslepkavot.

Atcerējos nelielu fragmentu no tiesu medicīnas ekspertīzes slēdziena, kas bija izdarīts drīz pēc šā puiša aresta.

"Somatiskais stāvoklis — bez patoloģijas. Psihiskais stāvoklis — apziņa skaidra, kontakts apmierinošs. Orientēts visos veidos pareizi. Atmiņa laba. Domāšana — normāla tempa, loģiska, secīga. Uztveres traucējumu nav. Intelekts vidējs. Mierīgs, uzmanības un koncentrēšanās spējas normālas. Halucināciju, murgu nav."

Tātad it kā pilnīgi normāls cilvēks, tomēr… Kā to lai pasaka? Tomēr slims? Cilvēks ar saplēstu dvēseli, kur vairs nav vietas ne Dievam, ne velnam? Kur vieta ir tikai paša domām un vēlmēm?

Četrdesmito gadu beigās Rīgā no Murmanskas iebrauca viņa vecāki un sāka strādāt Rīgas Cementa un šīfera rūpnīcā. Dzīvoja kopmītnēs, bet mazais Vladimirs vēl palika Murmanskā un Rīgā ieradās tikai tad, kad vecāki sešdesmito gadu vidū dabūja jaunu labiekārtotu trisistabu dzīvokli Iļģuciemā, Baltās un Dagmāras ielas stūrī.

Vladimiram skolā sekmes bijušas normālas, uzvedība tāpat. Taču pēc pamatskolas beigšanas viņš jau kļūst savādāks. Šad tad sāk iedzert, draugu kompānijās blandās pa ielām, bet, iestājies kādā no arodskolām, jau kļūst stipri līdzīgs pankam. Attiecīgi ģērbjas un uzvedas. Un tad notiek tas, kas diemžēl notiek ar ļoti daudziem mūsdienu jauniešiem, — savas vieglprātības dēļ, ne mazākā mērā nespējot paredzēt savas rīcības traģiskās sekas, Vladimirs pirmo reizi kompānijā ar citiem puišiem izmēģina kādu no ķīmiskajiem apdullināšanās līdzekļiem. Protams, viņi maz ko zina par īstajām narkotikām un, ja ari zinātu, tad nekad nespētu nopirkt ne heroīnu, ne hašišu, kokaīnu, morfiju, opiju, LSD un pat ne marihuānu. Viņi par dažām kapeikām nopērk krāsu atšķaidītāju, ielej to polietilēna maisiņā, pēc tam tur iebāž galvu un apmēram divas trīs minūtes intensīvi elpo.

—    Kāda tad ir sajūta? — es viņam prasīju.

—   Sajūta ir laba, — Vladimirs atbildēja. — Uzreiz paliek dulls, un sāk rādīties krāsainas halucinācijas.

—   Cik ilgi tās turpinās?

—    Diezgan ilgi. Ļoti spilgti vairākas stundas, bet vispār dullums turas visu dienu un dažreiz pat vairākas dienas.

—    Kāpēc tev šis dullums vajadzīgs?

—   Tā tomēr ir cita pasaule.

—    Kas tev nepatīk šajā pasaulē?

—   Viss. Bet it sevišķi man nepatīk mani vecāki.

—    Kāpēc?

—    Vini dzer.

>

Tas bija diezgan savādi. Pats ar ķīmiskiem līdzekļiem apdullinājās uz nebēdu, taču ārkārtīgi necieta vecāku alkoholismu. It sevišķi Vladimirs neieredzēja savu kaimiņieni, kuru viss Iļģuciems pazina kā Klibo Gaļinu. Viņa bija invalīde, dzīvoja viena (vīrs kaut kad aizbēdzis, dēls aizgājis bojā armijā) un skaitījās viena no tuvākās apkārtnes lielākajām dzērājām. Bieži ar pudeli somā nākusi ciemos pie Vladimira vecākiem, tā ari viņus pavedinot uz dzeršanu. Te ari radās Vladimira naids pret šo veceni, lai gan Gaļinai vēl nebija pat pilni četrdesmit gadi.

Tā pienāca pagājušā gada 26. septembra diena. Vladimirs jau no paša rīta aizrautīgi ostījis krāsu atšķaidītāju un visiem stāstījis, ka jumts peld. Tātad viņš atradās kaut kur jau debesīs.

Tai pašā dienā ap pulksten 17.30 pie Vladimira vecākiem atnākusi Gaļina un ar mājas saimniekiem sākusi lietot alkoholiskos dzērienus. Vēlu vakarā Gaļina jau bijusi tiktāl piedzērusies, ka atpakaļ uz mājām vairs nespējusi tikt. Saimnieki viņu atstāj sēžam virtuvē pie galda, bet paši aiziet gulēt. Agri no rīta dzīvoklī ierodas Vladimira tante, viņus pamodina un saka, ka virtuvē uz grīdas guļot mirusi sieviete. Izrādās, tā ir Gaļina. Kāpēc nomirusi? — saimnieki brīnās. Uz sejas un krūtīm redzami daži nobrāzumi un nelieli asinsizplūdumi, kas nekādā veidā nevarētu būt nāves cēlonis. Jā, Gaļina guļ uz grīdas ļoti nedabiskā pozā, turklāt bez apakšbiksēm, un zem sēžamvietas ir diezgan liela asinspeļķe. Tas viss, protams, šķiet ļoti savādi. Pat atbraukušajai milicijai uzreiz vēl neradās aizdomas, ka sieviete drausmīgā veidā ir noslepkavota. Līķis kā parasti tika nosūtīts uz tiesu medicīnas ekspertīzes morgu, un tikai tur, izdarot rūpīgu līķa apskati un sekciju, negaidīti atklājās…

Tovakar Vladimirs, kārtējo reizi saostījies krāsu atšķaidītāja ķīmiskos izgarojumus, vēlu atgriezies mājās un tūlīt ieraudzījis pie galda sēdam Galinu. Vēlāk Vladimirs ne izmeklētājam, ne tiesai nespēja jēdzīgi izskaidrot, kāpēc viņš rīkojies tieši tā. Viņš tikai teica, ka, ienākot virtuvē, viņam rādījušies elektriskie vampīri. Vladimirs tūlīt iedomājies, ka tā nolādētā vecene ir velna apsēsta… Ar dūres sitienu viņš notriecis Gaļinu uz grīdas un vairākas reizes ar kāju iespēris viņai pa galvu un krūtīm. Pēc tam no kabatas izvilcis nazi un pārgriezis Gaļinas apakšbikses. Tad turpat sameklējis izdzertu alus pudeli, tās kaklu iebāzis sievietes vagīnā un ar vairākiem spēcīgiem kājas spērieniem visu pudeli dziļi ietriecis viņas vēderā… Sieviete iekšējās un ārējās asiņošanas dēļ apmēram pēc desmit minūtēm nomirusi.

— Man bija tāda sajūta, it kā skatītos kādu kino, — slepkava mums paskaidroja. — Es negribēju viņu nogalināt. Es tikai gribēju no viņas izdzīt velnu…

Kāpēc tieši šādā veidā, tas acīmredzot mums visiem paliks noslēpums. Varbūt arī psihiatriem.

Es viņu notiesāju uz 9 gadiem ieslodzījumā. Tagad viņam pietiks laika mierīgi skatīties gan kino, gan varbūt saprast arī to, ka, nevēloties šo pasauli uztvert dabiski un normāli, pats ir bijis visīstākais velns…

Es piecēlos, ieslēdzu magnetofonu un kādu pusstundu, mēģinādams garīgi atslābināties, klausījos Drēzdenes simfoniskā orķestra un japāņu jaunās pianistes Hašo Imugi atskaņojumā Čaikovska pirmo klavierkoncertu. Pasakaini skaistā mūzika nedaudz nomierināja, taču, kad iedomājos par šīs brīnišķīgās mūzikas sacerētāju, kurš nekad fiziski nebija mīlējis nevienu sievieti, bet gan kā savus seksuālos partnerus izvēlējies vienīgi vīriešus un jaunus zēnus…

Paldies! Viss atkal kļuva netīrs un riebīgs, un man jau kuro reizi vajadzēja domāt, kas tad šai pasaulē īsti ir normāls, kas nenormāls? Un vai man vispār ir jāzina, kāds cilvēks savā privātajā dzīvē ir bijis mans mīļotais rakstnieks, mākslinieks, komponists?

Kas par to, ka Jānis Pauļuks vai Ojārs Vācietis dzer? Vai no tā bildes kļūst sliktākas un dzejoļi vājāki? Kas par to, ka Čaikovskis ir gulējis ar vīriešiem, bet mūsu slavenā Operas baletmeistare-inscenētāja savai gultai nelaiž garām nevienu no jaunajām balerīnām?

Vai tāpēc viņu māksla kļūst mazāk iespaidīga? Protams, ne. Tad jau drīzāk otrādi. Un, spriežot pēc notikušajiem tūkstoš kariem un revolūcijām, pēc neskaitāmiem masveida slaktiņiem, reliģisko, fašistu un komunistu fanātiķu asiņainajiem izpaudumiem, varbūt arī cilvēku slepkavošana ir tikai neliela un tāpēc ne pārāk nosodāma atkāpe no mūsu dzīves iekšējās kārtības noteikumiem?

Vai deviņi gadi brīvības atņemšanas ir smags sods? Vai tas atsver kaut pēdējās palaistuves un nodzērušos klaidoņa dzīvību?

Laikam neviens cilvēks uz šīs zemes īstenībā nešaubās, ka vistaisnīgākais sods slepkavam būtu nāve pret nāvi. Taču, tā kā mēs esam augstas kultūras tauta un inteliģenti cilvēki…

Mēs savus slepkavas žēlojam, un es atkal nezinu, vai tas ir pareizi vai ari ļoti stulbi darīts. Var domāt gan tā, gan šitā — katrs pēc savas izpratnes, morāles un intelektuālajām spējām.

Pēc tam mēģināju lasīt. Nupat kā bija iznākuši amerikāņu rakstnieka Ernesta Hemingveja kopoto rakstu pieci sējumi, tos biju nopircis un tagad ar lielu interesi un aizrautību lasīju viņa romānu Ardievas ieročiem.

Tad pa televīziju noskatījos Panorāmas vakara ziņas, pa Ostankinas programmu vēl kinokomēdiju Kaukāza gūstekne un gāju gulēt.

Taču miegs nenāca. Dzirdēju, kā zem manas grīdas, mātes un tēva istabā pirmajā stāvā, skan televizors un pusdivpadsmitos mājās no darba pārnāk mana māsa Sandra, kura Latvijas televīzijas literatūras un dramaturģijas redakcijā strādāja par režisori.

Pamazām mājas un ielas trokšņi tomēr norima. Visi jau gulēja, bet joprojām vaļējām acīm blenzu tumsas apņemtajos istabas griestos un domāju, ka, iespējams, pašlaik uz cietuma aukstajām nārām nespēj aizmigt arī mans šodien notiesātais velna izdzinējs. Un ko pašlaik dara mana mīļākā Dace Ābelīte? Vakardienas Rīgas Balsī bija labs viņas raksts par jaunās un daudzsološās mākslinieces Maijas Tabakas pirmās personālizstādes atklāšanu Valsts mākslas muzejā. Krietnu laiciņu Daci nebiju saticis un, pēc mūsu pēdējās sarunas spriežot, tik drīz droši vien arī nesatikšu. Viņa draudzējas ar uzlecošo literatūras zvaigzni Robertu Vānu un par mani daudz neinteresējas. Un es savukārt vairs daudz neinteresējos par viņu. Izstīdzējušais intelektuālis Roberts Vāns man gan neko simpātisks nešķita, bet Dace, kā man šķita, viņā kaut nedaudz tomēr bija jau ieķērusies. Lai nu tā būtu. Lai ķeras. Lai mīl. Lai guļ! Lai mīlējās! Kāda man tur daļa? Es taču tik un tā ar viņu netaisījos precēties. Dace bija jauka mīļākā, nekas vairāk.

Nevaru noliegt — mums bija kolosāli labi, bet varbūt būs vēl labāk, ja vismaz uz neilgu laiku mēs tomēr šķirsimies. Viens no otra atpūtīsimies. Taču, vienalga, ja arī atkal satiksimies un turpināsim iepriekšējās attiecības, tās man būs un paliks vienīgi kā izklaide.

Jā, skaista un patīkama, taču tikai kārtējai naktij — it kā cilvēki nedzīvotu arī dienā. Bet varbūt arī nedzīvo. Dienā mēs taču strādājam.

Vaiga sviedros pūlamies valsts uzplaukuma labad. Es — taisnības, cilvēku drošības un viņu morālā gandarījuma labad.

Vai ir vērts to darīt?

Sievietes vagīnā un dzemdē ar kāju ietriekta izdzerta alus pudele.

Vai tagad, pēc sprieduma pasludināšanas, taisnība ir triumfējusi? Vai sabiedrība ir saņēmusi morālu gandarījumu par šī savdabīgā un nežēlīgā noziedznieka sodīšanu? Bet, ja ejam dziļāk un domājam bez aizspriedumiem, tad mums ir jāpieņem un jāapzinās, ka arī šis cietsirdīgais slepkava taču cietušo sievieti par kaut ko sodīja! Sodīja par to, ka tā regulāri dzirdīja viņa vecākus un tovakar piedzērusies

atradās vina dzīvoklī! »

Tā laikam ir mūsu dzīves nekādi neatņemama sastāvdaļa — mēs viens otru pastāvīgi par kaut ko sodām, tikai, interesanti, vai ir kāds tik liels gudrinieks, kas vienmēr pilnīgi droši un neapstrīdami spētu pateikt, kurš no mums ir tiesājams bargāk, kurš mazāk bargi. Bet par to, ka esam tā vai citādi tiesājami visi, nav ne mazāko šaubu.

Atšķirība var būt un faktiski arī ir vienīgi saņemtajos soda mēros.

Varbūt dievi arī mīlestību cilvēkiem uzlikuši kā bargu un ļoti grūti panesamu sodu? Vienīgi jāprasa, kāpēc tas tā ir darīts? Kāds šim sodam mērķis? Lai mūs gandrīz vienmēr piemeklētu šaušalīgas traģēdijas, nepelnītas ciešanas, sāpes, izmisums un vientulība? Bet mīlestība taču nerada tikai to vien. Mīlestība rada arī prieku. Laimi. Dzīvotgribu. Paļāvību. Līksmību. Drošuma un pleca sajūtu. Un baudu. Jā, elementāru un vienreizēju baudu tikai tāpēc vien, ka tu man piederi kā sieviete, bet es tev piederu kā vīrietis.

Nekā skaistāka un nopietnāka uz šīs pasaules nav.

Tas arī patiesībā ir visas cilvēces pamats, visu reliģiju sākums un mūsu vienīgo cerību beigas.

Mīlestība.

Japāņu muzikālā brīnumbērna vieglie pirkstu pieskārieni melnbaltajiem klavieru taustiņiem.

Kam Čaikovskis šo brīnišķīgo mūziku ir veltījis? Kādam vīrietim? Sievietei? Muļķības. Viņš to droši vien veltījis mums visiem vai arī vienīgi pats sev.

Kam lai savu dzīvi un darbu veltu es?

Vai vispār tā kādam būtu jāziedo? Vai nepietiek jau ar to vien, ka strādāju cilvēku labā? Dzīve lai paliek man pašam.

Bet man šī dzīve nepatīk. Kaut kā būtiska tajā pietrūkst. Es zinu — man pietrūkst sievietes. Tas ir tik vienkārši, bet tai pašā laikā…

Nezinu. Neko nesaprotu. Man līdz šim ir gadījušās vienīgi tādas sievietes kā Dace. Un lai tik gadās arī turpmāk! Nevienu sliktu vārdu nevaru teikt, taču… sirdij nepielīp. Pielīp miesai, pielīp lūpām, pielīp prātam, bet dvēsele tā arī paliek tukša.

Kur tu esi, mana izredzētā?

Protams, tā vienam kliegt nakts tumsā ir baigi stulbi, bet, ja es nebūtu viens, nekliegtu. Es klusētu. Apbrīnas pilnām acīm skatītos uz tavu kailo ķermeni sev blakus un droši vien būtu laimīgs. Vismaz tam ir jātic, ka mums blakus ejoša, stāvoša vai guloša sieviete mūs vienmēr var darīt laimīgus.

īstā sieviete.

Vai man tā varētu būt Māra Zīra?

Viņa bija pārāk skaista un eleganta, lai jau pirmajā piegājienā noticētu, ka viņa ir arī godīga sieviete. Tāpat grūti ticēt, ka viņa ir ārste, turklāt vēl ķirurģe! Tāda izskata sievietes ir vai nu ministru sekretāres, kino zvaigznes, modeles, aktrises, bagātnieku mīļākās, vai arī visaugstākās klases prostitūtas.

Māra bija skaista, lepna un smalki atturīga, bet tai pašā laikā nelaimīga un dziļi vientuļa. Man šķiet, savā būtībā arī ļoti vienkārša.

Ko tu pašlaik dari, Māra?

Vai gluži tāpat kā es guli viena savā lielajā, tagad jau vairs ne laulības gultā, nevari aizmigt un domā par mani?

Muļķības, tu — iedomīgais pūsli! Neviena sieviete nevar ilgi domāt par nejauši sastaptu vīrieti, ar kuru viņa dažas minūtes ir parunājusies pie trolejbusa pieturas!

Žēl.

Bet es tevi atceros, Māra! Es tevi nevaru aizmirst un varbūt tieši tāpēc, ka mūsu tikšanās bija tik īslaicīga.

Es toreiz skaidri apzinājos, ka tas ir ne tikai muļķīgi, bet arī augstākā mērā nekaunīgi, taču neko jau vairs nespēju darīt. Mani pēkšņi pārņēma tik nevaldāma tieksme pēc šīs sievietes, ka pastiepu roku, iededzu naktslampiņu, pēc tam piecēlos, aizgāju uz dzīvokļa priekštelpu, kur no žaketes izņēmu kabatas portfeli, sameklēju tajā Māras vizītkarti, atgriezos istabā, apsēdos uz dīvāna malas, pacēlu telefona klausuli un griezu viņas mājas numuru.

Baltajā telefona klausulē ilgi skanēja neaizņemtie līnijas signāli, es ilgi klausījos šais monotonajās, bezcerības pilnajās skaņās, kas nepārprotami vēstīja, ka Māra pašlaik vai nu cieši guļ, vai arī vienkārši nevēlas celt klausuli, lai dzirdētu tikai kāda prātā jukuša vai piedzēruša cilvēka balsi.

Paskatījos pulkstenī. Tas rādīja pusčetri naktī.

Patiešām, esmu sajucis, nodomāju un tomēr nez kāpēc nelikos atpakaļ gultā, bet sāku griezt Māras darba telefona numuru.

Varbūt viņai šī ir dežūras nakts, viņa nedrīkst gulēt un varbūt gaida, lai kāds viņai piezvana un pakavē laiku.

Varbūt Māra vēlas, lai viņai piezvanu tieši es.

Pasmaidīju par savu muļķīgo iedomu un tomēr saspringts gaidīju rezultātu.

Telefona klausulē vienmuļie pīkstieni atkārtojās ar gluži tādu pašu bezcerību kā pirmīt, līdz tomēr tur kaut kas noklikšķēja un es beidzot izdzirdu kādas sievietes balsi, vēl īsti neticēdams, ka tā varētu būt Māra.

16. nodala

—   Es atvainojos, — klusi sacīju, — iespējams, ka ir savienojies nepareizi. Vai esmu piezvanījis uz slimnīcu?

—  Jā, — klusa sievietes balss apstiprināja, un es gandrīz nešaubījos, ka tā ir Māra. — Jūs esat piezvanījis pareizi.

—   Ļoti patīkami, — es teicu.

—   Kas te var būt patīkams?

—   Es nedomāju slimnīcu. Man būtu patīkami parunāties ar dakteri Māru Zīru.

—    Savādi, — sieviete nopietni sacīja, taču viņas balss joprojām bija tikpat silta kā iepriekš. — Pusčetros naktī?

—   Nesakiet naktī. Sakiet pusčetros no rīta.

—   Labi. Pusčetros no rīta. Vai jūs tā bieži mēdzat darīt?

—   Es to daru pirmo reizi mūžā.

—   Kāpēc?

—   Esmu slims.

—    Ja jums ir vajadzīga akūta ārsta palīdzība, zvaniet, lūdzu, uz nulle trīs.

—   Man nav vajadzīga ārsta palīdzība, — sacīju. — Es vienkārši gribu parunāties ar Māru Zīru.

—   Kāpēc jūs viņai nezvanāt uz mājām?

—   Man ir aizdomas, ka viņa šonakt strādā.

—    Patiešām, — sieviete teica. — Jūsu aizdomas izrādījušās pareizas.

—   Vai jūs viņu nevarētu palūgt pie telefona?

—   Varētu gan, — sieviete atbildēja, — taču Māra noteikti gribēs zināt, kurš ir tas ārprātīgais, kas iedomājies ar viņu papļāpāt pusčetros no rīta!

—   Es gribu būt oriģināls. Turklāt patiešām esmu slims.

—   Pēc balss gan tā nemaz neizklausās.

—   Cilvēkā daudz kas ir mānīgs.

—  Tas gan, — sieviete piekrita. — Kā tad man pareizi dakterei jūs vajadzētu pieteikt?

—   Sakiet, ka ar viņu vēlas parunāties kāds ar smagu vientulību un bezmiegu saslimis cilvēks.

—   Ja nav noslēpums, šim cilvēkam ir arī vārds?

—   Protams, — es sacīju. — Viņu sauc Valters. Taču, iespējams, viņai šis vārds neko vairs neizteiks.

—   Kāpēc jūs tā domājat?

—   Kopš mūsu vienīgās tikšanās reizes ir jau pagājis krietns laiciņš, tāpēc pilnīgi pieļauju, ka Māra manu vārdu būs aizmirsusi.

—   Jūs kļūdāties, — sieviete teica. — Viņa to nav aizmirsusi.

—   Patiešām?

—    Vai jūs tas izbrīni?

—   Nedaudz.

—   Kāpēc?

—    Vienkārša iemesla dēļ. Kad mēs šķīrāmies… Man palika visai maz cerību.

—    Es taču jums atstāju savu vizītkarti, — Māra atgādināja, — bet jūs līdz šim mani vēl ne reizi neesat pat mēģinājis satikt! Vai tiešām tas viss jums toreiz šķita tik bezcerīgi?

—   Nē, Māra, ne gluži, taču…

—   Nobijāties?

—   Arī ne gluži.

—   Tad es jums neesmu bijusi sevišķi nepieciešama.

—   Varbūt.

—   Ļoti žēl.

—    Nopietni?

—    Jā, Valter. Es gaidīju, ka jūs man tomēr piezvanīsiet. Un, lai cik tas savādi arī šķistu, visnepacietīgāk jūsu zvanu es gaidīju tieši šonakt.

—   Es to jutu.

—   Tas arī ir savādi.

—   Vai jūsu dzīvē pa šo laiku kaut kas ir mainījies? — es prasīju.

—   Nē, nekas būtisks, — Māra atbildēja. — Viss pa vecam. Mājas, darbs, darbs, mājas, bet pa vakariem televizors.

—   Vai jūs esat sevī noslēgusies sieviete?

—   Nē, varbūt tieši otrādi, bet…

—   Māra! Runājiet droši! Pa telefonu var pateikt visu.

—    Neesmu pārliecināta.

—    Pavisam nopietni! Ja mums ir iespēja neskatīties otra cilvēka acīs… Tas tūlīt piedod apbrīnojami lielu drosmi.

—   Vai šādai romantiskai nakts sarunai ir vajadzīga drosme?

—   Nē, — es atbildēju. — Tikai neliela uzdrīkstēšanās.

—   Valter… Jūs taču man atļausiet sevi tā uzrunāt?

—    Protams. Ja jūs mani tagad nosauktu par biedru Rusecki, es apvainotos.

—   Labi, Valter. Es jūs nekad neuzrunāšu par biedru Rusecki.

—   Un es jūs nekad… Māra ir brīnišķīgs vārds. Vislatviskākais.

—    Iespējams. Taču pastāv aizdomas, ka tas ir atvasināts no vārda Marija. Bet, kā vēsta Bībeles leģenda, tāds vārds ir bijis kāda krustā sista cilvēka mātei. Interesanti, vai mūsu pagānu dievietei Mārai bērnu nav bijis? Šķiet, ka ne.

—   Man atķal šķiet, ka viņai tomēr dēls bija, un viņu sauca Pērkons.

—   Ā! — Māra smagi nopūtās. — Varbūt. Kas tādā gadījumā bija Pērkona tēvs?

—   Tēva nebija. Māra bija vientuļā māte.

—   Vienalga.

—   Pieņemsim, ka Mārai, gluži kā Marijai, dēls piedzima no svētā gara. Tas ir — no debesim un zvaigznēm.

—   Jūs esat romantiķis?

—    Mazliet. Dienu no dienas rakņājoties sabiedrības atkritumos… Vismaz naktīs gribas būt tīram un kaut nedaudz pasapņot. Šis zvans patiesībā jau arī ir tikai tāds sapnis.

—    Kāpēc jūs, Valter, man nepiezvanījāt agrāk?

—    Nebiju pārliecināts, ka jūs to vēlaties.

—  Es to vēlējos. Nekaunos atzīties, ka dažreiz pat ļoti. Es to nespēju izskaidrot, bet…

—    Lai paliek, Māra! Neko nevajag izskaidrot. Tieši ar to cilvēki vienmēr visu sabojā. Viss dzīves un cilvēku attiecību skaistums ari slēpjas mūsu domu, vēlmju un rīcības nesaprotamībā.

—   Vai tā ir vieglāk?

—   Nezinu. Varbūt tā ir drošāk.

—   Jūs no kaut kā baidāties? — Māra prasīja.

—   Jā, — es atbildēju. — Baidos, ka pēkšņi kādu dienu var nebūt manu vecāku. Baidos, ka var pievilt kāds ļoti tuvs cilvēks. Baidos smagi saslimt. Baidos nokļūt cietumā vai psihiatriskajā slimnīcā. Baidos, Māra, pat no tā, ka jūs tūlīt varat nolikt klausuli un pēc tam…

—    Kas pēc tam notiktu?

—    Visticamāk, ka nekas sevišķs. Kādai lugai vienkārši pietrūktu trešā cēliena.

—   Varbūt tā ari labi? — Māra runāja klusi. — Trešajos cēlienos, ja luga ir traģēdija, parasti galvenais varonis iet bojā.

—   Vai jums manis būtu žēl?

—   Vēl vakar — kā jebkuru citu cilvēku. Bet tagad, kad jūs nakts vidū esat mani atcerējies… Man jūs būtu mazliet vairāk žēl nekā citu.

—    Paldies, Māra! Mani tas ļoti iepriecina.

—    Nenojaušat? Mēģinu darīt visu, lai jums iepatiktos!

—   Tas jau ir noticis. Jūs man iepatikāties pirmajā mirklī, kad jūs ieraudzīju.

—   Tiesas zālē?!

—    Es jūs pirmo reizi kā sievieti ieraudzīju sēdam gaitenī uz sola. Tiesas zālē jūs manās acīs bijāt tikai atbildētāja.

—   Mans Dievs! — Māra mazliet uzspēlēti iesaucās. — Vai patiešām jūs manī saskatījāt tikai atbildētāju un ne mirkli nepaskatījāties kā uz sievieti?!

—   Paskatījos. Slepus.

—   Bet es tā centos!

—    Neizliecieties! Jūs centāties sava vīra dēļ. Stipri šaubos vai, pareizāk sakot, esmu absolūti pārliecināts, ka jūs toreiz arī uz mani nevienu sekundi nepaskatījāties kā uz vīrieti. Es jūsu acīs biju tikai tiesnesis.

—    Patiešām, Valter.

—    Kā tagad jūtaties?

—   Kā kuro reizi. Bet vispār — tā nekas. Matus no galvas neplēšu, neesmu sākusi dzert un par pašnāvību nedomāju.

—    Patīkami to dzirdēt. Es jūs itin bieži atcerējos. Man palicis iespaids, ka jūs savu vīru ļoti mīlējāt.

—   Patiešām. Es savu vīru ļoti mīlēju.

—   Tagad vairs ne?

—   Tagad vairs ne.

—    Ienīstat?

—   Nē, kāpēc?

—    Viņš tomēr jūs atstāja.

—    Izskatās, ka neesat īpaši taktisks. Jums nevajadzēja man to atgādināt.

—   Piedodiet, Māra. Vai sadusmojāties?

—   Mazliet.

—   Es atvainojos un jūs noskūpstu. Dzirdat?

Māra iesmējās.

—   Jūs noskūpstījāt telefona klausuli, ne mani!

—   Tieši jūs, Māra.

—   Paldies! Tikai nez vai šis tam ir vispiemērotākais brīdis.

—   Kāpēc ne? Ir nakts, mēs esam vieni…

—   Es neesmu viena. Turklāt jūtos nogurusi.

—   Smaga dežūra?

—   Normāla. Nupat beidzu operēt.

—   Veiksmīgi?

—  Nekas sarežģīts. Cilvēks bija nokļuvis autoavārijā, un nācās viņu salāpīt. Situāciju nedaudz sarežģīja vienīgi tas, ka šis cilvēks izrādījās mans bijušais vīrs.

Es ilgi klusēju. Nez kāpēc klusēja arī Māra. īsti nezināju, par ko vēl ar viņu varētu runāt un vai vispār ir vērts sarunu turpināt. Nekādu īpašu prieku par manu nakts zvanu viņa neizrādīja un droši vien ari neizrādīs. Tagad viņai vēl blakus atrodas tikko operētais vīrs… Varbūt notikusī avārija, bijušā vīra ciešanas un smagā operācija Mārai atkal par jaunu uzvandījusi tās mīlestības jūtas, ko viņa kādreiz jutusi pret šo cilvēku? Tas ir ļoti ticami. Un, ja ta, tad man pašlaik vispratīgāk butu sarunu beigt un mēģināt Māru atcerēties kaut kad vēlāk. Un tomēr. Kāds dīvains, neatvairāms un ļoti satraucošs spēks mani kā piekaltu turēja pie baltā telefona aparāta, atkal un atkal izraisīdams spēcīgu vēlmi dzirdēt patīkami samtaino Māras balsi, nezaudējot cerību par mūsu iespējamo satikšanos…

—   Māra… — es gandrīz vai čukstēju. — Jūs tur vēl esat?

—   Bet jūs? Kur jūs tik pēkšņi pazudāt?

—   Es atgāju mazliet sāņus.

—   Kāpēc?

—   Jums blakus ir smagi cietis tuvs cilvēks.

—  Valter… Viņš man vairs nav tuvs cilvēks. Viss beidzies. Tagad es no dzīves gaidu kaut ko citu.

—   Labi vai slikti, bet dzīve kā tāda mums nekad neko jaunu nevar sniegt. Visu mums iedod vai atņem cilvēki. Dažreiz arī mēs paši.

—  Tā jau, Valter, arī ir dzīve. Visīstākā. Vienmēr kāds mums kaut ko atņem un reti ko iedod.

—   Tādā gadījumā vajag ņemt pašiem, — es teicu.

—  Ir lietas, ko viens nekad nevar paņemt, — Māra atbildēja. — Un nekad nevar saņemt.

—   Ko jūs, Māra, ļoti gribētu, lai kāds cilvēks jums iedod?

—  Drošības sajūtu, — Māra tūlīt atbildēja. — Ticību. Spēku. Mieru. Un gandrīz vai neiespējamo — mīlestību…

—Tas nav daudz prasīts, — es teicu, — lai gan patiesībā tas patiešām ir gandrīz vai neiespējami.

—    Es tomēr ceru. Kaut vai tāpēc, ka ar šīm cerībām vienmēr ir mazliet vieglāk dzīvot. Bet kā ir jums? Jūs necerat sastapt mūža mīlestību, vai varbūt tas jau ir noticis?

—   Diemžēl esmu tikpat liels muļķis kā pārējie un ari ceru.

—   Bēdīgi, — Māra sacīja. — Nakts vidū satikušies divi idioti.

—   Nevajag bēdāties, — es teicu. — Tādu kā mēs ir pilna pasaule.

Māra atkal iesmējās.

—    Mīļo Valter! — viņa negaidīti sacīja. — Tādi kā mēs uz šīs pasaules esam tikai divi vien!

—    Droši vien, — es piekritu. — Bet vai mums par to vajadzētu priecāties?

—    Jā, Valter! Priecāties un būt mazliet pārsteigtiem, ka šai neaptverami lielajā tukšumā mēs tomēr viens otru esam atraduši!

Es bridi klusēju.

—   Māra… Vai mēs patiešām viens otru esam atraduši?

—    Nezinu. — Varēju just, ka Māra stipri apmulst. — Bet tā tas varētu būt. Vismaz, kā jau teicu pirmīt, es ļoti gaidīju, ka jūs mani agrāk vai vēlāk tomēr meklēsiet.

—   Man žēl, ka to nedarīju agrāk.

—        Nē, Valter, jūs esat trāpījis tieši visīstākajā laikā. Man vajadzēja attapties un kaut nedaudz sakārtoties. Un, kad tas beidzot notika, es sāku domāt pārjums. Nav vērts slēpt, ka arī jūs uz mani atstājāt diezgan spēcīgu iespaidu.

—    Labu vai sliktu?

—   Drīzāk labu. Jūs nenoliedzami esat izskatīgs, droši vien gudrs, vīrišķīgs, iespējams, arī labs, bet diezgan lecīgs.

—    Vai tas iet mīnusos?

—   Nē. Mīnusos ietu augstprātība, bet lecīgums daudziem vīriešiem piedod pat zināmu šarmu un pievilcību.

—    Kaut ko tādu dzirdu pirmo reizi. Taču ticēšu, ka tā tas tiešām ir.

—   Pavisam nopietni, Valter. Jums piemīt kaut kas tāds īpašs… Ceru, ka pa šo laiku neesat kļuvis savādāks?

—   Domāju, ka ne. Ja nu vienīgi…

—   Ja jūs, Valter, varētu būt atklāts… — Māra atkal jutās apmulsusi. — Vai jums ir kāds ļoti tuvs cilvēks? Šai gadījumā es domāju sievieti…

—    Nē, Māra, — es nopietni atbildēju. — Man nevienas tuvas sievietes vairs nav.

—    Vai tāpēc jūs man piezvanījāt?

—    Stiprā mērā —jā, taču tas nebija vienīgais iemesls.

—    Kāds vēl?

—   To es tā uzreiz vārdos nemaz nespēju formulēt. Tās varētu būt gan skumjas, ilgas, vientulība, gan arī bailes un vēlēšanās būt kādam vajadzīgam.

—     Kāpēc jūs šim nolūkam izvēlējāties tieši mani? Protams, ja šis jūsu zvans nav tikai garlaicības radīts joks. Parunāšu, papļāpāšu, un viss.

—    Vai jūs, Māra, gribētu turpinājumu?

Māra ilgi neko neatbildēja. Es tikai klausulē jutu viņas asi satraukto elpu.

—    Jā, — viņa beidzot atzinās. — Es ļoti gribētu, lai jūs man piezvanītu vēl kādu reizi, lai jūs mani uzaicinātu pusdienās, mēs varētu aiziet uz kādu teātri vai koncertu, un jūs mani ar automašīnu aizvestu uz Turaidas pili vai Smilteni.

—    Kāpēc tieši uz Smilteni?

—   Tās apkaimē uz laukiem esmu pavadījusi dažas savas bērnības vasaras.

—   Ko jūs vēl, Māra, vēlētos?

—   Lai jūs būtu tieši tāds, kādu es jūs iedomājos.

—    Vai tas jums šķiet svarīgi?

—   Ja nenotiktu nekas vairāk, kā vienīgi vēl kāds telefona zvans… Tad man, protams, ir pilnīgi vienalga, kāds jūs esat. Bet…

—   Esiet droša. Es pacentīšos jūs nepievilt.

—   Tas būtu jauki. Es jums pateikšu atklāti — ļoti baidos vēlreiz kļūdīties. Jūs ne?

—  Es ari, taču… Varbūt šai gadījumā esmu par daudz pašpārliecināts, bet es gandrīz vai simtprocentīgi zinu, ka jūs esat tieši tā sieviete, kas man ir vajadzīga.

—    Kā jūs to varat zināt? Vai nav mazliet par agru tā domāt?

—    Es labi pazīstu cilvēkus. Turklāt par agru nav nekas. Tad jau drīzāk otrādi — es baidījos, ka viss jau varētu būt par vēlu.

—   Nē, Valter. Viss notiek īstajā laikā. Es jūs šonakt domās saucu, un jūs tūlīt atsaucāties. Par šo zvanu esmu jums ļoti pateicīga.

—  Tas ir sīkums, Māra. Taču, ja atceramies, ka visi lielie notikumi vienmēr sākas ar sīkumiem…

—   Paldies par jūsu pārliecību, ka mūsu satikšanās varētu būt liels notikums.

—     Es vismaz tā gribētu. Katru dienu sastopoties ar dzīves netīrumiem un cilvēku draņķībām, mana psihe un gars arvien biežāk vēlas kaut ko tīru un skaistu. Bet manā izpratnē sieviete ir visskaistākais, ko daba šai pasaulē ir radījusi.

—   Es gan tā neteiktu, — Māra iebilda.

—   Es galvenokārt domāju tās sievietes, kuras ir vērts ne tikai gribēt, bet arī mīlēt. Es biju domājis jūs, Māra.

—    Pateicos, Valter. Sen neko tādu nebiju dzirdējusi.

—   Vai jūs pašlaik arī esat ģērbusies baltā? Tāpat kā toreiz?

—   Jā. Baltā halātā un baltās kurpēs.

—    Kur tad baltā cepure?

—   Cepures ārsti nenēsā. Tās pieder pie māsiņu formas tērpiem.

—   Tiešām?

—   Kā redzat, ir ari kaut kas tāds, ko pat gudri juristi nezina.

—   Es patiešām to nezināju.

—    Cepures, protams, ir ari mums. Bet tās uzliekam galvenokārt tikai pirms ieiešanas operāciju zālē vai intensīvās terapijas palātā. Taču tagad, Valter, man saruna ir jābeidz. Māsiņa sauc pie slimnieka.

—   Vai tas ir jūsu bijušais vīrs? — mazliet nekaunīgi un atkal ļoti netaktiski uzprasīju.

Māra mirkli klusēja, tad maigi pateica: —Atā, Valter! Bija brīnišķīgi, ka mani atcerējāties. Ceru, ka tas notiks vēl kādu reizi. Es gaidīšu!

Māra nolika klausuli, un tūlīt manī radās sajūta, ka kaut kā tuvumā pietrūkst. Ātri paskatījos logā. Bija jau uzaususi gaisma, pie debesīm neredzēju nevienu mākonīti, un diena solījās būt silta un ļoti saulaina.

17. nodala

Pleskavas stacijā pasažieru ātrvilciens Rīga—Ļeņingrada tonakt stāvēja piecpadsmit minūtes. Sastāva beigās kā divdesmit ceturtais vagons bija pieāķēts arestantu jeb tā sauktais Stolipina vagons — cietums uz riteņiem.

Šai cieši aizrestotajā un stingri apsargātajā vagonā no Rīgas uz Ļeņingradas cietumu Kresti nāves soda izpildei veda sešus Latvijā notiesātus noziedzniekus, viņu vidū arī Haraldu Brīvmani. Pleskavā no viņa kameras nez kāpēc pēkšņi tika izsēdināts bijušais universālveikala direktors, miljonu zaglis Mārtiņš Vāns, un Haralds palika viens. Pēc dažām minūtēm viņš redzēja, kā vagonā ieved trīs drūma izskata zekus un vienu vēl pavisam jauniņu zēnu. Acīmredzot viņi uz nāvi bija notiesāti tepat Pleskavā, bet neviens no viņiem nekļuva par Haralda pēdējā ceļa jauno kaimiņu. Jaunatvestos pastiprināta konvoja un rejošu vilku suņu pavadībā aizveda uz vagona otru galu, kur droši vien atradās vēl dažas brīvas vietas.

Haralds atkal kāri pieplaka pie aizrestotā loga, kur starp tērauda plāksni, kas stikla vietā aizklāja logu, un augšējo apmali bija radusies neliela plaisa, caur kuru viņš diezgan labi varēja pārredzēt stacijas plašo peronu.

Pulkstenis rādija divpadsmit minūtes pāri trijiem.

Tā bija visdziļākā nakts stunda. Laiks, kad cilvēkiem ir visstiprākais miegs.

Puspasaules gulēja. Negrēkoja. Bija labi un skaisti. Un nevainīgi.

Pa peronu, laikam baidīdamies nokavēt vilciena atiešanu, neveikli skrēja kāda resna sieviete un maza auguma vīrietis, kurš kreisajā rokā bija cieši iežmiedzis smagu čemodānu.

Interesanti, kas tajā atrodas, Haralds minēja. Drēbes, pārtika, augļi, nauda?

Kaut kas pirkts vai zagts?

Un kas vispār jūs paši esat par cilvēkiem?

Vienalga. Katrā ziņā vismaz tuvākajā laikā neviens jūs nenošaus.

Uz perona nedaudz pa labi no stacijas galvenās ieejas, atspiedušās pret pelēki nokrāsoto ēkas sienu, laiski stāvēja divas meitenes un izstīdzējis jauneklis. Jaunie skuķi smēķēja, smējās, nepieklājīgi gorījās un ar rokām rādīja uz kādu no pasažieru vagoniem. Izskatījās, ka tās bija mazgadīgās stacijas palaistuves, bet jaunais zēns varbūt apguva diezgan sarežģīto sutenera profesiju.

Uz perona atkal parādījās kareivji, rejoši suņi un divi milicijas virsnieki.

Pēc tam Haralds redzēja, kā uz perona iznāk jauna, zilā dzelzceļnieka formas tērpā ģērbusies stacijas dežurante un labajā rokā paceļ baltu zizli, tā dodama atļauju doties ceļā. Mašīnists tūlīt gari signalizēja, un vilciens sāka lēnām braukt.

Vēl viena stacija, ko es nekad vairs neredzēšu, Haralds nodomāja, atgāja no loga, ierāvās savas kameras stūri, aizsmēķēja vienu no Mārtiņa Vāna atstātajām cigaretēm un pēkšņi sajuta tik drausmīgas, mokoši smeldzīgas skumjas, ka nekādi nespēja apturēt asaras.

Viņam sevis kļuva bezgala žēl, bet vēl vairāk žēl kļuva nenodzīvotā laika, žēl jaunības un visu nepiepildījušos sapņu, un nesastaptās mīlestības, un pat nevienas dzīves ceļā negadījušās normālas sievietes — tikai dzērājas, prostitūtas vai mazgadīgas draiskules vien; un žēl kļuva nekad neredzētā, kaut kur mežā nogalinātā tēva un dzērājas mātes, un savas pretīgi nodzīvotās dzīves, un nošautā bankas inkasatora Āra Purmaļa, kuram palika jauna sieva un mazs bērns, un līdz ārprātam žēl kļuva visa, ko viņš nekad vairs nevarēs piedzīvot, redzēt un izjust. Un kaut kā smeldzīgi asi pēkšņi kļuva žēl arī sava jaunākā brāļa Ivara, kuram tagad piecpadsmit gadi būs jāpavada cietumā, un Ivara noslepkavotās tiesneša sievas un viņu piecgadīgās meitiņas…

Par ko, kāpēc? Haralds gribēja kliegt. Kāpēc tieši mums — brāļiem Brīvmaņiem — bija jākļūst par tik briesmīgiem slepkavām? Kāpēc mēs nevarējām būt tādi kā citi — talantīgi, izglītoti, godīgi, labsirdīgi un izpalīdzīgi? Kāpēc mums viens otram bija jādod tas totāli stulbais zvērests atriebties tiesnesim, kurš, mani notiesājot, pildīja tikai savu amata pienākumu? Es pret viņu nejūtu nekādu ļaunumu, un vēl neiespējamāk, ka tāds ļaunums man būtu varējis rasties pret viņa sievu un bērnu. Es neizslēdzu iespēju, ka tiesnesis Valters Ruseckis, kurš tagad būtībā ir zaudējis visu, savukārt zvēr ar nāvi atriebties Ivaram un tiem pārējiem puišiem — slepkavības līdzdalībniekiem.

Haralds pašam sev par pārsteigumu noslīdēja no sola uz netīrās grīdas, nometās ceļos, pārmeta krustu un pacēla galvu pret spoži apgaismotajiem vagona griestiem.

— Augstais Dievs! — viņš klusi murmināja. — Es — Haralds Brīvmanis — tavs grēcīgais dēls tevi ļoti lūdzu — palīdzi man! Palīdzi izturēt šīs manas dzīves pēdējās dienas un naktis! Palīdzi nesajukt prātā! Izdari tā, lai es nāvē varētu aiziet ne tikai ar lepni paceltu galvu, bet arī ar dziļā nožēlā sāpošu dvēseli!

Dievs! Tici man! Es patiešām nožēloju savu asins darbu, un, ja man vēl būtu iespēja… Ja būtu… Es tev mēģinātu pierādīt, ka manī vēl joprojām tomēr ir palicis kaut kas cilvēcisks un labs. Es neesmu zvērs. Es varbūt esmu tikai neīstā laikā un ne tiem vecākiem piedzimis bērns. Nevienam nevajadzīgs dzīvu šūnu un ķīmisku reakciju sakopojums, kas nevienam uz šīs pasaules tā arī nebija nepieciešams.

Es varu kliegt. Varu lūgties. Varu raudāt. Varu naidā zvērojošām acīm skatīties uz debesīm, zemi vai cilvēkiem, vienalga! Kas no tā mainīsies?

Vienīgi tu, Dievs, kaut ko šai pasaulē vēl vari grozīt, taču nez kādēļ tu diezgan vienaldzīgs no saviem debesu augstumiem noskaties uz šo cilvēces nožēlojamo teātri, it kā gribēdams pārliecināties, vai tiešām cilvēki paši ar sevi netiks galā, un, ja netiks, tad tā viņiem arī vajag?

Bet, Dievs! Varbūt tā tomēr ir liela netaisnība? Jā, es nenoliedzu — ļaunums ir jāsoda, kaitīgais jāiznīcina. Bet… Vai mana, kaut ļaundara un slepkavas, dzīvība ir mazāk vērta par jebkura cita cilvēka dzīvību? Vai tas ir absolūti taisnīgi — nāve pret nāvi? Es par to stipri šaubos. Un arī tev vajadzētu šaubīties, jo tu, jau no laika gala cilvēkiem neliedzot karot, viņiem atļauj pilnīgi oficiāli un nesodīti citam citu mežonīgi slepkavot. Simtus, tūkstošus un pat miljonus. Vai viena cilvēka slepkavība miera laikā būtu daudz smagāks noziegums nekā miljons cilvēku slepkavību kara laikā? Bet ko vispār nozīmē jēdzieni karš un miers? Patiesībā šie vārdi apzīmē tikai to laiku, kad mēs — šai pasaulē dzīvojošie — drīkstam un kad nedrīkstam slepkavot sev līdzīgos — savus mīļākos, vīrus un sievas, māsas, vecākus un nejaušus garāmgājējus. Es kļūdījos. Dievs. Es izšāvu un cilvēku nogalināju neīstajā laikā. Tā ir visa mana vaina. Dažus gadu desmitus agrāk vai vēlāk es par šo rīcību būtu saņēmis valdības apbalvojumu, bet tagad mani ved uz ešafotu.

Lai ved! Dod tikai, Dievs, man spēku izturēt līdz galam! Es jūtos vainīgs, taču no šīs pasaules aizeju, šo pasauli tā arī nesapratis.

Haralds vēl atradās uz vagona grīdas, kad pēkšņi sajuta drausmīgu triecienu un dzirdēja spalgas metāla un koka lūšanas skaņas. Negaidītā trieciena spēks Haraldu atsita pret apakšējās lāvas malu, un viņš instinktīvi, kā slīkonis pie salma spēcīgi ar rokām pieķērās lāvas un galda malai. Pēc brīža viņš juta, ka vagons kaut kur gāžas, viņš jau atrodas ar kājām gaisā, galva atsitās pret grīdu, tad vēlreiz atskanēja drausmīgs lūstoša metāla troksnis, vagonā spēji nodzisa gaisma, un Haralds, sev par lielu pārsteigumu, sajuta svaiga vēja brāzmu un vēl pēc mirkļa virs galvas ieraudzīja spožas zvaigznes un mēnesi.

Haralds uzreiz saprata, ka ir notikusi smaga dzelzceļa katastrofa, arestantu vagons ir sadragāts, no stāvā uzbēruma nokritis kaut kur dziļi lejā, un viņš šai neparedzētajā laimē un nelaimē dīvainā kārtā ir palicis dzīvs. Ko darīt tālāk, viņš daudz nedomāja. Viss turpmākais vairāk norisinājās nevis prāta, bet gan zemapziņas un dzīvības saglabāšanas instinkta vadīts.

Haralds lēnām no sadragātā vagona izlīda laukā. Kaut kur pavisam tuvu kliedza un vaidēja cilvēki. Haralds pacēla galvu un ieraudzīja diezgan augstu uz dzelzceļa uzbēruma stāvam garu pasažieru vilciena sastāvu. Arī no turienes bija dzirdami daudzu cilvēku kliedzieni un vaimanas. Sperot pirmo soli, Haralds aiz kaut kā aizķērās un paklupa. Paskatījās un sev pie kājām ieraudzīja guļam kādu vagona apsardzes virsnieku. Tas bija konvoja priekšnieks. Haralds tūlīt zibenīgi aptaustīja bezsamaņā esošo vai jau mirušo cilvēku, no frenča kabatas izņēma visus viņa dokumentus, no maksts izvilka TT sistēmas pistoli un skrēja uz vilciena maršrutam pretējo pusi. Pēc dažām minūtēm mēness gaismā ieraudzīja nelielu upi, tūlīt tai pa pusei pārbrida, pa pusei pārpeldēja pāri un turpināja ātri iet gar upītes krastu uz leju. Viņš vēl neko nedomāja. Haralds tikai apzinājās, ka ir dzīvs un no absolūti bezcerīgas situācijas pēkšņi izkļuvis brīvībā.

Pagājis dažus kilometrus, viņš sev priekšā ieraudzīja šauru zemes ceļu, ugunis un kādu apdzīvotu vietu. Viss upes krasts bija apbūvēts ar vecām guļbaļķu mājām, kaut kādiem pussagruvušiem šķūnīšiem un kūtīm. Piegājis pie pirmās mājas, Haralds saprata, ka ir nokļuvis pie kādas krievu sādžas, un steidzīgi gar upes krastu turpināja ceļu.

Ausa gaisma. Tātad iets jau apmēram trīs stundas. Haraldam sala. Viss apģērbs bija slapjš, un viņš jau juta stipru nogurumu. Drīz atkal parādījās kāda vientuļa lauku māja, un Haralds apstājās. Ko darīt tālāk? Viņš jau sāka diezgan sakarīgi domāt, joprojām par savu negaidīto brīvību vēl nesajuzdams nekādu īpašo prieku. Viņš tikai saprata un skaidri zināja, ka tagad jau nekad vairs nenonāks atpakaļ cietumā un nekad neviens valsts bende viņam neatņems dzīvību. Ja apstākļi mainīsies un viņa brīvībai no jauna draudēs briesmas, viņš skumji pasmaidīs, ieliks mutē melno revolvera stobru un sev dzīvību atņems pats.

Un es mūžīgi palikšu dzīvs. Varbūt tās ir vislielākās muļķības, ko cilvēki domā un runā par nāvi. Varbūt tieši nāve ir mūsu vienīgā laimīgā izeja no šīs elles, kurā dzīvojam. Un nav nekādas dvēseļu pārceļošanas, nav ne piķa katlu, ne paradīzes dārzu, nav grēku izpirkšanas, grēku piedošanas. Ir tikai neredzama tumsa, nejūtams miers un nedzirdams klusums. Ir lielais Nekas. Es ticu, ka dzīvajiem nav ko raudāt par mirušajiem. Tad jau laikam otrādi — mirušie, redzot dzīvos, var raudāt un nožēlot mūs.

Haralds nolēma riskēt un iet uz ieraudzīto māju. Kas būs, būs. Diez vai tieši tur dzīvos kāds milicis vai apzinīgs komjaunietis. Viņš ātri noģērba strīpaino nāvinieka apģērbu, palikdams vienīgi apakšveļā. Apģērbu rūpīgi noslēpa zem kāda krūma, tad, mirkli padomājis, novilka arī kreklu un tajā ietina pistoli un dokumentus. Pirms tam vēl pārbaudīja — pistoles aptverē bija astoņas patronas, un tas viņu pilnīgi apmierināja.

Un tā, palicis vienīgi apakšbiksēs un turot rokā vīstokli, kur atradās mirušā konvoja priekšnieka dokumenti un pielādētais ierocis, Haralds, drebinādamies no aukstuma, pieklauvēja pie mājas durvīm. Pēc īsa brīža viņš izdzirda šļūcošus soļus un, kad durvis atvērās, ieraudzīja salīkušu, sirmu večuku. Bet večuks, ieraudzījis gandrīz vai kailu un nepazīstamu cilvēku, spēji satrūkās un ļoti izbrīnījies uz viņu skatījās.

—   Labrīt, — Haralds krievu valodā sveicināja uz sliekšņa stāvošo vīrieti.

—   Rīts jau būtu tā kā labs, bet… Dievs žēlīgais! Kas ar jums noticis?

—   Notika nelaime, — Haralds atbildēja. — Ja jūs mani ielaistu…

—   Lūdzu, lūdzu, — večuks laipni pamāja ar roku. — Ja varam ar kaut ko palīdzēt…

Mājas saimnieks Haraldu caur nelielu priekštelpu ieveda istabā, tūlīt apsēdināja pie galda un sauca kaut kur esošajai sievai, lai tūlīt pasniedz tēju ar medu.

—   Droši vien esi ari izsalcis? — večuks uzprasīja.

—   Tā ir, — Haralds apliecināja. — Esmu izsalcis kā vilks.

Saimnieks, nesagaidījis sievas ierašanos, pats aizgāja uz virtuvi un

tur nodeva komandu par steidzīgu brokastu gatavošanu.

Haralds, savādu jūtu pārņemts, uzmanīgi apskatīja plašo istabu. Viņš gandrīz divus gadus bija atradies ieslodzījumā — stingrā apsardzībā mitinājies smirdošās kamerās — un uzreiz nespēja aprast ar jaunradušos stāvokli — viņš ir pilnīgi brīvs, aiz durvīm vairs nestāv neviens sargs, kaut kur tepat blakus laipni cilvēki viņam gatavo siltas brokastis, istabas stūri stāv plata gulta ar četriem baltiem spilveniem, tai blakus vecmodīga kumode, etažere ar kaut kādu puķi uz tās, bet visas istabas sienas ir noklātas ar dažādu formātu fotogrāfijām. Dažas no tām bija ļoti vecas, acīmredzot uzņemtas vēl cara laikā, bet uz citām Haralds tūlīt atpazina mājas saimnieku — gan kā laimīgu līgavaini blakus baltā kleitā tērptai meitenei, gan kā strādnieku pie skrūvspīlēm, gan kā lidotāju virsnieka formas tērpā stāvam blakus sarkanzvaigžņotai lidmašīnai, gan kā slimnieku guļam hospitāļa palātā, gan atkal stāvam kopā jau vairs ne ar tik jaunu un skaistu sievu, gan strādājam dārzā, gan mājas priekšā sēžot uz soliņa un spēlējam akordeonu.

Saimnieks atgriezās istabā un pasniedza Haraldam brūnu puskažoku.

—   Pagaidām uzmet uz pleciem kaut šito! Skaties, ka vēl nesaauk- stējies!

Haralds pateicīgs uzvilka silto apģērba gabalu un jutās labi. Taču tūlīt labajos sānos sajuta stipras sāpes, kuras, lielā satraukumā skrienot gar upes krastu, nebija ievērojis. Bet tagad sāka just arvien lielākas sāpes, kuras droši vien izraisīja kādas ribas lūzums vai sasitums, ko dabūja, kad katastrofas pirmajā brīdī ar sāniem atsitās pret apakšējās lāvas malu.

—    Paldies, — Haralds, seju saviebis, pateica. — Man patiešām sala.

—   Ko tu tik agrā rītā… pliks mežā? — večuks nesapratnē jautāja un apsēdās iepretim negaidītajam ciemiņam. Apsēdās, cieši skatījās un gaidīja atbildi. Taču istabā ienāca viņa sieva —joprojām stalta, taču galīgi sirma un veca sieviete, uz spilgti apgleznotas koka paplātes nesdama kūpošu patvāri, vairākas krūzītes un traukus ar sieru, biezpienu, ceptām olām, gaļu, maizi un medu.

—   Lai Dievs jūs svētī, un ēdiet vesels! — viņa mazliet dziedošā balsī pateica, godbijīgi palocīja galvu un arī apsēdās pie galda, blakus vīram.

—   Lai ari jūs Dievs… — Haralds, stipri apmulsis, nomurmināja un tūlīt sāka aizgūtnēm ēst. Abi vecie cilvēki, nedaudz pārsteigti, raudzījās uz svešinieka negausīgo rīšanu, taču neko neteica. Viņiem bija patīkami redzēt un apzināties, ka spēj nesavtīgi palīdzēt kādam nelaimē nokļuvušajam.

Kad Haralds bija paēdis un padzēris, mājas saimnieks atkal vērsās pie atnācēja.

— Vai tagad mums tomēr nebūtu pēdējais laiks iepazīties? — viņš aicināja. — Mani, par provi, sauc Grigorijs Antonovičs jeb onkulis Griša. Sievu tev jāsauc par Svetlanu Vladimirovnu jeb vienkārši par tanti Svētu. Bet kā mums godāt tevi?

Haralds domīgs klusēja. Viņš vēl nebija izšķīries — vai teikt visu patiesību vai arī ātri sacerēt ticamu pasaciņu, kas šos vienkāršos cilvēkus spētu dziļi aizkustināt, tādējādi viņos izraisot vēl lielāku līdzcietību un vēlēšanos palīdzēt arī turpmāk.

Ja viņi dzīvo vieni, nemaz nebūtu slikti šeit palikt vēl dažas dienas. Gandrīz drošā apkārtnes ķemmēšana un viņa meklēšana jau būtu beigusies, vismaz pirmā šturme noteikti būtu jau garām, un pēc tam palēnām varētu mēģināt staigāt arī uz māju pusi…

Risks bija pamatīgs, it sevišķi, ja ņēma vērā apstākli, ka mājas saimnieks savā laikā bijis ordeņiem apkrāvies padomju lidotājs, varbūt ir pat partijas biedrs, un viņš vienkārši sava apzinīgā padomju pilsoņa pienākuma pēc nevar, nedrīkst un negrib slēpt nevienu izbēgušu noziedznieku, turklāt vēl citas tautības cilvēku.

No otras puses, krievu cilvēki vēl no Dostojevska vai pat Stepana Razina un Pugačova laikiem vienmēr pret katordzniekiem un izbēgušiem cietumniekiem ir izjutuši aizkustinošu un ne vienmēr uzreiz saprotamu līdzjūtību un vēlēšanos vismaz kaut nedaudz atvieglot viņu ciešanas.

Ja tā, tad varbūt varētu arī riskēt teikt patiesību, lai gan Haraldam rezervē bija arī otrs variants — viņš pēc tautības ir lietuvietis, vārdā Aļģirdas, ir smagās kravas automašīnas šoferis un ar pilnu kravu braucis komandējumā uz Ļeņingradu, taču kaut kur šai apvidū viņam nakts vidū uzbrukuši laupītāji miliču formas tērpos, izrāvuši no kabīnes, piekāvuši, izģērbuši un pēc tam paši ar nolaupīto automašīnu aizbraukuši tālēs melnajās.

Šādam stāstam saimnieki simtprocentīgi noticētu, taču tad viņi droši vien aicinātu skriet vai paši aizskrietu uz tuvāko milicijas iecirkni, visiem skaļi stāstot par naktī notikušo noziegumu.

Izstāstot šo pasaciņu, es jumtu virs galvas varētu nodrošināt tikai līdz dienas vidum vai, labākajā gadījumā, līdz vakaram. Taču nebūtu slikti, ja es te varētu palikt vismaz trīs, četras dienas.

Un vēl viens svarīgs notikušā aspekts. Ja es iejutīšos aplaupīšanas upura lomā un ja pēc stundas šai rajonā parādīsies meklēšanas grupa, mājas saimnieki gavilēdami skries viņiem pretī un ziņos, ka nevienu izbēgušu cietumnieku viņi šeit nav redzējuši, taču viņu mājās atrodas varbūt tieši šo izbēgušo ieslodzīto upuris… Bet, ja skaidri un gaiši pateikšu, ka esmu bēguļojošs noziedznieks, tad viņi mani vai nu patiešām slēps, vai ari…

Haraldam nez kādēļ negribējās melot. Viņš pirms dažām stundām bija spilgti pārliecinājies, ka Dievs viņu — pēdējo no pēdējiem — tomēr bija uzklausījis un visneticamākajā kārtā radījis iespēju aizbēgt no tūkstošprocentīgi droša nāves soda. Varbūt viņš palīdzēs vēlreiz?

—   Mani sauc Haralds, — viņš dobjā balsī pateica. — Paldies par brokastīm! Ļoti sen nebiju ēdis kaut ko tik garšīgu un sātīgu. Es to neaizmirsīšu.

—   Haralds… — mājas saimnieks lēnām izrunāja. — Kas tas ir par vārdu?

—    Nezinu, — Haralds paraustīja plecus. — Mani tā sauc. Tas ir skandināvu vārds, laikam norvēģu. Bet pats esmu latvietis.

—    Latvietis? — Grigorijs, patīkami pārsteigts, pārjautāja. — Es domāju, ka esi lietuvietis! Bet Latvijā esmu bijis. Es zinu šo zemi!

—   Kādā sakarā?

—   Kara laikā metu bumbas vispirms uz Rīgas pievārtē esošo Spilves aerodromu, un tur mani gandrīz notrieca vācu zenītartilērija. Pēc tam bumboju Jelgavu, citas pilsētas, kuras vairs neatceros, bet pašās kara beigās pie Liepājas Baltijas jūrā traucēju vācu transportkuģiem doties uz Vāciju.

—   Jūs labi karojāt? — Haralds jautāja.

—    Neko sliktu nevaru teikt. Gandrīz vai dabūju Varoņa Zelta Zvaigzni.

—   Bet es dzīvoju netālu no tā jūsu bombardētā Spilves aerodroma, — Haralds pateica. — Daugavgrivas ielā blakus Rīgas Cementa un šīfera rūpnīcai. Paldies, ka bumbu neuzmetāt mūsu mājai. Lai gan… varbūt nemaz nebūtu bijis slikti.

—   Kāpēc? — vecais lidotājs tūlīt painteresējās.

—   Māja bija gaužām veca, un vispār… Mēs dzīvojām ļoti slikti. Ar brāli augām bez tēva un neko citu neredzējām kā vienīgi baigu nabadzību.

—   Vai tēvs krita karā? — mājas saimnieks prasīja.

—  Jā, — Haralds piekrītoši pamāja. — Pašās kara beigās. Četrdesmit piektā gada pavasarī.

Acīmredzot mājas saimnieks bez ierunām pieņēma, ka Haralda tēvs būs kritis Sarkanās armijas pusē, un tālāk par ciemiņa radu rakstiem neko vairs nejautāja. Toties pēc ilgāka klusuma brīža viņš tomēr atkal painteresējās par Haralda pēkšņo parādīšanos pie viņa mājas sliekšņa, turklāt vēl tādā izskatā!

—   Bet tagad, kad esam iepazinušies, tu varbūt pateiksi, kas ar tevi naktī atgadījās? Kāda nelaime piemeklēja?

Ne nelaime, bet liela laime, Haralds nodomāja un apvaldīja platu smaidu. Tikai tagad viņš beidzot sāka diezgan skaidri apjēgt, ka laikam patiešām pēdējā mirklī ir izbēdzis bendes cirvim. Kas notiks tālāk, Haralds nezināja. Vienīgi neskaidri apjauta, ka šie ir pirmie jaunās dzīves mirkļi, ko viņš ļoti vēlētos nodzīvot, bet pilnīgi skaidri apzinājās ari to, ka šī jaunā dzīve (ja tāda vispār būs!) būs ārkārtīgi grūta. Uz katra soļa draudēs jauna apcietinājuma briesmas, ikviens viņu varēs nodot, un pagaidām neizpildītais nāves sods vienmēr sāpīgi atgādinās, ka jebkurā dzīves brīdī valsts viņam šo sodu tomēr var izpildīt. Tas nebija tikai veiksmes vai neveiksmes jautājums. Viss būs atkarīgs no laika, viņa paša un tā, kādus cilvēkus savā ceļā sastaps — atriebību alkstošus vai piedot varošus.

—    Jūs prasāt, kāda nelaime mani ir piemeklējusi? — Haralds lēnām pārjautāja, nedaudz saliecās uz priekšu un atklāti ieskatījās mājas saimniekam sejā. — Nelaime nav nekāda, tad jau drīzāk laime, — viņš teica. — Jūs nenobijāties un mani ielaidāt savā mājā. Jūs mani sasildījat un labi pabarojat. Jūs ar mani viesmīlīgi sarunajaties. Paldies!

—   Par to, dēls, paldies nav jāsaka, — mājas saimniece mīļi sacīja. — Katra kristīga cilvēka pienākums ir palīdzēt savam tuvākajam. Bet ar tevi kaut kas slikts tomēr ir noticis. Ja tu esi aplaupīts, mēs tūlīt piezvanīsim milicijas inspektoram. Ja tu pats dzērumā esi pazaudējis drēbes… arī tā taču ir nelaime. Ja negribi, vari mums neko neteikt, bet kur tu tāds pliks tagad iesi? Kā tiksi līdz savām mājām? Māte, sieva un bērni laikam taču ļoti uztraucas.

—    Nē, — Haralds strauji papurināja galvu. — Šai pasaulē neviens par mani vairs neuztraucas. Esmu neprecējies, un bērnu nav. Bet māte… Viņa ir pieradusi, ka es neatrodos mājās. Bet, ja atļauts zināt, kur ir jūsu bērni?

Mājas saimniece smagi nopūtās un ar puķaina priekšauta stūri izberzēja samitrušās acis.

—  Arī mēs jau esam pieraduši, ka mūsu bērni vairs nedzīvo kopā ar mums.

—   Vai aizprecējušies tālu prom?

—   Tā iznāk. Anatolijs, tas ir mūsu vecākais dēls, ir virsnieks un ar sievu Marinu dzīvo Tālajos Austrumos, Sahalīnā. Tāpat kā tēvs, arī lidotājs. Lido ar tiem lielajiem atombumbvedējiem. Man vienmēr ir tik bail…

—    Par viņu jums nav jābaiļojas, — Haralds sacīja. — Ja kāds Maskavā, Vašingtonā, Parīzē vai Pekinā nospiedīs melno atompogu un mūsu zemīte pēkšņi uzsprāgs gaisā, tad tie, kas tās bumbas metīs… Vismaz viņi kādu laiku vēl paliks gaisā.

—    Tas neko neatrisinās, — Grigorijs sacīja. — Agrāk vai vēlāk viņiem taču atkal būs jānosēžas zemē.

—    Bet lielais blīkšķis būs jau garām.

—    Kāda tam jēga?

Patiešām, Haralds nodomāja. Kāda gan jēga ir uzspridzināt Zemeslodi? Kāda jēga ir uzspridzināt savu un citu dzīves? Ko es no tā esmu guvis, un ko no tā gūst jebkurš cits, kas apzināti izposta otra cilvēka dzīvi? Ko gūst valsts, kara laikā iznīcinot miljoniem cilvēku dzīvības? Uzvaru? Kādu sagrautu un izdedzinātu zemes teritoriju? Nu un tad? Vai viena cilvēka varmācīga nāve kaut kur pilsētas ielās vai viņa paša dzīvoklī nav mazāk satriecoša un vēl bezjēdzīgāka par tām nāvēm, kuras sekmē valsts politiķi un fanātiskie partiju ideologi? Taču es pašlaik nedrīkstu daudz runāt ne par karu, ne politiku. Ātrāk jātiek pie skaidrības, vai šie vecie krievu cilvēki būtu ar mieru man palīdzēt, un tad vai nu jābēg tālāk, vai ari jāmēģina kādu laiku slēpties šeit.

—   Vai viņš jums ir vienīgais dēls? — Haralds prasīja un diezgan nemierīgs paskatījās laukā pa logu. Viņš dzirdēja kaut kur tālumā nikni rejam suni un tūlīt iztēlē redzēja nākam arvien tuvāk garu ķērāju rindu ar pavadās rejošiem vilku sugas suņiem. Nu gluži kā Krusttēva Toma būdā aprakstītā izbēgušo vergu ķeršana! Nekas nemainās. Iet gadu tūkstoši un gadu simti, bet neizzūd kungi un kalpi, sabiedrības augšas un apakšas, aristokrāti un plebeji, tiesneši un noziedznieki, un cilvēki, kuriem ir tiesības ar nikniem suņiem kā dzīvniekus ķert citus cilvēkus, un tādi, kuriem nekad nebūs savu māju un kuri patiešām kā dzīvnieki ir spiesti dzīvot alās, namu pagrabos un mūžīgi baidīties gan par savu brīvību, gan dzīvību.

—   Nē, — saimniece papurināja galvu. — Otrs dēls ar sievu strādā Galējos Ziemeļos, Diksona salā. Andželika ir meteoroloģe, bet mūsu Nikolajs radists. Apsolīja — kad sapelnīs lielu naudu, braukšot mājās, bet tagad tam vairs lāga neticam. Jo raugi — ir notikusi liela nelaime. Viņiem bija divi dēli — Aleksandrs un Igors. Kad vecāki aizbrauca uz Ziemeļiem, puikām bija septiņpadsmit un astoņpadsmit gadu. Aleksandru pēc gada iesauca armijā, un viņa dienesta vieta atradās kaut kur Tadžikijā uz mūsu valsts un Afganistānas robežas. Pēc nepilna pusgada saņēmām ziņu, ka Aleksandrs kaut kādā bruņotā sadursmē ar robežu pārkāpējiem esot kritis un tur kalnos arī apglabāts. Tās mums bija lielas bēdas, no kurām patiesībā vēl tagad neesam tā īsti attapušies. Bet jaunākais puika sēd cietumā. Tā ari bija liela netaisnība. Pirms trim gadiem Igoram vajadzēja iet armijas dienestā. Tepat uztaisījām atvadu balli, viss kā nākas, sanāca gandrīz vai visi ciema puiši un meitas, ari Igora līgava Oksana. Lustējās cauru nakti, bet no rīta brauca uz Pleskavas kara komisariātu. Pēc tam uz staciju, lai dotos kaut kur tālāk.

Kur būs jaunā dienesta vieta, neviens vēl nezināja. Bija dzirdējuši, ka sūtīs it kā uz Kaļiņingradas apgabalu. Mūsu Igors labi spēlēja akordeonu. No rīta visi puiši vēl bija krietni iereibuši. Igors uz atvadām gribēja savai meitenei kaut ko uzspēlēt. Kādu skumju atvadu valsi, vai. Starp pasažieriem, kuri stacijas uzgaidāmajā telpā gaidījuši vilcienu, viņš pēkšņi pamanījis kādu vīrieti ar skaistu un gluži jaunu akordeonu, ar draugiem tūlīt gājis viņam klāt un prasījis, lai iedod uzspēlēt. Vīrietis nav devis, un viņu starpā izcēlies strīds. Pēc tam arī kautiņš. Igors tomēr akordeonu ieguvis, ar draugiem atgriezies uz perona un aizrautīgi spēlējis. Spēlējis, spēlējis, līdz atnākusi milicija, cietušais un Igoru arestējuši. Viņš bijis tik sašutis, ka milicijas darbiniekiem gauži stipri pretojies… Gala rezultātā par reibuma stāvoklī izdarītu atklātu zādzību un pretošanos varas pārstāvjiem Igoru notiesāja uz sešiem gadiem cietumā. Kā jūs domājat, vai tas bija taisnīgi? Vai tas bija prāta darbs? Pirms dažiem mēnešiem Igors mums atsūtīja vēstuli — vēl pagājušajā gadā Baranoviču lēģeri, kur Igors pašlaik izcieš sodu, notikusi tāda kā sacelšanās, vai. Ne īsti streiks, ne ieslodzīto dumpis, taču bijušas lielas nekārtības, kautiņi un vairāku cietumsargu un virsnieku slepkavības. Par līdzdalību šais notikumos apsūdzēts arī Igors, un tiesa viņam jau pie esošajiem sešiem gadiem piemetuši klāt vēl divpadsmit… Tātad kopā viņam tagad jāsēž astoņpadsmit gadi. Bail pat iedomāties. Igors raksta, ka viņš nekad jau vairs dzīvs no turienes laukā netiks. Mēs esam izraudājuši visas acis, cik drausmīgi žēl mūsu mazdēla. Viņš bija tāds kluss, mierīgs zēns, pabeidza vidusskolu, gatavojās braukt uz Ļeņingradu studēt, mīlēja savu Oksanu, viņi tik bieži runāja par ģimeni un bērniem, bet kas ir tagad? Kāpēc tā vajadzēja notikt?!

Haralds skumji pasmaidīja un vairākas reizes paraustīja plecus.

—   Es nezinu, kāpēc šai pasaulē notiek gan ļauni, gan labi notikumi, — viņš sacīja. — Laikam jau tāpēc, ka paši cilvēki ir gan ļauni, gan labi.

—   Tev acīmredzot arī ir iznācis sastapties ar sliktiem cilvēkiem, — mājas saimnieks teica. — Ja nevēlies, vari mums neko nestāstīt. Bet, ja vēlies… Izkrati sirdi! Pēc tam vienmēr paliek vieglāk.

—       Es zinu, — Haralds pamāja ar galvu. — Paldies par pamudinājumu! Taču, ja es pateikšu patiesību… Jūs, iespējams, mani tūlīt izdzīsiet laukā no mājas.

Abi vecīši ilgi klusēja, viens ar otru vairākkārt apmulsuši saskatījās, tad Grigorijs uzmeta ciešu skatienu Haraldam.

—   Nebaidies! Mēs tevi no mājas neizdzīsim. Kā tu pats šeit pirmīt ienāci, tā pats arī varēsi aiziet. Bet mums tomēr gribētos zināt, ko mēs esam ielaiduši savā mājā un apsēdinājuši pie sava galda; kas tu esi par cilvēku, kuram mēs uzticam ģimenes noslēpumus un izstāstām visdziļākās bēdas!

—   Es jūs saprotu, — Haralds klusi piekrita. — Es jums arī varētu izstāstīt savas bēdu lietas, tikai šaubos, vai tās spēs jūs kaut necik iežēlināt… Bet lai tā arī notiek! Varbūt man patiešām jau sen nekāda žēlastība nepienākas! Lai gan… Principā jau it kā tomēr pienāktos, tāpat kā neskādētu arī nedaudz līdzjūtības un mīlestības, bet… Piedodiet par atklātību un nenobīstieties! Esmu ļauns cilvēks. Pat ļoti ļauns. Esmu nogalinājis divus cilvēkus, un tas diemžēl notika nevis nejaušības vai neuzmanības dēļ. Tāpat kā tas nenotika arī atriebības vai spējas greizsirdības dēļ. Šo divu cilvēku slepkavībai bija visprimitīvākais iemesls — es viņus nogalināju mantkārības nolūkā. Tā ka jūsu priekšā, godājamie mājas saimnieki, sēž ļoti bīstams kriminālnoziedznieks. Slepkava. Man ļoti gribētos, lai jūs noticētu — es patiesi nožēloju savu izdarīto ļaundarību. Tā nenotika šonakt. Tā notika pirms diviem gadiem gaišā dienas laikā Rīgas pilsētā. Divus gadus esmu pavadījis cietumā. Esmu jau notiesāts, un tiesa man ir piespriedusi nāves sodu nošaujot. Tā ka tagad esmu nāvinieks. Taču pagājušajā naktī man laimējās izbēgt, un tādā sakarā esmu nonācis zem jūsu mājas jumta. Nezinu, ko jūs tagad darīsiet tālāk. Principā jums ir tikai divas iespējas — vai nu iet un tūlīt piezvanīt savam milicijas iecirkņa inspektoram, vai ari… Iespējams, ka pavisam drīz sāksies šā rajona ķemmēšana, mani meklēs un… vai nu atradīs, vai ari neatradīs. Atradīs, ja jūs mani viņiem uzrādīsiet, neatradīs, ja mani noslēpsiet. Es jūs nespiežu izvēlēties. Jums ir jārīkojas tā, kā to pavēl jūsu sirdsapziņa, vienīgi pateikšu…

Haralds uz brīdi apklusa, tad lēnām attina uz ceļgaliem atrodošos sainīti un uz galda smagi uzlika melno TT pistoli.

—    Ja viņi mēģinās mani arestēt, es nepadošos. Es vairs negribu cietumu. Es pretošos, šaušu un droši vien nogalināšu ne vienu vien milici vai karavīru. Pēc tam nogalināšu pats sevi. Bet varbūt tomēr ir iespējams izvairīties no šiem jauniem un nevienam nevajadzīgiem upuriem? Kāpēc, kā vārdā daudzās mājās atkal vajadzētu ienest dziļas bēdas un asaras? Ķērāju vienīgais mērķis taču būs tikai mana nāve… Lai tiktu izpildīts tiesas uzliktais sods. Vai tāpēc daudziem jauniem puišiem būtu jāmirst? Vai tas ir tā vērts? Gan jau kaut kad vēlāk es pats ar sevi tikšu galā. Es nevienu vairs negribu… Ja jūs un Dievs man vēl dotu iespēju dzīvot… Varbūt šai dzīvē vēl varu izdarīt kaut ko labu. Tāpēc lūdzu, Grigorijonkul, un jūs, Svētas tante, — vai jūs man palīdzēsiet? Ja ne, es tūlīt ceļos kājās un bēgu tālāk, bet, ja jūs būtu ar mieru…

Sirmie mājas saimnieki labu laiciņu apmulsuši klusēja. Izskatījās, ka viņi tādu notikumu pagriezienu nebija gaidījuši, tāpat kā to, ka viņiem jelkad vajadzēs izdarīt it kā pavisam vienkāršu izvēli, taču patiesībā varbūt pašu grūtāko un sarežģītāko, kādu vien cilvēkam nākas izdarīt, — no tavas turpmākās rīcības ir atkarīga vismaz viena cilvēka dzīvība…

—   Tas ir labi, ka tu pret mums biji atklāts, — Grigorijs, smagi nopūties, sacīja. — Domāju, ka mēs tev varētu palīdzēt, ja tikai… Ja tu tikai mums un Dievam spētu apsolīt…

Grigorijs piecēlās un ar roku pamāja Haraldam.

—   Ejam!

Mājas saimnieks nesteidzoties gāja uz blakus istabu, un Haralds, ātri no galda paņēmis pistoli un to atkal ietinis apakšveļas kreklā, viņam sekoja. Šī istaba, kas bija nedaudz mazāka par pirmo, laikam bija viesistaba. Telpas vidū atradās liels apaļš galds, pie sienām stāvēja grāmatplaukti, sekcija, atpūtas krēsli un garš dīvāns, bet vienā no istabas stūriem bija ierīkots tāds kā neliels altāris vai lūgšanas vieta. No tās Haraldam tieši virsū skatījās spoži apzeltītā metāla ietvarā ielikta Dieva māte Svētā Marija, mazliet zemāk pie sienas piestiprināta tumši brūna koka krucifiksa veidolā savas sāpes izcieta Marijas nevainīgi notiesātais un krustā piesistais dēls Jēzus, bet vēl zemāk atradās ar baltu sedziņu apklāts mazs plauktiņš, uz kura stāvēja divas garas baltas sveces un melnos vākos iesieta Bībele.

—    Lai es zinātu, ka nedaru pārāk lielu grēka darbu… Lai tu pats, Harald, nebūtu vairs tik grēcīgs… — Grigorijs klusi sacīja. — Dieva, viņa dēla un Svētās Jaunavas Marijas priekšā, lūdzu, apsolies, ka nekad vairs nepacelsi ieroci pret otru cilvēku, nekad vairs neizdarīsi nevienu noziegumu un nekad vairs pret cilvēkiem nebūsi ļauns.

Haralds pagāja soli tuvāk mazajai svētvietai un zemu nolieca galvu.

—   Ja vari, Dievs, palīdzi! — viņš jau otro reizi pēdējo stundu laikā klusi čukstēja. — Es tev apsolu… Es tev patiešām apsolu, ka nekad vairs… Es nezinu, kādi likteņa pavērsieni mani sagaida nākotnē, es pat nezinu, kas ar mani var notikt jau nākamajā mirklī, taču vismaz šobrīd es ļoti gribētu būt pavisam cits cilvēks. Ja tu man, Dievs, un šie lāga krievu cilvēki palīdzēsiet, tad es pielikšu visas savas fiziskās un garīgās pūles, lai patiešām tāds arī kādreiz kļūtu — cits cilvēks. Kaut nedaudz labāks, nekā biju līdz šim.

Haralds vēl nepaspēja līdz galam pārmest krustu, kā to viņam Grigorijs bija palūdzis, kad pēkšņi viņš saklausīja pie mājas sliekšņa spēji apstājamies motociklu un brīdi vēlāk blakus istabā smagus soļus un kādu aizsmakušu vīrieša balsi.

—     Labrīt, Svetlana Vladimirovna, — kāds sveicināja mājas saimnieci, un, kā tūlīt noskaidrojās, tas bija vietējais milicijas iecirkņa pilnvarotais.

—    Labrīt, labrīt! — saimniece atņēma sveicienu un pārsteidzoši mierīgi turpināja dzert tēju. — Kādi vēji tevi tik agrā rīta stundiņā šeit ir atpūtuši? Varbūt pasēdēsi un ari iebaudīsi kādu malku?

—   Nav laika, Vladimirovna, — milicis atmeta ar roku. — Svarīgi dienesta pienākumi! Garām braucot, ienācu tikai pajautāt… Kur tad pats Grigorijs Antonovičs?

—     Tepat jau vien ir, — saimniece atbildēja un skaļi uzsauca. — Griša! Nāc šurp!

Grigorijs ar pirkstu Haraldam parādīja, lai viņš uzvedas klusi, un izgāja laukā.

Redz, cik dzīvē viss ir vienkārši, Haralds nodomāja un atkal no sainīša iztina pistoli. Te tu esi, kāds nu vispār esi — labs, ļauns vai ne tāds, ne šitāds, bet jau pēc mirkļa vari būt debesīs vai atdots suņiem par barību. Cik bieži cilvēka dzīvība ir atkarīga tikai no kāda cita cilvēka pateikta vai nepateikta vārda! Kas tas ir, kas šai gadījumā Grigorijam liks šo vārdu pateikt vai arī klusēt? Es dzirdu, kā milicis prasa, vai mājas saimnieki naktī nav dzirdējuši kaut ko aizdomīgu, vai piecēlušies nav redzējuši kādus svešus cilvēkus? Nē, mājas saimnieki atbild, viss te ir bijis klusi un mierīgi, un nekādi sveši cilvēki garām nav gājuši…

Milicis aiziet. Mājas saimnieki Haraldu nenodeva. Taču viņi gan Dieva, gan valsts varas priekšā ir melojuši. Viņi, glābdami kāda sveša cilvēka dzīvību, likuma priekšā pēkšņi ir kļuvuši par noziedzniekiem. Viņus uz ilgiem gadiem tiesa var ielikt cietumā. Vai šī pasaule nav savāda? Un vai cilvēki šai pasaulē nav vēl dīvaināki?

Izbēgušais noziedznieks, uz nāvi notiesātais divu cilvēku slepkava Haralds Brīvmanis kādā Pleskavas rajona sādžā pie Grigorija un Svetlanas Kuzņecoviem nodzīvoja trīs nedēļas, tā arī līdz galam nesaprazdams, kāpēc šie cilvēki viņu slēpa. Haralds domāja, ka to viņi darīja ne jau aiz bailēm par viņa iespējamo atriebību, bet laikam jau drīzāk visvienkāršākās cilvēkmīlestības dēļ. Taču acīmredzot liela nozīme bija ari faktam, ka viņu pašu mīļotais mazdēls Igors atradās cietumā un, kā pašiem šķita, pilnīgi bezvainīgs.

Kuzņecovi Haraldam bez jau agrāk iedotā apģērba vēl uzdāvināja vienu no savu mazdēlu uzvalkiem, dažus kreklus, svīteri, kurpes, iedeva mazliet naudas un sporta somā ielika arī rūpīgi sagatavotu pārtikas paciņu. Haralds pēdējās dienās jau vairākkārt bija ieminējies, ka nu lielais troksnis un bēgļa ķeršanas laiks būšot garām un viņš daudzmaz drošs varot taisīties uz savu māju pusi…

—    Paldies par visu, — viņš dziļi paklanījās pret sirmo mājas saimnieci, bet Grigorijam cieši paspieda roku. — Nezinu, cik ilgi es vēl būšu dzīvs, taču, kamēr būšu, es jūs vienmēr atcerēšos ar vislabākajiem vārdiem un vislielāko pateicību. Jūs esat labi cilvēki.

—   Turpmāk esi arī tu labs, — Grigorijs teica. — Būt labam pret citiem — tā ir viena no galvenajām dzīves jēgām, ja ne pati galvenā.

Būt mierīgam, cilvēcīgam un līdzjūtīgam pret citiem nozīmē būt labam arī pret sevi un Dievu. Neko vairāk nevajag, un neko vairāk Dievs no mums arī neprasa.

Haraldam bikšu kabatā bija TT pistole ar astoņām patronām, kāda sveša cilvēka dokumenti, nauda un ļoti maz cerību.

Pēc stundas, līdz Pleskavas stacijai ticis ar kādu garām braucošu kravas automašīnu, Haralds nopirka biļeti līdz Rīgai un vēl pēc divām stundām jau atradās ātrvilciena Ļeņingrada—Rīga vagonā.

Viņam iepretim pie loga sēdēja kāda jauna, moderni ģērbusies meitene un ar neslēptu baudu ēda lielu, sarkanu ābolu.

Dievs, cik tu esi žēlīgs, Haralds nodomāja, ja atļauj man vēl dzīvot un kaut ko tik vienkāršu un dabisku redzēt.

Pleskavas apgabala laikraksta Pskovskaja pravda 1975. gada 16. oktobra numurā ir atrodams šāds neliels paziņojums:

"Valdības ieceltā dzelzceļa katastrofas cēloņu izmeklēšanas komisija pirms dažām dienām beigusi darbu un nonākusi pie vienprātīga secinājuma, ka 1975. gada 2. septembrī notikušajā pasažieru vilciena Rīga—Ļeņingrada avārijā tieši vainojams preču stacijas Pskov-2 manevrējošās dīzeļlokomotīves ČB 1300729 vadītājs Ivans Čeburenko un viņa palīgs Nikolajs Baptovičs. Viņi jau darbā ieradušies iereibuši un turpinājuši alkoholiskos dzērienus lietot arī pēc tam. Pulksten 3.46 manevrējošā lokomotīve, kuru tajā brīdī vadīja piedzērušais mašīnists I. Čeburenko, neievērodama sarkano aizlieguma signālu, ar palielinātu ātrumu traucoties pa vienu no daudzajiem preču stacijas Pskov-2 pievadceļiem, ietriecās pa galveno maršruta līniju braucošā Rīga— Ļeņingrada pasažieru ātrvilciena pēdējos vagonos. Avārijas rezultāti bija traģiski. Deviņi cilvēki gāja bojā, divdesmit seši ievainoti, bet četri vagoni turpmākai ekspluatācijai nav vairs derīgi. Traģēdijas vietā bojā gāja arī paši avārijas izraisītāji — mašīnists I. Čeburenko un N. Baptovičs. Ir ierosināta krimināllieta, kurā pie atbildības tiek saukts Pskov-2 depo maiņas priekšnieks V. Cipa un stacijas Pskov-2 dežurants B. Ignatenko. Valdības dzelzceļa katastrofas cēloņu izmeklēšanas komisijas locekļi izsaka visdziļāko līdzjūtību bojā gājušo ģimenēm."

Par arestantu vagonu šai presei domātajā paziņojumā nav teikts ne vārda. Taču tā nepublicējamajā daļā, kas tika nosūtīta PSRS Satiksmes ministrijai, Baltijas dzelzceļa pārvaldei un Pleskavas apgabala partijas komitejai, var skaidri un gaiši izlasīt, ka pasažieru vilciena Rīga— Ļeņingrada sastāva beigās piekabinātais speciālas nozīmes arestantu pārvadājamais vagons nr. 403711, kurā atradušies astoņi uz nāvi notiesāti noziedznieki (seko to uzskaitījums), katastrofas brīdī ticis pilnīgi sadragāts. Bojā gājuši četri apsardzes karavīri, konvoja priekšnieks un seši ieslodzītie. Viens no ieslodzītajiem bijis smagi ievainots un vēlāk miris Pleskavas centrālajā slimnīcā, bet astotais arestants latvietis Haralds Brīvmanis pazudis bez vēsts un, kamēr viņš netiks atrasts dzīvs vai beigts, uzskatāms par esošu bezvēsts prombūtnē…

18. nodala

>

Beidzot mēs satikāmies.

Māra Zīra sēdēja man blakus Doma baznīcas koncertzālē un klausījās Mocarta Rekviēmu Valsts akadēmiskā kora un viesērģelnieces no Oslo Silvijas Burengas izpildījumā.

Māra ļoti vēlējās šo koncertu dzirdēt, pie reizes man mēģinot iestāstīt, ka šī mūzikas gabala atskaņošana būšot vienreizējs notikums latviešu muzikālās kultūras dzīvē. Mocarta sacerētais Rekviēms esot pasaules mūzikas šedevrs, un, kas to neesot dzirdējis, tas vispār nedrīkstot sevi uzskatīt par inteliģentu cilvēku. Turklāt vēl Silvija Burenga pašlaik skaitoties viena no pasaules izcilākajām ērģelniecēm, un mūsu pašu Valsts akadēmiskais koris sasniedzis savu augstāko māksliniecisko virsotni. Māra tikai ar milzīgām grūtībām caur paziņu paziņām esot dabūjusi koncerta biļetes, tā ka būtu pēdējā muļķība šo izdevību palaist garām neizmantotu.

Kopš mana toreizējā nakts zvana mēs vēl apmēram trīs nedēļas sazinājāmies tikai pa telefonu, līdz Mārai acīmredzot šī abpusējā vilcināšanās un nenoteiktība apnika. Kādu dienu viņa laipni painteresējās, vai es negribētu šo koncertu apmeklēt kopā ar viņu?

Es gribēju.

—   Tas noteikti būs tā vērts, — Māra apgalvoja, — bez tam es ļoti ilgojos atkal būt tāda vīrieša sabiedrībā, kas man patīk.

—   Jūs, Māra, tagad cenšaties man glaimot, — es pateicu.

—   Kāpēc?

—    Pieļauju, ka pagaidām jums var patikt vienīgi mana balss. Vai jūs maz vēl atceraties, kāds es izskatos?

—    Pilnīgi skaidri. Bet jūs mani atceraties?

—    Protams. Es pēc atmiņas varētu uzgleznot precīzu jūsu portretu.

—   Tad, lūdzu, to izdariet! — Māra palūdza.

—   Gleznot es neprotu, — atbildēju. — Es to varu izdarīt vienīgi ar vārdiem.

—   Ar vārdiem dažreiz ari nav slikti.

—   Tā ir, Māra. Vārdi vienmēr ir daudz spēcīgāki par krāsām.

Koncerta apmeklējums bija mūsu pirmais randiņš.

Varbūt zīmīgi un pat liktenīgi bija tas, ka mūsu pirmā satikšanās notika, tieši klausoties Volfganga Amadeja Mocarta pēdējo un varbūt arī labāko skaņdarbu — Rekviēmu…

Mūzika mani pirmo reizi nevis apbūra, bet stipri satrauca. Es tur sadzirdēju gan izmisuma pilnus kliedzienus, gan bezcerīgi slima cilvēka vaidus, gan dažus gaišus cerību uzplaiksnījumus, gan nāves tuvumu, gan kaut ko mūžīgu un nekad neuzvaramu.

Ko tas viss nozīmēja?

Himnu Dievam, nāvei, mūžībai?

Bet varbūt tā vienkārši bija dziesma Cilvēkam?

Sēdot blakus apbrīnojami eleganti ģērbtajai Mārai un aizvēris acis, es pēkšņi atcerējos, kāpēc un kā pirms divsimt gadiem Volfgangs Amadejs Mocarts šo Rekviēmu bija sacerējis. Atmiņa no pagātnes tumsas negaidīti izrāva daudzu sen nebūtībā izgaisušu cilvēku dzīves traģēdijas, viņu sāpes, prieku, slavu un drausmīgo postu.

Rekviēms bija pasūtījuma darbs, un to Mocartam par piecdesmit zelta dālderiem ar starpnieka Antona Leitgēba palīdzību pasūtīja Vīnē dzīvojošais grāfs Valzegs. Grāfam nesen bija nomirusi mīļotā sieva, un viņš vēlējās, lai ģeniālais komponists sievas dvēseles aizlūgumam uzraksta skaņdarbu, kas sauktos Rekviēms…

—    Kur man būs jānogādā gatavais darbs? — Mocarts prasījis, mazliet bailīgi uzlūkojot melnā ģērbto svešinieku, kas negaidīti bija pieklauvējis pie viņa nama durvīm.

—   Es zināšu, kad skaņdarbs būs gatavs, — viņš atbildējis. — Tad es pēc tā atnākšu pats.

—     Bet nākamajās nedēļās es būšu Prāgā, un pēc atgriešanās man jāpabeidz vēl viena opera, kuru izrādīs pēc mēneša, — Mocarts iebildis.

—  Ari to es zinu, — svešais stingri vēries komponistā. — Paļaujos, ka šī mūzika būs dievišķa, bez pasaulīgām kaislībām. Pretējā gadījumā sekas var būt šaušalīgas.

Svešinieks brīdinājis un aizgājis.

Mocarts, gandrīz nepārtraukti mocīdamies ar drausmīgām kuņģa sāpēm un lielā vairumā dzerdams gan zāles, gan alkoholu, radīja vienu no pasaules mūzikas šedevriem.

Kad viņa draugs da Ponte Volfgangu aicināja doties viņam līdzi uz Angliju, Mocarts, valdīdams asaras, viņam uzrakstīja šādu vēstuli.

"Mans dārgais da Ponte, ar lielāko prieku klausītu jūsu padomam, taču tas nav iespējams. Man tik ļoti reibst galva, ka taisnu ceļu sev priekšā vairs neredzu — redzu vienu vienīgu tumsu un kapu. Nespēju atvairīt nāves rēgu. Šajās dienās redzu to nepārtraukti. Tas aicina mani sekot, pierunā mani, apgalvo, ka man esot jāstrādā tikai tā labā. Es joprojām komponēju, jo bezdarbība mani nogurdina vairāk nekā darbs. Turklāt man nav vairs nekā ko zaudēt. Manī ir tāds smagums, ka es droši zinu — drīz sitīs mana stunda. Esmu pāris soļu no nāves. Mani spēki ir izsmelti, pirms esmu paguvis baudīt sava talanta augļus. Un tomēr dzīve bijusi tik skaista, un mana karjera sākās tik labvēlīgos apstākļos. Taču neviens nespēj grozīt likteņa lēmumu. Neviens nezina, cik dienu viņam atvēlēts. Jāsamierinās. Kā lemts, tā ari notiks. Tālab man jāpabeidz sava bēru dziesma, ko nedrīkstu atstāt pusceļā."

Un tad jau drīz bija arī Mocarta bēres.

No šīs pasaules aizgāja viens no tās lielākajiem ģēnijiem.

Vai noindēts? Diez vai. Ārsts divas dienas pirms Mocarta nomiršanas viņa sievai Konstancei bija pateicis: "Vēdera tīfs." Un viņam blakus uz gultas segas gulēja nepabeigta Rekviēma partitūra…

Un tad barons van Svītens, kas skaitījās Mocarta draugs, nabaga Konstancei, kura pie viņa bija atnākusi lūgt materiālo palīdzību, augstprātīgi teica: "Protams, es nevaru pieļaut, lai manu mīļoto draugu apraktu kā pēdējo ubagu. Es samaksāšu par trešās šķiras bērēm."

Tās bija pašas lētākās bēres, kādas Vīne bija jel kādreiz piedzīvojusi.

Mazs kailu dēļu zārks.

Svētā Stefana katedrāle.

Krustā Sistā kapela.

Neilgs aizlūgums. Pie zārka stāv tikai seši cilvēki.

Pēc tam ir vaļēji rati un krietni piedzēries kučieris.

Sv. Marka kapsēta. Neviena pavadītāja.

Kapos līķratus sagaida vecs un puskurls kapracis. Viņš nesaklausa aizgājēja vārdu, un, ja ari būtu saklausījis, nekādas jēgas tam tik un tā nebūtu. Todien vecais kapracis nabagiem domātajā kopējā kapā jau bija ielicis desmitiem zārku un tagad lielajā bedrē ar dobju troksni nevērīgi iesvieda vēl vienu…

Viss. Beigusies kāda cilvēka dzīve, un nav svarīgi, vai šis cilvēks bija ģēnijs vai pēdējais klaidonis.

Šā cilvēka nekad vairs nebūs.

Neviens vēlāk vairs neatcerējās, kurā kapsētas stūrī lielā bedre bija atradusies…

Galu galā — kāda tam nozīme?

Tava mūzika skan. Pagājuši divi simti gadu, bet mēs vēl joprojām klausāmies tavas sāpes, izmisumu un nevaldāmo prieku.

Kad koncerts beidzās, klusēdami devāmies uz izeju. Nonākuši Doma laukumā, apstājāmies. Bija ļoti silts agra rudens vakars. Pa laukumu pastaigājās nelieli jauniešu bariņi un atsevišķi pārīši. No kaut kur atvērta loga skanēja smeldzīgas vijoles skaņas. Skaidrajās debesīs mirdzēja zvaigznes. Man blakus, mazliet apmulsusi, stāvēja spilgti sarkanā kostīmā ģērbusies sieviete.

Viņa bija vienreizēji skaista.

Mans Dievs, es patiesā nesapratnē domāju. Kāds gan esmu bijis totāls stulbenis! Kāpēc šo sievieti neesmu centies satikt agrāk? Ko es gaidīju? Kāpēc vējā ir palaists tik daudz laika? Ko es pa šiem mēnešiem esmu darījis? Tiesājis dažādus neliešus, slepkavas, izvarotājus un zagļus! Bet kāpēc es neesmu mīlējis šo sievieti, kāpēc viņu neesmu centies satikt un iekarot jau daudz agrāk, ja jau toreiz pavasari, viņu pirmo reizi ieraugot, mazliet sajuku prātā?

Nezinu. Vienīgi tagad spriežu, ka varbūt toreiz pilnīgi neizskaidrojamā, mazliet pat mistiskā kārtā jau nojautu vai pat zemapziņas līmenī zināju, ka es patiesībā šo sievieti nedrīkstu aiztikt, ka mūsu satikšanās viņai izrādīsies liktenīga un ārkārtīgi traģiska?

Varbūt vēlējos viņu aizmirst un gribēju, lai viņa aizmirstu arī mani?

Varbūt neapzināti mēģināju nepieļaut to, kas notika sešus gadus vēlāk?

Acīmredzot ir kaut kas tāds, ko neviens cilvēks nekad nespēs saprast.

Ir spēles, ko cilvēks vienmēr zaudēs. Liec, uz kāda cipara gribi. Ņem baltu vai melnu kārti. Viss viens. Kāds kaut kur augšā jau visu ir izrēķinājis.

Tovakar jutos, it kā jau būtu ieguvis visu pasauli, lai gan vēl īsti nebiju pat pieskāries sievietei, kuru jau tik ļoti mīlēju, ka tas manī uz bridi radīja pat bailes.

—    Vai koncerts jums patika? — Māra painteresējās, varbūt baidīdamās, ka būšu neapmierināts.

—   Vispār jā, — es atbildēju. — Tajā visā bija kaut kas ļoti traģisks. Es pat atcerējos kaut kādus sīkus fragmentus no šī Rekviēma tapšanas vēstures un paša Mocarta aiziešanu mūžībā. Tas viss manī izraisīja dziļas skumjas, un tikai tas, ka jūs stāvat man blakus — tik apbrīnojami skaista un eleganta —, manī šīs skumjas aizdzen un rada gaišas cerības.

—   Ja atļauts zināt — kādas cerības? — Māra šķelmīgi smaidīja.

—   Kāpēc gan neatļaut jums to zināt? — Arī es pasmaidīju. — Es labprāt ar jums kaut kur pabūtu vēlreiz.

—   Man nebūtu iebildumu, — Māra sacīja. — Atzīšos, es līdz šim pārjums biju mazliet sliktākās domās.

—Tiešām? — nedaudz pārsteigts, prasīju. — Ko jūs par mani varējāt sliktu domāt?

—    Vai tad par vīriešiem vispār kaut ko var domāt labu? — Māra turpināja pavedinoši smaidīt. — It sevišķi par tādiem, kuri, izšķirot sievu no vīra, jau pēc pusstundas jaunajai šķirtenei diezgan nekaunīgi piesienas uz ielas.

—   Jūs to uztvērāt kā nekaunību?

—   Zināmā mērā.

—   Jūs man nenoticējāt?

—   Tikpat kā nemaz. Man tūlīt radās iespaids, ka jūs esat klasisks sieviešu pavedējs.

—   Vai tas būtu kas slikts?

—   Taču tur nav ari nekā laba, — Māra atbildēja.

Mēs atradāmies Filharmonijas skvēriņā. Uz strūklakas apmales un tuvējiem soliņiem sēdēja hipijveidīgu jauniešu bariņi, dzēra alu, smēķēja un draiskojās. Es Māru apstādināju skvēriņa vidū, ar abām rokām cieši aptvēru viņas slaido vidukli, pievilku tuvu klāt un noskūpstīju. Tas bija viegls un maigs skūpsts uz viņas biezajām, erotiski jutekliskajām lūpām, un viņa tam nepretojās. Māra tikai burvīgi pasmaidīja un vairākas reizes pašūpoja galvu.

—   Jūs esat visai nekaunīgs, — viņa pateica.

—   Visai — tas ir par vāju teikts. Atsevišķos gadījumos varu būt pat ļoti nekaunīgs. Taču tādam kļūt šoreiz mani rosinājāt jūs pati, Māra. Viss jūsu augums, skaistā seja, jūsu lūpas, acis un brīnišķīgie mati… Kā es varu būt vienaldzīgs? Bez tam, Māra, es gribu tevi ātrāk uzrunāt uz tu, jo šis it kā pieklājības diktētais jūs mūs tikai attālina, nevis tuvina.

—   Jūs to vēlaties? — Māra prasīja.

—   Tieši ko? — es tūlīt painteresējos, uzreiz nesaprazdams, ko īsti Māra ar šo jautājumu bija domājusi.

—   Tu, Valter, vēlies, lai mēs tuvinātos?

—    Jā, Māra, — es tūlīt atbildēju. — Es nezinu, kā mūsu attiecības varētu veidoties tālāk, es pat nezinu, kāds tev ir raksturs, kādas tev piemīt labas vai sliktas īpašības, bet pašlaik, stāvot Rīgas centrā, es jūtu, esmu pat simtprocentīgi pārliecināts, ka tu esi tieši tā sieviete, kas man ir vajadzīga. Varbūt kaut kad vēlāk nožēlosim, ka esam sākuši šo avantūru, ka esam vēlējušies mūsu tuvināšanos, bet pašlaik jūtu, ka mēs vairs nedrīkstam tā vienkārši viens otram pazust. Tu nedrīksti pateikt — pavadi mani līdz tramvajam, uz atvadām pamāt ar rociņu, un viss. Un es nedrīkstu tevi aizvest līdz nākamajam ielas stūrim, paklanīties, uzsaukt čao\ un aiziet.

—    Valter… — Māra klusi sacīja. — Ko tādā gadījumā mēs drīkstam?

—    Daudz ko! — es iesmējos. — Mēs drīkstam šeit, pašā pilsētas viducī, skūpstīties, mēs drīkstam smieties, dziedāt, aiziet uz krogu, piedzerties, drīkstam runāt visādas muļķības, apgāzt kādu avīžu kiosku, izpeldēties Rīgas kanālā, iekāpt elektriskajā vilcienā un aizbraukt līdz jūrai, pēc tam pie viena vai otra aiziet uz mājām, sēdēt liesmojoša kamīna priekšā, dzert labu franču vīnu vai dievišķo dienvidslāvu konjaku Starij Vinjak, lasīt Aleksandra Čaka vai Omāra Haijama dzeju… Mēs drīkstam visu, Māra, izņemot vienu. Mēs nedrīkstam viens otru zaudēt. Es, Māra, gribu tevi paturēt.

Māra bridi domāja, tad mazliet paliecās uz priekšu un mani noskūpstīja.

—   Nedomāju, ka bargs tiesnesis var būt ari tik romantiski noskaņots cilvēks. Taču tas, ko tu, Valter, pateici, nebija slikti teikts. Tas varbūt bija pat skaisti, tas man patika, bet…

—   Par ko tu šaubies?

—   Nē. Viss ir pareizi. Es tikai iedomājos…

—    Ka varu būt melis?

—   Ne gluži. Ja tu arī melo vai izliecies, lai mani tikai ātrāk dabūtu gultā, šajā brīdī tas tik un tā ir skaisti, un tas man patīk. Bet es nupat atcerējos kaut kur nesen lasītu atziņu: Viss šai pasaulē drīz beigsies. Bet visdrīzāk es…

—   Kāpēc tu to atcerējies?

—   Nezinu. Varbūt Rekviēma iespaidā?

—   Par to nevajag bieži domāt. Baudīsim vienīgi priecīgo! Bet tagad ejam! Pulkstenis rāda tikai deviņi, un mēs vēl kādu stundiņu varam mierīgi pasēdēt Skapī. Esi tur bijusi?

—   Jā, — Māra piekrītoši pamāja ar galvu. — Dažreiz.

—        Es arī dažreiz, — sacīju, Māru atkal paņēmu zem rokas, un mēs gājām uz priekšu, kur, vakara uguņu apgaismots, mums iepretim parādījās Putnu dārzs, Laimas pulkstenis un vēl gabaliņu tālāk — mēmi klusējošais Brīvības piemineklis.

19. nodaļa

Latviešu radošās inteliģences iemīļotajā bārā ar diezgan neparasto iesauku Skapis arī tovakar visi galdiņi bija aizņemti. Mēs ar Māru apsēdāmies pie bāra letes un pasūtījām divus konjakus un dažas sviestmaizītes. Kaut kur neredzams magnetofons atskaņoja klusu deju mūziku, bet zālē valdīja pierastā kroga atmosfēra — izsmēķēto cigarešu zilganajā dūmakā cilvēki skaļi sarunājās, strīdējās, smējās, dzēra, ēda, un daži pat lasīja dzejoļus.

Vairākas reizes pārlaidu nevērīgu skatienu pāri zālei. Šoreiz pamanīju tikai dažas pazīstamas sejas. Pie viena no galdiņiem kopā ar savu draugu pulciņu sēdēja jaunā, mazliet skandalozā māksliniece Maija Tabaka, un es uzreiz atcerējos, ka šajās dienās tika atklāta viņas personālizstāde. Acīmredzot pašreiz māksliniece kopā ar draugiem šeit arī atradās šā notikuma sakarā. Tad mans skatiens ātri uztvēra Andra Bergmaņa kalsno seju, jauno rakstnieku un ārstu Oļģertu Gailīti, komponistu Uldi Stabulnieku un Viļa Lāča vedeklu Ligitu. Viņa, kā parasti, jau bija krietni iereibuši.

Pēc neilga laika pie manis pienāca viesmīle Valijas kundze un ar roku parādīja uz zāles labo pusi.

—    Rusecka kungs… Tur tūlīt atbrīvosies viens galdiņš. Viņi tur sēž jau no pusdienas laika. Pašlaik met kopā naudu un ies prom. Ja vēlaties, varat pāriet tur.

—   Paldies, Valij, — es teicu. — Tas ir ļoti mīļi no jūsu puses. Mēs patiešām iekārtotos mazliet ērtāk.

Pēc dažām minūtēm galdiņš atbrīvojās, un mēs pārvācāmies uz turieni.

—    Ko jūs vēlaties dzert? — Valijas kundze ierasti mīļi gaidīja pasūtījumu un neuzkrītoši nopētīja Māru. Man šķita, ka Māra viņai patīk. — Ir ļoti labs viegls dāmu kokteilis Parīzes nakts. To pavisam nesen izgudroja mūsu bārmenis Laimonis. Varbūt pamēģināsiet?

—    Es ne, — atbildēju. — Lai gan jaunā kokteiļa nosaukums, protams, ir ārkārtīgi vilinošs, es tomēr turēšos pie Starij Vinjak. Ko tu, Māra? Baudīsi Parīzes nakti?

—   Tikai tā nosaukuma dēļ, — Māra atbildēja. — Varbūt patiešām jutīšos kā kādā no Monparnasas jaukajiem krodziņiem… Jā, labprāt.

—    Bet man, lūdzu, simt piecdesmit gramu vecā Vinjaka, — es teicu. —Tas man nez kādēļ atgādina saules rietu Adrijas jūrā.

—   Tu esi bijis pie Adrijas jūras? — Māra nopietni painteresējās.

—   Nē! — es iesmējos. — Tieši tāpēc es par to sapņoju.

Vēl pasūtījām nedaudz uzkožamo, un Valija aizgāja.

—   Man viņa patīk, — Māra sacīja. — Vienmēr tik pieklājīga, mīļa, bet tai pašā laikā arī cēli atturīga. Viņai vajadzētu nodarboties ar kaut ko labāku. Valijas kundze patiešām arī ir kundze, un viņai piestāvētu izrīkot citus.

—   Nezinu, kā ir īstenībā, — es teicu, — taču man stāstīja, ka viņas tēvam Rīgas centrā kādreiz piederējuši divi lieli īres nami un toreizējā Ģertrūdes ielā plaši pazīstamais nakts restorāns Pie jautrās Amālijas ar vēderdejotājām, bārdāmām un atsevišķiem kabinetiem. Četrdesmit pirmajā gadā visa ģimene izsūtīta uz Sibīriju, tēvs nometnē gājis bojā, bet piecdesmit sestajā gadā Valija ar māti atgriezušās Rīgā un tagad vienā no kādreiz sev piederošajiem namiem dzīvojot mazā komunālā dzīvokļa istabiņā.

—   Skumji, — Māra pateica.

Es mirkli pagaidīju, tad uzprasīju: — Ja nav noslēpums… Kas ir tavi vecāki? Vai jūsu ģimene arī ir cietusi no valsts varām?

—  Ir, — Māra tūlīt atbildēja. — Mēs esam ārsti jau ceturtajā paaudzē. Mans tēvs bija dakteris, arī ķirurgs turpat kur tagad es — toreizējā 2. Rīgas pilsētas slimnīcā. Strādāja kopā ar profesoru Paulu Strādinu, bet vectēvs Voldemārs bija ārsts Ķemeru sanatorijā.

—   Tagad vairs nestrādā?

—   Nē.

—   Ir vēl dzīvi?

—   Abu vairs nav, — Māra atbildēja. — Man vēl ir brālis.

—   Ari ārsts?

—   Viņš ir arhitekts. Bet es tev nepabeidzu stāstīt par savu tēvu. Ari vectēvu. 1941. gada jūlija pirmajās dienās tēvs…

—   Atvaino, kā viņu sauca?

—   Jēkabs Ārgalis. Varbūt par viņu kaut ko esi dzirdējis?

—   Neko.

—    Nu, lūk. 1941. gada jūlija pirmajās dienās ķirurģiskajā nodaļā vēl bija palikuši vairāki smagi ievainoti sarkanarmieši, un, dabiski, tēvs viņus operēja un ārstēja. Taču, kad pirmajā jūlijā Rīgā ienāca vācieši, kāds no slimnīcas darbiniekiem jau tūlīt skrēja to aši paziņot jaunajām varas iestādēm…

Māra domīga apklusa.

—    Kas notika tālāk?

—    Kas tad tālāk varēja notikt? Protams, vācieši ņēma un tēvu Biķernieku mežā nošāva. Lai gan… patiesībā nejau vācieši. Viņu nodeva un nošāva latvieši.

—   Tātad iznāk, ka tu augi bez tēva?

—   Jā. Māte gan pēc kara apprecējās otrreiz, taču patēvs pret mani un brāli… Nē, es neko nesaku. Viņš nav slikts. Bet nav ari labs. Viņš ir vienaldzīgs.

—    Vai arī ārsts?

—   It kā.

—    Kā to saprast?

—  Patēvs strādā Veselības aizsardzības ministrijā. Nodaļas vadītājs vai kaut kas tamlīdzīgs. Es pret viņu tāpat esmu vienaldzīga.

—   Dzīvojat visi kopā?

—    Es dzīvoju atsevišķi. Mums ar bijušo vīru bija divistabu kooperatīvais dzīvoklis Juglā. Tagad, kad Osvalds ir aizgājis prom, es tur esmu viena.

—   Tātad tu dzīvo Juglā?

—   Pie tam vēl ļoti skaistā vietā. Māja atrodas pašā ezera krastā.

—   Kas notika ar tavu vectēvu? — es turpināju interesēties.

Pāri Māras sejai pārslīdēja viegla skumju ēna, viņa brīdi graciozi pagrozīja slaido kokteiļa glāzi, mazliet pasūca iesārto šķidrumu, tad pateica:

—   Viņu arī nošāva. Tikai šoreiz šāvēji bija krievi.

—   Par ko?

—     Kara laikā Ķemeru sanatorijā pēc smagiem ievainojumiem veselību atguva daudzi augstāko pakāpju vācu armijas virsnieki. Droši vien arī drošības dienesta vīri. Vectēvam piesēja lietu par to, ka viņš četrdesmit otrajā un četrdesmit trešajā gadā ārstējis pašu vareno Ostlandes reihskomisāru Heinrihu Lozi un vairākus no Berlīnes atbraukušos augsti stāvošos Himlera ģenerāļus.

—   Diez kas nav, — es klusi noteicu. — Jūs pārējos represijas neskāra?

—   Nē, — Māra atbildēja. — Iespējams, vectēva grēkus pietiekami nosedza mana tēva varoņdarbs, toreiz no nāves glābjot ievainotos sarkanarmiešus.

—  Tev, Māra, ir diezgan tipiska latviešu ģimene, kas smagi cietusi no abām pusēm.

—   Nez vai tas ir tipiski. Latvieši pārsvarā tomēr cieta vai nu tikai no krieviem, vai vāciešiem.

—   Atvaino, Māra… Tavs tēvs bija latvietis?

Māra uz mani paraudzījās ar nedaudz izbrīnītu skatienu.

—   Es jau tev teicu pirmīt. Viņu sauca Jēkabs Ārgalis.

—   Bet vectēvs?

—    Kāpēc tas tev ir jāzina?

—   Vienkāršas intereses pēc.

—   Viņš arī bija latvietis. Jānis Ārgalis.

—Tu, lūdzu, Māra, nedusmo. Un neko sliktu nedomā. To es patiešām tikai tā — vienkāršas intereses pēc. Tava māte arī ir latviete?

Māra saprotoši pasmaidīja.

—   Ā… Tevi pārsteidz mani melnie mati?

—   Ne tikai. Arī tavas tumšās acis, seja un augums.

—Tavas aizdomas ir izrādījušās pamatotas, — Māra sacīja. — Mana māte pēc tautības ir poliete, bet savukārt viņas senčos tek turku asinis. Vai esi lasījis, kā savā laikā pans Volodijevskis Polijā karoja pret mežonīgajiem turku iebrucējiem?

—   Kad tas bija… Pirms četrsimt gadiem.

—  Tam nav nekādas nozīmes. Zinātnieki nupat ir noskaidrojuši, ka DNS molekula satur ģenētisko informāciju par mūsu senčiem, kuri ir<* dzīvojuši pat pirms simt tūkstoš gadiem! Mūsu prāts nemaz nespēj tik tālu aizdomāties. Taču tavs, mans un mūsu visu ģenētiskie kodi tika ierakstīti jau tad. Un ar katru nākamo paaudzi kaut kas nāk klāt.

—   Es tos vēl neprotu atšifrēt. Esmu pārāk uztraucies.

—   Ceru, tas tev nav nepatīkami?

—   Nē, Māra. Tas ir pat ļoti patīkami.

—    Es būtu apbēdināta, ja tev pēkšņi kļūtu vienaldzīga, — Māra pateica, un es viņas balsī saklausīju vieglas skumjas…

—    Nu jau vairs nekad, — es strauji pamāju ar galvu. — Esmu pārliecināts, ka tu kā sieviete spēj satraukt ikvienu vīrieti.

Māra burvīgi pasmaidīja.

—  Tā ir norma. Ja viss ir kārtībā, jebkura sieviete seksuāli satrauc ikvienu vīrieti. Bet tas ir ļoti tālu no tā, ko sievietes patiesībā vēlas.

—   Ko tad jūs vēlaties?

—  Atšķirībā nojums, nejau tūlīt gultu, — Māra atbildēja. — Labākajā gadījumā sievietēm šī vajadzība vēlējumu topā atrodas tikai trešajā vai pat piektajā vietā.

—   Žēl, — es teicu. — Varēja gan vienmēr būt pirmajā.

—   Varēja, ja. Bet, izņemot atsevišķus gadījumus, sievietes vienmēr grib un jūt pavisam ko citu. Nē, droši vien ne uzreiz. Bet var droši apgalvot, ka gandrīz vai katra sieviete sava vīrieša acīs vispirms vēlas ieraudzīt nevis iekāri, bet gan apbrīnu un vēlēšanos viņu pasaudzēt un aizsargāt. Tas viss pārējais nāks vēlāk, bet sieviete vīrieti vienmēr vispirms vēlas kā savas dzīves drošības garantu un tikai pēc tam kā savu bērnu tēvu.

—   Tā tas varētu būt, — es domīgi piekritu. — Vai tu manās acīs redzi tikai iekāri?

—    Nē, Valter, ne tikai. Šie skatieni tomēr neko daudz nepasaka, kāds tu esi īstenībā.

Brīdi klusēju.

—   Kādu tu vēlētos mani redzēt?

Māra atkal maigi un piedodoši pasmaidīja.

—    Es to vēl nezinu. Taču pateikšu atklāti — man pirms tevis ir bijuši vairāki vīrieši, manu vīru ieskaitot, bet viņi visi, neskatoties uz to, ka es varbūt patiešām esmu visai glīta sieviete, agrāk vai vēlāk mani tomēr ir atstājuši. Ko man tagad darīt, kā justies, ko domāt? Bet patiesībā galva nebūtu jālauza. Tagad es vienkārši gribu, lai tas vīrietis, kas man būs, mani tomēr nekad nepamestu.

—   Vai tas vienmēr ir atkarīgs tikai no vīrieša?

—  Nezinu. Iespējams, ka manas attiecības ar vīriešiem pat ļoti lielā mērā nosaka vienīgi pašas rīcība un uzvešanās, taču tagad es gribu, es ļoti gribu, Valter… Tev nav bail uzsākt nopietnas attiecības?

—    Nē, Māra, ne mazākā mērā, — es droši atbildēju. — Tad jau mums vajadzētu baidīties vispār dzīvot.

Māra strauji papurināja galvu, un viņas melnie mati spuldžu gaismā mirdzēja kā nakts debesis.

—   Tas nav gluži viens un tas pats, — viņa teica. — Tur ir milzīga atšķirība — dzīvot vienam vai kopā ar otru cilvēku. Un tieši tas, kāds īstenībā šis otrais cilvēks būs, kādas būs viņa rakstura un cilvēciskās īpašības, patiesībā ari izšķirs šo abu cilvēku turpmāko dzīvi un likteni. Bet es vairs negribu raudāt, es vairs negribu justies ne pazemota, ne pamesta.

—   Tev ir aizdomas, ka es pret tevi varētu būt slikts?

—    Droši vien, ka ne, — Māra atbildēja. — Paskaties uz zāli! Paskaties uz visiem šeit esošajiem vīriešiem! Kā tu domā, Valter, vai šovakar jel kāds no viņiem pret mani varētu izturēties slikti? Taču nē! Ikviens no viņiem, gluži tāpat kā tu. ja es to vien gribētu, man šovakar izmaksātu konjaku un šampanieti, teiktu visaizkustinošākos komplimentus, visādi glaimotu un mēģinātu izpatikt, pēc tam paņemtu taksometru, aizvestu pie sevis mājās vai pie kāda drauga un mani mīlētu līdz sārtai rīta gaismiņai… Vai tas nebūtu jauki? Būtu. Bet kas notiktu tālāk? Varbūt tie cilvēki prātīgi dara, kas savu nākotni neprognozē tālāk par nedēļas nogali, bet es tā diemžēl negribu un arī neprotu. Es tomēr gribu kaut ko pamatīgāku. Man ir stabils darbs, stabila profesija un labs dzīvoklis. Man par savu nākotni nav jātrīc. Dabūt vīriešus gultai ari nav nekādu problēmu. Bet, Valter… Tas vienmēr ir par maz, vai ne? Kā man, tā tev. Mums vienmēr gribēsies kaut ko vairāk. Tādu mazu nieciņu no dzīves kā mīlestību… Bet kur mēs to lai atrodam?

Es pasmaidīju, izstiepu roku un to saudzīgi uzliku uz Māras plaukstas.

—  Tu prasi, kur mēs varam atrast mīlestību? Vieni to atrod dzimtenes mežos, citi Dievā, vēl citi savos bērnos vai vecākos… Dažreiz vīrieši to atrod ari sievietēs, bet sievietes savukārt vīriešos… Es savu mīlestību ļoti gribētu atrast tevī, Māra. Un principā tas jau vairs nav svarīgi, kādas mums veidosies turpmākās attiecības. Es jau tevi esmu atradis. Pretēji tavām prognozēm ceru, ka tevi spēšu mīlēt arī pēc sārtās rīta gaismiņas…

—   Spožā saules gaismā un lietū?

—   Jā, Māra, nepārtraukti.

—   Vai arī tad, kad būšu veca?

—   Tu nekad nebūsi veca.

—   Paldies, Valter. Es tomēr kādreiz būšu veca. Tikai būtu labi…

Māra domīgi apklusa, un es viņas acīs negaidīti pamanīju tālu baiļu

atblāzmu.

—   Kas būtu labi? — es ātri prasīju.

—  Nekas, — Māra mierinoši pasmaidīja. — Viss ir kārtībā. Es tikai nez kādēļ pēkšņi atcerējos savu tēvu un vectēvu. Viņus savā laikā dažādas varas un daži nelietīgi cilvēki ne par ko drausmīgi sodīja. Tāpēc man ienāca prātā… Vai nevar tā gadīties, ka kādiem neliešiem tāpat ne no šā, ne no tā kādreiz ienāk prātā sodīt ari mani?

—Tevi ne, — es cietā balsī pateicu. — Par to nekad nedomā! Lūdzu! Ar mani gan tas var atgadīties. Reāli tāda iespējamība, protams, ir ārkārtīgi niecīga, taču tīri teorētiski to izslēgt nevar. Bet vai par to mums tieši šovakar būtu jārunā?

—   Piedod, Valter, — Māra klusi sacīja. —Tas man tā gluži nejauši paspruka. Patiešām, mēs varam runāt par kaut ko citu vai vispār nerunāt. Es labprāt izsūktu vēl vienu kokteilīti.

—   Bija labs?

—  Nezinu, kāds tam varētu būt sakars ar Parīzes naktīm, bet kokteilis ir garšīgs. Un, manuprāt, nemaz ne tik vājš.

—   Varbūt velies šampanieti?

—   Nē.

—   Kaut ko stiprāku?

—   Es vēlos atkārtot to pašu. Tu nezini, ka dzērienus nedrīkst jaukt?

—   Vai tu arī šai jomā esi liela speciāliste?

—    Te nekādam speciālistam nav nepieciešams būt. Tās ir elementāras zināšanas.

—   Pateicos. Tagad esmu kļuvis gudrāks.

—   Bet es nez kāpēc dumjāka.

—    Kas noticis?

—   Es tev vēl neesmu pateikusi, ka labprāt ar tevi padejotu. Tu proti dejot?

—    Mazliet.

—   Tas nekas! Lūdzu, uzlūdz mani uz deju!

Es tā arī izdarīju. Ejot cauri zālei, satikām Valijas kundzi, un es viņai pasūtīju vēl vienu kokteili un simt piecdesmit gramus konjaka. Viņa apsolīja pasūtījumu uzlikt uz mūsu galda, bet mēs no bāra iegājām restorāna Rīgu lielajā zālē. Arī tur visi galdiņi bija aizņemti, taču tobrīd dejotāju nebija daudz. Orķestris atskaņoja kādu ļoti pazīstamu Argentīnas tango melodiju, es ar labo roku stingri satvēru Māras vijīgo augumu, to cieši pievilku sev klāt un sākām dejot.

Tas atkal bija skaists dzīves mirklis. Skaista un grezna bija restorāna zāle, turp un atpakaļ staigāja skaistas un erotiskas fantāzijas rosinošas viesmīles, skaista un smeldzīga bija orķestra atskaņotā melodija, un mēs paši arī bijām skaisti un jauni. Mums viss tovakar tikai sākās. Veidojās. Vārdi pielipa jūtām, jūtas savukārt radīja jaunus vārdus un tieksmi viens otram pieglausties, būt mīļiem un ļoti tuviem.

Tās bija patīkamas sajūtas. Pirmo reizi man sieviete šķita dārga un vajadzīga, un es sapratu, ka tas droši vien ir mūsu kopīgā likteņa spriedums, kas agrāk vai vēlāk mūs darīs laimīgus vai ļoti nelaimīgus.

Bet tagad ir labi, es domāju. Tagad ir taisni brīnišķīgi. Manam augumam uzbudinoši piekļaujas silts un vijīgs sievietes ķermenis, un es skaidri zinu, ka šo sievieti un viņas ķermeni šovakar vai, sliktākā gadījumā, dažas dienas vēlāk noteikti iegūšu. Tas viss piederēs man, viņa manās rokās tad gulēs kaila, un es varēšu skūpstīt viņas krūtis un plecus, viņas seju un kājas, varēšu aizmirsties baudas neprātā un atkal justies laimīgs.

Interesanti, vai sievietes nojauš, ko mēs par viņām domājam un kādas seksuālas vīzijas mums rādās, kad mēs viņām pieskārāmies, skūpstām vai tikai vērīgi nopētām viņu augumu un kājas? Droši vien nojauš visu. Mums atliek vienīgi minēt, vai tas viņām ir patīkami vai ne visai. Ceru, ka Māra pašlaik domā apmēram to pašu, ko es, un viņai nav nekādu iebildumu man atdoties jebkurā laikā un vietā. Principā vīrietis var iegūt ikvienu sievieti, vienīgi viņš nevar iegūt jebkuras sievietes mīlestību. Ar to arī varētu samierināties, bet visbēdīgāk ir tas, ka mēs gandrīz nekad nespējam iegūt tieši tās sievietes mīlestību, kuru ļoti gribam.

Bet tomēr šovakar viss ir iznācis stulbi, es turpināju domāt. Kāpēc man viņu pirmo reizi vajadzēja skūpstīt uz ielas? Vai jau ir uznācis mīlestības vai tikai iekāres neprāts? Kāpēc man viņai vajadzēja atzīties mīlestībā tieši šeit — krogā? Starp tabakas dūmiem, glāžu šķindoņu un iedzērušu cilvēku balsīm? Vai tas bija pareizi? Šķiet, tas viņai ne sevišķi patika, un viņa uzreiz sāka runāt par bailēm būt vēlreiz atstātai. Taču kāpēc viņa vairākkārt ir tikusi atstāta? Par to netika teikts ne vārds. Tātad Māras iepriekšējiem vīriešiem nav pieticis tikai ar viņas skaistumu un superīgo augumu. Tātad kaut kā viņiem ir pietrūcis, kaut kā bijis par maz, kaut kas nav apmierinājis, kaut ko nozīmīgu un svarīgu Māra nav spējusi dot, un to viņi vienmēr ir atraduši pie citām sievietēm. Kas tas varētu būt? Nav izslēgts, ka, neskatoties uz viņas žilbinošo ārieni un koķetīgo izturēšanos, patiesībā viņa ir seksuāli pilnīgi auksta? Pirmajā mirklī tas var šķist visai maz ticams, taču patiesībā gandrīz visas skaistās sievietes esot frigidas. Kāpēc tā, to esot grūti vai pat neiespējami izskaidrot, tāpēc ārsti un psihologi šo problēmu stipri vienkāršo, apgalvodami, ka pie tā vainīgi esot paši vīrieši, neprazdami atrast īsto pieeju sievietes seksuālo jūtu atslēgām, taču es domāju, ka tas viss tik vienkārši tomēr nav. Tur kaut kas nelabojams ir jau iedzimts vai dzīves laikā iegūts, un pat vispieredzējušākais meistars nekādu atslēgu neatradīs.

Kāda tu esi, Māra? Šai brīdī man principā ir pilnīgi vienalga, tikai šaubos, ja tu patiešām būtu seksuāli vēsa un šādas attiecības tev nepatīkamas, tad pašlaik tavs ķermenis tik ļoti nekvēlotu, tu tik cieši man neglaustos klāt un es tevī neredzētu to savādi noslēpumaino mirdzumu, kas vienmēr parādās to cilvēku sejās un acīs, kuri gan miesiski, gan dvēseliski alkst otra cilvēka.

Mūzika beidzās.

Māra izskatījās apmierināta.

— Tas bija brīnišķīgi, — viņa teica un man pateicīgi uzsmaidīja. — Es sen nebiju jutusies tik labi.

Es gluži tāpat. Nodejojām vēl divas dejas, tad, mazliet noguruši un aizelsušies, atgriezāmies Skapī. Liels bija mans pārsteigums, kad es ieraudzīju, ka pa to laiku, kamēr mēs dejojām, pie mūsu galda brīvajām vietām ir piesēdusies mana nesenā mīļākā, Rīgas Balss žurnāliste Dace Ābelīte ar savu jauno draugu Robertu Vānu.

20. nodala

Pagaidām nekas vēl īpašs nenotika.

Mārtiņš Vāns jau pusgadu atradās kādā no Irkutskas zinātniskās pētniecības institūtiem, kas ietilpa PSRS Aizsardzības ministrijas sistēmā un skaitījās superslepena valsts iestāde. Viņam vienā no pelēkajām piecstāvu ēkām bija ierādīta apmēram desmit kvadrātmetru liela istaba ar šauru gaiteni, kura galā atradās maza dušas telpa un sanitārais mezgls. Dzīvojamā istaba patiesībā tā pati cietuma kamera vien bija, tikai nedaudz komfortablāk iekārtota — ar gultu, divām segām, palagu un spilvenu, ar nelielu galdu, grāmatplauktu un krēslu. Civilā tērpies uzraugs ēdienu pienesa klāt, un divreiz dienā Mārtiņš stundas pastaigai tika vests uz volejbola laukumam līdzīgu betona placi, kas no visām pusēm bija ierobežots ar augstu, gandrīz vai četrmetrīgu mūra žogu. Līdz šim viņš nevienu citu ieslodzīto, tas ir, slepeniem eksperimentiem pakļautu cilvēku, vēl nebija sastapis. Pēc pastaigas uzraugi, kuri bieži mainījās, vienmēr aizslēdza durvis, un Mārtiņš savā dzelzsbetona cellē palika viens. Ar uzraugiem pastaigu laikā sarunāties bija stingri aizliegts, bet, atrodoties istabā — kamerā, uzraugam varēja tikai īsi un kodolīgi izteikt savas visneatliekamākās vēlmes vai sūdzības. Uzdot jebkurus citus jautājumus bija aizliegts. Nebija ari tiesības rakstīt vēstules.

Acīmredzot Mārtiņš Vāns skaitījās miris.

Pēc pusgada, kad viņš jau bieži sāka skaļi sarunāties pats ar sevi, kamerā tika ievilkta radio retranslācijas točka, ko pats varēja ieslēgt un izslēgt. Dzīve uzreiz kļuva daudzkrāsaināka un informatīvi bagātāka. Pasaule vairs nešķita bezgalīgi tāla, un Mārtiņš atkal ar to jutās cieši saistīts. Viņam patika klausīties klasisko mūziku, bet, lai gan pārsvarā tika atskaņotas padomju liriskās vai patriotiskās dziesmas, viņš tik un tā tās klausījās ar smeldzīgām skumjām sirdī, jo tām visām bija skaistas, atmiņā viegli paliekošas melodijas, bet vārdi runāja par visiem cilvēkiem tik labi saprotamām lietām — par mīlestību, draudzību, dzimteni, mājām, darbu un brīvību.

Mārtiņš bieži, aizvēris acis, gulēja gultā un atcerējās savu dzīvi. Un, jo ilgāk viņš par to domāja, jo mazāk saprata, kāda tā viņam ir bijusi — pareiza, nepareiza? Veiksmīga, neveiksmīga? Laimīga, nelaimīga? Un vai vispār mēs tā savu dzīvi drīkstam vērtēt? Bet kā citādi vajadzības gadījumā mēs lai nodzīvotajam laikam pavelkam apakšā strīpu? Kādiem vajadzētu būt laimīgas vai nelaimīgas dzīves objektīviem vērtību kritērijiem?

Vai tad, kad ir bijusi laba, saticīga ģimene? Vai tad, kad ir daudz veselu bērnu? Vai tad, kad esi spējis uzbūvēt māju vai vismaz labiekārtot dzīvokli? Kad esi varējis savu ģimeni materiāli tik labi nodrošināt, ka visi tās locekļi nav cietuši trūkumu, bet bērni ieguvuši tieši tādu izglītību, kādu viņi paši ir gribējuši? Kad esi sasniedzis atzīstamu sabiedrisko stāvokli, savas profesijas augstākos griestus un bijis godīgs? Kad mīlējis tikai vienu sievieti (savu sievu), esi bijis tai uzticīgs un neko neesi darījis tādu, par ko kādreiz vajadzētu kaunēties vai nožēlot?

Vai tāds ir laimīgas dzīves paraugstandarts?

Bet vai ubaga, bezpajumtnieka, dzērāja, vecpuiša un analfabēta dzīve nevar būt laimīga? Un tā cilvēka dzīve, kas nav mīlējis savu sievu, bet gan desmitiem citu vīru sievas? Un tas, kas pēc vispārpieņemtajiem standartiem un morāles normām ir bijis negodīgs, kas ir zadzis un krāpis un vienmēr domājis tikai par sevi?

Kāpēc valsts kaut kādu vājprātīgu vai iluzoru ideju vārdā drīkst ierobežot jebkura cilvēka tiesības un visnekaunīgākā veidā (pilnībā nesamaksājot par padarīto darbu vai apliekot ar nesamērīgi augstiem nodokļiem) apzagt ikvienu savu pilsoni, bet pilsonis, kluss un maziņš, nedrīkst pret to pat iepīkstēties?

Vai es pats biju laimīgs? Protams. Es arī pašlaik esmu laimīgs. Man bija laba ģimene. Es to pats radīju un pats arī iznīcināju. Bet bērni paliek. Roberts būs slavens rakstnieks, bet Lija talantīga māksliniece. Tāpat ar pārējo. Tā bija mana dzīve, tā ir vienreizēja un tikai man vienīgajam piederoša. Tikai es pats varu noteikt, vai tā bijusi pareiza vai nepareiza, veiksmīga vai neveiksmīga, laimīga vai nelaimīga. Kāda gar to būtu daļa citiem? Es zinu, ko nozīmē veiksmīga profesionāla karjera. Zinu, cik daudz pūļu ir vajadzīgs, lai iegūtu labu izglītību un piepildītu iecerētos dzīves mērķus. Man nav bijis svešs prieks par bērnu piedzimšanu un vēlāk viņus redzot izaugam lielus un droši nostājamies uz savām kājām. Esmu izjutis ne ar kādiem vārdiem neizsakāmo prieku, lepnumu un viegli reibinošo pārākuma sajūtu, ko dod apziņa, ka tev pieder liela bagātība… Ka tu to esi spējis iebāzt sev kabatā, un tam jau vairs nav sevišķas nozīmes, kādā ceļā tu šos miljonus esi dabūjis. Nezinu, ko šai gadījumā var nozīmēt vārdi godīgi vai negodīgi? Es to vienkārši esmu dabūjis gatavu, bet, ja tev skauž, — tad nāc un tagad pamēģini pats — godīgi vai negodīgi. Ļoti priecāšos par katru, kurš savu materiālo stāvokli varēs uzlabot kaut vai par nieka tūkstoti…

Un tad vēl paliek pats galvenais un svarīgākais mūsu laimīgās vai nelaimīgās dzīves precīzākais noteicējs — mīlestība. Parasti tieši tā visu izšķir un objektīvi arī nosaka, kāda tad beigu beigās tā mūsu dzīvīte ir bijusi…

Kāda tev? Kāda man?

Es nevaru sūdzēties. Man nav iemesla raudāt. Jā, man ar sievu

Astrīdu nepaveicās. Pat totāli nepaveicās. Mēs nebijām viens otram radīti un būtībā visu laiku tā arī palikām sveši un pilnīgi nesaderīgi. Nebūt ne tāpēc, ka viņa seksuāli bija auksta, bet es karsts. Tas viss, protams, ir ļoti nosacīti un nebūt neizšķīra mūsu laulības likteni. Daudz svarīgāk par gultas lietām bija viņas dvēseles aukstums. Miesu var sasildīt vienmēr, tā nav problēma, bet kā lai sasilda otra cilvēka jūtas, ja to vispār nav? Un tieši tad, kad mazā, burvīgā Iveta man pirmo reizi silti uzsmaidīja, kad pateica pirmos komplimentus un neslēpti sāka izrādīt savas simpātijas pret mani, es pēkšņi jutos kā no auksta ledus pagraba ienācis rožu pilnā siltumnīcā… Vīrieši jau patiesībā ir lieli muļķi vai, patiešām, kā mazi bērni — gudras sievietes mūs vienmēr ātri dabūs savā varā, jo viņām pietiek tikai koķeti uzsmaidīt, izteikt apbrīnu par tavu spēku un gudrību un kaut vai par sprīža garumu paraut uz augšu savu svārku stērbeles, kad mēs jau esam gatavi. Sagūstīti. Mūs ātri ierauj gultā, ļauj papriecāties un vispirms jau pašiem palepoties ar savām fiziskajām spējām, atļauj izdarīt dažus neparastākus seksuālus trikus vai dažreiz izbaudīt pat mūsu slēptākās dziņas vai novirzes no normas, bet pēc tam tomēr neiztrūkstoši tiks pasniegts gandrīz vai nekad neapmaksājams dzīves rēķins…

Un ir jāmaksā. Kā nu katrs to spēj, tā arī mēģina darīt. Cits tiek cauri vieglāk, cits smagāk. Es laikam esmu iekritis vispamatīgāk, es maksāju visaugstāko — dzīvības cenu. Un tagad nav nekādas jēgas jautāt, vai tas bija tā vērts?

Tas viss jau ir aizgājis, atstājot vienīgi saldkairas atmiņas. Tagad jādomā par šodienu. Cik ilgi vēl viņi mani baros par velti? Tomēr man ir paveicies. Esmu vinnējis veselu pusgadu. Haralds Brīvmanis droši vien sen jau ir nošauts, bet es vēl dzīvoju. Nekāda lielā jēga no tik primitīvas eksistences, protams, nav, tomēr es katru nakti redzu zvaigznes. Manās mirušajās acīs nav sabirušas smiltis, bet gan pagaidām vēl spilgti spīd mums nekad nesasniedzamo tālo pasauļu gaisma.

Arī tas ir kaut kas.

Katrs dzīvības mirklis jau pats par sevi ir nenovērtējama pašvērtība, un tam nav izšķiroša nozīme, kur un kā tu šo dzīvības mirkli baudi — piekalts pie invalīdu ratiņiem, nakts patversmē uz smirdošās grīdas, Valsts prezidenta krēslā, krāšņā pilī vai cietuma kamerā. Tu esi dzīvs un tāpēc nekad neapskaud tos, kuriem šai brīdī iet labāk par tevi! Viņus agrāk vai vēlāk piemeklēs citas nelaimes, un mūs visus kādreiz paņems nāve… Tāpēc priecājies par dzīvi jebkuros apstākļos! Spļauj virsū savai nelaimei! Mēs visi varējām nebūt. Un noteikti nebūsim atkal. Tad kāpēc vaimanāt, ka kabatā ir tikai viena naudiņa, bet citiem miljons? Varbūt viņa aknās vai plaušās šobrīd jau sāk veidoties ļaundabīgais audzējs, bet tu ar savu nabadzību nodzīvosi piecdesmit gadus ilgāk par viņu? Vai man, braucot pa ceļu ar sarūsējušu velosipēdu, vajadzētu apskaust tos, kas garām padrāžas ar visdārgāko mersedesu? Muļķības! Mēs taču abi agrāk vai vēlāk neizbēgami nonāksim pie tās vietas, kur ceļš beidzas…

Rīgas krematorijā vai kādā klusā lauku kapsētā.

Kameras durvīs ar žēlu smilkstienu divreiz pagriezās atslēga, un jau pazīstama uzrauga pavadībā Mārtiņa Vāna kamerā negaidīti ienāca ļoti pievilcīga, stalta auguma sieviete. Šo augumu sedza spilgti balts atlasa auduma virsvalks, garie blondie mati bija neapsegti, bet labajā rokā sieviete turēja sarkanas krāsas dokumentu mapīti.

Uzraugs izgāja laukā un uzmanīgi aiz sevis aizvēra durvis. Sieviete palūdza Mārtiņu apsēsties uz gultas, bet pati iekārtojās uz vienīgā krēsla pie galda. Mārtiņš tūlīt ievēroja, ka atnācējai ir ari skaistas, slaidas kājas, kas bija ietērptas ļoti smalkās, mazliet mirdzošās miesas krāsas zeķēs un baltās augstpapēžu kurpēs. Mārtiņam uzreiz spējā satraukumā salēcās sirds, un viņš sāka ātri elpot. Tik tuvu Mārtiņš nebija redzējis sievieti ilgus gadus.

—    Esmu ārste, — sieviete stādījās priekšā un mīļi pasmaidīja. — Medicīnas zinātņu doktore Natālija Averbaha. Nodarbojos ar staru slimības un leikēmijas zinātniskajiem pētījumiem. Tagad, ja var tā teikt, šo pētījumu programmas ietvaros nodarbošos arī ar jums. Jūs jau laikam esat brīdināts, ka šeit tiksiet pakļauts dažiem dzīvībai bīstamiem medicīniskiem eksperimentiem?

—        Jā, dakter, — Mārtiņš piekrītoši pamāja. — Man to pateica jau pirmajā dienā, taču… Ja mani rēķini ir pareizi, kopš tā laika ir jau pagājuši seši mēneši, bet vēl nekas…

—   Vai jūs tik ļoti steidzaties? — Natālija, nedaudz apmulsusi, jautāja un vērīgi noskatīja pretimsēdošo vīrieti. Diez vai viņš ir tas ļaunums, kas par katru cenu būtu iznīcināms, viņa nodomāja. Natālija uzreiz redzēja, ka viņš ir simpātisks, gudrs un inteliģents cilvēks, kurš, atrodoties šeit, pusgada laikā ir labi atkopies, izskatās vesels un pat manāmi uzbarojies. Pirmajā mirklī ne uzreiz saprotamu iemeslu dēļ Natālijai šis grūtai nāvei nolemtais cilvēks šķita patīkams un pat nedaudz žēlojams.

—   Nē, es nekur nesteidzos, — Mārtiņš, sāji pasmaidot, atbildēja. — Paldies, ka neesat nobendējuši uzreiz.

—    Jūs tam bijāt gatavs? — Natālija nopietna prasīja un kaut ko ierakstīja savos papīros.

—   Jā, — Mārtiņš apliecināja. — Cilvēkiem pēdējam sirdspukstam vajadzētu būt gataviem jebkurā savas dzīves dienā. Vismaz teorētiski tāda iespēja taču laikam pastāv, vai ne? Turklāt, vai kāds no mums patiešām cer nodzīvot līdz simt divdesmit gadiem? Tas taču būtu muļķīgi, vai ne tā?

—   Tik tiešām, — Natālija piekrita. — Bet līdz deviņdesmit mums vajadzētu dzīvot visiem.

—    Nebūtu slikti, — Mārtiņš sacīja, — lai gan tas ir svarīgi vienīgi tad, kad mēs dzīvojam. Ja paskatāmies atpakaļ uz seno Romu vai, piemēra pēc, kaut vai uz pagājušā gadsimta Krieviju… Kāda tam šodien jēga, vai toreiz dzīvojošie cilvēki šai pasaulē pabija īsāku vai garāku laiku? Vai kāds tur Ivans vai Ludmila ir dzīvojuši divdesmit vai simt divdesmit gadus? Kāda tam šodien nozīme? Viņu tik un tā vairs nav, un tagad neviens viņus neatceras. Un ja arī atceras. Kas no tā?

Natālija Averbaha nopietna vairākkārt pašūpoja galvu, atkal kaut ko pierakstīja, tad pacēla galvu augstāk un vēlreiz ar neslēptu interesi paraudzījās uz savu neikdienišķo pacientu.

—     Kā jūs izturaties pret citu cilvēku sāpēm, ciešanām un viņu piespiedu, tas ir, vardarbīgu aiziešanu nebūtībā? — Natālija nez kāpēc painteresējās.

—   Ar visdziļāko līdzjūtību, — Mārtiņš klusi atbildēja.

—   Kā jūs uztverat dabisku cilvēku nāvi?

—   Saprotoši.

—   Vai jums ir bail no nāves?

—    Grūti pateikt. Pieņemu, ka tas, ko es jūtu, domājot par savu aiziešanu no šis pasaules, tomēr nav bailes.

—   Kas tad tas ir?

Daktere brīdi domīgi klusēja, tad jautāja:

—   Cik jums ir gadu?

—   Četrdesmit. Nupat jau būs četrdesmit viens.

—   Ar kādām slimībām esat slimojis?

—   Ne ar kādām.

—   Tā nemēdz būt. Ar kaut kādām jau esat.

—   Droši vien. Bērnībā. Masaliņas, cūciņas… Kas tur vēl?

—   Ar Botkina slimību neesat slimojis?

—   Kas tā tāda?

—   Dzeltenā kaite.

—   Nē. Dažreiz vēl ar gripu.

—   Kā ir bijis ar venēriskajām kaitēm?

—   Nekā. Neko tādu neesmu saķēris.

—   Vai līdz arestam bijāt precējies?

—   TOC \o "1-3" \h \z Jā.

—   Cik reižu esat stājies laulībā?

—   Vienreiz.

—   Vai bērni ir?

—   Jā.

—   Cik?

—   Divi. Dēls un meita.

—   Vai jums ir bijušas kādas fiziskas traumas?

—   Nē.

—   Vai jums kādreiz ir pārlietas asinis?

—   Nekad.

—   Vai bieži lietojāt alkoholu?

—   Mēreni. Turklāt tikai vislabākās pie mums dabūjamās markas.

—   Atvainojiet, kā jums ir bijis ar sievietēm?

—   Nesapratu?

—   Vai jums to ir bijis daudz? Es domāju tādu stāvokli, kad jūs ar sievietēm esat nonācis seksuālā tuvībā.

—    Nē, šis skaitlis nav liels. Tikai sešas. Taču tās visas ir bijušas augstākās klases dāmas.

—    Kādā nozīmē?

—    Visādā. Gan izskata, gan intelekta, apģērba, izturēšanās, gan seksuālajā ziņā.

—   Vai jūs vienmēr esat vēlējies ļoti temperamentīgas sievietes?

—   Iepriekš jau to nekad nevar zināt. Taču man ir paveicies. Izņemot sievu, manas pārējās sievietes visas ir bijušas neparasti kaislīgas. It sevišķi pēdējā.

—   Jūs bijāt laimīgs?

—   Varētu teikt ari tā.

—   Vai jūs esat vīrietis ar pastiprinātu seksuālo potenci?

—   Grūti pateikt. Ļoti iespējams.

—   Es lūdzu vēlreiz mani atvainot, taču šīm ziņām priekš maniem medicīniskajiem pētījumiem ir nenovērtējama nozīme. Cik reižu jūs naktī vai, varbūt precīzāk, diennakts laikā spējāt iegūt sievieti, sasniedzot orgasmu?

—  Tas bija ļoti dažādi, un to bieži ietekmēja vairāki blakus apstākļi. Taču atceroties… Domāju, ka nesamelošu, ja teikšu, ka divi ir pats mazākais skaitlis. Bet diennakts rekords ir vienpadsmit reizes.

—   Kā ir tagad? Vairākus gadus jums nav bijusi fiziska saskarsme ne ar vienu sievieti. Vai jūs vēl sevī jūtat tieksmi pēc seksuāla kontakta, vai citiem vārdiem, vai jūsos vēl pastāv libido?

—   Domāju, ka jā. Es bieži redzu erotiskus sapņus, bieži sevī jūtu vēlēšanos pamīlēties…

—   Vai ir rīta erekcijas?

—   Nu jau vairs ne vienmēr.

—   Vai nodarbojaties ar onānismu?

—   Dažreiz.

—    Tātad pašlaik jūtat, ka jūsu libido jeb tieksme pēc seksuāla kontakta ar sievieti ir stipri mazinājusies?

—  Tā ir. Šo tieksmi apcietinājumā pavadītajos gados ļoti spēcīgi ir nomākušas citas vēlēšanās un psiholoģiska rakstura problēmas.

—   Tad vēl. Vai esat fiziski spēcīgs?

—   Tas jau ari ir visai nosacīts jēdziens. Taču pirms aresta divpudu bumbu varēju uzspiest piecdesmit astoņas reizes.

—   Tādā gadījumā jūs esat bijis spēcīgs un acīmredzot tāds esat vēl tagad.

—  Ļoti iespējams. Vai jūs, dakter, nebaida…? Jūs te tik daudz runājat par seksu… Vai jūs nebaida, ka es tagad jūs varētu…?

—   Nē, nebaida, — Natālija mierīgi atbildēja. — Jūs droši vien to vēl neesat pat pamanījis, bet jūs tiekat nepārtraukti novērots.

—   Kādā veidā?

—  Ar televīzijas kamerām. Tās, labi nomaskētas, ir iemontētas gan griestos, gan sienā, un arī pašlaik tās uzmanīgi seko jūsu kustībai un fiksē katru jūsu pateikto vārdu. Bet, starp citu… Uzbrūkot jūsu nodoms būtu mani izvarot?

—  Piedodiet, — Mārtiņš nedaudz samulsa. —Tas tikai tā paspruka. Intereses pēc. Es neko konkrētu nedomāju.

Natālija pasmaidīja.

—    Varējāt domāt arī nopietni, — viņa sacīja un piecēlās. — Tas taču būtu tikai dabiski. Bet sievieti jūs dabūsiet. Es jums to apsolu. Jau rit pat. Rīt sāksim ar jums nopietni nodarboties un… Aizkavēšanās notika tāpēc, ka kāds Maskavā, tur, pašā augšā, pēkšņi sāka it kā šaubīties par šo eksperimentu izdarīšanu ar dzīviem cilvēkiem… Lietderība, protams, apšaubīta netika, taču viens no Politbiroja locekļiem mūsu iecerētos eksperimentus, kuri, starp citu, jau notiek krietni sen, bija sācis vērtēt no ētikas, morāles un cilvēcības viedokļiem…

—   Kas notika tālāk? Viņu izslēdza no Politbiroja?

—   Neizslēdza. Atļāva eksperimentus turpināt.

—   Un ko jūs pati — kā ārste un cilvēks? Šo ziņu uzņēmāt ar sajūsmu?

—   Par sajūsmu nav ko runāt. Tā vienkārši ir zinātne. Tas ir darbs, bet šī darba rezultāti atomkara gadījumā varbūt ļaus miljoniem cilvēku palikt dzīviem. Tā ka ir vērts. Tas ir pat nepieciešami, jo kas, galu galā, ir dažas uz nāvi notiesātu, sabiedrībai ļoti bīstamu noziedznieku ar tiesas spriedumu jau tāpat iznīcībai nolemtas dzīvības, ja gala iznākumā tiek saglabāta un no mokošas bojāejas pasargāta miljoniem citu, pavisam godīgu cilvēku eksistence. Vai jūs domājat citādāk?

—   Jā, dakter, — Mārtiņš atbildēja. — Es savādāk nemaz nevaru. Būtu jau jauki, ja es varētu iejusties cilvēces glābēja lomā, taču kaut kā tomēr nesanāk. Es, gluži kā visi pārējie, arī gribu dzīvot. It sevišķi vēl tāpēc, ka manis izdarītais noziegums absolūti nav tik ļauns un sabiedrībai bīstams, lai mani tik nežēlīgi sodītu — ar nāvi. Varbūt varu vienīgi sevi mierināt ar to, ka mana bende būs tik vienreizēji apburoša sieviete.

Natālija Averbaha atkal pasmaidīja, viņa patiešām izskatījās jauka, Mārtiņam atgādinādama mūsu slaveno aktrisi Viju Artmani pēc Viļa Lāča romāna Vētra uzņemtajā kinofilmā. Tikpat fascinējoši skaistu, cik atturīgi aukstu.

—    Paldies par komplimentu, — Natālija sacīja, — bet man jums ir jāsagādā neliela vilšanās. Es nebūšu jūsu bende. Esmu ārste zinātniece un jūs tikai novērošu. Tiešos eksperimentus ar jums veiks citi cilvēki.

—    Vai viņi arī ir ārsti zinātnieki? — Mārtiņš painteresējās.

Natālija neko neatbildēja un nesteidzoties gāja uz durvīm.

—   Paklausieties, — Mārtiņš sacīja un ari piecēlās. — Tie jums varbūt šķitīs tukši vārdi, bet mani nez kādēļ tas iepriecināja, ka tā tomēr nebūsiet jūs… Paldies. Varbūt nemaz arī nebūtu slikti mirt no tik skaistas sievietes rokas vai viņas prāta, taču labāk tomēr ir apzināties, ka sievietei uz šīs planētas ir pavisam cita misija un pavisam citi pienākumi.

Natālija, neko vairāk neteikdama, aizgāja.

Mārtiņš Vāns lēnām apgūlās, zem galvas rūpīgi sakārtoja spilvenu un pievēra acis.

Interesanti, viņš domāja, kā ir labāk — savu nāvi sagaidīt zem giljotīnas naža vai ari būt nemanāmi apstarotam ar spēcīgu radioaktīvo starojumu un pēc tam lēni un mokoši nomirt no leikēmijas?

Bet varbūt… Varbūt man tomēr vēl pastāv kaut kāda cerība un es nemaz tik ātri vēl nemiršu? Varbūt pat… Ko mēs zinām, kādus gan jokus dažreiz ar mums var izspēlēt liktenis?

21. nodala

Kad orķestris beidza spēlēt, es Māru viegli paņēmu zem rokas un no restorāna Rīga lielās zāles lēnām vedu atpakaļ uz mājīgo Skapi. Kad bijām iegājuši bārā, nepatīkami pārsteigts ieraudzīju, ka pie mūsu galdiņa divām vēl brīvajām vietām ir apsēdusies Dace Ābelīte un viņas jaunais draugs Roberts Vāns. Es ar Daci jau pirms dažiem mēnešiem biju pārtraucis jebkādus kontaktus, un mēs skaitījāmies šķīrušies. Pirms tam nekāds skandāls nebija noticis. Otra sejā nebijām svieduši ne slapju trauklupatu, ne stiprus apvainojumus. Vienkārši kādu dienu viņai pārstāju zvanīt, un viņa vairs nezvanīja man. Es to darīju tāpēc, ka maija sākumā jau biju iepazinies ar Māru Zīru, bet viņa acīmredzot tāpēc, ka tai pašā laikā bija iepazinusies ar Robertu Vānu.

Divu kādreiz stipri iemīlējušos cilvēku šķiršanās iemeslus nekad nav pat vērts mēģināt rūpīgi analizēt no nez kādiem sarežģītiem filozofijas, psiholoģijas vai fizioloģijas viedokļiem. Parasti šķiršanās notiek tik pārsteidzoši vienkārši, ka paši vēlāk par to brīnāmies. Bet nevajag. Viss patiešām ir ļoti vienkārši. Tu cilvēku pūlī ieraugi kādu seju un to atceries. Kāds cilvēks tev pasaka dažus vārdus, un ari tos tu atceries. Un kāds cilvēks tevi pēkšņi paņem pie rokas un ved sev līdzi. Tu vari kliegt, pretoties un neiet. Bet, ja tu nekliedz, nepretojies un tomēr ej, tad nekad nejautā, kāpēc tu to dari. Tu to vienmēr dari pareizi.

Mēs ar Māru apsēdāmies, un es tikai mirkli šaubījos — izlikties, ka Daci un Robertu nepazīstu, vai arī no Māras neko neslēpt. Bet ko šai situācijā vispār vairs varēja noslēpt?

—   Sveiks, Valter, — Dace sacīja un viegli pamāja ar galvu. — Piedod, bet mēs nezinājām, ka tas ir jūsu galdiņš.

—   Nekas, — es noņurdēju. — Šovakar te ir kā biezs.

—  Labvakar, — arī Roberts pret mani cienīgi palocīja galvu. —Tā ir laimīga sagadīšanās. Es tiešām ļoti vēlējos jūs satikt.

—   Vai kādā sakarībā ar tēva tiesas lietām? — es vaicāju un Mārai un sev ielēju vēl atlikušo konjaku.

—        Nē, tur viss jau ir galīgi bezcerīgi, — Roberts atbildēja. — Vai esi dzirdējis, ka mūsu valstī kādam būtu atcelts jau ar tiesas spriedumu pasludināts nāves sods?

—   Esmu dzirdējis gan, — es apliecināju. — Ne viens vien pēdējā mirklī tomēr tiek apžēlots.

—    Par ko jūs runājat? — Māra prasīja un vērīgi noskatīja galda pretējā pusē sēdošo Daci. Dace bija spilgti izkrāsojusies, manāmi iereibuši, smēķēja cigareti un izskatījās pēc sievietes, kura mazliet nogājusi no ceļa.

—   Mēs runājam par to, ka dažreiz noziedznieki tomēr tiek apžēloti, — es paskaidroju.

—  Piedodiet, vai jūsu tēvs ir noziedznieks? — Māra nopietni vērsās pie Roberta.

Viņš nedaudz samulsa.

—   Šķiet, ka jā.

—   Jūs par to neesat pārliecināts?

—   No vienas puses, it kājā, bet, no otras…

—   Patiesībai ir tikai viena puse, — es teicu un pieskandināju Māras glāzei. — Par to, ka esi man blakus.

Roberts rūgti iesmējās.

—    Bet kas vispār patiesība ir, tu zini? — viņš man prasīja. — Es pašlaik negribētu dzirdēt dižo marksisma klasiķu definējumus par šo jautājumu. Es vienkārši gribu zināt, kas ir patiesība? Tikai ne primitīvi vienkāršotā līmenī — mēs te sēžam un dzeram. Jā, tā neapšaubāmi ir vistīrākā patiesība. Nekādas mistikas. Mēs te sēžam un dzeram. Mēs ar Daci sākām dzert jau no paša rīta. Bet tas nav tas, ko es gribu zināt.

—    Ko tad tu gribi zināt? — es vaicāju, ne mazākā mērā nelaužot galvu par patiesības vairāk vai mazāk pareiziem izskaidrojumiem, bet ar sajūsmas pilnām acīm skatījos uz Māru un atcerējos, cik kolosāli labi es jutos, pirms dažām minūtēm turēdams apskāvienos viņas slaido, karsti elpojošo ķermeni, un kā visi restorāna zālē sēdošie vīrieši ar savām iekārē degošajām acīm burtiski vai aprija šīs sievietes spēcīgu erotisku iztēli rosinošo augumu, bet es neizjutu nekādu greizsirdību. Tad jau drīzāk otrādi — man tas bija patīkami. Vēl vairāk — es lepojos, ka Māra šo vakaru ir atvēlējusi man, ka viņa sēž man blakus, sarunājas, pavedinoši uzsmaida, ļauj sevi noskūpstīt, vēlas ar mani dejot un jūtas labi. Es tikai nesapratu vienu — kāpēc pret mani liktenis ir bijis tik apbrīnojami labvēlīgs, kādā jaukā pavasara dienā radot iespēju ar viņu iepazīties? Un kāpēc esmu bijis tik totāls muļķis, ka tikai šodien ar viņu beidzot satiekos? Bet varbūt tieši tā arī vajadzēja? To liktenis ir izkārtojis ļoti gudri. Mēs pa šo laiku neesam sev atraduši citu cilvēku. Mums pat nav radusies ne mazākā vēlēšanās meklēt citu draugu. Kā daba, liekot kokos lēni nobriest augļiem, tā arī mēs, varbūt vairāk zemapziņas nekā tīra saprāta vadīti, esam sagaidījuši īsto brīdi?

—    Kā tu pavadīji šo vasaru? — Dace negaidīti iztraucēja manas domas.

—   Strādājot, — es atbildēju.

—   Vēl atvaļinājumā neesi bijis?

—   Tūlīt iešu. Ar nākamo nedēļu.

—   Brauksi uz dienvidiem?

—    Diez vai, — tikko jaušami pasmaidīju. — Zini, kāds ir mans lielākais sapnis? Vienu gadu pavadīt uz Diksona salas.

—   Kur tā atrodas? — Dace painteresējās un atkal vērīgi un, kā man šķita, mazliet skaudīgi noskatīja Māru. — Kaut kur pie ekvatora, Polinēzijā?

—    Nē, — es sacīju, — Diksona sala atrodas tālu prom Ziemeļu Ledus okeānā.

—    Kas tur ir tik jauks?

—    Nekas. Tur ir viena meteoroloģiskā stacija, apmēram desmit dzīvojamās mājas, viena bode, neliela skoliņa, kur mācās seši bērni, un divas noliktavas. Vienkāršai dzīvei pilnīgi pietiekami.

—    Bet tur nav neviena kroga, — Roberts sacīja. — Tas nu tā. Vienkāršai dzīvei tas varbūt arī nemaz nav vajadzīgs. Taču tur noteikti nav tiesas. Ko tu tur iesāktu? Vai tu bez citu tiesāšanas un sodīšanas diez ko citu maz proti darīt?

Zēns atkal meklē kašķi, es nodomāju, taču tobrīd jutos tik vienreizēji labi, ka nebija ne mazākās vēlēšanās ar viņu strīdēties vai kauties. Bet varbūt tieši to vajadzēja? Kā nekā viņš guļ ar manu iepriekšējo meiteni, sevi tēlo kā diez cik lielu gudrinieku un atklāti izjūt, ja ne gluži naidu, tad vismaz dziju nepatiku gan pret mani, gan pret manu profesiju. Varbūt patiešām piecelties un gāzt viņam pa purnu? Vai esmu vainīgs, ka viņa tēvs ir apzadzies un notiesāts? Jā, un vēl viņš izjūt nepatiku arī pret manu tēvu. Es zinu, ka daudzi lasītāji un literāti, it sevišķi jaunie, ne velna nebaidīdamies, diezgan atklāti mūsu dvēseļu inženierus iedala latviešu un padomju rakstniekos… Pēc šādas vērtējuma skalas, mans tēvs — Vladislavs Ruseckis — neapšaubāmi ir padomju rakstnieks. Nu un tad? Vai tāpēc viņš cilvēkiem ir ko ļaunu nodarījis? Viņš nav rakstījis dzejoļus, veltītus ne Staļinam, ne Hruščovam. Viņš ir daudz rakstījis par karu. Tāpēc, ka pats tajā piedalījies. Visu redzējis un izcietis, un, kā saka, ne viņa vaina, ka šai karā uzvarēja sarkanā armija, nevis, kā daudziem ļoti gribējās, hitleriskā Vācija un tās karaspēka latviešu leģions…

—   Tu, Robert, maldies, — es sacīju. — Es protu darīt arī daudzus citus darbus, tā ka nekādos apstākļos badā nenomirtu, par ko es tomēr stipri šaubos attiecībā uz tevi. Nu, ņēmi un uzrakstīji divas grāmatas. Kas ir noticis? Vai tāpēc pasaule apgriezušies otrādi? Vai cilvēki kļuvuši labāki, skaidrāki, līdzjūtīgāki, godīgāki? Vai viņos izzudis ļaunums, skopums, skaudība, mantkārība, naids, rijība un atriebības kāre? Vai cilvēks pēkšņi kļuvis svēts un neaizskarams? Vai mūsu dzīvība un mīlestība ir tapušas par šīs pasaules augstākajām materiālajām un garīgajām vērtībām? Bet, ja tavas grāmatas kaut vienā lasītājā nav spējušas izsaukt neko tamlīdzīgu, nav izraisījušas nekādas nopietnas pārdomas ne par dzīvi, dzīvību, ne cilvēku eksistences jēgu Visumā un mūsu pasaulē, tad tu labāk ņem rokā lāpstu un roc ceļmalas grāvi! Jēga būs daudz lielāka.

—   Es labāk rokā paņemšu glāzi, — Roberts sacīja. — Bet tu, Valter, ātri iesvilsti dusmās. Nevajag. Tam ir vēl mazāka jēga.

—   Es tā arī nesapratu, — Dace teica, — kāpēc tu tik ļoti gribi nokļūt uz tās vientuļās Diksona salas? Jau tiktāl noriebusies mūsu sabiedrība un dzīve?

—   Vienkārši skaisti skan, — es atbildēju un, uzsverot katru zilbi, ar baudu izrunāju: — Dik-so-na sa-la. Visapkārt ledus okeāns, neparasti mirdzošs sniegs, bet virs galvas baltas un iesārtas zvaigznes. Masta antenas uztver vientuļus radio signālus, tuvākā apdzīvotā vieta atrodas tūkstoš kilometru attālumā, bet turpat pie aizsnigušām šķūnīša durvīm vientuļš rej suns. Tu pats pēkšņi arī jūties tik bezgala vientuļš un visu pamests, ka varbūt pirmo reizi mūžā asi un sāpīgi izjūti, ka tev nekas uz šīs pasaules vairāk nav vajadzīgs un nekas mūsu dzīvē nav vērtīgāks par labu un uzticamu draugu.

Dace saprotoši pamāja ar galvu un atkal paskatījās uz Māru.

—    Vai viņa tagad ir tavs draugs?

—   Jā, — es apliecināju. — Ļoti labs draugs.

—   Jau sen?

—   Bezgalīgi. Mēs vēl nebijām pat piedzimuši.

—   Vai viņa ir tā pati, par kuru tu man stāstīji maija sākumā?

—   Tā pati.

—    Brīnišķīgi, — Dace sacīja un diezgan asi pagriezās pret Māru. — Vai zināt, ka viņš mani atstāja jūsu dēļ?

—   Nē, — Māra mazliet apmulsa.

—   Ja Valters ir stāstījis, ka jūs viņam esat pirmā, tad neticiet, — Dace kā draiskodamās, bet tai pašā laikā man ari kā atriebdamās, gandrīz vai ar neslēptu naidu sacīja. — Pirms jums viņš gulēja ar mani.

Mani spēji pārņēma karsts satraukuma un dusmu vilnis. Tik tikko nocietos, lai viņai sejā neiešļāktu glāzē vēl palikušo konjaku. Bet Māra Daces atklāsmi uzņēma pavisam mierīgi vai arī prata labi savaldīties. Tas man patika. Nedomāju, ka Māra kaut mirkli bija pieļāvusi, ka man līdz šim nevienas sievietes nav bijis. Taču laikam arī negaidīja, ka tik pēkšņi kāda cita sieviete tā uzreiz ņems un viņai atklās, ka, lūk, tā esmu es, kuru viņš līdz šim ir mīlējis…

Māra mazliet skumji pasmaidīja, mirkli klusēja, tad, kā nožēlodama, pateica: — Jūs, Dace, neesat dāma.

Dace dobji iesmējās.

—   Patiešām! Neesmu gan! Un kas par to?

—   Nē, nekas, — Māra atbildēja. — To, vai kāda sieviete ir dāma vai ne, nosaka tikai audzināšana un jau iedzimtas dotības. Man šķiet, ka jūs esat slikti audzināta. Arī daba attiecībā pret jums ir bijusi paskopa.

—   Tiešām?!

—    Es teicu, man tā šķiet. Piedodiet, ja esmu jūs apvainojusi, taču jūs vispirms apvainojāt mani.

—   Beidz māžoties! — Dace nicīgi atmeta ar roku. — Sevi uzskati par baigo lēdiju? Ar ko tad es tevi tā apvainoju? Nu, pateicu, ka esmu bijusi šī jaukā kunga mīļākā. Kas tur ko apvainoties? Tā ir patiesība. Mēs vairāk nekā gadu… Nē, apmēram pusotru gadu gandrīz vai katru nakti mīcījāmies pa gultu. Ja man ir vīrietis, bet vīrietim ir sieviete… Jūs to vēl nedarāt?

—   Aizveries! — es Dacei asi pateicu.

—    Nē, kāpēc? — Dace nerimās. — Vai mums bija slikti? Mums bija pavisam labi. Taču kādu dienu viņš atnāk vai, pareizāk sakot, es aizeju pie viņa, un viņš man sajūsmināts stāsta, ka, lūk, esot saticis kolosālu sievieti. Tā taču bija, Valter, vai ne?

Es klusēju.

—    Pēc tam viņš man turpina stāstīt, ka šo sievieti no pirmā acu uzmetiena esot iemīlējis, man vairs nepieskaras ne ar mazo pirkstiņu, dzen prom no mājas, nezvana un vairs nevēlas ar mani satikties. Ko tad tu no manis gaidi, mīļā? Lai es tev kristu ap kaklu, bučotu un jums abiem uzsauktu laimes? Es tevis dēļ tiku atstāta, man bija ļoti skumji, es gribēju piedzerties, un nemaz tik daudz netrūka, ka gandrīz vai būtu ielēkusi Daugavā! Tā ka piedod, cienītā, manu vaļību un aso toni! Protams, varēju ari neko neteikt. Viss jau ir garām. Kā saka, visas asaras izraudātas un visas dziesmas izdziedātas. Tagad, kā redzams, mums katram ir sava opera. Taču atzīšos godīgi, arī man tu liecies visai simpātiska. Tādu es tevi arī biju iedomājusies — sieviete, kas apveltīta ar ledaini aukstu skaistumu, dižciltīgu izturēšanos, pieļaujamu augstprātību un līdz šim labi maskētu kaislību. Bet agrāk vai vēlāk tā tevi no iekšpuses uzspridzinās, un tad tu būsi vai nu ļoti laimīga, vai ari ļoti nelaimīga.

Māra atkal piedodoši pasmaidīja un iedzēra dažus malkus.

—   Ja jūs esat tik gudra, tad pasakiet, kad es būšu laimīga un kad nelaimīga?

—   Tur nekādas gudrības nevajag, — Dace atbildēja. — Teikto var attiecināt uz mums visām. Laimīga, kad esi sastapusi pareizo vīrieti, nelaimīga, kad esi sastapusi nepareizo. Dzīves ābece, mīļā, ir ārkārtīgi vienkārša, un nekādi filozofiskie traktāti mums nepalīdz dzīvi padarīt labāku. Protams, tas ir ļoti nožēlojami, ja mūsu dzīve lielā mērā ir atkarīga no tā, kāds mums blakus ir vīrietis, taču beigu beigās par to mēs tomēr izšķiramies pašas — ar viņu gulēt un dzīvot kopā vai ne.

—    Kas jūs tāda esat? — Māra vaicāja.

—   Vai tad neredzi? Sieviete.

—   To es redzu, — Māra sacīja. — Ar ko jūs nodarbojaties?

—    Ar prostitūciju, — Dace nez kāpēc izaicinoši pateica un ātri izdzēra savu glāzi. — Šis jaunais cilvēks ir mans klients, — viņa ar roku parādīja uz Robertu. — Vistuvākajā laikā būs slavenākais latviešu rakstnieks. Sitīs pušu gan Vili Lāci, gan veco Andreju, nemaz nerunājot par Vladislavu Rusecki.

Es pasmaidīju. Man zināmā mērā bija pat patīkami, ka mana bijusī mīļākā ir tik lielā sajūsmā un tik pacilāti cildina savu jauno draugu. Tātad mīl, un tāpēc viss būs kārtībā.

Es pagriezos pret Māru.

—     Neklausies, ko viņa runā, — es teicu. — Dace ne ar kādu prostitūciju nenodarbojas. Iespējams, tas viss viņai vēl stāv priekšā, taču pagaidām viņa strādā vakara avīzē Rīgas Balss. Ir žurnāliste un raksta par pilsētas kultūras dzīves jaunumiem. Droši vien būsi ievērojusi — Dace Ābelīte.

—   Nē, — Māra ātri un nopietni atbildēja, bet es nešaubījos, ka viņa vienkārši neatzīstas. — Tāda žurnāliste man nav iekritusi atmiņā.

—   Varbūt tu nemaz avīzes nelasi? — Dace knieba pretī. — Iztiec ar sienas noplēšamo kalendāru?

—    Nav ko plēsties, — Roberts iejaucās starpā un visiem piepildīja glāzes. — Ari kalendārs sniedz bagātīgu informāciju, un no tā lasīšanas nav jākaunas. Tāpat kā no daudz kā cita dzīvē. Vai mums jākaunas no tā, ka dzeram? Ka gribam pamīlēties? Tas ir pat vajadzīgi. Vai jākaunas, ka nav naudas? Ka esam neglīti vai dumji? Bet vai tie gudrie, skaistie un bagātie ir daudz laimīgāki par citiem? Es stipri šaubos. Ja nav noslēpums, par ko jūs, Māra, strādājat? Varbūt ari esat tiesnese vai pat prokurore?

—       Vai jums pret šīm profesijām ir kādi būtiski iebildumi? — Māra prasīja un, acīmredzot mani aizstāvot, mazliet izaicinoši skatījās uz pretimsēdošo Robertu.

Viņš paraustīja plecus.

—  Nekādu būtisku iebildumu man nav, — Roberts atbildēja. — Taču nenoliegšu, ka šis cilvēku nodarbes man nešķiet visai simpātiskas. Apsūdzēt, tiesāt un piespriest svešiem cilvēkiem visdažādākos sodus, labi zinot, kā viņi tur cietumos un kolonijās pēc tam mocīsies… Paldies! Es bez ierunām atzīstu tikai tās profesijas, kurās darbojoties cilvēki viens otram nenodara neko ļaunu. Piemēram, skolotāji, laukstrādnieki, tramvaju vadītāji, avīžu pārdevēji vai visu žanru mākslinieki.

—    Bet ārsti? — Māra jautāja un ieinteresēta pat nedaudz paliecās uz priekšu. — Vai ārsti ari ir ļaunuma nesēji?

—   Diemžēl, — Roberts piekrītoši pamāja. — Protams, viņi dara arī daudz laba un vajadzīga, taču nevar noliegt, ka tieši ārstu vainas dēļ ļoti daudz cilvēku aiziet ari bojā. Piezīmēsim — pilnīgi nevainīgi, un mirst vienīgi tāpēc, ka dakterim ir pietrūcis attiecīgo zināšanu vai prakses, viņš tai brīdi ir bijis paviršs vai vienkārši vienaldzīgs. Jūs man nepiekrītat?

—    Nē, kāpēc? Piekritu, — Māra apliecināja. — Taču tā tomēr nedrīkst spriest. Mēs tā varam domāt vienīgi par atsevišķiem cilvēkiem attiecīgajā profesijā. Vai patiešām esat pārliecināts, ka rakstnieks ar saviem darbiem cilvēkiem dara tikai labu, bet, piemēram, bende, nošaujot kādu uz nāvi notiesātu noziedznieku, no kristīgās vai vispārcilvēciskās morāles viedokļa dara kaut ko ļoti ļaunu?

Roberts sadrūma. Viņš zemu nolieca galvu, nervozi starp pirkstiem ilgi ripināja tukšo glāzi, tad, nikni paskatījies uz Māru un mani, piecēlās.

—   Es uz brīdi iziešu laukā, — viņš Dacei pateica un nesteidzoties aizgāja.

—    To tev nevajadzēja teikt, — Dace Mārai sacīja un aizsmēķēja jaunu cigareti.

—    Kāpēc ne? — Māra jutās pārsteigta. — Ko es tādu pateicu?

—   Tu viņam atgādināji… — Dace arī sāka nervozēt. — Roberta tēvs ir notiesāts uz nāvi un tagad droši vien nošauts.

—   Bet viņš pirmīt teica… Tēvs esot notiesāts par zagšanu.

—  Pilnīgi pareizi, — es apstiprināju. — Taču viņš ir apzadzis valsti, turklāt vēl milzīgā apjomā…

—   Vai tāpēc cilvēkiem piespriež nāves sodu?

—    Mūsu valstī jā, — es teicu. — īsti taisnīgi tas, protams, nav, bet… Likums ir likums!

Māra tik cieši un nopietni uz mani paskatījās, ka man uz brīdi pat šķita, ka viņa pret mani izjūt gan bailes, gan zināmu nicinājumu.

—   Vai šā jaunā cilvēka tēvu uz nāvi notiesāji tu? — viņa negaidīti prasīja un turpināja uz mani raudzīties tā, kā parasti cilvēki skatās uz kaut ko ļoti nepatīkamu.

—   Nē, — smagi pakratīju galvu. — Tas nebiju es. Strādāju rajona tiesā, un tur mēs izskatām cita līmeņa krimināllietas. Daudz vienkāršākas. Tā ka te esmu bez jel kādas vainas. Es Mārtiņu Vānu neesmu notiesājis un ļoti ceru, ka nekad savā turpmākajā mūžā nevienam cilvēkam arī nepiespriedīšu nāves sodu.

Māra paņēma manu roku savējā un mīļi uzsmaidīja.

—   Bez tam, Māra, — es turpināju, — kāda galu galā mums šovakar daļa par citiem cilvēkiem un viņu problēmām? Šis vakars ir mūsu. Dace tūlīt piecelsies un sekos savam draugam. Lai viņi vācas prom! Bet mēs, Māra, vēl paliksim. Mēs atkal iesim uz blakus zāli dejot vai tāpat paklausīties mūziku. Tad nāksim atpakaļ un turpināsim dzert konjaku un šampanieti, bet pēc tam…

Dace, mums uzmetusi īsu, ironisku smīnu, piecēlās un aizgāja pie bāra letes, kur sēdēja kāds iesirms kungs ar tolaik ļoti populāru estrādes dziedātāju.

Māra joprojām manu roku neatlaida, un tad es pirmo reizi sajutu, ka viņa grib mani paturēt.

—    Kas būs pēc tam? — viņa klusi prasīja.

Es brīdi domāju, tad atklāti pateicu: — Es paņemšu taksometru un tevi vedīšu pie sevis.

Māra domīgi klusēja.

—Tu taču brauksi man līdzi, vai ne? — es prasīju un satraukts gaidīju atbildi. Es zināju — no viņas atbildes būs atkarīgas mūsu turpmākās attiecības. Viņas pateiktais jā vai nē nebūs tikai vārdi. Šai gadījumā jā vai nē diezgan droši nozīmēs, kā tālāk veidosies mūsu vēl atlikusī dzīve.

—  Jā, Valter, — Māra beidzot pateica un kā parasti jauki pasmaidīja. — Es braukšu tev līdzi.

Paliecos uz priekšu un Māru viegli noskūpstīju uz lūpām.

Pēc tam redzēju, kā mūsu galdiņam nesteidzoties un ļoti cienīgi tuvojas Valijas kundze, kā mazliet tālāk līksmojas neliels dzejnieku un jauno mākslinieku bariņš, un dzirdēju, kā restorāna Rīga zālē orķestris sāk spēlēt tolaik ļoti populāro franču melodiju Mazā Parīze.

Es sēdēju, skatījos uz Māru un jutos laimīgs.

22. nodala

j

Turpat bārā nopirku šampanieti un pudeli konjaka, abi ar Māru nesteidzoties izgājām uz ielas, tad gar Putnu dārzu nogriezāmies ap stūri un pie kinoteātra Aina, nedaudz pagaidījuši, iesēdāmies taksometrā un braucām uz Iļģuciemu.

—  Savādi, — Māra domīgi sacīja. — Es tur nekad vēl neesmu bijusi. Vai šī vieta patiešām izskatās pēc ciema?

—   Pie tam vēl pēc ļoti laba ciema, — es atbildēju. — Tas ir labākais, ko Rīgā var atrast. Turpat netālu vēl var sameklēt ari fufaiku un pankūku ciemus. Labi nosaukumi, vai ne? Turpat ir ari lielās Spilves pļavas, aerodroms, divas upes, smilšu klajumi un Kleistu mežs.

—   Nemaz neizklausās pēc dižās Rīgas, — Māra teica. — Kā tādā kolhozā…

—   Kāpēc tā ir sanācis, ka tu Iļģuciemā nekad neesi iegriezusies?

—   Nezinu. Vienkārši tā ir sanācis. Es nekad vēl neesmu bijusi arī Bolderājā. Tu tur esi bijis?

—   Protams.

—    Tad vēl kāju neesmu spērusi Vecmīlgrāvī. Kur vēl? Ahā! Katlakalnā! Ari tur. Patiešām. Tur neesmu bijusi. Tagad sāku domāt… Tas vispār ir jocīgi. Tad vēl. Ļauj mirkli padomāt. Es vēl neesmu bijusi Ziepniekkalnā! Tev tā, protams, ari nav sveša vieta?

—   Nekādā ziņā. Es Rīgu pārzinu daudz labāk nekā baņķieris savus seifus. Varu pat droši apgalvot, ka pazīstu gandrīz vai katru pilsētas ielu.

—   Kā tas ir iespējams?

—   Pavisam vienkārši. Agrāk katru vasaru sestdienās un svētdienās braucu ar velosipēdu. Rīgu sadalīju rajonos. Vispirms, piemēram, ņēmu priekšā Torņakalnu. Dienas laikā praktiski izbraucu ikvienu šīs apdzīvotās vietas ielu un šķērsieliņu. Nākamajā sestdienā vai svētdienā braucu uz Āgenskalnu, tad uz Mārupi, Grīziņkalnu, Pleskodāli, Zolitūdi, Vakarbuļļiem vai Juglu. Par centru vispār nav ko runāt. Tā apbraukāju arī visas pilsētas kapsētas.

—   Tev patīk kapsētas? — Māra neslēpa izbrīnu.

—   Pat ļoti, — atzinos. — Es tur vienmēr jūtos savdabīgi labi.

—   Dīvaini, — Māra izskatījās nedaudz apmulsusi. — Tev nav bail?

—   No kā? — es iesmējos. — Vai tad tev ir bail ieiet kādā no mūsu mākslas muzejiem?

Māra mirkli domāja, tad lēni pakratīja galvu.

—   Nē, nē! Tas tomēr nav tas…

—    Protams, — es piekritu. — Cilvēkiem kapsēta ir daudz vajadzīgāka un viņu miesām un dvēselēm nesalīdzināmi nepieciešamāka par jebkuru muzeju vai izstāžu zāli.

—    Kāpēc tu tā domā? — Māra tūlīt prasīja.

—   Bet kāpēc tu tā nedomā? — es jautāju pretī.

Māra klusēja. Ari es klusēju. Uzreiz apjēdzu, ka mūsu saruna kā Iļģuciemā atrodamā Rātsupīte nez kādēļ pavisam negaidīti ievirzījusies ne tajā gultnē, pa kuru tai vajadzēja tecēt. Kāpēc es toreiz pēkšņi sāku runāt par kapsētām? Nezinu. Varbūt tāpēc, ka man tās patiešām patīk? Tie ir pasaules skaistākie muzeji. Tie uz jebkuru tās apmeklētāju nenoliedzami atstāj ārkārtīgi spēcīgu emocionālu iespaidu. Kas gan ir Luvra salīdzinājumā ar mūsu Meža vai Brāļu kapiem? Un kas gan ir pasaules slavenākais portrets Mona Liza salīdzinājumā ar kādu pelēkā laukakmenī izcirstu saļimušas meitenes stāvu, kas novietots tūlīt aiz labi apkopta kapa, bet jebkurš kapsētas apmeklētājs var izlasīt šādu tekstu: Saule norietēja 1958. gada 28. jūlija pēcpusdienā. Mēs nezinām, kāpēc. Tagad ir tumsa. Ceļinieki Apstājies, iededz lukturi un paraudi! Mūsu meita Irēna Kaplinska nomira savā astoņpadsmitajā dzimšanas dienā.

Un vai jebkurš cits pasaules muzejs, glezna vai grandiozākais operas uzvedums atsver tās emocijas un visdziļākās pārdomas par dzīvi, dzīvību un nāvi, ko gandrīz vai ikvienā no mums spēj izraisīt kapraču darbs, dobjie kapsētas torņa zvani vai mums garām aizejoša svinīga un absolūti bezcerīga kārtējā bēru procesija…

Kas gan mēs esam šai pasaulē? Vai patiešām paši varenākie dzīvās dabas veidojumi, vai tieši otrādi — esam paši vājākie, vieglāk ievainojamākie un visvienkāršāk iznīcināmie… Kāpēc mēs sevi tik vieglprātīgi iedomājamies par šīs pasaules un savas dzīves valdniekiem, ja jebkurš mikrobs vai ne ar kādiem mikroskopiem nesaskatāms vīruss mūs visus jebkurā brīdī un vietā var tik vienkārši un prasti atkal pārvērst melnā zemē un akmeņos… Nemaz nerunājot par atombumbām, raķetēm, šautenēm, pistolēm vai vienkāršu virtuves nazi kāda piedzēruša vai debila cilvēka rokās.

Es smagi nopūtos. Vai tas nav stulbi? Par ko es šobrīd domāju?! Man blakus sēž šīs nelaimīgās pasaules pati skaistākā sieviete, bet es nez kāpēc domāju par vājprātu, kas valda tik daudzu cilvēku smadzenēs! Un par mūsu dzīvības, eksistences un nāves noslēpumiem, kurus nevienam, pat simt Nobela prēmiju laureātiem kopā, nekad neizdosies ne atklāt, ne izzināt.

Varbūt tieši par to pateicīgā cilvēce viņiem kādreiz uzcels grandiozu pieminekli?

—   Kā tur palika ar tām kapsētām? — Māra pēkšņi pārtrauca manas pārdomas. — Kāpēc tev tās patīk?

—   Patīk nav īstais vārds, — es atbildēju. — Es tur vienkārši jūtu… Nē, arī tas nav tas! Es vienkārši zinu, ka tur mums visiem neizbēgami kādreiz sāksies bezgalīgais Mūžības ceļš. Šis fakts mani vienmēr dara nedaudz domīgu. Arī piesardzīgu. Bet par to šovakar vairs nerunāsim. Pietiek! Šovakar es gribu ar tevi runāt vienīgi par…

Apklusu.

—   Par ko? — Māra jautāja un ieinteresēta skatījās man tieši acīs.

—  Ja es teikšu par seksu, tas tavās ausīs varbūt izklausīsies nedaudz vulgāri un tev nepatiks. Ja teikšu par mīlestību, tas var izrādīties mazliet pārsteidzīgi. Tāpēc laikam vislabāk vajadzētu teikt — šovakar vienkārši parunāsim par dzīvi. Lai gan cilvēku aiziešana nebūtībā tā pati dzīve vien ir.

Māra negaidīti savu galvu uzlika uz mana pleca un klusi čukstēja:

—   Tu pašlaik gvelz gatavās muļķības. Cilvēku aiziešana mūžībā nav dzīve. Tās ir sāpes, kas paliek viņu tuviniekiem. Un mīlestība nekad nevar būt pārsteidzīga. Atceries! Tā vienmēr pie mums atnāk visīstākajā dzīves brīdī, gluži tāpat kā nāve vienmēr atnāk visneīstākajā. Bet, ja tu gribi runāt par seksu, runā droši! Maldies, ja domā, ka to uztveršu kā vulgaritāti. Nē! Tieši otrādi. Man tas ļoti patiktu…

Es nedaudz pagriezos, noliecos zemāk un ar lūpām pieskāros Māras mutei. Viņa nenovērsās. Māra negaidīti kaislīgi atdevās skūpstam, es viņu cieši piespiedu taksometra aizmugurējā sēdekļa atzveltnei, ilgstoši un baudkāri skūpstīju, bet ar labo roku arvien spēcīgāk glāstīju un spaidīju viņas palielās krūtis. Pēc dažām minūtēm jutu, ka gan Māra, gan es jau esam uzflammējušies līdz tik augstai neprāta temperatūrai, ka, pilnīgi aizmirsuši, kur atrodamies, esam jau gatavi turpat vai uz vietas viens otram atdoties un piederēt…

—  Esam klāt, — mūs pēkšņi atdzesēja skarba šofera balss. — Lūdzu, Dzirciema iela, simt trīsdesmit septiņi!

Mēs, mazliet aizelsušies un tādi kā apjukuši, atkritām katrs savā sēdvietā, pamazām atjēdzāmies, un es šoferim samaksāju par braucienu.

Kad bijām izkāpuši un apstājušies pie mājas ārdurvīm, Māra, droši vien tikai tagad tā pa īstam aptvērusi, kur viņa atrodas, klusi prasīja: — Vai tavi vecāki…? Viņi par manu ierašanos neko sliktu neteiks?

—  Neko, — es iedrošināju. — Ja negribi, mēs šovakar varam viņiem vispār nerādīties acīs.

—   Tas ir iespējams?

—    Ļoti vienkārši. Redzi, māja ir liela. Pirmajā stāvā ir četras dzīvojamās istabas, virtuve, vannas istaba, havaja, veranda un vēl kaut kas. Apakšstāvā dzīvo māte, tēvs un neprecējusies māsa. Otrajā stāvā, kuram ir atsevišķa ieeja, dzīvoju es — tāpat vēl neprecējies vecpuisis. Tur ir trīs dzīvojamās istabas, virtuve, vannas istaba, ķemertiņš un veranda. Ar vienu vārdu sakot, atsevišķs labiekārtots dzīvoklis. Zem mājas ir garāža, bet pagalmā divi šķūnīši un saimniecības ēka. Tā ka, ja nevēlies satikties ar maniem večiem, kāpjam tūlīt augšā pie manis.

—   Tā arī darīsim, — Māra piekrita. — Es tomēr esmu iereibuši, tāpēc būs labāk, ja šovakar bez tevis mani neviens cits neredzēs. Kas zina, varbūt kādreiz iznāks atnākt pie tevis arī citreiz, un tad būs patīkamāk, ja viņi mani redzēs iespējami labākā izskatā.

—   Labākā izskatā tu nemaz vairs nevari būt, — es pateicu. — Pavisam nopietni. Savādākā, jā. To es saprotu. Bet labākā nekad. Tu, Māra, esi nepārspējama. Tu mirdzi zibens spožumā.

—   Tu mani nemaz neredzi, — Māra iesmējās. — Visapkārt tumsa un koki.

—   Es tevi jūtu, — atbildēju. —Tas, Māra, ir tūkstoš reižu svarīgāk nekā tevi vienkārši redzēt.

—   Tu esi satraucoši mīļš, — Māra sacīja. — Acīmredzot arī gudrs un mazliet romantiķis.

—   Tas ir tikai tad, kad esmu kopā ar sievieti, kuru mīlu, — es atzinos. — Parasti tomēr esmu visai skarbs cilvēks.

Atslēdzu durvis, un mēs nesteidzoties kāpām augšā. Laikam to sadzirdējis, pirmajā stāvā vairākas reizes skaļi ierējās mūsu trīsgadīgais vilku sugas suns Džerijs.

Māra apstājās, cieši satvēra manu roku un ar savām lielajām, olīvmelnajām acīm, tāda kā nobijusies, skatījās taisni virsū.

—  Valter… — viņa pēkšņi klusi teica. — Man bail iet tālāk. Nezinu, kāpēc, taču man ir bail.

—   No kā? — es pārsteigts prasīju.

Māra klusēja.

—   Vai tiešām no tā, ka abi varam sagrēkoti

Māra lēnām novērsa skatienu.

—   Tu to nevēlies?

Māra joprojām nesaprotami klusēja.

—        Ja tu to negribi, es tev nepieskaršos ne ar mazo pirkstiņu, — apsolīju. — Bet vai tāpēc mēs nakti nevaram pavadīt tāpat vien, parunājot par dzīvi, paklausoties mūziku un mazliet iedzerot? Varbūt tas patiešām izklausījās nedaudz stulbi, kad es tev šovakar vairākas reizes atzinos mīlestībā. Cik tad ilgi mēs patiesībā viens otru pazīstam? Dienu, divas, gadu? Taču kāda tam nozīme? Mēs vispār viens otru nepazīstam… Tu domā, ka tie, kuri kopā nodzīvojuši simt gadus, viens otru ir labi iepazinuši? Muļķības! Bet, ja mēs viens otru vēl nemīlam, tad mēs vismaz viens otram patīkam. Tas arī ir daudz. Vismaz tas ir pietiekami, lai mums abiem kopā būtu labi. Bet tieši tā es pašlaik jūtos. Neko tuvāku nemāku paskaidrot, tikai droši zinu, ka tā nav vienīgi seksuālā iekāre vien. Nē, Māra. Tas noteikti ir kas daudz vairāk nekā tikai vēlēšanās šo nakti ar tevi pavadīt gultā. Kas tas ir, es nezinu. Bet es gribu būt kopā ar tevi. Kaut vai šeit, uz kāpnēm.

—   Arī rīt? — Māra atkal nopietni paskatījās uz mani.

—   Jā, Māra, arī rīt, — es atbildēju.

—    Un parīt?

—   Tāpat.

—   Un pēc gada un desmit gadiem?

—    Šai brīdī es tev varu apsolīt visu ko, kaut tūkstoš gadus, taču īstenībā neviens nevar zināt, kas ar mums var notikt pēc gada vai desmit gadiem. Taču to gan es tev varu apsolīt — es pacentīšos tev nekad nenodarīt pāri, saudzēt, rūpēties un mīlēt. Un, lai gan šis ir visvienkāršākās lietas pasaulē, tās mums tomēr ne vienmēr izdodas labi izdarīt. Bet es pacentīšos. Atklāti sakot, es pat ļoti gribu pacensties.

Māra pasmaidīja un ar savām lūpām viegli pieskārās manam vaigam.

—   Lai tā ari notiek, — viņa klusi pateica. — Ved mani iekšā. Es uz tevi paļaujos.

Tagad es domāju, kāpēc Mārai bija bail pie manis pirmo reizi ienākt? Pieļauju, ka viņu toreiz kāpnēs kaut vai uz dažām minūtēm atturēja ne jau nevēlēšanās vai bailes no mūsu iespējamās pamīlēšanās. Un ne arī tas, ka es viņu pēc tam varētu tūlīt vai mazliet vēlāk atstāt un aizmirst. Nē! Šodien gandrīz vai droši varu apgalvot, ka Mārai kaut kur viņas apziņas un zemapziņas dziļumos asi nostrādāja kāds brīdinošs briesmu signāls. Māra bija pārliecināta, jo to acīmredzot stipri vēlējās, ka, līdzko viņa ienāks manā dzīvoklī un man atdosies, viņai būs ļoti grūti no šejienes aiziet vai pārdzīvot manu iespējamo nevēlēšanos mūsu attiecības turpināt. Tas viss būtu saprotams un sievietes psihei pilnīgi raksturīgi, taču tagad sliecos domāt, ka kaut kādā ne visai saprotamā veidā viņu šis trauksmes signāls brīdināja par pavisam citām, daudz nopietnākām un nesalīdzināmi traģiskākām briesmām…

Varbūt Māra nojauta, ka viņa pēc sešiem gadiem šai dzīvoklī kopā ar meitu tiks zvēriski nokauta?

Toreiz šāds notikums mums nevarēja ienākt prātā pat vismurgainākajos sapņos. Tieši toreiz mēs kopā pavadījām vienu no savām skaistākajām, ja ne pašu skaistāko, romantiskāko un satraucošāko nakti mūsu kopīgajā dzīvē. Es Mārai vēl šodien esmu pateicīgs par to, ka viņa ne brīdi neklīrējās, neizjūta nekādu neveiklību vai kaunu, bet izturējās pavisam droši un dabiski. Tas arī saprotami. Mārai jau bija trīsdesmit gadu. Pieklājīga seksuālās un sešus gadus ilgas laulības dzīves pieredze, un viņa bija ārste.

Mēs uzreiz iekārtojāmies guļamistabā, uzklājām galdiņu ar nelielām uzkodām un dzērieniem, ieslēdzām magnetofonu un stāstījām viens otram par savu dzīvi, cik nu vispār vienā tādā naktī var izstāstīt; runājām par darbu, par mīlestību un seksu. Šodien neko daudz no tā visa vairs neatceros, atmiņā galvenokārt ir palikusi tās nakts satraucošā un ļoti intīmā noskaņa, kad abi zinājām, kam drīz ir jānotiek un kas arī noteikti notiks, un visa šī pļāpāšana par visdažādākajiem notikumiem, sveču aizdedzināšana un šampanieša baudīšana bija tikai gaidāmās mīlestības operas gandrīz vai obligātā uvertīra.

Mēs abi lēnām reibām. Gan no izdzertā alkohola, gan no otra tuvuma un arvien pieaugošās iekāres.

—   Pie tevis ir skaisti, — Māra sacīja, jau kuro reizi ar acīm rūpīgi pārlaižot skatienu istabai. — Es jūtu, ka tu proti uzņemt viesus.

—    Es šeit nekādus viesus neuzņemu, — paskaidroju. — Šim nolūkam ir blakus istaba.

—   Tātad guļamistabā tu pieņem tikai sev tuvas sievietes?

—        Tā iznāk, Māra, un tas ir pats par sevi saprotams. Bet tagad, redzot sev blakus tevi… tik sasodīti skaistu un vilinošu, man šķiet, ka man vispār neviena sieviete vēl nav bijusi. Esi tikai tu.

—    Paldies, Valter, — Māra sacīja un koķeti pasmaidīja. — Tas vienmēr ir tieši tas, ko jebkura sieviete vēlas dzirdēt. Tu esi pieredzējis donžuāns.

—   Nē, Māra. Es esmu pieredzējis vīrietis.

—   Man patīk tava atklātība.

—    Vīrieši jau parasti melo savām sievām, bet kāda jēga ir melot mīļākajām?

—   Valter! Es vēl neesmu tava mīļākā!

—   Taču tūlīt būsi.

—   Droši vien, — Māra smiedamās piekrita. —Tu esi neatvairāms!

—   Patiešām? Nekad par to neesmu domājis.

—   Gan jau esi! Tu par sevi vienmēr jūties ļoti pārliecināts?

—  Vispār, jā, — es atbildēju. — Nekad daudz nešaubos. Tā ir noticis arī attiecībā uz tevi. Ieraudzīju un tūlīt sapratu — šo sievieti Dievs ir radījis tikai man.

—   Bet tu man pirmajā reizē gan ne sevišķi patiki, — Māra atzinās.

—   Es to jutu. Jācer, ka šobrīd tu domā mazliet savādāk.

—   Šobrīd es domāju, kāpēc tevi nesatiku jau pirms desmit gadiem?

—   Tad droši vien nevajadzēja.

Māra brīdi klusēja, tad nopietni uzprasīja:

—   Vai tu to žurnālisti… Nu, to Daci… mīlēji?

—   Tas tev šķiet svarīgi?

—   Ne īpaši. Un tomēr.

—   Es viņu nemīlēju. Bet viņa bija jauka. Tāda patīkama draiskulīte. Tāda tipa sievietes vīrieši nekad neizvēlas par savas dzīves līdzgaitniecēm. Par īslaicīgām draudzenēm, jā. Kāpēc gan ne?

—   Man šķita, ka viņa ir slima, — Māra negaidīti sacīja. — Kaut kāda iekšēja kaite. Visticamāk — nav kārtībā nieres vai aknas.

—   Viņai kaut kas nav kārtībā ar olvadiem, — es teicu. — Pēc kaut kad izdarīta aborta Dacei vairs nevarot būt bērni. Tieši tāpēc pēdējā laikā savu dzīves zirdziņu palaidusi slaidākā riksītī.

—   Es gandrīz droši varu paredzēt, ka viņa ar laiku nodzersies.

—    Iespējams, — es piekritu. — Uz to pusi iet. Bet kā, lielā gudriniece, ir ar mani?

—   Kādā ziņā?

—   Vai ari man ir kāda slēpta kaite?

Māra atkal iesmējās.

—   Nē, Valter! Nevienas! Tevī viss redzams kā spogulī!

—   Ko tu tur redzi?

—    Daudz ko. Bet tas, ko es redzu, man patīk un pagaidām ir pieņemams.

—    Kas tādā gadījumā tev manī būtu nepieņemams? — es tūlīt painteresējos.

Māra brīdi domāja, nesteidzoties iedzēra dažus malkus šampanieša, tad klusi atbildēja: — Es negribētu, ka tu pret mani būtu rupjš. Negribētu, ka tu vienmēr un visur censtos pierādīt tikai savu taisnību. Negribētu, ka tu man liktu darīt kaut ko tādu, kas man būtu nepatīkams vai neatbilstu maniem ētiskajiem uzskatiem un dzīves principiem. Un ļoti nepatiktu, ja tu mani krāptu un kādreiz pamestu.

Es piecēlos, piegāju pie Māras, piecēlu viņu no atpūtas krēsla, klusēdams ar abām rokām saņēmu viņas kleitas apakšējo malu un lēnām to cēlu augšā.

—   Ko tu dari? — Māra, tā kā nedaudz nobijusies, prasīja.

—   Es tevi izģērbju, — satraukts atbildēju.

—   Pagaidi, es pati, — Māra pēc mirkļa sacīja, novilka kleitu un to mazliet nevērīgi uzmeta uz platā dīvāna gala. Pēc tam es no viņas viegli novilku arī ļoti greznus tumši sarkanus apakšsvārkus, Māru atstājot vienīgi mežģīņotā krūšturī, gandrīz caurspīdīgās iesārtās biksītēs, plānos zeķturos un ļoti smalkās miesas krāsas zeķēs. Par tādu, kāda viņa tobrīd izskatījās, sieviete kārdinošāka nemēdz būt.

Es viņu saudzīgi atgāzu uz dīvāna, uzgūlos virsū un sāku spēcīgi skūpstīt.

—   Nekad vairs tādas muļķības nerunā! — es viņai čukstēju. — Es tevi nekad nekrāpšu un neatstāšu! Es tevi mīlēšu tik stipri, cik vien stipri kāds vīrietis var sievieti mīlēt! Tu esi visskaistākais, ko daba ir radījusi, tu esi debesis un zvaigznes, saule un vistīrākais kalnu sniegs!

Tu esi dārgākā briljantu rota un pasaules dārza visbrīnišķīgākais zieds!

Ja kāds spētu ierakstīt un sakopot visas tās šausmīgās muļķības, ko vīrieši stāsta sievietēm dažas minūtes pirms viņu fiziskās iegūšanas, tad tas laikam būtu nekad nepārspējams totāla idiotisma, savdabīga humora un neatkārtojama maiguma šedevrs.

Bet es toreiz patiešām jutos kā prātu zaudējis.

Māra droši vien jutās tāpat.

Mēs abi, aiz baudas un apmierinājuma skaļi kliegdami, ātri aizlidojām līdz tuvākajām zvaigznēm, aplaidām nelielu līkumu ap Sauli, tad, izskrējuši cauri Andromedas miglājam, uz neilgu laiku nokļuvām Visuma otrā pusē, līdz beidzot lēnām un noguruši atgriezāmies atkal uz Zemes.

—   Mīļais, — Māra, vēl neatvērusi acis, sacīja.

—    Mīļā, — es atbildēju, saudzīgi uzliku galvu uz viņas krūtīm un jutos kā pavisam mazs bērns vai arī kā jau galīgi vecs un sirms večuks, kurš savā garajā mūžā ir piedzīvojis un izbaudījis visu, ko dzīve var dot, un tagad ar mierīgu sirdi varēja arī nomirt.

Neko labāku es šai dzīvē iegūt vairs nevarēju.

23. nodala

Jelgavas cietuma lielajā kamerā uzturējās astoņdesmit divi notiesātie noziedznieki.

Gaiss drausmīgi smirdēja pēc tabakas dūmiem, kazarmu smārda, bezdeļiem, sapelējušām drēbēm, nospiestām blaktīm un astoņdesmit divu vīriešu sviedrainajiem izgarojumiem.

Divkāršā slepkavas Ivara Brīvmaņa guļas vieta atradās garās divstāvu nāru rindas pašā galā. Tur parasti mitinājās likumīgie zagļi un citas kriminālās pasaules autoritātes. Ivars Brīvmanis bija viens no tiem.

Viņš gulēja ar vaļējām acīm un, galēji sadrūmis, klausījās, kā aiz cietuma augstā žoga ik pēc pusstundas uz Saulkrastiem vai Rīgu skrēja elektriskie vilcieni.

Kurpjūs tā joņojat? Ivars domāja. Cik tālu jūs vispār varat aizbraukt?

Protams, tikai līdz galastacijai. Tālāk ne soli. Tas ir jūsu mērķis. Bet tas nav tāls skrējiens. Tur kādu brītiņu pastāvēsiet, kāds apzinīgs dzelzceļnieks ar garu dzelzs āmuru paklapēs pa jūsu tērauda riteņiem, un, ja tie nebūs bojāti, mašīnists noraus kloķi, un jums atkal vajadzēs rikšot atpakaļ.

Tā gadiem ilgi līdz galīgai sabrukšanai — no vienas galastacijas līdz otrai. Maršruts nemainīsies. No punkta A līdz punktam B. Un viss.

Vai tāpat nav ari ar manu dzīvi? Vai manai eksistencei bija paredzēts kāds mērķis? Kāda galastacija? Kā nu ne! Ikviena cilvēka dzīves galastacija ir kapsēta. Tramvajs vai vilciens vienmēr var doties atpakaļ. Mašīnistam atliek tikai pārsēsties no pirmā vagona uz pēdējo vai no pēdējā uz pirmo, un ceļš atkārtosies. Kustība turpināsies. Vilciens nomirs tikai tad, kad tas noskries no sliedēm vai pēc piecdesmit darba gadiem vienkārši sarūsēs. Kad beigsies mana dzīve? Varbūt tā jau ir beigusies? Mietpilsoņu acīs, protams. Es vispār vairs nedrīkstu dzīvot. Un ļoti iespējams, viņi domā pareizi. Es joprojām pats brīnos, kāpēc tiesa man par Māras Ruseckas un viņas meitas slepkavību tomēr nepiesprieda nāves sodu? Tiesnesis Jānis Sānītis taču noteikti labi pazīst savu kolēģi Valteru Rusecki. Varbūt viņi ir pat draugi. Tad kāpēc Sānītis mani pažēloja? Kāpēc gan, kā saka, neizpalīdzēja savam draugam un ar tiesas palīdzību mani, atriebjoties par Rusecka sievas un meitas nogalināšanu, neaiztrieca uz Krestiem pēc bendes lodes?

No juridiskā un cilvēciskā viedokļa es neapšaubāmi izdarīju simtreiz nežēlīgāku noziegumu nekā mans vecākais brālis Haralds, nošaujot bankas inkasatoru un taksometra šoferi. Bet viņam piesprieda nāves sodu, man piecpadsmit gadus. Iespējams, tas notika tāpēc, ka mums katram ir krasi atšķirīga nozieguma izdarīšanas motivācija. Haralds divus cilvēkus nošāva tāpēc, ka viņa mērķis bija noziedzīgā ceļā iegūt lielu valsts naudas summu. Bet manu rīcību neizraisīja mantkāre, bet gan tikai vēlēšanās atriebties.

Varbūt tāpēc mani atstāja dzīvu? Piecpadsmit gadi šais smirdošajos mūros nemaz nav vieglāks sods par mirkļa nāvi. Nemaz nerunājot par mūža ieslodzījumu. Cik cilvēku katru dienu iet bojā tikai satiksmes negadījumos vien! Vismaz divi trīs katru dienu. Kas nogalina viņus?

Neviens par to īpaši neuztraucas. Viņi nav nozieguma upuri. Viņi sevi nogalina paši.

Arī es. Noteikti. Es to zināju jau iepriekš —ja mani noķers, mana dzīve beigsies. Vai nu uz bendes bluķa, vai cietuma kamerā. Piecpadsmit gadi — tas ir drausmīgi ilgs laiks. Es to varu izturēt, bet varu arī salūzt.

Varbūt tā būtu labāk? Droši vien. Man vairs nav neviena tuvinieka. Brālis ir jau nošauts, bet māte esot aizgājusi bojā tepat uz mūsu Vagonu parka dzelzceļa sliedēm. Vai tā vajadzēja? Kas ir vainīgs viņas nāvē? Par ko viņai tāds sods? Un kas māti vispār sodīja? Kas tas bija par tiesnesi?

Tiesnesis Valters Ruseckis… Vai man vajadzēja viņam atriebties tikai par to, ka viņš strādāja savu darbu? Kā saka, apzinīgi pildīja sava amata pienākumus. Ko es panācu? Varu parēķināt — nogalināju sievieti ar bērnu. Viņu vairs nav. Pats dabūju piecpadsmit gadus, tā faktiski arī pats sev piespriezdams ja ne gluži nāvi, tad vismaz mežonīgi smagu un grūtu dzīvi piecpadsmit gadu garumā.

Vai bija vērts to darīt? Ja es atbildēšu jā, tad droši vien esmu vājprātīgs, bet, ja atbildēšu noraidoši, tad esmu divkārt lielāks idiots.

Bet nu jau par vēlu plēst matus no galvas. Māra Rusecka, Valters Ruseckis un viņiem līdzīgie ir citas pasaules cilvēki. Tie man ir absolūti sveši. Es viņus vienmēr esmu uztvēris kā ienaidniekus. Viņi ir bagāti, lepni, un viņiem pieder vara. Kas pieder man? Tikai sīknauda, skrandas, cietuma nāras, bezcerība, mūžīga nabadzība un miskastes smirdoņa. Vai tas apspiestais un naida pārņemtais latviešu zemnieks, kas piektajā gadā ar dakšām rokās ieskrēja barona pilī un ar tām pie sienas pienagloja kunga sievu un meitu, arī jautāja, vai ir vērts to darīt? Viņš neprasīja. Viņš vienkārši šiem cilvēkiem atriebās par to, ka viņi tādi ir uz šīs pasaules. Un pierādīja, ka dzīvē ir brīži, kad arī visapspiestākais, visbeztiesiskākais un vispazemotākais cilvēks var parādīt savu absolūto varu — nogalināt jebkuru no šīs pasaules varenajiem. Jebkuru bagātnieku. Jebkuru, kas tev nodara pāri.

Nē, es neko nenožēloju! Pie velna! Viss bija pareizi. Vienīgi slikti, ka mani noķēra. Tas gan ir bēdīgi. Bet tā Māra Rusecka… Kāpēc viņa dzīvoja labāk par manu māti? Kāpēc lepnāk, pārticīgāk un laimīgāk par ikvienu Rīgas tekstila, Iļģuciema stikla fabrikas vai Cementa un šīfera rūpnīcas strādnieci?

Drausmīga netaisnība un nevienlīdzība ir jau ielikta ikvienas sabiedrības un cilvēka dabā. Tāpēc nevajag brīnīties, ka nabagais vienmēr izjutīs ja ne gluži naidu, tad vismaz dziļu nepatiku pret ikvienu bagātu. Un turīgais pret nabago. Tas ir — arī pret mani.

Vai tiesnesis Ruseckis un viņa smalkā ģimenīte varēja mīlēt un cienīt tādus kā es, kā Haralds un mūsu māte? Nē! Viņi tādus kā mēs nicināja ar visu savas turības, izglītības un varas spēku! Mēs esam pārāki par jums! Mēs esam gudrāki! Mēs esam gājuši augstās skolās! Mēs apmeklējam simfoniskās mūzikas koncertus un Operas pirmizrādes! Mums ir draugi mākslinieki, un mēs esam pazīstami ar daudziem sabiedrībā populāriem cilvēkiem!

Tagad Māras Ruseckas vairs nav, bet Valters Ruseckis droši vien ir pats nelaimīgākais cilvēks pasaulē.

Es savu esmu panācis.

Lai viņam arī tiek šīs sāpes!

Vai Ruseckis, tiesu spriezdams, kaut uz brīdi iedomājās par mana brāļa Haralda sāpēm un tām bailēm, kas viņam būs jāizjūt, ejot pretī bendes izstieptajai rokai, kas pret viņu turēs pavērstu melnu revolvera stobru?

Interesanti, kādā krāsā izgaismojas cilvēka dzīves pēdējais apziņas mirklis?

Kādā krāsā ir nāve?

Melna? Balta? Sarkana? Rozā? Lillā? Brūna vai pelēka?

Varbūt nāve pie mums atnāk tādā krāsā, kādu neviens dzīvs cilvēks nemaz vēl nav redzējis?

Pulkstenis rādīja pusvienpadsmit vakarā. Pirms pusstundas bija noskanējis zvans otboj, kas nozīmēja, ka visiem cauru diennakti spoži apgaismotajā kamerā vajadzēja jau gulēt. Taču to darīja ieslodzīto mazākā daļa. Daudzi spēlēja kārtis, daži kaifoja narkotikas, bet lielākā daļa vienkārši savu tuvāko nāru starpā sarunājās, strīdējās vai izkāvās.

Kameras dežurants, kas arī bija no ieslodzītajiem, atradās telpas galā un parasti savstarpējo ķīviņu, kautiņu vai pat nometnes likumīgo zagļu tiesas spriedumu izpildīšanas laikā neiejaucās, jo nometnes shodņaks jeb no noziedznieku lielākajām autoritātēm pašu izveidotā tiesa savas bardzības, cietumu nesatricināmo likumu un kriminālās pasaules morāles un taisnīguma izpratnes dēļ izraisīja nesalīdzināmi lielāku cieņu ar dzelžainu paklausības respektu nekā oficiālā ieslodzījuma vietas administrācija ar cietuma priekšnieka pavēlēm un sodiem.

Karceris nebija nekas, salīdzinājumā ar nometnes likumīgo zagļu nelegālās tiesas lēmumu, kas gandrīz vai vienmēr, ja tiesājamo atzina par vainīgu, nozīmēja vainīgā sodīšanu ar nāvi. Tas bija obligāti izpildāms. Neviens nevarēja atcerēties, ka kāds piespriestajam sodam būtu izsprucis sveiks un vesels.

Visparastākie paņēmieni bija nelaimes gadījuma imitēšana darba laikā. Ja ieslodzītie, piemēram, tika nodarbināti celtniecības darbos, tad simtprocentīgi notiesātais zeks vai nu nejauši nokrita no sastatnēm, vai viņam uz galvas uzkrita ķieģelis vai ari kāds smags betona gabals.

Cietuma teritorijā, darbnīcās vai pat kamerās nogalināt kādu no ieslodzītajiem, kuram bija piespriests pašu notiesāto nolemts sods, profesionālajiem slepkavām un bandītiem praktiski nesagādāja nekādas grūtības.

Par ko tad visbiežāk ieslodzītais tika sodīts?

Protams, vissmagākais pārkāpums vai, pareizāk sakot, noziegums bija stučīšana un draudzēšanās ar cietuma priekšniecību. Tad — sava ieslodzījuma biedra apzagšana. Kāršu spēlēs ciestais zaudējums un parāda neatdošana. Daudzi tika sodīti arī vienkārši par nepakļaušanos nometnes autoritāšu lēmumiem un pavēlēm.

Bet no visiem vēl brīvībā pastrādātajiem noziegumiem zeķu vidū visnicināmākie bija izvarotāji, savas mātes vai mazu bērnu slepkavas. Visiem, kas bija izdarījuši šos noziegumus, pēc tiesas sprieduma nonākot ieslodzījuma vietās, gandrīz vai simtprocentīgi vajadzēja rēķināties ar to, ka viņus tur gaidīs vēl viena, tagad jau pašu noziedznieku tiesa, kas, kā jau minēts, bija nesalīdzināmi bargāka un, ko tur liegties, bieži arī daudz taisnīgāka par oficiālo valsts tiesu…

Pie Ivara Brīvmaņa klusi un negaidīti pienāca kāds pusmūža ieslodzītais, kuru viņš nepazina. Acīmredzot bija atnācis no citas kameras.

—  Tu esi Ivars Brīvmanis? — nepazīstamais jautāja, ar savām dziļi iekritušajām acīm cieši ieurbdamies viņa sejā.

—   Jā, — Ivars apstiprināja un piecēlās sēdus.

—    Nāc! — svešais aizsmakušā balsī pavēlēja. — Tikai bez lieka trokšņa.

—    Kas tu tāds esi, ka sāc tūlīt komandēt? — Ivars neapmierināts prasīja.

—   Netūļājies! Tāda ir pavēle.

—    Kur man jāiet?

—   Neprasi! Es tevi aizvedīšu.

—    Kāpēc man jāiet?

—   Tur tu visu uzzināsi.

—    Pie kā man jāiet?

—    Nežvadzi tik gari! Tevi sauc pats Kalējs.

Ivars neko vairs nejautāja. Lēni piecēlās, nedaudz sakārtojās un klusēdams sekoja svešajam. Viņš zināja, ka Kalējs, īstajā vārdā Eduards Šimeiķis, pa pusei latvietis, pa pusei lietuvietis, dzimis 1926. gadā, savā laikā, būdams vēl gluži jauns zēniņš, vācu pusē karojis pret krieviem latviešu leģionā, tad sabijis gūstā un pēc tam izdarījis daudzus smagus noziegumus, tā ilgāk par divdesmit gadiem pavadīdams dažādās ieslodzījuma vietās, bet šeit, Brasas cietumā, notiesāto noziedznieku vidū skaitījās viscienījamākā un vislielākā autoritāte, ar kura domām obligāti rēķinājās arī visa nometnes administrācija. Patiesībā tieši šis vairākkārtējais slepkava, bandīts un likumīgais zaglis Eduards Šimeiķis — Kalējs bija faktiskais nometnes valdnieks, no kura baidījās visi — gan ieslodzītie, gan nometnes vadība.

Cietuma priekšnieks vissliktākajā gadījumā kādu ieslodzīto par režīma pārkāpumu varēja sodīt ar piecpadsmit diennaktīm karceri, toties Kalēja rokās atradās neierobežota vara — viņš varēja pavēlēt nogalināt jebkuru ieslodzīto, un vēl nebija gadījuma, kad šāda pavēle netiktu izpildīta. Vēl retāk būtu iespējams, ja kāds cietuma priekšniecībai būtu atzinies, ka pavēli nogalināt būtu devis tieši viņš.

Kamera, kurā par līdzdalību slepkavībā tika turēts uz astoņiem gadiem notiesātais Kalējs, atradās otrā korpusa trešajā stāvā un neoficiāli skaitījās luksa numurs. Tā bija labi un tīri iekārtota telpa, kas stipri līdzinājās parastai kādas rūpnīcas strādnieku kopmītnei — tur atradās tikai četras gultas, uz skapīšiem stāvēja grāmatas, vāzes ar ziediem, bērnu vai sievu fotogrāfijas, bet sienas bija nolīmētas ar kinoaktrišu vai citu kailu un puskailu sieviešu attēliem.

Ivaru Brīvmani tur sagaidīja seši cilvēki, kuri visi bija likumīgie zagļi — lielākās Brasas cietuma kriminālās autoritātes. Ieejot Kalēja kamerā un ieraugot tur sapulcējušos cilvēkus, Ivars tūlīt saprata, ka viņš nez kāpēc ir atsaukts uz nometnes shodņaku, tas ir — uz ieslodzīto tiesu.

Kad kameras durvis aizvērās, Kalējs viņu mierīgi nopētīja un ar roku parādīja uz tuvākās gultas galu.

—   Sēdies!

Ivars apsēdās un tūlīt savā pakrūtē sajuta noraustāmies dažus nervu galus, bet pāri visam ķermenim pārskrēja auksti drebuļi. Viņš saprata — tās bija bailes, taču nesaprata, no kā viņam vajadzētu baidīties. Viņš nebija pārkāpis nevienu kriminālās pasaules likumu, ne arī ieslodzīto vidū pastāvošās uzvedības normas. Viņš bija tīrs, lai gan ikviens zeks, dzīvojot zonā, par savu dzīvību nekad nevarēja būt simtprocentīgi drošs.

—   Kā tevi sauc? — prasīja kāds pusmūža vīrietis ar dažāda lieluma rētām izraibinātu seju.

—    Ivars Brīvmanis.

—    Kāda ir kļičkal

—   Brīvais, — Ivars atbildēja.

—   Nav slikti, — rētainais nosmīnēja. — Kuro reizi jau esi zonā?

—   Ceturto.

—   Par ko iekriti?

—   Tagad vai agrāk?

—    Par ko tagad, mēs zinām.

—   Tad jau jūs droši vien zināt arī manus iepriekšējos grēkus.

—   Stāsti! — skanēja skarba pavēle.

—   Pirmo sroku dabūju par dzīvokļu zādzībām, bet…

—   Konkrētāk!

—   Četri dzīvokļi Iļģuciemā. Četri gadi.

—   Kurā zonā sabiji?

—   Astotajā. Šķirotavā.

—    Kas tālāk?

—   Pēc tam divreiz simt četrdesmit pirmais pants. Bruņota laupīšana. Tikai nesaprotu, kāpēc man tas viss jums būtu jāstāsta? Kas jūs tādi esat? Tevi, Kalēj, es pazīstu, bet kas ir pārējie? Tu skaidri zini, ka neesmu nekāds āzis, stukačs vai suka. Ko jūs gribat no manis?

—   Nerausties, — Kalējs mierīgā balsī sacīja. — Mēs par tevi zinām visu, tā ka, pat gribēdams, tu mums neko nevari noslēpt.

—   Es neko arī negribu slēpt.

—    Tas ir labi, Brīvais. Tad tev ne par ko īpaši nav jāuztraucas. Nedaudz uztraukušies esam mēs. Zonas Taisnīgo Brāļu padome ir stipri nobažījusies par tām ļoti negatīvajām sekām, ko, iespējams, izraisīs tavs pēdējais izdarītais noziegums.

—   Nesaprotu, par kādām sekām jūs runājat? — Ivars kļuva tramīgs.

—   Tas nav tik vienkārši, kā tu to iedomājies, — Kalējs paskaidroja. — Kāda velna pēc tev ienāca prātā uzbrukt tiesnesim?

—  Viņš manam brālim Haraldam, ko visi pazina kā Žurku, piesprieda nāves sodu.

—   Mēs to zinām.

—   Es biju zvērējis atriebties.

—    Kam zvērējis?

—   Savam brālim, — Ivars atbildēja. — Bet viņš savukārt man.

—   Vai no zvēresta nevarēji atteikties?

—   Nē. Tas bija asinszvērests.

Kalējs un pārējie Taisnības Brāļi drūmi klusēja.

—    Līdz tam tu, Brīvais, jau četras reizes pabiji zonā, — Kalēja balss kļuva arvien skarbāka. — Tev jau bija četras sodāmības, pa zonām tu jau biji nomētājies divpadsmit gadus un vai patiešām nezināji vienu no mūsu visstingrākajiem, tāpēc ari nekad nepārkāpjamiem likumiem — zonā nekādā situācijā neaizskart medicīnas darbiniekus, bet ārpus zonas izmeklētājus, prokurorus un tiesnešus?

—   Dzirdējis biju… — Ivars nedaudz apmulsa un pavērsa skatienu pret grīdu.

—   Tev to nevajadzēja dzirdēt, bet gan droši zināt! — diezgan skaļā balsī Ivaram atgādināja kāds cits vecs Taisnības Brālis, kurš savos garajos ieslodzījuma gados bija tik ļoti izkaltis, ka Ivars viņu varēja nogāzt gar zemi ar stiprāku elpas pūtienu. Taču tagad tieši šis cilvēks smago un fiziski spēcīgo Ivaru tikai ar vienu savu tiesneša vārdu varētu dabūt ne tikai gar zemi, bet vispār dzīvu noslaucīt no zemes virsas.

—   Es to īsti nesaprotu, — Ivars čukstus sacīja un turpināja skatīties kameras grīdā. Viņš jau nojauta, ka, iespējams, pavisam drīz viņam nāksies skatīties uz sev pie rīkles pielikta naža asmeni.

—   Es tev varu paskaidrot, — Kalējs sacīja. — Taisnības Brā(u Lielā Padome jau tūlīt pēc kara visiem likumīgajiem zagļiem, mužikiem un pat šestjorkām stingri noteica, ka tiesneši ir neaizskarami, lai cik nešaubīgi mēs būtu pārliecināti, ka viņu pasludinātie spriedumi ir netaisnīgi vai pat pilnīgi nepareizi. Zini, kāpēc? Tāpēc, lai viņus nekaitinātu. Lai neviens no tiesnešiem pret jebkuru, kas nokļuvis viņu priekšā, neizturētos ar naidu vai nepārvaramu tieksmi vienkārši atriebties par kāda sava kolēģa nogalināšanu vai cita veida uzbrukumu. Bet tu tagad nepārprotami esi viņus ārkārtīgi nokaitinājis, viņi ir naida pārņemti pret visiem likumu pārkāpējiem, un ikviens no mūsu brāļiem, nonākdams uz apsūdzēto sola, pašlaik noteikti saņems daudz lielāku sodu, nekā tas viņam objektīvi pienāktos.

—  Stipri šaubos, — Ivars iebilda. — Ja tev būtu taisnība, tad tiesnesis man noteikti piespriestu nāves sodu. Bet viņš…

—    Tavs tiesnesis ir bijis gudrs vīrs, — Kalējs Ivaru asi pārtrauca. — Viņš tev nāves sodu nepiesprieda tīšām, lai priekšniecība viņam nevarētu pārmest personisku ieinteresētību šīs lietas izskatīšanā. Viņš jau varbūt zināja, ka tev pienākošos nāves sodu nometnē varam pasludināt mēs…

Ivars nobāla un pēkšņi pavisam skaidri saprata, ka tieši tā tas arī notiks. Taisnības Brāļi nolems viņu nogalināt, un šis spriedums agrāk vai vēlāk tiks arī izpildīts. Ivars atkal sajuta spēcīgas bailes. Un ne tikai tās. Viņš sajuta ari lielu pazemojumu, jo nekas šim visu cienījamam augstākā kriminālās pasaules slāņa pārstāvim, kāds viņš neapšaubāmi bija, nevarēja būt nožēlojamāks, kā tikt tiesātam no pašu ieslodzīto tiesas, tādējādi gandrīz vai automātiski nokļūstot viszemākajā — stukaču, āžu vai suku kārtā.

—    Tas nebūs taisnīgi, — Ivars strauji iebilda. — Es nevienam tiesnesim neesmu uzbrucis! Tu būsi maldināts. Es tikai to gribēju darīt, bet man nekas nesanāca.

—    Kas tad sanāca?

—   Tu jau pats visu zinot!

—    Es palūgšu nepacelt balsi, — Kalējs nopietni brīdināja. — Šeit tu drīksti runāt tikai čukstus. Un īsi un konkrēti atbildēt uz mūsu jautājumiem. Skaidrs?

—   Skaidrs, — Ivars piekrītoši pamāja ar galvu.

—  Tad stāsti tālāk! — Rētainais mudināja. — Tiesnesi tu ncaiztiki, bet…

—   Es nogalināju viņa sievu un bērnu.

—   Cik veca bija sieviete un cik jauns bija bērns?

—    Sievietei varēja būt apmēram trīsdesmit pieci gadi, — Ivars atbildēja. — Viņa bija ļoti skaista un… Bet bērns… Bērns kā jau bērns. Vai es skatījos pasēs? Ne vairāk par pieciem gadiem.

—    Kāpēc tu viņas nogalināji?

—   Es jau teicu — lai atriebtos tiesnesim.

—    Kā tev šķiet, tu atriebies?

—   Labāk vairs nevar.

—    Mums gan šķiet, ka sliktāk vairs nevar, — Rētainais pateica. — Tu viņas nedrīkstēji aiztikt gluži tāpat kā pašu tiesnesi! Turklāt tu viņas esi ne tikai nogalinājis, bet arī izvarojis. Mani personīgi interesē, kā tu varēji to mazo bērnu… To patiešām, Brīvais, tu varēji? Tas vispār fiziski ir iespējams?

Ivars klusēja. Kādu brīdi klusēja arī pārējie, tad Kalējs bargā balsī turpināja: — Tu, Brīvais, ļoti nekrietnā kārtā esi apkaunojis visu mūsu godājamo zeķu brālību. Mums ir likums — bērnus neaiztikt! Tu aiztiki. Vēl vairāk! Tu piecgadīgu skuķēnu ne tikai nogalināji, bet pirms tam arī izvaroji! Tu esi apkaunojis ne tikai savu, bet arī visu mūsu godu. Tu neesi, Brīvais, no īstajiem vīriem, tu vairs neesi nekāda kriminālā autoritāte, turpmāk tava vieta kamerā atradīsies pie durvīm, katru dienu iesi uz darbu un gaidīsi mūsu galīgo spriedumu. Teikšu atklāti, un to jau tu droši vien zini arī pats, ka šis spriedums var būt ārkārtīgi nežēlīgs… Toties tas, tāpat kā visi mūsu spriedumi un pavēles, būs ļoti taisnīgs…

Kalējs apklusa un nicīgi skatījās uz Ivaru Brīvmani.

—   Vai sacīto saprati? — viņš prasīja.

Ivars pamāja.

—   Sapratu.

—   Tad ej un gaidi mūsu lēmumu!

Ivars piecēlās un, galēji sadrūmis, lēnām atstāja tiesas zāli. Viņam nebija ne mazāko šaubu, ka šis lēmums būs vienbalsīgs — nogalināt! Un tad viņš vai nu nejauši iekritīs betona maisītājā, cietuma pagalmā paklups un pakļūs zem garām braucošas automašīnas riteņiem, neuzmanības dēļ pieskarsies kailiem elektrības vadiem vai arī nokritīs no kāda korpusa augstā jumta…

Ivars apstājās, ar muguru atspiedās pret pelēko gaiteņa sienu un pēkšņi neizturami skaļi izdzirdēja Māras Ruseckas baismīgo pirmsnāves kliedzienu: Zvēri! Izdzimteņi! Ko jūs darāt?! Kāpēc?!!

Patiešām kāpēc? Ivars grūtsirdīgi nodomāja. Kāpēc toreiz bija jāmirst tai sievietei un viņas bērnam, bet tagad būs jāmirst man?

24. nodala

?

Beidzot tas bija noticis. Mārā iemīlējos, ka gandrīz ne par ko citu jau vairs nespēju domāt. Šis atzinums, protams, neko īpašu vēl neizsaka. Vismaz tas ne tuvu nespēj radīt priekšstatu par to savādi satraucošo dvēseles stāvokli, kad pirmo reizi ar viņu kopā biju pavadījis nakti. Biju pārliecināts, ka mana turpmākā dzīve bez viņas ir neiespējama. Tāpat kā ir absolūti neiespējami dzīvot bez gaisa, ūdens un maizes. Tāpat kā neviens putns, bēgot no mūsu aukstās ziemas, vienatnē nespēj pārlidot Eiropas kontinentu. Tāpat kā neviens taisnības vai varas upuris, uzlikdams savu galvu uz bendes bluķa, jau vairs nevar cerēt uz apžēlošanu.

Mīlestība bija nežēlīga. Tā mani negaidīti satvēra tik ciešā un pamatīgā tvērienā, ka ikviens ieslodzītais savā šaurajā cietuma kamerā varēja justies daudz brīvāks. Un, lai gan mīlestības ieslodzījums vai, pareizāk sakot, ieslodzījums mīlestībā varbūt ir vispatīkamākais cilvēka brīvības atņemšanas veids, šāds notikuma pavērsiens mani pirmajā laikā ne tikai izbrīnīja, bet kaut kādā ziņā arī nobaidīja.

Es vairs nebiju un arī nespēju būt viens.

Manās rokās, dvēselē un apziņā pēkšņi bija iekritusi pavisam cita pasaule — maiga un silta sievietes sirds, viņas miesa un viss šīs sievietes turpmākais liktenis. Patiesībā — visa viņas dzīve.

Mani nebaidīja šīs atbildības lielais smagums.

Mani biedēja, vai spēšu un pratīšu šo smagumu noturēt tik ilgi, līdz tas pārvērtīsies skaistā un patīkamā vieglumā. Bet, ja tas tā nenotiks, tad mūsu, kā jebkuru citu cilvēku, attiecības ar laiku neizbēgami kļūs tik nepatīkamas un neizturamas, ka abi agrāk vai vēlāk iegāzīsimies dziļā atvarā, no kura laimīgs vai nelaimīgs spēs izkļūt tikai viens no mums…

Tā ar mani nekad nebija noticis. Līdz tam man fiziski bija piederējušas deviņas sievietes. Gandrīz visas viņas bija skaistas un labi koptas, moderni apģērbtas, mazliet vieglprātīgas un ļoti jutekliskas. Man ar viņām bija labi. Es nevienai nebiju stāstījis par iespējamām laulībām un nevienai nebiju solījis mūžīgu mīlestību. Ja atmiņa neviļ, tad neviena to arī nebija ne prasījusi, ne lūgusi, lai gan neizslēdzu varbūtību, ka vismaz dažas no viņām ar mani labprāt būtu saistījušās arī ar laulības saitēm.

Tagad es biju saistīts ar Māru. Biju pārliecināts, ka šīs saites mani ar viņu kopā saturēs visu mūžu. Principā tā tas ari ir noticis. Es nespēju viņu aizmirst, nespēju vairs raudāt un nespēju piedot viņas slepkavām. Es apzinīgi un tieši pazaudēju arī savu dzīvi.

Kāda vairs jēga manai eksistencei bez sievietes, kuru tik neprātīgi mīlēju, un bez sava bērna, kuru mīlēju vēl stiprāk?

Pasaule ir pazudusi. Vismaz tā pasaule, kurā man būtu vērts dzīvot. Bet tagad… Esmu diviem cilvēkiem piespriedis nāves sodu un to arī personīgi izpildījis. Pats. Pats ar savu prātu un rokām. Bez jebkādiem tiesas piesēdētājiem un Lielās žūrijas. Pats tiesnesis un bende.

Vai esmu bijis taisnīgs tiesnesis? Domāju, ka pat ļoti taisnīgs. Bet kāds esmu bijis cilvēks? Stop! Par to padomāšu vēlāk. Man vēl ir laiks. Tagad katra dzīves minūte ilgst mūžības garumā.

Atklāti sakot, neko sakarīgu vairs nespēju atcerēties. Kas ar mani notika vēlāk? Viss vienā melnā miglā. Atmiņas sāp. Psihe ir smagi ievainota, un es vairs nezinu, kas tolaik dzīvē bija svarīgs, kas ne? Varbūt svarīgs bija viss notiekošais? Bet tikpat iespējams, ka patiesībā lielas nozīmes nebija nekam.

Es sēdēju lielā ar melnu ādu apvilktā atpūtas krēslā un skatījos, kā Māra ģērbās. Viņa dzīvoja tālā Rīgas nomalē Juglā, netālu no Neredzīgo ciemata, plašā trīsistabu dzīvoklī. Guļamistaba, kur tobrīd atradāmies, bija jauka, modernām mēbelēm iekārtota telpa, no kuras logiem pavērās brīnišķīgs skats uz zaļu pļavu un ezeru.

Vienmēr jutos satraucoši gandarīts, redzot, kā Māra manā priekšā izģērbās vai apģērbās. Kā vienā, tā otrā gadījumā viņa to darīja ari manis dēļ, un to apzināties bija patīkami.

Māra, vispirms savu ķermeni apsegusi ar smalku baltu apakšveļu, sevi ietērpa tai pašā elegantajā, koši baltajā kostīmā, kāds viņai mugurā bija tajā pavasara dienā, kad es ar viņu iepazinos. Ap kaklu viņa apsēja to pašu sarkano šifona šallīti, bet slaidās kājas ietērpa miesas krāsas neilona zeķēs.

—   Nu kā? — Māra prasīja, nostājusies manā priekšā. — Tev nebūs kauns mani iepazīstināt ar saviem vecākiem?

—  Nē, Māra, nebūs, — es satraukts atbildēju. — Tu esi nepārspējami pievilcīga sieviete.

—   Tu domā, es viņiem patikšu?

—  Tu nemaz nevari nepatikt. Turklāt tam taču nav būtiskas nozīmes. Tev bija svarīgi iepatikties man… ja tas vispār bija svarīgi. Bet vecākiem un māsai… Tu jau pati zini. Tā ir tikai formalitāte.

—   Es gan tā nedomāju, — Māra iebilda. — Man ir ļoti svarīgi, ko par mani domās tavi radinieki.

—  Protams. Jebkuram cilvēkam ir patīkamāk, ja visi draugi, paziņas un radi par viņu domā tikai labu. Bet, ja nedomā? Tā nav nekāda nelaime. Mēs dzīvosim savu dzīvi, turklāt atsevišķi no viņiem.

—   Taču vienā mājā.

—   Jā, Māra. Vienā mājā. Viss būs kārtībā.

Māra iesēdās man klēpī un galvu uzlika uz mana pleca.

—    Kā es gribētu, Valter, lai mums patiešām vienmēr viss būtu kārtībā! Nekādas nelaimes, nekādas nepatikšanas, nekādu slimību, nekādas krāpšanas, neuzticības, nekādu sānsoļu vai liekuļošanas… Tu saproti, Valter? Es gribu klusu, mierīgu laulības dzīvi, gribu sev blakus vīrieti, kuram varētu pilnīgi uzticēties un būt droša. Bez tam vēl ļoti gribu bērnu un arī turpmāk strādāt savā profesijā.

—   Tas nav daudz prasīts.

—   Varbūt. Bet es zinu, ka tikai ļoti retai sievietei to visu ir izdevies iegūt. Vismaz neviena mana draudzene… Un arī es pati, līdz satiku tevi.

—    Es tev, Māra, vēl neko neesmu iedevis. Tā, pa īstam. Sekss neskaitās. Tas ir tikai viens no dzīves priekiem, bet cilvēki parasti dzīvo ar savām ikdienas bēdām.

—   Sekss palīdz tās ātrāk aizmirst. Es negribu apgalvot, ka man tas dzīves vērtību skalā būtu vienā no pirmajām vietām, taču… Labāk lai tas ir, nekā nav, — Māra smejoties sacīja.

—   Tu man apgalvoji, ka bez tā esi krietnu laiciņu iztikusi.

—   Jā, Valter, iztiku. Es pacietīgi gaidīju tevi.

—   Tomēr savādi, kā mēs satikāmies, vai ne?

—   Tas bija liktenīgi, — Māra teica. — Ja mēs nebūtu satikušies toreiz, mēs noteikti satiktos kaut kad vēlāk.

—   Vai zini, ko tagad dara tavs bijušais vīrs?

—    Dzirdēju, ka Osvalds ir apprecējies ar kādu jaunu un neparasti skaistu meiteni, kura pirms tam esot izputinājusi un cietumā iedzinusi kādu pavecāku kungu — mūsu lielākā universālveikala direktoru. Pag! Tas taču bija viņa dēls, ar kuru nesen satikāmies Skapī?

—    Tā ir, Māra. Tas bija viņa dēls. Roberts Vāns. Daudzsološs rakstnieks. Mans tēvs arī to apstiprina.

—   Tas nav svarīgi. Man daudz nozīmīgāks šķiet fakts, ka tas Roberts Vāns tev atņēma mīļāko.

—    Nē, Māra. Viņš man to sievieti neatnēma. Es no viņas atteicos

* ? »

pats.

—   Tiešām?

—    Jā, Māra, tik tiešām. Līdzko satiku tevi… Viss! Nevienu citu sievieti vairs neredzu. Tu būsi izpostījusi manu dzīvi.

—   Tas būs labi darīts.

—   Es par to tev esmu pateicīgs. Vienīgi tu nedrīksti aizmirst, ka tādā gadījumā tev būs jāiemieso visu atlikušo sieviešu labākās īpašības. Lai es nekad…

—   Es pacentīšos, Valter. Tu tikai pasaki, ko manī gribi vai negribi redzēt.

—   Tas viss, mīļā, ir lielas muļķības. Tu esi pati pilnība. Patiešām, Māra. Tu esi maiga un kaislīga, tu esi gudra un skaista, un neko vairāk man pagaidām nevajag. Man ar tevi ir labi. Es tevi mīlu. Neredzu nekādu iemeslu, kura dēļ mums vajadzētu strīdēties, dusmoties vai sākt vienam otru neieredzēt. Nē, Māra. Nekas tamlīdzīgs ar mums nenotiks. Esi droša. Es tevi mīlēšu vienmēr un nekad tevi neatstāšu. Tas viss, protams, skan diezgan banāli, bet es nezinu citus vārdus.

—    Valter, nevajag citus vārdus! — Māra iesaucās. — Paldies tev par tiem! Vārdi, ar kuriem tiek pateikts — es tevi mīlu, ir šīs pasaules un cilvēcisko attiecību stiprākie būvakmeņi. Uz tiem tā vai citādi savu dzīvi ceļ ikviens cilvēks.

—    Man ir jābūt labam mūrniekam, — es teicu. — Bet tev labam namdarim.

—   Nē! — Māra smējās. — Mums ir jābūt labiem celtniekiem vai, sakot citādi, mums abiem vienkārši ir jābūt labiem mīlētājiem!

—   Es tev to apsolu, Māra.

—   Un es to apsolu tev, Valter.

—   Es gribu, lai tu būtu laimīga. Tā pašlaik ir mana vienīgā vēlēšanās, — es teicu.

—   Bet mana vienīgā vēlēšanās, — teica Māra, — ir tā… Valter! Es gribu, lai tu mani mīlētu. Ļoti, ļoti, jo arī es tevi mīlu. Man pat bail iedomāties, ko es darītu, ja tu man toreiz tiesas nama gaitenī būtu vienaldzīgs pagājis garām!

—   Tad tu tagad sēdētu klēpī kādam citam!

—   Nekaunīgais!

—   Ja tu vēl turpināsi tik kārdinoša atrasties manā klēpī, es tevi tūlīt izģērbšu, iemetīšu gultā, un mēs pie vecākiem nemaz neaizbrauksim!

Māra brīdi šķelmīga domāja.

—   Varbūt tā arī darīsim?

—  Nē, Māra, nedarīsim, — es teicu un piecēlu viņu stāvus. — Vecāku griba ir jārespektē. Tu mani ar savējiem iepazīstināji? Iepazīstināji. Tagad kārta šo procedūru atkārtot pie manējiem.

—   Man mazliet bail, — Māra atzinās. — Viņi tev droši vien vēlējuši daudz jaunāku meiteni. Es kā nekā tomēr esmu jau šķirtene.

—   Nerunā muļķības! —es pateicu. — Neko viņi man nav vēlējuši! Es jau sen dzīvoju savu dzīvi un izvēlos pats, ar ko kopā gulēt vai kopā dzīvot.

Māra mazliet skumji pasmaidīja. Es viņu sapratu.

—   Piedod, mīļā, — es teicu un Māru viegli noskūpstīju. — Turpmāk es nekad vairs nepieminēšu nevienu savu bijušo sievieti. Tu esi manas dzīves pēdējā izvēle.

Pēc tam nokāpām lejā, iesēdāmies automašīnā un braucām uz Iļģuciemu pie maniem vecākiem.

Diemžēl neko daudz no tā vakara vairs neatceros. Atceros tikai, ka tā bija viena no nedēļas izejamām dienām. Šķiet, sestdiena. Māte ar māsu bija pagatavojušas garšīgas un bagātīgas pusdienas, bet tēvs uz galda uzlicis degvīna, vīna un šampanieša pudeles.

Visi bija smuki uzpucējušies, un šķita, ka viņi ir vēl vairāk uztraukušies nekā mēs.

Māte, tēvs un māsa Sandra mūs sagaidīja mājas apakšējā dzīvokļa lielākajā istabā. Mēs viņiem lēni piegājām klāt, es Māru nedaudz pabīdīju uz priekšu un, ar abām rokām maigi apņēmis viņas plecus, mazliet svinīgi un neveikli stādīju priekšā.

—        Mani mīļie radinieki! Vēsturiskais bridis ir klāt! Jūsu priekšā stāv sieviete, kuru laimīgas nejaušības pēc jūsu dēls un brālis satika jau pavasarī, neprātīgi iemīlējās rudenī, bet tā pa īstam sākt dzīvot kopā gribētu jau šajā ziemā. Jūs jau zināt — šo burvīgo sievieti sauc Māra Zīra, un pēc profesijas viņa ir ārste. Ļoti ceru, ka viņa jums iepatiksies tikpat stipri kā man un mēs visi kļūsim labi draugi.

Māra pagāja soli uz priekšu un mātei sveicienam pasniedza roku. Pēc tam māte, vērīgi noskatījusi, Māru noskūpstīja uz abiem vaigiem.

—   Ļoti patīkami, — viņa sacīja. — Es tevi gaidīju tikpat ilgi, cik Valters. Ceru, ka ne tu viņam, ne viņš tev nekad nenodarīs neko sliktu.

Arī tēvs un Sandra Mārai vispirms cieši paspieda roku un pēc tam noskūpstīja uz abiem vaigiem. Tad māte aicināja pie galda, un, kad, attiecīgu tostu pavadīti, jau bijām izdzēruši vairākas šampanieša glāzes, pirmītējais satraukums pazuda un uzreiz kļuvām daudz atraisītāki un jautrāki.

—    Ja nav noslēpums, kādas specialitātes ārste jūs esat? — tēvs painteresējās.

—    Esmu ķirurģe, — Māra atbildēja.

—    Vai sievietei tas ir piemēroti? Vai nav par smagu?

—   Vispār, jā, — Māra piekrita. — Bet pēdējos divus gadus strādāju par nodaļas vadītāja vietnieci, un manā pārziņā galvenokārt atrodas pēcoperāciju slimnieki. Esmu pieradusi.

—    Vai jūs, Māra, atceraties tās sajūtas, reakciju un pārdomas, kādas jūs pārņēma, pirmo reizi dzīvē sastopoties ar nāvi? — tēvs nez kāpēc prasīja. — Tas ir, ko jūs izjutāt, pirmo reizi ieraugot miruša cilvēka ķermeni? Tas droši vien notika anatomikumā, vai ne?

—   Vladislav! — māte nedaudz dusmīga iesaucās. — Vai tad nu šī būtu tā īstā reize…?

—   Māra man piedos, — tēvs teica, — bet mani tas interesē. Esmu izgājis karu. Esmu trīs reizes ievainots. Esmu redzējis asinis, kritušo karavīru līķu kaudzes, cilvēku izmisīgu cīņu par savu dzīvību, esmu redzējis un pats Staraja Rūsas purvos cietis drausmīgu badu, esmu saskāries ar zemisku nodevību traģiskām sekām un zinu, ka tas viss var vai nu ļoti nocietināt cilvēka sirdi, vai, tieši otrādi, to veidot daudz līdzjūtīgāku un cilvēciskāku. Es gribu ticēt, ka ar jums, Māra, ir noticis tieši tā. Mūsu dzīvē jau tā ir pietiekami daudz ļaunuma un visdažādāko cietsirdības izpausmju. Pateikšu atklāti — es negribēju, ka Valters sāk strādāt par tiesnesi. Viņš jau tā pēc dabas ir visai skarbs cilvēks, tāpēc esmu gandrīz vai pārliecināts, ka tiesneša darbs viņa sirdi un dvēseli nocietinās vēl vairāk. Es gribēju, lai Valters, beidzis juridisko fakultāti, sāktu strādāt par advokātu. Aizstāvēt cilvēku un viņa tiesības ir nesalīdzināmi vērtīgāk par cilvēku tiesāšanu un sodīšanu.

—    Nē, Rusecka kungs, — Māra nopietna atbildēja. — Es stipri šaubos, vai kaut viens ārsts būtu kļuvis vienaldzīgāks vai cietsirdīgāks tikai tāpēc, ka diendienā sastopas ar cilvēku sāpēm, ciešanām, asinīm un nāvi. Tieši otrādi. Vismaz mani tas vienmēr ir emocionāli ietekmējis tik stipri, ka aiz izmisuma, žēluma un ierobežoto medicīnas iespēju dēļ esmu raudājusi kā maza, lielāko bērnu aizvainota meitene. Protams, negribu slēpt, ka daudzi ārsti pie tā visa patiešām diezgan ātri pierod un par jebkura pacienta nāvi jau sen vairs neraud. Un arī nevajag raudāt. Taču diez vai viņi tāpēc kļūst mazāk līdzjūtīgi. Un vispār, Rusecka kungs, mēs vēl varētu krietni pastrīdēties, ko sevī slēpj apzīmējums cietsirdīgs. Kad ķirurgs, asinīm šķīstot, ar skalpeli uzšķērž slimnieka krūšu kurvi vai atver vēdera dobumu, vai viņš ir cietsirdīgs vai līdzjūtīgs? Un tad, kad viņš rokā paņem zāģi un pacientam amputē gangrēnas saēstu kāju vai roku? Man šķiet, neviens no šiem apzīmējumiem — ne cietsirdīgs, ne līdzjūtīgs — te neder. Tāpat kā droši vien šādi apzīmējumi ir nevietā, kad tos lieto, piemēram, tiesneša, prokurora vai skolotāja profesijai. Cilvēku cietsirdība tomēr galvenokārt izpaužas atklātā ļaunuma radīšanā.

—   Šeit es jums pilnīgi piekrītu, — tēvs sacīja. — Jūs protat diskutēt. Tas man patīk. Atzīšos, jūs man arī patīkat. Esmu pārliecināts, ka mans dēls izdarījis pareizu izvēli.

—   Es arī tā ceru.

—  Tātad jums nav nekādu iebildumu, ka Valters strādā par tiesnesi?

—    Nē, ne mazāko! — Māra smaidīja. — Vai jums Valtera darbs nepatīk?

—   Tā ir, — tēvs apliecināja. — Man tas pat ļoti nepatīk.

—   Kāpēc? — Māra bija patiesi izbrīnījusies.

—Tāpēc, ka viņš ar katru dienu iemanto arvien vairāk ienaidnieku.

—  Jūs domājat…? — Māra jutās apmulsusi. — Katrs viņa notiesātais cilvēks kļūst par viņa ienaidnieku?

—   Nu, varbūt ne gluži katrs, — tēvs domīgi atbildēja. — Taču par to, ka viņam tādi jau ir, nav vairs jāšaubās.

—    Kā jūs zināt? — Māra nopietna prasīja, un viņas balsī bija skaidri jaušams spējš satraukums. — Vai viņam ir draudēts?

—    Tā iznāk, — tēvs neko neslēpa. — Mums tepat Iļģuciemā, Daugavgrfvas ielas galā pie Cementa rūpnīcas, dzīvo kāda Brīvmaņu ģimene. Par ģimeni to gan ir grūti nosaukt. Māte ar patēvu dzer, bet abi viņas dēli… Ivars un Haralds. Viņi ir mūsu apkārtnes lielākais bieds. Pa cietumiem vien dzīvo un Valteram jau ne vienreiz vien ir draudējuši ne tikai ar piekaušanu, bet pat ar nāvi…

—   Viņi paši neapjēdz, ko runā! — es iejaucos starpā. — Prātiņš par īsu, lai apjēgtu, ka līdz ar to viņi arī sev paraksta nāves spriedumu. Ne tiesa, ne arī kāds tiesnesis, bet viņi paši.

—   Vai tas varētu būt nopietni? — Māra jautāja un bažīgi paskatījās uz mani. Es pasmaidīju.

—   Tu neuztraucies, — es teicu. — Šādi draudi tiek izteikti katram milicim, katram prokuroram, izmeklētājam un dažreiz arī kādam tiesnesim. Taču nezinu nevienu gadījumu, kad šādi draudi būtu arī īstenoti.

—   Bet ja nu tomēr…?

—  Tad neko. Domāju, ka varbūt vienīgi Brežņevs var justies pilnīgi drošs, un arī tad diez vai. Bet ko mēs? Droši varu sacīt vienīgi to, ka man daudz lielākas dzīvības briesmas draud, šķērsojot pilsētas centra ielas, nevis no kāda bandītu uzbrukuma. Cilvēki taču visi bez izņēmuma katru dienu un, iespējams, pat katru minūti ir pakļauti visdažādākajām dzīvības briesmām. Varbūt pat tagad, ēdot šo garšīgo torti, mēs apēdam kādu vīrusu un…

—  Tu esi nelabojams! — māte teica. —Torte ir pilnīgi svaiga, turklāt mēs runājam par tādām lietām,kādas šovakar nepieklātos pat pieminēt! Mārai var rasties pilnīgi aplams priekšstats par Valtera darbu un viņu pašu. Tā ka, lūdzu, piedodiet. Mazliet parunāsim pārjums, Māra! Jūs patiešām izskatāties jauka. Es pat teiktu —jūs esat vienkārši burvīga! Jūs labi izskatītos uz skatuves. Nekad neesat domājusi kļūt par aktrisi?

—    Nē, nekad, — Māra atbildēja. — Mūsu ģimenē jau četrās paaudzēs ir ārsti.

—   Vai jūsu vecāki ir dzīvi?

—   Man ir māte un patēvs.

—   Vecāki izšķīrās?

—   Nē. Viņi dzīvoja lielā mīlestībā, bet…

Māra apklusa. Man šķita, viņa neko vairāk nevēlējās stāstīt. Bet māte, acīmredzot nepamanīdama Māras apmulsumu, turpināja iztaujāt.

—   Tēvs jūs pameta?

—    Nē, — Māra lēni pakratīja galvu. — Es viņu neatceros. Māte stāstīja… Tēvu 1941. gada augusta beigās Biķernieku mežā nošāvuši vācieši, lai gan… Stipri šaubos, vai tur kāds vācietis bija.

—   Par ko jūsu tēvs tā cieta? Viņš bija komunists?

—     Viņš bija ārsts, — Māra nedaudz pārvērstā balsī atbildēja, — toreizējā 2. pilsētas slimnīcā, tagadējos Stradiņos, viņš ārstēja tur vēl palikušos dažus ievainotos sarkanarmiešus. Bet vectēvu 1945. gadā nošāva krievi.

—   Par ko tad viņu?

—   Par to pašu. Vectēvs kara laikā Ķemeru sanatorijā savukārt bija ārstējis daudzus augsti stāvošus trešā reiha varasvīrus…

Visi klusēja.

Tad es teicu: — Tā mēs te varētu izvērst vētrainu diskusiju par to, ko laikmeta griežos vai, vienkāršāk sakot, kādā nosacītā laika posmā vispār nozīmē cilvēkam strādāt it kā pavisam normālā profesijā — par tiesnesi, ārstu, skolotāju… Kāpēc Nirnbergā pēc kara sodīja augstākos trešā reiha tiesnešus? Vai tāpēc, ka viņi tikai izpildīja savu profesionālo pienākumu, vai arī tāpēc, ka apzināti kalpoja sliktiem likumiem un vēl sliktākai varai? Bet kas cits viņiem bija jādara? Jārok grāvji? Un ārstiem jāārstē tikai vienas kategorijas cilvēki, nevis cilvēki vispār? Vai ārstam jākļūst par tādu kā lopu šķirotāju? Un ko skolotājs? Vai viņš ir vainīgs vai pilnīgi nevainīgs, ja pirms kara viņam skolēniem vajadzēja stāstīt, ka pasaulē nav labāka cilvēka par Kārli Ulmani? Un kā skolotājs jutās tad, kad pēc neilga laika viņam jau vajadzēja stāstīt, ka pasaules labākais cilvēks un viņu visu īstais tēvs ir Josifs Staļins? Un pēc tam viņam tūlīt vajadzēja stāstīt, ka vienīgais cilvēces glābējs ir Ādolfs Hitlers, pēc tam atkal Staļins, pēc tam Nikita Hruščovs, bet pašlaik viņam pilnā balsī ir jāslavē ģenerālsekretārs Brežņevs! Vai skolotājam, ja viņš tam visam netic, būtu jāklusē? Bet ja viņš tam visam tic? Te mēs varētu pastrīdēties, cik tad tālu cilvēks drīkst pakļauties valsts varai un tās sludinātajai ideoloģijai, vai arī, neskatoties ne uz ko, pat ne uz mūsu sirdsapziņas protestiem, mums visiem vienkārši vajag strādāt darbu, ko esam mācījušies un labi apguvuši, un ievērot tos likumus, kādi pašreizējā dzīves laikā valstī pastāv?

— Bet tas jau nevienu vēl nav glābis, — tēvs iebilda. — Ja atkal mainīsies vara, būs citi likumi, un tieši par iepriekšējās varas laika likumu pildīšanu mēs visi arī tiksim sodīti. Tā bija četrdesmitajā gadā, tā bija vācu laikā un tagad atkal padomju gados. No tā visa esmu izsecinājis tikai vienu — ne vienmēr cilvēks rīkojas pareizi un labi, ievērodams visus valstī pieņemtos likumus… Tāpēc arī tiesneša darbs vai, pareizāk sakot, viņa spriedumi ne vienmēr var būt objektīvi un taisnīgi. Bet, ja padomājam vēl dziļāk, tad vispār varam galīgi apmulst. Ko vispār uz šīs pasaules nozīmē vārds taisnīgi''! Vai kāds nemaldīgi zina, kas ir pareizi? Kas nepareizi? Ko nozīmē un izsaka morālais vai juridiskais apzīmējums cilvēka vainai Kas ir patiesībai Vai tai valsts institūcijai, kas izdod likumus, patiešām pieder vara? Varbūt desmit reizes lielāka vara tomēr pieder cilvēkam, kas iedrošinās valsts varas izdotos likumus pārkāpt?

Es iesmējos. Tā mēs ar tēvu strīdējāmies gandrīz vai katru otro dienu, taču tovakar nekādās diskusijās negribēju piedalīties. Māra jau tā, padzirdējusi, ka man it kā esot ienaidnieki, bija kļuvusi domīga un visai satraukta. Bet es gribēju, lai viņa tovakar justos labi. Lai viņai patiktu mans tēvs, māte un māsa. Lai manam tēvam, mātei un māsai patiktu viņa. Lai gan, kā jau minēju, būtiskas nozīmes tam nebija. Mēs tā vai citādi dzīvotu atsevišķi no viņiem, taču es tomēr vēlējos, lai starp Māru un maniem radiniekiem pastāvētu savstarpējas simpātijas, lai viņi viens pret otru izturētos ar cieņu un labvēlību. Man tas bija svarīgi. Katru dienu rakņājoties pa cilvēku smirdošo dvēseļu atkritumu tvertnēm, es gribēju, lai manā laulībā, manā mājā un manā ģimenē vienmēr viss būtu labākajā kārtībā, lai katru dienu tur būtu silti, mājīgi un droši.

Vēl kādu laiciņu parunājušies, mēs atvadījāmies, un es Māru uzvedu savā dzīvoklī.

—   Man ļoti patika tavi vecāki, — Māra, vēl atrodoties gaitenī, sacīja.

—    Bet man ļoti patiki tu, — es teicu. — Tagad šīs būs arī tavas mājas. Tavs dzīvoklis, un tu te būsi saimniece. Nāc!

Es atvēru durvis un Māru ievedu virtuvē. Tur viss spīdēja un laistījās, bet visās iespējamās vietās — uz plīts, galda, plauktiem un pat izlietnē — biju salicis sarkanas rozes.

Māra apmulsa.

—   Vai tās manis dēļ?

—   Jā, Māra, — es atbildēju. — Tagad viss notiks tikai tevis dēļ.

Tad es viņai parādīju vannas istabu, kur jau no rīta, vannu piepildījis

ar ūdeni, biju to piemetis pilnu ar rozā krāsas rozēm… Rozes biju salicis arī savā darbistabā un viesistabā, bet vislielākais pārsteigums Māru gaidīja guļamistabā. Es ar baltām rozēm biju piepildījis ne tikai vairākas lielas vāzes, bet ar šiem ziediem pilnībā noklājis arī visu gultu un pat grīdu…

Māra jutās pilnīgi satriekta.

Viņa priecīga metās man ap kaklu un klusi čukstēja: — Mīļais! Tu to visu patiešām manis dēļ?

—   Jā, Māra, — es vēlreiz apliecināju. — Es tevis dēļ darīšu visu, lai tu būtu laimīga.

—    Es esmu laimīga, — Māra sacīja un no aizkustinājuma sāka raudāt.

Protams, tas viss bija galēji sentimentāli, tas no manis prasīja arī krietnu naudas summu, bet vai mēs kaut vienreiz dzīvē mīļotās sievietes labā nevaram kļūt neapdomīgi, izšķērdīgi un romantiski?

Tūlīt jau atkal nāks rītdiena ar savām nelaimēm un bēdu asarām.

25. nodala i

Atnāca auksts ziemas rīts.

Mārtiņš Vāns tikko bija paēdis brokastis un ar lielu interesi gatavojās turpināt lasīt vakar no bibliotēkas paņemto slavenā psihoterapeita Vladimira Levi grāmatu Domu meklējot, kad kameras durvīs kārtējo reizi noskrapstēja atslēga un telpā ienāca jauns uzraugs. Mārtiņš viņu redzēja pirmo reizi.

—    Saģērbieties! — uzraugs spalgā balsī pavēlēja. — Jums jānāk man līdzi!

—    Tik agri jau uz pastaigu? — Mārtiņš, pārkāpjot reglamentu, vaicāja.

Uzraugs neko neatbildēja.

Mārtiņš kājās uzvilka velteņus, mugurā uzģērba vateni, bet galvu apsedza ar biezu ziemas cepuri. Laukā valdīja bargā Sibīrijas ziema, un reti bija tāda diena, kad termometra stabiņš nenoslīdētu zemāk par četrdesmit grādiem zem nulles.

Uzraugs Mārtiņu aizveda ierastajam pastaigas laukumam garām, tad abi šķērsoja superslepenā zinātniskās pētniecības institūta plašo pagalmu, pagāja garām lielai administrācijas ēkai un beidzot iegāja tai piegulošajā nelielajā trīsstāvu celtnē, kas Mārtiņam nez kāpēc tūlīt atgādināja kaut kur Rietumvācijā vai ASV uzceltu modernu baznīcu. Vai vēl modernāku morgu. Vai stilīgu, pēc pēdējiem zinātnes un tehnikas sasniegumiem uzbūvētu lopkautuvi.

Viņi apstājās tukšas halles labajā malā, un uzraugs nospieda lifta pogu. Kādu brīdi nācās gaidīt. Kad lifts atbrauca un viņi iegāja vidēja lieluma kabīnē, Mārtiņš saprata, ka tagad viņu beidzot tomēr ved nokaut… Bailes viņš nejuta, bet zināmu satraukumu un ziņkāri gan. Mārtiņš bija pārliecināts, ka neviens viņu ar elektriskajiem zāģiem nezāģēs, galvu nost necirtīs un vispār viņš netiks pakļauts nekādām fiziskām mocībām.

Vismaz viņš tā cerēja.

Paskatījies uz daudzajām spožajām lampiņām kabīnes sienas panelī, Mārtiņš redzēja, ka viņi nebrauc vis uz otro vai trešo stāvu, bet gan diezgan lielā ātrumā drāžas kaut kur dziļi pazemē…

Satraukums pieauga.

Uzraugs klusēja.

Lifts apstājās.

Viņi atradās gara gaiteņa galā. Uzraugs Mārtiņu paveda vēl kādu gabaliņu uz priekšu, tad atvēra smagas tērauda durvis, un viņi nokļuva nelielā, spilgtas gaismas pielietā istabā, kas ar platu stikla sienu bija norobežota no kādas citas daudz lielākas telpas. Pa kreisi bija redzamas plānas balta metāla durvis, kuras tāpat atradās caurspīdīgas stikla sienas vidū. Aiz tās bija redzami spoži niķelēti rokturi, krāni un caurules.

Istabā viņus sagaidīja baltā halātā ģērbusies pusmūža sieviete un jauns vīrietis, kurš arī bija tērpies baltā virssvārcī.

Uzraugs viņiem kaut ko klusi pateica un aizgāja.

—    Lūdzu, izģērbieties, — vīrietis laipnā balsī palūdza.

Mārtiņš noņēma cepuri, novilka vateni un pakāra to uz turpat

esošajiem garderobes āķīšiem.

—   Kas tālāk? — viņš klusi vaicāja.

—   Jums vajag izģērbties pilnīgi kailam, — vīrietis tagad sacīja jau nedaudz skarbākā balsī.

—    Drēbes nolieciet tepat uz soliņa, — piebilda sieviete.

Mārtiņš brīdi apmulsis stāvēja, tad gausi sāka vilkt nost drēbes.

—    Nebaidieties, — sieviete pasmaidīja. — Jums būs tikai jāieiet blakus esošajā dušas telpā un kārtīgi jānomazgājas.

Kad Mārtiņš viņu priekšā stāvēja kails, vīrietis viņu ieveda dušas telpā un ar roku parādīja uz spožajiem krāniem.

—   Lūdzu! — viņš sacīja. — Mazgājieties! Te ir aukstais, te karstais ūdens. Jums nekur īpaši nav jāsteidzas, taču mazgāšanos tomēr nevelciet garumā.

Mārtiņš lēnām nostājās zem dušas, atgrieza krānus, noregulēja pieņemamu ūdens temperatūru un ar lielu baudu ļāvās patīkamai ūdens strūklu masāžai.

Droši vien tas ir pēdējo reizi mūžā, viņš rūgti nodomāja. Kaut kas dižs un neatkārtojams. Ūdens strūkla uz tava ķermeņa. No zemes tu esi nācis… Kāpēc? Zinātnieki taču apgalvo, ka esam nākuši no ūdens. Bet kas, galu galā, to droši un neapstrīdami zina, kā un no kā mēs esam cēlušies? Un kāpēc tieši tādi šai pasaulē pastāvam? Vai Dievam un dabai mēs patiešām bijām tik ārkārtīgi nepieciešami? Vai bez mums pasaule tomēr nebūtu labāka, tīrāka un taisnīgāka? Katrā ziņā bez cilvēkiem tā nebūtu tik šaušalīgi varmācīga…

Interesanti, ko viņi tagad ar mani darīs, Mārtiņš satraukts domāja tālāk. Droši vien vispār ir stipri jāšaubās, vai šis patīkami siltais ūdens, kas tagad mani apņem no matu galiem līdz kāju pirkstiem, maz ir tīrs un nekaitīgs? Varbūt tur ir piejauktas kaut kādas ķimikālijas un es jau pēc piecām minūtēm nokļūšu sabrukšanas stadijā? Mana miesa, kas vēl ir dzīva, kas vēl elpo un alkst sevi saglabāt, kas savā laikā ir mīlēta un labi kopta, kas sevī slēpj visas manas sliktās un labās vēlmes, visus manus velti izsapņotos sapņus un cerības, kas vēl atceras sieviešu maigos glāstus un viņu dedzīgos skūpstus, varbūt pēc dažām minūtēm vai sekundēm sāks atdalīties no kauliem, ātri pārvērtīsies bezveidīgā masā, tad sairs kauli, izkusīs mati, un ūdens strūkla to visu vienaldzīga aizskalos kanalizācijā… Tad tas viss nokļūs kādā tuvākajā strautā, no tā Angāras upē, kas savukārt ietecēs varenajā Jeņisejā, bet pēc kāda laika bijušās miesas molekulas, kas droši vien joprojām saglabās mana DNS šifra atslēgu, kopā ar upes ūdeņiem ieplūdis plašajā Ziemeļu Ledus okeānā…

Kas notiks pēc tam?

Nezinu. Taču teorētiski, ja vielas un enerģijas nezūdamības likums ir pareizs, tīri reāli varu pieļaut, ka es tomēr turpināšu dzīvot vēl dažus miljardus gadu. Tikai bez atmiņas, bez sāpēm un prieka. Kas notiks vēl pēc šiem dažiem miljardiem gadu? Kur paliks mans gars? Kur paliks mana dvēsele? Vai tā nesairs atomos, bet paliks tāda, kāda tā ir — melna un balta, silta un auksta, laba un slikta?

Ko domāja ebreji, kad viņus iedzina Osvencimas nometnes gāzes kamerās un viņi nobijušies raudzījās bezūdens dušu ierīcēs? Vai arī es tagad esmu iedzīts nāves kamerā un tūlīt, tūlīt…?

Vismaz es aiziešu tīrs. Neko nenožēloju. Es nevienam cilvēkam neesmu nodarījis ļaunu. Es tikai nedaudz apkrāpu valsti, kas savukārt nežēlīgi ekspluatēja un apkrāpa mūs visus.

Nē, es neraudu. Dzīve bija skaista, un tā pat tagad ir skaista! Šie spoži niķelētie krāni un karstais ūdens, un ar zilām flīzītēm noklātā grīda, un stikla siena, aiz tās stāvošie un mani uzmanīgi vērojošie baltos virssvārčos tērptie cilvēki. Kas viņi tādi ir? Ārsti vai bendes?

Pēkšņi ūdens pārstāja tecēt. Tūlīt dušas telpā ienāca vīrietis un Mārtiņam pasniedza dvieli. Viņš rūpīgi noslaucījās. Pēc tam vīrietis iedeva spodri baltu pidžamu un aicināja sekot uz lielo istabu. Tur viņu apguldīja uz šauras, operāciju galdam līdzīgas konstrukcijas. Vīrietis viņa galvai, ķermenim un rokām pievienoja visdažādākos kontaktus un vadus, kas savukārt bija pievienoti daudziem visdažādāko izmēru medicīniskiem aparātiem ar televizoru ekrāniem. Vairākos aparātos mirdzēja tikai vai nu sarkanas, vai zaļas spuldzītes. Pēc tam pie Mārtiņa pienāca sieviete un viņa labās rokas vēnā iešpricēja kādu gaiši brūnganu šķidrumu.

Mārtiņš skumji pasmaidīja.

— Vai tās ir beigas? — viņš klusi uzprasīja.

Sieviete neko neatbildēja, tikai noraidoši pakratīja galvu.

Jau pēc dažām sekundēm Mārtiņš sajuta ķermenī ieplūstam neparasti lielu karstumu, bet dīvainā kārtā viņu tāpēc nekāds lielais uztraukums tomēr nepārņēma. Viņš pagrieza galvu sāņus un brīdi uzmanīgi vēroja gan sarkano un zaļo spuldzīšu regulāro ņirboņu, gan uz melnajiem aparātu ekrāniem ātri skrejošos sirds kardiogrammai līdzīgos elektrisko impulsu pierakstus.

Ja tas ir manas nāves sākums, Mārtiņš nodomāja, tad tas nekādā ziņā nav slikts. Tad mana nāve būs pat skaista — kā parastam slimniekam parastā slimnīcā. Katrā ziņā ne tāda, kādu droši vien jau sen ir saņēmis mans Centrālcietuma kameras un nāvinieku vagona biedrs Haralds Brīvmanis. Un arī ne tāda, kādu katru dienu daudzi cilvēki pavisam negaidīti un nevainīgi saņem visas pasaules pilsētās zem ātri braucošo automašīnu riteņiem… Un arī ne tuvu tik baiga un nežēlīga, kāda daudzus jo daudzus pēkšņi pārsteidz mežonīga noziedznieka, greizsirdīga partnera vai kāda vājprātīgā izskatā…

Es guļu tīrs un balts. Un nevainīgs.

Es neprātīgi mīlēju sievieti. Par to mani patiesībā vajadzēja apbalvot, nevis nogalināt.

Interesanti, ko Iveta pašlaik dara? Vai viņa mani atceras? Droši vien ir apprecējusies, ir bērni, ir laimīga un joprojām skaista. Kāda velna pēc viņai būtu mani jāatceras?

Viss ir pagājis. Viss tiek aizmirsts.

Slavenais ebreju tautības psihiatrs Vladimirs Levi ir ļoti gudrs ārsts. Domu meklējot. Ko cilvēki vispār kā galveno meklē dzīvē? Darbu? Mīlestību? Slavu? Varu? Apmierinājumu? Panākumus? Bagātību?

Un, ja neatrod, kas tad notiek? Nekas nenotiek. Visas nelaimes jau sākas tieši pēc tam, kad to visu cilvēki atrod… Un vēl.

Idejas, domas, cilvēks, Dievs. Ko man vairs nozīmē šie vārdi?

Ir tāda sajūta, it kā es pakāpeniski iemigtu. Droši vien tā arī ir aiziešana.

Kur es aizeju? Aiz kādām zvaigznēm? Aiz kādām galaktikām? Aiz kādām Visuma robežām?

Es dzirdu tavu balsi: Es biju laimīga ar tevi… Tagad šos vārdus dzird kāds cits. Nekas. Man nesāp.

Ir tikai neciešami karsti.

It kā gulētu Sahāras dzeltenajās smiltīs.

Un melns skorpions uz manām krūtīm.

Visas indes esot saldas.

Tas ir gudri izdomāts.

Tikpat gudri kā mīlestība.

Par kuru ikviens no mums maksā pārāk augstu cenu.

Tu biji dārgākā sieviete pasaulē.

Apmēram piecdesmit tūkstoši rubļu par vienu nakti.

Es negribu prasīt, vai tas bija to vērts?

Kas vispār uz šīs pasaules ir vērts?

Viss ir pārmērīgi dārgs vai ari smieklīgi lēts.

Krāsains papīrs, ko cilvēki jau sen nosaukuši par naudu.

Jūtas, ko saucam par mīlestību.

Vēlmes, ko dēvējam par seksu.

Mirklis dzīvības, ko iedomājamies kā dzīvi.

Nebūtība, kas varbūt ir īstākais mūsu eksistences stāvoklis.

Un tu.

Tikpat mūžīga kā Visums un laiks.

Meitene ar saulstaru pielietiem matiem.

Man tevi tā arī neizdevās pa īstam nopirkt.

Viss bija teātris.

Viss meli.

Apmāns.

Aizraujošākā dzīves spēlīte — kurš kuru?

Es izrādījos zaudētājs.

Man nebija nekā cita, ko pazaudēt, izņemot dzīvi.

Vai tagad uzvarētāji ir izmeklētāji, prokurori, tiesneši, Augstāko Padomju Prezidiju priekšsēdētāji un šie cilvēki baltajos ārstu halātos?

Vai patiešām viņi?!

Un, ja ne viņi, kas tad?!

Kaut kāda abstrakta taisnība?!

Nu un tad?

Vai tā ir manas dzīvības vērta?

Mārtiņš Vāns pamazām aizmiga. Pēc tam viņa vēnā tika iešļircināta neliela šķidrā plutonija deva, bet pats ievietots slimnīcas palātai līdzīgā novērošanas telpā.

Pēc mēneša viņš vēlreiz tika apstarots ar tik spēcīgu radiācijas devu, kam, pēc ārstu — eksperimentētāju aprēķiniem, jau pēc dažām nedējām vajadzēja dot nāvējošu rezultātu. Bet visiem par milzīgu pārsteigumu Mārtiņš Vāns nenomira. Viņš, protams, saslima ar leikēmiju jeb tā saucamo staru slimību, tas bija neizbēgami, taču ārsti, turpinot ar viņu izdarīt vēl dažus medicīniska rakstura eksperimentus, šoreiz visas savas pūles, zināšanas un visjaunākos farmakoloģiskos (nekur citur vēl neizmēģinātos) līdzekļus pielietoja, lai atrastu šīs drausmīgās slimības visefektīvākos ārstēšanas paņēmienus. Gan tas, gan acīmredzot paša Mārtiņa organisma neticamās pretošanās spējas un dažas bioloģiskās īpatnības deva pozitīvu rezultātu. Slimība vairs neprogresēja. Tās attīstība tika strauji apturēta, un slimība, lai gan ne pilnībā izārstēta, taču vismaz pagaidām bija droši iekonservēta. Mediķi ar prieku un, gaidot augstus valdības apbalvojumus, PSRS Aizsardzības ministrijas attiecīgajām struktūrām varēja ziņot, ka dažiem, bet acīmredzot teorētiski ļoti daudziem cilvēkiem var piemist neparasti spēcīgi izteiktas un pagaidām vēl grūti izskaidrojamas organisma pašaizsardzības īpašības, kas kopā ar jaunizgudrotajiem medikamentiem liek droši secināt, ka mūsu karavīriem, kā arī civiliedzīvotājiem negaidīta atomuzbrukuma laikā, neskatoties uz lielās devās saņemto radioaktīvo apstarojumu, ir visas iespējas tomēr nenomirt pat tuvāko gadu laikā.

Tā ari bija.

Mārtiņš Vāns palika dzīvs, un vēlāk ar viņu nekādi eksperimenti vairs netika izdarīti, taču viņš joprojām palika stingrā un vispusīgā mediķu kontrolē. Viņam drīz tika noteikts atvieglots ieslodzījuma režīms, bet vēl pēc diviem gadiem Mārtiņš sāka strādāt institūta grāmatvedībā un bez sargu uzraudzības varēja brīvi pārvietoties pa visu itin plašo institūta teritoriju. Protams, gandrīz nevienā citā telpā, izņemot grāmatvedības vienu nodaļu, veikalu, sporta un kino zāli, kā ari pirti un savu kameru, viņš ielaists netika. Pie visu citu telpu durvīm stāvēja, ja ne vienmēr sarga postenis, tad katrā ziņā vismaz liels brīdinājuma uzraksts — Nepiederošiem ieeja stingri aizliegta! — un sarežģīta kontroles sistēma.

Bija jau pavasaris, kad Mārtiņa kamerā atkal ienāca jau ziemas sākumā iepazītā daktere Natālija Averbaha. Tobrīd Mārtiņš bija atlaidies gultā un lasīja slaveno Aleksandra Dimā romānu Grāfs Montē Kristo. Daktere viņam novēlēja labu dienu un, kā iepriekšējā reizē, apsēdās uz krēsla pie smagā akmens galda.

—   Sveicināta, — Mārtiņš atņēma sveicienu, nolika grāmatu sāņus un piecēlās sēdus. — Kur jūs bijāt pazudusi? Es jūs gaidīju jau sen.

Natālija skumji pasmaidīja.

—    Patiešām? Gandrīz vai kā brīvībā. Vīrietis gaida ierodamies ciemos savu dāmu… Vai apmēram tā?

—    Gandrīz. Jūs uzminējāt. Tikai es jūs negaidīju kā savu dāmu. Piedodiet. Tas būtu bijis skaists, bet pārāk nereāls sapnis.

—    Droši vien, — Natālija domīgi piekrita, — lai gan… Vai tad negadās, ka dažreiz kāds sapnis arī piepildās?

—     Gadās, — Mārtiņš sacīja un pasmaidīja. — Jūs esat kļuvusi jaunāka un daudz skaistāka.

—   Paldies. Neesat vēl atradis teikt sievietēm komplimentus?

—    Kā redzat.

—    Kā jūtaties?

—   Varētu jau teikt, ka jūtos lieliski. Pagaidām esmu vēl dzīvs. Jums neizdevās mani ar pirmo gājienu nobeigt, tā ka varu būt pat ļoti apmierināts. Tas gan vairāk attiecas uz manu emocionālo sfēru, bet fiziski… Kā nu kuro dienu. Parasti jūtos slikti.

—    Kādas ir raksturīgākās sūdzības?

—    Bieži jūtu fizisku vājumu un galvas reiboņus.

—   Tā vēl kādu laiku būs, bet tad…

—    Kas tad notiks?

—   Vai nu, vai…

—    Kā lai to saprot?

—    Pavisam vienkārši. Vai nu slimība sāks strauji progresēt, vai arī jūs pilnībā atlabsiet.

—    Vai tas ir iespējams?

—     Vairāk gan teorētiski. Izredzes ir apmēram desmit pret deviņdesmit.

—   Nav daudz, bet tomēr…

—   Patiešām, Mārtiņ Davisovič. Cerības ir. Ne vairāk un ne mazāk kā jebkuram karavīram, kurš piedalās kaujas darbībā. Un domāju, ka neko vairāk vai mazāk arī kā ikvienam parastam cilvēkam, kas lielpilsētā šķērso ielu, sēž automašīnā un ar simt kilometriem stundā drāžas pa apledojušu ceļu, vai kā daudziem cilvēkiem, vienkārši dzīvojot.

Mārtiņš cieši paskatījās uz netālu sēdošo sievieti, uz viņas skumjajām acīm, slaido ķermeni, kuru ieskāva balts halāts, uz garajām neilona zeķēs ietērptajām kājām un atkal sajuta smeldzīgu satraukumu. Mārtiņš pēkšņi saprata, ka stipri alkst Natāliju iegūt fiziski, bet tai pašā laikā jutās gandrīz vai laimīgs tāpēc vien, ka šī skaistā sieviete vispār viņu bija atcerējusies un tagad atnākusi parunāties. Mārtiņš zināja, ka to viņa, protams, dara, pildot savus dienesta pienākumus, taču tas nekādā ziņā nemazināja ne viņa dabisko satraukumu, ne garīgo pacēlumu, ko izraisīja viņas klātbūtne.

—  Jūs, Natālija, — Mārtiņš lēni teica, — esat vai nu liela optimiste, vai bezcerīga pesimiste.

Natālija iesmējās. Viņas smiekli bija dzidri un patīkami.

—   Interesanti, — viņa teica. — Kas es vēl esmu?

—   Sieviete.

—   Nu, protams. Kas vēl?

—   Ārste.

—   Jā, tas arī ir pareizi. Tālāk?

—    Kaut kāda zinātniskā līdzstrādniece…

—   Pareizi. Bet kas es vēl varētu būt?

Mārtiņš vairākkārt pakratīja galvu.

—   Nezinu.

—   Vai atceraties…? Kad es pie jums biju pirmo reizi, jūs pieļāvāt, ka es varētu būt jūsu bende…

Mārtiņš ar plaukstu paberzēja pieri.

—    Kaut kā neatceros.

—   Atceraties gan! Bet tagad paklausieties uzmanīgi! Gribat zināt patiesību?

Mārtiņš brīdi domāja, tad asi pateica: — Nē!

—   Kāpēc? — Natālija tūlīt prasīja.

—   Tāpēc, ka bieži, pat pārāk bieži jebkura patiesība var izrādīties drausmīga.

—    Pilnīgi pareizi, — ārste piekrita. — Tāpēc es nekad arī neesmu spējusi pilnībā saprast, kāpēc gandrīz vai ikviens cilvēks tik ļoti alkst uzzināt patiesību.

—   Es ne, — Mārtiņš iebilda.

»

—    Bet es jums to tomēr pateikšu. — Natālija sacīja un savādi paskatījās uz ieslodzīto Mārtiņu Dāvja dēlu Vānu, kurš visos ieslodzījuma vietas dokumentos figurēja bez jebkāda vārda un uzvārda. To vietā stāvēja vienīgi diezgan sarežģīts šifrs—XII-30.-R.L-M.A.I.-164.—Tā patiesība, kas attiecas uz mani… — Natālija redzami samulsa, — arī ir drausmīga.

Pēc tam viņa apklusa un ilgi ar it kā sastingušu skatienu raudzījās nelielajā kameras logā.

—   Zināt, Mārtiņ… — viņa beidzot stipri pārvērstā balsī turpināja. — Es patiešām arī esmu bende…

Mārtiņš lēnām pagrieza galvu, vērīgi noskatīja pretim sēdošo sievieti no galvas līdz kājām un, nemaz nejuzdamies pārsteigts, rūgti pasmaidīja.

—   Ļoti patīkami…

—   Neliekuļojiet! — Natālija asi iebilda. — Kas tur var būt patīkams?

—   Protams, nekas, — Mārtiņš tūlīt piekrita, — taču melnā humora garā varētu sacīt, ka ir daudz patīkamāk, ja tevi… Mirt no skaistas sievietes rokas — tas nebūt nav pats sliktākais variants, kā aiziet no šīs dzīves.

Natālija tikko manāmi pasmaidīja.

—    Jūs nemirsiet no skaistas sievietes rokas, — viņa nopietni paziņoja. —Ja tas notiks, jūs debesīs nonāksiet tāpēc, ka jūsu organismā spēcīgā jonizējošā apstarojuma dēļ kaulu smadzenes, liesa un limfvadi vairs nespēs pietiekamā vairumā saražot pilnvērtīgas asins šūnas… Bet, sevi nosaucot par bendi, es varbūt izteicos mazliet neprecīzi. Piedodiet. Es esmu slepkava, turklāt vēl četrkārtīga slepkava, un, tāpat kā jums, man tiesa ir piespriedusi nāves sodu.

Mārtiņš strauji paliecās uz priekšu un bezgala pārsteigts uzlika labās rokas plaukstu uz sievietes ceļgala.

—   Neko nesaprotu, — viņš tikko sadzirdami nomurmināja. — Jūs esat notiesāta uz nāvi?

—    Nu jau vairs ne, — Natālija atbildēja. — PSRS Augstākās Padomes Prezidijs nāves sodu apmainīja pret divdesmit gadiem ieslodzījuma. Bet ieslodzījums nav slikts.

—   Ko jūs nogalinājāt? — Mārtiņš ieinteresēts uzprasīja. Viņš nekādi nespēja iztēloties, ka šī brīnumjaukā sieviete, kura izstaroja fiziski sajūtamu maigumu un šarmu, būtu varējusi nogalināt četrus cilvēkus! Kaut kāds absurds! — Vai tas notika nejauši?

—   Nē, — Natālija lēni pakratīja galvu. — Es visu izdomāju iepriekš. Tā bija slepkavība ar nodomu — gudri izdomāta un smalki izpildīta.

—   Ja jūs, Natālija, gribētu man izkratīt sirdi… Kāds tam bija iemesls?

Natālija savādi iesmējās.

—   Iemesls?Tā pati nolādētā mīlestība! Un tās izraisītā greizsirdība. Nē, nez vai tā tomēr bija greizsirdība. Tas drīzāk bija pazemojums. Drausmīgs pazemojums, ko es nekādi nespēju ne paciest, ne pārdzīvot. Un arī piedot nespēju. Un neko nevarēju aizmirst. Atklāti sakot, no sākuma es neko tādu nemaz negribēju darīt. Es gribēju nomirt pati, bet tad man pēkšņi uznāca tik mežonīgas, tik drausmīgi nevaldāmas dusmas un naids…

—   Jums bija mīļākais?

—    Nē, man bija vīrs. Mēs apprecējāmies, kad mācījāmies Irkutskas medicīnas institūta pēdējā kursā. Viņš bija skaists un gudrs vīrietis. Varētu teikt, ka ari es nebiju dumja un neglīta. Mēs bijām skaists pāris. Esmu terapeite, bet Viktors bija traumatologs. Nav kauns atzīties — es viņu mīlēju neprātīgi. Bet tieši tad jau visas mūsu nelaimes un dzīves baismīgākās traģēdijas arī notiek, kad mēs sākam kādu neprātīgi mīlēt vai ienīst. Pēc apmēram pieciem gadiem Viktors krasi pārvērtās. Iespējams, ka tas saistījās ar viņa darbu. Nekas jau patīkams nav, katru dienu likt kopā sabrauktus vai citādi nežēlīgi traumētus cilvēkus. Lauzti kauli, sakropļoti ķermeņi, asinis, sāpes un nāve… Viktors sāka dzert un, kā mierinājumu meklējot, nelaida sev garām nevienu medmāsiņu vai savu kolēģi… Pret mani kļuva pilnīgi vienaldzīgs vai arī atklāti ļauns. Bieži sita. Lamāja. Tas ilga apmēram četrus gadus. Es cietos, cietos, līdz kādu vakaru… Viktors mūsu dzīvoklī ieradās ar jau iereibušu kompāniju — viņam līdzi bija draugs un divas sievietes. Dzēra, dziedāja, skūpstījās un dejoja ar pakāpenisku izģērbšanos. Un tad viņš sauca mani. Lai arī es piedaloties viņu orģijās un grupveida seksā. Viņi bija kā jukuši. Bet es… Man tā kā apskaidrojās prāts. Kam tas viss ir vajadzīgs? Kāpēc man jādzīvo tāda dzīve? Kāpēc mīlestības vietā man ir jāizjūt pazemojums? Galvā virpuļoja vēl desmitiem citu domu, un dvēsele sajuta vēl ne vienu vien sāpi. Tad savā istabā piegāju pie sekcijas, izņēmu no tās četras skaistas kristāla glāzes, piepildīju ar smaržīgu Kubas rumu, bet tam savukārt pievienoju dažas baltas ciankālija table- tītes… Es tās jau krietnu laiciņu atpakaļ biju dabūjusi no… Tas nav svarīgi. Pēc tam glāzes uzliku uz paplātes, iegāju pie viņiem un piedāvāju visiem reizē tās izdzert. — Pēc tam, lēdijas un džentlmeņi, es dejošu! Un kā vēl dejošu! Jums par prieku, sev par godu un Dievam par taisnību!

Un zini, Mārtiņ? Visbaismīgākais un visnesaprotamākais notika tieši pēc tam. Kad viņi pēc dažiem mirkļiem visi nokrita beigti, es kā prātu zaudējusi patiešām sāku dejot… Tā bija ugunīga, neprātīga un tomēr lepna cilvēka deja, kurš kā absolūts šīs pasaules ļaunuma un nelietības uzvarētājs dejoja uz savu pieveikto ienaidnieku līķiem…

Natālija apklusa un zemu nolieca galvu.

—    Kas notika tālāk? — Mārtiņš ar sausu muti prasīja.

Natālija atkal grūtsirdīgi pasmaidīja.

—     Tas, kam bija jānotiek, — Natālija atbildēja. — Arests, izmeklēšana, tiesa un spriedums. Man vēlāk teica, ka tas Padomju Savienībā pēdējos gados esot bijis vienīgais nāves spriedums, kas pasludināts sievietei… Pēc tam acīmredzot kaut kur varas augšējos stāvos kāds izdomāja, vai arī tā jau bija zināma prakse, ka nekāda lielā jēga no manas nāves nebūs, un atsūtīja uz šejieni, lai es paaugstinātas radiācijas apstākļos piedalītos medicīniskos eksperimentos ar dzīviem cilvēkiem. Kā jau teicu, man piespriestais nāves sods tika apmainīts pret divdesmit gadiem ieslodzījuma. Tagad vairs palikuši tikai astoņi. Pēc tam atkal būšu brīvs cilvēks.

Mārtiņa sirdī uz brīdi tā kā iesmeldzās neliela skaudības sāpe, bet pēc tam viņš vēl vairāk paliecās uz priekšu un ar lūpām maigi pieskārās sievietes karstajam vaigam. Viņa neatrāvās. Tieši otrādi. Viņa pēc brīža ar savām kvēlojošām lūpām cieši pieplaka Mārtiņa mutei un to ilgstoši skūpstīja.

Lai nu ko, bet to gan es vairs necerēju piedzīvot, Mārtiņš, patīkami pārsteigts, nodomāja. Šī savādā un nekādi neizprotamā Dieva un likteņa rotaļa. Pat nāvinieka kamerā tu reizēm vari būt laimīgs.

26. nodala

Nekad vēl dzīvē nebiju tik labi juties. Man bija sieviete, kuru es mīlēju, cienīju un apbrīnoju. Ar Māru vienmēr bija viegli. Viņa nekad nestrīdējās, nekad necentās uzspiest ne savu taisnību, ne viedokli. Būdama gudra sieviete, viņa varēja tikai pasmaidīt, pateikt man kādu komplimentu vai uzslavu, kad es jau biju nokļuvis viņas varā…

Es Māru visīstākajā nozīmē dievināju.

Mēs apprecējāmies Vecgada vakarā. Lai gan tas bija ievērojams mūsu dzīves notikums, nekādas grandiozās kāzas nerīkojām. No Māras puses uzaicinājām vienīgi viņas vecākus, dažus bijušos kursabiedrus un kolēģus. No manas puses arī bija tikai radinieki, vairāki draugi un darbabiedri.

Savai jaunajai sievai uzdāvināju divdesmit vienu baltu rozi un zelta ķēdē uzvērtu mazu zelta krustiņu.

—   Baltās rozes ir domātas tavai gaišajai dvēselei, — es viņai vēlāk naktī teicu. — Bet zelta krustiņš… Tu vispār Dievam tici?

—    Ne sevišķi, — Māra atzinās. — Es tik bieži esmu redzējusi mirušus cilvēkus… Es zinu, kādi viņi izskatās pēc nāves. Tur nav nekā dievišķīga. Cilvēks ir skaists vienīgi dzīvs.

—   Diemžēl ne vienmēr.

—    Jā, Valter, ne vienmēr, taču es diezgan nešaubīgi ticu, vismaz man gribas ticēt, ka katram cilvēkam tomēr ir dvēsele. Varbūt tā patiešām nomirst reizē ar mums, nezinu, bet es labprāt vēlētos, lai kaut kas no manis tomēr dzīvs paliktu līdz pat mūžības beigām. Tas taču nebūtu slikti, vai ne?

—    Nekādā ziņā, — es atbildēju. — Tā arī notiks. Tu dzīva būsi mūžīgi.

—   Un mūžīgs būsi tu, — Māra sacīja. — Tāda ir mīlestības būtība.

—   Es to negribu, — teicu. — Tikai tu, Māra.

—   Mēs abi, — viņa nopietni sacīja. — No šodienas mēs jau katrs atsevišķi nepastāvam.

—   Savādi, — es klusi pateicu.

—   Jā, — Māra piekrita. — Mūsu dzīve pēkšņi ir kļuvusi citāda.

—    Bet viss tik viegli varēja palikt pa vecam. Ja tavs iepriekšējais vīrs Osvalds nebūtu nolēmis šķirties… Mums viņam kaut ko vajadzētu uzdāvināt.

—   Neko viņam nevajag, — Māra sacīja. — Kaut ko uzdāvināt man vajadzētu tev.

—   Tu jau to izdarīji, — es teicu. — Tu uzdāvināji vislabāko, ko vien es savā dzīvē varēju vēlēties. Tu esi mana sieva. Mans draugs. Paldies, Māra! Es pacentīšos tevi nepievilt un atmaksāt ar vislabāko, uz ko vien esmu spējīgs.

—   Es savukārt pateicos tev, Valter, — Māra klusi pateica. — Tas man bija tik vajadzīgi, kad tu toreiz tiesas namā apstājies un sāki ar mani runāt. Es par to tāpat tev mēģināšu atmaksāt ar savu mīlestību. Neko vērtīgāku es nezinu, un nekā vērtīgāka man ari nav.

—   Un nevajag, — es teicu.

—     Un nevajag, — Māra atkārtoja. — Mēs esam šīs pasaules bagātākie cilvēki.

—   Viss, kas tavās acīs un dvēselē…

—    Kas tavā sirdī un elpā…

—   Kas tavās plaukstās un lūpās…

—   Un visi vārdi…

—    Un viss nepateiktais.

—    Kliedzieni un čuksti.

—   Tavi glāsti un apmierinājums.

—   Tava vēlēšanās un kaisle. Māra brīdi klusēja, tad vaicāja:

—   Tu mani gribēsi vienmēr?

—   Vienmēr, Māra, — es atbildēju.

—   Mums katru reizi būs tik labi kā šonakt?

—   Es ceru.

—   Tev būs jādara viss, — Māra sacīja, — lai tas tā būtu.

—    Es pacentīšos.

—  Zini, Valter, esmu ļoti laimīga. Nē, ne tikai pašlaik. Esmu laimīga vispār… kopš satiku tevi.

—   Priecājos, Māra. Tu nekad nebūsi nelaimīga. To es tev apsolu. Vismaz manis dēļ ne.

—    Kā mēs varējām tik ilgi viens bez otra dzīvot? — Māra bez uzspēles prasīja.

—   Es zināju, ka agrāk vai vēlāk tevi sastapšu. Jā, Māra. Tieši tevi. Tas jau manā liktenī bija ierakstīts.

—   Bet, ja atklāti, Valter… Tevi es gan negaidīju. Tu esi manas dzīves lielākais pārsteigums.

—   Man tāpat.

—   Tu vairs nesatiecies ar to žurnālisti…? Nu, kā viņu sauca? Daci Ābelīti!

—   Nē. Es visu laiku satiekos ar tevi.

—    Kā tu domā, mīļais? Kādi mēs izskatīsimies, kad būsim veci?

—   Tādi arī izskatīsimies — veci.

—   Tu mani tad vēl mīlēsi?

—   Par to tu nelauzi galvu! Tādas sievietes kā tu nekad nenoveco.

—    Ko tad viņas dara?

—    Viņas kļūst par pieminekļiem. Vīriešu apziņa viņas patur prātā tikai tādas, kādas tās izskatījušās viņu pirmajā mīlestības naktī.

—    Un dienā, — Māra piebilda.

—   Protams, — es tūlīt piekritu. — Arī dienā.

—   Un rītā un vakarā…

—   Un visā mūžā…

—   Dārgais, — Māra sacīja. — Es tā īsti vēl nemaz nevaru apjēgt — es esmu tava sieva.

—   Es gan to apjēdzu — esmu tavs vīrs.

—    Kaut kā ļoti neparasti, — Māra sacīja.

—    Pavisam normāli, — teicu es.

—   Tu un es, — Māra turpināja.

—   Tagad tas nozīmē mēs.

Man patika, ka Māra bija ģērbusies viscaur baltā. Man patika viņu izģērbt. Mēs pēkšņi apklusām, vairs neteicām ne vārda, bet, kā svinīgi gatavodamies kādam ārkārtīgi svarīgam reliģiskam rituālam ar ziedošanos un upura pieņemšanu, mēs viens otru lēnām izģērbām, tad es Māru paņēmu uz rokām, apgāju apkārt istabai un viņu saudzīgi apguldīju uz mana platā dīvāna. Pēc tam aizdedzu septiņas sarkanas sveces, nodzēsu gaismu, uzgriezu klusu un melodisku nakts mūziku, apgūlos blakus Mārai un sāku viņu maigi skūpstīt.

—   Tu esi skaista, — satraukts čukstēju. — Tu esi visskaistākais, kas uz šīs pasaules pastāv.

—   Bet tu esi labs, — Māra čukstēja pretī. — Tu esi pats labākais, ko šī pasaule ir radījusi.

Mēs laikam patiešām bijām traki samīlējušies.

Mazliet nojūgušies.

Zemeslode lēnām aizslīdēja prom, un mēs atradāmies bezsvara stāvoklī kaut kur starp Andromedas miglāju un vēl palikušajām Spilves pļavām.

Pēc sešiem gadiem, tik negaidīti pazaudējis Māru un atkal atgriezies uz Zemes, es pēkšņi sapratu, kāds drausmīgs, nežēlīgs un vājprātam līdzīgs spēks piemīt mīlestībai. Tikai tad es to apjēdzu līdz pēdējam nervu mezglam, līdz pēdējām saprāta paliekām.

Ziema izkusa reizē ar pēdējiem sniegiem. Man kļuva pat žēl. Tas bija labs un skaists laiks.

Tagad balto pasauli nomainīja zaļā.

Kādā no pēdējām maija mēneša svētdienām abi ar Māru aizbraucām uz Jūrmalu sauļoties, šai nodarbei izvēloties Bulduru pludmali.

Man patika mierīgi gulēt baltajās smiltīs, skatīties zilajās debesīs, uz spoži mirdzošo sauli, uz retajiem mākoņiem, kas šad tad tā slinki un negribīgi parādījās debess pamalē, uz ārkārtīgi vilinošo un vienmēr tik noslēpumaino jūru, uz jaunām, bikini peldkostīmos izaicinoši ģērbtām meitenēm, liet vislabāk man patika skatīties uz Māni. Viņa savā spilgti sarkanajā peldkostīmā, kas neparasti vilinoši izcēla visus viņas ideāli veidotā auguma jaukumus, man šķita kā vispilnīgākais sievišķības iemiesojums.

Es biju laimīgs un lepns, ka man šāda sieviete pieder.

Lēnām pagriezos uz sāniem un uzliku galvu uz Māras vēdera.

—    Kolosāli, vai ne? — es teicu. — Nākamsestdien un svētdien atbrauksim atkal un pēc tam jau kļūsim brūni kā nēģeri.

Māra iesmējās.

—    Mīļais, nēģeri ir melni!

—   Nu labi, — es sacīju. — Būsim brūni kā sudānieši.

—    Vai sudānieši nav nēģeri?

—    Nezinu. Man šķiet, viņi ir arābi. Vai vismaz nēģeri ar stipru arābisku piejaukumu. Bet to, ka viņi ir tumši brūni, es zinu droši.

—   Kadā sakara?

—   Pagājušajā gadā es divus sudāniešus tiesāju. Tie bija studenti no Aviācijas institūta.

—   Bargi sodīji?

—   Nē. Viņi dzērumā skuķu dēļ bija kāvušies. Sods nosacīts.

—   Kādus ārzemniekus tu vēl esi tiesājis?

—    Nekādus. Ārzemnieku tiesāšana Padomju Savienībā vispār ir ļoti sarežģīta lieta.

—    Paklau, Valter, — Māra klusi ierunājās. — Vai tā dzīvē nevar gadīties, ka tev kādreiz nāktos tiesāt mani?

—   Nē, Māra, tā nevar gadīties.

—   Kāpēc?

—   Nerunā muļķības!

—   Ja, piemēram, kādas manas kļūdas, neuzmanības, paviršības vai vienaldzības dēļ bojā aizietu slimnieks? Un radinieki mani iesūdzētu tiesā.

—   Izbeidz!

—   Tev mani būtu jātiesā. Ko tu darītu? Tu spētu būt objektīvs? Vai tu pret mani izturētos kā pret apsūdzēto vai kā pret mīļoto sievu ?

—   Māra… Es tevi lūdzu.

—   Bet tu labāk atbildi! Mani tas ļoti interesē.

—   Es brīnos par šo interesi.

—   Tas tāpēc, ka tu neiedziļinies jautājuma būtībā.

—    Nieki, Māra. Ja ar tevi notiktu kāda nelaime, vai tu patiešām iedomājies, ka es pret tevi pēkšņi varētu izturēties kaut kā citādi?

—   Vai tu to nevarētu?

—   Nekad.

—   Paldies, mīļais.

—   Tev ir pamats šaubīties?

—   Nē. Es tikai gribēju justies vēl drošāka nekā līdz šim.

—   Kāpēc?

—   Tāpat vien. Nav taču slikti justies drošai, vai ne?

—   Un tomēr, Māra. Vai kaut kas noticis? Māra klusēja.

—   Tev ir nepatikšanas darbā? Kaut kas atgadījies?

—   Nē, Valter. Viss kārtībā. Darbā katru dienu kaut kas atgadās.

—    Kāpēc tu sāki runāt par savu drošības sajūtu? Tas nebija tāpat vien. Tu baidies, ka es tevi varētu atstāt?

—   Mazliet.

—    Kāpēc tieši tagad? Agrāk tu par to nerunāji, Māra! Kāpēc tieši tagad tu par to sāc uztraukties?

Māra pasmaidīja un ar savām maigajām rokām viegli bužināja manus matus.

—  Tāpēc… Tev tagad pret mani vajadzēs izturēties ļoti saudzīgi. Un savu galvu, lūdzu, uz mana vēdera turi viegli, viegli…

Es visu sapratu. Strauji piecēlos sēdus un cieši paskatījos uz Māru. Viņa man šķita skaistāka nekā jebkad agrāk.

—   Tu gribi teikt…?

—  Jā, Valter. Es gribu tev pateikt, ka mums būs bērniņš. Es nezinu, vai tā būs meitenīte vai zēns, nezinu, kas no viņa kādreiz iznāks, vai viņš būs vairāk līdzīgs tev vai man, vai viņš būs gudrs vai ne visai, vai būs skaists un godīgs, bet viņš, mīļais, ir jau sācies. Viņš jau ir tur iekšā.

Es lēnām saņēmu Māras karsto plaukstu un to cieši saspiedu. Pēc tam atkal pagriezos un ar lūpām saudzīgi pieskāros viņas vēderam. Es šo ķermeņa daļu pārklāju neskaitāmiem skūpstiem un, to darīdams, satraukts domāju: tu mana labā, tu mana skaistā… Tu esi pilnīgi pārvērtusi manu dzīvi, bet ar bērna piedzimšanu to droši vien pārvērtīsi vēl jūtamāk. Tas ir labi, ka tevi pašlaik apstaro saule. Šogad tu vairs nevienu saulainu dienu nesēdēsi mājās. Mēs katni brīvo dienu brauksim piejūras, pie kāda ezera vai upes, mēs staigāsim pa mežiem un pļavām. Tev pēc iespējas vairāk jāuzņem saules stari, jo tas noteikti atsauksies uz mūsu bērnu. Bet skaidrajās bezmākoņu naktīs mēs kopā ar tevi stāvēsim zem milzīgās debesu velves, un tu sevī uzņemsi visu tālo zvaigžņu gaismu un visu to, ko mums no debesīm sūtīs lielais Radītājs… Mēs ar tevi arī esam Radītāji. Dižākie no dižākajiem. Mēs radījām mīlestību, bet tagad esam radījuši arī vēl Dzīvību. Vai nav skaisti? Mēs tagad esam izpildījuši galveno, kāpēc Dievs mūs vispār uz šo pasauli ir atsūtījis. Mēs, šeit dzīvodami, neko neesam iznīcinājuši. Mēs esam… Jā, mēs esam tikai cilvēki, tu sieviete, es vīrietis, abi līdz neprātam samīlējušies, bet, ja mēs ari turpmāk ne viens otram, ne citiem neizdarīsim neko sliktu vai ļaunu, ja mēs visu mūžu būsim tikai labi un pareizi, saudzīgi un gādīgi, mīloši un devīgi, laipni un pieklājīgi, līdzjūtīgi un piedot varoši; ja mēs spēsim arī mūsu bērnu izaudzināt labu un godīgu, mēs varbūt kaut par nieka tiesu tomēr piekļūsim tuvāk gan saulei, gan zvaigznēm, gan visiem cilvēkiem un Dievam…

Man, Māra, ir pilnīgi vienalga, kāda dzimuma būs mūsu bērns. Es tikai zinu vienu — mūsu bērns noteikti būs laimīgs, jo laimīgi ir viņa vecāki. Līdz ar mums laimīgas ir pat šīs baltās smiltis, debesis un zilā jūra. Ja mēs būtu vieni, es tagad tevi no matu galiem līdz kāju pēdām pārklātu ar skūpstiem. Es to izdarīšu vēlāk. Pašlaik tikai pateikšu — paldies!

Māra iesmējās. Man šķita, viņa visas manas domas ir dzirdējusi.

— Nevajag, — viņa klusi palūdza. — Cilvēki jau sāk uz mums skatīties.

-r- Lai! — es skaļi iesaucos un beidzot atrāvu lūpas no saulē sakarsušās Māras miesas. — Ļaudīm nemaz tik bieži negadās redzēt laimīgus cilvēkus.

Neviens tomēr neskatījās. Netālu skaļš jauniešu bariņš aizrautīgi spēlēja volejbolu, visapkārt cilvēki, atslēgušies no apkārtējās pasaules un sevī iegrimuši, baudīja brīnišķīgo vasaras sākuma dienu, bet lielākā atpūtnieku daļa kliegdama un spiegdama, pārgalvīga azarta pārņemta, metās putojošajos jūras viļņos.

Dzīvot ir skaisti, es nodomāju. Šī sen dzirdētā frāze skan sasodīti banāli un pat stulbi, bet dzīvot patiešām ir skaisti. Kāpēc ne? Ja vēl dzīvi ir tavi vecāki, ja tev ir labs darbs un māja, ja tev ir sieviete, kuru mīli, ja tev būs bērns, kas turpinās tavu dzimtu, ja tu esi garīgi stiprs un par sevi pārliecināts, ja esi vesels un vismaz tuvākajā nākotnē tevi un tavus mīļotos neapdraud nekādas nelaimes vai cilvēku ļaunums… Tad kāpēc, johaidī, es nevaru būt laimīgs?!

-Šo dienu mums kaut ka vajadzētu atzīmēt, — es ieminējos. — Mēs nedrīkstam to tā vienkārši palaist pagātnē.

—    Kā tu domā to paturēt? — Māra painteresējās.

—   Neko paturēt nav iespējams. Taču atcerēties nebūtu slikti.

—   Patiesībā mums vajadzētu atcerēties katru nodzīvoto dienu.

—   Tad katru dienu kaut kam ir jānotiek.

—   Vai tad nenotiek?

—  Tas nav tas. Zini, Māra, ko mēs izdarīsim? Paskaties tur mazliet uz priekšu. Redzi?

—   Ko tu gribi, lai es ieraugu? Kokus, kāpas, mākoņus, sauli, jūru?

—   Lepno restorānu Jūras pērle, — es pateicu. — Vakarā mēs tur droši vien iekšā netiksim, bet pēcpusdienā varam aiziet. Paēdīsim pusdienas un izdzersim dažas glāzes šampanieša.

—  Tas būtu jauki, — Māra tūlīt priecīga piekrita. — Es sen neesmu bijusi labā restorānā.

—   Tātad agrāk esi bijusi?

—   Jā, dažreiz. It sevišķi tai laikā, kad mans pielūdzējs bija Juris Nīcgals.

—   Kas tas tāds? Dakteris?

—Tas vēl bija manā agrā jaunībā. Juris bija mākslinieks. Visīstākais bohēmietis. Hipijs vai vismaz tiem stipri līdzīgs cilvēks. Viņš gandrīz visu savu brīvo laiku pavadīja krogos un bieži vilka ari mani līdzi.

—   Tu gāji?

—   Jā, Valter, es gāju. Tāpēc, ka toreiz viņš bija mans vīrietis. Bet mums tas neturpinājās ilgi. Tagad mans vīrietis esi tu, un es visur un vienmēr sekošu tev.

Kādu bridi klusēju.

—   Tu taču mani ņemsi vienmēr līdzi? — Māra prasīja un piecēlās sēdus. Bet es savukārt nodomāju, ka viņa mierīgi varētu publiski sauļoties ari ar kailām krūtīm — tās atbilda visaugstākajiem pasaules skaistuma standartiem.

—  Jā, Māra, — es klusi apliecināju. — Tagad un vienmēr mēs visur iesim kopā. Un, ja tā gadīsies, kopā iesim arī nāvē.

Es nezinu, kāpēc toreiz tā pateicu. Pašlaik tas man šķiet savādi. Vēl vairāk. Tas bija pravietiski un liktenīgi. Bet vai mēs toreiz par to domājām? Toreiz tie bija tikai skaisti, ar nelielu patosu pateikti vārdi.

Taču neviens vārds, tāpat kā matērija, nekur nepazūd. Es nezinu, kur šie skaņās izteiktie jēdzieni paliek, bet tos noteikti dzird ne tikai tas, kam tie attiecīgajā laika mirklī ir domāti. Un paiet diena, mēneši un pat gadi, kad tevi labā vai sliktā nozīmē pēkšņi ķer šo tavu kādreiz čukstā vai kliedzienā pateikto vārdu atskaņas. Tu visu atceries. Mainīt neko jau vairs nevar, ja nu vienīgi tikai kaut ko ļoti nožēlot.

Vakarā aizgājām uz Jūras pērli. Pagājušā gada rudenī lielākā viesuļvētra, kāda jebkad bija plosījusies Latvijas teritorijā, jūras līmeni bija pacēlusi tik augstu, ka deviņmetrīgie viļņi draudēja izskalot nesen uzceltā lepnā restorāna akmens pamatus. Puse kāpas jau bija prom. Krievu armijas zaldātiņi, piebraukuši ar amfībijām, vēl atlikušo kāpas daļu mēģināja nostiprināt gan ar smilšu maisiem, gan betona bluķiem.

Nezinu, kas uz šīs pasaules ir īsti stiprs, es domāju. Zeme? Jūra? Gaisa strāvas? Dabas stihija? Bet varbūt tomēr visstiprākais ir cilvēks?

Švītīgs zāles pārzinis mums galdiņu ierādīja uz terases. Tur bija kolosāli jauki. Izskatījās, ka jūra klusi šalkotu tieši zem mums, tikai tālāk, uz abām pusēm, bija saskatāma pludmale ar gulošiem vai staigājošiem cilvēkiem un spēcīgi smaržojošs priežu mežs, un kāds milzīgi liels balts kuģis Daugavgrīvas reidā, un sarkana, lēnām rietoša saule.

—   Paldies, Valter, ka tu mani šurp atvedi, — Māra sacīja. — Neatceros, ka būtu jutusies tik vienreizēji labi.

Kaut kur noslēpts magnetofons atskaņoja klusu melodiju. Ivs Montans dziedāja dziesmu par Parīzi.

Mēs katrs izdzērām divas glāzes šampanieša un uzkodām grauzdētus riekstus.

Māra staroja. Viņa tovakar izskatījās tik apbrīnojami gaiša un apskaidrota, ka gribot negribot kļuvu liecinieks, cik ļoti spēcīgi viņu, kā droši vien jebkuru citu sievieti, iespaido viņas ķermenī esošā jaunā dzīvība.

—   Tu, Māra, — es klusi pateicu. — Vienīgi tu. Tagad un mūžīgi.

Pēc tam pasniedzu roku un aizvedu Māru līdz terases galam.

Jūra atkāpās.

Zem mums atkal atradās mirdzoši balta pludmale, un varbūt tieši tāpēc tūlīt radās sajūta, it kā mēs lēnām peldētu starp debesīm un zemi. Es tikai toreiz vēl nezināju, pretī kādam drausmīgam liktenim mēs abi esam sākuši lidot. Un mums abiem līdzi arī tā jaunā dzīvība, kas tikko bija kā sākusies, taču jau nolemta prātam neaptveramai varmācībai…

Varbūt tagad es zinu, kāpēc vilki gaudo uz mēnesi, bet cilvēki izdara pašnāvības?

Es maigi apņēmu Māras plecus un viegli noskūpstīju viņu uz vaiga.

—   Es tevi mīlu, — klusi atzinos. — Mīlēšu līdz savas dzīves pēdējai dienai.

—   Ne man, ne tev, Valter, nekādas pēdējās dienas nebūs, — Māra tikpat klusi, bet noteikti atbildēja. — Nekad. Ir tikai mūsu pirmā diena. Un ir šis vakars. Un būs vēl miljons citu dienu un vakaru, tikai nekad nebūs pēdējās. Tu saprati, mīļais?

—   Jā, Māra, es sapratu, — atbildēju. — Mēs esam nemirstīgi, kā nemirstīga ir jūra un zeme.

Kad jau grasījos Māru vest atpakaļ pie galda, pie mums negaidīti, skaistas sievietes pavadīts, pienāca kāds brašs, sportiska izskata vīrietis un, nostājies mums priekšā, cieši uz mani paskatījās. Es uzreiz sajutu, ka ar šo cilvēku jau kādreiz esmu ticies, taču tieši kur — nespēju atcerēties. Vīrietis no manis novērsās un paskatījās uz Māru.

—    Sveika, — viņš patīkamā baritonā ierunājās. — Priecājos tevi redzēt.

—   Es tevi tāpat, — Māra, manāmi satraukusies, sacīja.

—   Tu ne par mata tiesu neesi pārvērtusies, — vīrietis teica. — Ja tomēr, tad nu vienīgi uz labo pusi. Tev viss kārtībā?

—   Jā, Osvald, — Māra atbildēja. — Man viss ir kārtībā.

Tad es atcerējos. Mūsu priekšā stāvēja Māras bijušais vīrs Osvalds Zīrs.

—   Ja mani atmiņa neviļ… — Osvalds atkal domīgs paskatījās uz mani. — Jūs esat tas tiesnesis…?

—    Jā, Osvald Zīr, — es piekrītoši pamāju. — Es biju tas, kas pagājušogad izšķīra jūsu laulību.

—   Es atceros, — Osvalds teica. — Jūs mūs toreiz ilgi netirdījāt un neuzlikāt nekādu pārbaudes laiku. Paldies!

—   Vēlāk par to no priekšniecības saņēmu aizrādījumu, — es pateicu.

—   Pēc likuma es jūs tik viegli nedrīkstēju atlaist. Osvalds mazliet ironiski paskatījās uz Māru.

—   Ja pareizi saprotu… Jūs tagad to nenožēlojat?

—   Nē, Osvald, — es apliecināju. — Nenožēloju nemaz.

—   Ļoti patīkami, — Osvalds teica, sameklēja cigareti un aizsmēķēja.

—    Vienīgi jūtos nedaudz pārsteigts. Jums ātri ir gājis. Vai varbūt es maldos? Jūs šeit esat satikušies nejauši?

—   Nē, Osvald, — Māra iejaucās sarunā. — Dzīvē reti kas notiek nejauši.

—    Ja tu, Māra, skolā būtu centīgāk mācījusies fiziku, tad tagad tādas muļķības nerunātu. Viss, sākot ar Visuma rašanos un beidzot ar elementārdaļiņu kustībām atomu kodolos, ir pakļauts nejaušību likumam. Nemaz nerunājot par to, kas diendienā notiek starp cilvēkiem. Ja tas tevi neapvainotu… Vai šis tiesnesis…? Kā viņu sauca? Ā! Valters Ruseckis! Viņš tagad ir tavs mīļākais?

—    Kāpēc ne vīrs, Osvald?

—  Tāpēc, ka vīri savas sievas, lai cik tās arī būtu labas un smukas, uz dārgiem restorāniem neved.

—   Kā redzi, Valters mani tomēr ir atvedis.

—   Viņš patiešām ir tavs vīrs?

Māra iesmējās un ar galvu pamāja uz Osvaldam blakus stāvošo sievieti.

—   Bet viņa, Osvald? Tā ir tava jaunā sieva?

—    O, piedod! — Osvalds sarosījās. — Es jūs tūlīt iepazīstināšu. Tik tiešām, Māra. Šī ir mana tagadējā sieva. Viņu sauc Iveta Radeiko.

Māra kļuva nopietna un cieši noskatīja sev pretim stāvošo sievieti. Nenoliedzami, viņa bija skaista. Vidēji liels, slaids augums. Dabiska blondīne. Zilas acis un biezas, spilgti uzkrāsotas lūpas, kas nepārprotami liecināja par viņas pastiprināto seksualitāti. Un vēl Māra ievēroja, ka Ivetai gandrīz vai uz katra pirksta mirdzēja lieli, ar dažādiem dārgakmeņiem izrotāti zelta gredzeni, bet mazās ausu ļipiņas rotāja smagnēja briljanta auskari.

—   Tātad šī dāma ir tā pati, kuras dēļ izjuka mūsu laulība?

—   Tā pati, — Osvalds apstiprināja. — Ceru, ka tavas dusmas jau sen ir pārgājušas.

—    Par to vari neuztraukties, — Māra atbildēja. — Arī toreiz es nedusmojos. Manī tad valdīja pavisam citas emocijas. Tagad gandrīz vai kauns atzīties, ka tā bija mīlestība. Ceru, Osvald, ka tu tagad beidzot esi laimīgs?

—    Tā ir, Māra, — Osvalds tīri priecīgs apliecināja. — Iveta ir burvīga.

Tad Osvalds pagriezās pret mani.

—   Ceru, tiesneša kungs, ka jums savukārt Māra šķiet burvīga, vai ne?

Es neko neteicu. Es ar viņu negribēju runāt, taču tai pašā laikā šī nejaušā satikšanās man šķita visai interesanta, un man nekas nebija pretim kādu brītiņu būt šādas reti redzētas satikšanās dalībniekam. Gribēju tīras ziņkāres pēc pavērot, kā tagad viens pret otru izturas kādreizējie laulātie draugi. Bet viņi izturējās solīdi un ar savstarpēju cieņu. Savukārt es pret Osvaldu neizjutu ne greizsirdību, ne nepatiku. Man pat prātā neienāca vai, pareizāk sakot, mana apziņa ne sekundes tūkstošdaļā skaidri un cieši nenofiksēja faktu, ka šis ir tas vīrietis, kurš pirms manis ir mīlējis Māru, ka viņi septiņus gadus ir gulējuši vienā gultā, skūpstījušies, viens otru glāstījuši un katru otro nakti mīlējušies… Tas kaut kā pagāja garām. Nezinu, ko tobrīd juta un pārdzīvoja Māra, bet man šķita, ka šī satikšanās viņu gluži vienaldzīgu tomēr neatstāj.

—  Ja tas nav jūsu ģimenes noslēpums, — Māra negaidīti vērsās pie Ivetas, — vai šos zelta gredzenus un briljanta auskarus jums uzdāvināja trūcīgais VEF inženieris Osvalds Zīrs?

Iveta nedaudz apmulsa, tad valšķīgi pasmaidīja.

—  Nē, cienītā kundze, tos man uzdāvināja mans iepriekšējais draugs Mārtiņš Vāns, bet Osvalds… Viņš ir mans vīrs, un man ar to pietiek. Mēs esam laimīgi ar savu mīlestību.

Es pat nedaudz satrūkos un cieši paskatījos uz eleganti ģērbto sievieti.

—   Piedodiet, — es teicu. — Vai jūsu bijušais draugs Mārtiņš Vāns savā laikā nebija mūsu lielākā universālveikala direktors?

—    Bija gan, — Iveta apstiprināja. — Nu un tad?

—   Nekas, — es ar jūtamu nepatiku atbildēju. —Tādā gadījumā jūs droši vien zināt, ka tiesa Mārtiņu Vānu par valsts naudas piesavināšanos lielos apmēros sodīja ar… izņēmuma soda mēru?

—   Jā, es to zinu, — Iveta droši atbildēja. — Nu, un kas par to?

—    Mārtiņam Vānam apžēlošanas lūgums tika divreiz noraidīts, un tiesas spriedums droši vien jau sen ir izpildīts, — es pateicu. — Vai jums bijušā drauga nav žēl?

Iveta klusēja.

Bet man pēkšņi pret viņu uznāca drausmīgas dusmas. Tās bija tik spēcīgas, ka tik tikko novaldījos, lai viņai nepieietu klāt un skaistajā ģīmītī neiecirstu spēcīgu pļauku. Es jau agrāk nebiju izjutis ne mazāko cieņu pret tām sievietēm, kuru domas un rīcību noteica nevis patiesas jūtas un dziļa mīlestība, bet gan tikai auksts aprēķins, greznības kāre un tieksme vīriešus izmantot vienīgi un tikai savu visdažādāko iegribu apmierināšanai. Es tādas sievietes neieredzēju. Es tās pat atklāti nicināju. Un tieši šādu rupju nicinājumu es pēkšņi izjutu arī pret šo pārmērīgi grezno un eleganti apģērbto lellīti Ivetu. Cilvēks, kurš kādreiz viņas dēļ bija izdomājis un arī spīdoši realizējis vienkāršu, bet gandrīz vai ģeniālu valsts apkrāpšanas plānu, divus gadus bija nepārtraukti riskējis, baiļojies, strādājis un zadzis, lai pēc tam ar pārmērīgi devīgu roku šo sievieti izklaidētu, apģērbtu un kā Ziemassvētku eglīti spoži izgreznotu, tagad par to visu jau sen ir saņēmis pakausī lodi, bet viņa sapņu meitene, kuras dēļ viņš patiesībā arī ir aizgājis drausmīgajā nāvē, pašlaik stulba un skaista stāv blakus citam vīrietim un par tādu Mārtiņu Vānu tikai vienaldzīgi pasmejas.

—    Ivet, — es skarbā balsī teicu. — Vai jūs neredzat, ka no jūsu zelta gredzeniem un briljantu auskariem pil kāda savā laikā jums ļoti tuva cilvēka asinis?

—   Ko?! — Iveta gandrīz vai iekliedzās un, pēkšņi nobijusies, ātri paskatījās uz savām rokām. — Kādas asinis?!

Viņa neko nebija sapratusi. Man kļuva pretīgi.

Es paņēmu Māru zem rokas, un mēs gājām prom. Pie durvīm vēl mirkli apstājos un pametu skatu atpakaļ. Iveta ar Osvaldu par kaut ko strīdējās, bet jūrā lēnām un neatvairāmi grima liela, sarkana saule.

27. nodala

Pēdējā brīdī fantastiskā veidā no nāves soda izpildes izbēgušais Haralds Brīvmanis sēdēja ātrvilciena Ļeņingrada—Rīga pēdējā vagonā un visu laiku saspringts ik pa brīdim paskatījās uz netālo vagona izeju. Biļeti braucienam uz Latviju kopējā vagonā Haralds bija nopircis, tāpēc kontrolieru ierašanās viņu neuztrauca. Viņš baidījās no bruņotas milicijas vai armijas patruļas, kas viņu kā izbēgušu sevišķi bīstamu noziedznieku varētu meklēt dažādos satiksmes līdzekļos. Lai gan šobrīd tas jau šķita diezgan nereāli. No brīža, kad avāriju cieta vagons, kurā uz Ļeņingradas cietumu Kresti tika vesti uz nāvi notiesātie noziedznieki, bija pagājušas jau trīs nedēļas. Ja ieslodzījuma vietu pārvaldes avārijas izmeklēšanas komisija arī konstatēja, kas gan bija maz ticams, ka sašķaidīto un pēc tam sadegušo līķu vidū nav atrodamas Haralda Brīvmaņa mirstīgās atliekas, tad šo trīs nedēļu laikā visi meklēšanas darbi jau sen droši vien bija pārtraukti.

Un tomēr Haralda sirdī reizi pa reizei spēcīgi ietrīcējās daži jūtīgāki nervu gali. Ko gan visu var paredzēt? Principā jebkurā stacijā vilciena sastāvā varēja iekāpt bruņoti vīri un visiem pēc kārtas sākt pārbaudīt dokumentus. Bet Haraldam, protams, nekādu dokumentu nebija, ja neskaita bojā aizgājušā nāvinieku vagona apsardzes priekšnieka dienesta apliecību, kuru viņš pēc neilgām pārdomām tomēr saplēsa sīkos gabalos un iemeta tualetes podā. Virsū uzlaida ūdeni, nospieda pedāli, un slapjie papīra gabaliņi, izkaisīti gar ļoti augsta uzbēruma malu, palika dziļa meža vidū kaut kur starp Pečori Pskovskije un Viru stacijām.

Tā būs daudz drošāk, Haralds nodomāja. Es pirmajā mirklī miličiem varu samuldēt visu ko, varu izdomāt vienu pasaciņu ticamāku par otru, sakot, ka esmu vilcienā apzagts, Pečoros aplaupīts vai vienkārši visus dokumentus kaut kur pazaudējis. Stipri sarežģītāka situācija rastos, ja viņi Haralda kabatā atrastu no tā paša bojā gājušā apsardzes priekšnieka kabatas izvilkto TT sistēmas pistoli ar pilnu munīcijas aptveri. Te nu nekāda pasaciņu stāstīšana Haraldu neglābtu, tāpēc viņš jau iepriekš bija stingri nolēmis, ja tāda situācija gadītos, viņš dzīvs nevienam vairs rokās nedosies. Ne mirkli nekavējoties un daudz nedomājot, viņš pretosies, šaus visiem tieši virsū, līdz vai nu izdosies atkal izbēgt, vai arī pats tiks nošauts. Vēlreiz nokļūt cietumā, atkal atrasties drausmīgajā nāvinieku kamerā, lai pēc tam kā kaujamu lopiņu vēlreiz vestu uz Krestiem… Paldies! Tad es patiešām daudz labāk (un patīkamāk!) mirstu asā kautiņā vai aizraujošā apšaudē, nekā ar saķēdētām rokām aiz muguras ļaujos nostādīt sevi pie sienas un gaidu, kad manu nabaga dzīvību ar vienu vai septiņiem šāvieniem iznīcinās kaut kādi tur mongoļi vai tatāri…

Par nākotni Haralds daudz nedomāja. Vismaz pašlaik ne. Ja viņš netiks notverts vai nošauts Šai vilcienā, tad Latvijā vai Rīgā Haraldam jau pavērās daudz plašākas, drošākas un gandrīz vai pilnīgi reālas iespējas, iegūstot viltotus dokumentus un kļūstot par kādu citu personu, tuipat uz visiem laikiem kā Haraldam Brīvmanitn pazust no izmeklētāju un sabiedrības acīm…

Haralds ar vissiltākajām jūtām atcerējās abus krievu vecīšus Kuzņe- covus, kuri viņu trīs nedēļas bija rūpīgi slēpuši, barojuši un sagatavojuši ceļam. Haralds daudz neprātoja, vai viņš ir izvēlējies pareizāko sava ceļojuma maršrutu. Varbūt vajadzēja drāzties pavisam uz otru pusi? Kaut kur Vladivostokas vai Kamčatkas virzienā? Bet Latvija tomēr ir Latvija, un Rīga ir mana dzimtā pilsēta. Gan jau viss beigsies labi… ja vispār kāda cilvēka dzīve šai pasaulē var beigties labi. Bankas inkasatoram Ārim Purmalim manas mantkāres un raidītās lodes dēļ dzīve beidzās pavisam bēdīgi. Un šoferim Budņickim tāpat. Viss iznāca pārāk stulbi. Es viņus negribēju nogalināt. Mans mērķis bija tikai nolaupīt naudas maisus, nevis kādu nogalināt. Bet iznāca citādi. Ne man naudas maisi, ne vairs divu jaunu cilvēku dzīvības.

Purmalim palika mazs bērns un skaista sieva. Es viņu redzēju vienu reizi, kad viņa prāvas laikā tiesai sniedza liecību. Pēc tam viņa uz tiesu vairs nenāca un nez kāpēc nebija klāt arī sprieduma pasludināšanas brīdī.

"… Haraldu Brīvnļani atzīt par vainīgu divu cilvēku slepkavībā un sodīt ar izņēmuma soda mēru — nošaušanu." Tiesneša Valtera Rusecka balss skanēja skarbi un asi. Acīmredzot viņš drausmīgi neieredzēja tādus cilvēkus kā es. Zālē atskanēja pat daži aplausi. Purmaļa māte raudāja, taču, domājams, ne jau par mani. Viņa raudāja par savu dēlu, kuram, lūk, šis izdzimtenis Haralds Brīvmanis tik ļaunprātīgi bija atņēmis dzīvību, bet nu ir pienākusi taisnīgā un svētā atmaksas stunda, kad beidzot arī pašam tiks atņemta viņa nelietīgā un nevienam nevajadzīgā dzīvība.

Bet nez vai nu tā bija. Ja nevienam citam, tad vismaz man pašam sava dzīvība bija un ir vajadzīga. Kāpēc — es to nezinu un nespēju arī jēdzīgi izskaidrot, taču, ja jau reiz tā ir radīta… kaut kādai jēgai jābūt. Cūkas, zirga vai suņa dzīvībai tāpat taču ir sava jēga un nozīme. Kāpēc lai tāda nebūtu arī manai dzīvībai?

Tagad, protams, apzinoties šo divu slepkavību smagumu, man nenoliedzami turpmāk būs daudz grūtāk dzīvot, bet vai tad kādreiz man ir bijis viegli? Nekad! Jūs, godājamā publika, mani varat uzskatīt par sabiedrības visnetīrāko atkritumu, un jūs nebūsiet tālu no patiesības, taču es, gluži tāpat kā jūs, tomēr esmu cilvēks. Jā. Cilvēks, kas kādreiz ir bijis mazs zēns un gribējis būt laimīgs. Kā tu, kā viņš, kā visi citi.

Galināt cilvēkus kaut kādu tur augstāku mērķu vārdā ir simtkārt pretīgāk par atsevišķu cilvēku mantkāri vai atklātu zādzību. Es to arī gribēju darīt, es to mēģināju, bet apstākļi tā sagadījās… ka man nācās nogalināt.

Es to ļoti nožēloju. Bet vai tādā gadījumā ari valstij tiesneša Valtera Rusecka personā bija nepieciešams rīkoties tāpat kā man? Ņemt un nogalināt…? Atkal notiek tā pati negodīgā spēlēšanās ar cilvēku rīcības motīviem. Viens (šai gadījumā es) divus cilvēkus nogalina faktiski nejaušības pēc, jo manas rīcības galvenais motīvs neapšaubāmi bija tikai svešas (tas ir, valsts) naudas iegūšana, bet valsts savukārt manu slepkavību bez mazākiem sirdsapziņas pārmetumiem motivē ar to, ka es, lūk, esmu pārkāpis tādus un tādus sabiedrībā pieņemtus likumus…

Šaubos, vai tas ir taisnīgi. Ja es vai jebkurš cits uz šīs pasaules dzīvojošs cilvēks, nekādu motīvu vadīts, nedrīkst nogalināt otru cilvēku, tad vismazāk to attiecībā pret saviem pilsoņiem drīkst darīt valsts.

Haralds Brīvmanis atvēra acis un paskatījās laukā pa logu. Vilciens jau bija iebraucis Igaunijas teritorijā un apstājās Viru stacijā.

Pie vilciena steidzās vairāki cilvēki. Nekādu patruļu nebija. Uz perona kāda resna pārdevēja tirgojās ar karstiem beļašiem, bet netālu no viņas gara auguma meitene pārdeva aukstu saldējumu.

Vilciens stacijā stāvēja piecas minūtes. Haralds piecēlās un, roku iebāzis bikšu kabatā, kur atradās pistole, iegāja tualetē. Viss bija mierīgi. Viņš, tomēr manāmi uztraucies, aizsmēķēja cigareti. Kad vilciens atkal sāka braukt, Haralds iznāca laukā un apsēdās savā vietā. Vagonā bija iekāpuši trīs jauni pasažieri. Viens vecāks kungs ar biezām brillēm uz acīm, pusmūža sieviete ar diviem lieliem mantu saiņiem un kāda jauna meitene, kura varēja būt vai nu vidusskolas pēdējās klases skolniece, vai pirmā kursa studente.

Haralds, ar siltu patiku skatīdamies uz jaunās meitenes glīto seju, augumu un augsti atsegtajām kājām, pēkšņi sajuta spēcīgu iekāri, par ko ļoti nopriecājās, jo pēdējā laikā itin bieži sāka domāt, vai tikai ieslodzījuma un it sevišķi nāvinieku kamerā pavadītie gadi viņa psihē un organismā nebūs jau radījuši tādas neatgriezeniskas pārmaiņas, kas viņam liegtu iespēju fiziski iegūt sievieti. Bet nē. Šķiet, viss tomēr būs kārtībā, un viņš, ja paliks dzīvs un brīvībā, atkal varēs būt vismaz normāls vīrietis.

Bet tas, lai gan nenoliedzami bija ļoti patīkami, turpmākajā nākotnes perspektīvā Haraldu uztrauca daudz mazāk nekā iespēja kļūt par normālu cilvēku.

Vai es to gribēšu? Protams. Tas tagad būs mans vienīgais un galvenais dzīves mērķis. Bet vai es to spēšu? Vai valsts un sabiedrība man to ļaus darīt? Protams, ka ne! Viņi visi alks mani tūlīt atkal ieslodzīt cietumā un nogalināt! Viņiem tik ļoti gribas mani redzēt pakārtu vai nošautu, ka, iespējams, līdz pat mūža galam viņi nedabūs dvēseles mieru, ja man reiz pasludinātais tiesas spriedums paliks neizpildīts…

Bet… godājamie Latvijas pilsoņi! Kādas tad īstenībā ir tās jūsu dvēseles, ja tās spēj tik ļoti alkt kāda cilvēka varmācīgu nāvi?! Vai tādā gadījumā tās ir daudz tīrākas par manējo — noziedznieka un slepkavas dvēseli? Vismaz man ne reizi nebija ienācis pat prātā kādu nogalināt! Es nekad neesmu priecājies par kāda cilvēka varmācīgu vai dabisku nāvi.

Tas vienmēr ir mazliet baigi un augstākā mērā netaisnīgi.

Man vienmēr ir bijis žēl, kad esmu kādā avīzē izlasījis kārtējo bēru sludinājumu vai dzirdējis zvanām kapsētas zvanus. Tad vienmēr esmu zinājis — no šīs pasaules atkal nebūtībā aiziet vesela un nekad jau vairs neatkārtojama pasaule…

Tāpēc es nekādi nesaprotu brāļa vārdus, kurus viņš man pateica tūlīt pēc sprieduma pasludināšanas. — Nekas, Harald. Tu par šo spriedumu tiksi atriebts. Es tev to apsolu. Nāvi pret nāvi.

Es strauji pagriezos pret viņu un iekliedzos: — Nē! Pietiek! Es tevi lūdzu! Tad arī tu tūlīt sekosi man… un Brīvmaņu dzimtas vairs nebūs! Mēs paši to būsim iznīcinājuši!

—   Nē, nē! — Ivars nerimās. — To būs izdarījuši šie tiesnešu kungi dārgajos uzvalkos un ar biezajām likumu grāmatām rokās… Tieši viņi ir īstie slepkavas, jo viņu rīcību, atšķirībā no mums, nevada mirkļa impulsi vai negaidīta, ārkārtēju apstākļu radīta nepieciešamība. Viņi apzinīgi lasa likumus, ilgi domā, līdz beidzot aukstasinīgi izšķiras. Jā! Šitas ir šaujams nost! Bet šito var atstāt dzīvu! Lai piecpadsmit gadu laikā sapūst cietumā!

Tā arī laikam notiks. Ivars ir pēdējais stulbenis. Ja jau viņš ar šo ideju bija tik ļoti apsēsts, tad kāpēc arī nenovāca to Valteru Rusecki? Kāpēc galināja nost viņa sievu un bērnu?! Kā vārdā? Manis dēļ? Kaut kādas taisnības vārdā? Vai vienkārši tīras atriebības dēļ? Vai tagad es skaitos atriebts? Un, ja arī skaitos, vai man no tā šodien ir kāds labums?

Ivaram tiesa piesprieda piecpadsmit gadus. Man jābēguļo, lai gan var droši uzskatīt, ka esmu jau miris. Mirusi ir mūsu māte. Drausmīgā veidā ir nogalināta tiesneša sieva un viņu vienīgais bērns. Jā, nenoliedzami, ja tiesnesis Valters Ruseckis pēc šī notikuma nav sajucis prātā, tas viņam drausmīgi sāp. Vai šo svešo sāpju dēļ, Ivar, bija vērts uz piecpadsmit gadiem iet cietumā?

Haralds piecēlās un, izgājis caur pieciem vilciena sastāva vagoniem, nonāca restorānvagonā. Publikas nebija daudz. Pasažieru lielākā daļa vēl gulēja. Pulkstenis rādīja puspieci no rīta.

—    Ielej, lūdzu, simt gramu konjaka, — Haralds palūdza gruzīnu tautības bārmenim, kas, sēžot aiz letes, bija nedaudz iesnaudies.

Gruzīns ielēja prasīto un tikpat miegains paņēma Haralda pasniegtos piecus rubļus, kā parasti aizmirsdams izdot tēriņa atlikumu.

—    Kaco, — Haralds neapmierināts sāka protestēt, bet bārmenis tikai atmeta ar roku.

—  Ja gribēsi dzert vēl, piestaigā atkal, un es tev par atlikumu ieliešu tikpat daudz!

Haralds piekrītoši pamāja, apsēdās pie loga un uzmanīgi vērās tumsā, kur paretam varēja ieraudzīt spilgti iemirdzamies dažādus gaismas avotus. Acīmredzot daudzi cilvēki, jau pošoties darbam, savās mājās un dzīvokļos iededza spuldzītes, tika apgaismota kāda ciema iela vai kaut kur brauca vientuļas automašīnas.

Uz kurieni? Kāpēc?

Un uz kurieni un kāpēc tagad braucu es? Kas mani sagaida Rīgā un vispār dzīvē?

Muļķīgi un baigi, bet mani var sagaidīt tikai divi iespējami varianti — vai nu īslaicīga, nožēlojama klaidoņa dzīve, vai arī ātra nāve. Negaidot, ka to ar mani izdarīs citi, es pašlaik varētu nošauties pats. Tas būtu darīts ļoti prātīgi un pat skaisti. Vienā rokā pistole, otrā pilna konjaka glāze, bet acu skatiens pavērsts pret tumsā grimstošo pasauli, kuru man tā arī nebija lemts ieraudzīt tīkamu un gaišu.

28. nodala

?

Pēc divām nedēļām, uzaudzējis bārdu un uz acīm uzlicis melnas saulesbrilles, Haralds pulksten sešos vakarā, šķērsojis Buļļu ielas dzelzceļa pārbrauktuvi, iegriezās tuvējā Sniķeru ielā un apstājās necilas vienstāva koka mājas priekšā, kuru no trim pusēm ieskāva nolaists dārzs.

Haralds atvēra vārtiņus un, piegājis pie durvīm, trīs reizes pieklauvēja. Pēc brīža tās atvēra sapinkojusies, nevīžīgi ģērbusies sieviete un nikni paskatījās uz priekšā stāvošo cilvēku.

—    Ko tev vajag? — viņa aizsmakušā balsī prasīja.

—   Vai Bruno mājās?

—   Ko tev no viņa vajag?

—   Ja reiz prasu, tad acīmredzot kaut ko arī vajag!

—  To es sapratu, — sieviete kļuva vēl niknāka. — Es tev prasu, ko tieši tu no viņa gribi?

Haralds pēkšņi strauji atrāva durvis platāk un pagrūda sievieti sāņus.

—    Būsi ziņkārīga, ātri veca paliksi! — Haralds pateica un iegāja istabā. Tur pie apaļa galda, atrazdamies invalīda ratiņos, sēdēja kāds liela auguma pusmūža vīrietis un ar kūpošu lodāmuru rokā laboja vecu televizoru.

—    Sveiks, Bruno! — Haralds sveicināja, aiz sevis cieši aizverot durvis. — Kas tā tev par veceni suņa vietā?

—   Tā nav nekāda vecene, — Bruno mierīgi atbildēja un ar ledaini aukstu skatienu nopētīja atnācēju. — Tā ir Resberga kundze, šīs mājas saimniece un manas bijušās sievas māte. Bet kas tu tāds esi?

—   To es tev nevaru teikt. — Haralds atbildēja.

—   Es tevi nepazīstu?

—   Mazliet pazīsti. Kādreiz esam kopā dzēruši.

—   Tu esi no Iļģuciema? — Bruno prasīja.

—   Jā.

—   Man ir pazīstama tava balss un ari augums un seja šķiet redzēta. Kur?

—   Es jau teicu — dažreiz esam bijuši kopā vienā otrā kompānijā.

—   Konkrētāk neko nevari pateikt?

—   Nē.

—   Kas par vainu?

Haralds brīdi domāja, tad klusi pateica: — Man ir izsludināta Vissavienības meklēšana…

—   Ā…! — Bruno saprotoši novilka un vēlreiz cieši paskatījās uz negaidīto ciemiņu. — Esi savārījis lielus mēslus?

—    Lielākus vairs nevar, — Haralds atbildēja un palūdza atļauju apsēsties.

—   Lūdzu, lūdzu, — Bruno labvēlīgi sacīja un ar roku parādīja uz blakus esošo krēslu. — Esi izbadējies, noguris?

—   Nē, nekas, — Haralds atbildēja. — Šai ziņā viss ir kārtībā.

—    Kas tad nav kārtībā? — Bruno painteresējās un turpināja televizorā kaut ko lodēt.

—   Man ir vajadzīgi dokumenti, — Haralds pateica un cerību pilns skatījās uz spēcīgi noaugušo Bruno Vinteru, kurš tolaik skaitījās viena no visietekmīgākajām kriminālās pasaules autoritātēm. 1947. gadā Bruno Vinters tika tiesāts par kādas dzelzceļnieka ģimenes noslepkavošanu, taču padomju vara nāves sodu humānu vai citu apsvērumu dēļ uz nenoteiktu laiku bija atcēlusi, un viņš dabūja divdesmit piecus gadus labošanas darbos. Sodu izcieta Magadanā. Tur bijis viens no nometnē ieslodzīto sacelšanās vadītājiem. Noziedznieku vidū autoritāti ātri iekarojis ar savu neticami lielo fizisko spēku, dzelzs izturību, pārsteidzošu nežēlību, bet tai pašā laikā arī ar īpašo kriminālās pasaules goda kodeksa ievērošanu un neapšaubāmu taisnīguma izpratni. Oficiāli iesvētīts likumīgā zagļa kārtā, kas būtu apmēram tas pats, kas grāfa vai lorda tituls Lielbritānijas dižciltīgo aristokrātijā.

1953. gadā uz Berijas amnestijas pamata Bruno atgriezās Latvijā, taču drīz atkal par piedalīšanos bruņotā laupīšanā, bet pēc tam par līdzdalību slepkavībā ieslodzījuma vietās pavadīja kopumā četrpadsmit gadus. Pirms trim gadiem uz aizdomu pamata arestēts par vēl vienu, šoreiz kāda bijušā zeka slepkavību, Bruno Vinters pirmajā pratināšanas reizē Rīgas Galvenās milicijas pārvaldes ēkā izlēca pa otrā stāva logu un lauza abas kājas un mugurkaulu. Tagad spēja pārvietoties tikai invalīdu ratiņos. Beigu beigās viņam šo pēdējo slepkavību izmeklētāji, lai kā arī centās, tomēr nekādi nespēja pierādīt, un viņu palaida brīvībā.

Pēdējos gadus Bruno dzīvoja klusi un mierīgi. Oficiāli iztika no pensijas, taču par dažu labu gudru padomu vai galīgā lēmuma pieņemšanu attiecībā uz dažiem savu aprindu atkritējiem, stukačiem vai dažādu darījumu solījuma nepildītājiem noziedzīgā pasaule viņam regulāri maksāja savu pensiju, kas desmitkārt pārsniedza valsts noteikto invaliditātes pabalstu.

—   Tieši kāds dokuments tev ir vajadzīgs? — Bruno painteresējās un nolika lodāmuru sāņus.

—   Pase, — Haralds ātri sacīja, — un nebūtu slikti, ja tā būtu ar visu pierakstu.

Bruno Vinters ilgi klusēja, kaut ko rūpīgi skatīdams un pētīdams televizora iekšpusē, tad netīrā lupatā noslaucīja rokas un jau kuro reizi Haraldam uzmeta aukstu skatienu.

—   Kāpēc tu atnāci tieši pie manis?

—   Es tevi pazīstu un daudz par tevi esmu dzirdējis. Zēni par tevi stāsta leģendas un pilnībā uzticas.

—   Tas ir labi, — Bruno atzinīgi pamāja ar galvu. — Savstarpēja uzticība ir liela lieta, taču tieši kāpēc man neuzticies tu?

—   Vai tad es teicu…?

—   Nē, mans dārgais draugs, tu neko neteici! Tu nenosauci ne savu vārdu, ne kjičku, tu tāpat vēl neesi nosaucis nevienu zeķu, kuru es pazīstu un kuram varētu pilnībā uzticēties. Kur ir teikts, ka tu neesi pārģērbies ments vai neesi viņu stukačs? Bet tu prasi dokumentus, labi zinādams, ka es pats ar to izgatavošanu nenodarbojos. Tātad šai pasākumā jāiesaista vēl citi cilvēki. Nodevības gadījumā… Tu pats saproti.

—    Bet, Bruno, saproti arī mani! — Haralds čukstēja. — Es tāpat baidos nodevības. Man kā karātavu striķis uz kakla stāv 99. panta ceturtā daļa. Divas slepkavības. Ar Augstākās tiesas spriedumu pasludināts nāves sods un fantastiska izbēgšana no etapa ceļā uz Ļeņingradas Krestiem. To īstenībā grūti pat apjēgt, kā es tomēr vēl dzīvs un vesels atrodos šeit.

—   Tas patiešām ir dīvaini, — Bruno nopietni sacīja un aizdomīgi paskatījās uz izbēgušo zeķu. — Ja tu nefleitē…

—   Nē, Bruno. Es saku taisnību.

Bruno kādu bridi domāja.

—   Noņem brilles no acīm! — viņš pēkšņi skarbā balsī pavēlēja.

Haralds brilles noņēma un nolika tās uz galda blakus dažādām

televizora rezerves daļām.

Bruno Vinters uz viņu caururbjoši paskatījās, tad tikko manāmi pasmīnēja.

—   Viss skaidrs, — viņš teica. — Es tevi pazīstu. Tava operācija ar inkasatoru bija neveiksmīga. Ja tu biji izlēmis šaut, tad tev to vajadzēja darīt tā, lai neviens neredzētu tavu seju. Un vajadzēja bēgt ar automašīnu, nevis ar diviem naudas maisiem padusē gaišā dienas laikā skriet pa pilsētas ielām!

—   Laikam gan, — Haralds domīgi piekrita.

—    Kā tev vēlāk izdevās izbēgt?

—   Vilciena sastāvā vai, pareizāk sakot, tieši mūsu vagonā iedrāzās Pleskavas preču stacijas manevrējošā lokomotīve. Izskatījās, ka visi ir beigti, vienīgi es…

—    Kā tas gadījās, ka no visiem tu vienīgais paliki dzīvs?

—     Nezinu. Varbūt izglāba tas, ka mana kamera atradās vagona beigās, bet šaušalīgais trieciens trāpījās otrā galā. Bez tam tieši tai brīdī es atrados uz grīdas.

—    Uz grīdas? Ko tu tur darīji?

—    Kauns atzīties, bet es lūdzu Dievu.

—   Patiešām? — Bruno bija pārsteigts. — No tā nav jākaunas. Kā redzi, varbūt tieši viņš tevi arī ir izglābis.

—   Tā rādās. Paldies viņam.

—    Labi, Harald, — Bruno klusi sacīja. — Viss ir skaidrs. Es tev mēģināšu palīdzēt. Man ir viens vecs un labs amatnieks… Ir divi varianti — vai nu kāda miruša cilvēka pase, kurai vajadzēs apmainīt vienīgi fotogrāfiju, vai arī pilnīgi jauna pase ar jaunu tavu vārdu, uzvārdu, dzimšanas gadu, pieraksta vietu.

—   Tas būtu kolosāli, — Haralds mazliet drebošā balsī sacīja. — Es te uz papīra jau uzrakstīju… Mani tādā gadījumā sauktu par Hariju Blūmu. kas dzimis Rīgā 1945. gadā un pierakstīts… Pierakstu varētu uztaisīt to pašu veco, kur dzīvoju agrāk.

—    Kur tas bija?

—    Podagras ielā 20, dzīvoklis astoņi.

—   Vai tur agrāk nedzīvoja Džafars?

—    Dzīvoja gan, — Haralds apstiprināja.

—    Kur viņš tagad atrodas?

—    Dzirdēju, ka pirms diviem gadiem viņš Olaines lēģerī nosists.

—    Par ko?

—   Nezinu.

—     Bet es zinu, — Bruno sacīja, — taču pašlaik par to nav vērts runāt. Labāk parunāsim par taviem papīriem. Tavai zināšanai — pilnīgi jaunas pases izgatavošana tev izmaksās vismaz tūkstoti rubļu, bet kāda miruša cilvēka pase apmēram trīs simtus. Gan vienā, gan otrā gadījumā ir vajadzīga tava fotogrāfija. Jau rīt pat aizej nofotografēties un pēc divām dienām esi atkal klāt.

Haralds apmulsis pagrozījās krēslā.

—   Vai ir kādas problēmas? — Bruno prasīja un aizsmēķēja cigareti.

Haralds ilgi klusēja, tad nedaudz apmulsis pateica: — Kur lai es

dabūju tūkstoš rubļus?

Bruno iesmējās.

—   Tā nu ir tava darīšana! Aptīri kādu dzīvokli vai pie viesnīcas Rīga novaktē kādu turīgu ārzemnieku… Vai man tevi ir jāmāca, kā pietiekami veikls zēns var tikt pie naudas? Vai varbūt esi nolēmis… visus mezglus sasiet?

—    Varbūt ne gluži visus… — Haralds klusi sacīja, — bet šai gadījumā risks ir neprātīgi liels. Ja viņi mani noķers… Viss. Otrreiz es jau vairs no nāvinieku kameras neizbēgšu.

—    Droši vien, — Bruno piekrita, — bet citas iespējas es neredzu.

—   Varbūt tu man varētu aizdot? — Haralds jautāja un uzmeta cerīgu skatienu ietekmīgajam noziedznieku bosam.

Brīdi padomājis, Bruno atbildēja: — Aizdot es, protams, varētu, bet kā tu man pēc tam to tūkstoti vai, procentus ierēķinot, jau pusotru atdotu? Bet, ja laikus atdot nevarētu… Tu jau pats zini. Čik čirik, un tu jau esi debesīs. Kā, starp citu, gandrīz vai iznāca ar tavu brāli Ivaru. Neko nezini?

—   Nē.

—    Dažas dienas pēc tev pasludinātā nāves soda Ivars ar dažiem saviem Iļguciema drauģeļiem nogalināja tava tiesneša Valtera Rusecka sievu un bērnu.

—   Es to zinu, — Haralds drūmā balsī pateica.

—    Bet vai to, ka viņš pirms tam viņas abas vēl ari izvaroja, tāpat zini?

—   Jā.

—   Un ko tu par to saki?

—   Viņam to nevadzēja darīt.

—Tā ir, Harald. Tu spried pareizi. Viņam to nekādā ziņā nevajadzēja darīt! Viņš nedrīkstēja aiztikt ne tiesnesi, ne viņa sievu. Tāds ir mūsu likums. Vēl mazāk viņš drīkstēja aiztikt, tas ir, izvarot un nogalināt piecgadīgu bērnu, turklāt vēl mātes acu priekšā. Tas ir kaut kas no čekas un gestapo gājieniem. Tāpēc pagājušā gada sākumā Jelgavas cietuma lielais shodņaks viņam par to piesprieda nāves sodu. Dažas cienījamas autoritātes tomēr bija pret, tāpēc zēni pēc izšķirošā vārda griezās pie manis…

Haralds pēkšņi izkaltušajā rīklē ar grūtībām norija siekalas un nedaudz pārsteigts paskatījās uz Latvijas noziedzīgās pasaules augstāko tiesnesi.

—   Un ko tu, Brūni?

Bruno Vinters ļauni pasmīnēja.

—   Vai žēl brāļa?

—   Un kā tu domā?

—   Viņu nav vērts žēlot, — Bruno sacīja. — Viņš apzināti pārkāpa mūsu stingri noteikto likumu par tiesnešu un prokuroru neaizskaramību un tādā veidā nekrietni ir aptraipījis savu autoritāti. Taču savu galīgo lēmumu vēl neesmu pasludinājis. Un tik drīz to droši vien arī nedarīšu. Lai Ivars Brīvmanis vēl kādu laiku pamokās neziņā. Arī tas ir labs sods. Katru dienu gaidīt, kad pie tevis beidzot atnāks… bende.

—  Tas tiesa, — Haralds piekrita. — Tas ir baigs sods. Es tam esmu izgājis cauri, un tāpēc man ir patiesi žēl, ka tagad, tikai mazliet savādākā variantā, tam visam ir jāiziet cauri arī manam brālim Ivaram. Bet…

Haralds piecēlās un vienā mirklī pieņēma lēmumu. Viņš skaidri apzinājās, ka brālis Ivars, pastrādājot tik šaušalīgu noziegumu, patiešām ir pēdējais mēsls un nelietis, taču viņš tomēr ir brālis. Tagad viņa dzīvība ir šā Bruno Vintera rokās. Ja tuvākajā laikā kaut kur sadabūšu naudu, gan jau pasi iegūšu ari bez viņa palīdzības. Bet tieši tagad varbūt man ir radusies vienīgā iespēja izglābt brāli no mokpilnas nāves. Es zinu, kādā veidā parasti shodņaka piespriestie nāves sodi zekiem tiek izpildīti cietumos un lēģeros, tā ka droši varu apgalvot, ka, salīdzinājumā ar to, Ļeņingradas Krestu nošaušanas kamera patiesībā ir visnotaļ patīkama atpūtas istaba…

Haralds lēnām no kabatas izņēma līdzpaņemto TT sistēmas pistoli, nolaida drošinātāju un melno pistoles stobru pavērsa pret mājas saimnieku.

—   Man ļoti žēl, Bruno, — Haralds asā balsī sacīja, — taču lietas apstākļi pēkšņi ir tā iegrozījušies… Man tevi ir jānogalina. Ja no tava sprieduma ir atkarīga mana brāļa dzīvība… Es labi saprotu, ka gan pēc mūsu zeķu, gan oficiālā Kriminālkodeksa likumiem tai patiešām vajadzētu pelnīti pazust no šīs pasaules, bet viņš šo baigo noziegumu izdarīja, mēģinot atriebt man piespriesto nāvi, tāpēc mans pienākums tagad ir izglābt viņa dzīvību. Kas notiks pēc tam, lai tas paliek Dieva ziņā. Varbūt viņu tāpat kāds nositīs, varbūt kāds no šo nogalināto sieviešu radiniekiem viņam par to bargi atriebsies, bet lai tad tas arī ir kāds no viņa tuviniekiem, nevis tu, kuram par šo lietu nav ne mazākās daļas. Lai notiek vendeta, lai tiesnesis Valters Ruseckis pats realizē asinsatriebību, ja viņš to kādreiz uzskatīs par vajadzīgu, bet tev ir jāstāv malā. Šīs ir tikai mūsu — brāļu Brīvmaņu un Rusecka — attiecības, un citiem tur nav ko jaukties iekšā!

Haralds izstiepa roku un izšāva. Lode Bruno Vinteram trāpīja pierē starp abām acīm, un trieciena spēks viņa galvu strauji atsvieda atpakaļ. Pēc tam Haralds atkal uz acīm uzlika tumšās brilles un gāja prom. Gaitenī atvērās otras istabas durvis, un viņam pretim nāca Bruno sievasmāte. Pirms viņa vēl paspēja atvērt muti, Haralds viņas deguna galā pakratīja pistoles stobru.

—    Ja gribi, pēc stundas vari saukt miliciju, — viņš teica. — Tu mani šeit neesi redzējusi un neko neesi arī dzirdējusi. Tu šodien slikti juties, tu esi puskurla un pusakla un tāpēc visu vakaru gulēji. Skaidrs? Ja teiksi kaut ko citu, es pats vai kāds cits atnāks un tevi nošaus gluži tāpat kā tavu vareno znotu! Tā ka, tantiņ, muti ciet, un lai tev rādās jauki sapņi!

Haralds aizgāja. Apstākļi atkal negaidīti bija iegrozījušies tā, kā viņš nebija paredzējis. Taču šoreiz viņš savu šāvienu nenožēloja. Nekāds cēlais darbs tas, protams, nebija, to Haralds saprata, taču notikušo viņš neuztvēra kā noziegumu. Tā vienkārši vajadzēja, viņš, ātri ejot, domāja. Neviens mani neatpazīs, ja vispār kāds mani būs redzējis. Vecene klusēs. Ja arī runās… "Vidēja auguma vīrietis ar spēcīgu miesas būvi, seju sedza melna bārda un tumšas brilles…" Rīt bārda būs jānodzen un saulesbrilles jānomaina pret parastu stiklu brillēm. Tās man Arvils pagādās. Bet pašlaik galvenais, pats svarīgākais un steidzamākais ir kaut kādā veidā ātri tikt pie naudas. Ne zagt, ne laupīt negribas. Ja noķers, tad patiešām vāks virsū. Vajadzēs padomāt. Ko Mārtiņš Vāns toreiz runāja par saviem sazagtajiem miljoniem? No sākuma liedzās, ka nav nospēris ne kapeiku, laikam no manis baidījās, vai tikai neesmu milicijas ziņotājs, bet mūsu pēdējā kopīgi pavadītajā naktī ceļā uz Krestiem… Viņš taču atzinās, ka diezgan vienkāršas mahinācijas ceļā ar īsti neizmērītiem audumu baķiem, kas nāca no rūpnīcām, dažu gadu laikā tomēr ir spējis piesavināties divus miljonus rubļu. Vienu ceturto daļu esot iztērējis kaut kādas tur supermaukas Ivetas vajadzībām, bet pusotra miljona guļot aprakti viņa vasarnīcas dārzā… Par to zinot vienīgi viņa dēls Roberts. Ja arī viņš šo naudu ir atracis, tad nez vai mēneša laikā būs paspējis iztērēt. Tādu naudu nav iespējams iztērēt pat desmit gadu laikā. Tātad… Rīt pat jāiet to Robertu Vānu meklēt. Esot daudzsološs rakstnieks. Iznākusi viena vai jau divas grāmatas.

Tātad viņu sameklēt nebūs nekādu grūtību. Un tad… Man ir brīnišķīgs vai, pareizāk sakot, pilnīgi pārsteidzošs dzīves turpmākais plāns, un es atkal lūgšu Dievu, lai viņš man beigu beigās to palīdz ari realizēt! Tad tas varbūt būs pats skaistākais un arī neticamākais gadījums, kāds vien var notikt starp slepkavu un kādu no viņa upuriem…

29. nodala

i

To dienu es atceros kā vienu no vispretīgākajām tiesas dienām manā tiesneša karjerā. Lai gan tieši otrādi — man vajadzēja līksmot, priecāties un būt laimīgam, kāds es patiesībā ārpus tiesas nama ari biju. Bet sākums manai nepatikai un zināmā mērā arī riebumam bija ne tikai tas, ka toreiz nācās tiesā skatīt vienreizēji pretīgu jaundzimuša bērna slepkavības lietu, bet arī tāpēc, ka pirmo reizi sava tiesneša darbā saskāros ar tā saucamo neoficiālo, taču tolaik visai izplatīto partijas funkcionāru vai mūsu pašu augstākās priekšniecības telefona diktātu. Lai gan patiesībā nekāds īpašs diktāts vai pavēle nemaz neizskanēja. Vienkārši dienu pirms tiesas sākuma man piezvanīja pats republikas tieslietu ministrs un, vispirms apjautājies par veselību un sirsnīgi apsveicis ar meitas piedzimšanu, pēkšņi uzstājīgi palūdza, lai paredzamo bērna slepkavības lietu es izskatītu slēgtā tiesas sēdē. Jutos stipri pārsteigts. Līdz šim slēgtajās tiesas sēdēs tika izskatītas vienīgi ardzimum- noziegumiem saistītas lietas. Bet šī, vērtējot tikai no juridiskā viedokļa, bija parasta, kaut tolaik ārkārtīgi reti sastopama slepkavības lieta.

Es izteicu neizpratni un mēģināju iebilst, taču ministrs mani asi pārtrauca un pateica, ka slēgta tiesas sēde nepieciešama ne jau paša nozieguma, bet gan šai noziegumā apsūdzētās personas dēļ.

— Ja viņa sāks runāt lieku, tad uz daudzu sabiedrībā cienījamu valsts varas pārstāvju reputāciju var krist netīras un pilnīgi nepelnītas aizdomu ēnas… Tāpēc, Rusecki, tu viņu daudz netirdi, izsludini slēgtu sēdi un to ātri beidz. Sodu nosaki, kādu to likums prasa, tikai neļauj viņai daudz pļāpāt un, Dievs nedod, nekādu interviju presei vai televīzijai! Skaidrs? Vēlāk tas viss tev varbūt labi atmaksāsies, kad nākamgad tiks izraudzīti jauni kandidāti Augstākās tiesas tiesnešu amatiem. Tā ka, Valter Rusecki, ir vērts nopietni padomāt!

Es visu sapratu un nodomāju, ka tā arī būs jādara. Katrā ziņā tai laikā lēmums pasludināt slēgtu tiesas sēdi nebija pretlikumīgs.

Pirms četrām dienām no slimnīcas biju pārvedis mājās Māru ar mūsu pirmdzimto bērnu — burvīgu meitenīti, kuru jau iepriekš bijām nosaukuši par Zani. Ja tagad sacītu, ka toreiz biju neizsakāmi laimīgs, es neko nepateiktu. Tas nav īstais apzīmējums tam pacilājošajam, es pat teiktu, gandrīz vai eiforiskajam garīgajam stāvoklim, kādā tolaik atrados. Tas bija svētsvinīgs, nopietns un neticami atbildīgs mirklis — pirmo reizi mūžā turēt rokā jaunu, vēl pilnīgi nevarīgu un ļoti mazu dzīvības kamoliņu, kuru uzturēt un aizsargāt pagaidām varējām vienīgi mēs — cilvēki, kas viņu bija radījuši.

Bet toreiz tiesas zālē uz apsūdzēto sola sēdēja trīsdesmit gadus veca, skaista un eleganti ģērbusies sieviete, kura tieši tādu pašu mazu, tikko piedzimušu meitenīti bija nogalinājusi pati savām rokām… Ja es nezinātu, ka viņa jau astoņus mēnešus ir pavadījusi izmeklēšanas cietumā, es noteikti būtu nodomājis, ka viņa uz tiesas sēdi ir atvesta tieši no Rīgas Modes nama tērpu demonstrēšanas zāles.

Slaidais augums bija ietērpts gaiši pelēkā, ķermenim cieši piegulošā adītā kleitā ar augstu apkaklīti, bet starp stipri izspīlētajām krūtīm mirdzēja sudraba ķēdē un zelta ietvarā iekārts liels dimants, par ko es ļoti nobrīnījos. Tas bija acīm redzams izolatorā ievietoto personu uzturēšanās režīma kliedzošs pārkāpums — viņu rīcībā nedrīkstēja atrasties ne nauda, ne kādas vērtslietas. Lai gan tiesas zālē bija diezgan silti, sieviete uz pleciem bija vēl uzmetusi dārgu vāverādas kažoku.

Es tagad, protams, vairs neatceros visu garās prāvas gaitu, taču no pirmās apsūdzētās pratināšanas reizes šis tas man tomēr atmiņā ir palicis, un pieļauju, ka tas noticis ne tikai paša izskatāmā nozieguma dēļ, bet acīmredzot galvenokārt tāpēc, ka man, kā jau es teicu, toreiz pašam mājās bija tikko piedzimusi meita, kuru nogalināt laikam spētu varbūt vienīgi kāds patiešām psihiski slims cilvēks, kuram vairs nebūtu nekā cilvēciska…

Taču īstenībā tā ne vienmēr notiek un nebija arī toreiz. Sava bērna tīšā slepkavībā apsūdzētā sieviete bija gudra, brīžiem emocionāla, brīžiem auksta kā ledus un visā visumā ar loģiskām spriešanas spējām, skaidru domāšanu, zināmu nožēlu un pat neslēptu vainas apziņu.

—     Lūdzu, kāds ir jūsu vārds, uzvārds, dzimšanas gads un bijusī dzīvesvieta? — es kā parasti sāku ar apsūdzētās personības noskaidrošanu.

—    Mani sauc Marina Burankova, — sieviete atbildēja. — Esmu dzimusi 1938. gadā Ļeņingradā. Pierakstīta Maskavā, Uzvaras ielā 57, dzīvoklis 9, bet pēdējos trīs gadus faktiski dzīvoju Rīgā.

—   Tieši kur jūs dzīvojāt? — es painteresējos.

—   Pie sava drauga.

—   Drauga dzīvesvietai taču laikam kāda adrese bija?

—   Protams. Rūpniecības ielā 2, dzīvoklis 93.

—   Kā draugu sauc?

Sieviete klusēja.

—        Jums nav nekādas jēgas to slēpt, — es teicu. — Krimināllietas materiālos viņa vārds ir atrodams, tāpat kā divas rakstiskas viņa liecības un nopratināšanas protokols.

—   Tad kāda jums ir jēga man to jautāt?

—   Lūdzu, atbildiet!

Sieviete atkal klusēja, un es viņu liku mierā.

Pēc tam prokurors nolasīja apsūdzības rakstu, un sākās apsūdzētās pratināšana. Vispirms pie apsūdzētās ar jautājumiem vērsos es.

—    Ko jūs tiesai varat pastāstīt par noziegumu, kura izdarīšanā prokuratūra pret jums ir izvirzījusi apsūdzību, un proti — tīšā sava tikko piedzimušā bērna slepkavībā?

Sieviete vairākas minūtes neveikli minstinājās, tad sāka klusi stāstīt.

—    Mans tēvs Boriss Vasiļjevičs Nazarovs trīsdesmitajos gados strādāja Ļeņingradas pilsētas partijas komitejā. Bija propagandas un aģitācijas nodaļas vadītājs. Trīsdesmit astotajā gadā pēc Zinovjeva notiesāšanas pēc Staļina pavēles gandrīz visu Ļeņingradas pilsētas partijas komiteju izšāva… Protams, nošāva arī manu tēvu. Māte kā tautas ienaidnieka sieva tika izsūtīta uz Kazahiju, bet es paliku Ļeņingradā. Vispirms zīdaiņu, pēc tam bērnu namā. Blokādes laikā tiku evakuēta uz Saratovu. Tur mani pieņēma audzināšanā kāda laba skolotāju ģimene. Pati vēlāk arī beidzu Saratovas pedagoģisko institūtu. Sešdesmito gadu sākumā, aizbraucot uz Ļeņingradu, tur satiku cilvēku, kura tēvs savā laikā bija strādājis kopā ar manu tēvu. Šis cilvēks, gluži kā viņa un mans tēvs toreiz, tagad arī ieņēma ļoti augstu amatu Ļeņingradas apgabala partijas komitejā. Mēs apprecējāmies, un tā es iekļuvu Ļeņingradas un Maskavas augstākajās varas aprindās… Biju mīļākā ļoti daudziem valstī pazīstamiem politiskajiem un sabiedriskajiem darbiniekiem. No sākuma es to darīju, ja tā varētu teikt, vīra piespiesta, viņa politiskās karjeras dēļ, bet vēlāk… Jūs paši zināt, cik viegli un patīkami ir iet pa šādu jautrības un baudas pilnu dzīves ceļu. Cilvēku lielākajam vairumam justies brīviem liedz tikai mūsu sabiedrības liekulīgā morāle, dažādi aizspriedumi un paša nevēlēšanās beidzot saņemties un pārvarēt savus iekšējos kompleksus, neuzņēmību un bailes. Jā, tieši bailes no neiedomājami stulbā mūsu dvēseles un prāta jautājuma: "Ko par mani teiks cilvēki, ko domās apkārtējā sabiedrība?" Un tikai tad, kad cilvēks spēs par to nedomāt vai vienkārši uzdrošināsies sabiedriskai domai mierīgi uzspļaut virsū, viņš spēs beidzot kļūt ari patiesi laimīgs. Tikai tad! Viss pārējais ir totāla liekulība! Mēs katru dienu un brīdi sevi mokām un plosām ar grēcīgām domām un nepiepildītām vēlēšanām, kuras mums ir bail pat sākt mēģināt piepildīt! Jo kaut kādos mūsu smadzeņu centros atkal un atkal nemitīgi uzliesmo tas pats nejēdzīgi stulbais: "Ko cilvēki par mani domās, ko runās?"

—   Pilsone Burankova! — es viņu pārtraucu. — Par to visu varēsiet plašāk izteikties tiesu debatēs, bet tagad atkārtoti palūgšu konkrētāk pastāstīt par tā nozieguma izdarīšanu, kurā jūs tiekat apsūdzēta!

Sieviete atkal labu laiciņu klusēja, vairākas reizes nervozi saknieba spilgti uzkrāsotās lūpas, bet tad, smagi nopūtusies, turpināja stāstīt.

—   Pirms gada, atbraukusi uz Rīgu, es apmetos pie jums jau zināmā cilvēka, bet viņš savukārt, gluži kā savā laikā mans vīrs, silti ieteica neatteikt nevienam cilvēkam, ar kuru tikšu iepazīstināta.

—   Varbūt, lūdzu, konkretizējiet, ko jūs domājāt ar vārdu neatteikt? Vai tās bija kādas nelegālas biznesa darīšanas, ar likumu aizliegtās valūtas operācijas vai arī…?

—   Tieši tā, — Marina pasmaidīja. — Vai arī…

—   Lūdzu, izsakieties tomēr precīzāk!

—   Draugs man silti ieteica nevienam neatteikt sniegt viņa pazīstamajiem cilvēkiem, draugiem un droši vien ari draugu draugiem intīmos pakalpojumus.

—   Tātad jūs nodarbojāties ar prostitūciju?

—  Tā nu es gluži neteiktu, — Marina, burvīgi pasmaidījusi, iebilda. — Ja saistībā ar to, ko es darīju, jūs akurāt ļoti gribat dot man attiecīgās profesijas nosaukumu, tad daudz tuvāk īstenībai būtu apzīmējums, ko man nebūtu kauns ar zelta burtiem uzrakstīt ari uz savas vizītkartes, un proti, — Marina Burankova, visaugstākās klases kurtizāne. Ja jūs, kungi, kaut ko atceraties no vēstures, tad senajā Grieķijā vai dažus gadsimtus atpakaļ Francijā augstas klases kurtizānes sabiedrības acīs bija daudz augstākā cieņā nekā Francijas karalienes.

Tas nu gan ir pareizi, es ātri nodomāju. Jo tolaik visas Francijas karalienes pašas bija vislielākās palaistuves. Pēc tam stingri paskatījos uz apsūdzēto.

—   Vai jūs par saviem pakalpojumiem ņēmāt naudu?

Marinas sejā atkal parādījās šķelmīgs smaids.

—   Vai jūs, pilsoni tiesnesi, par savu darbu saņemat algu?

—   Apsūdzētā! Lūdzu, atbildiet uz jautājumu! — es skarbi uzsaucu.

—   Jā, ņēmu, ja tas jūs interesē, — apsūdzētā kļuva nedaudz pikta. — Un ne tikai naudu! Ņēmu arī dārgas dāvanas un neatteicos no bagātīgām vakariņām restorānos un somu pirtīs.

—   Lūdzu, nosauciet cilvēkus, ar kuriem jūs kontaktējāties! — es uzstāju. — Kas viņi bija? Strādnieki, studenti, valsts ierēdņi vai ari…?

—    Es protestēju! — strauji piecēlies kājās, iesaucās Marinas Burankovas advokāts. — Lūdzu šo jautājumu atsaukt! Tas ne mazākā mērā neatbilst manas aizstāvamās apsūdzības būtībai!

—    Labi, — es piekritu, tūlīt saprazdams advokāta gājienu un atcerēdamies vakarējo ministra telefona zvanu. — Tātad jūs bez pierakstīšanās ilgstoši dzīvojāt Rīgā, dzīvoklī, kas pieder Latvijas PSR Augstākās Padomes deputātam, LPSR KP Centrālkomitejas locekļa kandidātam un PSRS bruņoto spēku Baltijas kara apgabala Politiskās pārvaldes priekšnieka vietniekam, ģenerālmajoram…

—   Godājamā tiesa! — kājās atkal piecēlās apsūdzētās advokāts. — Šim cilvēkam, kā izriet no krimināllietā esošajiem materiāliem, nav ne mazākā sakara ar manai aizstāvamajai inkriminēto noziegumu! Jā, viņš atļāva Marinai Burankovai uzturēties savā lielajā dzīvoklī, jo viņš ir atraitnis, bērni dzīvo Habarovskā, un ir pilnīgi saprotams, ka viņam nekas nebija pretim, ja plašajā četristabu dzīvoklī bez viņa mitinātos arī viņa drauga draudzene. Katrā ziņā, kā tas izriet no krimināllietas materiālos esošajām šā cilvēka rakstiskajām liecībām, viņam intīmu attiecību ar Marinu Burankovu nav bijis, tātad viņš nav un nevar būt ari nogalinātā bērna tēvs. Tas ir absolūti izslēgts. Tāpēc, godājamā tiesa, lūdzu šā cilvēka vārdu, lai nekompromitētu mūsu valsts Bruņotos spēkus, publiski nekad nepieminēt. Jūs paši saprotat, kāda augsta ranga cilvēks ir šai lietā nejauši iejauktais ģenerālmajors, un tāpēc lūdzu…

Es apmulsu. Pilnīgi fiziski sajutu, kādi draudīgi spēki aiz šī advokāta stāv, tāpēc, visu mierīgi pārdomājis, nolēmu šī neaizskaramā virsnieka vārdu un viņa augstos militāros un politiskos titulus arī nepieminēt. Vienīgi izbrīnu radīja jautājums, kur tad mūsu godājamā ģenerāļa aizstāvji ir bijuši agrāk un kā vieglprātīgi pieļāvuši, ka viņu protežē vārds vispār figurē izmeklēšanas materiālos!

—   Apsūdzētā Marina Burankova! — es asi vērsos pie sievietes. — Vai jūs apstiprināt vai noliedzat, ka jums ar minētā dzīvokļa saimnieku bijušas intīmas attiecības?

Marina ironiski pasmīnēja, tad nopietni atbildēja. — Es varu vienīgi droši apgalvot, ka viņš nav mana bērna tēvs.

—    Kas tādā gadījumā ir jūsu bērna tēvs?

—    To es jums neteikšu, un simtprocentīgi to zināt es diemžēl arī nevaru. Man gandrīz vai katru dienu bija sakars ar kādu vīrieti, citreiz pat ar diviem vai trim, tā ka saprotiet paši… Taču to laiku, kad bērns varēja tikt ieņemts, es galvenokārt pavadīju kopā ar vienu cilvēku, kura vārdu, kā jau teicu, es neminēšu. Nosacīti viņu varētu saukt par Ivanu. Nu, lūk, šis Ivans bija maskavietis, mana Rīgas dzīvokļa saimnieka, jūsu jau pieminētā ģenerālmajora labākais draugs, taču… Viņš jau bija stipri vecs, ļoti neglīts, ar pretīgu raksturu, ļauns un ar dažām seksuāli patoloģiskām novirzēm… Ģenerālis Ivans Maskavā Aizsardzības ministrijā atradās tuvu pie šīs iestādes pašas spices. Viņš toreiz sava atvaļinājuma laikā mani aizveda uz Gruziju, augstu kalnos noīrēja burvīgu namiņu, gājām makšķerēt zivis, kāpām kalnos, medījām kalnu kazas un nepārtraukti dzērām gruzīnu vīnus un konjaku. Turpat netālu armijas teltī dzīvoja ari viņa apsardze, kas ģenerāli vienmēr pavadīja gan medībās, gan lielākos pārgājienos. Man arī patika medības, vienīgi riebās, ka Ivans, nošaujot kādu kazu, tūlīt dzēra tās karstās asinis… Tāds esot kalniešu likums, viņš mēģināja man iegalvot, un tas ļoti efektīvi palīdzot ari vairot vīriešu potenci, par ko gan es stipri šaubījos, īsāk sakot, Ivans man fiziski riebās, un viņš arī bija riebīgs. Taču viņš man maksāja tik labi, ka vienkārši būtu bijis milzīgs grēks un stulba nepateicība šo atalgojumu nepieņemt. Atgriezusies Rīgā, pēc divām nedēļām sapratu, ka esmu stāvoklī. Tur nebija iespējams izsargāties.

Prezervatīvu viņam, protams, nebija, bet pēc katras normālās mīlēšanās reizes es nevarēju tūlīt skriet uz kalnu strautu skaloties…

Apsūdzētā apklusa.

—   Lūdzu, turpiniet! — es aicināju.

—    Tālāk stāstīt ir grūti, — sieviete atzinās. — Tagad neprotu izskaidrot, kāpēc grūtniecību nepārtraucu. No vienas puses, es bērnu ļoti vēlējos, bet, no otras… Kaut kādi mātes instinkti tomēr darbojās, un es aborta iespēju atliku no dienas uz dienu, līdz bija par vēlu. Nācās dzemdēt. Viss norita normāli, taču, kad man pirmo reizi bērnu parādīja, tā bija meitenīte, man viņa izskatījās tik šaušalīgi pretīga un sveša, ka es viņu nekādi nespēju paņemt rokās, nespēju pielikt pie krūts. Ārsti beidzot pierunāja. Un tomēr. Kad biju atgriezusies mājās, draugs piezvanīja uz Maskavu un Ivanam pateica, ka viņam piedzimusi meita. Viņš smējās un kategoriski atteicās bērnu atzīt par savu. Turklāt viņš man vēl bargi piedraudēja, ja es kādam kaut vai ar pušplēstu vārdu ieminēšos, ka šis bērns ir no viņa, ar mani notikšot kaut kas ļoti slikts. Es visu sapratu. Taču šie draudi nebija galvenais iemesls, kāpēc es nolēmu…

Sieviete jau kuro reizi apklusa, un es ilgi gaidīju, kad viņa atsāks savu garo un, iespējams, patieso grēksūdzi.

—    Kāds tad bija jūsu ļaunā nodoma īstais iemesls? — es viņai palīdzēju atgūties.

—    īstais iemesls…? — apsūdzētā pacēla galvu un ar tādu kā neizpratni skatījās uz mani. — Ļauns nodoms…? Nezinu. Varbūt šāda ļauna nodoma nemaz nebija? Es tikai visu laiku domāju… Nepārtraukti domāju, kas no šī bērna kādreiz iznāks? Tas, ka viņa būs fiziski slima un varbūt pat garīgi nepilnvērtīga, bija vairāk nekā skaidrs. Viņa vienkārši nevarēja būt vesels bērns! Ieņemta dzērumā no veca un kretīniska vīrieša, visu grūtniecības laiku es tāpat dzēru, smēķēju, lietoju dažādas uzbudinošas tabletes un līdz septītajam mēnesim nepārtraucu dzimumattiecības ar daudziem vīriešiem. Pati nobrīnījos, bet viņiem tieši tas, ka esmu stāvoklī, ļoti patika. Tas viņiem bija īpašs kaifs. Tā arī varētu būt. Bieži taču negadās grēkot ar bērnu gaidošu sievieti. Tā ka mans bērns faktiski bija beigts jau manās iekšās. Bet, kad es vēl iedomājos par viņa tēvu… Bērns, ja ari izdzīvotu, ar simtprocentīgu garantiju izskata ziņā būtu neglīta, varbūt pat atbaidoši neglīta meitene. Kāds liktenis viņu sagaidītu? Kāds būtu viņas raksturs? Tāds kā tēvam, kuram patika dzert karstas dzīvnieku asinis, vai kā man, kura ir vieglprātīga, viegli uzbudināma un bieži seksuāli sakāpināta līdz tādai pakāpei, kas droši vien simtkārt pārsniedz visas normālās sievietes fizioloģiskās vajadzības. Tāpēc es tūkstoškārt sev jautāju: — Kas no šī bērna kādreiz iznāks? Vēl viena palaistuve? Vēl viena nelaimīga sieviete? Vēl viena sabiedrības nepieņemta persona? Vēl viens psihiski slims cilvēks? Tas, ka viņa varētu būt vesela, normāla, stipra, gudra un skaista, bija absolūti neiespējami. Tāpēc es nolēmu… Ja šai pasaulē nevar dzīvot normāli… Kam vajadzīgs vēl viens nelaimīgs un kropls cilvēkbērns? Un, kad būs pieaudzis, lai pārējiem nestu tikai nelaimes un sāpes? Visu to pārdomājot un savam bērnam vēlot vienīgi to labāko, naktī viņu noliku sev blakus, pagriezos uz sāniem un ar krūtīm uzgūlos uz viņa sejas… Bērns nosmaka. Vai es to darīju tīšām? Ja jūs to varat, pierādiet! Mana atzīšanās juridiski vēl neko nenozīmē. īstenībā varēja būt arī tā, ka es bērnu pabaroju, un es viņu patiešām pabaroju, kā to apliecina arī ekspertīzes slēdziens, pēc tam iemigu un miegā esmu nejauši un neapzinīgi bērnam uzgūlusies virsū…

Protams, es nodomāju, tā tas patiešām arī varēja būt, kā tas ne vienreiz vien jau bija gadījies, taču ne mirkli nešaubījos, ka sieviete ir stāstījusi patiesību. Tātad viņa ir jātiesā par tīšu, ar iepriekšēju nodomu izdarītu slepkavību. Tai pašā laikā bez šīs viņas pašatzīšanās tiesas rīcībā citu pierādījumu nebija. Taču katru pašatzīšanos var apšaubīt, apsūdzētais jebkurā laikā no tās var atteikties, un no formālās juridiskās prakses viedokļa apsūdzētā atzīšanās patiešām nekad (izņemot Staļina laiku!) netiek uzskatīta kā neapšaubāms vainas pierādījums.

—Apsūdzētā Marina Burankova! — es turpināju pratināšanu. — Kāpēc jūs domājat vai esat pat pārliecināta, ka šai pasaulē var izdzīvot vai vispār dzīvot tikai veseli, stipri, gudri un skaisti cilvēki?

— Es neapgalvoju, ka viņa nevarētu izdzīvot, — Burankova atbildēja, — bet būtu ļoti vēlams, lai šai pasaulē tomēr dzīvotu vienīgi veseli, stipri, gudri un skaisti cilvēki.

—   Ko lai sabiedrība dara ar pārējiem?

—    Nezinu, — Marina paraustīja plecus, — taču domāju, ka sabiedrībai, tas ir, valstij, būtu jādara viss iespējamais, lai mums līdzās būtu pēc iespējas mazāk garīgu un fizisku kropļu.

—  Vai tas ir atkarīgs tikai no valsts vai, kā jūsu gadījumā, galvenokārt no konkrētiem cilvēkiem?

—    Gan tā, gan šitā, — sieviete pateica. — Taču jebkurā variantā ir jābūt noteiktām tiesībām gan valstij, gan konkrētiem cilvēkiem atteikties no nepilnvērtīgiem radījumiem.

—  Tādas tiesības jau pastāv. Arī jums šādas tiesības bija. Jūs varējāt no bērna atteikties un viņu atdot valsts aprūpē. Jūs tomēr izvēlējāties bērnu fiziski iznīcināt. Kāpēc?

—   Es jau jums to paskaidroju, — Marina nervozi sacīja. — Tā bija labāk gan bērnam, gan sabiedrībai.

—  Jums, apsūdzētā, personiski nepieder šādas lemšanas tiesības, — iebilda viena no tiesas piesēdētājām.

—   Kāpēc ne? — apsūdzētā asi uzprasīja. — Vai tad tikko piedzimis bērns tūlīt jau automātiski kļūst par valsts īpašumu? Vai ari šis bērns tomēr pieder mātei, un viņai vienīgajai arī pieder izvēles tiesības — kā dzīvību radīt, tā vajadzības gadījumā no šīs dzīvības atteikties.

—    Jūs savu bērnu nogalinājāt! — piesēdētāja gandrīz vai iekliedzās. — Par atteikšanos šeit nav pat runas!

—  Nē! — skaļā balsī bilda pretī apsūdzētā. — Es vienkārši negribēju, lai, tik pretīgā veidā radīta, šī dzīvība pastāvētu.

—  Vai jūs, Marina Burankova, tiešām neapzināties, ka esat izdarījusi smagu noziegumu? — es jautāju.

—   Nekādā ziņā, — Marina atbildēja. — Bet, ja jūs tā uzskatāt, tad man, pilsoņi tiesneši, jāprasa jums, kādu noziegumu izdarāt jūs, kad ar savu tiesas spriedumu iznīcībai nolemjat, kaut ari baiga noziedznieka, taču tomēr bioloģiski un fizioloģiski vesela cilvēka dzīvību?! Vai jūs savā rīcībā nesaskatāt smaga nozieguma pazīmes? Nē? Bet kas tādā gadījumā jūs attaisno? Kaut kādi papīri? Likumu panti? Rūgti jāsmejas! Kas tad tos papīrus ir aprakstījuši? Kas sacerējuši likumu grāmatas? Mēs paši! Cilvēki! Ko tad jūs brīnāties? Jūs varat cilvēkus, turklāt ne vienreiz vien, gluži nevainīgus sūtīt uz karātavām, bet es, māte, kura citu cilvēku, šai gadījumā nelietīgu vīriešu, dēļ neveiksmīgi ir radījusi kroplu bērnu, kam labāk ir būt mirušam nekā būt dzīvam, nedrīkstu ar savu radīto dzīvību darīt to, ko uzskatu par vajadzīgu?! Vai arī es nevaru būt tiesnese, turklāt ar tādām pašām tiesībām, kādas ir jums? Kur ir starpība, kungi? Vai tikai jūsu izglītībā, zvērestā un amata talāros? Bet vai jums ir pazīstamas mātes sāpes, kad viņa domā par sava kroplā bērna nākotni? It sevišķi, ja viņa šo nākotni jau iepriekš skaidri zina? Nē, jūs nepazīstat ne tās dvēseles mokas, ko esmu pārdzīvojusi, ne to, ko pārdzīvo citas sievietes. Jūs jau varat man viegli pārmest — pie visa vainīga jūsu izlaidīgā dzīve! Jā, zināmā mērā tā droši vien ari ir, taču sievietes ne vienmēr spēj būt pilnīgas noteicējas pār savu dzīvi. To ietekmē daudzi iekšējie un ārējie faktori, mūsu slēpjamās vēlmes, instinkti, psihes īpatnības, vīriešu vara pār mums un viņu brutālā seksualitāte… Tāpēc par noziegumiem labāk nerunāsim! Tos mēs izdarām visi. Vairāk vajadzētu runāt par netaisnību, kāda vispār valda mūsu pasaulē. Vajadzētu runāt par to, ka, ja reiz vieniem cilvēkiem, piemēram, tiesnešiem, ir dotas tiesības izlemt citu cilvēku dzīvības jautājumus, tad kāpēc šādas lemšanas tiesības nevar būt arī citiem? Un, ja jūs savu rīcību, kādam piespriežot nāves sodu, neuzskatāt par noziegumu un to attaisnojat, tad kāpēc es nevaru attaisnot ari savu izdarīto?

Tiesas sēdi pārtraucu un to nolēmu turpināt pēc divām dienām. Es ar šo eleganti ģērbto dāmu, sava bērna slepkavu, vairs nevēlējos diskutēt par jautājumiem, kas patiesībā nav diskutējami, vienīgi nedaudz pārsteidza tas, ka pēdējā gada laikā jau otro reizi no apsūdzēto puses dzirdēju pārmetumus tiesnešiem, ka viņi, pasludinot nāves spriedumu nežēlīgam slepkavam, ari paši kļūstot par noziedzniekiem un tagad jau oficiālas, valsts sankcionētas slepkavības līdzdalībniekiem…

Godīgi atzīšos, ka līdz pat šai dienai es īsti nezinu, vai tā tas patiešām arī ir vai nav?

Tiesnesis slepkava?!

Ivans, Jānis, Pēteris vai Saulvedis nogalina ar nazi vai pistoli, bet mēs, tiesneši, ar vārdu?! Jo mūsu spriedumos ierakstītais vārds nošaut pēc kāda laika kādam kļūst par obligāti izpildāmu pienākumu…

Es par to vairs negribēju domāt. Katrā ziņā sava bērna slepkavai Marinai Burankovai par šo noziegumu nāves sods nedraudēja, un es todien ar tīru sirdsapziņu, bet derdzīgu pretīguma sajūtu braucu mājās.

Un, jo tuvāk nāca mājas, jo laimīgāks jutos. Viss pēkšņi aizmirsās. Manā apziņā pārstāja eksistēt smirdošās sabiedrības atkritumu tvertnes. Es redzēju savas mājas lielo rožu dārzu. Un šai krāšņo puķu laukā skaistākos šīs zemes ziedus — Māru un mazo Zani.

Vai es viņas spēšu pasargāt no šīs pasaules neprātīgā ļaunuma?

—   Māra…

—   Jā, mīļais?

—   Kā es varēju bez tevis tik ilgi dzīvot?

—   Es arī brīnos. Kā varēju tik ilgi dzīvot bez tevis?

—   Mēs taču vēl joprojām esam jauni, vai ne?

Māra smējās.

—   Mēs nebūsim veci pat tad, kad mums būs septiņdesmit!

—   Tu esi ārste. Tev būs jāprot mūs uzturēt formā.

—   Par to tu nebaidies! Mēs visi trīs būsim laimīgi un veseli.

Uz galda dega trīs dažādu krāsu sveces. Glāzēs dzirkstīja šampanietis, un turpat blakus vēl stāvēja konjaka un Gruzijas sausā vīna pudeles. Spēlēja jauka džeza mūzika, un es nespēju atraut skatienu no Māras puskailā auguma. Mums patika mūsu intīmos vakarus ietērpt šādā jaukā un mazliet romantiskā noskaņā. Tie bija nelieli mūsu miesas un gara svētki. Tovakar Māra daudz nedzēra, tikai dažas glāzes šampanieša, jo vēl ar krūti baroja bērnu, bet es gribēju piedzerties. Tas gan nekad nenotika, es vienmēr zināju savu alkohola normu, ne reizi vēl nebiju nolūzis, bet tovakar, vismaz morāli, gribējās piedzerties.

Nekādi nespēju aizmirst todien tiesāto sievieti, kas bija nogalinājusi savu bērnu.

—   Mūsu Zane arī būs skaista, vai ne? — es teicu. — Tikpat skaista kā tu.

—   Iespējams, — Māra piekrita. — Kāpēc gan ne?

—        Viņa noteikti būs arī gudra, — es turpināju. — Viņas vecāki tāpat ir gudri, nav ne slimi, ne alkoholiķi. Visas zīmes rāda, ka mūsu Zanei jābūt skaistai, veselai un gudrai. Tā taču, Māra, ir, vai ne?

—   Tā ir, mīļais, jā! Mūsu meitai ir jābūt skaistai, veselai un gudrai. Pašlaik nav manāms ne mazākais iemesls, kāpēc lai tas tā nebūtu. Ārsts arī apgalvo, ka viss ir kārtībā. Nekādas vainas. Kā būs vēlāk, neviens nevar pateikt. Tāpēc mums, Valter, ir jābūt labiem vecākiem. Jādara viss iespējamais, lai viņa būtu laimīga.

—     Viņa noteikti būs laimīga, — es atkārtoju. — Laimīgiem vecākiem nevar būt nelaimīgs bērns. Protams, ja nenotiek kāds traģisks nelaimes gadījums.

—    Tāds gadījums nekad nenotiks, — Māra sacīja. — Tu nemaz nezini. Mēnesi pirms dzemdībām es biju aizgājusi pie kādas zīlnieces. Kolēģe mani tur aizveda gandrīz vai ar varu. Gaišreģe varēja būt vai nu čigāniete, azerbaidžāniete, vai ebrejiete. Melna, veca un diezgan atbaidoša, bet viņa, kad es vēl nebiju pat lāga paspējusi ienākt istabā, uzreiz pateica, ka es vēderā nēsājot meiteni, tas man esot pirmais bērns, un radības būšot vieglas, bez jebkādiem sarežģījumiem. Es saprotu, ka viņa to varēja pateikt, lai mani vienkārši nomierinātu, taču daudz kas no viņas sacītā patiešām ir izrādījies un varbūt vēl izrādīsies apbrīnojami pareizs.

—   Ko viņa vēl teica?

—   Ka laulībā esmu otro un pēdējo reizi.

—    Ļoti jauki. Ko vēl? Par taviem iepriekšējiem vīriešiem ari kaut ko sacīja?

—   Nē.

—   Kāpēc ne?

—   Tāpēc, ka bez tevis man neviena cita vīrieša nav bijis un nebūs.

—   Paldies. Man bez tevis arī nevienas citas nav bijis un nebūs.

—   Vai tas ir labi?

—   Tas ir brīnišķīgi. Tikai tu un es.

—    Tā nav patiesība, — Māra nepiekrita. — Bez tevis un manis ir vēl mūsu Zane un pārējā pasaule. Pārsvarā ļauna, skaudīga un spējīga daudz ko iznīcināt.

—   Māra, ko tā var mums iznīcināt?

—   Es nezinu.

—   Taču ne mūsu mīlestību? — es iesaucos.

—   Ticēsim, — Māra pasmaidīja.

—   To varēsim iznīcināt vienīgi mēs paši, — es teicu, —ja kādreiz to gribēsim… Bet mēs taču to nekad negribēsim, vai ne?

—   Nekad, — Māra apliecināja.

—    Ko tā čigāniete vēl tev teica? — es turpināju interesēties.

—    Daudz ko, — Māra atbildēja. — Jāpaiet laikam, lai varētu pārliecināties par viņas pareģojumu pareizību.

—   Ko viņa tev pareģoja? — es nez kāpēc neatlaidos. — Laimi vai kādu nelaimi?

Māra ilgi klusēja, tad skumja pavērsās pret mani.

—   Viņa man pareģoja lielu laimi un ilgu mīlestību, — Māra teica, — taču brīdināja ari par kādu iespējamu traģēdiju.

—   Tieši tev?

—   Tieši man. Viņa teica, ka pie šīs nelaimes netieši būšot vainīgs tas cilvēks, ar kuru pašlaik dzīvojot kopā.

—   Tātad es?

—   Tā varēja saprast.

—   Tas viss, Māra, ir totāls blefs, — es atmetu ar roku. — Kur tādā gadījumā paliek viņas pašas pareģotā tava ilgā mīlestība un bezgalīgā laime?

—   Nekur tā nepazudīs. Vienīgi viņa teica, ka nelaime varot draudēt caur mana tuvā cilvēka darbu…

—   Tu viņai pateici, ka strādāju par tiesnesi?

—   Nē, to viņa nezināja, taču teica, ka ļoti iespējams, apmēram pēc pieciem, sešiem gadiem, ja vīrs nemainīšot darbu vai profesiju, ar mani varot notikt kāda liela nelaime. Pat traģēdija.

Es mazliet apmulsu, tad uzprasīju: — Tu tam tici?

—   Nē, — Māra uzreiz atbildēja. — Bet vai tāda iespēja ir pilnīgi izslēgta?

—   Es nesaprotu, kā mans darbs tev varētu sagādāt kādu nelaimi? Muļķības!

—   Es ari domāju, ka tās ir blēņas.

—   Tu gribi, lai es mainu darbu? — diezgan skarbi prasīju.

—    Nekādā ziņā! — Māra noraidoši papurināja galvu. — Kāpēc? Tas vispār nemaz nebija galvenais, ko tā vecā čigāniete man pateica.

—   Kas tad bija galvenais? — es jautāju.

—    Galvenais bija tas, ka abi būsim laimīgi, — Māra atbildēja. — Un viens otru mīlēsim. Un mums būs ļoti jauks bērns. Un mēs visi būsim veseli. Un tu drīz taisīsi labu lēcienu pa karjeras kāpnēm. Un arī man darbā viss veiksies. Un man būs labas attiecības ar vīramāti, bet tev būs labas attiecības ar sievasmāti. Un mēs nākamgad dosimies jautrā ceļojumā uz Karpatiem. Un mēs nekad nejutīsim naudas trūkumu. Mēs nekad nestrīdēsimies. Un mums būs daudz jaunu draugu. Un mūsu meita kādreiz būs ievērojama personība. Viņa būs slavena un daudz darīs sabiedrības labā. Un mēs paši ari vēl daudz ko paspēsim izdarīt labu. Cilvēki teiks paldies un pret mums izturēsies ar lielu cieņu. Mēs nekad nepazīsim naidu vai vēlēšanos kādam atriebties. Visu mums likteņa atvēlēto laiku mēs roku rokā iesim pa baltu garu ceļu, kas nekad nav sācies un nekad nebeigsies. Mēs mūžīgi paliksim kopā.

—   Brīnišķīgi, — es teicu. — Jūs abas ar to veceni esat izlikušas labas kārtis.

—   Jā, Valter, — Māra apstiprināja. — Ja neskaita draudīgo pīķa kungu, visi ir dūži.

—    Nekas, — es teicu. — Gan jau mēs tiksim galā arī ar to pīķa kungu. Bet, ja nopietni, Māra, mums ir visai drošs pamats cerēt, ka mūsu Zane patiešām varētu būt talantīgs bērns. Bet, kad izaugs liela… Tu gribētu, lai viņa kļūst par ārsti?

—   Bet tu — lai būtu juriste?

—   Tā varētu būt, tikai ne tiesnese!

—    Kāpēc?

—   Tas nav sievietes darbs. Turklāt… Savādi, Māra. Man dažreiz šķiet, ka tiesneša amats sevī slēpj kaut ko patiešām amorālu…

Māra maigi apvija rokas ap manu kaklu un kaisli noskūpstīja.

—    Nebūtu slikti, ja mēs pašlaik abi kļūtu ļoti amorāli… Tu kā tiesnesis mūs par šādu rīcību taču attaisnotu, vai ne?

—   Noteikti, — es apsolīju.

—    Citādi nemaz nevar būt, — Māra nopietni sacīja. — Mīlestība nekad nevar būt amorāla, jo tā ir cilvēces morāles augstākā virsotne. Varētu pat teikt, ka mīlestība ir mūsu gara augstākais kāpiens pret debesīm.

Es pasmaidīju.

—    Mazliet patētiski skan, bet tā tas varētu būt, — es teicu, —ja tikai mēs, mīlestības apgaroti, kāpdami uz debesīm, pārāk bieži nedomātu par miesu. Jo mūsu mērķis, Māra, kā jebkura cita iemī- lējušamies cilvēka mērķis, patiesībā nav vis augstās debesis, bet gan tepat ar pirkstu galiem aizsniedzamais sievietes vai vīrieša ķermenis.

Labu brīdi turpināju skatīties Mārai tieši acīs, tad klusi pateicu: — Es tevi ļoti gribu, Māra.

—    Un es gribu tevi, Valter, — Māra tūlīt atsaucās. — Tās tad arī būs mūsu debesis. Augstās vai zemās, morālās vai amorālās, bet tās būs mūsu, mīļais. Elle mums nedraud. Tikai skaidras un tīras zvaigznes.

30. nodala

Haralds Brīvmanis kārtējo reizi riskēja. Viņam arī nebija citas izejas. Viņš uzturējās kādā no Iļģuciema nomalē esošajām privātmājām, kuras saimnieces vīrs atradās ieslodzījumā — notiesāts uz divpadsmit gadiem par bruņotu laupīšanu.

Mājas saimniece par Haralda personību daudz neinteresējās. Viņš tikai pateica, ka nesen atbrīvojies no soda izciešanas vietas un Andrejs, saimnieces vīrs, ieteicis pēc palīdzības griezties tieši pie viņas.

—  Tas nebūs uz garu laiku, — Haralds solīja. — Varbūt ilgākais uz mēnesi. Kamēr nokārtošu dokumentus, sameklēšu darbu un citu dzīvesvietu.

—   Vai vecāku jums nav? — saimniece painteresējās.

—    Diemžēl…

—   Jūs šeit varat dzīvot, cik ilgi vien gribat, — saimniece labsirdīgi sacīja, — tikai ar vienu noteikumu… Nekādas dzērāju vai zeķu kompānijas! Nekādu trokšņošanu vai ālēšanos! Man pietiek! Nekādu sieviešu un nekādu noziegumu! Cik reižu es Andreju brīdināju! Nu, nevajag mums to naudu! Nevajag! Bet nē! Viņš bija sapinies ar diviem baigiem nažiem, faktiski, tie viņu arī pierunāja. Andrejs bija labs atslēdznieks, varētu teikt, amatnieks ar zelta rokām. Tieši tāpēc tie pārējie viņu ari pierunāja algas izmaksas dienā iet un aplaupīt Spilves lidostas kasi. Viņa draugi tur strādāja, zināja katru istabu, gaiteņu izkārtojumu, kases darba laiku, signalizācijas iekārtas, seifa atrašanās vietu un visu pārējo, lai, kā viņi teica, būtu simtprocentīga garantija par pasākuma izdošanos. Bet nekas tomēr neiznāca. Tagad divpadsmit gadi… Vai tas bija to vērts?

—   Šai pasaulē neviens pasākums nevar būt simtprocentīgi drošs, — Haralds pateica. — Vienmēr jārēķinās arī ar neveiksmi. Taču, ja ar to rēķinātos… neviens nekādu noziegumu vispār neizdarītu. Visi nez kāpēc ir pārliecināti tieši par šiem simt procentiem veiksmes. Tāpēc visi agrāk vai vēlāk arī simtprocentīgi iekrīt.

—   Ja atļauts zināt, par kādu nodarījumu jūs iekritāt?

—    Par to pašu. Gribēju kļūt bagāts, bet kļuvu vēl nabagāks nekā līdz tam.

—    Ja pareizi saprotu, tad jums pašlaik naudas, ar ko samaksāt par īri, nav?

—   Tik tiešām, kundze. Bet man noteikti nauda drīz būs, un es jums visu samaksāšu. Pat ar uzviju.

—   Iesiet atkal laupīt?

—     Nekādā ziņā, — Haralds atbildēja. — Tagad es lielu naudu pamēģināšu iegūt gandrīz vai godīgā ceļā.

—   Vai tas ir iespējams? — saimniece izbrīnījusies jautāja. — Godīgā ceļā lielu naudu?!

—    Tas ir gandrīz neiespējami, — Haralds apstiprināja, — bet es pamēģināšu.

—   Nu ko… Vēlu veiksmi! Jā, starp citu! Kā es jūs lai saucu?

—    Sauciet mani par Hariju, — Haralds sacīja. — Uzvārds varētu būt Blūms. Nevienam gan daudz nestāstiet, ka es te pie jums dzīvoju. Labāk lai neviens to nezina. Bet, ja kāds prasīs, sakiet, ka no laukiem atbraucis kāds jūsu radinieks. Sarunāts?

—   Labi, — saimniece piekrita. — Dzīvojiet klusi un mierīgi.

Nekas ari liels nenotika. Iļģuciemā ļaudis kādu laiku pārrunāja Bruno

Vintera slepkavību Sniķera ielā, bet drīz runas beidzās, jo visi jau agrāk viņam tieši tādu likteni ari bija paredzējuši.

Par to kādu vakaru zināja stāstīt ari Haralda mājas saimniece.

—  Man viena paziņa teica, bet viņai savukārt mūsu rajona milicijas nodaļā strādājot brālis, tā ka šīs ziņas ir pilnīgi drošas. Nu, lūk. Izrādās, tas Bruno Vinters esot bijis… To, ka viņš savā laikā bija gandrīz vai visas Rīgas lielākais bandīts, protams, zināja viss Iļģuciems. Bet tagad izrādās, ka Bruno bez visa tā esot bijis arī, domājams, Rīgas vai pat visas Latvijas noziedzīgās pasaules tāds kā augstākais tiesnesis. Jā, jā! Dikti jocīgi jau tas skan. Pašiem noziedzniekiem ir savi tiesneši! Turklāt arī augstākie! Pie viņa daudzi nākuši gan pēc padoma, gan konkrēta lēmuma. Vai tad kāds brīnums, ja kāds neapmierinātais, atriebdamies par sevi vai kādu citu, atnāk un tādu pagrīdes tiesnesi nošauj?

Haralds klusēja. Viņš neko negribēja stāstīt par noziedzīgajā pasaulē pilnīgi reāli eksistējošo tiesas sistēmu un par to, ka tur strādājošie tiesneši savos spriedumos pret vainīgajiem ir simtkārt nežēlīgāki un varbūt arī taisnīgāki par oficiālajiem valsts tiesnešiem, jo parasti pasludina un piemēro tikai vienu soda sankciju — vainīgo sodīt ar nāvi.

Šoreiz tā ir gadījies, ka sodīts ir ticis pats tiesnesis. Tas skaitījās drausmīgs noziegums, un, ja milicija Haraldu par šā nozieguma izdarīšanu notvertu, tad viņš nekādā ziņā līdz tiesas dienai nenodzīvotu. Ieslodzītie, izpildot kāda cita tiesneša spriedumu, viņu nežēlīgi nogalinātu jau pirmajā apcietinājuma mēnesī. Viņu neglābtu pat vieninieka kamera. Haralds to zināja un tāpēc ļoti labi saprata, ka viņam pēc iespējas ātrāk no Latvijas jāpazūd vai arī noteikti jātiek pie jauniem dokumentiem. Kad būs dokumenti, tad varētu šeit pat pie saimnieces pierakstīties, un vajadzētu vēl arī kaut kādā veidā pārvērst savu ārējo izskatu. Viņš zināja, kā to izdarīt, un bija apņēmības pilns to arī darīt. Vajadzēs inscenēt nejaušu apliešanos ar verdošu ūdeni. Applaucēšu rokas, lai mani neviens vairs nespētu identificēt pēc pirkstu nospiedumiem, un lai cieš arī seja! Tā tomēr būs labāk, nekā atkal nokļūt cietumā un būt mirušam. Varētu rīkoties arī ar sērskābi vai kādu citu ķīmisku vielu. Taču vispirms ir jādabū dokumenti! Jauna pase! Bet tā maksā naudu! Es tagad arī bez Bruno zinu divus superspeciālistus, kuri ir spējīgi dabūt gatavu jebkādu Padomju Savienībā eksistējošu jebkuras iestādes oficiālu blanku, dokumentu, pasi vai karaklausības apliecību. Viņi izgatavo pat partijas biedru kartes! Lūdzu! Tūkstoš rubļu uz galda, un staigā laimīgs!

Tāpēc man šie tūkstoš rubļi noteikti ir jādabū! Vēl vairāk! Man ir jādabū vesels miljons…

Bet pirms tam Haralds aizgāja līdz mājai, kur viņš bija dzīvojis pirms aresta un tiesas. Daugavgrīvas un Podagras ielas stūri atradās veca trīsstāvu koka māja, kas kādreiz sen bija celta Cementa un šīfera fabrikas strādnieku vajadzībām. Tur atradās tikai mazi vienistabas un divistabu dzīvoklīši. Tualetes stāvu ārējos gaiteņos. Ne vannas, ne karstā ūdens. Dzīvokļos pat cauri cieši aizvērtiem logiem vienmēr nāca iekšā dzelteni cementa putekļi. Visapkārt netīrs, smirdošs gaiss un zeme. Dārzā vārguļoja dažas ābelītes, un burkāni nekad neizauga lielāki par sērkociņa tiesu.

Šī māja un tuvākā apkārtne nekādas labākas pārmaiņas nepieredzēja arī padomju laikā. Viss palika kā agrāk, ja ne vēl sliktāk.

Haralds zināja par mātes traģisko nāvi, taču nebija drošs, vai dzīvoklī neatrodas patēvs, lai gan bija dzirdējis, ka it kā pirms gada patēvs dzērumā pakļuvis fabrikas teritorijā zem manevrējošas lokomotīves un gājis bojā. Taču viņš tomēr baidījās dzīvoklī ieiet. Un ko gan tur būtu redzējis? Vēl vienu smirdīgu tukšumu.

Un tomēr Haralda sirdī ielija spēcīgas skumjas. Lai kāda arī bērnība un jaunība būtu bijusi, tā bija pagājusi tieši šeit. Te viņš bija audzis, skraidījis un sapņojis. Uz kaut ko cerējis un gaidījis. Kā pēdējais idiots bija iemīlējies skaistajā Olgā Stepanovā un domājis, ka meitene kaut vienreiz ar viņu aizies uz dejām Rīgas tekstila klubā vai uz kinoteātri Dzintarpils, kur tolaik rādīja kārtējās trofeju filmas — Mana sapņu meitene vai angļu supergrāvēju Naida ieleja.

Bet naida ieleja izrādījās tepat Iļģuciemā. Nemaz nevajadzēja braukt uz Angliju vai Austrāliju. Cilvēku savstarpējais naids gluži kā gaiss pārklāja visu pasauli, un, lai kur tu ari atrastos, vienmēr nāksies sastapt gan labo, gan ļauno.

Es ari esmu viens no tiem, kas šai pasaulei un cilvēkiem nesis tikai ļaunumu, Haralds rūgti nodomāja un gāja prom. Bet varbūt šī ļaunuma apzināšanās ari ir mans pirmais solis uz garīgo pārtapšanu? Vai ari tas patiešām ir jau absolūti bezcerīgi? Tikpat bezcerīgi kā izsalkušam vilkam jelkad pārtapt par mīlīgu klēpja kaķēnu?

Ejot pa Balto ielu, Haralds pagāja garām skolai, tad nogriezās uz Garās ielas un apstājās Nordeķa un Riekstu ielas stūrī. Tur stāvēja skaista, dzeltenā krāsā nokrāsota privātmāja, kuru visapkārt ieskāva labi kopts augļu dārzs.

Tieši šeit man radās pirmais sapnis par mīlestību, Haralds atcerējās. Kā es vispār to biju uzdrošinājies darīt? Kā es, Iļguciema baskājis un Brīvmaņu mūžīgi noskrandušais dēls, biju uzdrošinājies pat paskatīties uz skaisto, gudro, lepno un vienmēr tik labi un dārgi apģērbto Stepanovu jaunāko meitu Olgu?

Es tomēr uzdrošinājos. Un Olgas diezgan rupji izteiktais atteikums varbūt arī bija tā pirmā neapdzēšamā naida dzirksts, kas toreiz iekrita manā dvēselē un kas tur gruzd vēl joprojām?

Ar ko šis naids ir nodzēšams?

Ar mīlestību?

Ar nožēlu un samierināšanos?

Ar atmiņas zaudēšanu?

Ar pievēršanos Dievam?

Pie dzeltenās privātmājas piebrauca jaunākā modeļa baltas krāsas žigulis, un no tā izkāpa kāds gara auguma vīrietis, Olga un apmēram desmitgadīgs puika. Haralds juta, ka pēkšņi ir nedaudz uztraucies un ar nelielu skaudību un naidu skatās uz šo acīm redzami laimīgo ģimeni.

Viņiem viss ir kārtībā, Haralds domāja. Viss ir brīnišķīgi. Viņiem nerūp, vai rītdien uz galda būs maizes šķēle. Vai būs jumts virs galvas. Vai laikā saņems algu. Vai vīrs vai sieva šovakar mājās atgriezīsies skaidrā? Un puika apģērbts kā princis. Droši vien tiek vests gan uz mūzikas, gan sporta nodarbībām un, kad izaugs liels, būs kāds izcils zinātnieks, mākslinieks vai dižs priekšnieks.

Viss pareizi, Olga. Tu prātīgi darīji, man atteikdama. Tev nekad nebūtu bi jis ne balta žiguļa, ne mierīgas mājas dzīves. Un tomēr, mana tālā un lepnā bērnības draudzene! Ja toreiz mans naids pret tevi būtu kaut vai par nieka tiesu lielāks, es tev būtu nežēlīgi atriebies, un tev tāpat nekad nebūtu bijis ne baltās mašīnītes, ne turīgā vīra, ne talantīgā dēla. Un tu pati nebūtu bijusi. Mēs pārāk bieži nezinām un pat nenojaušam, cik bieži mūsu laime vai nelaime stāv mums tepat aiz muguras vai priekšā un cik smieklīgi maz ir vajadzīgs, lai pilnīgi neparedzētu iemeslu dēļ ar to saskrietos un aizietu bojā.

Haralds lēnām pagriezās un gāja tālāk.

Bija gandrīz nepanesami skatīties citu cilvēku laimē, kad pats jūties ārprātīgi nelaimīgs.

Haralds aizgāja līdz Buļļu ielai un mazliet vēlāk, šķērsojis Bolderājas dzelzceļa pārbrauktuvi, gāja uz Kleistiem, uz Lāčupes kapiem. Viņš zināja, ka tur kaut kur apglabāta guļ viņa māte, taču necerēja atrast viņas kapa vietu. Vecā Lācara kapsēta pēdējos desmit gados, kopš tika uzcelts Imantas dzīvojamo namu rajons, bija izpletusies kilometriem gara, un nav bijis neviena, kas uz mātes kapa būtu uzlicis kādu piemiņas zīmi.

Haralds ilgi klīda pa plašo kapsētas teritoriju, bieži uz kapu plāksnītēm vai pieminekļiem izlasīdams pazīstamu cilvēku vārdus, līdz pēkšņi apstājās un pārsteigts skatījās uz divām labi sakoptām kapu kopiņām. To galvgaļos atradās vienkāršas melna marmora plāksnes. Uz pirmās skaidri salasāmiem burtiem varēja izlasīt šādu tekstu:

Iedēsti sēklu, un tev izaugs koks. Iedēsti labestību, un tev izaugs mīlestība.

Iedēsti mīlestību, un tu kļūsi nemirstīga.

Māra Rusecka

Dzim. 1939. g. 6. janv.

Mirusi traģiskā nāvē 1975. g. 12. febr.

Uz otras plāksnes stāvēja cits uzraksts:

Es atkal eju tevi nesatikt…

Zane Rusecka

Dzim. 1970. g. 20. dec.

Mirusi traģiskā nāvē 1975. g. 12. febr.

Haralds stāvēja un ilgi sadrūmis skatījās. Domas jaucās pa galvu kā vājprātīgas. Te nu ir kāda šaušalīga nozieguma rezultāts! Bet kur ir sākums? Sākums un galvenais iemesls šo abu cilvēku nāvei laikam taču tomēr esmu es pats… Haralds Brīvmanis, kas reiz agrā jaunībā nostājās uz noziedzības ceļa. Bet varbūt sākums bija kādā naktī pirms daudziem gadiem, kad mani vecāki sadomāja pamīlēties un aizmirsa piesargāties? Būtu sagrēkojuši nakti ātrāk vai vēlāk, viņiem būtu radies pavisam cits puika! Viņš būtu bijis ģeniāls matemātiķis, atomfiziķis vai pasaules čempions smagajā svarā, kurš jau pirmajā raundā uz dēļiem noliktu pašu Muhamedu Ali!

Bet varbūt visa sākums bija Dieva griba, kad viņam vispār ienāca prātā nez kāpēc radīt arī cilvēku? Kāpēc? Kādam nolūkam? Kāds galu galā ir Dieva gribas mērķis?

Iznāk fantastiska sakritību ķēde. No pirmā cilvēka līdz manīm. Šī ķēde ir bijusi nepārtraukta. To prāts nemaz nespēj aptvert. Bet palaidīsim dažus miljonus gadu garām un apstāsimies tikai pie maniem vecākiem. Viņi vispār varēja nesatikties, un šī Māra ar savu meitu Zani šodien būtu dzīvas. Es nebūtu nošāvis inkasatoru Āri Purmali, mēs ar Ivaru nebūtu viens otram devuši zvērestu atriebties tiesnesim, ja tiesnesis man nebūtu piespriedis nāves sodu un ja Ivars patiešām arī būtu atriebies tikai tiesnesim — šīs abas dzīvības nekad netiktu varmācīgi izdzēstas. Māra Rusecka ar savu Zani būtu dzīvas, veselas un laimīgas.

Tagad nekā. Tikai uzraksti uz kapu plāksnēm.

Es nešaubos, ka tiesnesis Valters Ruseckis pašlaik ļoti cieš. Un tomēr, mans brāli Ivar! Tā nebija godīga atriebība! Es savu nāves sodu biju pelnījis. Par visiem tūkstoš procentiem. Bet šīs abas sievietes to nebija pelnījušas! Viņām ne ar mani, ne tevi, ne mūsu zvērestu nebija ne mazākā sakara! Tas nebija godīgi, Ivar! Un vēl nemaz nevar zināt, cik daudz jaunu upuru vēl nesīs šī tava drausmīgā dubultslep- kavība! Viss ir savstarpēji saistīts. Tavas slepkavības sakarā viens jauns upuris jau ir — Bruno Vinters. Viņu nogalinot, Ivar, es varbūt esmu izglābis tavu dzīvību. Taču tu, nogalinot šīs abas sievietes, nekādi nespēji un nevarēji izglābt manu dzīvību! Kāpēc tad to vajadzēja darīt?

Tava rīcība bija tikai vistīrākā ļaunuma izpausme. Jā, tā vistiešākā veidā skāra arī tiesnesi. Varbūt viņš tagad no bailēm ir sajucis prātā. Varbūt aiz naida pret tādiem kā tu vai es visiem tiesājamiem piespriež maksimālos soda mērus, un Jelgavas zonas shodņaks pareizi ir lēmis, ka tu esi sodāms ar mokpilnu nāvi. Varbūt tomēr izspruksi ar veselu ādu. Bruno jau vairs nevarēs pateikt savu izšķirošo vārdu. Taču es tomēr šaubos, Ivar, vai tu savu mūžu nodzīvosi, šo sodu caur mokpilnu nāvi kādreiz nesaņēmis…

Man žēl sevis, man žēl tevis, man žēl tiesneša un abu šo nelaimīgo dzīvību. Māte ar bērnu. Vienā kapā. Nomocītas. Nogalinātas. Un tas viss manis dēļ. Es nekad jūs neesmu redzējis. Nepazīstu. Jūs droši vien bijāt labas. Bērns vispār nevar būt slikts. Sliktu un ļaunu viņu padara apkārtējā pasaule un pieaugušie cilvēki.

Ja jūs, Māra un Zane, varat, piedodiet man! Es pats personiski gan jums neko ļaunu neesmu nodarījis, taču lūdzu vēlreiz — piedodiet! Es jūsu priekšā jūtos vainīgs. Jūtos vainīgs jūsu nāvē. Bet, kas attiecas uz Ivaru… Nezinu. Es viņam šo noziegumu nepiedodu, un nepiedodiet arī jūs!

Tas ir smagi prasīts, bet šīs pasaules milzīgajā ļaunuma okeānā laikam taču tomēr ir arī dažas gaišas, labas un ļoti siltas salas, kur neviens nekad nedrīkst uzkāpt ar dubļainām kājām. Ar asiņainām rokām. Ar netīrām domām. Ar smirdošām dvēselēm.

Šai pasaulē neapšaubāmi ir arī kaut kas pilnīgi drošs, svēts un neaizskarams.

Sieviete.

Dzīvība.

Bērns.

Mīlestība.

Un varbūt vēl putna dziesma saullēkta laikā.

Un varbūt vēl degoša svece uz nevainīgi miruša cilvēka kapa.

Un pats cilvēks, kurš jau tā bez citu palīdzības kopš piedzimšanas brīža nerimtīgi iet pretim savai nāvei.

Haralds zemu paklanījās pret abām kapu kopiņām un nesteidzoties gāja laukā no kapsētas. Iznācis uz ielas, viņš negaidīti ieraudzīja, kā pie kapsētas vārtiem piebrauc zilas krāsas automašīna žigulis, no tās izkāpj tiesnesis Valters Ruseckis un, rokā turot sarkanas rozes, lēnām ieiet kapsētā.

31. nodala

Haralds Brīvmanis ilgi stāvēja kāda piecstāvu nama priekšā un uzmanīgi vēroja tā ieeju. Māja atradās Hospitāļu un Miera ielas stūrī. Kā daudzi Rīgas lepnie nami, arī šis bija celts 1914. gadā. Uz neliela izbīdīta laukumiņa starp piekto stāvu un jumta kori stāvēja liels skulpturāls veidojums — lakta un kalējs, kas, pacēlis roku ar veseri, gatavojas kārtējam sitienam.

Ko viņš tur kaļ, Haralds domās minēja. Laimi, nelaimi, zirga pakavu vai naglu? Protams, nekādu laimi viņš izkalt nevar. Bet tu, meistar, varētu izkalt veiksmi! Tā man pašlaik ļoti noderētu.

Haralds ticēja, ka tā arī būs. Viņš savu mērķi sasniegs. Viņš iegūs vēlamo. Haralds šeit nestāvēja pirmo reizi. Viņš jau visu bija iepriekš smalki izpētījis, izlūkojis un ievācis maksimāli iespējamo informāciju. Haralds zināja, ka šīs mājas trešajā stāvā, piektajā dzīvoklī, dzīvoja viņa vēl nesenā nāvinieku kameras biedra Mārtiņa Vāna ģimene. Mārtiņa sieva Astrīda kādā no pilsētas tirdzniecības pārvaldēm strādāja par galveno grāmatvedi un katru rītu precīzi pulksten astoņos un piecās minūtēs iznāca no mājas, sagaidīja 11. maršruta tramvaju un brauca uz pilsētas centru. Mājās parasti atgriezās ap pulksten septiņiem vakarā. Mārtiņa meita Lija mācījās pēdējo gadu Mākslas akadēmijā un tāpat pa dienu nekad mājās neatradās. Bet dēls Roberts skaitījās tāds kā rakstnieks, tāds kā brīvmākslinieks, bija īsts bohēmietis, bieži dzēra un parasti no mājām izgāja tikai vakarā, lai dienas nogali pavadītu radošās inteliģences tik iecienītajā Skapī, Kazā, Putnu dārzā, citā krogā vai arī kādas jaunas sievietes Daces Ābelītes dzīvoklī, kas atradās Āgenskalna priežu rajonā, iepretim restorānam Baltija.

Viss bija izpētīts līdz pēdējai iespējai. Ja runa bija par miljonu zagšanu, tad citādi nemaz ari nevarēja būt. Katram sīkumam bija un varēja būt ārkārtēja un izšķiroša nozīme. Vai nu, vai…

Haralds riskēja. Citas izejas viņam nebija. Roberts neizskatījās pēc tāda, kuru viņš nespētu piespiest… Ja nu tikai Mārtiņš viņam ir teicis patiesību. Bet kāpēc gan cilvēkam dienu pirms nāves vajadzētu melot vai lielīties? Haralds ticēja, ka viņam paveiksies un viņš no Mārtiņa Vāna noslēptajiem miljoniem kaut ko tomēr dabūs.

Roberts viņam nemaz nebūtu vajadzīgs, ja Haralds zinātu Mārtiņa bijušās vasarnīcas adresi. Taču gandrīz droši varēja paredzēt, ka Roberts noslēpto naudu, ja ne visu, tad vismaz kādu tās daļu, ir jau izracis un tagad ar Daci Ābelīti vai citām jautrām bohēmietēm mierīgi dzer nost.

Bija jāsteidzas, taču lēni un apdomīgi. Haralds nekādā ziņā nedrīkstēja iekrist. Šoreiz viņam nebija tiesību zaudēt, jo kārotais laupījums bija paredzēts ne tikai viņam vien. Ar šo naudu Haralds bija nodomājis izdarīt kaut ko tādu, kas viņam kādreiz ļautu cerēt uz grēku piedošanu, vienalga, debesīs vai ellē.

Haralds gribēja izpirkt savu vainu inkasatora Āra Purmaļa slepkavībā un pārējos noziegumos, ko viņam nācies kādreiz izdarīt.

Šis ir mans pēdējais noziegums. Haralds zvērēja, un tam noteikti ir jāizdodas!

Līņāja silts septembra mēneša lietus.

Haralds nejuta bailes. Tad jau drīzāk otrādi. Viņu, kā azartisku spēlmani vai sportistu pirms starta, aizrāva pati priekšā stāvošā cīņa, notika attīstība un risks. Vai nu es, vai pretinieks. Uzvara vai zaudējums.

Pulkstenis rādīja devīto rīta stundu. Astrīda ar Liju bija aizgājušas. Tātad Robertam mājās vajadzēja atrasties vienam, ja tikai vakar vakarā viņš pie sevis no kroga nav atvedis kārtējo draiskuli. Bet gaidīt vairs nevarēja. Ja kāda sieviete tur būs, es zināšu, ko ar viņu darīt, Haralds nodomāja, apņēmīgi šķērsoja ielu, iegāja namā un drošiem soļiem kāpa uz trešo stāvu.

Dzīvoklim bija dubultdurvis. Tā dēvētā parādes ieeja ciemiņus tūlīt ieveda plašā telpā, no kuras varēja iekļūt istabās, bet pa melno ieeju ienācējs vispirms nonāca nelielā gaitenī, kur turpat atradās ari virtuve, tualete, vannas istaba un saimniecības telpa.

Haralds piezvanīja, labu brīdi gaidīja, tad nepacietīgi piezvanīja vēl divas reizes.

Ilgi neviens nenāca atvērt, līdz beidzot viņš izdzirda šļūcošus soļus.

—   Kas tur ir? — samiegojusies balss prasīja.

—  Te no pasta, — Haralds atbildēja. — Man jums steidzīgi jānodod telegramma no ārzemēm. Sūta kaut kāda Vācijas izdevniecība…

Noklakšķēja šnepera atslēga, durvis atvērās, un Haralds savā priekšā ieraudzīja sporta kreklā un apakšbiksēs stāvam Mārtiņa Vāna dēlu Robertu.

—   Vai vajadzēs arī parakstīties? — viņš painteresējās.

—   Protams, — Haralds sacīja, turot rokā dubulti salocītu parasto pasta apsveikuma kartīti.

—  Tad nāciet uz istabu, — Roberts aicināja un, rādīdams ceļu, devās uz vienu no istabām. Haralds brītiņu pagaidīja, aizcirta durvis, uz šnepera atslēgas nospieda podziņu, lai neviens no ārpuses nevarētu atslēgt, durvju priekšā vēl aizlika drošības ķēdi un nesteidzoties sekoja Robertam.

Istaba, kurā viņi iegāja, nebija liela, taču mākslinieciski iekārtota — rakstāmgalds, dažas jauno abstrakcionistu gleznas, dažas sieviešu aktu fotogrāfijas, vairāki rakstnieku portreti, daudz grāmatu, nesakārtots dīvāns, telefons, televizors un liels atpūtas krēsls.

—    Kur man jāparakstās? — Roberts nepacietīgi prasīja un no rakstāmgalda paņēma sarkanas krāsas pildspalvu.

—   Vispirms apsēdies! — Haralds negaidīti asi pavēlēja un ar roku parādīja uz dīvānu. — Vai ir baigās paģiras?

—   Un kas, ja arī ir? — Roberts noņurdēja un apsēdās.

—   Tad vajag salāpīties, — Haralds deva padomu. — Tev kaut kas mājās ir atrodams?

—   Kas?

—   Kāda pudele! — Haralds smaidot sacīja. — Es arī labprāt iedzertu.

Roberta gaišzilajās acīs pazibēja neslēpts izbrīns.

—   Kas tie par jokiem? — viņš prasīja. — Kur telegramma?

—  Tūlīt dabūsi, — Haralds mierīgi atbildēja. — Telegramma ir ļoti svarīga. Turklāt no ārzemēm. Man vispirms jāpārliecinās, vai tu patiešām esi Roberts Vāns, Mārtiņa dēls. Es gribu redzēt tavu pasi.

Roberts piecēlās, rakstāmgalda atvilktnē sameklēja pasi un to pasniedza Haraldam. Viņš to apskatīja, tad pasi nevērīgi iebāza savas žaketes kabatā.

—    Ko tas nozīmē? — Roberts, tagad jau pa īstam nobijies, prasīja.

—  Tas nozīmē, ka es neesmu nekāds pastnieks un man priekš tevis nevienas telegrammas nav, — Haralds paskaidroja. — Man ar tevi vienkārši mazliet ir jāaprunājas.

Tagad Roberts nobijās pa īstam. Viņš lēnām apsēdās uz dīvāna malas un lielām acīm skatījās uz svešinieku. Viņš saprata, ka nupat kaut kas notiks, droši vien kaut kas ļoti slikts vai pat traģisks, un ar klusām šausmām nožēloja, ka tik viegli un muļķīgi bija šo cilvēku ielaidis dzīvoklī.

—   Patiešām, Robert, lai mums saruna vestos labāk, varbūt tu varētu sameklēt kādu pudeli konjaka vai vīna! — Haralds gandrīz vai palūdza.

Roberts atkal piecēlās, aizgāja līdz sekcijai un ar stipri drebošu roku no tās izņēma neaizsāktu moldāvu trīszvaigžņu konjaka pudeli.

Tas ir lēts un slikts dzēriens, taču šai gadījumā noderēs tīri labi, Haralds domāja, apsēdās dziļajā atpūtas krēslā un klusēdams skatījās, kā Roberts uztraucies un galīgi nobijies klāja galdu.

Viņš jau ir gatavs, Haralds apmierināts konstatēja. Viņš man nav pretinieks. Šis jaunais cilvēks ir inteliģents vārgulis un darīs visu, ko es viņam likšu.

Viņi klusēdami izdzēra pirmās glāzes. Roberts to darīja ne tikai tāpēc, ka Haralds pavēlēja, bet ari tāpēc, ka viņu patiešām mocīja smagas paģiras un bailes. Bet Haralds savukārt iedzēra vienkārši sava prieka pēc.

Roberts apsēdās un uzmanīgi paskatījās uz svešo vīrieti. Viņš juta strauji tuvojamies nelaimi.

—   Kas jūs tomēr tāds esat, un ko jūs no manis gribat? — Roberts klusi jautāja.

Haralds salti pasmaidīja.

—    Ja es, Robert Vān, tev tūlīt pateikšu, ka esmu profesionāls

noziedznieks, ka četrpadsmit gadus esmu pavadījis dažādos cietumos,

ka esmu vairāku cilvēku slepkava un divus gadus pavadījis nāvinieku

kamerā… tu tūlīt no bailēm pietaisīsi bikses, un mums nekāda saruna

i

neiznāks. Tāpēc tev labāk pateikšu, ka mani sauc Georgs Goldbergs, esmu brīvās profesijas cilvēks un vienkārši gribu ar tevi noslēgt nelielu darījumu. Ceru, ka būsi pietiekami prātīgs un mēs varēsim vienoties bez jebkādiem draudiem un asinīm.

Roberts kļuva pilnīgi bāls. Konjaks nelīdzēja. Viņš sajuta arvien žņaudzošākas bailes.

—   Kādu darījumu jūs ar mani vēlaties slēgt? — Roberts sausu muti prasīja.

—    Par to mazliet vēlāk, — Haralds viegli atmeta ar roku. — Es ceru, ka tu pašlaik dzīvoklī atrodies viens?

—   Tā ir, — Roberts apliecināja. — Neviena cita nav.

—   Māsa mācās Mākslas akadēmijā?

—   Jā. Tēlniecības nodaļā. Pēdējā kursā.

—   Ko dara māte?

—   Strādā Tirdzniecības pārvaldē.

—    Esat bagāti?

—   Nē. Bet iztikt var.

—    Ko tu pats dari?

—   Rakstu grāmatas.

—   Labas?

—    Kritiķi saka, ka labas.

—    Vai pašam tā neliekas?

—   Nē, kāpēc? Pašam arī tā šķiet.

—    Ko dara tēvs? — Haralds stingrā balsī uzprasīja un uzmanīgi vēroja Robertu. Roberts nolieca galvu un ilgi klusēja. Pēc tam pateica: — Man nav tēva.

—    Kur tad palika? — Haralds ātri painteresējās.

—   Viņš no mums aizgāja, kad es vēl biju mazs puika.

—   Vai atrada citu sievieti?

—   Jā.

—   Jaunu un smuku?

Roberts klusēja.

—  Tu ar savu tēvu šad tad satiecies? — Haralds turpināja interesēties.

—   Tagad vairs ne.

—    Kāpēc?

—   Viņš negrib.

—  Tiešām? — Haralds tēloja izbrīnu. — Parasti tēvi, kaut šķīrušies un no ģimenes aizgājuši, ar saviem dēliem tomēr grib satikties.

—   Manējam to neatļauj darīt jaunā sieva.

—   Tātad viņš ir zem tupeles?

—   Tā iznāk.

—   Par ko tavs tēvs strādāja? — Haralds turpināja pratināt. — Vai nodarbojās ar rakstniecību?

—   Nē. Viņš darbojās pavisam citā sfērā.

—   Pa tirdzniecības līniju?

—   Tieši tā. Viņš bija kāda liela veikala direktors.

—   Nezini, kur es viņu varu satikt?

—   Nezinu gan. Viņš bieži maina darbavietas.

Haralds nicinoši paskatījās uz Robertu, tad pagāja dažus soļus uz priekšu, nostājās iepretim sienai un ar interesi vispirms apskatīja sieviešu aktu fotogrāfijas, tad rūpīgi nopētīja vīriešu portretus.

—   Kas tie tādi ir? — Haralds vaicāja.

—    Pirmais, tas ar to bārdu, ir amerikāņu rakstnieks Ernests Hemingvejs. Otrais ir mākslinieks Jānis Pauļuks, bet trešais ir mūsu latviešu rakstnieks Vladislavs Ruseckis, — Roberts atbildēja.

Haralds strauji pagriezās un stipri pārsteigts paskatījās uz Robertu.

—   Kāds Ruseckis?

—    Vladislavs, — Roberts paskaidroja. — Viņš man to portretu uzdāvināja. Es gan viņu neuzskatu par īpaši labu rakstnieku, taču pirms dažiem gadiem viņš izdevniecībai par manu pirmo grāmatu uzrakstīja izcili labu recenziju, kas tai tūlīt pavēra ceļu uz izdošanu. Viņš dod arī dažus vērtīgus padomus un nupat uzrakstīja rekomendāciju manai uzņemšanai Rakstnieku savienībā.

—   Lāga vīrs, vai ne?

—   Tā ir. Palīdz visiem jaunajiem.

—   Vai gadījumā tiesnesis Valters Ruseckis nav viņa dēls?

—   Ir gan, — Roberts apstiprināja. — Runā, ka ari viņš esot tāds labs un taisnīgs.

Haralds cieši saknieba lūpas, lēnām piegāja pie rakstāmgalda, pielēja pilnu glāzi ar konjaku un nesteidzoties to izdzēra. Tad ar seju pagriezās pret Robertu.

—   Tu viņu pazīsti?

—   Protams.

—   Tev viņš ari šķiet labs un taisnīgs?

—   Grūti pateikt. Es ar Valteru bieži strīdos.

—    Par ko? — Haralds savādi iesmējās. — Par taisnīgumu? Par humānisma augstākajiem mērķiem? Vai arī par to, kas šai pasaulē vērtīgāks — kāda cilvēka dzīvība vai noziedznieka nāve?

Roberts atkal drūmi klusēja.

—  Vai tu zini, ka tavs draugs tiesnesis Valters Ruseckis pirms diviem gadiem vienam noziedzniekam, vārdā Haralds Brīvmanis, piesprieda nāves sodu?

—   Jā, es to zinu, — Roberts atbildēja.

—   Ko tu vēl par šo lietu zini?

—    To, ka Haralda Brīvmaņa jaunākais brālis divas dienas pēc sprieduma pasludināšanas drausmīgi necilvēcīgā veidā par to tiesnesim atriebās.

—   Kā atriebās? Viņu nogalināja?

—   Otrs Brīvmanis izvaroja un nogalināja tiesneša sievu un bērnu.

—   Slepkavu noķēra?

—   Jā, kopā ar vēl trim nozieguma līdzdalībniekiem.

—   Ko tagad dara tiesnesis?

—   Viņš vairs par tiesnesi nestrādā.

—   Par ko tad?

—   Nemāku pateikt. Vai nu par prokuroru, vai advokātu. Man gan vairāk šķiet, ka par advokātu.

—   Vai tas nav dīvaini? Pēc tāda pārdzīvota nozieguma no tiesneša pārkvalificēties par noziedznieku aizstāvi? Kaut kā neticas.

—  Ja viņš ir advokāts, tad, iespējams, nodarbojas tikai ar civillietām.

Haralds saprotoši pamāja ar galvu, atkal iegāzās mīkstajā atpūtas

krēslā un cieši skatījās uz Robertu.

—        Bet tagad, Robert, nedaudz parunāsim par citu tēmu. Tiesneši ir un būs. Un būs noziedznieki un advokāti. Būs taisnība un netaisnība. Ļaunums un sods pastāvēs mūžīgi, gluži tāpat kā cilvēku godīgums, meli un patiesība. Tu tam piekriti?

—    Jā, — Roberts klusi sacīja. — Nekas nemainīsies. Cilvēks vienmēr paliks tāds, kāds viņš ir.

Haralds, it kā pārdomājot dzirdēto, labu laiciņu klusēja, tad pēkšņi skaļi uzkliedza: — Kāpēc tu man pirmīt meloji?!

Roberts satrūkās un ar nobālušu seju paskatījās uz svešo vīrieti.

—    Ko es jums esmu samelojis?

—   Netēlo muļķi un nedomā, ka te pie tevis arī ir atnācis idiots! — Haralds turpināja runāt stipri paceltā balsī. — Vai tu pirmīt lāgā nesadzirdēji? Es esmu augstākās klases profesionālis! Trīs cilvēku slepkava! Tā ka, Robert Vān, beidz man ausīs kārt makaronus! Tavs tēvs jūsu ģimeni nav atstājis, kad tu biji vēl pavisam maziņš. Nē! Tu biji jau liels! Tieši tai laikā iznāca tava pirmā stāstu grāmata un tu sāki salaist ar Rīgas Balss jauno žurnālisti Daci Ābelīti, kas pirms tam bija tiesneša Valtera Rusecka mīļākā! Vai tā, Robert, bija? Bija! Un, lūdzu, mani vairs neuzrunā uz jūs! Tūlīt mēs abi kļūsim kāda nozieguma līdzdalībnieki! Bet, lai es tev radītu vēl lielāku uzticību un tu lieku reizi pārliecinātos par manu izcili labo informētību, pateikšu, ka tavs tēvs Mārtiņš Vāns, būdams fiziski ļoti spēcīgs un izturīgs vīrietis, nespēja samierināties, ka viņa sieva, tas ir, tava māte Astrīda, lai gan savā laikā dzemdējusi divus bērnus, ar gadiem seksuālajā ziņā tomēr bija kļuvusi pilnīgi frigida, kas Mārtiņu, protams, nekādi nespēja apmierināt. Viņš drīz atrada citu sievieti — Ivetu Radeiko, kura toreiz tava tēva vadītajā universālveikalā strādāja par pārdevēju. Viņa bija skaista un temperamentīga un Mārtiņam ļāva gultā darīt visu, kas tik viņam ienāca prātā. Ar vienu vārdu sakot, Iveta bija mauka, kas tavu tēvu fiziski pilnīgi apmierināja. Viņam šāda tipa sieviete bija ļoti nepieciešama, kā citiem alkohols, narkotikas vai sātīgs ēdiens. Viņš par Ivetas seksuālo visatļautību un to baudu, ko tā tik izšķērdīgi sagādāja, šai draiskulei bagātīgi maksāja. Neliedzies, tu to visu pats labi zini! Un zini to, ka tiesa tavam tēvam par valsts naudas piesavināšanos lielos apmēros piesprieda nāves sodu. Viņš un viņa advokāti neatlaidīgi cīnījās par sprieduma atcelšanu, bet nekas neiznāca. Spriedums palika spēkā. Bet spriedums, nav ko teikt, toreiz bija taisnīgs, gluži tāpat kā Valtera Rusecka pasludinātais spriedums attiecībā pret Haraldu Brīvmani. Viņš toreiz laupīšanas uzbrukuma laikā bija nogalinājis divus cilvēkus, bet tavs tēvs, Robert, valstij nozaga divus miljonus rubļu.

—    Kā tu to visu zini? — Roberts pārsteigts uzprasīja, piecēlās, piegāja pie rakstāmgalda, strauji paķēra pudeli un tieši no kakliņa iedzēra dažus krietnus malkus.

—    Es ar tavu tēvu vairākus mēnešus sēdēju kopā nāvinieku kamerā, — Haralds atbildēja. — Pirms etapēšanas uz nāves soda izpildes vietu pie manis atnāca māte ar brāli, bet no Mārtiņa atvadīties bija atnākusi viņa sieva un tu. Atceries?

Roberts piekrītoši pamāja.

—   Šķiet, tas bija pavisam nesen.

—   Jā, Robert. Tas arī bija nesen. Pirms diviem mēnešiem.

—    Toreiz bija auksta diena, — Roberts atcerējās. — Laukā bija drēgns, plosījās spēcīgs vējš un līņāja pretīgs lietus. Cietumā nebija siltāk.

—   Atmiņa tev ir laba, — Haralds uzslavēja. — Tāpēc tu noteikti atceries arī to, ko šķiršanās brīdī tev tēvs klusi iečukstēja ausī.

Roberts nodrebēja un sajuta, kā pār visu ķermeni pārskrien aukstas tirpas. Beidzot viņš saprata, kāpēc šis bandīts pie viņa ir ieradies…

—  Viņš man neko ausī neiečukstēja, — Roberts klusi pateica. — Ja nu vienīgi "ardievu, dēls!".

—   Tas ir dabiski, — Haralds sacīja. — Bet tavs tēvs, Robert, bez šī atvadu sveiciena vēl pateica… Ko?? — Haralds negaidīti skaļi uzkliedza.

—   Vairāk neko, — Roberts stūrgalvīgi pakratīja galvu.

—  Te tev nu bija! — Haralds tēlotā sašutumā noplātīja rokas. — Viņš tev pateica, ka vasarnīcas dārzā zem malējās komposta kaudzes divpadsmit trīslitru burkās ir apracis pusotra miljona rubļu! To viņš tev pateica! Pareizi?

Roberts klusēja. Viņš pēkšņi pret Haraldu sajuta asu naidu. Tik asu, ka gribējās piecelties, paņemt pudeli un ar to gāzt viņam pa galvu.

—Tā nauda tur vēl ir? — Haralds prasīja, ar ledaini aukstu skatienu ieurbdamies pretim sēdošā cilvēka sejā.

—   Nē, — Roberts tikko sadzirdami atbildēja.

—   Kur tad tā ir? — Haralda balss kļuva vēl skarbāka. — Vai izraki un aiznesi uz Valsts banku?

Roberts atkal labu laiciņu klusēja, tad pateica: — Jā, tieši tā arī izdarīju. Izraku un aiznesu uz Valsts banku.

Haralds, nevienam Roberta vārdam nenoticējis, indīgi pasmīnēja un draudīgi paliecās uz priekšu.

—   Tu man šķiti daudz prātīgāks cilvēks, — Haralds sacīja. — Bet prātīgi cilvēki tieši tāpēc ari ir prātīgi, ka vienmēr spēj precīzi novērtēt situāciju, kurā nelaimējies iekļūt, un parasti ātri atrod vienīgo izeju. Bet tava vienīgā izeja, Robert, tagad ir man pateikt, kur atrodas Mārtiņa nauda. To viņš par zināmu pakalpojumu pirms savas nāves novēlēja man.

—    Nemelo! — Roberts spēji iekliedzās. — Kāpēc viņš tev to novēlēja, ja ari tu biji nolemts nāvei? Kāda te loģika? Un kā tu vispār te vari atrasties, ja ar manu tēvu esi bijis vienā nāvinieku kamerā? Tevi apžēloja, vai? Vai arī tu man gribi iestāstīt, ka esi izbēdzis no mūsu Centrālcietuma nāvinieku korpusa, kas vēl nav izdevies nevienam Centrālcietuma simt gadu pastāvēšanas laikā?!

—   Nomierinies! — Haralds teica. — Es patiešām biju kopā ar tavu tēvu. Kā es pašlaik atrodos šeit, tas lai tev paliek kā grūti atrisināma krustvārdu mīkla. Protams, vecīt, tavs tēvs man šo naudu nenovēlēja. Tavs secinājums ir pilnīgi loģisks. Bet naudai, ja viņš nav melojis ne tev, ne man, ir jābūt apraktai vasarnīcas dārzā zem komposta kaudzes. Es tev prasu vēlreiz — tu to esi jau izracis?

—   Nē.

—   Kāpēc ne?

—   Pirmkārt, man ir bail. Otrkārt, man tā pagaidām nav bijusi īpaši vajadzīga. Treškārt, tā tomēr ir valsts nauda. Tā nepieder ne man, ne tev. Ja kādam uz šo naudu pašlaik arī ir tiesības, tad, protams, tas ir vienīgi mans tēvs. Viņš par šo naudu ir samaksājis ar savu dzīvību. Un tev jāpiekrīt — tā nav lēta cena, vai ne?

—   Tā ir, Robert, — Haralds domīgi piekrita. — Tā ir visaugstākā cena, kādu vien cilvēks dažreiz var maksāt gan par sievieti, gan par brīvību, gan par labi nodzīvotu dzīvi. Es ari esmu gatavs maksāt ar to pašu, ja…

Haralds pagriezās, ielēja abās glāzēs konjaku un vienu no tām pasniedza Robertam.

—   Iedzer!

—   Kaut kā nemaz vairs negribas, — Roberts noņurdēja.

—   Bet dzīvot vēl gribas?

Roberts atkal izbaiļu pilnām acīm paskatījās uz Haraldu.

—   Jā, — viņš piekrītoši pamāja. — Dzīvot vēl gribas.

—   Tad tūlīt saģērbies un brauksim uz vasarnīcu! — Haralds sacīja. — Pie tam vēl žigli!

—   Nekur es nebraukšu, — Roberts apņēmīgi paziņoja. — Pilnīgi izslēgts!

—   Tu to nopietni?

—   Jā!

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka tā ir valsts nauda! Vai tu to neapjēdz? Ja mūs noķers… Mēs būsim apzaguši valsti, bet es negribu iet cietumā. Tu to saproti? Man tāpat ir labi. Kāpēc man vismaz desmit gadi būtu jāpavada cietumā, ja es to laiku varu pavadīt pie rakstāmgalda, krogos un sieviešu guļamistabās?

—Tev tomēr būs jānāk man līdzi vai arī jāpasaka precīza vasarnīcas atrašanās vieta!

—    Nekad! — Roberts iesaucās un ātri iztukšoja glāzi. — Tas ir drošs cietums!

Haralds kādu brīdi drūmi klusēja, tad lēnām no kabatas izņēma smago TT pistoli un tās stobru draudīgi pavērsa pret Roberta pieri.

—   Bet šī ir droša tava nāve, — Haralds sacīja. — Pieej pie loga un paskaties pāri ielai! Tur atrodas Rīgas Lielie kapi. Tu vari būt pēdējais, kas šais kapos tiks aprakts.

Haralds nolaida pistoles drošinātāju, un tās skaļais klikšķis lika Robertam tik spēji sarauties, ka viņam no rokām izkrita tukšā glāze.

—   Nevajag! — Roberts iesaucās. — Es lūdzu!

—   Tātad…? — Haralds nepacietīgi gaidīja.

—    Pēc tiesas sprieduma vasarnīcu konfiscēja, — Roberts sacīja. — Ar visām mēbelēm un pārējo, kas tur bija. Es pēc tam tur nekad vairs neesmu bijis. Arī māsa un māte ne.

—    Kam tā vasarnīca tagad pieder, tu zini?

—  Nav ne mazākās jēgas, — Roberts atbildēja. — Droši vien kādam lielam priekšniekam, kas to ir spējis nopirkt, vai ari valsts to kādam partijniekam ir atdevusi lietošanā.

—    Kur vasarnīca atrodas? — Haralds prasīja.

—   Saulkrastos, — Roberts pateica. — Odens ielā piecpadsmit.

—    Labi, — Haralds apmierināts pasmaidīja un, pistolei noņēmis drošinātāju, to iebāza kabatā. — Neņem ļaunā, Robert, viss būs kārtībā. Bet tagad patiešām saģērbies un brauksim. Nebaidies! Cietumā tu nekad nenokļūsi. Tāpat kā es. Ar mani vari būt drošs. Visas briesmas tev jau ir garām. Tas, ka es tevi pašlaik nenogalinu, kad man jau ir zināma naudas atrašanās vieta, ir labākais pierādījums, ka tev no manis nav vairs jābaidās. Tu esi Mārtiņa Vāna — mana nāvinieku kameras biedra — dēls, bet Mārtiņš bija godavīrs.

—   Tu domā, viņš jau ir nošauts? — Roberts mazliet trīcošā balsī prasīja.

—  To nu gan es nemāku pateikt, — Haralds atbildēja. — Iespējams, ka ne. Mūs nošaut veda uz Ļeņingradu, bet Pleskavā nakts vidū tavu tēvu negaidīti izsēdināja un kaut kur aizveda. Kur, es nezinu.

—   Savādi, — Roberts domīgi noteica un sāka ģērbties.

—    Patiešām, — Haralds apmierināts piekrita. — Kā teicis kāds literatūras klasiķis — dzīve ir pārsteigumu pilna!

Pēc divām stundām viņi jau bija Saulkrastos. Lielākā daļa vasarnīcu stāvēja tukšas. Arī Ūdens ielā piecpadsmit dārza vārtiņi bija aizslēgti, un logiem priekšā rēgojās aizvērti slēģi. Pārrāpušies pāri sētai, viņi dārzā, protams, vairs nekādu komposta kaudzi neieraudzīja. No iespējamā naudas aprakšanas laika bija pagājuši jau vairāki gadi.

—    Kur dārzos parasti atrodas komposta kaudzes? — Haralds painteresējās.

—   Parasti kādā no dārza stūriem, — Roberts paskaidroja. — Mums tā toreiz stāvēja… Jā, šeit! — Roberts ar roku parādīja uz dārza kreiso malu, kur netālu no divām kuplām ābelēm varēja manīt nelielu zemes paaugstinājumu.

Haralds žigli atlauza šķūnīša durvis, sameklēja lāpstu un sāka rakt.

—  Ja kāds nāks un kaut ko prasīs, — viņš Robertam teica, — sacīsim, ka makšķerēšanai rokam tārpus.

Ilgi rakt nemaz nevajadzēja. Apmēram metra dziļumā lāpsta pēkšņi atsitās pret kaut ko cietu. Bet ar nākamo lāpstas dūrienu skaidri varēja sadzirdēt spalgu stikla šķindoņu.

Pēc pusstundas viņi izraka visas divpadsmit burkas, pilnas ar naudas zīmēm, un aiznesa uz šķūnīti. Pēc tam bedri aizraka, rūpīgi nolīdzināja un virsū uzbēra sabirušās ābeļu lapas. Tad atgriezās šķūnī. Uz katras burkas plastmasas vāka skaidri salasāmiem cipariem ar sarkanu krāsu bija uzrakstīta summa, kāda attiecīgajā burkā atradās.

Kopējā summa patiešām izrādījās pusotra miljona rubļu.

Robertam no pārdzīvojuma nosvīda viss ķermenis, bet Haralds izjuta patiesu prieku, ka viņš tomēr to ir dabūjis gatavu!

—   Tagad mums vajadzētu iedzert par Mārtiņu, — Haralds sacīja, — un to mēs vakarā arī izdarīsim. Bet tagad… Tagad sadalīsim mantu. Es, protams, ar tevi varētu arī nedalīties. Varētu tevi nosist, tepat dārzā aprakt, un miers un bērziņš! Neviens gailis pakaļ nedziedātu. Bet es tev apsolīju, ka viss būs kārtībā, un tā arī būs! Es tev, Robert, ar vislabākajām atmiņām atceroties tavu tēvu, atdodu piecsimt tūkstošus! Pusmiljonu! Ja būsi liels muļķis, tu par šo naudu varēsi dzert vismaz desmit gadus un izdrātēt visas Rīgas palaistuves! Bet, ja būsi gudrs, tu šo naudiņu izmantosi daudz racionālāk. Kā — izdomā pats. Tu tikai nekad, es uzsveru, Robert, nekad nedrīksti par šo naudu nevienam neko stāstīt vai ar to lielīties! Tad tu patiešām labākajā gadījumā atradīsies cietumā, bet sliktākajā… Pats saproti. Es arī negribu riskēt. Tātad tavs galvenais uzdevums tagad ir — klusēt! Nevienu lieku vārdu! Naudu kaut kur noslēp, netrako, noguldi uz vairākām krājkases grāmatiņām, pērc loterijas biļetes, trisprocentīgās obligācijas vai zelta un sudraba izstrādājumus. Pietiks visam mūžam. Sarunāts?

—   Sarunāts, — Roberts piekrita. — Es nevienam neko neteikšu.

—    Katrs tavs vārds, kas attieksies uz šo naudu un mani, var būt tavas dzīvības cenā, — Haralds pateica un, turpat šķūnī sameklējis divus lielus kartupeļu maisus, tajos ielika burkas ar naudu.

—   Mēs tēlosim klaidoņus, kuri pārtiek no tukšu pudeļu un burku vākšanas, — Haralds sacīja un veikli pārkāpa dārza sētai. To pašu darīja arī Roberts. Pēc tam abi, uzmetuši maisus uz muguras, ātri gāja uz staciju. Netālu no tās Haralds apstājās, uzmanīgi nolika maisu zemē un pagriezās pret Robertu.

—    Veco zēn, — viņš apmierināts teica, — vai tagad, kad mūsu kabatās ir tāda nauda, mums būtu jākratās aukstā vilciena vagonā? Brauksim ar taksi!

Un viņi aizbrauca. Pēc izskata divi paģiraini klaidoņi, kuru netīrajos kartupeļu maisos atradās pusotra miljona rubļu.

32. nodala

Toreiz, septiņdesmito gadu vidū, man šķita, ka esmu laimīgākais cilvēks pasaulē.

Viss gāja no rokas, un dzīve mirdzēja spoža kā Ziemassvētku eglīte.

Man bija laba un saticīga ģimene — Māra un piecgadīgā Zane. Turpat blakus atradās arī mans tēvs, māte un māsa. Nebija nekādu skandālu, pārpratumu, pārmetumu vai aizdomu. Mēs ar Māru bijām draugi un, šķiet, ar katru dienu viens otru mīlējām arvien vairāk un dziļāk.

Es nezinu, par ko kādreiz būtu kļuvusi mūsu meita Zane, ja cilvēki vai, pareizāk sakot, daži necilvēki viņai nebūtu lieguši kļūt pieaugušai un nodzīvot katram cilvēkam atvēlēto laiku.

Vai Zane izmācītos par ārsti? Par juristi? Visticamāk, ka viņa kļūtu mūziķe.

Tāpat arī mana profesionālā karjera veidojās vairāk nekā sekmīga. Es pat varētu sacīt, ka šī karjera bija žilbinoša. 1974. gada beigās mani ievēlēja par Augstākās tiesas tiesnesi, un es tur biju pats jaunākais Augstākās tiesas Kriminālkolēģijas tiesas loceklis.

Jāsaka gan godīgi, ka viegli tas tomēr negāja. Līdz tam noteikti vajadzēja iestāties partijā, un, attiecīgajām iestādēm pārbaudot manu biogrāfiju, atklājās, ka es līdz laulībām ar Māru bieži esmu apmeklējis dažādus restorānus, populāro Skapi ieskaitot, kas citu vidū tolaik izcēlās ar savu intelektuālo un brivdomīgo publiku. Bet varbūt tāpēc, ka mans tēvs bija slavens rakstnieks un es pats, kaut dažreiz būdams arī krietni iedzēris, publiskās vietās padomju varu nekad nelamāju, visi šie sīkie grēki tika piedoti, attiecīgās partijas un drošības instances manu kandidatūru apstiprināja, un beigās Augstākās tiesas plēnums mani ievēlēja par Augstākās tiesas tiesnesi.

Nenoliedzu —jutos lepns un pagodināts.

Mājās gaidīja pārsteigums — māte ar Māru bija izcepušas lielu torti, uzklājušas bagātīgu galdu, un visi mani sagaidīja ar ziediem, skūpstiem un sekmīga darba vēlējumiem.

Dzērām šampanieti, smējāmies, tēvs mani dēvēja par senatoru, bet mazā Zane prasīja: —Tēti! Tu tagad dikti bārsies uz sliktiem onkuļiem?

—   Jā, meitiņ, — es atbildēju. — Sliktus onkuļus un tantes es jau baru desmit gadus. Bet tagad šie onkuļi un tantes būs daudz sliktāki nekā tie, kurus man nācās tiesāt līdz šim.

—    Kāpēc tā?

—   Tāpēc, ka tiesas, tāpat kā cilvēki, atšķiras ar saviem raksturiem un pieņemto lēmumu bardzību.

—   Tu tagad strādāsi bargajā tiesā?

—   Jā. Jo tās priekšā vienmēr stāvēs arī daudz ļaunāki cilvēki.

—   Vai tad, tēti, kad tu viņus stipri sabar un sodi, viņi kļūst labāki? — Zane jautāja un ar nopietnām acīm skatījās uz mani.

Viņa bija skaists bērns. Gari, zirgastē sasieti tumšbrūni mati, lielas, brūnas acis, apaļi sārti vaigi un maigas, pabiezas lūpas. Nenoliedzami, izaugusi liela, viņa būtu bijusi tikpat skaista kā māte, un ari viņai būtu bijuši skaisti bērni, bet tiem savukārt…

Taču nebija nekā. Izņemot, protams, to cilvēku ļaunuma izpausmi, kas mūs visus toreiz pavisam drīz piemeklēja.

— Es nezinu, meitiņ, vai tie cilvēki, kurus es sabaru un sodu, ar laiku kļūst labāki un cilvēcīgāki, — es domīgi atbildēju, — taču pieļauju, ka vismaz ar dažiem tā notiek un sods viņiem ir nācis par labu. Viņi ir nožēlojuši izdarīto noziegumu, daudz ko pārdomājuši, pārvērtējuši un nekad šai pasaulē nevienam cilvēkam vairs ļaunu nedarīs.

Es tam ticēju. Ja šīs ticības nebūtu, man savam darbam būtu grūti saskatīt kādu lielāku, dziļāku un paliekošāku jēgu.

Sods kā tāds ir tikai nedaudz civilizēta sabiedrības atriebības forma tam cilvēkam, kurš apzināti uzdrošinājies pārkāpt šīs sabiedrības noteiktās likumu normas. Un tikai. Cilvēks, kurš izcietis jebkura smaguma sodu, deviņos gadījumos no desmit pret šo sabiedrību tomēr izjūt vēl lielāku naidu nekā līdz tam. Viņa priekšā cietuma vārti gan atveras, taču durvis uz normālu dzīvi ne vienmēr. Ja kādam dažreiz arī pietiek spēka un prāta kļūt godīgam, nekad vairs nedarīt neko sliktu un nepareizu, viņu lielākā daļa tik un tā dzīvo sabiedrības zemākajā slānī, dzīvo trūkumā, graustos, alkohola miglā, un neviens no augšas viņiem palīdzīgu roku labprāt nesniedz.

Esmu pārliecināts, ka tieši šis sabiedrības zemāko slāņu naids pret labi paēdušo sabiedrības daļu, kā arī tas fiziskais un ētiskais pazemojums, ko daudziem no sabiedrības atstumto vidus diendienā nākas izjust dzīves kungu rīcības rezultātā, patiesībā arī ir visu noziegumu pamatā. Tas ir — šis naids un nicinājums ir vistiešākais ļaunuma izpaudums pret dzīves veiksminiekiem, labāk situētiem, laimīgākiem, gudrākiem un vienkārši normālākiem cilvēkiem.

Protams, noziegumi nebūt nav izslēgti arī viendabīgi nabadzīgā vai viendabīgi bagātā sabiedrībā, taču tad izdarīto noziegumu motīvi visticamāk tomēr krasi atšķirtos no tiem, kādi valda sociāli nevienlīdzīgā sabiedrībā. Pilsētā, kur, piemēram, dzīvotu tikai miljonāri, tāpat droši vien notiktu slepkavības un izvarošanas, taču nebūtu kabatu un dzīvokļu zādzību, tas ir. mazāk izpaustos cilvēku vēlme izdarīt noziegumus mantkārības dēļ. Tas pats notiktu pilsētā, kur dzīvotu vienīgi galēji nabadzīgi cilvēki. Viņi droši vien tāpat izdarītu noziegumus, taču mantkārības motīvs noteikti nebūtu noteicošais. Pārsvaru gūtu citi noziegumu motīvi — tas pats vecais, mums tik labi pazīstamais cilvēku savstarpējais naids, skaudība, neiecietība, greizsirdība, nesaprašanās un cīņa par varu.

Jebkurā cilvēku sabiedrībā noziegums ir tikpat neizbēgams kā diennakts maiņa vai ziemā sniegs. Esmu pārliecināts, ka jebkura, atkārtoju — jebkura cilvēka apziņa ir gatava izdarīt noziegumu, ko sabiedrība gan ar saviem rakstītajiem likumiem, gan tajā pastāvošo morāli vispār uzskata par noziegumu. Un tikai ārkārtīgi plānais dzīves laikā uzkrātais kultūras slānītis, iegūtā izglītība, attiecīgā audzināšana ģimenē un skolā, kā arī katra individuālās psihes īpatnības par noziedzniekiem neļauj kļūt ikvienam šai pasaulē dzīvojošam cilvēkam.

Taču dzīve pārliecinoši pierāda, ka ļoti bieži šīs trauslās apziņas aizsargbruņas tik un tā ir absolūti bezspēcīgas negaidīta naida izvirduma, dziļi personiska apvainojuma, spējas greizsirdības, atriebības, mantkārības, kaislības, varaskāres un neprātīgas mīlestības priekšā.

Cilvēka vēlme šādi deformētās psihes un apziņas iespaidā izdarīt ļauno ir sastopama nesalīdzināmi biežāk nekā viņa vēlēšanās citiem izdarīt kaut ko labu un vajadzīgu.

Tātad ļaunais vienmēr ir stiprāks par labo? Tātad dzīvē mēs diendienā ar ļauno sastopamies daudz biežāk nekā ar labā izpausmēm? Un, ja tā, ko tādā gadījumā līdz sodi? Un tomēr. Ir tikai viens ceļš. Ja ļaunums kā fiziska un garīga substance (cilvēks!) šai pasaulē pastāv blakus labajam, bet cilvēce un katra sabiedrība atsevišķi labā izpausmes tomēr atzīst par vēlamākām, tad ļaunumu vajag arī fiziski iznīcināt. Citu iespēju nav. Ļauno principā labot nav iespējams. To katrā konkrētā gadījumā var vienkārši padarīt par neesošu. Protams, var minēt diezgan daudz piemēru, kad slikts un pat ļauns cilvēks reizēm dažādu apstākļu, dziļu pārdomu un pārdzīvojumu rezultātā arī kļūst labāks, taču tas nekādā ziņā nemaina varbūt pašu fundamentālāko cilvēka un visas cilvēces eksistences pamatjautājumu — vai ļaunumam obligāti jāpastāv līdzās labajam? Vai tam vispār ir jābūt šai pasaulē? Ļaunumu vienmēr apzināti rada tikai cilvēks, jo ļaunums pats par sevi dabā ārpus cilvēka nepastāv. Pilnīgi droši var apgalvot, ka ļaunums kā fiziska un garīga substance ir cilvēka psihes un apziņas patoloģijas produkts — nekur nederīga, nevienam nevajadzīga un sabiedrībai ārkārtīgi bīstama lieta. Tātad iznīcināma.

Apmēram tā es toreiz domāju, kad iepazinos ar dubultslepkavībā apsūdzētā Haralda Brīvmaņa krimināllietu. Viņš man bija pazīstams. Es savā laikā viņu jau divas reizes biju tiesājis un sodījis. Tagad man to nācās darīt trešo reizi.

Brīvmaņu ģimeni pazina ja ne gluži viss Iļģuciems, tad vismaz Rīgas Cementa un šīfera rūpnīcas apkārtnes ļaudis noteikti. Tā bija dzērāju un skandālistu ģimene, pie kuras milicijas darbinieki ieradās daudz biežāk nekā pastnieks ar kādu avīzi vai vēstuli. Abu dēlu — Ivara un Haralda — tēvs Hugo Brīvmanis kā šucmanis kara pēdējos mēnešos Kurzemes mežos bija nošauts, un abi puikas auga bez tēva. Pie mātes nāca viens mīļākais pēc otra, līdz viņa apprecējās ar tuvējās tekstil- fabrikas krāvēju Valdi Andersonu. Māte ar jauno vīru bieži dzēra, patēvs zēnus neieredzēja, bieži tos sita, dzina laukā no mājām, un tā viņi pamazām pierada pie varmācības, trūkuma, pazemojumiem, sāka zagt, dzert un huligāniski uzvesties.

Tagad, visu to atceroties, dažreiz iedomājos, ka toreiz, viņus pirmo reizi tiesājot par vairāku dzīvokļu apzagšanu, es varbūt varēju viņiem piespriest arī nedaudz mazāku sodu, taču tiesas zālē viņi izdarīto nenožēloja un izturējās bravūrīgi, rupji un ciniski. Turklāt tajos laikos, ari visu nožēlojot un dievojoties, ka nekad vairs neko tamlīdzīgu nedarīs, soda sankcijas tik un tā bija ļoti stingras un tiesājamie parasti pilnā mērā saņēma to, ko bija pelnījuši un ko attiecīgais likuma pants par izdarīto noziegumu paredzēja.

Toreiz, 1975. gada februāri, Haralds Brīvmanis Augstākās tiesas priekšā stājās kā apsūdzētais divu cilvēku tīšā noslepkavošanā, turklāt vainu pastiprinošos apstākļos, un proti, — mantkārīgu mērķu vadīts. Viņš laupīšanas nolūkā bija uzbrucis Valsts bankas inkasatoram Ārim Purmalim, mēģinot atņemt speciālo maisu ar inkasācijas naudu. Purmalis metās atpakaļ veikalā. Haralds izšāva, un lode Purmalim trāpīja tieši pakausī. Pa to laiku, kamēr Haralds no zemē gulošā Purmaļa paņēma maisu ar naudu, taksometra šoferis mēģināja viņu notriekt ar automašīnu. Haralds atkal izšāva, pirmo reizi netrāpīdams, bet ar otro šāvienu nogalinot ari automašīnas vadītāju. Pēc tam viņš no automašīnas paņēma vēl divus tur atrodošos naudas maisus un metās bēgt. Vieta bija izvēlēta pārdroši laba — pilsētas centra veikals, aiz kura tūlīt sākās divi caurstaigājami piecstāvu māju pagalmi, liels skvērs un tramvaju pietura. Haralds nolaupītos naudas maisus bija iemetis savā līdzpaņemtajā sporta somā, norāvis masku un pēc brīža kā parasts pilsētas iedzīvotājs iejucis biezajā ļaužu pūlī.

Taču tās pašas dienas vakarā milicija Haraldu tomēr arestēja kopā ar visu nolaupīto naudu. Viņš bija pieļāvis nepiedodamu kļūdu — uz taksometra durvīm un to roktura atstājis savus pirkstu nospiedumus…

Tiesas process nebija sarežģīts. Izmeklētājs bija pastrādājis godam, apsūdzētais savu vainu nenoliedza, pierādījumu bija savākts pietiekami, ekspertu slēdzieni pārliecinoši, nelielas juridiskas problēmas radīja vienīgi nozieguma pareiza kvalifikācija — vai Haraldam Brīvmanim, iecerot un praktiski realizējot laupīšanas uzbrukumu bankas inkasatoram, pastāvēja iepriekšējs nodoms inkasatoru nogalināt, vajadzības gadījumā arī taksometra šoferi, vai arī šo cilvēku slepkavību nodoms radās spontāni, iepriekš nekādi neieplānots?

Haralds, protams, kategoriski noliedza, ka būtu jau iepriekš iecerējis inkasatoru un šoferi nošaut. Bet!!!

—   Kāpēc tādā gadījumā jums līdzi bija jāņem pistole? — es prasīju.

—   Vienīgi, lai inkasatoru nobaidītu, — apsūdzētais atbildēja.

—   Vai jums bija zināms, ka inkasators ir apbruņots?

—   Protams, es to zināju.

—   Ja jūsu patiesais nolūks bija ar pistoli inkasatoru tikai pabaidīt, tā viņu piespiežot labprātīgi atdot inkasēto valsts naudu, kāpēc jums vajadzēja ņemt līdzi pistoli ar pilnu munīcijas krājumu?

Haralds nedaudz saminstinājās, tad ne visai pārliecinoši atbildēja: — Pēc kā tas būtu izskatījies — tukša pistole bez aptveres?

—  Tātad, zinot, ka inkasators ir bruņots, jūs pat nepieļāvāt iespēju, ka viņš jums varētu pretoties, kas, starp citu, šādos gadījumos ir tiešs viņa amata pienākums?

Haralds ilgi klusēja, tad atkal ne visai pārliecinoši pateica: — Es tomēr biju pārliecināts, ka viņš nobīsies un nekādu bruņotu pretestību neizrādīs.

—        Nē, Harald Brīvmani! — es skarbi sacīju. — Esiet vīrs un nemēģiniet mūs te visus apmānīt! Jūs pilnīgi precīzi zinājāt, ka neviens inkasators naudu labprātīgi neatdos, ka viņš noteikti mēģinās pretoties, jo to darīt, kā es jau teicu, viņam liek profesionālais pienākums! Tieši tāpēc jūs arī līdzi paņēmāt noziedzīgā ceļā pirms gada iegūto Makarova sistēmas pistoli ar munīcijas pilnu aptveri, jo jūsu iepriekš izstrādātajā laupīšanas plānā bija paredzēts —ja inkasators pretosies vai labprātīgi naudu neatdos, sava noziedzīgā mērķa īstenošanai jūs noteikti pielietosiet ieroci. Tas ir, jūs bijāt gatavs šos cilvēkus nogalināt, ko arī diemžēl izdarījāt. Jūs to bijāt apņēmies izdarīt jau tad, kad tikai vēl šo laupīšanas plānu iecerējāt, nevis šī apņemšanās izdarīt slepkavību radās tikai notikumu attīstības gaitā!

—    Nav pareizi, — Haralds asi iebilda. — Ja mans iepriekšējais nodoms būtu bijis bez bruņotas laupīšanas izdarīt vēl ari slepkavību, tad taču es inkasatoru nebūtu vispirms baidījis, pavēršot pret viņu pistoli un pavēlot naudas maisu man nomest pie kājām! Es viņu būtu nošāvis tūlīt, līdz ko viņš spēra kāju ārā no veikala! Pilsoni tiesnesi, vai nav loģiski?

—   Tas tikai tā šķiet pirmajā mirklī, — es atbildēju. — Ņemot līdzi pielādētu pistoli un ar to mērķējot uz inkasatoru, jūs viņu nepaklausības gadījumā bijāt jau iepriekš nolēmis nošaut, ko pārliecinoši pierāda jūsu tālākā darbība! Un ne tikai inkasatoru! Vēl arī taksometra šoferi!

—   Stop! — Haralds iesaucās. — Atkal viss ir nepareizi! Kāpēc jūs nedomājat pretējā virzienā? Kāpēc jūs savos plašajos prātojumos pat nepieļaujat tik uzkrītoši redzamu realitāti — ja inkasators patiešām būtu nobijies un man naudu atdotu labprātīgi, vai tad es viņu būtu nogalinājis?! Ja šoferis man nebūtu uzbrucis, vai es viņu būtu nošāvis? Taču ne! Tas ir absurds! Man nebija nodoma viņus nogalināt! Viņiem vajadzēja tikai rātni izpildīt manu pavēli, un nekas ļauns nebūtu noticis! Es viņus nebūtu aizticis.

Tiesa Haraldam nenoticēja. Es personīgi arī nenoticēju, jo biju absolūti pārliecināts (un to nepārprotami pierādīja izdarītais noziegums), ka Haralds, jau iecerot šo uzbrukumu Valsts bankas inkasatoram, kā iespējamu pilnīgi pieļāva ari šo abu cilvēku slepkavību. Tāpēc arī ierocis bija ar pilnu kaujas bruņojumu.

Lai gan viss bija skaidrs, apsūdzētā Haralda Brīvmaņa vaina izdarītajā laupīšanā un dubultslepkavībā pilnīgi pierādīta,noziedznieka ļoti negatīvais tēls kā bilde stāvēja manu acu priekšā, sprieduma rakstīšana un soda mēra noteikšana man tomēr sagādāja stipri lielas dvēseles mokas. Ilgas pārdomu stundas un smagas šaubas.

Kāpēc?

Tāpēc, ka par šāda nozieguma izdarīšanu tiesa varēja pieņemt lēmumu noziedznieku sodīt vai nu ar brīvības atņemšanu uz piecpadsmit gadiem stingra režīma labošanas darbu kolonijā, vai arī… ar izņēmuma soda mēru — nošaušanu. Citu variantu nebija.

Abi mani tiesas piesēdētāji (vīrietis un sieviete) bez mazākās šaubīšanās tūlīt pateica, ka par vainīgu atzītajam Haraldam Brīvmanim noteikti piespriežams nāves sods. Viņš vairs nav labojams. Jau trīsreiz tiesāts. Izdarīto noziegumu gan nožēloja, taču tiesā tomēr mēģināja izvairīties no pilnas atbildības, turklāt nogalinātie upuri vēl bija jauni cilvēki. Inkasatora Āra Purmaļa ģimenē bez apgādnieka paliek viņa sieva Silvija ar trīsgadīgu dēlu, bet taksometra vadītāja ģimenē bez tēva būs jāaug diviem dēliem un meitai.

Tātad nāves sods!

Divas nāves pret vienu.

Vai es drīkstēju šaubīties par šāda lēmuma taisnīgumu? Un tomēr es šaubījos. Man ienāca prātā, ka tagad par varmācīgu slepkavu gan teorētiski, gan gluži praktiski kļūs valsts. Es būšu tikai ierēdnis, kas, pakļaujoties likuma prasībām, parakstīšu tiesas lēmumu, un tas, kas konkrēti raidīs lodi notiesātā Haralda Brīvmaņa sirdī vai pakausī, arī būs tikai sava amata pienākumus pildošs ierēdnis.

Bet kas tad būs īstais bīstamā noziedznieka un ļaundara Haralda Brīvmaņa slepkava? Valsts? Taču tas ir pārāk abstrakti un vairāk patiešām teorētiski. Tātad tas tomēr būšu es un tas nezināmais cilvēks Ļeņingradas cietumā Krestil

Bez jokiem — es uz bridi patiesi sevi iztēloju kā Haralda Brīvmaņa slepkavu. Nekad agrāk nebiju iedomājies, ka tas tomēr ir tik sasodīti grūti — pieņemt lēmumu par kāda cilvēka sodīšanu ar nāvi. Tad šīs šaubas ar pistoles šāviena troksni pēkšņi pārtrauca doma, ka Haralds taču acīmredzot bez jebkādām šaubām un sirdsapziņas pārmetumiem ātri pieņēma lēmumu sodīt ar nāvi divus pilnīgi nevainīgus cilvēkus! Divus! Kāpēc mums šāds cilvēks — ļaunuma nesējs — būtu jāžēlo? Viņš zināja, ar ko riskē. Tāpēc ne valsts, ne es, ne tas cilvēks tālajā Ļeņingradas cietumā Haraldu Brīvmani nenogalinās. Viņš būs nogalinājis pats sevi.

Ikvienam cilvēkam šai pasaulē ir dotas divas (un arī vienīgās!) mūža pamatizvēles — šai dzīvē darīt vai nu labu, vai ļaunu. Darot ļauno, vienmēr jārēķinās, ka agrāk vai vēlāk par to saņemsi sodu. Viss ir vairāk nekā vienkārši. Nedari nevienam ļaunu, un tu savu dzīvi varēsi nodzīvot vismaz bez valsts soda un jebkādām bailēm par taisnīgu atriebību.

Haralds Brīvmanis tiesas spriedumu par viņam piespriesto nāves sodu ārēji uzņēma diezgan mierīgi. Mazliet tā kā pat pasmaidīja.

Nogalinātā šofera māte, pagriezusies pret notiesāto, skaļi iesaucās: — Tā tev, izdzimteni, vajadzēja! Mana dēla bērni tev pat ellē nedos mieru! — Bet noslepkavotā inkasatora Āra Purmaļa tēvs (cietušā sieva Silvija slimības dēļ tiesas zālē bija ieradusies tikai reizi) pret notiesāto pakratīja dūri un skaļi pateica: — Esi nolādēts, slepkava! Tagad tu pats jutīsi, kā tas ir, kad galvā saņem lodi!

Sprieduma pasludināšanas laikā tiesas zālē atradās ari Haralda jaunākais brālis Ivars Brīvmanis — tāds pats bandīts un vairākkārt tiesāts recidīvists kā uz apsūdzēto sola esošais. Pēc sprieduma nolasīšanas viņš uz mani paskatījās naidā zvērojošām acīm, pēc tam piegāja pie notiesātā brāļa un kādu laiciņu ar viņu sarunājās. Tas bija atļauts, un es gāju prom.

Tagad es zinu, ko viņš toreiz Haraldam pateica. Tas bija nāves spriedums man, ko tik nepelnīti saņēma mana sieva un bērns…

33. nodala

Divpadsmitais februāris bija skaista un saulaina diena. Visu Latviju klāja mērena sniega kārta, un gaisa temperatūra nebija zemāka par pieciem grādiem zem nulles.

Divas dienas iepriekš man piezvanīja Māras brālis Arnolds un pavaicāja, vai nevēlos doties līdzi nelielajai kompānijai paslēpot uz

Gaiziņu. Viņu rīcībā esot mikroautobuss Latvija, mani atpakaļ atvedīšot tieši uz māju, nekādu transporta problēmu, tur uz vietas arī ieturēšot pusdienas un visi varēšot kārtīgi izklaidēties.

Atšķirībā no dažiem maniem kolēģiem vai tā paša Māras brāļa Arnolda, kurš itin bieži ar saviem draugiem brauca slēpot pat uz Gruziju vai Bulgāriju, es nebiju kaislīgs šī ziemas sporta cienītājs. Biju tāds parasts svētdienas slēpotājs, lai atpūtas dienās kaut nedaudz meža un kalnu klusumā tiktu vaļā no visa nepatīkamā, kas manā apziņā darba nedēļas laikā bija uzkrājies.

Cerēju, ka brauciens uz Gaiziņu man lieliski noņems stresu, kas pēc nāves soda pasludināšanas Haraldam Brlvmanim mani joprojām vēl pastāvēja. Es gribēju būt pie dabas. Veselu nedēļu biju rakstījis spriedumu, domājis, šaubījies un pieņemto lēmumu smagi pārdzīvojis, tāpēc Arnolda priekšlikums nāca īstajā brīdī un ļāva cerēt uz labu fizisko un garīgo atpūtu.

Gribēju, lai arī Māra ar Zani brauc mums līdzi.

—   Tu taču zini, Valter, ka es ne reizi savā mūžā neesmu stāvējusi uz slēpēm, — Māra pakratīja galvu. — Es gribu palikt dzīva.

—   Tur jau nav obligāti jāslēpo. Tu ar Zani pa kalnu un tā apkārtni varēsi pastaigāties tāpat un mednieku namiņā mums gatavot karstvīnu un cept desiņas.

—   Paldies! — Māra atteicās. —Tādam baram? To daudz labāk par mani izdarīs Arnolda sieva, un gan jau vēl kādam līdzi būs sieva vai mīļākā. Turklāt šodien kaut kā ari nejūtos īsti vesela. Mēs ar Zani paliksim mājās, lasīsim pasakas, uzkopsim māju, spēlēsim klavbres un vēlāk tev pagatavosim garšīgas vakariņas. Vai tev būtu kāda sevišķa vēlēšanās?

—   Nē, Māra, nekādas sevišķas vēlēšanās man nav, vienīgi gribētu, lai mēs visi trīs būtu kopā.

—     Kopā mēs esam katru dienu, — Māra sacīja. — Patiešām, aizbrauc un kārtīgi atpūties. Tikai skaties — esi uzmanīgs! Lai man tevi pēc tam slimnīcā nav jāģipsē!

—   Es būšu ļoti uzmanīgs.

—   Vakariņās tev pagatavošu gaļas tīteņus. Patiks?

—   Jā, Māra. Kur nu vēl ko labāku!

—   Klāt vēl ceptus kartupeļus. Bet karstvīnu uztaisīšu tepat mājās. Kad atgriezīsies nosalis un izsalcis, tevi te gaidīs silta istaba, gardas vakariņas un dažas glāzes karsta vīna.

—   Vēl skaista un gādīga sieva, — es teicu.

—    Un gudrs un paklausīgs bērns, — Māra piebilda.

Es viņas abas noskūpstīju un atvadoties klusi pateicu: — Nekad agrāk nebiju iedomājies, ka kādreiz varēšu būt tik laimīgs.

Māra mani pavadīja līdz durvīm un smejoties novēlēja: — Lai tev mīksta krišana!

Tā es toreiz aizgāju. Tā es viņas toreiz dzīvas redzēju pēdējo reizi.

Tagad man bez visa pārējā bezgalīgi žēl ir arī tā, ka, toreiz šķiroties, Mārai neko labu nepateicu. Bet ar Zani vispār gandrīz neko nerunāju.

Tas bija kaut kāds totāls stulbums. Kas man tagad ir palicis atmiņā no mūsu pēdējās sarunas? Tik vien kā — lai es slēpoju uzmanīgi, lai krītu nesasizdamies, kaut kādi tur gaļas tīteņi, cepti kartupeļi, karstvīns, silta istaba, vakariņas… Ak, Augstais Dievs debesīs! Vai par to mums toreiz vajadzēja runāt?!

Kāpēc es Mārai un Zanei nepateicu, ka viņas abas neprātīgi mīlu un bez viņām manai dzīvei nav jēgas?

Kāpēc iepriekšējā naktī Māru nepamīlēju, bet, juzdamies noguris, ātri aizgāju gulēt?

Kāpēc viņām nepateicu kaut ko sevišķi mīļu, labu, atmiņā paliekošu? Kaut ko tādu, kas būtu viņu dzīves un nāves vērts? Bet vai kaut kas tāds ar vārdiem maz ir pasakāms?

Kā par spīti arī manu vecāku nelaimes stundā nebija mājās. No rīta tēvs devās uz tikšanos ar dažiem ārzemju rakstniekiem Dubultu jaunrades namā, bet māte ap pusdienas laiku aizbrauca uz pilsētas 6. slimnīcu apraudzīt kādu sasirgušu draudzeni.

Māra ar Zani mājās palika vienas.

Pulksten četrpadsmitos un trīsdesmit piecās minūtēs pie mūsu augšstāva dzīvokļa durvīm kāds uzstājīgi pieklauvēja. Neko ļaunu neparedzēdama, Māra durvis atvēra, kas, starp citu, nemaz nebija aizslēgtas.

Viņas priekšā stāvēja liela auguma fiziski spēcīgais Ivars Brīvmanis, bet aiz viņa muguras slēpās vēl trīs ne sevišķi simpātiska izskata puiši…

—   Vai tad pats saimnieks arī ir mājās? — Ivars prasīja.

—    Kādu saimnieku jūs vēlaties sastapt? — Māra painteresējās. — Vladislavu vai Valteru?

—    Valteru Rusecki, — Ivars atbildēja. — Tiesnesi.

—   Viņa nav mājās, — Māra sacīja, — tā ka pie izdevības pienāciet citu reizi, — un jau grasījās durvis vērt ciet, kad pēkšņi Ivars tās atrāva vaļā platāk, un visi četri nepazīstamie vīrieši ātri ienāca mūsu dzīvoklī.

Par to, kas tur nākamās stundas laikā notika, es ikdienā cenšos sīkumos neatcerēties un vispār par to pēc iespējas retāk domāt. Manai psihei pilnīgi pietiek ar to, ka šo notikumu zinu kā notikušu faktu — viņas tika nežēlīgi izvarotas un drausmīgā veidā noslepkavotas. Es, protams, vairākkārt izlasot tiesas medicīnas ekspertīžu slēdzienus par viņu nāves iemesliem un vēlāk klausoties Ivara Brīvmaņa tiesas prāvu, visus šīs šausminošās slepkavības sīkumus un detaļas zinu no galvas, bet tās patiešām ir tik šausminošas un tieši skar man vistuvākos un visvairāk mīlētos cilvēkus, tāpēc ikdienā tas viss man glabājas noslēpts apziņas vistālākajos nostūros, un tikai dažreiz… Tikai dažreiz tas viss ar atombumbas sprādzienam līdzīgu spēku eksplodē manās smadzenēs un pavēloši sauc pēc atriebības…

Mājās pārbraucu ap septiņiem vakarā. Paskatījies augšup, redzēju, ka dzīvoklī ir tumšs, un sapratu, ka Māra ar Zani ir nokāpušas lejā. Slēpes nolicis garāžā, iegāju savu vecāku dzīvoklī. Man bija labs garastāvoklis un jutos spirgts, vesels un lieliski atpūties.

Tēvs ar māti atradās lielajā istabā un, galvas nokāruši, sēdēja atpūtas krēslos. Kad iegāju istabā, viņi strauji pacēla galvas un nobijušies skatījās uz mani. Es tūlīt pamanīju, ka nez kāpēc abi raud, un tad negaidot māte pieskrēja man klāt un, skaļi šņukstēdama, apkrita ap kaklu. Es uzreiz sapratu, ka mājā ir notikusi kāda liela nelaime, taču man nekādi nevarēja ienākt prātā, ka šī nelaime varētu skart manu ģimeni. Mājā ugunsgrēks nebija izcēlies, gāzes noplūdes rezultātā tā nebija uzsprāgusi gaisā, un arī zibens tajā nebija iespēris. Bet kas gan cits vēl slikts varētu notikt?

—   Kas jums atgadījies? — es jautāju, ar acīm ātri meklēdams Māru un Zani.

Vecāki man vēl ilgi nekādi nespēja pateikt, kas tad galu galā mūsu mājā bija noticis.

—    Kur ir Māra ar Zani? — es to prasīju jau trešo reizi, vienmēr pretī saņemdams gandrīz histēriskas mātes elsas un vaimanas. Jutos galēji satraukts, un mani sakarā ar šo neziņu arvien spēcīgāk sāka pārņemt dusmas.

—   Papu! — es asi uzrunāju tēvu. — Jūs man beidzot varat pateikt, kas ir noticis?!

—  Apsēdies! — tēvs stipri pārvērstā balsī sacīja. — Vispirms, dēls, apsēdies un mēģini sevi saņemt rokās!

Es apsēdos un tagad jau nepārprotami sapratu, ka ar Māru vai Zani, bet visticamāk, ka tikai ar Zani, ir noticis kāds sadzīves nelaimes gadījums. Tagad abas acīmredzot atrodas slimnīcā. Māra ir pie Zanes.

—   Stāsti! — es tēvam lūdzu.

—   To izstāstīt nemaz nav tik viegli, — tēvs sacīja. — Esmu vecs karavīrs un karā pieredzējis visdažādākos notikumus, bet kaut ko tādu…

Jutu, ka mani nervi saspringst līdz pēdējai iespējai, un es viss trīcēju. Un tomēr arī vēl tad man neienāca prātā doma, ka viņu abu varētu nebūt.

—   Stāsti droši, — es teicu. — Kaut kas nopietns atgadījies ar Māru vai Zani?

—  Jā, dēls, — tēvs apstiprināja. — Tev varbūt labāk pašlaik nezināt visus šī notikuma sīkumus, bet tikai pateikšu… Tavas Māras un mūsu mīļās Zanītes vairs nav…

—    Kā — nav? — es ar sausu muti ļoti pārsteigts prasīju.

—    Viņas abas šodien kaut kādi bandīti noslepkavoja, — tēvs atbildēja.

Es uzreiz to nespēju apjēgt. Tas bija kaut kas tik baigs un pārsteidzoši necilvēcisks, ka mans prāts to pirmajā brīdī kategoriski atteicās pieņemt kā iespējamu faktu.

—     Kādi bandīti? — es satriekts prasīju. — Iebrukums mājā?

Laupīšana? Bet kāpēc tad…? Mara pretojas? Bet Zane?! Kāpēc viņi Zani?!

—  Mēs paši vēl neko īsti nezinām, — tēvs turpināja. — Kad atbraucu mājās, milicija un prokuratūras darbinieki tikko kā bija beiguši strādāt. Ap pulksten pusčetriem, atgriezusies no slimnīcas, viņas abas atrada māte. Uzreiz ievērojusi, ka ārējās durvis nez kāpēc stāv atvērtas, gājusi skatīties un… turpat ari noģībusi. Pēc tam kā jau parasti — ātrā palīdzība, milicija, prokuratūra…

Es ilgi nespēju attapties. Klausījos tēva stāstījumā, bet brīžiem man šķita, ka tas viss uz mani nemaz neattiecas. Tāds notikums vienkārši nav bijis iespējams. Nogalināt māti ar bērnu… Kāpēc? Kā vārdā?

—   Es to nespēju apjēgt, — klusi atzinos. — Viņas ir vēl tur augšā?

—   Nē, — tēvs atbildēja. — Viņas aizveda uz tiesas medicīnas morgu.

—    Kā viņas tika nogalinātas? — es tīri profesionāli painteresējos. — Nožņaugtas? Nodurtas?

—   Grūti pateikt, — tēvs sacīja. — Māte apgalvo, ka abas bijušas ļoti sakropļotas, bet eksperte, kas bija kopā ar prokuroru, man pateica… Viņa man pateica kaut ko tik drausmīgu… Es vispār šaubos, vai tā tas varētu būt.

—   Kas?! — es pēkšņi skarbi un nedabiski skaļi iekliedzos. — Ko viņi vēl ir izdarījuši ar Māru un Zani?

Tēvs ilgi klusēja, tad gandrīz čukstus pateica: — Viņi pirms nogalināšanas abas vēl ir izvarojuši…

Tai pašā mirklī man gar acīm vairākkārt pazibēja melni apļi, pēc tam kaut kādi mirdzoši punkti, kas kļuva te lielāki, te mazāki, un es jutu, ka tūlīt arī pats noģībšu. Mēģināju saņemties. Māte joprojām skaļi, gandrīz vai histēriski raudāja. Man uznāca liels fizisks nespēks. Lēni piecēlos, aizgāju uz virtuvi un tieši no krāna padzēru aukstu ūdeni. Tas neko daudz nelīdzēja. Galvā bija dzirdama savāda dūkoņa, šķita, galva pēkšņi ir pielijuši ar sakarsētu svinu, tā sāka stipri sāpēt un reibt, un es nodomāju, ka mani tūlīt droši vien ķers insults. Nesteidzoties atgriezos istabā.

—   Es kaut ko nesaprotu, — klusi sacīju. — Abas izvarotas…? Ari Zane?!

—   Tā eksperte man teica, — tēvs atbildēja.

—     Kā tas vispār ir iespējams? — es joprojām neko nesapratu, jo kaut ko tādu es toreiz patiešām dzirdēju pirmo reizi. Jā, tiesā dažreiz nonāca krimināllietas, kur figurēja apsūdzības pret tēviem vai patēviem, kuri seksuāli bija izmantojuši savas meitas vai pameitas, taču tās visas jau tomēr bija pusaudžu vecumā, bet Zani… — Piecgadīgu bērnu?!

Tēvs neko neatbildēja, tikai piekrītoši pamāja ar galvu.

Tad es sāku raudāt. Atliecu galvu pret atpūtas krēsla augsto atzveltni, un no manām acīm, no manām smadzenēm un sirds neapturami plūda asaru straumes…

Tās bija manas dvēseles asinis.

Neatceros, ko tobrīd domāju un vai tādā brīdī kaut ko sakarīgu vispār ir iespējams domāt, taču manu acu priekšā līdz ar asarām kā krāsainas fotogrāfijas spilgti nostājās daži mūsu kopīgās dzīves momentuzņē- mumi.

Māra, noliekusi galvu, vientuļa sēž tiesas nama garā gaiteņa galā.

Dzimtsarakstu birojs. Es Māras pirkstā uzvelku zelta laulības gredzenu.

Baltas rozes mūsu gultā.

Māras apmierinājuma kliedziens mūsu pirmajā mīlestības naktī.

Māra stāv pie loga un gaida mani pārnākam mājās.

Bulduru pludmale. Es guļu, galvu uzlicis uz Māras vēdera, un viņa saka: "Guli maigi. Tur apakšā ir jau mūsu bērns."

Dzemdību nama trešā stāva logi. Aiz tiem Māra man rāda divas dienas veco Zani. Neko daudz redzēt nevar, taču pilnīgi fiziski sajūtu, — lūk, tur ir tevis radītā dzīvība! Tur ir tavs bērns! Tur ir tava meita! Un tagad un turpmāk līdz pat sava mūža galam tu par viņu būsi atbildīgs! Un par sievieti, kas tev šo jauno dzīvību ir devusi.

Tagad mana baltā princesīte asiņaina, četru necilvēku saplosīta guļ uz tiesas medicīnas ekspertīžu morga galda?!

Un mana skaistā, tik ļoti mīļā, labā un gādīgā sieva Māra… ari turpat?!

Kā tas vispār ir iespējams?

Kāpēc?!!!

Tikai tāpēc, ka kādam pusārprātīgam mežonim bija ienācis prātā ar šim tik šausminoši izdarītajām slepkavībām man sagādāt neiedomājamas dvēseles sāpes?!

Nevar noliegt, tas Ivaram Brivmanim ar kompāniju arī spoži izdevās. Vēl lielākas un ilgstošākas sāpes sagādāt nav vairs iespējams.

Tovakar es savā dzīvoklī ieiet nespēju. Pārnakšņoju pie vecākiem.

Nākamajā dienā atbrauca Māras brālis ar sievu un diviem draugiem, un viņi dzīvokli saveda kārtībā. Asiņainās drēbes aizmeta prom, visu izmazgāja, iztīrīja un sakopa. Pēc tam mūsu guļamistabu, kur bija notikusi vardarbība un slepkavība, vispirms no turienes paņemot dažas man visnepieciešamākās lietas, es aizslēdzu ciet un tur neiegāju apmēram desmit gadus…

Māru un Zani glabājām Lāčupes kapos vienā dienā — 18. februāri, kad noziedznieki jau bija notverti un es jau zināju, ka Ivars Brīvmanis šo drausmīgi neģēlīgo noziegumu bija izdarījis, man atriebjoties par sava brāļa Haralda notiesāšanu uz nāvi.

Māra bija ļoti sakropļota, taču mana māte kā bijusī aktrise palūdza savu veco draugu Dailes teātra grimētāju Teodoru atnākt uz morgu un Māras seju savest daudzmaz pieņemamā izskatā. Teodors ar savu uzdevumu tika galā vairāk nekā spīdoši. Tas, ko viņš izdarīja ar Māras seju, bija ģeniāls mākslas darbs. Viņa zārkā izskatījās vēl skaistāka nekā dzīvē, bet tas diemžēl tikai vēl vairāk pastiprināja manas sāpes. Turklāt es vēl biju palūdzis Māru ietērpt tai pašā spilgti baltajā kostīmā ar sarkano šallīti ap kaklu, kādu viņu toreiz ieraudzīju un iemīlēju.

Bēru diena bija auksta un vējaina.

Zane ari bija apģērbta baltā kleitiņā, un kādam no malas varēja šķist, ka tiek glabāta skaista un jauna meitene kopā ar savu bojā aizgājušo lelli…

Kā man vēlāk stāstīja, bērēs pavadītāju esot bijis ļoti daudz, taču es viņus tikpat kā neievēroju. Es ilgi raudzījos savas zvēriski nogalinātās sievas un necilvēciski nomocītās meitas sejā un desmito, simto, tūkstošo reizi domās atkārtoju —jūsu sāpes tiks atriebtas! Ticiet! Es zvēru pie jūsu mirstīgajām atliekām, pie mana un manas ģimenes goda, es zvēru visas pasaules taisnības vārdā —jūs tiksiet atriebtas!

Sodīt ļaunumu ir par maz. Tas neko nelīdz. Ļaunums vienkārši ir jāiznīcina. Un es to izdarīšu. Paies pieci, desmit, piecpadsmit gadi, bet es to galu galā tomēr paveikšu! Manai dzīvei vairs nav nekādas jēgas. Nekādas nozīmes. Gluži tāpat ikvienai cita cilvēka dzīvei nav lielas jēgas, ja jebkurā tās pastāvēšanas brīdī ļaunums kāda konkrēta necilvēka izskatā to var sakropļot vai pat iznīcināt. Labais šai pasaulē pastāv tāpēc, lai būtu saule, jūra, kalni, puķes, meži, cilvēki, bērni un mīlestība. Ļaunais pastāv, lai ar bumbu sprādzienu izraisītajiem dūmiem aizsegtu sauli, ar rūpnieciskās ražošanas atkritumiem saindētu jūru un gaisu, lai vienaldzīgi sabradātu puķes, vardarbīgi izpostītu mežus un sakropļotu cilvēku dzīves.

Kāpēc man (mums) būtu jāžēlo un jāsaudzē ļaunums ļauna cilvēka personā?

Jāsaudzē labais, bērns, kalna nogāzē uzplaucis zieds un mīlestība. Cilvēka dzīvība un dzīve.

Jo vairs nekad, nekad…

Ļaunums, kas tik bieži un vispretīgākā veidā izpaužas cilvēku rīcībā, nenoliedzami ir dabas visbīstamākā slimība. Kaut kādas mēra baktērijas paveids. Vai tad mēs baktērijas žēlojam? Vai saudzējam tuberkulozes, spitālības, sifilisa vai pat visparastākās gripas ierosinātājus? Nē! Mēs visi metamies tos pēc iespējas ātrāk iznīcināt! Tad kāpēc kļūstam domīgi un atturīgi, kad mums jātiek vaļā no ļaunuma, kas ir ne mazāk bīstams cilvēku veselībai un dzīvībai nekā mēris, tuberkuloze, spitālība, sifiliss vai pat gripa!?

Trīs zemes saujas uz jūsu balto zārku vākiem.

Uz jūsu baltajām dvēselēm.

Divas baltas dzīves zemes tumsā.

Es biju dziļu skumju un drausmīga naida pārņemts.

Vakarā, kad biju palicis viens, aizdedzu baltu sveci, klausījos Dārziņa Melanholisko valsi un, sāpju nomocīts, sapratu, ka ar šo brīdi diemžēl beigusies arī mana dzīve…

34. nodala

Haralds Brīvmanis garīgi jutās kā no jauna piedzimis, vai, pareizāk sakot, viņš patiešām apņēmības pilns mēģināja sākt jaunu dzīvi. Sākumā tas šķita neiespējami. Neviens no savas pagātnes nevar aizbēgt, un vēl retāk kādam izdodas aizbēgt pašam no sevis. Taču šai gadījumā tieši Haralda drūmā pagātne un brīnumainā izglābšanās no nāves viņu stimulēja kļūt labākam vai vismaz stipri jūtami mainīt savu domāšanu, uzvedību un turpmāko rīcību.

Viņš vienmēr, praktiski katru dienu, atcerējās to mirkli, kad aiz nožēlas par izdarīto dubultslepkavību, izmisuma un bailēm no nāves soda arestantu vagonā bija nokritis ceļos un kā neprātīgs mēģinājis izlūgties Dieva žēlastību un tā palīdzību ar godu un cieņu savu nāvinieka ceļu noiet līdz galam.

Dievs viņu brīnumainā kārtā bija uzklausījis. Dievs Haraldu bija darījis brīvu, viņu atkal nolikdams jebkura cilvēka dzīves pamatmorālās izvēles priekšā — darīt labu vai ļaunu?

Haralds izvēlējās turpmāk darīt tikai labo. Viņš gribēja pateikties Dievam un savus grēkus izpirkt, dzīvojot bez ļaunā.

Haralds apzinājās, ka viņa dzīve un visi labie nodomi jebkurā brīdī un dienā var pārplīst kā krāsaini gaisa baloni; jebkurā brīdī un dienā milicija un prokuratūras izmeklētāji viņam var nākt uz pēdām un viņu arestēt. Taču tas tomēr varēja notikt tikai tādā gadījumā, ja viņi skaidri zinātu, ka Haralds dzelzceļa katastrofas brīdī ir palicis dzīvs un tagad tepat kaut kur ap dzimtajām vietām bēguļo. Bet pagaidām neviens fakts par to neliecināja, un represīvo orgānu uzmanība šim notikumam jūtami atslāba, līdz izzuda pavisam. Haralds varēja iekrist vienīgi kaut kādas stulbas nejaušības vai ari Roberta Vāna nodevības dēļ. Taču Roberts nezināja Haralda īsto vārdu un arī pēc izskata viņu nez vai spētu precīzi aprakstīt. Roberts vienīgi varētu pateikt, ka pie viņa bija ieradies cilvēks, kurš teica, ka sēdējis vienā nāvinieku kamerā kopā ar viņa tēvu. Tādā gadījumā izmeklētājiem, protams, nesagādātu lielas grūtības izskaitļot, ka tas varētu būt arī Haralds Brīvmanis. Taču Haralds bija pārliecināts, ka Roberts klusēs, jo citādi pret viņu tiktu ierosināta krimināllieta par valsts naudas piesavināšanos lielos apmēros, kas galu galā viņam dotu piecpadsmit gadus katorgas darbos.

Dabiski, zināms risks tomēr pastāvēja, taču Haralds stiprā mērā jau sevi bija nodrošinājis pret vieglu iekrišanu milicijas nagos. Viņam bija visaugstākā profesionālā limenī izgatavota viltota pase uz Harija Blū- ma vārda, bija oficiāls pieraksts privātmājā Palangas ielā 2, kas piederēja par bruņotu laupīšanu uz divpadsmit gadiem notiesātā Andreja Vizuļa sievai Rasmai. Haralds tagad skaitījās viņas māsasdēls, kas Rīgā ieradies no Liepājas rajona Dunalkas ciema, kur patiešām arī dzīvoja viņas māsa.

Miljons rubļu lielā naudas summa Haralda psihē nekādas graujošas pārmaiņas neradīja. Pat galvu reibinošu eiforiju ne. Viņš šo faktu uzņēma gandrīz vai kā pašsaprotamu lietu, tomēr, bieži pateikdamies Dievam par savu esamību, viņš nekad neaizmirsa ar labu vārdu pieminēt arī Mārtiņu Vānu, kurš par šīs naudiņas sagādāšanu tagad acīmredzot jau, galīgi satrūdējis, guļ kaut kādas Krievijas kapsētas nomalē. Bez krusta, vārda un kapu kopiņas.

Haralds ar iegūto naudu rīkojās ļoti uzmanīgi un augstākā mērā prātīgi. Viņš, saimniecei nezinot, apmēram deviņsimt tūkstošus tais pašās stikla burkās apraka pie saimniecības ēkas gala sienas, virsū uzkraujot lielu ķieģeļu kaudzi, kas bija palikuši pāri vēl no mājas celtniecības laika un bija izmētāti pa dažādām vietām. No atlikušajiem simt tūkstošiem viņš krietnu daļu ieguldīja trīsprocentīgajās valsts aizņēmuma obligācijās, piecās dažādās krājkasēs noguldīja uz pieprasītāja vārda, bet atlikušo naudas daļu turēja mājās.

Haralds manāmi pārveidoja arī savu ārējo izskatu. Mainīja matu sakārtojumu, uzaudzēja nelielas, mazliet švītīgas Osiņas un jūrnieku bārdu, kas viņam ļoti piestāvēja. Turklāt, acīmredzot šādā veidā kompensējot bērnībā un jaunībā neizbaudīto prieku par labu apģērbu, tagad viņš ģērbās uzkrītoši dārgos, elegantos uzvalkos un virsdrēbēs, ārēji atgādinot kādu zinātnieku vai valsts varas augstākās kārtas ierēdni.

Lai gan neticami lielie finansiālie līdzekļi Haraldam atļāva nestrādājot mierīgi nodzīvot līdz pat mūža beigām, viņš tomēr, lai neradītu kaut netiešas aizdomas, sāka strādāt turpat tuvumā esošajā Spilves 1. ceļu pārvaldē par sargu. Darba režīms bija vairāk nekā parocīgs — pēc diennakts dežūras viņam pienācās četras brīvdienas.

Haralds alkoholiskos dzērienus tikpat kā nelietoja, toties daudz lasīja, it kā mēģinot iegūt vismaz kaut ko no kādreiz neiegūtās izglītības.

Naktis parasti gulēja slikti, bieži mokoties baiļu pilnos murgos par nogalinātā inkasatora Āra Purmaļa atraitni un viņa trīsgadīgo dēlu.

Kā viņi tagad iztiek bez tēva un viņa algas? Ko domā, kā dzīvo? Haralds jau agrāk bija nolēmis, ja viņu nearestēs un viņš tiks pie Mārtiņa Vāna lielās naudas, noteikti mēģinās Purmaļa atraitnei un viņa bērnam palīdzēt. Bez šīs materiālās un, iespējams, arī morālās palīdzības viņš nekādi vairs nespēja iedomāties savu grūto vainas izpirkšanas ceļu. Patiesībā, ja viņš tik tiešām vēlējās kļūt cits, daudz labāks un morāli tīrāks, savu nāves grēku dziļi nožēlojošs un vainu izpirkt gribošs cilvēks, tas arī bija gandrīz vai vienīgais īstais ceļš uz garīgo atdzimšanu.

Haralds bija stingri nolēmis iepazīties ar Purmaļa atraitni Silviju. Viņš skaidri apzinājās šo paradoksālo un savā ziņā varbūt pat ārkārtīgi amorālo situāciju - kādreizējais slepkava iepazīstas ar upura sievu un varbūt viņu pat apprec… Lai gan nekā paradoksāla tur patiesībā nebija. Kriminālistikas vēsture un tiesu prakse liecina, ka šādi gadījumi nebūt nav nekas pārsteidzošs… Cik gan nav bijušas krimināllietas, kur tiesas priekšā stāvējusi sieva, kura pati ir nolīgusi sava vīra slepkavu, lai pēc tam ar viņu kaislīgi mestos gultā…

Haralds vēl no tiesas prāvas laika atcerējās, ka inkasatora sieva Silvija Purmale tolaik strādāja P. Stradiņa klīniskajā slimnīcā par medicīnas māsu. Šķiet, ķirurģijas nodaļā. Viņa uz tiesas sēdi bija ieradusies tikai vienu reizi, jo tolaik smagi slimoja, savas liecības tiesai sniedzot rakstveidā. Tātad viņa sava vīra slepkavu īsti vaigā nebija redzējusi. Un, ja ari redzēja, tagad jau vairs tik un tā nepazītu.

Tā palēnām pienāca kāda skaista pavasara diena, kad Haralds devās iepazīties ar sava pirms divarpus gadiem noslepkavotā cilvēka bijušo sievu, kura, visai iespējams, tagad jau bija kāda cita vīra sieva… Un tomēr Haralds gāja. Viņš vienkārši nespēja neiet. Viņš gribēja šo sievieti satikt un viņai pateikt kaut dažus siltus un patīkamus vārdus. Protams, šai sievietei neatzīstoties, ka viņas dzīves lielās traģēdijas, vientulības un sliktā materiālā stāvokļa vaininieks ir tieši viņš. Iespējams, Haralds domāja, es viņai to varētu pateikt kaut kad vēlāk, kaut kad savas dzīves norietā, taču varbūt (un tas ir ļoti ticami) viņa nekādas materiālās grūtības vispār neizjūt, ir apprecējusies, jūtas laimīga un nekādu iepazīšanos ar citu vīrieti nevēlas.

Tā varēja būt.

Haralds, braucot uz slimnīcu, būtībā ne ar ko neriskēja, taču vēlējās, lai šis brauciens tomēr nebūtu velts.

Slimnīcas uzziņu birojā saņēmis atbildi, ka darbinieku štata sarakstos tāda medicīnas māsa Silvija Purmale patiešām atrodas, Haralds nesteidzoties iegāja slimnīcas centrālajā korpusā un uzkāpa trešajā stāvā, kur atradās ķirurģiskā nodaļa.

Gaisā virmoja spēcīga zāļu dvaka, un pa palātas gaiteni Haraldam ar kruķu palīdzību pretim nāca kāds jauns zēns, bet sirmu sievieti sanitārs uz palātu veda ar slimnieku ratiem.

Gaiteņa vidū pie neliela galdiņa, kur atradās sakaru pults un daži telefona aparāti, sēdēja jauna meitene zilā medmāsiņas tērpā un kaut ko centīgi rakstīja dežūras žurnālā.

—   Es atvainojos, — Haralds viņu klusi uzrunāja. — Vai jūs nepateiktu, kur es varētu sastapt Silviju Purmali?

—   Kādu Silviju? — māsiņa pacēla galvu un nevērīgi paskatījās uz Haraldu. — Slimnieci?

—   Nē, — Haralds atbildēja. — Man teica, ka Silvija Purmale šeit strādājot par medicīnas māsu.

—    Ā! — māsiņa saprotoši pasmaidīja un Haraldu jau noskatīja nedaudz vērīgāk. — Viņa ir operāciju zālē.

—    Vai Silvija…? — Haralds mazliet apmulsa. — Vai viņa ir operāciju māsa?

—   Jā. Ko jūs no viņas gribējāt?

—   Tā… Kaut kas bija jāpasaka. Nezināt, viņa operāciju zālē būs ilgi?

—    Grūti pateikt. Operācija sākās vienpadsmitos. Slimniecei ir asiņojoša kuņģa čūla. Pašlaik pulkstenis ir pusviens. Zināt, operācija var ilgt vēl vismaz divas stundas.

—   Cikos viņa vispār beidz darbu?

—   Piecos. Silvija piedalās tikai plānotajās operācijās un parasti strādā kopā ar profesoru Skuju. Vai tad jūs Silviju nepazīstat?

—    Nē, — Haralds lēni pakratīja galvu. — Tātad man atnākt ap pulksten trijiem?

—   Labāk jau ap četriem, — māsiņa sacīja. — Tad jau droši viss būs beidzies.

—    Paldies, — Haralds pateica. — Tā arī izdarīšu. Atnākšu ap pulksten četriem. Gadījumā, ja viņa darbu beidz ātrāk, pasakiet, lai mazliet pagaida. Man ir ļoti svarīgi viņu satikt.

—   Labi, es pateikšu, ka viņu meklēja…

—  Mans vārds viņai neko neizteiks. Mēs neesam pazīstami. Pasakiet, ka viņu meklēja kāds viņas bijušā vīra draugs. Jā, starp citu. Nezināt, vai viņa ir apprecējusies otrreiz?

—    Man šķiet, ka ne, — māsiņa atbildēja. — Vismaz neko tādu neesmu dzirdējusi.

—   Uz redzēšanos, — Haralds pateica un gāja prom. Laika viņam bija daudz. Vispirms viņš apstaigāja visu slimnīcas teritoriju, nedaudz apstādamies pie ikviena nodaļu korpusa, asi un skaidri iedomādamies, cik gan katrā no šīm ēkām, nodaļām un palātām daudzi cilvēki pašlaik, tieši šai mirklī, izmisīgi cīnās ar savām sāpēm, slimībām, bailēm un nāvi.

Gluži kā Centrālcietumā, Haralds turpināja domāt. Tur arī, kad cilvēki ar vilcieniem brauc cietumam garām, neviens īpaši nedomā, ka aiz katra korpusa sienas, aiz katra aizrestotā loga atrodas dzīvi cilvēki, jā, pa lielākai daļai visbaigākie nelieši, ļauni, zemiski ļaudis, taču daudzi ir pavisam normāli, bet arī tiem sliktajiem tāpat sāp, viņi tiek sisti, izvaroti, pazemoti, viņi tāpat ir slimi un ārkārtīgi ilgojas pēc brīvības…

Pēc tam Haralds pa Mārupes ielu aizgāja līdz Māras dīķim, apsēdās zaļas pļaviņas malā un skatījās, kā visapkārt zied dzeltenas pienenes, skraida bērni, ūdenī klusi peld neliels pīļu bariņš, bet netālu, papletuši kājas, mazā, spilgti sarkanā peldkostīmā sauļojas kāda jauna sieviete.

Cik viegli šo brīnišķīgo dzīves mirkli es varēju ari neredzēt un nekad neizjust, Haralds nodomāja. Es jau pagājušajā rudenī būtu nošauts.

Runā, ka tos, kurus nošaujot Krestos, nemaz neapglabājot. Līķi tiekot sadedzināti, bet pelni sabērti parastajos sadzīves atkritumu konteineros un aizvesti uz pilsētas izgāztuvi.

Interesanti, ko pašlaik dara un domā mans brālis Ivars? Viņš, patiesību sakot, laimīgā kārtā ir izbēdzis nāvei, bet piecpadsmit nebrīves gadi… Kas pateiks, vai tas nav vēl smagāks sods?

Par visu slikto un ļauno agrāk vai vēlāk ir jāmaksā. Banāli, bet fakts. Jāmaksā man, tev, mums visiem. Protams, nejau katram ar brīvību un cietumu. Cilvēku lielākā daļa par saviem ļaunajiem darbiem maksā ar kādu personisku traģēdiju, ar sāpēm un izmisumu, ar nedziedināmām slimībām, vientulību un daudzu kādreizējo draugu un piederīgo nicinājumu.

Kāda vaina dzīvot labam? Kāda vaina justies bez grēka un bailēm par nākotni? Tu vari mierīgi sēdēt ziedošas pļavas malā, skatīties, kā no bezgalīgā Visuma tālumiem tavai sejai pieskaras saules stari, vērot, kā ūdenī peld putni un dažus metrus tālāk no tevis guļ jauna meitene, droši vien sapņodama kādu skaistu jaunības sapni.

Bet es esmu nāves grēku pilns un droši vien nekad nespēšu justies pilnīgi mierīgs, drošs un kaut necik laimīgs.

Nekad.

Tas arī būs mūža sods. Mans mūža ieslodzījums.

Haralds piecēlās un, vēl uzmetis alkstošu skatienu gulošajai meitenei, gāja prom. Āgenskalna tirgus apkārtnē viņš iegāja kādā nelielā kafejnīcā un izdzēra simt gramus degvīna. Tad palūdza dažas kafijas pupiņas un, tās grauzdams, nesteidzoties atkal gāja uz slimnīcu. Pulkstenis rādīja tieši četri.

Iegājis nodaļā, viņš tūlīt ievēroja, ka gaitenis ir tukšs. Acīmredzot vēl turpinājās slimniekiem un apmeklētājiem paredzētā klusā stunda. Un tā it visur, Haralds nodomāja. Visur pastāv kaut kādi stingri režīma noteikumi. Sākot no armijas un cietumiem un beidzot ar slimnīcām, skolām un bērnudārziem! Vai tiešām cilvēki savu dzīvi nespēj organizēt kaut nedaudz brīvāk?

Gaiteņa vidū pie dežūrgalda tobrīd neviena māsiņa neatradās. Pagājis garām divām ārstu istabām, Haralds apstājās pie pusatvērtām durvīm, kur bija redzama glīti piestiprināta plāksnīte ar uzrakstu Māsu istaba. Haralds atvēra durvis un tūlīt ieraudzīja vienu meiteni medmāsas formā sēžam pie rakstāmgalda un kaut ko rakstām, bet otra, ģērbusies spilgti sarkanā blūzītē un melnos svārkos, sēdēja atpūtas krēslā un, rokā turēdama baltu tasīti, dzēra kafiju. Pēc tās smaržoja visa telpa, gandrīz pilnībā nomākdama gaitenī esošās zāļu un dezinfekcijas līdzekļu smakas.

—    Sveicinātas! — Haralds viegli palocīja galvu. — Vai nezināt, kur es varētu sastapt…? Varbūt kāda nojums ir Silvija Purmale?

Jaunā sieviete sarkanajā blūzē lēnām nolika kafijas tasīti uz neliela galdiņa un vērīgi paskatījās uz Haraldu.

—    Ko jūs vēlaties? — viņa patīkamā balsī prasīja.

—    Vai jūs esat Silvija Purmale?

—   Jā.

Haralds viņai vēlreiz uzmeta vērīgu skatienu. Nevarētu teikt, ka sieviete būtu izcili skaista. Taču ļoti simpātiska viņa bija noteikti. Seja nedaudz ieapaļa, mazs deguns, pabiezas lūpas, spilgti iezīmētas uzacis un lielas, zilas acis. Blondie mati bija īsi apgriezti zēngalviņā, kas jau tā jauno sievieti darīja vēl jaunāku un sportisku. Bet skatiens bija nedaudz noguris un skumjš. Taču labsirdīgs. To Haralds sajuta uzreiz. Ilgajos cietumos pavadītajos gados viņa psihe un saasinātā nervu sistēma pašaizsardzības nolūkos bija izstrādājusi gandrīz vai nemaldīgu tūlītēju nojausmu par sveša, vēl neiepazīta cilvēka labo vai ļauno dabu.

Atpūtas krēslā sēdošā sieviete ir laba, Haralds priecīgs konstatēja, vēl papildus sajuzdams, ka sieviete viņam ļoti patīk. Kaut nu viņa mani nepadzītu! Kaut nebūtu precējusies! Kaut sāktu runāt un vēlētos ar mani satikties un uzturēt vismaz kaut kādus sakarus!

Haralds nevarēja atcerēties, kad vēl kādreiz būtu bijis tik ļoti uztraucies. Izgājis visskarbāko un nežēlīgāko dzīves skolu, viņš pēkšņi šīs jaunās sievietes priekšā jutās kā neveikls, nedarbos pieķerts skolas puika. Haraldam šķita, ka viņš pat nosarkst un izskatās stulbāks par stulbu, jo pēkšņi nespēja vairs pateikt ne vārda.

—    Vai jūs esat šodien operētās slimnieces Mirdzas Kazdoliņas radinieks? — Silvija jautāja. — Jums vajag aprunāties ar profesoru Skuju. Bet man šķiet, ka viņš ir jau aizgājis.

—   Nē, — Haralds strauji pakratīja galvu. — Piedodiet. Es jau biju atnācis no rīta. Vai tā māsiņa, kas dienā dežurēja gaitenī, jums neko neteica?

—    Nē, — Silvija klusi atbildēja un arī laikam jutās nedaudz uztraukusies. — Ko viņai vajadzēja man pateikt?

—   Mani sauc Harijs Blūms, — Haralds sacīja. — Es pēdējos desmit gadus strādāju Vidusāzijā un Kazahijā ģeoloģiskā ekspedīcijā. Nupat tikai pirms mēneša atgriezos un nejauši uzzināju, ka pirms divarpus gadiem ar jums… Vai, pareizāk sakot, ar jūsu vīru Āri Purmali ir notikusi liela traģēdija.

—    Vai jūs viņu pazināt? — Silvija tūlīt, manāmi ieinteresēta, uzprasīja.

—   Nekādi lielie draugi mēs nebijām, — Haralds atbildēja, — taču kādreiz dzīvojām vienā rajonā un bieži satikāmies gan Mazās Ģildes ballēs, gan tāpat uz ielas.

—   Jūs arī dzīvojāt tepat Āgenskalnā?

—   Tagad es dzīvoju Iļģuciemā.

—   Jūs ar Āri bijāt skolas biedri?

—    Es mācījos 41. vidusskolā, — Haralds sacīja, no krimināllietas materiāliem atcerējies, ka Āris Purmalis bija mācījies un beidzis Rīgas pilsētas 5. vidusskolu.

—   Lūdzu, apsēdieties, — Silvija laipni uzaicināja un ar roku parādīja uz tuvumā esošo krēslu. Medmāsa pie rakstāmgalda beidza rakstīt, piecēlās un izgāja laukā.

—     Paldies, — Haralds sacīja, taču neapsēdās. Nez kāpēc viņam gribējās pēc iespējas ātrāk tikt no šejienes laukā. — Vai jūs, Silvij, esat jau darbu beigusi?

—   Jā, — Silvija apstiprināja. — Galā ir. Vēl izdzeršu kafiju un… Varbūt varu piedāvāt arī jums?

—   Nē, paldies, — Haralds atteicās. — Ja jums nekas nebūtu pretim… Es jūs labprāt pavadītu līdz mājām.

—  Jā, kāpēc gan ne? — Silvija atbildēja, iztukšoja tasīti un piecēlās. Viņa bija vidēja auguma, ar nelielu tieksmi uz korpulenci.

Haralds sajuta gaišu prieku. Rādās, ka pirmo raundu es būšu vinnējis, viņš atviegloti nodomāja. Sieviete mani neatraidīja. Tātad pret mani neizjūt nepatiku un varbūt pat ļoti grib, lai kāds, šai gadījumā tieši es, viņu pavadītu līdz mājām, ar viņu runātu par dzīvi, darbu un dažādiem notikumiem. Varbūt vēlāk, ja es viņai iepatikšos, viņa vēlēsies runāt arī par mīlestību un ģimeni… Katrā ziņā vismaz ārēji viņa man patīk, es pat uzreiz jutu diezgan spēcīgu seksuālu satraukumu, un ceru, ka viņa man patiks arī pēc rakstura un dabas. Bet tas nu būtu vēl tā. Man simtreiz svarīgāk ir, lai viņai kaut vai par nieka tiesu iepatiktos es. Lai, aizejot līdz viņas mājām, viņa nepateiktu — paldies, bet turpmāk gan mani vairs netraucējiet…

—   Lūdzu, uzgaidiet, — Silvija sacīja, paņēma tukšo tasīti un gāja uz durvju pusi. — Man vēl šis tas ir jāpadara.

Haralds palika viens. Viņš apsēdās blakus logam un paraudzījās laukā. Bija saulaina un karsta vasaras sākuma pēcpusdiena, slimnīcas pagalmā pastaigājās vairāki slimnieki, un kaut kur steidzīgi aizdrāzās divas automašīnas. Šad tad istabā ieskrēja kāda māsiņa, šo to paņēma, kādam piezvanīja, un Haralds atkal palika viens.

Uztraukums pamazām pārgāja. Tagad viņš jau diezgan mierīgs gaidīja notikumu tālāko attīstību, jo ticēja, ka viņam atkal paveiksies, ka viņš būs atradis sievieti, kurai varēs būt visādā ziņā noderīgs un, viņai darot kaut ko labu, arī pats kļūt labāks un morāli tīrāks.

Istabā atgriezās Silvija. Viņa bija glīti sasukājusies, uzkrāsojusi lūpas un nedaudz nopūderējusi ieapaļos vaigus. Tas varēja liecināt, ka to viņa varbūt ir darījusi ne tikai ieraduma vai vienīgi sevis dēļ…

Silvija paņēma melnu rokassomiņu un, paskatījusies uz Haraldu, jauki pasmaidīja.

—    Varam iet, — vina teica.

Haralds klusēdams piecēlās, un viņi izgāja no nodaļas.

—   Jūs jūtaties nogurusi? — Haralds painteresējās.

—    Mazliet, — Silvija atbildēja.

—    Operācija bija smaga?

—    Pat ļoti.

—    Un tā katru dienu?

—   Gandrīz.

—    Kāda vaina tai sievietei bija, par kuras radinieku jūs mani noturējāt?

—   Asiņojoša kuņģa čūla. Tā nebija plāna operācija. Viņu no rīta atveda ātrā palīdzība. Operācijas gaitā izrādījās, ka slimniecei bez kuņģa čūlas ir arī vēzis pēdējā stadijā. Tāpēc ari sākusies asiņošana. Plīsuši vairāki lielie asinsvadi.

—   Un ko jūs?

—   Aizšuvām ciet.

—   Vairāk neko?

—   Neko īpašu. Ja pat izņemtu visu kuņģi, vienalga…

—   Viņa nomirs?

—   Profesora prognoze — tuvāko dienu laikā.

—   Un neko vairs nevar darīt?

—   Diemžēl.

—    Patiešām?

—   Patiešām. Neko. Vienīgi dot sāpes remdinošas zāles.

—    Kāpēc tā?

—    Tāpēc, ka viņai pie ārsta vajadzēja aiziet vismaz pirms trim gadiem. Tad, kad parādījās pirmās kuņģa čūlas pazīmes.

—   Viņa ir jauna?

—   Četrdesmit seši gadi. Paliek divi pusauga bērni.

—   Vīra nav?

—   Nav.

—   Bez vīra vispār ir grūti?

—   Kā nu kurai. Cita varbūt priecājas, kad vīra vairs nav.

—   Tikai tad, ja vīrs ir bijis slikts.

—   Protams.

—   Vai jūsu vīrs bija labs? — Haralds prasīja un atkal sajuta nelielu uztraukumu. Silvija ilgi neko neatbildēja. Viņi jau bija izgājuši no slimnīcas teritorijas, pagājuši garām Āgenskalna tirgum un pa Melnsila ielu tuvojās krustojumam ar Alises ielu.

Haralds, vērīgi paraudzījies apkārt, ieraudzīja netālu esošo restorānu Baltija, kas toreiz bija visai populāra un iemīļota sapulcēšanās vieta

Āgenskalna priedēs dzīvojošajiem sabiedrības vidusslāņa un radošās inteliģences pārstāvjiem.

—   Ja jums nekas nebūtu pretim… — Haralds lūdzoši paskatījās uz Silviju. — Es jūs labprāt uzaicinātu pusdienās. Varbūt ieiesim Baltijā?

Silvija kādu brīdi domīgi kodīja lūpas.

—   Tur viss ir ļoti dārgs, — viņa klusi teica.

—   Nekas, — Haralds pasmaidīja. — Par to jums nav jāuztraucas. Es pie ģeologiem esmu sapelnījis daudz naudas.

—   Vai tad viņiem maksā vairāk nekā citiem?

—    Pat desmitkārt! Lai stiprinātu Padomju Savienības militāro varenību, mēs Kazahijas stepēs meklējām urāna rūdu.

—   Tad nu gan, — Silvija saprotoši pamāja ar galvu. — Jūs būsiet vainīgs pie nākamā atomkara.

—   Tikai daļēji.

Haralds Silviju paņēma zem rokas, ieveda restorānā, un abi uzkāpa otrajā stāvā. Lielā zāle bija gandrīz tukša. Viņi apsēdās blakus logam, jau pēc dažām minūtēm pienāca viesmīlis un priekšā nolika greznu, tumši brūnos ādas vākos iesietu ēdienkarti.

—    Izvēlieties, — Haralds aicināja. — Uz cenām neskatieties. Izvēlieties visu, ko sirds kāro.

—   Jūs neesat skops?

—   Nē, — Haralds atbildēja. — Man varbūt piemīt daudzas citas sliktas īpašības, bet skops es patiešām neesmu.

Silvija to laikam nopietni paturēja prātā, jo izteica vēlēšanos apēst olā ceptu lasi, putu krējumu ar šokolādi un pēc tam dzert šampanieti. Haralds sev pasūtīja to pašu, bez šampanieša vēl paņemdams trīssimt gramu armēņu pieczvaigžņu konjaka.

—   Tas jums dārgi izmaksās, — Silvija apmierināta pateica.

—  Nē, Silvij, — Haralds strauji pakratīja galvu. — Visdārgāk mums izmaksā mūsu pašu muļķība.

—   Droši vien, — Silvija piekrita. — Bet tas dažreiz ir tik jauki — darīt dažādas muļķības un būt vieglprātīgiem. Tieši tā, kā es to daru pašlaik.

—   Es gan tā neteiktu.

—    Vai tad pirmajā iepazīšanās stundā nākt uz restorānu ar nepazīstamu vīrieti nav vislielākā vieglprātība?

—   Kāpēc? — Haralds prasīja. — Kas ar jums slikts var notikt?

—   Vai tad nevar?

—   Kamēr es jums būšu blakus… Nekad.

—   Kaut kas pilnīgi neticams, — Silvija klusi nomurmināja. — Jūs vēlaties mani aizstāvēt? Sargāt?

—    Kāpēc par to vajadzētu brīnīties?

—   Tas negadās bieži.

—    Es taču esmu jūsu bijušā vīra bērnības draugs. Starp citu, jūs neesat apprecējusies otrreiz?

—   Nē.

—   Negribējāt vai vienkārši nesanāca?

—   I tas, i tas. Negribēju un nesanāca.

—   Kāpēc negribējāt?

—   Tāpēc, ka vislielākā cilvēku muļķība ir mīlestība.

—   Varbūt, — Haralds domīgi piekrita, — taču cilvēki to nez kāpēc ar vislielāko prieku atkārto jau vismaz desmittūkstoš gadus. Neviens nekļūst gudrāks. Izgudro atombumbas, skaitļošanas mašīnas, aizlido un vēsā mierā pastaigājas pa Mēness virsmu, bet mīlestībā vienmēr iekrīt kā mazi bērni ūdens peļķē.

—   Jums ir bijusi nelaimīga mīlestība?

—   Nē, Silvij, — Haralds atbildēja. — Man vispār vēl nav bijusi nekāda mīlestība. Ja nu pašā agrā jaunībā. Es, protams, tiku atraidīts.

—   Kāpēc "protams"?

—   Tāpēc, ka viņa bija labā un pareizā meitene, bet es biju sliktais zēns.

—   Sāpēja?

—   Nē. Es jutos pazemots.

—   Vai tāpēc bēgāt uz Vidusāziju un Kazahiju?

—   Stiprā mērā. Bet vai tad, Silvij, jums ar Āri ari bija nelaimīga dzīve?

Silvija ilgi klusēja, tad izdzēra pēdējo šampanieti un palūdza ieliet

konjaku. Haralds ievēroja, ka Silvija alkoholu lietoja labprāt un ar lielu baudu.

—    Jā, — beidzot viņa klusi pateica. — Nelaimīga. Ne tāpēc, ka mums ar Āri patiešām nekas īsti labi kopā negāja. Mēs pēc rakstura un uzvešanās bijām pilnīgi atšķirīgi cilvēki. Vispārīgi sakot, Āris bija pārāk nopietns, es gluži pretēji — nedaudz vieglprātīga, neko īpaši nesarežģījot. Nezinu, vai es ar Āri būtu kopā nodzīvojusi visu mūžu. Varbūt jā, varbūt nē. Bet mums bija kopīgs bērns. Viņš puiku neprātīgi mīlēja. Tāpēc ari strādāja divās darbavietās, lai mums nekā netrūktu. Es negribēju, ka viņš iet uz banku par inkasatoru. Man laikam bija kaut kāda priekšnojauta… Bet Āris smējās. "Pie mums? Uzbrukums bankas darbiniekam?! Tā notiek tikai tur, pie viņiem, Čikāgā vai Ņujorkā. Bet mūsu miegainajā Rīgā…" Tomēr tas notika. Tieši pie mums. Mūsu it kā pilnīgi drošajā Rīgā, kur gandrīz vai uz katra stūra stāv milicis, ir armija un valsts drošības komiteja. Āri nošāva. Viens precīzs šāviens. Tieši pakausī. Nāve bez mokām un sāpēm. Tikai nedaudz par agru. Viņš vēl varēja nodzīvot gadus sešdesmit. Es prātā nesajuku. Es viņu varbūt tik stipri nemīlēju, lai domātu par pašnāvību vai gadiem ilgi mirktu asarās. Taču man viņa bija neprātīgi žēl. Patiešām. Ārkārtīgi žēl. Viņš bija labs puisis. Labs vīrs un labs tēvs. Un tagad pasaki pats, vai man bija laimīga vai nelaimīga mīlestība? Vardarbīgi iznīcināta. Brutāli atņemta.

Haralds ātri glāzēs ielēja patīkami smaržojošu konjaku un to tikpat ātri izdzēra. Viņam viegli drebēja roka.

—   Kas notika pēc tam? — Haralds klusi vaicāja.

—    Slepkavu noķēra, — Silvija turpināja stāstīt. — Zini, es tagad pat esmu aizmirsusi, kā viņu īsti sauca. Henrijs, Haralds, Harijs… Nu, vienalga! Es uz tiesu negāju. Veselu mēnesi slimoju. Bija gan nervi čupā, gan noķēru dzelteno kaiti. Bet tam slepkavam tiesa piesprieda nāves sodu.

Haralds izdzēra vēl vienu glāzi un ar acīm nepacietīgi meklēja viesmīli, lai pasūtītu vēl vienu karafi ar dzeramo.

—   Tu par to, protams, ļoti priecājies, vai ne? — Haralds prasīja un vērīgi paskatījās uz blakus sēdošo sievieti. Pāri viņas sejai lēnām pārslīdēja pelēka skumju ēna.

—   Nē, Harij, — Silvija smagnēji pakratīja galvu. — Es nepriecājos.

Tas tev varētu šķist mazliet savādi un nesaprotami, bet es nespēju būt priecīga par kāda cilvēka, kaut pēdējā bandīta un slepkavas, nāvi. Es tikai ilgi domāju un nekādi nespēju saprast, kur un kāpēc cilvēkos rodas vēlēšanās nogalināt otru cilvēku. Tas puisis taču laimīgs nebija. Viņš iznīcināja Āra, stiprā mērā arī manu un pats savu dzīvi. Kāpēc? Kas tika iegūts? Bet zaudēja visu.

Haralds negaidīti paliecās uz priekšu un ar lūpām viegli pieskārās Silvijas vaigam. Viņa neatrāvās.

—   Tev bija grūti? — viņš prasīja.

—    Pirmajā laikā, jā. Es pat sāku krietni dzert. Puiku aizvedu uz laukiem pie vecākiem. Tur viņš ir vēl tagad. Līdz skolas sākumam.

—   Tas ir tālu?

—   Piecpadsmit kilometrus aiz Tukuma. Sēmas pagastā.

—   Un tā tu visu laiku viena?

—  Gandrīz. Viens otrs gan īslaicīgi ir uzradies, bet… Pagaidām neko nopietnu negribu.

Haralds brīdi domīgs klusēja, tad skarbi pateica: — Bet es gribu. Turklāt vēl ļoti nopietni.

Silvija iesmējās.

—   Mīlēt sievieti?

—    Jā, — Haralds atbildēja. — Gribu mīlēt sievieti. Vai par to vajadzētu smieties?

—    It kā jau nevajadzētu, bet… Kādu iemīlēt un cerēt uz laimīgu iznākumu, man šķiet, ir vēl bezcerigāk, nekā mēģināt aplaupīt valsts banku.

—   Dažreiz kādam tomēr izdodas bankas kasi paņemt. Un kādam izdodas mīlēt vienu cilvēku visu mūžu.

Silvija nopietna paraudzījās uz pretim sēdošo Haraldu.

—   Vai tu tāds ari esi īstenībā vai tikai uzspēlē? — viņa painteresējās.

Haralds noraidoši pakratīja galvu.

—   Es neko nespēlēju. Es vienmēr esmu īsts.

—  Tu esi labs? — Silvija joprojām nopietna skatījās uz vīrieti, kurš viņai jau bija iepaticies un izsaucis tikko manāmu, vēl tālu, taču arvien pieaugošāku vēlēšanos būt ar viņu kopā.

—   Es gribu būt labs, — Haralds atbildēja.

—   Tev Kazahijas stepēs nevienas sievietes nebija?

—   Tur vasarās bija tikai liels karstums, ziemās baigs aukstums un smags darbs.

—   Atvainojos par atklātību, taču — kā jūs tur visi bez sievietēm iztikāt?

—   Kā bez sievietēm vīrieši iztiek cietumos, armijā, uz kuģiem vai ilgstošās ekspedīcijās?

Silvija iesmējās.

—   Es to nezinu! Taču mazliet priekšā stādos.

—   Nekā briesmīga tur nav. Kā teicis viens amerikāņu rakstnieks, vīrietim sieviete ir vajadzīga tikai tad, kad viņš par to sāk domāt.

—   Tātad tu nedomāji?

—    Es skaidri zināju, ka mani Latvijā vai Rīgā noteikti gaida kāda jauka, maigas dabas meitene. Un nosolījos — pirmā, kuru es satikšu, kura man neatteiks atnākt līdzi uz restorānu paēst pusdienas… Kura nebūs augstprātīga un lepna, bet vienkārša un normāla sieviete… Tā ari būs mana.

Silvija ilgi klusēja, tad atvēra rokassomiņu, sameklēja cigarešu paciņu un aizsmēķēja.

—   Tu nesmēķē?

—   Nē.

—   Savādi. Tu pirmīt runāji par mani?

—   Jā, Silvij, — Haralds apliecināja. —Tu esi tā, kuru es gribu.

—   Vai nav mazliet par strauju? — Silvija nopietni prasīja.

—   Iespējams, — Haralds piekrita. — Bet es varu pagaidīt.

—    Ko tu vari pagaidīt?

—    Kamēr tu gribēsi arī mani.

—   Bet ja nu es nekad…?

—   Tad nekā. Tomēr es ne šo dienu, ne tevi nekad neaizmirsīšu.

—   Tevī pašlaik nerunā īstās jūtas, — Silvija sacīja. — Tādas nekad arī nevar rasties dažu minūšu vai dažu stundu laikā. Pašlaik, Harij, ar tavu muti runā vienkārši vēlēšanās iegūt sievieti.

—        Nē, Silvij, — Haralds nepiekrita. —Ar manu muti pašlaik runā vēlēšanās iegūt tieši tevi. Nav svarīgi, vai tas notiks šodien, rīt, pēc gada vai nenotiks nekad. Priekš manis ļoti svarīgi ir tikai tas, ka es vēlos tieši tevi. Ceru, tu kādreiz vēlēsies ari mani. Tas būtu vēl svarīgāk un nesalīdzināmi nozīmīgāk.

—     Kāpēc? — Silvija vaicāja, un viņas izskats un zilās acis nepārprotami liecināja, ka viņas dvēselei un miesai nekas nebūtu pretim… Pretimsēdošais vīrietis bija eleganti ģērbies, gara auguma, fiziski spēcīgs un, lai gan pēc izskata šķita visai auksts un skarbs, runāja kā iemīlējies romantiķis vai nedaudz sentimentāls dzejnieks.

—   Kāpēc izvēlējos tieši tevi? — Haralds pārvaicāja un pasmaidīja. — Vienkārši gribu, lai tu būtu laimīga.

—   Un tomēr. Kāpēc tieši es? — Silvija neatlaidās. — Kāpēc ne tā, kas sēž tur netālu no ieejas, vai tā, kura nupat ienāk zālē? Redzi? Daudz skaistāka un varbūt pat simtreiz labāka par mani!

—   Jā, varbūt, — Haralds piekrita. — Patiešām. Daudz skaistāka un labāka. Bet es gribu tieši tevi. Nekad neprasi, kāpēc! Neviens uz šādu jautājumu nespēj atbildēt. Tas ir kaut kur daudz augstāk vai zemāk par mūsu saprašanu.

—   Tu iedomājies, ka esmu ļoti nelaimīga? — Silvija vaicāja.

—    Nu, varbūt ne ļoti, bet… Vai tad tev vienai ir viegli? Smags, saspringts un nogurdinošs darbs, bet mājās neviens negaida. Mājās ir tukšums. Tev vismaz kaķis vai suns ir?

Silvija mīļi un koķetīgi pasmaidīja.

—    Man ir kaķis. Tā ir viņa. Kaķene. Vārdā Izabella.

—   Vismaz kaut kas, — Haralds pateica.

—    Harij…

—   Man būtu patīkamāk, ja tu mani sauktu par Haraldu. Tas ir mans otrais vārds.

—   Labi, Harald. Saukšu tevi tā. Tu man šodien uzkriti kā sniegs uz galvas. Un esi šo galvu galīgi sagrozījis.

—   Tu galvu esi sagrozījusi man. Ja tas tā nebūtu, vai es vispār ar tevi runātu?

Silvija beidza smēķēt, lēnām izdzēra kārtējo konjaka glāzīti un domīga raudzījās uz Haraldu. Silvija jau zināja, ka šis vīrietis viņu agrāk vai vēlāk patiešām iegūs. To apzinoties, viņai tūlīt patīkami satraucās gan sirds, gan miesa.

—   Tik tiešām, — Silvija nopietni teica. — Es neesmu ļoti nelaimīga. Tikai dažreiz. Katru otro dienu. Nu, varbūt katru trešo dienu. Darbs man patīk, taču tas patiešām nogurdina. Māja tukša. Jā, tā tas ir. Kaķenīte jau ir brīnumjauka, taču… Pārāk bieži gribas aiz sāpēm un vientulības kaukt kā vilcenei. Puikam tagad jāaug bez tēva, bez vīrieša stingrās rokas. Bet kāpēc tā ir noticis? Kāpēc kāds pēdējais nelietis ne no šā, ne no tā manam dēlam atņēma tēvu un man vīru? Kāpēc tam bandītam naudas maiss izrādījās daudz vērtīgāks par mana vīra un vēl viena cilvēka dzīvību? Kāpēc viņam vajadzēja tik zemiskā veidā izpostīt mana dēla un manu dzīvi? Kāpēc viņš Ārim un tam šoferim piesprieda nāves sodu? Uz kāda likuma pamata? Pats saņemot tādu pašu sodu atpakaļ. Bet tas, Harald, vēl nav viss. Pēc tam ir notikušas vēl drausmīgākas lietas. Āra slepkavam esot bijis brālis, tāds pats pretīgs bandīts, un tu zini, ko viņš vēlāk izdarīja?

—   Nē, — Haralds klusi pateica un zemu nolieca galvu.

—   Mūsu nodaļā par dakteri strādāja Māra Rusecka. Kolosāla sieviete un ļoti laba ārste. Vēl jauna. Knapi trīsdesmit seši gadi. Laulībā laimīga. Mazs bērniņš. Viņa šad tad to skuķēnu ņēma līdzi uz darbu. Nu, visīstākā princesīte! Tā mēs viņu arī visi saucām par Princesīti. Bet Mārai vīrs bija tiesnesis, un tieši viņš arī tiesāja Āra slepkavu. Es jau teicu. Notiesāja viņu uz nāvi. Bet slepkavas brālis, savācis vēl trīs tādus pašus izdzimteņus, divas dienas pēc tiesas sēdes aizgāja uz tiesneša māju un mūsu labo dakterīti Māru ar mazo Princesīti zvērīgi nogalināja. Visa nodaļa bija šokā. Tas ir tas, ko es nesaprotu. Man bieži kļūst šaušalīgi bail. Vai tad kaut kāda iemesla dēļ bandīti kādreiz nevar to pašu izdarīt arī ar mani un manu bērnu?!

Haralds pāri galdam izstiepa roku un cieši satvēra Silvijas plaukstu.

—   Ir jābūt iemeslam, — viņš stipri uztraucies teica. — Lai kaut kas tāds notiktu, vienmēr ir jābūt kādam nopietnam iemeslam.

—   Nav tiesa, — Silvija papurināja galvu. — Nav tāda iemesla, lai varētu nogalināt otru cilvēku. Tu tam nepiekriti?

—   Piekrītu.

—   Tu arī neieredzi noziedzniekus?

—   Es viņus mēģinu saprast.

—   Tev pašam nekad nav gadījies…?

—   Gadījies, Silvij, ir visādi. Taču es kaut kā vienmēr esmu laimīgi visam ticis pāri.

—   Tu esi laimīgs?

Haralds skumji pasmaidīja.

—   Nē, Silvij. Es gribu būt laimīgs, ja tas vispār ir iespējams. Man, tāpat kā tev, ir ļoti žēl Āra Purmaļa un žēl Māras Ruseckas, un nedaudz žēl arī tā puiša, kuram tiesa par tava vīra nogalināšanu vēlāk piesprieda nāves sodu.

—   Žēl, tas ir par maz, — Silvija pateica.

—    Vajag ienīst?

—   Nezinu. Man šķiet, viņi vispār nav cilvēki.

—   Dzīve, Silvij, ir ļoti nežēlīga.

—   Nē, nē! — Silvija strauji papurināja galvu. — Dzīve ir kolosāli skaista un laba! Nežēlīgi ir cilvēki. Cilvēki, Harald.

Labu laiciņu abi klusēja. Pusdienas bija paēstas, un konjaka karafe stāvēja tukša.

—   Paldies, — Silvija sacīja, no rokassomiņas izņēma lūpu zīmuli un rūpīgi atjaunoja savu spilgti sārto lūpu krāsojumu. — Tas no tavas puses bija ļoti jauki. Neatceros, kad pēdējo reizi esmu bijusi restorānā.

—   Es tevi uz restorānu varu vest katru dienu, — Haralds pateica.

—    Katru dienu nevajag, — Silvija atbildēja. — Bet, ja pēc kāda laika atkal sadomāsi… Es labprāt.

Pēc tam abi piecēlās un gāja prom. Uz ielas Haralds pajautāja: — Tu dzīvo tepat kaut kur tuvumā vai citā pilsētas rajonā?

—    Es dzīvoju tepat, — Silvija atbildēja. — Divistabu dzīvoklis Elvīras ielā.

Abi klusēdami pagāja divus kvartālus uz priekšu un apstājās baltu ķieģeļu piecstāvu mājas priekšā.

—    Te nu es dzīvoju, — Silvija pateica un, nedaudz apmulsusi, gaidīja, ko tagad teiks un darīs Haralds. Bet Haralds darīja tieši to, ko viņa klusībā vēlējās.

—   Vajadzētu ieiet un apskatīties, kā esi iekārtojusies, — viņš teica. — Un apmīļot tavu kaķenīti.

Silvija kādu laiciņu domāja. Haralds man patīk. Viņš ir glīts, pieklājīgs un izstaro lielu fizisku spēku, pašpārliecinātību, iespējams, arī turību un neatlaidību. Viņš nemaz neslēpa, ka viņa mērķis esmu es. Bet vai mans mērķis varētu būt viņš? Taču kāpēc gan ne? Viņš noteikti pagaidām ir labākais, kāds man pēc Āra ir bijis. Bet nekā īsta jau nav bijis. Tā — īslaicīgi un garāmejot. Lai vieglāk aizmirstos sāpes. Lai nebūtu tik vientuļi. Lai tik bieži nenāktu bailes. Iespējams, ka šis Āra bērnības draugs Harijs Haralds Blūms ir manas dzīves lielākais laimests. Es beidzot varbūt varētu būt laimīga. Un puikam būtu draugs, kuru viņš pēc kāda laika varētu pieņemt un uztvert kā tēvu. Ko es vēl vairāk varu vēlēties? Vai kādreiz vēl gadīsies tāda izdevība? Turklāt man arvien biežāk uznāk gluži vai traka vēlēšanās pēc seksa. Tas viss ir normāli un dabiski, bet vai tas būs normāli un dabiski, ja es tagad viņu, jau pirmajā iepazīšanās dienā, ievedīšu savās mājās? Un abi nenocietušies liksimies gultā… Ko viņš par mani nodomās? Vai nu visu labāko, vai arī vissliktāko… Lai gan bieži šis vissliktākais vīrietim vislabāk patīk un sievietei var būt viscildinošākais kompliments… Lai kā tur arī būtu, mēs abi tomēr nenomirsim, ja šodien starp mums nekas vairāk nenotiks. Lai turpmākais (ja turpinājums vispār sekos) noris lēnām un pakāpeniski.

—   Paldies, Harald, — Silvija teica un atvadu sveicienam pasniedza roku. — Tu man patiešām sagādāji patīkamu pēcpusdienu. Bet kaķenīti es apmīļošu pati. Ja esi īsts vīrietis, tu mani sapratīsi. Es negribu ne tavās, ne savās acīs izskatīties sliktāka, nekā esmu patiesībā. Bet patiesībā es neesmu slikta. Ceru, ka arī tu. Ja iznāk, Harald, piezvani. Es tev tūlīt iedošu savu telefona numuru. Lūdzu. Tu nedusmojies?

—    Nē, Silvij, — Haralds atbildēja. — Man, protams, žēl, bet… Paldies ari tev par šo pēcpusdienu. Tu man ļoti patīc. Tu biji jauka un tieši tāda, kādu es iedomājos savu sievieti. Es tev noteikti piezvanīšu. Varbūt es tev piezvanīšu jau šovakar pat.

Silvija mīļi pasmaidīja.

—   Es gaidīšu, — viņa pateica un iegāja kāpņu telpā.

Haralds viņu pavadīja ar skatienu un jau nešaubīgi saprata, ka Silvija patiešām ir tā sieviete, kuru viņš grib un kādu sen jau bija iedomājies. Un, tikai iekāpjot trolejbusā un braucot uz Iļģuciemu, Haralds Brīvmanis, no pēkšņi uznākušām šausmām gandrīz vai sastindzis, atcerējās, ka viņš, tieši viņš šai sievietei ir nogalinājis vīru, bet brālis Ivars šīs sievietes darba kolēģi Māru Rusecku…

Vai mums, Brīvmaņiem, vispār vēl ir tiesības uz kāda cilvēka mīlestību?

Vai vienīgās tiesības, ko mēs vēl varētu gaidīt no dzīves, nav tikai cilvēku nicinājums, naids un nāve?

Pēc mirkļa trolejbusa pasažieri pēkšņi izdzirda kāda vīrieša sāpju pilnu kliedzienu un redzēja, kā viņš izmisumā un spējās dusmās triec savu galvu pret vagona dzelzs durvīm…

35. nodala

>

Laiks līdz Māras un Zanes bērēm un apmēram vēl mēnesi pēc tām bija pats smagākais, grūtākais un garīgi vismokošākais manā līdzšinējā mūžā. Tās bija manas dzīves melnākās un sāpīgākās dienas, kas patiesībā ļoti jūtami iedragāja un arī mainīja manu dzīves ritmu, pasaules skatījumu, domāšanu un turpmākās attiecības ar cilvēkiem. Es kļuvu pārlieku nervozs, skarbs un rupjš. Tūlīt pēc bērēm priekšniecībai palūdzu atļauju doties kārtējā atvaļinājumā, kas man ari netika liegts. Visu atvaļinājumu es nepārtraukti dzēru. Sapratu, ka tā nav izeja no stāvokļa, taču vēlēšanās aizmirsties bija spēcīgāka par veselo saprātu.

Kā vecs un pedantisks grāmatvedis es rūpīgi veicu savas līdzšinējās dzīves pārrēķinu. Notika materiālo un garīgo vērtību rupja pārvērtēšana. Tāda pamatīga pagātnes un tagadnes lietu inventarizācija. Kas līdz šim man bija šķitis ārkārtīgi vērtīgs un nepieciešams, pēkšņi izrādījās absolūti nevajadzīgs un bezvērtīgs. Kas līdz šim likās gandrīz vai svēts un neaizskarams, tagad tam gribējās vienkārši uzspļaut. Ko līdz šim ļoti alku un vēlējos iegūt, tas tagad negaidīti kļuva pilnīgi vienaldzīgs un lieks.

Jutos, it kā dzīvē būtu zaudējis visu, lai gan patiesībā ne bērni, ne vistuvākie cilvēki, protams, nevienam nekad nevar būt viss, ko mēs šai dzīvē varam iegūt vai zaudēt. Un ja arī tā. Dzīve agrāk vai vēlāk noteikti kaut ko līdzvērtīgu vai pat daudz vērtīgāku var atkal iedot vietā.

Taču simtprocentīgi prognozēt nevar neko. Gluži tāpat kā neviens cilvēks nevar precīzi noteikt savu nāves stundu. Ja nu vienīgi tad, kad pats pie saviem deniņiem pieliek pistoles stobru…

Mirt es vēl negribēju. Es ļoti vēlējos, lai nomirtu citi.

Gribēju, lai uz šīs pasaules vairs nebūtu manas sievas un bērna slepkavu.

Tagad vairs neatceros, tieši kad manās sakarsušajās smadzenēs nobrieda šī neatvairāmā doma par asinsatriebību. Es Māras un Zanes mocītājus un slepkavas vēlējos nogalināt, un šī nogurdinošā, nepanesami smagā vēlēšanās mani nepārtraukti vajāja visus kopš notikuma pagājušos divdesmit gadus…

Ilgi nekādi nespēju saprast, kas pie notikušā ir vairāk vainīgs — vai noziedznieks vai es kā tiesnesis? Vai arī tā vienkārši bija liktenīga sagadīšanās, no kādām pasargāts praktiski nav neviens?

Ja brāļi Brīvmani nebūtu kļuvuši par noziedzniekiem.

Ja viņi nebūtu devuši zvērestu atriebties tiesnesim.

Ja Haralds nebūtu nogalinājis bankas inkasatoru un šoferi.

Ja Kriminālkolēģijas priekšsēdētājs man būtu iedevis citu krimināllietu.

Ja es slepkavam nebūtu piespriedis nāves sodu.

Ja Ivars Brīvmanis nebūtu bijis tik nežēlīgs un truls.

Ja es nebūtu aizbraucis uz Gaiziņu slēpot.

Ja mājās atrastos tēvs un māte.

Ja es toreiz būtu spējis Mārai vienaldzīgi paiet garām.

Viss būtu citādi!

Bet es nespēju. Es toreiz apstājos un ar Māru sāku runāt. Un brāļi Brīvmani bija jau piedzimuši. Likteņa kaltajā ķēdē viens posms lēnām savienojās ar nākamo…

Kas vainīgs?

Vai Dievs, kas radījis šādus cilvēkus?

Vai cilvēki, kas rada šādu dzīvi?

Es nezinu. Nepārprotami apjēdzu vienu—ja cilvēks, vienalga, kāda iemesla dēļ, spēj tik zvēriski nogalināt mazu, neaizsargātu bērnu un nomocīt viņa māti, viņš jau vairs nav cilvēks, viņa smadzenes ir slimas, viņš nespēj atšķirt labo no ļaunā, viņš dzīvo un rīkojas, tikai instinktu vadīts, ikvienam no mums kļūdams ārkārtīgi bīstams.

Ja tik daudziem meža stigā nav žēl nošaut jaunu stirnu vai uz koka zara mierīgi sēdošu putnu, tad kāpēc mums — man vai tev — būtu jānožēlo kāds necilvēks?!

To es sapratu, šī atziņa manās smadzenēs iespiedās līdz pēdējai nervu šūnai, un pie tās ari turējos.

Pēc atvaļinājuma aizgāju pie Augstākās tiesas priekšsēdētāja Antona Auzāna un viņam uz galda uzliku lūgumu par atbrīvošanu no darba.

—   Apsēdies! — priekšsēdētājs neapmierināts strupi pavēlēja.

Es apsēdos.

—   Tu slikti izskaties, — Antons teica.

—   Droši vien, — es piekritu.

—   Nemaz neizskatās, ka būtu kārtīgi atpūties.

—   Es neatpūtos.

—   Ko tu darīji?

—   Dzēru.

—   Neko labāku izdomāt nevarēji?

—   Tas, ko es darīju, nebija slikti izdomāts.

—   Tu laikam aizmirsi, kādu amatu ieņem?

—   Ne mirkli! Tieši otrādi. Es par to domāju bez pārtraukuma.

—   Un ko izdomāji? Šito papīriti? — Antons nepatikā savieba tuklo seju.

—   Tas ir labākais variants.

—   No kā labākais?

—   No visiem iespējamiem. Es vairs negribu būt tiesnesis.

—    Kāpēc? — Auzāns ātri prasīja. — Nobijies?

—   Es nekad vairs nespēšu būt objektīvs, — atbildēju. — Jums tas ir jāsaprot. Es esmu viscaur naida pārņemts.

Antons Auzāns ilgi klusēja, vēlreiz un vēlreiz pārlasīdams manu iesniegumu par aiziešanu no darba. Pēc tam atkal skarbi pateica: — Tu vienkārši kapitulē noziedznieku priekšā! Vai tu to nesaproti? Un, ja pavisam atklāti, — to var pat uzskatīt par visas mūsu tiesnešu ģildes nodevību!

—   Nerunājiet tādas muļķības! — es arī diezgan asi iebildu.

—   Kriminālā pasaule tagad varēs svinēt uzvaru! —Antons sacīja. — Viņi ir spējuši iebaidīt tiesnesi! Viņš bēg! Viņš atkāpjas! Pēc kā tas, Valter, izskatās?

—   Tas tā, Anton, nemaz neizskatās, — es pateicu. — Es nebēgu un neatkāpjos. Vismazāk esmu nobijies. Es tikai negribu nevienu no šiem smerdeļiem vairs redzēt! Kā jau teicu — es nekad vairs nespēšu būt godīgs un objektīvs. Es jebkuram slepkavam tūlīt piespriedīšu nāves sodu.

—   Jebkuram slepkavam arī pienākas nāves sods, — Antons klusi noburkšķēja un atkal pirkstos paņēma manu atlūgumu. Priekšsēdētājs bija liela, drukna auguma vīrietis, bijušais frontinieks, apbalvots ar neskaitāmiem ordeņiem un medaļām, pēc rakstura diezgan neiecietīgs, bet iedzēris kļuva humora pilns un labsirdīgs. Varēja sacīt, ka alkohols uz viņu iedarbojās tieši pretēji nekā lielākajam vairumam dzērāju.

—   Ko domā darīt tālāk? — viņš pēc neilga brīža painteresējās.

—    Vēl neesmu izdomājis, — atzinos. — Iespēju jau tā kā netrūktu — vai nu par prokuroru, kaut kur par juriskonsultu, vai advokātu.

—  Advokātu?! — Antons iekliedzās. — Neliešus tiesāt negribi, bet tos aizstāvēt gribi? Neko nesaprotu! Esi dzēris?

—   Nē.

—    Slims?

—   Iespējams. Turklāt vēl bezcerīgi.

Tiesas priekšsēdētājs uz mani tā dīvaini paskatījās, tad pavēra durvis un uzkliedza sekretārei: — Nevienu pie manis nelaid! Ja kas, savieno tikai ar kādu no Centrālkomitejas!

Pēc tam Antons Auzāns piegāja pie skapja, izņēma no tā aizsāktu konjaka pudeli, šokolādes tāfelīti, divas glāzes un tās ātri piepildīja.

—    Ņem iekšā! — viņš gandrīz vai pavēlēja un arī pats iztukšoja savu glāzi. Pagaidījis, kamēr ari es izdzeru, glāzes atkal piepildīja no jauna.

—   Kaut kādā ziņā es tevi saprotu, — viņš sacīja.

—   Tad ir labi, — sacīju es. — Visu laiku ir tik pretīgi…

—   Ja gribi, es tev iedošu vēl vienu bezalgas atvaļinājuma mēnesi, — Antons piedāvāja. — Tu jau pats zini — laiks ir mūsu labākais dakteris.

Es sāji pasmīnēju.

—   Man gan šķiet, ka tieši laiks ir mūsu lielākais bende. Agrāk vai vēlāk tas taču iznīcina visu. Pat akmeņus.

—  Tev, Valter, vienkārši jāsaņemas, — Antons teica. — Es zinu, tas ir grūti, bet, ja gribi normāli dzīvot, citas izejas nav.

—    Droši vien, — es domīgi piekritu, — taču stipri šaubos, vai turpmāk vairs spēšu normāli dzīvot. Kaut kas manī ir kapitāli salūzis un mainījies.

—   Gan jau, Valter! — Antons viegli atmeta ar roku. — Paies kāds laiks, satiksi citu sievieti, būs jauna ģimene…

—   Protams, tas viss tā var būt, — es piekritu. — Bet es ne par to.

—   Par ko tad?

—    Es domāju, vai cilvēks cilvēkam vispār drīkst piespriest nāves sodu? Tas nav būtiski svarīgi, vai to strīda karstumā izdara dzērājs dzērājam, bandīts bandītam, greizsirdības lēkmē vīrs sievai vai tiesnesis taisnības un likuma vārdā slepkavam. Kāpēc cilvēks ir jānogalina?

Augstākās tiesas priekšsēdētājs labu laiciņu domīgi klusēja, tad izdzēra glāzi un pudeli atlika atpakaļ skapī.

—   Cilvēks nav jānogalina, — viņš atbildēja un atgriezās savā vietā aiz lielā rakstāmgalda, kas bija apkrauts ar visdažādāko dokumentu un krimināllietu kaudzēm. — Cilvēks ir jāsoda, un ne mūsu vaina, ja likums par liela ļaunuma izdarīšanu kādam personīgi vai valstij paredz šo ļaunumu sodīt ar nāvi. Vai tu tagad nožēlo, ka tam bruņotajam laupītājam un divkāršam slepkavam Haraldam Brīvmanim pasludināji nāves spriedumu?

Es apstiprinoši pamāju.

—   Jā.

—   Savādi. Tu — Augstākās tiesas tiesnesis…

—    Tieši tāpēc, priekšsēdētāj, — es pateicu. — Tev viegli runāt. Tavu sievu un meitu neviens… Viņas ir dzīvas, un ceru, ļoti veselas.

—  Valter! —Antons skaļi teica. —Tas, kas noticis ar tavu sievu un bērnu, ir izņēmums! Nekad vēl nebijis gadījums! Latvijas tiesvedības vēsture nezina nevienu citu gadījumu, kad kāds noziedzīgās pasaules pārstāvis būtu atriebies tiesnesim!

—   Man no tā vieglāk nekļūst, — es sacīju. — Tieši otrādi. Manī krājas drausmīgs naids, un arī es tagad gribu atriebties.

—   Kam?

—   Šiem noziedzniekiem.

—    Kad izmeklēšana būs pabeigta un lieta nonāks tiesā, šī lieta objektīvas izskatīšanas un personīgas neieinteresētības dēļ tiks nodota cita tiesneša lietvedībā. Visticamāk, to tiesā izskatīs Jānis Sānītis. Viņš mums ir liels humānists.

—   Tādā gadījumā es viņiem atriebšos personīgi, — es pateicu un pats nobrīnījos, cik viegli un nepiespiesti man tas iznāca, it kā runa būtu par kādu teātra izrādi vai aiziešanu uz bufeti pēc vēl vienas konjaka pudeles. — Ja tiesa šī lielā humānista vadībā visiem četriem zem- cilvēkiem par Māras un Zanes slepkavībām nepiespriedīs nāves sodu, es viņus kādreiz nogalināšu pats. Saproti, Anton? Pats! Kā privāt- tiesnesis.

Antons Auzāns gandrīz vai salēcās un uz mani paskatījās kā uz vājprātīgo.

—   Valter! — viņš uzkliedza. — Tu apjēdz, ko runā?

—    Pilnīgi, — es atbildēju. — Tāpēc nevelc garumā, paraksti atlūgumu, un es aizeju.

Antons smagi pašūpoja galvu un manu iesniegumu parakstīja.

—   Man ļoti žēl, — viņš pateica.

—   Man ari, — es apliecināju. — Tas bija labākais laiks manā mūžā, kad strādāju par Augstākās tiesas tiesnesi, kad man bija Māra un Zane…

Man nedaudz aizlūza balss, un es ātri izgāju no priekšsēdētāja kabineta. No otrā stāva pa platajām kāpnēm lēnām devos lejup, un man bija sajūta, ka mani tur lejā gaida bagātīgi klāts svētku galds, bet varbūt ešafots…

36. nodala

»

Izšautas lodes ātrumā aizskrēja divdesmit gadi.

Manā personīgajā dzīvē būtiskas pārmaiņas nebija notikušas. Es patiešām pārkvalificējos par advokātu un jau pēc dažiem gadiem guvu diezgan atzīstamus panākumus kā labs civillietu speciālists, bet, kad Latvija 1991. gadā atguva valstisko neatkarību un Augstākā Padome pieņēma likumus par zemes reformu pilsētās un laukos, kā ari likumu par namīpašumu denacionalizāciju, man kā advokātam, kas bija specializējies un labi orientējās tieši šajos jaunajos likumu džungļos, sākās zelta laiks.

Pieprasījums pēc advokātu konsultācijām, viņu palīdzības visdažādāko dokumentu noformēšanā un klientu interešu aizstāvēšanas tiesu procesos bija milzīgs. Mēs, trīs draugi — advokāti Gunārs, Andris un es —, nodibinājām paši savu biroju, kas atradās Elizabetes ielā tieši pretī bijušās Centrālkomitejas ēkai, un no darba nespējām atkauties. Dažu gadu laikā kļuvu ja ne gluži bagāts, tad diezgan turīgs gan. Materiālajā ziņā man nekā netrūka, taču garīgi jutos kā pēdējais nabags.

Man īstais dzīvesprieks bija pazudis pirms divdesmit gadiem. Biju kļuvis drūms pesimists un dzīvoju un strādāju varbūt vienīgi inerces pēc. Sākumā kaut kādu dzīves jēgu mēģināju saskatīt vēlējumā kādreiz fiziski atriebties Māras un Zanes slepkavām, bet, gadiem ejot, šī nerimstošā sāpe par viņu zaudējumu pamazām pierima, līdz ar to arī atriebības alkas vairs tik neciešami nededzināja dvēseli.

Bieži dzēru. Pēc dažiem gadiem, kad atkal sāku izjust vēlēšanos pēc sievietes, vienmēr kādu sameklēju turpat krogā, vedu uz māju, naktī pamīlējāmies, un parasti ar to ari viss beidzās. Pa šiem ilgajiem gadiem man tikai ar divām vai trim sievietēm izveidojās daudzmaz ilgāki sakari, taču apmēram pēc pusgada ari tie pārtrūka.

Apzināti nevienu sievieti nebiju ieguvis mūsu bijušajā guļamistabā. Ja tas notika pie manis, es sievieti vienmēr ievedu blakus istabā, kas skaitījās mans kabinets un kur vienā no tā stūriem stāvēja sarkans dīvāns.

Strādājot, dzerot, bieži krītot dziļā depresijā un nemitīgi mokoties ar atmiņām un pārdomām par savas dzīves bezjēdzību, es laiku pa laikam tomēr painteresējos, ko dara Māras un Zanes slepkavas un manas dzīves izpostītāji.

Pirmais no apcietinājuma 1983. gadā brīvībā atgriezās pats jaunākais no slepkavām Normunds Garkalns, ko 1975. gadā tiesa notiesāja uz 8 gadiem. 1995. gada vasarā Normundam Garkalnam bija 36 gadi, un viņš Rīgā strādāja par kādas tirdzniecības firmas prezidenta miesassargu.

Otrs slepkava Edmunds Ozols, kuram tiesa piesprieda 10 gadus, no apcietinājuma vispār neatgriezās. Viņu kādā no ieslodzījuma vietām kautiņā bija nosituši kameras biedri.

Trešais slepkava Ints Granīts, ko tiesa tāpat bija notiesājusi ar brīvības atņemšanu uz 10 gadiem, brīvībā atgriezās 1985. gadā un šovasar, tas ir, 1995. gadā, strādāja par taksometra šoferi.

Bet galvenais manas sievas un meitas izvarotājs, spīdzinātājs un slepkava Ivars Brīvmanis no ieslodzījuma atbrīvojās 1990. gadā, nosēdējis visus viņam piespriestos 15 gadus, tūlīt atkal iesaistījās noziedzīgā darbībā, tika arestēts un notiesāts ar brīvības atņemšanu uz četriem gadiem. 1995. gadā es uzzināju, ka viņš atkal bija iekļāvies kādā no Rīgas noziedzīgajiem grupējumiem, kas sevi dēvēja par Melno Krustu. Pēc neoficiālām ziņām, šo bandu, kas galvenokārt nodarbojās ar reketu, vadīja Ivars Brīvmanis. Ikdienā, maskēšanās un nelielas peļņas nolūkā, viņam Iļģuciemā piederēja neliela kafejnīca Lilija, kur viņu arī bieži varēja satikt.

Bija pagājuši divdesmit gadi, un, lai gan aizskrējis kā viens mirklis, tas tomēr bija milzīgi ilgs laiks, es pats jau biju kļuvis gandrīz vai vecs, un doma par atriebšanos mani katru dienu vairs nemocīja. Un tomēr pavisam pazudusi tā nebija. Tā tikai pagaidām bija it kā ierāvusies nedaudz dziļāk kaut kādās manas apziņas un zemapziņas noslēpumainās struktūrās un acīmredzot atriebības aktam gaidīja vispiemērotāko bridi…

Es nekur nesteidzos. Zināju, ka tāda diena kādreiz pienāks.

Jutos savu dzīvi jau nodzīvojis. Izņemot jau gluži veco un ļoti slimo tēvu, nevienu tuvu cilvēku sev vairs tuvumā atrast nevarēju. Māte nomira pirms astoņiem gadiem, ne sievas, ne bērnu, ne mīļākās man nebija, tāpēc neveiksmes gadījumā riskēju zaudēt vienīgi savu kailo dzīvību.

Bet vai kailai cilvēka dzīvībai ir liela vērtība? Kam tāda vajadzīga? Un kāda vērtība ir tai dzīvībai, kas sevī iemieso nepārprotamu ļaunumu, kuru tā bez jebkādiem morāliem ierobežojumiem vērš pret citiem cilvēkiem? Varbūt tas, kā daži uzskata, ir vajadzīgs, lai mēs labāk spētu novērtēt ikvienu savas īsās dzīves mirkli un pārējo cilvēku labestību?

Es tam tomēr īsti neticu. Tāpat kā tam, ka ļaundaris kādreiz varētu kļūt par kristāltīru cilvēku ar gaišu prātu un siltu dvēseli. Un ne tikai tas. Es nešaubīdamies ticēju, ka jebkurš ļaunums ir jāsoda, bet, ja sodi nelīdz, šo ļaunumu vajag iznīcināt.

Es biju ar mieru kļūt slepkava.

Tā kā šo lēmumu man nenācās pieņemt pēkšņi un negaidīti, bet tas apziņā un zemapziņā kā siltā inkubatorā bija perinājies jau divdesmit gadus, šis fakts mani ne mazākā mērā nešokēja.

Jā, es biju ar mieru kļūt daudzkārtējs slepkava. Nevaru noliegt — tas skan diezgan šaušalīgi un katra normāla cilvēka ausij stipri atbaidoši, taču tieši šī ciešā apņemšanās beidzot tomēr atriebties manī pavisam negaidīti atkal radīja reāli sajūtamu un skaidri saskatāmu dzīves mērķi un jēgu.

Tagad skaidri zināju, kas man ir jādara. Un ja līdz 1995. gada vasarai manī vēl šad tad tomēr uzplaiksnīja nelielu šaubu dzirkstis, tad pēc Māras brāļa Arnolda uzaicinājuma steidzīgi atbraukt uz viņa dzīvokli tas viss neglābjami pazuda, nekādas šaubas vairs nemocīja, un es nepārprotami zināju, ka šo sen iecerēto atriebības aktu agrāk vai vēlāk noteikti izpildīšu.

—   Kas par lietu? — telefona klausulē uzklausījis Arnolda lūgumu, es painteresējos.

—   Māras māte tevi steidzīgi grib satikt, — Arnolds atbildēja.

—    Kāpēc?

—    Man šķiet, viņa tuvākajās dienās nomirs, — Arnolds stāstīja. — Viņai jau pagājušogad ārsti konstatēja krūts vēzi, operēja, pēc tam apstaroja, un vēl klāt nāca ķīmija… Tomēr viss izrādījies velti. No onkoloģiskā centra viņu izmeta laukā, lai nomirst mājās. Katru dienu pie viņas gan nāk viena māsiņa špricēt morfiju, bet tas palīdz tikai uz dažām stundām. Pēc tam atkal sākas sāpju laiks.

—    Labi, Arnold, — es tūlīt piekritu. — Pēc četrdesmit minūtēm būšu klāt.

Bija silta, saulaina svētdienas diena, un, braucot savā spilgti sarkanajā Volvo limuzīnā, es atcerējos, ka aizgājušajos divdesmit gados ar savu bijušo sievasmāti Anitu Lībāni ne reizi nebiju saticies. Vēl dažus gadus pēc Māras un Zanes bērēm es viņai šad tad piezvanīju pa telefonu un apsveicu vārda dienā vai Jaungadā, taču tas notika arvien retāk un retāk, līdz jebkādi kontakti pārtrūka pavisam.

Ar Māras brāli Arnoldu gan satikāmies visai bieži. Brīvajā Latvijā viņš bija kļuvis par vairāku aptieku īpašnieku un diezgan lielas farmaceitiskās firmas, kas nodarbojās ar zāļu iepirkšanu no ārvalstīm, prezidentu. Tā kā konfliktu un juridisku strīdu ar visdažādākajām valsts iestādēm viņam bija pārpārēm, tad es Arnoldam skaitījos gandrīz vai tāds kā personiskais advokāts, kas man finansiāli bija vairāk nekā izdevīgi.

Māras māte ar savu vīru drīz pēc meitas nāves no sava centra dzīvokļa bija pārvākusies uz Māras kooperatīvo dzīvokli Juglā tuvāk pie dabas, ūdeņiem un tīra gaisa. Vīrs viņai bija nomiris, un, aizgājusi pensijā, viņa pēdējos gadus dzīvoja viena. Kad māte saslima un palika uz gultas, Arnolds nolīga labi apmaksātu slimnieces kopēju, kas tad arī diendienā rūpējās par manas bijušās sievasmātes kopšanu un ēdināšanu.

Iegājis dzīvoklī un to rūpīgi apskatījis, ievēroju, ka tajā nekas īpaši nebija mainījies kopš laika, kad pirms pārnākšanas dzīvot pie manis tur bija mitinājusies Māra.

Sievasmāte gulēja dzīvokļa gala istabā uz plata dīvāna, bet turpat galvgalī stāvēja neliels galdiņš, apkrauts ar visdažādākajām zāļu pudelītēm un paciņām. Turpat atradās ari neliels radioaparāts un kāda grāmata.

Anitu Lībāni es vairs nepazinu. Kādreiz tik staltā, elegantā un lepnā dāma, kas pēc profesijas bija ārste rentgenoloģe, tagad izskatījās ļoti veca, izģindusi, ar blāvu acu skatienu un trīcošām rokām.

—   Labdien, Lībānes kundze, — es viņu klusi sveicināju, paklanījos un lēnām apsēdos viņai blakus uz Arnolda pasniegtā krēsla.

—        Labi, ka tu atnāci, — Lībānes kundze sacīja, un viņas acīs un lūpu kaktiņos uz mirkli pavīdēja neviltots prieks. — Tu nemaz neesi pārvērties.

Es skumji pasmaidīju.

—   Un kā vēl!

—   Nemaz neesi nosirmojis.

—   Jā, tas tiesa. Pats brīnos. Tikai mazliet ap deniņiem.

—   Arnolds stāsta, ka esot kļuvis par advokātu?

—   Jā.

—   Vai aizstāvi visus lielos blēžus un žuļikus?

—     Es viņiem tikai dažreiz palīdzu izkļūt no šādām tādām nepatikšanām.

—   Labi maksā?

—   Pat ļoti labi.

—   Otrreiz esi precējies? Bērni ir?

—   Nē, Lībānes kundze. Otrreiz apprecējies neesmu. Un arī bērnu man vairs nav.

—    Kāpēc? Tik izskatīgs vīrietis.

—    Nezinu, — paraustīju plecus. — Varbūt tāpēc, ka pārāk stipri mīlēju jūsu meitu.

Anita Lībāne labu brīdi klusēja, tad uzprasīja: — Tu viņu mīli joprojām?

Es atkal grūtsirdīgi pasmaidīju.

—   Nav jau vairs ko… Es mīlu atmiņas par Māru, Zani un visu, kas starp mums bija.

—    Mēs toreiz ar Māru dzīvojām atsevišķi, — Lībānes kundze arī sāka kavēties atmiņās, — un man uz viņu vairs nebija nekāda lielā ietekme. Bet sākumā es negribēju, ka viņa ar tevi precas. Es biju pret viņas laulībām ari ar Osvaldu Zīru. Jutu, ka nekas labs viņiem tur nesanāks.

—    Kāpēc? — nedaudz pārsteigts, pajautāju.

—    Osvalds bija pārāk skaists vīrietis. Varbūt tāpēc ari pārlieku iedomīgs.

—   Māra arī bija skaista un iedomīga, — es teicu.

Lībānes kundze to viegli palaida gar ausīm un turpināja: — Kad viņa gāja pie tevis, Valter, man atkal bija savāda priekšnojauta, ka tas jums abiem beigsies slikti.

—   Kāds iemesls lika jums tā domāt? — es ieinteresēts prasīju.

—   Nezinu. Nespēju izskaidrot, — Lībānes kundze atbildēja. — Varbūt tāpēc, ka tu biji tiesnesis. Man tas nepatika.

—   Atvainojiet, kundze… — Es pat nedaudz saliecos uz priekšu. — Vai arī jūs tiesnešus, kuri nelabojamiem noziedzniekiem pasludina nāves spriedumu, pieskaitāt slepkavām?

Anita Lībāne klusēja, dziļi un smagnēji elpoja, tad ar savām jau gandrīz vai izdzisušajām acīm paskatījās uz mani.

—   Valter… Vai tad Māra, mana vienīgā meita, mans bērns un mans mīļais mazbērns patiesībā neaizgāja bojā tikai tavas vainas dēļ? Turklāt vēl tik šaušalīgā nāvē! Ja tu Haraldam Brivmanim nebūtu piespriedis augstāko soda mēru, nāve, turklāt tik briesmīga un priekšlaicīga, taču nekad nebūtu ķērusi ne Māru, ne Zani! Es gribu, lai tu to beidzot saprastu, ja neesi vēl sapratis līdz šim!

—   Nu, ja arī sapratīšu? — ar asu rūgtumu balsī prasīju. — Kas ar to mainīsies?

—    Attiecībā pret Māru un Zani, protams, nemainīsies nekas, — Anita Lībāne klusi piekrita, — taču, ja tevi mocītu sirdsapziņa par savu vainu, tu to mēģinātu izpirkt… Tu nekad nepieļautu, ka manas meitas un mazmeitas… Tavas sievas un bērna slepkavas dzīvi un brīvi staigā pa šo zemi.

—    Cienījamā sievasmāt, — es viņu klusi uzrunāju. — Kā jūs domājat, vai, atriebjoties šiem cilvēkiem… Liedzot viņiem turpmāk iespēju dzīvot, vai līdz ar to ari es pats nekļūšu viņiem līdzīgs? Vai ari es neizdarīšu visdrausmīgāko noziegumu pret cilvēcību, un vai vispār ļaunumu var iznīdēt ar ļaunumu?

Atklāti sakot, es to viņai jautāju vienīgi tāpēc, ka pēdējā laikā par šiem jautājumiem bieži domāju, tie man nedeva mieru ne dienā, ne naktī. Tas man bija ārkārtīgi svarīgi. Man tomēr iecerētajam atriebības lēcienam bija vajadzīgs kaut šaurs, taču labi saredzams, nešaubīgi pareizs un nepārprotama taisnīguma veidots atspēriena dēlītis. Es nedrīkstēju kļūdīties. Manām iecerētajām soda akcijām bija nepieciešams pamatīgs morāls attaisnojums, es jau to biju atradis, tas jau bija cieši iecementējies manā apziņā, taču reižu reizēm spēcīgas šaubas to atkal un atkal satricināja, cēla un meta kaut kur sāņus, līdz mana cietā pārliecība par soda neizbēgamību un tā absolūto nepieciešamību pamazām sāka ļodzīties un plaisāt, tā ka brīžiem pat šķita, ka mans nodoms tūlīt izšķīdīs, kā sērskābē izšķīst pat viscietākais metāls.

Vai no morālā viedokļa es būšu labāks par viņiem?

Un vai vispār var būt pareizas un nepareizas, sliktas un labas, netaisnīgas un taisnīgas slepkavības?

Kā ir ar cilvēku slepkavībām, kas tiek izdarītas kaut kādu ideju, reliģiskas pārliecības vai politisku motīvu dēļ? Viena sabiedrības daļa tās nešaubīdamās attaisno, otra daļa asi nosoda.

Kur ir patiesība?

Vai man ir tiesības atņemt otram cilvēkam dzīvību?

Taču, ja to var valsts, kāpēc, balstoties uz tiem pašiem argumentiem, to nevar izdarīt kāds individuāli?

Vai tāpēc cietīs taisnīgums? Mainīsies taču vienīgi soda izpildīšanas formālā puse un tā veids, bet būtība paliks. Noziedznieks tiks sodīts. Es gan no morālā, gan juridiskā viedokļa kā vienīgo un taisnīgāko ļaunuma sodīšanas un tā iznīcināšanas veidu pilnībā pieņemu jau Bībelē par pareizu atzīto — nāve pret nāvi! Zobs pret zobu! Asinis pret asinīm!

Tas man der. Uz šīs morāles un likuma postulātiem es varēšu pamatīgi atsperties. Man nevajadzēs savu sirdsapziņu mocīt nevajadzīgos pārmetumos, ne arī dvēseli mokošās šaubās. Viss būs bijis pareizi. Un galvenais, un pats galvenais — viss būs bijis ļoti taisnīgi. Taisnīgāk vispār vairs nevarētu būt.

Es vēl nezināju, ko darīšu un kā jutīšos pēc tam, kad šos necilvēkus būšu iznīcinājis. Tāpat nedomāju, ka man viņu noziegumu vajadzētu aizmirst un samierināties ar to sodu, ko viņi par šīm slepkavībām jau bija saņēmuši no valsts varas. Viņiem smagu sodu katram individuāli vajadzēja saņemt arī tieši no manis!

Vai mēs varam kā līdzvērtīgas uz vieniem svariem likt cietsirdīgu neliešu un ļoti labestīgu cilvēku dzīvības? Vai varam salīdzināt godīgu un labu cilvēku dzīves ar trulu un ļaunu cilvēku eksistēšanu šai pasaulē?

Dzirdu iebildumu: — Viņiem ari ir tiesības dzīvot!

r

Bilstu pretim: — Bet vai Mārai un Zanei nebija tiesības dzīvot?! Un mana izpostītā dzīve?

Mēs visi trīs bijām nevainīgi. Tāpēc arī pēc atriebības jutīšos nevainīgs.

Mani attaisnot vai sodīt varēs vienīgi Dievs.

Pie tā arī palieku.

Anita Lībāne gultā nedaudz sagrozījās, pastiepa roku un no spilvena apakšas izvilka piezīmju grāmatiņu un krietnu fotogrāfiju kaudzīti, kas bija cieši apvilkta ar melnu gumijas uzmavu.

— Piezīmju grāmatiņu vari paturēt sev, — sievasmāte teica. — Tā ir Māras dienasgrāmata, ko viņa rakstījusi tai vasarā, kad iepazināties, bet vēl nebijāt sākuši satikties. Bet te ir fotogrāfijas, ko Māra man dažādos laikos ir iedevusi. Es drīz, Valter, miršu, šodien vai rīt… Nu, vienalga! Kad tas notiks… Es jau to teicu arī Arnoldam. Šīs fotogrāfijas ielieciet man zārkā… Tā es visu laiku, vismaz tuvākos tūkstoš gadus, būšu kopā ar savu meitu un mazmeitu…

Ar mazliet trīcošām rokām pārskatīju mūsu kopīgās piecgades laikā uzņemtās bildes.

Pirmā bija mūsu kāzu fotogrāfija. Es melnā uzvalkā, Māra garā baltā kleitā. Abi esam nopietni un pārspīlēti svinīgi.

Kāzu galds un Māra. Laikam jau pēc mičošanas.

Māra mani smiedamās skūpsta.

Māra peldkostīmā uz jūras fona.

Māra sauļojas.

Māra kaut ko dara virtuvē.

Māra mūsu mājas dārzā. Abi guļam zem ābeles un esam iekodušies vienā ābolā.

Māra ar mani viesistabā pie galda. Deg svece, un uz galda stāv šampanieša pudele. Laikam kādi svētki vai parasts mūsu tik iemīļotais intīmais vakars.

Un te jau parādās Zane. Tas ir uz Dzemdību nama sliekšņa. Es pirmo reizi turu savu meitu.

Te Zane gultā ar rotaļlietām.

Zane istabā sper savus pirmos soļus.

Zane vannā. Plunčājas un smejas.

Bet te Zane jau sēž pie klavierēm.

Un šeit mēs atzīmējam Zanes četru gadu dzimšanas dienu. Uz galda liela torte ar četrām svecēm. Un pati Zane, ar abām rokām turot dāvanu paciņas.

Pēdējie bija bēru uzņēmumi. Kapličā viens otram blakus stāv divi balti zārki. Viens liels, otrs mazs. Māte un meita apģērbtas baltās drēbēs. Deg baltas sveces. Baltas asaras cilvēku acīs. Un milzīgs baltu ziedu kalns uz tikko aizbērtā kopīgā kapa.

Tas arī viss. Sveces ir izdegušas, ziedi sakaltuši.

Zane nekad vairs nesvinēs nevienu dzimšanas dienu.

Mēs ar Māru nekad neatzīmēsim nevienu mūsu kāzu jubilejas reizi. Mārai nekad nebūs ne četrdesmit, ne piecdesmit, ne septiņdesmit pieci gadi. Viņa nekad nekļūs vecmāmiņa.

Bet Zane nekad neies skolā, nekad nestudēs, nekad neizbaudīs pirmās mīlestības reibumu, nekad viņa nekļūs sieviete, nekad nekļūs māte, nekad nebūs veca un nekad vairs nebūs dzīva.

Es lēnām atdevu fotogrāfijas slimajai sievasmātei un tikko savaldījos, lai nesāktu raudāt un atkal aiz neciešamām sāpēm un izmisuma nekliegtu pilnā balsī: — Kāpēc? Kāpēc?! Kāpēc?!!

Es atbildi zinu un nezinu.

Manī vārās naids un riebums.

Stacijā apstājas vilciens.

Jūrā peld kuģis.

Kāds lūdz naudu.

Vecenīte tirgo puķes.

Piedzimst bērns.

Kāds mirušais tiek vests uz morgu.

Apstājas pulkstenis.

Es paliecos uz priekšu un viegli noglāstīju mirstošās sievasmātes roku.

— Turieties! — es viņai klusi pateicu. — Un, lūdzu, vairs nedomājiet, ka pie Māras un Zanes nāves būtu ari kaut kāda mana vaina. Vainīgi ir noziedznieki. Vainīgas ir viņu slimās smadzenes. Viņu absolūtā nespēja atšķirt labo no ļaunā. Bet nekas, Lībānes kundze. Esiet mierīga. Māras un Zanes nāve tiks atriebta. To es jums apsolu. Viņas bija vienīgās, kas man tā īsti šai dzīvē piederēja. Visam pārējam vairs nebija lielas nozīmes. Es viņas abas ļoti mīlēju, Lībānes kundze. Paldies, ka kādreiz spējāt radīt tik brīnišķīgu sievieti. Es patiesi biju laimīgākais cilvēks pasaulē. Bet tagad jau divdesmit gadus… Es neapgalvošu, ka būtu pats nelaimīgākais, taču… Manī ir kaut kāds drausmīgs, vārdos neizsakāms tukšums. Un nomācoša netaisnības sajūta. Bet jūs, sievasmāt, patiešām turieties! Lai jūs kaut nedaudz mierina apziņa, ka drīz ciešanas beigsies mums visiem. Tas ir tikai laika jautājums, un dažas dienas vai pat daži gadi lietu būtību nemaina. Mēs visi no šīs pasaules aiziesim — vai nu smiedamies, vai skaļi raudādami.

37. nodala

Mārtiņš Vāns sēdēja PSRS Aizsardzības ministrijai pakļautā zinātniskā pētniecības institūta skvērā uz sola un sapņaini raudzījās mazliet blāvajā rudens saulē.

Mārtiņu māca smagas skumjas. Pēc spēcīgā radioaktīvā apstarojuma saņemšanas 1975. gada ziemā viņš joprojām vēl bija dzīvs. Pēc tam gan nekādi medicīniskie eksperimenti ar viņu vairs netika izdarīti, ja neskaita varbūt gluži pretējo — zinātnieki pie viņa sāka izmēģināt visdažādāko farmakoloģisko preparātu iedarbību, cenšoties atrast visefektīvākos ārstnieciskos līdzekļus pret asins vēzi jeb tā saucamo staru slimību.

Mārtiņš nezināja, vai šādi medikamenti ari tika atrasti, taču viņš pārdzīvoja apstarojuma izraisīto organisma krīzi un smagi neslimoja, vienīgi izkrita visi mati un bija ieguvis hronisku mazasinību.

Sākoties Gorbačova perestroikai, Mārtiņš diezgan brīvi varēja pārvietoties pa institūta teritoriju, bez algas strādāja par grāmatvedi un jutās samērā brīvs cilvēks. Varētu pat teikt, ka viņu dažreiz pārņēma šī lielā zinātnieku kolektīva piederības sajūta, taču tikai līdz institūta augstajai ārējai sētai. Tikai līdz sardzes mājai. Līdz pirmajam kontrolpostenim.

Līdzšinējo Mārtiņa dzīvi saldināja vai, pareizāk sakot, darīja daudz gaišāku un pilnvērtīgāku notiesātā ārste Natālija Averbaha. Viņa kļuva Mārtiņa mīļākā, un tas laikam bija viens no visbrīnumainākajiem piedzīvojumiem viņa visai raibajā mūžā. Natālija un Mārtiņš viens otrā iemīlējās. Tik neprātīgi un patiesi, kā uz to spējīgi vienīgi vai nu naivi vidusskolnieki, vai ari tuvai nāvei nolemti cilvēki.

Pēc pirmās grēka reizes, kas notika turpat Mārtiņa kamerā, Natālija, uzlikusi galvu uz viņa pleca, sāka raudāt.

—    Es nekad nedomāju, nekad pat necerēju… — Natālija čukstēja, — ka kaut kas tamlīdzīgs ar mani vēl varētu notikt.

—    Natalī, — Mārtiņš klusi sacīja. — Tas ar miljonu miljoniem cilvēku notiek katru dienu, par naktīm nemaz nerunājot.

—   Mēs — divi uz nāvi notiesāti cilvēki — pēkšņi, it kā nekas nebūtu noticis, it kā viss būtu parasti un normāli… Mārtiņ! Tas ir kaut kas neiedomājams! Ja mēs kādreiz no šejienes tiksim laukā dzīvi un par to kādam pastāstīsim, neviens neticēs.

—   Ticēs, — Mārtiņš sacīja. — Neskatoties uz to, ka īstu mīlestību un patiesu tuvību starp sievieti un vīrieti mēs patiešām daudz biežāk sākam uztvert kā brīnumu, nevis kā parastu parādību, tomēr nekā pārdabiska šeit nav. Ir noticis pavisam kas cits. Mums ir ļoti paveicies. Mēs, Natalī, neesam nokauti. Mēs vēl esam dzīvi. Un tas, ka tu atnāci pie manis, ka biji ar mieru man piederēt… Ka gribēji to darīt tieši ar mani… Paldies tev, Natalī. Tas bija kaut kas absolūti necerēts.

—   Mārtiņ, — Natālija klusi turpināja. — Tagad es domāju, ka viss, kas uz šīs pasaules notiek ar cilvēku, vispār ir mazliet mistisks, grūti izskaidrojams un neticams.

Abi kādu brīdi klusēja.

—   Cik ilgi tu nebiji mīlējusies? — Mārtiņš negaidīti painteresējās.

—  Tad jāsāk rēķināt, — Natālija atbildēja. — Pēdējos divus gadus, kad vēl dzīvoju kopā ar vīru, man sekss ar viņu bija neiedomājami pretīgs. Man riebās ikviens viņa pieskāriens. Viņš mani vienmēr ņēma ar varu, kas, protams, bija vēl pretīgāk un pilnīgi nepanesami. Pēc tam tukšums.

—   Gribējās?

—   Jā. Es galu galā tomēr vēl esmu jauna un vesela sieviete.

—    Bet vai tad līdz šodienai… Institūtā taču strādā simtiem jaunu, vēl neprecētu vīriešu. Un ja arī precēti. Viņi negribēja tevi vai tu negribēji viņus?

—  Grūti pateikt. Katrā ziņā pirmajos gados morālās un psiholoģiskās nospiestības dēļ man tādas domas nenāca ne prātā. Bet vēlāk, jā. It sevišķi pēdējos gados arvien biežāk un uzmācīgāk. Taču man bija bail ar kādu no brīvajiem ielaisties, bet viņiem savukārt bija vēl lielākas bailes ielaisties ar mani. Protams, pa kluso jau būtu varējuši arī sagrēkot, taču, ja kādu no viņiem pieķertu… Ikviens šeit strādājošais darbinieks ir devis parakstu visu te dzirdēto un redzēto glabāt dziļā noslēpumā un nekad nevienam neizpaust. Tu taču ari. Un es. Tāpat viņiem uz stingrāko ir aizliegts tuvāk, tas ir, personiski kontaktēties ar šeit eksperimentu vajadzībām atsūtīto notiesāto speckontingentu. Par to draud kriminālatbildība un padzīšana no darba. Taču šeit visiem maksā lielas algas. Kas ies riskēt?

—     Bet mēs, Natalī? — Mārtiņš uzprasīja. — Mēs ne ar ko neriskējam?

—    Kā tu pats domā?

—    Ne ar ko, — Mārtiņš atbildēja. — Ja nu vienīgi ar kārtējās šķiršanās iespēju.

—    Es tev patīku? — Natālija jautāja.

—   Es tevi mīlu, — Mārtiņš atzinās. — Mīlu tik spēcīgi, ka dažreiž šķiet, tūlīt sajukšu prātā, ja tas nav noticis.

—    Es arī esmu mazliet sajukusi, — Natālija sacīja. — Un tas ir visjaukākais, kas ar mani šai dzīvē varēja notikt.

—   Un ar mani.

—   Tātad, Mārtiņ, nekādas šķiršanās sāpes mūs negaida. Mūs gaida tikai ilgi mīlestības prieki.

Mārtiņš šaubīdamies pakratīja galvu.

—   Nez vai. Tu taču drīz atbrīvosies un aizbrauksi.

—   Jā, — Natālija klusi piekrita. — Divdesmit gadi ir pagājuši.

—   Tu negribētu šeit palikt un turpināt strādāt par ārsti jau kā brīvs cilvēks?

Natālija ilgi domāja. Tad atkal galvu viegli piekļāva Mārtiņa plecam.

—  Janu vienīgi tevis dēļ. Taču man tik un tā ir jāaizbrauc uz mājām. Mani vecāki vēl ir dzīvi, māte ļoti slimojot, māsas meitai piedzimuši dvīnīši. Divdesmit gadus es neesmu redzējusi ne savus piederīgos, ne arī to, kāda aiz šīs augstās mūra sienas šodien izskatās pasaule.

—   Savādi, — Mārtiņš klusi sacīja, un viņa balsī bija jaušamas gan sāpes, gan neliels izbrīns. — Arī man no nebrīves sākuma ir pagājuši gandrīz vai divdesmit gadi. Labākais dzīves laiks. Kas vēl ir palicis? Sieva, kuru es nemīlēju. Meita, kas gribēja kļūt par mākslinieci, un dēls, kas vēlējās būt slavens rakstnieks. Vai viņi visi vēl dzīvi? Tev bija tiesības sarakstīties ar saviem vecākiem, bet es par savējiem nezinu pilnīgi neko. Vai viņi ir sasnieguši savus dzīves mērķus? Meita droši vien to ir izdarījusi, bet Roberts…? Nezinu. Viņam patika bohēmisks dzīvesveids, bet tas ir neglābjami pazudinājis tik daudzus talantīgus un pat ģeniālus cilvēkus. Es bieži domāju — vai viņi kādreiz mani atceras? Par mani iedomājas? Droši vien, ka ne. Viņu apziņā es jau sen esmu miris, esmu sodīts, nošauts. Viss. Kāpēc viņiem vajadzētu mani atcerēties?

—   Bez viņiem tev neviena cita nav?

—    Vēl palika sieviete, kuras dēļ es šeit arī atrodos, taču esmu pārliecināts, ka viņa mani atceras vai piemin vēl retāk nekā bijusī sieva. Ļoti gribētu zināt, kā Ivetai pašlaik iet.

—    Droši vien labi, — Natālija pateica. — Tāda tipa sievietēm vienmēr iet labi.

—Tā ir, — Mārtiņš piekrita. — Bet tāda tipa vīriešiem kā es vienmēr iet slikti.

—   Kāpēc?

—  O, Natalī! —Mārtiņš iesaucās. — Tāpēc, ka tādus vīriešus kā es vienmēr izputina viņu kaislība, azarts un mīlestība! Tie ir galvenie iemesli. Mūsu dzīves vislielākais drauds, lai cik tas ari būtu savādi, ir mīlestība. Tieši tā vienmēr mūs neglābjami pazudina. No tās mums vajadzētu bēgt, kā Āfrikas savannā zebras bēg no uzbrūkošām lauvām.

Natālija dziļi ieskatījās Mārtiņa acīs. Šis lielais, skaistais latvietis viņai jau sen bija kļuvis ļoti tuvs un vajadzīgs. Un, lai gan ar prātu skaidri sapratusi, ka viņu attiecības jau no paša sākuma ir lemtas diezgan drošai neveiksmei, Natālija tomēr ar sirdi un dvēseli, kā cenšoties saņemt kompensāciju par kādreiz lieki tērētām jūtām, Mārtiņam pieķērās ar krievu sievietēm tik raksturīgo dvēseles siltumu, nesavtīgi uzņemdamās par viņu rūpes un gādību, kāda nu tā vispār šādos apstākļos bija iespējama. Bet tieši šādos apstākļos, kā jebkuros citos grūtos vai bīstamos, sniegtais un saņemtais kaut visniecīgākais cilvēciskais atbalsts uzreiz kļūst tūkstoškārt vērtīgāks par visu pārējo uz šīs pasaules un cilvēkus satuvina daudz ātrāk un stiprāk, nekā to spēj izdarīt metinātājs ar diviem dzelzs sliežu gabaliem.

—   Mārtiņ, — Natālija klusi teica un atkal sāka gandrīz vai raudāt. — Kāpēc cilvēkiem tik reti mīlestība izrādās laimīga?

—    Nezinu, — Mārtiņš paraustīja plecus. — Tas laikam nav izskaidrojams. Varbūt viss atkarīgs vienīgi no veiksmes, bet, kas šo veiksmi nosaka, neviens nezina. Tas ir tāpat kā kauliņu spēlē. Tu met un nezini, kāds cipars tev uzkritīs. Tas var būt vieninieks, bet var būt arī sešnieks.

—  Tu ar mani, Mārtiņ, esi kaut nedaudz laimīgs? — Natālija prasīja.

—    Natalī, — Mārtiņš atbildēja. — Tu man te uzradies kā svētā Magdalēna kādam uz nāvi notiesātam un ļoti vientuļam mūkam. Laimīgs, tas nav īstais vārds. Tu sevī iemieso visu labo, kas vien sievietē atrodams, — skaistumu, labestību, līdzcietību, nesavtīgumu, dvēseles dāsnumu un mīlestību.

Natālija apvija rokas ap Mārtiņa kaklu un patiešām sāka raudāt.

—   Paldies, — viņa klusi sacīja, — es nekad neaizmirsīšu visu labo un skaisto, ko esi darījis manā labā, taču, Mārtiņ, Mārtiņ… Tu taču nupat šos brīnišķīgos vārdus veltīji sievietei, kura patiesībā ir četru cilvēku slepkava… Tas tev droši vien bija piemirsies, bet to tomēr vajag atcerēties. Iznāk pavisam paradoksāla un gluži neticama situācija — tātad slepkava, turklāt četrkārtīga slepkava var būt tomēr skaista, labestīga, līdzcietīga, nesavtīga, apveltīta ar dvēseles dāsnumu un spējām mīlēt? Un, ja tā patiešām ir, ko tad lai saka un domā visi mūsu dižie juristi, zinātnieki, morālisti, mietpilsoņi, psihologi, psihiatri un filozofi, kuri jau a priori savā apziņā un priekšstatos par cilvēku nevar pieļaut, ka var būt ari tāds slepkava.

—   Mīļā Natalī, — Mārtiņš sacīja un maigi apskāva sievietes viegli trīcošos plecus. — Ja tu uz viņpasauli būtu aizraidījusi kaut desmit tādus cilvēkus, tik un tā tu nebūtu slepkava. Tie, kurus tu noindēji, bija slikti un ļauni cilvēki. Viņi tev sagādāja sāpes un centās pazemot. Bet tu biji lepna un drosmīga. Tu negribēji pazemoties. Tu savu godu turēji daudz augstāk par viņu niecīgajām dzīvībām un sodu, kas tevi gaidīja. Tā, Natalī, bija taisnīga atriebība. Un varbūt pat ne tā. Tas, ko tu izdarīji, bija vienkārši pašaizsardzība. Es tevi apbrīnoju. Ne katra sieviete uz to būtu spējīga. Bet vajag! Arī es tagad esmu sapratis — atriebība ir attaisnojama, un daudzos gadījumos tas ir pat cietušā pienākums! Sava goda un pašcieņas aizstāvēšana nekādā ziņā nav noziegums.

—   Kas tad tas ir?

—  Tā ir katram cilvēkam paša Dieva piešķirta un akceptēta absolūtās varas mērķtiecīga realizācija — ar nāvi sodīt noziedznieku, kas tev pašam vai taviem vistuvākajiem cilvēkiem ir sagādājis sāpes un ciešanas vai, kas vēl sliktāk, kādam bez vainas atņēmis dzīvību. Parasti šo absolūto varu pret notiesātiem ļaundariem realizē valsts, tas ir, it kā visā valstī mītošo iedzīvotāju vairākums, bet es neredzu nekādu loģiski pamatotu iemeslu, kāpēc atsevišķos gadījumos šīs augstākās varas dotās tiesības nevarētu izmantot jebkurš no mums.

—   Tā, kā to izdarīju es?

—   Jā, Natalī. Tieši tā, kā to izdarīji tu.

—   Tu mani attaisno?

—    Pilnīgāk vairs nevar, — Mārtiņš apstiprināja. — Bet tu mani? Vai bija vērts sievietes dēļ sajukt prātā un, lai iegūtu to, ko es no viņas gribēju, sākt grandiozu finansu mahināciju?

—    Tas atkarīgs no tā, ko tu no šīs sievietes vēlējies saņemt, — Natālija domīga atbildēja. — Vai tā bija viņas mīlestība, dvēsele, skaistas, noturīgas jūtas, vai ari tā bija tikai šīs sievietes miesa un iespēja ar šo miesu darīt visu, kas vien ienāk prātā?

Mārtiņš rūgti pasmaidīja.

—   Starpība tomēr ir, vai ne?

—    Un vēl kāda! — Natālija iesaucās.

Mārtiņš labu laiciņu klusēja, tad ar muguru atspiedās pret kameras mūra sienu un kā sastindzis raudzījās uz aizrestoto logu.

—   Es izvēlējos miesu, — viņš lēnām sacīja, — un nemaz nekaunos šai izvēlē atzīties. Tas bija brīnišķīgs sievietes ķermenis, tādu es vēl nebiju saticis un izbaudījis. Tajā slēpās mežonīgs temperaments un kaisle, seksuāls neprāts un visneiedomājamākās fantāzijas. Bet tieši tas man toreiz bija ļoti vajadzīgs, pat nepieciešams. Kāpēc, es nezinu, bet bez tā man bija grūti dzīvot, vienīgi šai vētrainajā tuvībā es pēkšņi saskatīju savas dzīves īsto jēgu un nolēmu riskēt…

—   Tu zaudēji.

—    Jā, Natalī, es zaudēju pamatīgi. Bet, kamēr vēl nav zaudēta dzīvība, tikmēr vēl ir iespējams viss.

—    Mārtiņ, tu, lūdzu, nedusmojies par šo jautājumu, bet es tomēr vēlētos zināt. Ko tu gribi no manis? Ko vairāk — manu dvēseli vai miesu?

Mārtiņš atkal rūgti iesmējās.

—  Natalī! Ko es savā pašreizējā stāvoklī vispār varu vēlēties? Es biju laimīgs tāpēc vien, ka sāki ar mani runāt! Biju laimīgs, kad tu arvien biežāk sāki parādīties manā nožēlojamā cellē. Biju laimīgs, kad atļāvi sev pieskarties un pirmo reizi noskūpstīt. Un esmu pārsteigts un laimīgs, ka tu man beidzot atdevies un es biju spējīgs tevi iegūt! Šobrīd tam nav lielas nozīmes — dvēsele vai miesa? Šobrīd nozīme ir vienīgi tam, ka tu tāda šai pasaulē esi. Un esi tieši pie manis. Ar visu savu dvēseli un miesu.

1992. gada maijā Natālija Averbaha tika atbrīvota, un viņa aizbrauca pie saviem vecākiem uz sādžu, kas atradās kaut kur Novosibirskas apkārtnē.

Viņu abu atvadīšanās bija īsa un skumja.

—   Tu man atrakstīsi? — Mārtiņš satraukts jautāja.

—    Kā norunājām. Tiklīdz būšu daudzmaz atguvusies un iekārtojusies.

—   Es tevi apskaužu, — Mārtiņš sacīja. — Brīvība… Tas laikam ir skaistākais vārds cilvēku valodā.

—   Es tev uzrakstīšu garu vēstuli, — Natālijai acīs sanesās asaras.

—   Tu no manis būsi ļoti tālu, — Mārtiņš teica.

—   Nē! — Natālija strauji pakratīja galvu. — Es tev vienmēr būšu līdzās. Ja tu mani patiesi mīli, tu to jutīsi.

—    Varbūt viņi man nemaz tavas vēstules nedos, — Mārtiņš sacīja. — Es taču skaitos miris.

—    Tu dzīvosi, — Natālija apņēmīgi teica. — Un nekur vēl nav teikts, ka arī tu kādreiz tomēr neizkļūsti brīvībā. Redz, kādas milzīgas pārmaiņas valstī sācis Gorbačovs un Jeļcins, un viss tev var vērsties par labu…

Natālija aizbrauca. Vairāku mēnešu garumā Mārtiņš iekrita dziļā depresijā un domāja par pašnāvību. Bet Natālija viņu nebija aizmirsusi. Pēc trim mēnešiem Mārtiņš saņēma viņas pirmo vēstuli, pēc tam vēl un vēl, bet 1992. gada beigās institūta vadība atļāva ari viņam uzrakstīt un nosūtīt Natālijai vēstuli. Sākās intensīvs sarakstīšanās periods, kura laikā Mārtiņš pēc institūta direktora vietnieka ieteikuma uzrakstīja oficiālu vēstuli — iesniegumu gan PSRS Ģenerālprokuroram un Krievijas Prezidentam Jeļcinam, gan arī jau savu neatkarību pasludinājušās Latvijas Republikas Augstākās Padomes priekšsēdētājam A. Gorbu- novam.

Mārtiņš nezināja, kas un kā viņa lietas kārtoja, bet fakts bija tāds, ka 1993. gada sākumā, kad visa bijusī PSRS Aizsardzības ministrija reorganizējās un dziļas pārmaiņas skāra arī šai ministrijai pakļautos slepenos institūtus, kad Mārtiņš Vāns pēkšņi izrādījās ārzemnieks, tas ir, pavisam citas valsts pilsonis, viņu kādu dienu pie sevis izsauca institūta direktors. Kad Mārtiņš iegāja plašajā kabinetā, viņš tur ieraudzīja vēl divus vīriešus un vienu sievieti.

—    Kā jūs pašlaik jūtaties? — sieviete, kas bija visai korpulenta dāma, painteresējās. — Es to domāju medicīniskā nozīmē.

—   Tā nekas. — Mārtiņš klusi atbildēja. — Šad tad uznāk galvas reiboņi un liels nespēks.

—        Jā, jūsu asins bioloģiskais sastāvs nekāds spožais nav, — viņa teica, — taču tas tomēr ir pietiekami labs, lai jūs bez īpašiem sarežģījumiem vēl varētu…

Sieviete, kas acīmredzot bija ārste, negaidīti apklusa.

—   Vēl dažus gadus izvilkt? — Mārtiņš klusi jautāja.

—   Turpmākais, tāpat kā līdz šim, būs atkarīgs no daudziem blakus faktoriem, — sieviete sacīja. — Galvenokārt no pārtikas un medikamentiem, kurus jūs lietosiet.

Mārtiņa raupjā seja savilkās ironiskā smīnā.

—   Varbūt valsts uz mana rēķina varētu sākt ietaupīt. Ko man dos vēl daži izvilkti gadi?

—   Mārtiņ Davisovič Vān! — institūta direktors viņu pēkšņi uzrunāja vārdā un uzvārdā. — Gribu jums oficiāli paziņot priecīgu vēsti. Sakarā ar milzīgajām politiskajām pārmaiņām mūsu valstī Ģenerālprokurors un valsts Prezidenta kanceleja mums un jums ir atsūtījusi oficiālu paziņojumu par to, ka, pamatojoties uz jūsu iesniegumu un neatkarīgās Latvijas valsts augstākās amatpersonas interesi par jūsu likteni, biedrs Jeļcins kā mūsu valsts Prezidents jūs ir apžēlojis, bet Ģenerālprokurors devis rīkojumu jūs nekavējoties atbrīvot. Te, lūdzu, būs attiecīgie dokumenti. Šie divi vīri ir no Iekšlietu ministrijas, un viņi jūs pavadīs līdz jūsu valsts robežai. Ceļā varēsiet doties jau rīt. Neslēpšu, ka patiesi brīnos par jūsu dzelzs veselību un izsaku lielu paldies par jūsu visnotaļ apzinīgo darbu mūsu institūta labā. Ar manu pavēli jūs pirms aizbraukšanas par to saņemsiet pilnu divu gadu darba algu valūtā un vēl desmit tūkstoš dolāru kā kompensāciju par jums nodarītajiem veselības kaitējumiem. Es diemžēl no jums vairs nedrīkstu vēlreiz pieprasīt mūža klusēšanas zvērestu, taču personīgi gribētu jūs lūgt par to, kas šeit ar jums un citiem ir noticis, publiski tomēr neko daudz nestāstīt. Vislabāk būtu vispār klusēt. Kas bijis, bijis. Katra valsts cenšas nostiprināt gan savas aizsardzības spējas, gan rūpējas par savu iedzīvotāju veselību. Atcerieties, jūs pats ar savu parakstu labprātīgi piekritāt visam, ko ar jums šeit darīja. Pretējā gadījumā, izpildot tiesas spriedumu, jūs jau sen… Pats zināt. Bet tagad jūs kā brīvs cilvēks varat doties atpakaļ uz savu dzimteni.

Mārtiņš to visu dzirdēja kā biezā miglā. Ausīs un apziņā kā dārdošs ūdenskritums nepārtraukti skanēja tikai šī gluži vai fantastiskā apjēga — es esmu brīvs! Es esmu apžēlots! Es varu atgriezties Latvijā! Es atkal būšu mājās!

Atgriezies kamerā un trīcošajās rokās turot savus brīva cilvēka dokumentus, Mārtiņš, atkritis gultā, smagi elpoja un nekādi nespēja novaldīt asaras.

Viss, kas ar viņu bija noticis pēdējo divdesmit gadu laikā, šķita ārkārtīgi neparasts un pat nereāls. Bet tāda dažreiz ir dzīve. Vieniem tā paiet klusa un mierīga, citiem vētraina un notikumiem bagāta. Taču, lai kāda tā katram arī būtu, cilvēkam ir jāpriecājas par katru nodzīvotās dzīves mirkli. Šis mirklis nekad vairs neatkārtosies, tāpat kā nekad vairs neatkārtosies visa tava dzīve.

38. nodala

Haraldam Brīvmanim pagājušie divdesmit gadi tāpat bija aizskrējuši viesuļvētras ātrumā. Viņš jau krietni sen bija kļuvis respektabls biznesmenis, kuram Āgenskalnā piederēja divi pārtikas veikali un lietotu automašīnu tirdzniecības firma, bet Dobeles rajonā kokzāģētava un liela zemnieku saimniecība, kur algotais darbaspēks un pārvaldnieks sekmīgi nodarbojās ar cūkkopību un angļu šķirnes zirgu audzēšanu un pārdošanu, radot nopietnu konkurenci pat tik izslavētai zirgkopības saimniecībai, kāda bija Tērvete.

Haralds savu izglītības trūkumu apbrīnojami praktiski kompensēja ar iedzimtu un pieredzes ceļā iegūtu intuīciju, asu reakciju, nekaunību, uzņēmību un, protams, ar milzīgā (miljons rubļu!) pamatkapitāla prasmīgu pielietošanu.

Jau labu laiciņu pirms diezgan straujās padomju rubļa vērtības krišanās, to jau iepriekš paredzēdams, viņš lielos vairumos uzpirka zeltlietas un dārgmetālus, nodibināja kooperatīvu Mans auto, kas Vācijā par lētu naudu iepirka lietotas, bet vēl labas vidējās klases automašīnas, tās atveda uz Latviju un izdevīgi pārdeva pēc ārzemju vāģīšiem izslāpušajiem rīdziniekiem. Kad rubļi tika apmainīti pret repsīšiem,

Haralds nopirka trīs nekustamos īpašumus Rīgā un jau pieminēto lauku saimniecību Dobeles rajonā. Vienu četrstāvu māju gandrīz vai pašā Rīgas centrā izdevīgi izīrēja apmēram divpadsmit dažādām firmām, kur tās iekārtoja savus lepnos ofisus, tā Haraldam radot iespēju no īres naudas vien gūt ievērojamus ienākumus. Bet, kad repsīši savukārt tika nomainīti pret latiem, arī tad viņš neko nezaudēja, jo visu papīra naudu jau bija sekmīgi ieguldījis kustamos un nekustamos īpašumos.

Haralds kā bija, tā ari palika miljonārs. Tikai tagad jau pilnīgi legāls. Ar dokumentiem arī viss bija kārtībā. Ja tev kabatā ir tik milzīga nauda, tu vari nopirkt ne tikai jebkādu vajadzīgu izziņu, arhīva izrakstu, pasi vai citu dokumentu, bet arī jebkuras valsts pilsonību vai pat hercoga titulu.

Haralds, iepazinies ar paša nogalinātā bankas inkasatora Āra Purmaļa jauko atraitni Silviju, pēc pāris mēnešiem viņu apprecēja. Pēc gada viņiem piedzima dēls Juris, bet vēl pēc diviem gadiem pasaulē nāca meita Kristīne. Tā izveidojās saticīga, abpusēji mīlošu cilvēku ģimene ar trim bērniem, lielisku savrupmāju Berģos, melnu Mercedes Benz limuzīnu un pilnībā nodrošinātu nākotni.

Silvija joprojām par Haralda drūmo pagātni un viņa kādreiz pastrādāto dubultslepkavību neko nezināja, izņemot, protams, to skaisto pasaciņu par viņa bērnību un Vidusāzijas republikās ģeoloģiskajā ekspedīcijā pavadīto jaunību, ko Haralds viņai pats bija izstāstījis.

Haralds alkoholu lietoja reti un maz, nesmēķēja un aizkustinoši rūpējās par bērniem. Nevarētu teikt, ka viņš Silviju būtu neprātīgi mīlējis, bet viņa bija tieši tā sieviete, kādu viņš gribēja un kāda viņam bija piemērota. Viņš Silviju cienīja un visādi lutināja. Silvija no darba slimnīcā bija aizgājusi, jau desmit gadus visu savu laiku un rūpes veltīdama vienīgi bērniem, vīram un mājai.

Haralds jutās laimīgs. Šī sajūta radās galvenokārt tāpēc, ka viņš apzinājās, ka spēj darīt laimīgus citus cilvēkus. Viņš bieži, naktīs pamodies un ilgi nespēdams aizmigt, domāja, ka viņu dzīve jau no paša sākuma varēja veidoties pavisam savādāka, daudz labāka, tīrāka, godīgāka un laimīgāka, ja būtu piedzimis citā ģimenē vai ari ja pašu ģimenē būtu bijuši citi apstākļi. Ja tēvs būtu dzīvs. Ja māte nedzertu. Ja patēvs būtu bijis prātīgāks vai vispār nebūtu bijis. Ja būtu daudzmaz pārtikuši. Ja ģimenē valdītu labas, draudzīgas attiecības. Ja būtu… Bet nekā tāda nebija. Nē, ne es, ne Ivars… Mēs — brāļi Brīvmani — nepiedzimām jau gatavi noziedznieki. Mūs par noziedzniekiem un slepkavām padarīja galvenokārt apstākļi un tā vide, kur bijām spiesti uzturēties. Protams, par to vienmēr var strīdēties, kā pretargumentu izmantojot visai pārliecinošus piemērus, ka ne jau visi, kas izauguši graustos, kļūst par dzērājiem, ielasmeitām un noziedzniekiem. Viņiem ir taisnība. Bez šaubām, ne visi.

Kādu dienu Haralds savā melni mirdzošajā mersedesā no Berģiem aizbrauca uz Iļģuciemu. Viņš tur nebija bijis kopš tā laika, kad sāka dzīvot kopā ar Silviju. Tagad viņš ar nedaudz smeldzīgām skumjām skatījās uz to vietu, kur netālu no Rīgas Cementa un šīfera rūpnīcas Podagras ielā kādreiz bija stāvējusi brūna divstāvu māja, kur viņš ar Ivaru bija spiests pavadīt savu bērnību un daļu jaunības.

Dzelteni cementa putekļi. Kravas vilcienu dunoņa. Ostā esošo kuģu sirēnas. Bads. Rotaļlietu vietā izdzertas alkohola pudeles. Maigu vārdu vietā rupjas lamas. Glāsta vietā sitiens. Divpadsmit gadu vecumā es jau biju redzējis un pārcietis tik daudz, cik memmesdēliņi vai pat gluži normāli cilvēki nevar piedzīvot visā mūžā.

Jāprasa — kur un kad manī varēja rasties cieņa pret otru cilvēku, kā varēja rasties līdzjūtība, žēlsirdība, mīlestība?!

Bet kad un kā tā tomēr radās?

Es zinu. Tā radās nāvinieku kamerā. Piecas minūtes pirms divpadsmitiem. Tai brīdī, kad cietuma priekšnieks nāves vēstneša balsī pateica: "Rīt uz KrestiemV Kad sapratu, cik muļķīgi, nevajadzīgi un ārprātīgi žēl ir beigt dzīvi trīsdesmit gadu vecumā! Pat Jēzus Kristus dzīvoja ilgāk! Un vēl muļķīgāk, nevajadzīgāk un ārprātīgāk bija vardarbīgi atņemt diviem jauniem vīriešiem dzīvības, kas nebija vēl pat tik vecas! Vēl apgaismība nāca tad, kad es spēju cietumnieku vagonā nokrist uz ceļiem un lūgt Dievu!

Tagad dzīvoju it kā otro dzīvi. Bet es neesmu šos divdesmit gadus nodzīvojis velti. Jāizsaka pateicība manam nāvinieku kameras biedram Mārtiņam Vānam, kurš superseksuālas dāmas dēļ nebija iztērējis visu no valsts tik spoži izkrāpto naudu! Paldies, veco zēn, un lai tev vieglas smiltis! Ja tavu līķi apglabāšanai viņi būtu atveduši uz Rīgu, es tev tagad uzceltu skaistu pieminekli! Par to, ka spēji būt tik neprātīgs, ka spēji apšmaukt valsti un sievietes dēļ riskēt ar dzīvību. īsti prātīgi darīts tas, protams, nebija, toties nenoliedzami šī spēlīte bija traki aizraujoša.

Pēc tam Haralds pa Balto ielu aizbrauca līdz Garās, Riekstu un Nordeķu ielas krustojumam. Raimonda Paula vecākiem piederošā māja bija nojaukta. Bet Stepanovu savrupmāja, tagad gan nedaudz noplukuši, stāvēja kā stāvējusi. Dārzā zem netālu no sētas augošas ābeles uz soliņa sēdēja sirma sieviete un uzraudzīja divus mazus draiskojošos bērnus.

—   Sveika, Olga! — Haralds, piegājis pie sētas, uzsauca.

Olga paskatījās, piecēlās un panāca dažus soļus tuvāk.

—   Sveiks, — viņa klusi sacīja un cieši paskatījās uz svešo vīrieti.

—   Nepazīsti? — Haralds prasīja.

—    Kaut kā neatceros, — Olga izskatījās apmulsusi.

—   Mēs kādreiz mācījāmies šai pašā pamatskolā, — Haralds teica un ar roku parādīja uz netālu esošo ēku, kur tagad bijušās skolas telpās bija iekārtojusies policija. — Piektajā klasē. Tu pie skolotājas Lazdiņas, bet es piektajā bē pie skolotājas Kaktiņas. Mani sauc Harijs Blūms. Neatceries?

—    Nē, — Olga pašūpoja galvu. — Kopš tā laika pagājuši… Cik? Četrdesmit gadi! Tu biji no Iļģuciema?

—  Bet kā tad citādi? Pēc pamatskolas beigšanas mani vecāki pārcēlās uz centru, un es tālāk mācījos 6. vidusskolā.

—   Tas ir pie Ziedoņdārza, ja?

—   Jā, Artilērijas ielā. Kā šo laiku esi dzīvojusi?

—   Tā nekas, — Olga bez īpaša prieka atbildēja.

—   Sasniedzi visu, ko kādreiz iecerēji?

—    Jā. Apprecējos mīlestības dēļ, radās divi bērni, šitie ir jau mazbērni, studēju ķīmiju, kļuvu zinātniece…

—   Zinātniekiem tagad ejot švaki, — Haralds teica. — Šodien alga tikpat niecīga kā skolotājiem?

—   Vēl mazāka.

—   Diez kas nav. Ja nav noslēpums, tu apprecējies ar to pašu Valdi, kurš tevi tovasar nemitīgi vizināja ar motociklu?

—    Ar to pašu, — Olga apstiprināja. — Tikai rudenī viņam to motociklu nozaga.

—   Žēl gan, — Haralds sacīja, atcerēdamies, ka abi ar Ivaru to bija iemetuši Rātsupē, kur tas acīmredzot rūs vēl šodien. — Tas bija labs motocikls.

—   Jā, — Olga piekrita. — Pats Valdis ari bija labs.

—   Vēl esat kopā?

—   Valdis pirms sešiem gadiem nomira.

—   Izsaku līdzjūtību…

-— Paldies. Man arī abas māsas un vecāki ir miruši, — Olga nedaudz pārvērstā balsī pateica.

—   Tev kaut kā slikti ir sagadījies, — Haralds sacīja un sirmajai sievietei no sirds juta līdzi. — Varbūt tas ir bijis kāds lāsts vai sods?

—    Iespējams, — Olga domīgi piekrita. — Ko mēs varam zināt, kādas spēlītes ar mums negaidīti uzsāk Liktenis?

Haralds brīdi klusēja, vēlreiz ar nelielām skumjām rūpīgi noskatīdams tagad jau paveco un vairs ne sevišķi glīto sievieti, kura kādreiz bija viena no skaistākajām un valdzinošākajām meitenēm Iļģuciemā.

—    Vai tu, Olga, visu laiku te dzīvodama, gadījumā neko neesi dzirdējusi par brāļiem Brīvmaņiem? — Haralds negaidīti prasīja. — Atceries, viņi arī mācījās mūsu skolā.

—    Kā nu ne! — Olga nedaudz saērcināta iesaucās. — Viens no tiem Brīvmaņiem, šķiet, tas bija Haralds, man pat taisījās par tādu kā pielūdzēju!

—   Bet tu viņu lepni atšuvi, vai ne? — Haralda balsī bija jaušams skaudrs rūgtums.

—   Haraldu vēlāk, kaut kad ap septiņdesmit piekto gadu, Augstākā tiesa par divām slepkavībām notiesāja uz nāvi, bet viņa brālis Ivars… Tu neko neesi dzirdējis?

—   Neko.

—    Viņš savukārt noslepkavoja Augstākās tiesas tiesneša Rusecka skaisto sievu un mazo meitiņu. Turklāt vēl ļoti zemiskā veidā. Neatceries? Rusecki dzīvoja pašā Dzirciema ielas galā. Viņa tēvs bija slavens rakstnieks. Mums par viņu vēl vajadzēja mācīties skolā.

—   Jā, to es atceros.

—    Nu, lūk. Haraldu nošāva, bet viņa brāli par tiesneša sievas un bērna slepkavībām tomēr atstāja dzīvu! Atsēdēja piecpadsmit gadus, tad vēlreiz uz neilgu laiku iekrita, bet tagad tepat aiz stūra atvēris kafejnīcu Lilija, kur pa vakariem savācoties visi Rīgas lielākie gangsteri!

Tas Haraldam bija liels pārsteigums.

—   Tu to zini droši?

—    Ko tad?

—    Ka Ivars Brīvmanis ir dzīvs un viņš patiešām ir saimnieks tai Lilijas kafejnīcā?

—   Protams! To taču zina viss Iļģuciems!

—    Ko dara tiesnesis Ruseckis? Vēl ir dzīvs?

—  Jā. Vēl nesen viņu redzēju sēžam sarkanā Volvo limuzīnā iepretim Lilijai un vērojam tur ieejošos un iznākošos cilvēkus.

—  Tas ir interesanti, — Haralds noteica un nedaudz atgāja no sētas uz ielas pusi. — Vajadzēs arī man tur piestaigāt.

—  Labāk jau ej kaut kur citur! — Olga deva padomu. — Tur neviens godīgs cilvēks neiet.

—    Es padomāšu, — Haralds sacīja un savādi pasmaidīja. — Bet, iespējams, tieši tur ir mana īstā vieta, — viņš turpināja. — Varbūt es esmu pat ļoti negodīgs cilvēks…

Haralds nesteidzoties aizgāja līdz automašīnai, iekāpa un iegrima pārdomās.

Tātad Ivars ir dzīvs un vesels. Jāpadomā, vai ir vērts viņam rādīties acīs. Viņš noteikti atkal dara kaut ko nelikumīgu un, ja iekrīt… Kāda garantija, ka viņš par mani neizpļāpājas izmeklētājiem? Tad man ir vāks. Atkal arests, un nebūtu nekāds brīnums, ka viņi man toreiz piespriesto nāves sodu izpildītu. Tikai šoreiz vairs ne Pēterburgas Krestos, bet gan tepat Rumbulas mežiņā… Un tas nekas, ka pagājuši jau divdesmit gadi.

Sirsnīgi pateicos. Es tomēr neriskēšu. Mēs ar Ivaru neesam redzējušies tik sen, esam tik ļoti atsvešinājušies, ka viņu vairs nespēju uztvert kā brāli. Viņš jau svešs man bija cietumā, kad toreiz ar māti bija atnācis atvadīties. Es viņam nevaru piedot.

Nē! Es viņam esmu miris, viņš ir miris priekš manis! Taču ir kāds cilvēks, kura priekšā patiesi jūtos vainīgs. Tā ir mana sieva Silvija. Un, lai gan viņa to savu Āri Purmali toreiz nebūt nav dievinājusi, viņš tomēr bija Silvijas vīrs. Viņas bērna tēvs. Bet es viņu nogalināju. Cik bieži Silvijai esmu gribējis šai nāves grēkā atzīties! Un vienmēr nobijies. Tāpat kā nupat nobijos no Ivara. Bet Silvija…

Viņa ir mana sieva. Tagad ari manu bērnu māte. Bet viņa taču nekad nebūtu kļuvusi ne mana sieva, ne vēlāk arī manu bērnu māte, ja zinātu patiesību!

Iznāk, ka cilvēkiem meli ir daudz noderīgāki par patiesību?

Vai tāpat nav arī ar likuma pārkāpumiem? Vai kāds gudrais ir spējis precīzi un pareizi formulēt, ko tad mēs vispār varam uzskatīt par noziegumu? Es zinu — formāli tas ir jebkurš likuma pārkāpums, bet īstenībā?

īstenībā katra cilvēka likumu grāmata ir viņa sirdsapziņa. Bet pašlaik mana sirdsapziņa ir ļoti satraukusies. Es vairs negribu dzīvot ar dzelzs masku uz sejas. Es vairs negribu savu vienīgo dzīvi dzīvot kā dubultpersona. Es vairs negribu visiem bez izņēmuma būt Harijs Blūms. Es kaut vienam cilvēkam atkal gribu būt Haralds Brīvmanis! Es gribu atgūt savu pazaudēto dvēseli, savu es, savu patību! Es gribu būt tāds, kāds es esmu. Haralds Brīvmanis. Tepat netālu dzimis, audzis, mācījies, mīlējis, zadzis, arestēts, vests uz cietumu un atkal atgriezies, un atkal arestēts un vests, un atkal esmu šeit. Savā dzimtajā, savā nolādētajā bērnības zemē. Tepat netālu zem ābeles sēž kāda novecot sākusi sieviete, kura mani kādreiz atraidīja ar tik neslēptu riebumu, ka vēl šodien sajūtu sāpīgu rūgtumu. Bet viņa nav laimīga. Nezinu, kā citādi, bet vismaz naudas ziņā viņa ir nabaga. Taču tas toreiz tik ļoti iemīlējušais, noskrandušais zēns, kuru viņa savā lepnībā uzvaroši atraidīja, šodien ir miljonārs, bet viņa…

Cilvēkiem vienmēr ir jābūt pazemīgiem. Un nav slikti, ja viņi ir arī taisnīgi.

Atgriezies mājās, Haralds automašīnu nolika garāžā, ilgi sēdēja dārzā, skumji raudzīdamies ezera zilgmē un nekādi nespēdams saprast, kas ar viņu notiek. Kāpēc tieši tagad, kad viņš pēc tik ilgiem gadiem aizbrauca uz Iļģuciemu pie savas bērnības, viņā pēkšņi tik spēcīgi ierunājās sirdsapziņa? Jā, viņš it kā bija kļuvis cits cilvēks, viņš lielā mērā bija izpircis vai vismaz mēģinājis izpirkt savu vainu un kaut necik nomierināt pastāvīgo dvēseles satraukumu, kas principā tomēr ir izrādījies velts darbs. Acīmredzot cilvēks nevar pilnībā atbrīvoties no savas pagātnes, kļūt tīrs no veciem grēkiem un garīgi atdzimt no jauna, ja uz viņa sirds vēl joprojām kā smags lāsts guļ kaut kas neizteikts, kaut kas slēpts un līdz galam nenožēlots.

Haralds iegāja savā kabinetā, no sekcijas bāra izņēma pudeli Metcvca konjaka, sameklēja divas glāzes, apsēdās un gaidīja Silviju. Neviena no bērniem mājās nebija. Āra Purmaļa dēls Imants mācījās Augstākajā Biznesa skolā un pašlaik atradās praksē Zviedrijā. Juris bija aizbraucis uz Dobeli pie zirgiem, bet Kristīne vasaru vēlējās pavadīt pie vecmāmiņas uz laukiem.

Silvija, ienākusi istabā, jutās nedaudz pārsteigta.

—   Gribi iedzert?

—   Ne tikai. Gribu arī parunāties.

—    Vai kas noticis?

—   Jā.

—    Kaut kas nopietns?

—   Tā ir, Silvij. Noticis ir kaut kas ļoti nopietns.

—   Tu gribi par to ar mani aprunāties?

—   Es tevi gaidu.

—   Pagaidi vēl. Es tūlīt sameklēšu uzkodas.

Pēc dažām minūtēm Silvija atgriezās ar sieru, maizi, nedaudz apžāvētu lasi, sagrieztu citronu un sāļajiem riekstiem. Pa to laiku Haralds bez jebkādas uzkodas jau bija izdzēris divas pilnas glāzes un jutās kā spēlmanis, kas uz vienas kārts vai ruletes cipara pēc ilgām pārdomām un šaubām ir uzlicis visu, kas viņam šobrīd pieder. Vēl vairāk! Patiesībā viņš ir uzlicis un pavisam reāli var zaudēt arī savu brīvību un pat dzīvību!

Vai tomēr nav par daudz riskēts? Un vai vispār ir vērts riskēt?

Zaudēt es varu visu, bet ko varu iegūt? Un vai iegūtais būs līdzvērtīgs tam, ko es gandrīz vai droši zaudēšu?

Un tomēr, Harald Brīvmani! — viņš sevī kliedza. Tev viņai ir jāpasaka patiesība! Tas ir kaut kas līdzīgs tauriņa lidojumam naktī. Priekšā kaut kas uzliesmo, un tevi kāds stiprs un neizskaidrojams spēks triec laukā no tumsas pretī gaismai. Tu skaidri zini, ka šī gaisma (patiesība) ir svelmes pilna, tā tevi tik spēcīgi apdedzinās, ka vari aiziet bojā. Un tomēr… tu lido. Ārprātu to grūti aptvert, taču tu jūti, ka beigu beigās tomēr labāk ir aiziet bojā, lidojot gaismā, nekā visu mūžu rāpot tumsā.

—   Būs labi? — Silvija jautāja, uz galda uzliekot šķīvjus ar gardām un zināmā mērā pat izsmalcinātām delikatesēm.

—   Pat ļoti, — Haralds apmierināts pamāja. —Tas viss piederas pie laba konjaka.

—   Vai tev radušās nepatikšanas? — Silvija prasīja un skatījās te uz Haraldu, te uz glāzi, kuni viņš lēni pildīja ar smaržojošu, tumši dzeltenu šķidrumu.

—    Nē, nekādu nopietnu nepatikšanu nav, — Haralds atbildēja. — Taču saruna var izvērsties smaga. Tāpēc turies, Silvij! Ņem un iedzer! Būs vieglāk visu to pārciest.

Silvija nedaudz nobāla un uztraukusies paskatījās uz galda pretējā pusē sēdošo vīru.

—   Tu esi atradis citu sievieti? — viņa nobijusies tūlīt prasīja.

—   Nē, — Haralds lēni pakratīja galvu.

—   Tu gribi no manis aiziet? — Silvijas balss no uztraukuma viegli trīcēja.

—    Nē, Silvij, — Haralds skumji pasmaidīja. — Tieši otrādi. Es gribu, lai tu vienmēr būtu man blakus.

—   Un tu man, — Silvija teica.

—   Tas ir labi, — teica Haralds. —Tas būtu pat brīnišķīgi. Turpināt to, kas tik labi iesākts.

—   Vai tad kaut kas tam varētu traucēt? — Silvija prasīja.

—   Jā, — Haralds apliecināja.

—   Kas? — Silvijas satraukumam pievienojās ari izbrīns.

—   Tu, — Haralds negaidīti pateica.

—   Es?! — Silvija gandrīz vai iekliedzās.

—  Jā, Silvij. Tieši tu. Visa mūsu turpmākā dzīve tagad būs atkarīga tikai no tevis.

—   Neko nesaprotu, — Silvija strauji papurināja galvu un palūdza sev ieliet vēl vienu glāzi.

—  Tūlīt sapratīsi, — Haralds sacīja, piepildīja glāzes, un abi tās ātri izdzēra. — Labs konjaks, vai ne?

Silvija neko neatbildēja. Viņai šobrīd bija vienalga, vai konjaks ir labs vai slikts. Viņa bija bezgala uztraukusies, jo instinktīvi nojauta, ka vairāk nekā saskanīgā laulība un vispār viņas personīgā dzīve pēkšņi var sabrukt vai vismaz stipri mainīties. Un šķiet, mainīties tikai uz slikto pusi. Kas Haraldam lēcies? Ko viņš grib man pateikt? Pastāv tikai viens variants — viņš mani vairs nemīl, es viņam vairs neesmu vajadzīga, viņš mani grib atstāt… Par ko gan citu vīrs var runāt, kad savu sievu aicina uz ļoti nopietnu sarunu? Un, ja tā, tad tas būtu vairāk nekā bēdīgi. Es Haraldu mīlu. Viņš gan dažreiz ir nedaudz brutāls, taču sirsnīgi rūpējas par bērniem, mūs visus lutina un mīl, pat ļoti pieķēries Purmaļa puikam un manu dzīvi pārvērtis gandrīz vai brīnišķīgā pasakā. Tagad man ir viss, par ko var sapņot ikviena sieviete — mīlošs, gādīgs un bagāts vīrs, jauki bērni, skaista un plaša savrupmāja, divas automašīnas, un nav vairs slimnīcā jāstrādā par nieka grašiem, bet varu dzīvot bez jebkādām materiālām rūpēm. Taču kas notiks tagad…?

—   Harald… Kāpēc tu gribi ar mani runāt?

—   Tāpēc, ka tu, Silvij, esi mana sieva.

—   Vai pēkšņi esi atradis manī kādu vainu?

—   Nē. Vainīgs esmu es.

—   Kādā ziņā?

—   Daudzējādā.

—   Neko nesaprotu, — Silvija atkārtoja. — Tu pirmīt ieminējies… Man būšot vajadzīgs spēks un drosme, lai spētu izturēt to, ko gribi man pateikt.

—   Tieši tā arī ir. Tevi gaida pamatīgs un nepatīkams trieciens. Ne fizisks, protams.

—    Ko tu, Harald, gribi man tik briesmīgu pateikt?

—   Labāk jau nesteidzini, — Haralds nogurušā balsī palūdza. — Tas, ko es tev pateikšu, patiešām būs kaut kas baigs.

Silvija zemu nolieca galvu.

—    Tātad tomēr cita sieviete… — viņa klusi nočukstēja, tad spēji pacēla galvu un gandrīz vai iekliedzās. — Varbūt kādai esi uztaisījis bērnu?!

Haralds rūgti iesmējās.

—   Kādas gan jūs visas esat vienādas! Tas ir vienīgais, ko jūs spējat izdomāt! Bet nav, Silvij, ne citas sievietes, ne ārlaulības bērna. Ir pavisam kas cits.

Silvija nomierinājās. Ja man patiešām nav uzradusies nopietna, daudz skaistāka un jaunāka sāncense, tad nekas cits mani vairs īpaši nebaida. Ar pārējām problēmām es kaut kā tikšu galā.

Viņi atkal iedzēra, Haralds kādu brīdi domīgs klusēja, tad uzprasīja: — Tev ar mani ir labi?

—   Protams, — Silvija atbildēja. — Man grūti iedomāties tavā vietā kādu citu.

—   Es tev to, šķiet, nekad neesmu jautājis, bet tagad tas mūsu sarunā tīri labi iederētos. Vai tu pa šiem divdesmit gadiem kādreiz esi kaut uz mirkli gribējusi citu vīrieti?

—   Nekad, Harald, — Silvija pateica.

—   Tātad… Tā vismaz var saprast, un to es arī visu laiku jūtu… Tu mani mīli?

—    Bet kā tad citādi? Es tevi pat ļoti mīlu, — Silvija atzinās.

—     Tagad, Silvij, pasaki godīgi un atklāti… Es saprotu, ka uz šo jautājumu tev būs grūti atbildēt, un tomēr. Kam tādam vajadzētu notikt, lai tu mani pārstātu mīlēt? Lai tu no manis atsacītos un sāktu ienīst?

Silvija savādi iesmējās.

—    Vai tu gadījumā neesi jucis? Kāpēc man tevi vajadzētu ienīst?

—   Atbildi! Vai ir tāds iemesls…?

—   Nav! — Silvija iesaucās. — Ja nu vienīgi… Nezinu. Ja tev uzrastos cita sieviete. Ja pēkšņi atklātos, ka tu ilgus gadus esi mani ar viņu krāpis. Ja jums būtu bērns.

—   Vēl?

—  Ja tu mani varbūt smagi piekautu. Ja tu kaut ko ļoti sliktu izdarītu bērniem. Bet tā… Nē, Harald. Ari tad diez vai es tevi ienīstu. Es to nožēlotu, bet nez vai man pret tevi rastos naids. Galu galā, mēs abi esam pieauguši cilvēki un, neskatoties uz to, ka esam jau divdesmit gadus precējušies, mums katram tomēr ir tiesības arī uz savu tīri personisko dzīvi.

—   Paldies, Silvij, — Haralds apmierināts palocīja galvu. — Tavs sacītais mani mazliet nomierināja, bet tikai mazliet. Lai sāktu mani ienīst, ir vēl citi iemesli, tā ka tev vēl tāda izdevība būs.

—   Harald… Mīļais… — Silvija atkal nobijusies teica. — Kāpēc tu tik neatlaidīgi vēlies, lai es tevi sāktu neieredzēt?

—   Nē, Silvij, es to nevēlos. Bet… Tas droši vien tā notiks.

Silvija piecēlās, apgāja apkārt galdam un iesēdās Haraldam klēpī.

—   Tad neko nesaki! Iedzersim vēl pa glāzītei un iesim uz gultu! Viss, Hari, būs labi. Kāpēc lieki sarežģīt dzīvi!

—  Tev, Silvij, ir simtprocentīga taisnība, un es labprāt tā arī darītu, — Haralds sacīja. — Patiešām. Izdzertu vēl vienu mēriņu, iemestu tevi gultā un kārtīgi pamīlētu. Bet… Es vairs nevaru dzīvot kā līdz šim. Es beidzot gribu atgūt savu patieso es. Silvij… Es to nespēju izskaidrot, taču… Es divdesmit gadus esmu centies būt cits cilvēks. Daudz labāks, nekā biju līdz tam. Pat nesalīdzināmi labāks! Domāju, ka tas man stiprā mērā ir arī izdevies. Esmu nodibinājis ģimeni. Uzcēlis māju. Visiem nodrošinājis bezrūpīgu nākotni. Mani mīl skaista un laba sieviete. Varētu sacīt — ko tu vēl, cilvēk, gribi no šīs dzīves? Bet es gribu… Es beidzot gribu no savas dvēseles nomest pēdējo akmeni. Šis akmens, mīļo Silvij, ir ārkārtīgi smags un ļoti netīrs. Tieši tāpēc es no tā arī gribu tikt vaļā. Iespējams, ka es ar to spētu nodzīvot līdz mūža galam. Varbūt es izturētu. Bet akmens smird un ar katru gadu nez kāpēc kļūst arvien smagāks. Domāju, ja es tev pateikšu visu patiesību par sevi, man kļūs vieglāk. Es kļūšu tīrāks. Es būšu spējis būt godīgs līdz galam. Tādā veidā es varbūt patiešām atdzimšu no jauna.

Silvija apvija rokas ap vīra kaklu un skumji ieskatījās viņa acīs.

—        Harald, — Silvija apbēdināta čukstēja, un Haraldam šķita, ka viņa pašlaik jūtas neaizsargāta kā bērns. — Kāpēc tu nedomā par mani? Ja tas, ko tu gribi man pateikt, patiešām ir tik drausmīgs… Vai tāpēc būs vieglāk arī man? Vai ari es kļūšu tīrāka? Vai negadīsies tā, ka tevis noveltais smagais un smirdošais akmens tūlīt uzkritīs manai dvēselei un tālāk visu atlikušo mūžu būs jāmokās man?

Haralds nedaudz paliecās uz priekšu un viegli noskūpstīja Silvijas karsto pieri, pēc tam acis, abus vaigus un lūpas.

— Paldies, Silvij, — viņš klusi pateica un tikko novaldīja asaras. — Tu esi laba sieva un labs draugs. Es neesmu tevis cienīgs. Es tev pirms divdesmit diviem gadiem esmu sagādājis lielas ciešanas, tāpēc, lūdzu, piedod man! Neko vairāk neteikšu. Lai tas smagais grēka akmens kā nekad neizciešams sods tā arī paliek manā apziņā un uz manas sirds.

Haralds piecēlās, paņēma Silviju uz rokām un kā pasaules lielāko dārgumu saudzīgi ielika gultā. Pēc tam apgūlās Silvijai blakus, uzlika viņas galvu uz savām krūtīm, pievēra acis un pēkšņi jutās ļoti laimīgs. Viņš negaidīti saprata pavisam vienkāršu lietu — meli vai noklusētais cilvēkam ir vajadzīgs daudz biežāk nekā balta patiesība. Vai nu tas mums patīk, vai ne, tas ir labi vai slikti, bet patiesībai piemīt milzīgs graujošs spēks, un tā bieži vien bez žēlastības iznīcina to, ko tik skaisti un vajadzīgi bija radījuši meli.

39. nodala

Es tovakar nesteidzoties klīdu pa Vecrīgas ielām, bieži apstādamies un vērīgi ielūkodamies jaunatklāto kafejnīcu un veikalu lielajos skatlogos. Nebija ne mazāko šaubu, ka tagad mēs patiešām strauji tuvojamies Eiropas patērētāju sabiedrībai, it kā preču pārpilnība, dārgi ēdieni un apģērbs būtu mūsdienu civilizācijas augstākais un pats vērtīgākais ieguvums.

Žēl,

ka nebija neka cita, ko piedāvāt.

Ko muldi, uzreiz dzirdēju daudzus kliedzam. Paskaties, kādus amerikāņu supergrāvējus tagad rāda mūsu ķinīšos! Paskaties grāmatnīcās! Tavā priekšā būs visas pasaules literatūra, un tas nekas, ka tur nemanīsi gandrīz nevienu latviešu rakstnieka grāmatu! Neaizmirsti, arī mākslā valda mežonīgie tirgus likumi! Aizej uz teātriem! Un, kad tu vienreiz tur būsi aizgājis, otrreiz mūžā tur jau vairs nespersi kāju! Paskaties uz ubagiem Rīgas ielās! Paraugies uz noskrandušajiem bērniem stacijas tunelī! Paskaties uz meitenēm Čaka un Marijas ielā! Paskaties uz lepnajiem autiņiem pilsētas centrā! Paskaties, paskaties, paskaties! Un vai nu aiz riebuma apvemsies, vai ari vienaldzīgs staigāsi tālāk, šai pasaulei uzspļaudams un domādams tikai par sevi.

Tā arī darīju. Domāju tikai par sevi. Jau krietnu laiciņu iepriekš mēģināju sevi arvien stiprāk pieradināt pie apziņas, ka beidzot pienācis laiks man no advokāta atkal kļūt par tiesnesi, turklāt darba apvienošanas kārtībā, pildot tiesneša pienākumus, nebūtu slikti vēl mazliet piestrādāt arī par bendi…

Pateikšu atklāti — tas bija visgrūtākais, ko man līdz tam dzīvē nācies darīt — izšķirties par kāda cilvēka dzīvību vai nāvi. Kad tiesas zālē sēdēju aiz lielā tiesnešu galda, kad vairākas dienas vai pat nedēļas biju sīki iepazinies ar visiem tiesā izskatāmās krimināllietas materiāliem, kad vispusīgi biju nopratinājis gan apsūdzēto, gan cietušos un lieciniekus, man īpašas grūtības nesagādāja notiesātajam piespriest likumā paredzēto soda mēru. Nesalīdzināmi grūtāk gāja ar Haraldu Brīvmani, kad vajadzēja izšķirties starp nāves sodu vai piecpadsmit gadiem sevišķā režīma nometnē. Beigu beigās, būdams stingri pārliecināts, ka vairs nepastāv ne mazākās iespējas šo bīstamo recidīvistu pāraudzināt, izšķīros par izņēmuma soda mēru…

Tagad viss bija daudz savādāk. Pašlaik man vajadzēja būt tiesnesim bez šī amata valsts pilnvarām. Šoreiz gan morāli, gan fiziski biju uzņēmies pildīt tiesneša un bendes pienākumus labprātīgi, individuāli un pilnīgi patvarīgi, kas neveiksmes gadījumā man pašam draudēja ar nāves sodu.

Taču biju pārliecināts, ka ir vērts riskēt. Dzīves lielākā daļa jau bija pagājusi, turklāt pēdējos divdesmit gadus biju nodzīvojis kā ļoti nelaimīgs cilvēks. Ivars Brīvmanis zināja, ko dara. Zvēriski nomokot un nogalinot manu sievu un bērnu, viņš man atriebās tūkstoš reižu spēcīgāk nekā tad, ja būtu nogalinājis mani. Žēl, ka es viņam nevarēju atriebties ar to pašu. Ivaram Brīvmanim bērnu nebija. Bet sieviete, ar kuru viņš dzīvoja kopā, bija. Sievieti sauca Lilija, un viņa strādāja par bārmeni Ivaram piederošajā kafejnīcā Lilija. Viņa bija diezgan vulgāra izskata dāma, kura arī pati savā laikā par sava vīra slepkavību Iļģuciema sieviešu cietumā bija nosēdējusi astoņus gadus.

Es visu iepriekš biju smalki izpētījis, izlūkojis un pa saviem informācijas kanāliem un caur cilvēkiem, kuriem bija visciešākais sakars ar mūsdienu kriminālo pasauli, ievācis visas man vajadzīgās ziņas par tiem, kuri toreiz piedalījās manas ģimenes iznīcināšanā. Rezultātā kļuva zināms, ka viens no viņiem, Edmunds Ozols, kolonijā ir jau sen nosists, Normunds Garkalns, kurš toreiz no viņiem bija visjaunākais, pašlaik ir kādas puskriminālas firmas Askot-B prezidenta Oļega Kuļikovska miesassargs, Ints Granits, kuru toreiz notiesāja uz 10 gadiem, ir izņēmis licenci un tagad ar savu personīgo automašīnu Opel Rekord strādā par taksometra šoferi, bet Ivars Brīvmanis nestrādāja nekur vai, pareizāk sakot, būdams kafejnīcas Lilija oficiālais īpašnieks, bija arī Iļģuciema reketieru bandas vadonis.

Nolēmu sākt ar Normundu Garkalnu — miesassargu, taču drīz visos laikrakstos un televīzijas ziņu pārraidēs ieraudzīju diezgan šaušalīgus uzņēmumus — Lubānas ielā, kur toreiz atradās firmas Askot-B kantoris, uzspridzināta Mercedes Benz limuzīna lūžņos gulēja divu krietni apdegušu vīriešu līķi. Kā drīz noskaidrojās, tie bija Askot-B prezidents Oļegs Kuļikovskis un viņa uzticamais miesassargs Normunds Garkalns.

Nekādu prieku par viņa nāvi neizjutu. Taču fizisku un garīgu atvieglojumu gan, jo tagad man viņš jau vairs nebija jānogalina… To tāpat, acīmredzot soda vai atriebības dēļ, bija izdarījis kāds cits. Es šim svešiniekam domās pateicu siltu paldies.

Lēnām izgāju cauri Vecrīgai, pagāju garām Operai, tad pa K. Barona ielu aizgāju līdz Lāčplēša ielas krustojumam un iegāju kafejnīcā Oziriss. Tur sēdēja daži Jaunā Rīgas teātra aktieri, Elitas Veidemanes māsa Raimonda, kāds pavirši pazīstams mākslinieks Vidvuds, bet netālu no durvīm vientuļa skuma mana kādreizējā mīļākā Dace Ābelīte. Es viņu nebiju sastapis apmēram desmit gadus, un mani ļoti pārsteidza viņas pašreizējais izskats. Dacei bija tikai četrdesmit pieci gadi, taču viņa izskatījās krietni vecāka. Es jau biju dzirdējis, ka viņa ir kļuvusi par hronisku alkoholiķi, Rīgas Balsī, kur tie gadi, vairs nestrādā, neviena cita avīze vai žurnāls ari viņu ilgi neturēja, tomēr šad tad te vienā, te otrā preses izdevumā parādījās daži viņas nelieli rakstiņi, kas skāra Rīgas kultūras dzīvi, taču tagad tie bija bezgalīgi tāli no tā spožā stila un dziļā analītiskuma, kāds viņas publikācijām piemita agrāk. Tagad viņas raksti satura ziņā bija tikpat nožēlojami, cik nožēlojama viņa izskatījās pati — spilgti izkrāsojusies, ar nedaudz uzburbušu seju un cigareti mutē.

—   Ei! — Dace, mani ieraudzījusi, tūlīt iesaucās un māja ar roku.

—    Neesi nu lepns un piesēdi blakus kādreizējai draudzenei!

Es apsēdos.

—   Varbūt izmaksāsi vienu skrūvi? — Dace cerību pilna tūlīt jautāja.

—   Ja nav žēl…

—   Nē, — es pakratīju galvu. — To nu gan man nav žēl. Man žēl ir tevis.

Dace lēnām pašūpoja galvu.

—    Man pašai ari… Dažreiz.

Es pasūtīja divas skrūves un vēl trīssimt gramus Camus konjaka.

—   Paldies, — Dace pateica. — Lepni dzīvojam?

—   Jā, tā nekas, — es atbildēju. — Nesūdzos. Kā iet tev?

Dace nedaudz pasūca degvīna un apelsīnu sulas maisījumu, tad skumji pateica: — Man, Valter, iet pavisam draņķīgi.

—   Esi bez darba?

—   Ne tikai tas. Esmu bez vīra, bez bērniem, bez vecākiem. Jā, arī bez darba. Esmu pilnīgi viena.

—   Skumji, — es teicu.

—   Skumjāk vairs nevar būt, — Dace piekrita. — Esmu dziļā bedrē.

—  Taču, neskatoties uz to, tu tomēr sēdi vienā no lepnākajiem Rīgas krogiem, — es ar neslēptu izbrīnu teicu.

—  Tā sanāk, — Dace piekrita. — Man šeit patīk. Te vienmēr uzvird nostalģiskas atmiņas par kādreizējo Skapi un Dieva ausi, par jaunību, par radošo inteliģenci, par daudziem jau no dzīves aizgājušiem draugiem. Naudas man gandrīz nekad nav, sagrabinu vienai kafijas tasītei, bārmeņi mani pazīst un atļauj pasēdēt. Tad dažreiz laimējas, ienāk kāds pazīstams mākslinieks, rakstnieks vai aktieris un izmaksā skrūvi vai dažas glāzes šampanieša. Gluži kā kādreiz tas notika Skapī — Lielās Brālības laikā. Tu vēl to atceries?

—   Jā, — es atbildēju. — Es atceros visu.

—   Bet es savukārt daudz ko gribētu aizmirst, — Dace pateica.

—   Es arī labprāt šo to aizmirstu, bet…

—   Nesanāk?

—   Nedrīkstu, — es atbildēju.

Dace saprotoši pamāja ar galvu.

—   Tu joprojām pārdzīvo sievas un bērna nāvi?

—    Jā, — es apliecināju. — Tas ir diezgan savādi. Visu cilvēku labākajam ārstam Laikam jau sen vajadzēja sāpošās rētas sadziedēt, bet nekā! Ar katru gadu sāp arvien vairāk, un dažreiz šķiet, ka atmiņas par Māru un Zani, par to, kas bija un kas varēja būt, pilnīgi saplosīs manas smadzenes un dvēseli. Kad iedomājos, cik laimīgi mēs būtu varējuši šo laiku nodzīvot, ka Zanei pašlaik būtu bijuši divdesmit pieci gadi, viņa ar izcilību būtu beigusi konservatoriju, droši vien būtu laba pianiste, būtu iemīlējusies un apprecējusies, būtu laimīga, viņai būtu bērni, bet man mazbērni… Tas viss, Dacīt, sāp. Sāp gan viņu nenodzīvotā, gan manis paša nodzīvotā dzīve.

—   Vai tu otrreiz neapprecējies? — Dace painteresējās.

—   Nē.

—   Iztiki bez nevienas sievietes?

—   Šad tad jau kāda uzradās. Tā īslaicīgi.

—   Mani arī kādreiz atcerējies?

—    Dažreiz.

—    Kāpēc nemēģināji satikt? Mums taču kādreiz nebija slikti, vai ne?

—  Jā, Dacīt, — es piekritu. — Mums bija brīnišķīgi. Bet tas bija tik sen…

—  Tu tikai, Valter, neapvainojies, — Dace sacīja, — bet atceries…? Tu mani atstāji tieši šīs Māras Zīras dēļ. Es toreiz to ļaunā neņēmu, es ne tevi, ne viņu nenolādēju, taču varbūt tas, kas notika vēlāk, tev bija sods par to, ka mani apmainīji pret citu sievieti?

Es noraidoši pakratīju galvu.

—   Nē, Dace. Tas ir garām. Es neko nemainīju. Otrs cilvēks mūsu dzīvē parasti ienāk negaidīti un pilnīgi nejauši. Nekādi iepriekšējie aprēķini nenotiek. Viņš pēkšņi stāv tavā priekšā, un tu viņu vari vai nu padzīt, vai paturēt. Atceries, kā tas bija mums ar tevi? Tu atnāci pie manis pēc intervijas, tu man tūlīt iepatikies, un es tevi nekur vairs nelaidu prom. Bet tad pie manis atnāca Māra, es viņā uzreiz iemīlējos un tad vēlējos paturēt viņu.

—   Es neko nesaku…

—   Un nesaki ari! Tev toreiz jau bija Roberts Vāns. Tu ar viņu sāki mani krāpt. Turklāt vari tikai priecāties, ka tevi toreiz nepaņēmu par sievu. Tad par bandītu upuri būtu kļuvusi tu, un pašlaik tavi kauliņi atrastos Lāčupes kapos. Tā ka iedzer, Dacīt, pasmaidi un esi laimīga! Atsakoties no tevis, es tev esmu izglābis dzīvību.

—    Tā patiešām sanāk, — Dace savādi pasmaidīja. — Gandrīz vai jāsaka paldies. Taču savukārt tu kādai citai… Tas ir, Mārai…

—    Nē, ne es! — asi pateicu. — Lai gan patiešām ari es pats tā dažreiz domāju. Bet tas tā nav. Vainīgi ir noziedznieki. Vainīgi ir cilvēki ar deformētu psihi un pilnīgi ačgārnu priekšstatu par labo un ļauno; cilvēki, kuru rīcību nosaka un vada vienīgi patoloģisks egoisms un simtkārt pārvērtēta pašapziņa. Viņi ir mēsli. Tie, kuri spēj izvarot un nogalināt bērnu, ir cilvēku sugas atkritumi. Garīgi kropļi. Pēdējie no pēdējiem. Dabas vēmekļi.

Es klusējot izdzēru glāzi konjaka un paskatījos uz Daci. Man patiešām viņas kļuva mazliet žēl. Kādreiz bija tik skaista, mīlīga un burvīga meitene. Ko tu, dzīve, esi ar viņu izdarījusi? Kāpēc par savu upuri izvēlējies tieši viņu — talantīgu un gudru sievieti? Tāpēc, ka viņa bija vāja? Tāpēc, ka vieglais bohēmiskais dzīvesveids viņai beigu beigās tomēr izrādījās tik smags, ka, to nesot, viņa paklupa, tā ari nekad vairs nespēdama pilnā augumā piecelties?

—   Tu ar to Robertu Vānu ilgi biji kopā? — es uzprasīju.

—        Ilgi ne, — Dace atbildēja. — Dažus gadus. Zini, viņam pēkšņi uzradās baismīgi daudz naudas! Es ilgi prašņāju, kur viņš to ņēmis? Roberts neteica, līdz vienreiz, kad bija totāli piedzēries… Tu zini, ko viņš pateica?

—   Nav ne mazākās jausmas.

—     Viņš pastāstīja, ka pie viņa reiz atnācis puisis, kurš sēdējis nāvinieku kamerā kopā ar viņa tēvu Mārtiņu Vānu. Un tad, kad soda izpildei abi vesti uz Ļeņingradu, Mārtiņš viņam pateicis, kur noslēpis valstij nozagto naudu. Roberta tēvs, Centrālcietumā atvadoties no ģimenes, to bija pateicis arī Robertam, taču viņš kaut kā baidījies iet to rakt laukā. Bet tad ieradies izbēgušais cietumnieks, uz kura sirdsapziņas bijušas vairākas slepkavības, un piespiedis Robertu to vietu uzrādīt. Naudas lielāko daļu viņš paņēmis sev, bet apmēram pusmiljonu tomēr atstājis ari Robertam. Mēs veselu gadu gandrīz vai bez pārtraukuma uzdzīvojām lepnākajos Rīgas un Jūrmalas restorānos. Šad tad, paņēmuši taksīti, drāzāmies dzert ari uz Palangu vai pat Tallinu. Divreiz bijām Ļeņingradā, vienreiz Jaltā. Tas bija skaistākais laiks manā mūžā. Bet pienāca diena… Robertam neizturēja sirds. Viņš jau tāpat nebija nekāds stiprinieks, bet nepārtrauktā dzeršana… Tā mūs visus, Valter, agrāk vai vēlāk novedīs kapā.

—    Mani ne, — es teicu.

—    Skatos, nekāds atturībnieks tu gan neesi, — Dace sacīja.

—   Neesmu gan, — es piekritu. —Taču miršu savādāk.

—   Gultā ar sievieti?

—   Tas nebūtu slikti, — pasmaidīju, — bet diez vai.

—    Man gan vēl gribētos tā pamatīgi iztrakoties, — Dace atzinās. — Mīlēties man vienmēr ir paticis, tikai tagad kaut kā sanāk arvien retāk un retāk. Vai es patiešām esmu jau veca?

—   Nekādā ziņā, — es droši apliecināju. — Tu vēl esi lietojama.

—    Paldies. Vai tev pašam arī nebūtu pretim atkal ar mani…? Kā vecos, labos laikos?

—    Neiespējami tas nav, — es pateicu, viņai dodams kaut vājas, taču tomēr cerības. — Ja tu esi uz sēkļa, es tev palīdzēšu. Tu vēl dzīvo turpat?

—        Nē. Vecāki nomira, par lielo dzīvokli samaksāt nespēju un to iemainīju pret vienistabas dzīvoklīti Mazajā Nometņu ielā. Bet man tur ari ir iekrājies īres parāds. Ja tu, Valter, senās draudzības un mīlestības vārdā varētu man to nomaksāt… Es nezinu. Es atkal kļūtu tava mīļākā, un tu to nekad nenožēlotu. Patiešām. Es zinu, uz ko esmu spējīga. Bet, ja ne… Mani no dzīvokļa izmetīs laukā, un es savu dzīvi acīmredzot beigšu tur, kur sieviete var nokrist viszemāk — starp stacijas ielenēm…

—   Labi, — es sacīju. — Kāda ir tava adrese?

Dace pateica.

—   Man šovakar jānokārto kāda ļoti svarīga darīšana, — es sacīju. — Tā ir arī mazliet bīstama. Ja paveiksies un ar mani nekas slikts nenotiks, es šonakt vai agri no rīta pie tevis aizbraukšu. Pamēģini nepie- dzerties. Nomazgājies, uzpucējies un gaidi mani. Piedzerties varēsi rit. Un es līdz ar tevi.

Samaksāju rēķinu, pamāju Dacei ar roku un gāju prom.

Pēc tam, braucot uz mājām, ar stipri manāmu satraukumu domāju par to, ko nupat biju uzzinājis no Daces. Es nešaubījos, ka cilvēks, kurš bija atnācis pie Roberta pēc Mārtiņa Vāna naudas, bija manis toreiz tiesājamais Haralds Brīvmanis. Es jau sen biju uzzinājis, ka viņš kopā ar Mārtiņu ir sēdējis vienā kamerā, ka reizē vesti uz Krestiem, ka Pleskavā notikusi dzelzceļa katastrofa un divi no arestantu vagonā esošajiem noziedzniekiem esot izbēguši. Vismaz viņu līķi toreiz netika atrasti. Tātad viens no dzīvi palikušajiem bijis Haralds Brīvmanis. Par to nekādu šaubu vairs nevarēja būt.

Es gandrīz nosvīdu. Nē, ne aiz bailēm. Mani pārsteidza un sarūgtināja kārtējā dzīves netaisnība. Tātad cilvēks, kuram es toreiz valsts un likuma vārdā taisnīgi un likumīgi par viņa pastrādāto noziegumu biju piespriedis nāves sodu, šim sodam tomēr ir izbēdzis! Spriedums nav izpildīts! Bet viņa brāļa Ivara personiski pasludinātais nāves spriedums manai sievai un bērnam ir izpildīts pat ar uzviju!

Kā tad, mīļie ļautiņi, patiesībā iznāk ar to taisnību? Vai tagad neiznāk tā, ka cilvēka individuālā vara ir izrādījusies daudz spēcīgāka par valsts varu un tās likumiem? Vainīgi un notiesāti slepkavas ir sveiki un veseli, bet nevainīgi nokautā māte ar savu bērnu…

Jutu, ka naids un nepelnītā zaudējuma sāpes atkal ar drausmīgu spēku sažņaudz sirdi un apziņu, un jau kuro reizi nodomāju, ka es kā privāttiesnesis šoreiz varu būt daudz taisnīgāks un drošāks par sprieduma izpildi, nekā būdams valsts tieslietu ierēdnis. Tagad es vienlaikus būšu gan tiesnesis, gan arī sprieduma izpildītājs.

Es kļūšu bende.

40. nodala

Mājās paņēmu savu oficiāli iegādāto un reģistrēto pistoli Berctta ar pilnu munīcijas aptveri un ar autobusu aizbraucu uz Imantu. Sāka jau krēslot. Es zināju, ka Ints Granits ar savu personīgo taksometru Opel Rekord bieži pēc izbraucieniem atgriežas taksometru stāvvietā, kas atrodas blakus universālveikalam Imanta. Es viņu biju tur jau gaidījis divus vakarus un cerēju, ka trešajā reizē man beidzot paveiksies.

Tā ari notika. Pusdesmitos vakarā pieturvietā iebrauca gaiši brūna Opel Rekord automašīna un apstājās aiz tur jau stāvoša žiguļa. Pieturvietā neviena cita pasažiera nebija. Es pagāju nedaudz sāņus un gaidīju. Pēc apmēram sešām, septiņām minūtēm atskrēja kāda jauna sieviete un ātri iekāpa pirmajā taksometrā. Žigulis aizbrauca. Es iekāpu opelī, apsēdos aizmugures sēdekļa labajā pusē un šoferim palūdzu mani aizvest uz Spilves pļavām, kur iepretim Spilves aerodromam, starp Rātsupīti un Hapaka grāvi, bija izveidojusies milzīga mazdārziņu kolonija. Gandrīz vai vesela pilsētiņa, kas stipri atgādināja Ņujorkas Hārlemu vai kādu no Riodežaneiro nomales graustu rajoniem.

—   Vai arī jūs tur esat uzcēlis savu bungalo? — šoferis prasīja. — Tur gan visu šo šanhaju sabūvējuši krievi.

—    Nē, — es atbildēju. — Es tur neko neesmu būvējis. Tur man vienā no malējām vasaras mājiņām dzīvo kāda nesen iepazīta dāma. Viņa teica, ka vīrs pašlaik kuģojot jūrā un viņa labprāt dažus vakarus nedēļā izklaidētos ar mani.

—   Cik viņa par to prasa? — šoferis tūlīt painteresējās.

—   Jūs domājat naudu?

—   Bet ko tad citu?

—    Par to vēl neesam runājuši, — es paskaidroju. — Pēc mūsu sarunas palika iespaids, ka par naudu vispār neiet runa. Mīlēšanās notikšot par brīvu. Kā saka, tīrās baudas dēļ.

—   Gan jau vēlāk tāpat prasīs samaksāt, — šoferis nedaudz dobjā balsī pateica. — Viņas taču visas ir pēdējās maitas!

Es cieši sakodu zobus un uzmanīgi noskatīju cilvēku pie stūres. Vairs skaidri neatcerējos, kāds viņš izskatījās pirms divdesmit gadiem, bet pašlaik viņam bija trīsdesmit astoņi gadi, skarba, kalsna seja un pavājš augums. Smēķēja cigareti, mutē bija redzami vairāki bleķa zobi, bet uz labās rokas vidējā pirksta rēgojās liels sudraba gredzens ar iegravētu miroņgalvu.

Sēdēju viņam aiz muguras, labā roka bikšu kabatā jau bija cieši satvērusi Berettas spalu, un mēģināju iedomāties, kā šis Ints Granits ir plēsis manas sievas drēbes un miesu, kā viņš toreiz kā ceturtais pēc kārtas ir izvarojis manu piecgadīgo meitu, kura tai laikā it kā jau bijusi bez dzīvības… Kārtējo reizi uznāca tik drausmīgs naids un pretīgums, ka tik tikko novaldījos, lai jau tūlīt no kabatas nerautu laukā pistoli un nesāktu neprātīgi šaut.

Taču savaldījos. Sapratu, ka no manām spējām savaldīties pašlaik ir atkarīga visa izplānotās atriebības operācija. Bet man noteikti bija jāatriebjas! To es sev biju solījis jau tūkstoš reižu un tagad to atkārtoju vēlreiz. Valter, tikai mieru! Saņemies un mierīgi turpini ar viņu klusi sarunāties. Tā vieta, kur mēs braucam, tomēr ir pārāk tālu no normāli apdzīvota pilsētas rajona, turklāt ir jau bieza krēsla, un nav izslēgts, ka viņam varētu rasties aizdomas par laupīšanas uzbrukumu.

—  Jūs pirmīt teicāt, ka Šai mazdārziņu kolonijā galvenokārt dzīvojot krievi, — es sacīju. — Kā jūs to zināt?

—   Es taču pats tepat lļģuciemā dzīvoju! — Ints Granits atbildēja. — Agrāk uz Daugavgrīvas ielas netālu no Dzegužkalna, bet pašlaik dzīvoju Kleistu ielā, kas šodien ir tāda kā robeža starp veco Iļģuciemu un jauno Imantu.

—  Tādā gadījumā jums noteikti vajadzētu pazīt ari kādu no brāļiem Brīvmaņiem, — es sacīju. — Viņi savā laikā dzīvoja Daugavgrīvas ielā.

Ints Granits brīdi domīgs klusēja, tad pateica: — Nē, viņi dzīvoja Podagras ielā. Tas ir tur, kur Daugavgrīvas iela beidzas. Blakus Cementa rūpnīcai. Vai viņus pazīstat?

—    Nē, — pakratīju galvu. — Es arī esmu vecs ijģuciemietis. Septiņdesmitajos gados dzīvoju Dzirciema ielā, kad tur notika tiesneša Rusecka sievas un bērna slepkavība. Jūs jau arī droši vien par to kaut ko būsiet dzirdējis, vai ne?

Ints Granits atkal labu laiciņu neko neteica, tad negribīgi izgrūda:

—   Tā, pa ausu galam.

—   Atceros, ka slepkavības izdarīja Ivars Brīvmanis ar trim saviem drauģeļiem, — es turpināju. — Baigākie nelieši. Vai nezināt, kā toreiz tā lieta beidzās?

—    Ivaru ar pārējiem saņēma ciet, — šoferis negribīgi atbildēja.

—   Visus notiesāja.

—   Vai viņiem piesprieda nāves sodus? — es prasīju. — Pēc izdarītā nozieguma sastāva un drausmīgās necilvēcības, ko viņi pastrādāja… Nāves sods būtu īsti pelnīts.

—   Neesmu dzirdējis, — šoferis dobjā balsī sacīja. — Zinu, ka Ivars dabūja piecpadsmit gadus, bet pārējie mazāk.

—   Kā jūs domājat, — es turpināju sarunu, tikai tagad jau ar katru pateikto vārdu mana balss kļuva arvien skarbāka. — Vai tiesa pret šiem neliešiem bija taisnīga?

Šoferis pagrieza galvu, ātri uzmeta man aizdomīgu skatienu, tad brauca tālāk. Mēs jau bijām nonākuši līdz aerodroma malai un gar Rātsupītes krastu, kur līču ločiem vijās akmeņains un bedrains ceļš, devāmies tālāk uz priekšu. Ceļam vajadzēja beigties tieši iepretim Rātsupītes un Hapaka grāvja satekai, kur bija stāvs krasts un vismaz trīs metrus liels dziļums.

—   Grūti pateikt, — šoferis klusi atbildēja un uzmanīgi vēroja ceļu. — Domāju, ka tiesa bija diezgan taisnīga. Mūsdienu cietumu apstākļos nosēdēt desmit, piecpadsmit gadus arī diez kas nav. Daudzi zeķi vienkārši sajūk prātā.

—   Man šķiet, ka tie, kas spējīgi izvarot un nogalināt sievieti, nemaz nerunājot par bērnu, — es sacīju, —īstenībā ir jau sajukuši. Viņu prātus ir sagrāvis ļaunums, alkohols un cietsirdība. Viņiem nav vairs nekādu tiesību dzīvot starp normāliem cilvēkiem.

Šoferis atkal ilgi klusēja, tad uzprasīja: — Kur tad tā jūsu neuzticīgā jūrnieka sieva dzīvo?

—   Tepat kaut kur ir jābūt, — es teicu. — Lūdzu, aizbrauciet līdz ceļa galam un tur apstājieties.

Šoferis tā arī izdarīja. Neapgaismotās dārza mājiņas palika ielas kreisajā pusē krietnu gabalu aiz mums, bet priekšā mēness gaismā viegli spīguļoja diezgan platā divu upju saskares vieta.

—    Ko tad rāda skaitītājs? — es painteresējos, no kabatas izņēmu pistoli un nolaidu drošinātāju.

—   Jums jāmaksā četri lati un piecdesmit santīmu, — šoferis teica. — Nav nemaz tik dārgi, it sevišķi, ja atceraties, kādi prieki jūs gaida pie draiskās dāmas.

—     Nē, Int Granit! — es asi un negaidīti teicu. — Mani diemžēl nekādi prieki negaida. Gluži tāpat kā bez prieka ir pagājuši dzīves pēdējie divdesmit gadi. Nevarētu teikt, ka es visu šo laiku truli un tukši vienkārši eksistēju. Nē! Ārēji man klājās tīri labi, bet pirms divdesmit gadiem es pēkšņi paliku bez ģimenes. Sieva ar bērnu no manis neaizgāja mūsu nesaskaņu dēļ vai pie kāda cita. Manu sievu un meitu 1975. gada 12. februārī no pulksten četrpadsmitiem līdz piecpadsmitiem trīsdesmit izvaroja un nogalināja četri jauni cilvēki. Viens no tiem biji tu, Int Granit! Tāpēc beidzot ir situsi taisnīgās atmaksas stunda. Arī tev ir jāmirst!

—    Ko?! — Ints iekliedzās un mēģināja atraut automašīnas durvis.

—    Mierā! — arī es skaļi iekliedzos un zibenīgi pistoles stobru piegrūdu pie viņa pakauša. — Uzliec rokas un galvu uz stūres un nekusties! Man ir Beretta. Ja kaut ko saproti no ieročiem, tad zini — tā tavu smirdošo galvu sašķaidīs vienā mirklī!

Ints paklausīja. Viņš uzlika abas rokas uz stūres rata un arī pats stipri paliecās uz priekšu, ar pieri atspiezdamies pret stūres augšējo malu.

—   Nešauj! — viņš skaļi lūdzās. — Es par šo noziegumu sodu jau esmu izcietis.

—   Man uz to nospļauties, — es atbildēju. — īstais sods tev tikai vēl priekšā.

—   Nenogalini! — viņš turpināja lūgties. — Man pašam tagad ari ir sava ģimene. Sieva un piecgadīga meita.

—    Aizveries! — es naida pilns turpināju kliegt. — Tu atceries, ko jums ar asarām acīs un šausmu pārņemta lūdza mana sieva? Viņa lūdzās — nenogaliniet! Ņemiet mani, bet lieciet mierā bērnu! Bet jūs bērnu mierā nelikāt! Tu ar Normundu Garkalnu, Mārai atlauzuši rokas aiz muguras, viņu turējāt ciet, kamēr Ivars Brīvmanis ar Edmundu Ozolu viņas acu priekšā varoja mazo Zani. Pēc tam pie viņas gāja Normunds un tu. Tu vēl dzirdi, ko, neprātīgās šausmās sastingusi, kliedz bērna māte? Dzirdi? Viņa kliedz: "Esiet taču beidzot cilvēki!" Bet jūs nespējāt būt cilvēki. Tāpēc jums no šīs pasaules irjāiznīkst! Kā tu zini, Edmundu Ozolu Šķirotavas lēģerī nosita tādi paši nelieši kā viņš pats. Normundu Garkalnu gabalu gabalos sarāva puskilograms trotila. Tagad ir pienākusi tava un Ivara Brīvmaņa kārta. Ne Dievs, ne cilvēki nekad nepalaiž garām nesodītu ļaunumu. Agrāk vai vēlāk visi nelieši tā vai citādi tiek sodīti.

—   Paklausies, tu! — Ints pārvērstā balsī sacīja. —Tu esi tiesnesis Ruseckis?!

—   Jā, — es atbildēju. — Esmu tiesnesis Valters Ruseckis.

—   Kā tu domā? — Ints smagi elsoja. — Vai tas, ko tu pašlaik dari un gribi man darīt, nav nelietība? Vai tā nav baismīga ļaunuma izpausme? Vai tu nedomā, ka arī tevi agrāk vai vēlāk par to ķers augstākais sods?

—    Nē, Int Granit, — es sacīju. — Augstāko un vissmagāko sodu es jau esmu saņēmis. Turklāt būdams absolūti nevainīgs. Un mana sieva un bērns bija vēl nevainīgāki! Tā ka labāk klusē un lūdz Dievu! Ja to, ko es tūlīt ar tevi darīšu, var ari nosaukt par ļaunumu, tad tas katrā ziņā ir svēts un vajadzīgs ļaunums. Tāds vienkārši ir nepieciešams, lai pasaulē vienmēr pārsvaru gūtu labais.

Es neilgu laiciņu domāju, tad asi pavēlēju: — Ieslēdz atpakaļgaitu un mašīnu padod metrus divdesmit, trīsdesmit atpakaļ!

Ints Granits paklausīja. Kad mašīna apstājās, es viņam liku izslēgt gaismas lukturus, atvēru savas puses durvis un teicu: — Tagad atkal ieslēdz ātrumu un pēc manas komandas, cik vien ātri vari, drāzies uz priekšu! Es tevi varētu nošaut, bet… Varbūt to izdarīšu pēdējā brīdī, kad automašīna jau gāzīsies upē. Bet, iespējams, es pārdomāšu un tomēr tev došu mazas cerības izglābties. Viss manās, tavās un Dieva rokās. Bet tagad joņo!

Es nešāvu. Kad priekšā spilgtā mēnessgaismā jau ieraudzīju mirguļojam upes ūdeni, strauji metos sāņus un izlēcu laukā. Pēc mirkļa smagais opelis no stāvā krasta ar skaļu blīkšķi iegāzās upē un sāka grimt. Es piecēlos un, rokā turēdams šaušanai gatavu pistoli, skatījos, kā mašīna pakāpeniski pazūd zem ūdens.

Ints Granits neizpeldēja. Vai nu viņš negribēja, vai arī kaut kāda iemesla dēļ nespēja laikus atvērt durvis.

Upes krastā paliku apmēram stundu. Pēc automašīnas iegāšanās ūdenī vairs nedzirdēju nekādu troksni. Tikai nedaudz vēlāk turpat tuvumā spalgi iedziedājās kāds putns, kaut kur ļoti tālu vairākas reizes ierējās suns, un varēju dzirdēt, kā pa Bolderājas šoseju aizbrauc smagās kravas automašīnas un autobusi.

Citādi viss bija mierīgi un klusi. Spoži spīdēja mēness, siltajā augusta naktī virs galvas mirdzēja miljoniem citu pasauļu, un es biju pārliecināts, ka Dievs ar izdarīto ir apmierināts un man piedos. Diemžēl pats nez kāpēc nekādu īpašu apmierinājumu tomēr nejutu. Vienīgi daudzmaz sakarīgi apjēdzu, ka ar savu ļaunumu esmu iznīcinājis cita cilvēka ļaunumu. Vai tas bija pareizi vai nepareizi, taisnīgi vai netaisnīgi, es tobrīd nedomāju. Es jau sen iepriekš biju izlēmis, ka man tas noteikti ir jāizdara, un ne mana vaina, ka šai pasaulē nav cita veida, kā pareizi un taisnīgi sodīt ļaundarus, vienīgi pašiem kļūstot ļauniem.

41. nodaļa

Kad komfortablais ātrvilciens Rīga—Maskava—Rīga beidzot apstājās Latvijas galvaspilsētā, Mārtiņš Vāns vēl joprojām visu notiekošo nespēja uztvert kā realitāti. Bija grūti aptvert, ka ir palicis dzīvs, ka ir atgriezies dzimtajā pilsētā un tagad, pēc divdesmit gadu prombūtnes, atkal kā brīvs cilvēks var staigāt pa Rīgas ielām.

Mārtiņš, apstājies stacijas laukuma vidū, skatījās uz milzīgajiem reklāmu plakātiem, uz garām plūstošo cilvēku pūli un pēkšņi sāka raudāt. Tik liels bija viņa dvēseles saviļņojums, sperot pirmos soļus uz Latvijas zemes.

Tas ir kaut kas pilnīgi neticams, viņš satraukts domāja. Kā tas tomēr gadījās, ka Dievs, liktenis un kaut kādi man nepazīstami bijušās Padomju Savienības ierēdņi tā izkārtoja, ka mani nenošāva, ka viņi Irkutskā mani nespēja pievārēt ar spēcīgu radioaktīvo apstarojumu un beigu beigās deva iespēju kā brīvam cilvēkam atkal atgriezties dzimtenē?

Bet varbūt viss tomēr ir pareizi un taisnīgi? Es nebiju pelnījis nāves sodu. Es taču nevienam cilvēkam nenodarīju ne mazāko ļaunumu! No manas rīcības sekām neviens necieta, nevienam nesāpēja. Es nebiju noziedznieks. Jā, es pārkāpu likumu, bet nebiju ļaundaris vai varmāka. Es biju smalks kungs, kuram patika inteliģenta sabiedrība, jautras izklaidēšanās un skaistas sievietes. Acīmredzot varenais Visuma spēks, ko mēs dēvējam par Dievu, bija daudz gudrāks un taisnīgāks par tolaik pastāvošajiem likumiem un tiesnešiem.

Gan toreiz, gan tagad mani tiesāt var vienīgi paša sirdsapziņa.

Mārtiņš iekāpa vienpadsmitā maršruta tramvajā un brauca uz agrāko dzīvesvietu, kas atradās Hostipāļu ielas piektajā namā. Viņš pārsteigts ieraudzīja, ka tur blakus stāvošā koka māja ir nojaukta, bet tās vietā ir uzcelta milzīga māja, kas aizņēma plašu teritoriju Hospitāļu un Ēveles ielu stūrī.

Ielas pretējā pusē redzamie Lielie kapi izskatījās tukši un pamesti. Nesen bija nolijis varbūt pēdējais šī gada siltais lietus, un no kokiem lēnām krītošās lapas atgādināja, cik maz laika vēl ir atlicis rudenim un, iespējams, ari mums…

Kad Mārtiņš atvēra vecās mājas ieejas durvis, viņš juta, ka ir pārmērīgi uztraucies. Viņš tuviniekiem nebija uzrakstījis nevienu vēstuli, lai gan pēdējā pusgadā to jau oficiāli drīkstēja darīt. Mārtiņam bija vienkārši bail. Viņš nezināja, vai sieva, Roberts un Lija vecajā dzīvoklī vēl dzīvo, un būtu bijis nepatīkami, ja viņa vēstuli, kurā viņš paziņotu par savu brīnumaino esamību, lasītu sveši cilvēki.

Mārtiņš smagiem soļiem uzkāpa trešajā stāvā, brīdi, elpu atvilkdams, stāvēja sava dzīvokļa priekšā. Tad nedroši pieklauvēja. Aiz durvīm valdīja klusums. Tad viņš ar drebošu roku pieskārās baltai zvana pogai un trīs reizes īsi piezvanīja. Tā viņš bija darījis agrāk — mājinieki uzreiz zināja, ka aiz durvīm stāv savējais.

Pēc neilga laika Mārtiņš dzirdēja soļus un atveramies iekšējās durvis.

—   Kas tur ir? —jautāja nepacietīga sievietes balss.

—   Vai šeit dzīvo Vāni? — Mārtiņš ar sausu muti prasīja.

—   Dzīvo gan, — sieviete atbildēja. — Ko jums vajag?

—   Es gribētu satikt Astrīdu, — Mārtiņš paziņoja.

Kādu brīdi valdīja klusums, tad sieviete vaicāja: — Kas jūs tāds esat?

Mārtiņš apmulsa un pirmajā brīdī nezināja, ko atbildēt. Tad vāji pasmaidīja un pateica: — Esmu viņas vīrs.

Otrpus durvīm iestājās ilgstošs klusums, un Mārtiņš nojauta, ka sieviete acīmredzot ir Astrīda. Viņai pašlaik vajadzēja būt sešdesmit gadus vecai, bet kāda viņa varētu izskatīties, Mārtiņš nekādi nespēja iedomāties. Viņš jau bija pilnīgi aizmirsis, kāda Astrīda izskatījās viņu kopdzīves laikā.

—  Nerunājiet muļķības! — sieviete nikni teica. — Kāds vīrs?! Viņai nekāda vīra nav!

Durvis aizcirtās. Mārtiņš paraustīja plecus un domāja, ko tagad darīt tālāk? It kā jau paredzējis, ka pirmajā dienā un naktī varētu palikt uz ielas, viņš abas ceļojuma somas bija atstājis stacijas bagāžas glabātavā, līdzi paņemdams vienīgi atbrīvošanas izziņu, pēdējo divu gadu darba algu un institūta vadības piešķirto prēmiju — desmit tūkstošus ASV dolāru.

Varētu iet meklēt kādu viesnīcu, viņš nodomāja, ko acīmredzot nāksies arī darīt, taču, ja tā patiešām bija Astrīda, tad varbūt ir vērts zvanīt vēlreiz, vai tepat vien jāpaklīst apkārt, līdz mājās pārnāk Roberts vai Lija.

Pulkstenis rādīja 18.05.

Mārtiņš, tagad jau mazliet nomierinājies, nokāpa lejā un pa Mēness ielu aizgāja līdz Cēsu ielai, tad pagriezās pa labi un, šķērsojis Tallinas ielu, pa Brīvības ielu gāja augšup centra virzienā.

Viss te bija pārmainījies līdz nepazīšanai. Viņš vairs nespēja atcerēties daudzu veco veikalu un iestāžu atrašanās vietas, jo visur priekšā spīdēja un laistījās lieli un grezni veikalu skatlogi, preču pārpilnība un bieži angļu valodā rakstīti dažādu firmu un banku nosaukumi. Mārtiņš saprata, ka viņš ir ne tikai atgriezies citā pasaulē, bet arī pavisam citā valstī…

Ko viņš šeit darīs?

Kā dzīvos tālāk?

Ne noteikta mērķa, ne turpmākās rīcības programmas viņam vēl nebija.

Pēc stundas Mārtiņš vēlreiz uzkāpa līdz sava bijušā dzīvokļa durvīm un atkal trīs reizes īsi piezvanīja. Šoreiz soļi atskanēja daudz ātrāk, tikai tagad jau citas sievietes balss vaicāja: — Kas tur ir?

—   Es gribēju satikt kādu no Vāniem, — Mārtiņš atbildēja. — Nebaidieties! Man tas ir vajadzīgs.

Pēc īsa brīža durvis atvērās, un Mārtiņš savā priekšā ieraudzīja apmēram četrdesmitgadīgu patīkama izskata nedaudz korpulentu sievieti. Viņai bija īsi apgriezti mati, bet augumu sedza raibs, līdz pusei aizpogāts flaneļa halāts. Viņu abu skatieni sastapās, un Mārtiņš nodomāja, ka šī sieviete, iespējams, ir viņa meita, bet varbūt Roberta sieva.

—   Labvakar, — viņš klusi pateica. — Vai jūs…? Kā tevi sauc?

—   Lija, — sieviete atbildēja un tagad jau ļoti vērīgi un ilgi skatījās pretimstāvošā vīrieša sejā. — Jūs man šķietat tāds kā pazīstams… Tikai nespēju atcerēties… Jūs gribējāt satikt mammu?

Mārtiņš juta, ka acīs atkal krājas asaras, un viņam vajadzēja krietni saņemties, lai nesāktu raudāt.

—    Lija… — viņš ar drebošām lūpām čukstēja. — Tu mani vairs neatceries?

Lija nodrebēja, jo pēkšņi viņa sāka kaut ko atcerēties. Taču tas bija tik neticami un neiespējami, ka viņa no pārsteiguma pat atkāpās soli atpakaļ.

—    Meitiņ… — Mārtiņš drebošā balsī turpināja. — Es esmu tavs tēvs… Mārtiņš Vāns.

Lijai tas bija tāds pārsteigums, kas vēl joprojām stipri jaucās kopā ar neticību, ka viņa nespēja šim svešajam cilvēkam tūlīt mesties ap kaklu vai kā citādi izrādīt savu sajūsmu. Taču pārsteigumu viņa neslēpa.

—   Tu?! Tētis? — viņa iekliedzās.

—   Jā, meitiņ, — Mārtiņš piekrītoši pamāja. — Tas patiešām esmu es.

—    Bet kā? Kā tas ir iespējams?!

—   Varbūt tomēr ielaidīsi iekšā? — Mārtiņš paspēra soli uz priekšu, tad ar abām rokām aptvēra Lijas plecus, cieši viņu pievilka pie sevis un noskūpstīja uz abiem vaigiem.

—   Sveiks, mans bērns, — viņš klusi teica. — Šo mirkli es gaidīju divdesmit gadus.

Lija viņu ieveda savā istabā, kur visas sienas bija noklātas ar gleznām un gobelēniem, un aicināja apsēsties lielā atpūtas krēslā.

—    Atklāti sakot, es neko nesaprotu, — Lija atzinās. — Ja mani atmiņa neviļ… Pēc tam, kad Centrālcietumā māte ar Robertu bija no tevis atvadījušies, viņa apmēram pēc mēneša no Ļeņingradas saņēma paziņojumu, ka tu esot nošauts, tas ir, tev Ļeņingradas cietumā Kresti esot izpildīts tiesas piespriestais nāves sods, pēc tam tu esot kremēts, bet mātei neesot tiesību saņemt tavas mirstīgās atliekas… Tātad tas tomēr nav noticis?

—    Meitiņ… — Mārtiņam nedaudz aizlūza balss. — Tu joprojām netici? Tu mani vairs neatceries?

—   Nupat sāku… Piedod! Tomēr divdesmit gadi un…

—  Tā ir, Lija. Esmu pārvērties līdz nepazīšanai. Es to saprotu. Bet… Es tomēr esmu tavs tēvs.

Lija pienāca klāt un vairākas reizes noglāstīja viņa kailo galvas virsu.

—   Mēs bijām tevi jau pavisam aizmirsuši. Tu piedosi?

—   Protams. Ja jums tas dzīvi darīja vieglāku, jums vajadzēja mani aizmirst.

—    Nē, ne tāpēc, — Lija nepiekrita. — Mēs vienkārši samierinājāmies ar to, ka tevis vairs nav.

—    Vai žēl nebija?

—   Nu kā tad nebija? Bija! Mamma to gan pārdzīvoja vieglāk, bet es ar Robertu… Kad saņēmām pavēsti… es gandrīz vai katru vakaru raudāju. Bet pamazām nomierinājos un atkal mēģināju sev iestāstīt, ka pie notikušā vainīgs taču esi vienīgi tu pats.

—   Tas ir pareizi, Lija. Pie visa vainīgs biju es pats.

—    Kā tu tomēr paliki dzīvs? — Lija turpināja interesēties.

—  Tas, meitiņ, ir ļoti garš stāsts, un to es tev izstāstīšu citreiz. Kā pa šo laiku pašai ir gājis?

—    Visādi, — Lija atbildēja. — Labi un slikti. Pabeidzu Mākslas akadēmijas tēlniecības nodaļu, apprecējos, pēc sešiem gadiem izšķīros, pa to starpu piedzima meita Sintija, arī viņa ir jau apprecējusies un pašlaik ar vīru dzīvo Savienotajās Valstīs. Viņas vīrs Vidvuds divus gadus Mičiganas universitātē studēs biznesa un administratīvās vadības pamatus, bet Sintija papildinās zināšanas angļu valodā.

—   Kāpēc tu izšķīries?

—   Tas arī ir garš stāsts. Citreiz, tēt.

—   Dzīvo viena?

—   Praktiski, jā. Man gan ir draugs, bet tas nav nekas stabils.

—   Darbs tev ir?

—   O, jā! — Lija itin piecīga apliecināja. — Pagaidām pasūtījumu netrūkst un nav par ko žēloties.

—   Ko dara Roberts?

Lija ilgi klusēja, tad, nedaudz pagriezusies sāņus, pajautāja: — Kafiju dzersi?

—    Labprāt, — Mārtiņš atbildēja. — Vai Roberts kļuvis par rakstnieku?

—   Kā to lai saka, — Lija paraustīja plecus. — Divas grāmatas viņam iznāca, bet… Viņš sen atpakaļ, apmēram tad, kad tevi notiesāja, sasējās ar kādu jaunu, smuku un draisku žurnālisti no Rīgas Balss. Varbūt tā bija viņa lielākā dzīves kļūda. Roberts sāka staigāt pa krogiem un kļuva īsts bohēmietis. Rakstnieks Vladislavs Ruseckis viņam gan visādi centās palīdzēt, un varbūt viņa pūles, kā saka, galu galā būtu vainagojušās sekmēm, bet…

—   Kas notika? — Mārtiņš ātri uzprasīja.

—    Notika ļoti bēdīgas lietas, — Lija domīga pašūpoja galvu. — Vispirms jau it kā priecīgas. Pie Roberta bija ieradies kāds tavs ieslodzījuma biedrs, ar kuru tu esot kopā sēdējis gan Centrālcietumā, gan reizē soda izpildei vesti uz Ļeņingradu. Bet viņš izbēdzis. Kā tas viņam izdevies, nezinu. Bet tu viņam esot pateicis, ka Roberts zinot, kur atrodas no valsts izkrāptā nauda… Tas cilvēks, kurš pie Roberta atnāca, esot bijis divkāršs slepkava, un viņš, dabiski, piespieda Robertu atzīties, kur nauda atrodas. Aizbraukuši uz vasarnīcu un naudu pievākuši. Robertam tikuši piecsimt tūkstoši, bet svešais paņēmis miljonu.

Mārtiņš, šo ziņu izdzirdējis, jutās ārkārtīgi pārsteigts. Ne par to, ka pazudusi milzīgā naudas summa. Šodien tik un tā tie būtu bijuši tikai absolūti nevērtīgi papīra gabaliņi. Mārtiņš jutās pārsteigts par to, ka pēc Lijas stāstītā iznāca, ka pie Roberta būs atnācis… Haralds Brīvmanis, kuram vienīgajam viņš pirms droši paredzamās nāves bija atzinies, ka patiešām ir vainīgs un naudu noslēpis drošā vietā. Tātad iznāk, ka arī Haralds Brīvmanis ir izbēdzis nāves sodam?! Bet kā? Kā tas varēja būt iespējams?!

—    Kur ir Roberts? — Mārtiņš tūlīt prasīja. — Viņš dzīvo šeit?

—   Nē, — Lija pakratīja galvu. — Viņš vispār vairs nedzīvo…

—   Kā — nedzīvo? — Mārtiņš pirmajā mirklī nesaprata.

—   Roberts ir miris, — Lija paskaidroja. — Es jau tev teicu — viņš bija dzērājs. Roberta otro grāmatu kritika slavēja, zēnam stipri sakāpa galvā, un viņam ļoti patika apgrozīties rakstnieku, mākslinieku un aktieru sabiedrībā. Bet pēc tam, kad viņš bija ticis pie tavas naudas… Roberts strauji gāja uz leju. Viņam palīdzēja arī Dace Ābelīte, tā žurnāliste no Rīgas Balss. Visur abi braukāja dzerdami. Taču naudas lielāko daļu viņš nospēlēja kārtīs. Un tad… Robertam vienkārši neizturēja sirds.

—   Kur viņš ir apglabāts? — Mārtiņš ar sausu muti prasīja.

—   Lāčupes kapos.

—   Tev arī kaut kas no tās naudas tika?

—    Jā, — Lija apliecināja. — Vienreiz dzērumā viņš man iedeva

divdesmit tūkstošus. Nopirku žiguli un aizbraucu ceļojumā uz Itāliju.

Mārtiņš apmierināts pasmaidīja.

—   Vismaz kaut kas jēdzīgs… Ko dara māte?

—   Neko. Viņa ir pensijā. Dzīvo pa māju.

—   Viņa dzīvo kopā ar tevi?

—   Jā.'

—   Satiekat labi?

—   Nevaru sūdzēties.

—   Mēs gan nekādi nespējām satikt, — Mārtiņš atcerējās. — Ar to arī viss sākās un beidzās. Atrazdamies ieslodzījumā, es bieži domāju par mūsu dzīvi, par mūsu attiecībām un sapratu, ka es savu sievu ļoti neieredzu. Ja Astrīda būtu bijusi tāda, kādu es viņu vēlējos, nekas slikts nebūtu noticis. Vismaz ar mani ne. Es nebūtu ielaidies nekādās mahinācijās, nekādās avantūrās… Bet tagad, kad viss jau ir garām, es neko nenožēloju. Man dzīve tomēr ir bijusi neparasti interesanta.

Mārtiņš piecēlās.

—    Ieiešu pie viņas vismaz sasveicināties.

Mārtiņš pagriezās, aizgāja pa gaiteni līdz galam un atvēra istabas durvis.

Istabas iekārtojumā nekas būtisks nebija mainījies. Tas pats platais dīvāns, sofa, klavieres, grāmatplaukti, gleznas, galds, televizors un divi atpūtas krēsli. Astrīda sēdēja uz sofas un lasīja Rīgas Balsi, ko acīmredzot, atgriežoties no darba, viņai bija atnesusi Lija.

Astrīda lēnām pacēla galvu un izbrīnījusies paskatījās uz svešo ienācēju, kas tikai pēc krietna laiciņa viņai atgādināja kaut ko tālu un pazīstamu…

—    Labvakar, Astrīd, — Mārtiņš klusi sveicināja un viņu rūpīgi noskatīja. Astrīda, visu mūžu sevi smagos darbos nepārpūlot, bija diezgan labi saglabājusies, taču salīdzinājumā ar Natāliju Averbahu viņa tomēr bezcerīgi zaudēja. Un ne tikai izskata ziņā, bet galvenokārt sava smagā rakstura, neiecietības, augstprātības un bezjūtīguma dēļ.

—    Labvakar, — Astrīda vēsi atņēma sveicienu un uz acīm uzlika brilles. Vēlreiz cieši paskatījās, tad, viņu atpazinusi, skaļi iesaucās: — Tas nevar būt! Tu, Mārtiņ?!

—  Jā, Astrīd, tas esmu es, — Mārtiņš atbildēja. — Ienācu paskatīties, kāda tu tagad izskaties.

—    Un kāda tad es izskatos? — Astrīda izaicinoši jautāja.

—   Tu izskaties labi, — Mārtiņš sacīja. — Es tevi pazinu uzreiz.

—    Es nesaprotu… — Astrīda joprojām bija stipri apmulsusi un atkārtoja to pašu, ko pirmīt bija prasījusi Lija. — Tu esi dzīvs?

Mārtiņš iesmējās.

—   Dzīvs, Astrīd, dzīvs! Mani jau sen apglabāji?

—    Jā, — Astrīda atzinās. — Es tevi apglabāju jau toreiz, kad uzzināju, ka esi sācis pīties ar to skuķi…

—    Skuķim nebija nekādas vainas, — Mārtiņš sacīja. — Bet tev vainu bija vesels lērums! Tāpēc tas skuķis arī uzradās. Vienmēr der atcerēties vecu veco dzīves patiesību — neviens vīrs no labas sievas prom neskrien.

—   Es tev biju slikta?

—   Nē, Astrīd, tu biji laba. Tikai pilnīgi sveša.

—   Lai sevi attaisnotu, tu to gan agrāk, gan tagad vienkārši izdomāji, — Astrīda sacīja.

—   Man jau vairs nevajag attaisnoties. Viss pazudis pagātnes melnajā caurumā. Es gribētu zināt, kāds pašlaik attiecībā pret tevi ir mans juridiskais statuss? Vai es vēl oficiāli skaitos tavs vīrs vai ari…?

—   Nē, Mārtiņ, — Astrīda pateica. — Pēc tam, kad saņēmām vēsti par tavu sodīšanu… Es esmu atraitne. Kad tika mainītas pases… Arī dzimtsarakstu birojā… Tu vairs nekur nefigurē kā mans vīrs.

—   Vai tas tevi apmierina? — Mārtiņš prasīja.

Astrīda bridi domāja, tad diezgan noteikti atbildēja: — Jā.

—     Tad ir labi, — Mārtiņš pateica. — Arī mani šāds stāvoklis apmierina. Kā mēs bijām, tā ari paliksim sveši. Tev nekas nebūs pretim, ja šo nakti pārgulēšu pie Lijas?

—    Kas tad man? Ja Lijai nav iebildumu…

—   Lija ir mana meita, — Mārtiņš atgādināja un gāja prom.

—    Pagaidi! — Astrīda uzsauca un piecēlās kājās. — Man tas vēl joprojām kaut kā īsti nepielec… Kā tu tomēr esi palicis dzīvs?! Kā tas varēja gadīties, ka viņi tevi…?

—   Ļoti gribēji, vai ne?

—   Jā, Mārtiņ. Tas tev būtu bijis pelnīts sods.

Mārtiņš nicīgi noskatīja sievieti, kura reiz ilgus gadus bija viņa sieva, kuru viņš sākumā pat mīlēja.

—   Cienītā Vānes kundze, — Mārtiņš nopietns sacīja. — Ko tu zini un saproti, kas ir taisnīgs, kas netaisnīgs sods? Tu visu mūžu savā lepnībā un aukstajā jūtu pasaulē esi jutusies labi un bijusi ar sevi apmierināta. Kā tev saprast otra cilvēka sāpes, vientulību, ilgas un vēlēšanos pēc normālām vai daudz savādākām vīrieša un sievietes attiecībām? Es atceros, ko tu man kādreiz teici: "Tas, kas starp vīrieti un sievieti notiek gultā, nav attiecības. Tas ir tikai vienīgais, un turklāt vēl visai primitīvs, līdzeklis, kā turpināt sugu…" Bet es tev nesekmīgi mēģināju ieskaidrot, ka tieši tas, kas starp sievieti un vīrieti notiek gultā, ir skaistākais, patīkamākais un labākais, kas vispār starp abiem dzimumiem ir iespējams. Sugas turpināšana ir tikai starp citu, bet cilvēku lielumlielākajai daļai tieši savstarpējās un daudzpusīgās seksuālās darbības ir viens no galvenajiem dzīves stimuliem. Var pat droši apgalvot, ka tas daudziem jo daudziem ir pat visas dzīves pamats. Ja tu to būtu sapratusi… Ja tu to būtu gribējusi… Ja tu uz to būtu spējīga… Mūsu dzīve būtu ritējusi pavisam citādi, un mūsu mūžs būtu bijis skaists un pilnvērtīgs. Es nekad nebūtu darījis to, ko izdarīju. Un tev nekad nevajadzētu, kā no darba atlaistai tiesnesei, man atgādināt par taisnīgu sodu. Ja kādam no mums arī pienācās sods, tad to vajadzēja saņemt tieši tev! Bet tu, Astrīd, esi nepelnīti izsprukusi sveikā. Dievs, atšķirībā no tiesnešiem, bija taisnīgs, un galu galā es no tās elles izspruku dzīvs. Bet sods, ko es saņēmu, tomēr bija drausmīgs. Es tādu nenovēlu savam ienaidniekam, un pat tev ne, lai gan tieši tu biji manu nelaimju vistiešākais cēlonis. Bet nu viss jau ir garām. Es tev esmu piedevis, un tu, lūdzu, piedod arī man! Mūsu dzīves vilciens jau stāv pēdējā stacijā, tikai mēs katrs atrodamies savā vagonā. Tu, protams, brauc pirmās klases guļamvagonā, tur ir mīksti soli, viss spīd un laistās, tur viss ir iekārtots ļoti pareizi un skaisti. Bet es sēžu trešās šķiras vagonā, kur ir diezgan netīrs, nav nekādu ērtību, soli ir cieti, tualete smird un logi noputējuši. Taču vilciens tūlīt sāks braukt un mūs abus pēc kāda laika aizvedīs nebūtībā. Un tad, sabiruši mazā atomu čupiņā, mēs varēsim pasmieties par šo mūsu vagonu ērtību plusiem un mīnusiem… Viss būs pārvērties vienā lielā un pamatīgā Nullē. Un tam, kā mēs būsim dzīvojuši, vairs nebūs absolūti nekādas nozīmes. Nozīme ir tikai šim mirklim, kad tu atkal pēc tik ilgiem gadiem redzi mani un es redzu tevi. Bet šis mirklis paies, un tad jau nozīme būs kaut kam citam. Varbūt mīlestībai, varbūt naudai, varbūt nāvei…

42. nodala

Pagāja nedēļa.

Mārtiņš sāka kārtot dokumentus, lai varētu iegūt pasi, pensiju un pilsonību. Tad Lija pateica, ka pirms dažiem gadiem no Toronto uz Latviju pārnācis dzīvot kāds attāls viņu radinieks — Mārtiņa tēvamāsas dēls Ričards. Tante Anna kopā ar citiem Vāna radiniekiem 1944. gada rudenī, būdama vēl jauna meitene, nokļuvusi Liepājā, bet vēlāk devusies vispirms uz Vāciju, pēc tam uz Kanādu.

Mārtiņš un pārējie Vāni Annas tanti bija pavisam aizmirsuši, jo viņa līdz pat 1975. gadam par sevi nebija devusi nekādu ziņu. Bet nu Rīgā dzīvoja viņas dēls Ričards, kurš Iļģuciemā nopircis māju un nodarbojoties ar datoru biznesu.

Mārtiņš, ilgi nedomādams, pie viņa aizbrauca, iepazinās, abi izdzēra viskija pudeli, un Ričards bija ar mieru savā mājā viņam izīrēt dzīvokli.

—   Ne par īri, ne komunālajiem pakalpojumiem tev nebūs jāmaksā, — Ričards teica. — Par to naudu tu pieskatīsi māju un pagalmā saslaucīsi nokritušās koku lapas. Iet tā lieta?

—    Iet, — Mārtiņš priecīgs sacīja, jo uzturēšanās Hospitāļu ielas dzīvoklī, kur diendienā tomēr nācās saskarties ar Astrīdu, viņam jau bija kļuvusi nepanesama.

Viņš bieži domāja un ilgojās pēc Natālijas Averbahas. Un bija arī vērts par viņu domāt un pēc šīs sievietes ilgoties. Kad viņš uz ilgiem gadiem bija nokļuvis ārkārtīgi smagajos ieslodzījuma apstākļos, Natālija viņam neliedza ne savu atbalstu, ne draudzību, ne sevi pašu. Viņa vienkārši bija brīnišķīga sieviete, un Mārtiņš jutās laimīgs, ka tāda Natālija uz šīs pasaules dzīvo un ir viņam draugs. Bet ne tikai.

Cilvēkus, kuri ilgu laiku bijuši kopā lielā nelaimē un ciešanās, parasti vieno kaut kas daudz nopietnāks un pamatīgāks nekā tikai draudzība vien. Kas tas īsti ir, grūti pateikt, taču šķiet, ka daudzos gadījumos varētu runāt un pat droši apgalvot, ka pēc visa pārdzīvotā viņus kopā saista kaut kāds tik spēcīgs garīgās un fiziskās enerģijas lauks, ka salīdzinājumā ar to pat mīlestība tāds sīkums vien šķiet.

Mārtiņš Natālijai uzrakstīja vēstuli ar aicinājumu vistuvākajā laikā atbraukt ciemos. Viņš bija pārliecināts, ka tad jau kaut kā pratīs viņu pie sevis paturēt. Kaut vai Natāliju apprecot.

Vienmēr, paskatoties uz Astrīdu un tai pašā mirklī atceroties Natāliju, Mārtiņa dvēseli skāra dziļa un sāpīga nožēla par savu kādreiz tik kļūmīgi izdarīto dzīves partneres izvēli.

Ja es uzreiz būtu trāpījis uz īsto sievieti, viņš domāja, mana dzīve būtu veidojusies pavisam citāda. Varbūt laimīgāka, varbūt neveiksmīgāka, taču noteikti ne tāda — ar laulības pārkāpumiem, ar kārdinājumu apkrāpt arī valsti, ar sekojošām tiesas prāvām, ar piespriesto nāves sodu, ar izmēģinājuma trusīša lomu superslepenajā, PSRS Aizsardzības ministrijai pakļautajā institūtā, ar sabeigtu veselību un ļoti vājām cerībām piedzīvot laimīgas vecumdienas.

Ja nu vienīgi ar Natāliju…

Taču, kamēr viņa vēl atradās gandrīz vai pasaules otrā malā, Mārtiņš, tāpat kā agrāk, bieži atcerējās savas dzīves liktenīgo sievieti Ivetu. Domāja par sievieti, kura savā laikā viņam spēja sagādāt fiziskās mīlestības augstākās laimes virsotnes. Taču tas viss bija maksājis pārāk dārgi.

Mārtiņš nenocietās un kādu vakaru brauca pie Ivetas. Viņš gribēja uz viņu kaut tikai paskatīties, bet, ja varēs, tad arī parunāties. Parak daudz kā laba un ļoti slikta viņu saistīja ar šo kādreiz tik jauno, skaisto un neticami kaislīgo meiteni.

Šodien Ivetai vajadzēja būt četrdesmit piecus gadus vecai sievietei.

Iveta Radeiko, kad Mārtiņš, diezgan atklāti krāpdams sievu, ik pārvakaru skrēja pie viņas, tolaik dzīvoja Slokas un Kalnciema ielas stūra lielajā mājā, kur viņas vecākiem piederēja trīsistabu dzīvoklis.

Mārtiņš ne reizes Ivetas vecākus tur nemanīja. Viņa stāstīja, ka vecāki braucot jūrā — tēvs esot kāda liela bāzes kuģa kapteiņa trešais palīgs, bet māte uz tā paša refrižeratora strādājot par galveno zivju pārstrādes tehnoloģi. Iespējams, ka tas ari atbilda patiesībai.

Izkāpis no tramvaja un atvēris pamatīgās ozolkoka ārdurvis, Mārtiņš lēnām kāpa augšup uz mājas ceturto stāvu, kur astotajā dzīvokli kopā ar Ivetu bija izdzīvojis sava mūža skaistākos un satraucošākos mirkļus.

Vai es viņu vēl pazīšu? — Mārtiņš domāja. Vai viņa pazīs mani?

Mārtiņš bija uztraucies vēl stiprāk nekā toreiz, kad klauvēja pie sava dzīvokļa durvīm. Mirkli pirms tam, kamēr pirksts vēl nebija pieskāries melnajai zvana pogai, Mārtiņa galvā pēkšņi pazibēja šaubas — varbūt nevajag? Vai ir vērts aizskart tik senus notikumus? Ko man tas dos? Bet tad, atcerējies, cik maz viņam atlicis no nākotnes, viņš droši pieskārās gaišajām pagātnes durvīm…

Pēc brīža Mārtiņš izdzirda kādas sievietes balsi un tradicionālo jautājumu: — Kas tur ir?

—   Es meklēju Ivetu Radeiko, — viņš atbildēja.

—   Ko jūs no viņas gribat? — sieviete jautāja.

—   Neko, — Mārtiņš sacīja. — Vienkārši gribu viņu satikt.

Bridi valdīja klusums.

—   Kas jūs tāds esat?

—   Cilvēks, — Mārtiņš pateica. — Kādreiz biju viņas draugs.

—   Kādreiz viņai bija daudz draugu, — sieviete teica. — Kā jūs sauc?

Tagad mirkli klusēja Mārtiņš, tad painteresējās: — Tā esi tu, Ivet?

—   Jā, — sieviete atbildēja.

—   Tad taisi durvis vaļā, — Mārtiņš teica. — Es tev kādreiz biju labs draugs.

Iveta atslēdza durvis un uz viņu cieši paskatījās. Tad, priekšā stāvošo cilvēku ar grūtībām atpazinusi, viņa spēji satrūkās un, apslāpējot kliedzienu, ar plaukstu sev aizspieda muti. īsu laiku stāvēja pilnīgi sastingusi, tad tikko dzirdami čukstēja: —Tas nevar būt…

—   Uz šīs pasaules ir iespējams viss, — Mārtiņš pasmaidīja. — Mani pazīsti?

—    Vai patiešām… Mārtiņš?!

—   Tas pats, Ivet.

—   Bet tas nav iespējams!

—   Es jau teicu. Iespējams ir viss.

—   No kurienes tu nāc? No debesīm vai elles?

—   Es nāku no dzīves, — Mārtiņš atbildēja, pagāja divus soļus uz priekšu un sveicienam pasniedza roku. — Sveika! Tu esi tikpat jauka kā agrāk.

Protams, tas bija tikai kompliments, taču Iveta patiešām neizskatījās slikti. Dabiski blondie mati tāpat kā agrāk sniedzās līdz pleciem, joprojām slaidais augums bija iespīlēts īsos melnos svārkos un baltā blūzītē, bet ieapaļā seja izskatījās kā laba glezna — nekas tur nebija izcelts par daudz vai par maz. Taču sejā, dabiski, vairs nevarēja manīt ne to skaistumu, ne svaigumu, kāds tai piemita agrāk. Acu skatienā bija jaušama neliela grūtsirdība, bet zem pašām acīm, labi saskatāmas, iedrebējās daudzas sīkas krunciņas.

Iveta viņu ieveda vienā no istabām. Bez galda, sekcijas un atpūtas krēsliem tur atradās arī dīvāns.

—   Kāpēc tu durvis neatvēri uzreiz? — Mārtiņš painteresējās. — Vai tagad tā jābaidās?

—   Nē, ne gluži vienmēr, bet… Nekad nevar zināt, kas stāv durvju otrā pusē — cilvēks ar labiem vai ļauniem nodomiem.

—   Mani tu tomēr ielaidi. Paldies. Lai gan es varbūt pie tevis nāku ar vissliktākajiem nolūkiem.

—  Tu? — Iveta izbrīnījusies prasīja, piegāja pie sekcijas un izņēma lielu franču vīna pudeli. — Iedzersi?

—   Labprāt.

—   Es arī labprāt, — Iveta sacīja un sāka meklēt glāzes un uzkodas.

Mārtiņš no viņas nenovērsa skatienu, cieši sekodams ikvienai viņas

roku, kāju un ķermeņa kustībai. Tās bija nesteidzīgas un graciozas, attāli atgādinot pagājušā gadsimta krievu aristokrātu izturēšanos, tai pašā laikā viņā joprojām bija nojaušams kalnu kazas spriganums, čūskas lunkanums un paaugstināta seksualitāte.

—    Man ir tāda sajūta, — Mārtiņš sacīja, — ka laiks uz priekšu nemaz nav skrējis. Nekas nav noticis. Es kārtējo vakaru esmu atnācis pie tevis, tu kārtējo reizi man gatavo cienastu, un mēs kārtējo reizi, izdzēruši šo labo franču vīna pudeli, liksimies gultā…

—    Varbūt tā arī notiks, — Iveta koķeti pasmaidīja un apsēdās Mārtiņam blakus. — Man arī pēkšņi šķiet, ka laika vidū ir bijis kāds pārrāvums. Tu atkal esi pie manis… Nē, tas prātam nav aptverams! Kā tu mani pa šiem gadiem nebiji aizmirsis?

—    Tu biji labākā sieviete, kāda man dzīvē ir bijusi, — Mārtiņš paskaidroja. —Tādas nekad netiek aizmirstas.

—    Tu arī biji labākais no tiem vīriešiem… Bet es tevi, Mārtiņ, aizmirsu. Atzīstos godīgi. Tikai šad tad… Kad man kļuva skumji vai uzliku kādu tevis dāvāto rotaslietu. Es tevi domās saucu pie sevis.

—   Es dažreiz to dzirdēju.

—   Bet tādi brīži gadījās reti.

—   Tev gāja labi?

—   Visā visumā, jā. Krietnu laika sprīdi es biju pat laimīga.

—   Kad tas bija?

—   Kad apprecējos.

—   Tu pēc manis ilgi nesēroji?

—    Piedod, Mārtiņ, bet ne pārāk. Apprecējos gadu pēc tavas notiesāšanas.

—   Tu viņu mīlēji?

—   Jā. Osvalds bija mans skolasbiedrs, strādāja VEF par inženieri un nesen bija šķīries no sievas.

—   Tu joprojām esi precējusies?

—   Nē.

—   Kur tad tavs Osvalds pazuda?

—  Viņš patiešām, Mārtiņ, pazuda. Deviņdesmito gadu sākumā sāka nodarboties ar biznesu. Sametās kopā vairāki VEF inženieri, nodibināja SIA ar savādu nosaukumu O.S.S. un sāka pelnīt lielu naudu.

—   Tevis dēļ?

—   Arī manis dēļ. Protams. Bet tad vienreiz, braucot uz Krieviju,

viņš pēkšņi pazuda. Mašīnu vēlāk desmit kilometrus aiz Smoļenskas

atrada, tajā skaidri varējuši saskatīt asins traipus, bet pats Osvalds vai

vina līķis nav atrasts vēl šodien… » )

—    Ļoti bēdīgi, — Mārtiņš pateica, lai gan nekādas lielās bēdas neizjūta. Viņš ar baudu iemalkoja vienu no labākajiem franču vīniem Šato margo.

—   Bet pirms tam, apmēram piecus gadus pēc mūsu apprecēšanās, kaut kādi bandīti Iļģuciemā nosita viņa iepriekšējo sievu Māru. Es viņu vienreiz Jūrmalā redzēju. Bija ļoti skaista sieviete, turklāt vēl ārste.

—   Ar ko tad tu Osvaldu tā pievilināji, ja viņš tevis dēļ atteicās no skaistas un izglītotas sievietes? Vai ar to pašu, ar ko kādreiz pievilināji mani? — Mārtiņš, nedaudz indīgi smīnot, prasīja.

—   Ne gluži, — Iveta atbildēja, tāpat lēnām un ar redzamu baudu iztukšodama savu vīna glāzi. — Mēs bijām pazīstami jau vidusskolā. Bet, protams, seksam arī bija sava nozīme.

—    Kas notika tālāk? Apprecējies otrreiz?

—   Nē. Taču neslēpšu — mīļāko man netrūka.

—    Bērni ir?

—   Jā, deviņpadsmitgadīgs dēls. Pašlaik dien armijā.

—   Vecāki dzīvi?

—   Māte nomira, bet tēvs apprecējās otrreiz un dzīvo Garkalnē.

—    Vai viena vari apmaksāt šo lielo dzīvokli?

—   Nevaru. Bet man palīdz draugs.

—    Viņš dzīvo kopā ar tevi?

—    Gandrīz. Viņš ir kādas diezgan pazīstamas firmas prezidents. Pašlaik biznesa darīšanās atrodas Norvēģijā.

—    Vai pati ari strādā?

—    Viņa firmā par reklāmas menedžeri.

—   Tātad ar dzīvi esi apmierināta?

—   Gandrīz.

—    Kā tad vēl trūkst? — Mārtiņš vaicāja.

—    Nezinu, — Iveta paraustīja plecus. — Varbūt jaunības, varbūt mīlestības… Varbūt tāda vīrieša, kāds biji tu.

Mārtiņš neko vairs nejautāja, jo nekas viņu vairs īpaši neinteresēja. Viņš jau kuro reizi cieši noskatīja blakus sēdošo dāmu, un kļuva mazliet skumji, ka vairs sevī nejuta gandrīz nekādu seksuālu tieksmi pēc šīs vēl joprojām ļoti simpātiskās un erotiskās sievietes.

Laiks tomēr nebija stāvējis uz vietas. Tieši otrādi. Tas bija aizjoņojis reaktīvā šāviņa ātrumā, par skaisto un vētraino jaunību dvēselē atstājot vienīgi smagu grūtsirdību.

—   Tu kaut ko savā dzīvē nožēlo? — Mārtiņš negaidīti jautāja.

—  Nē, — Iveta tūlīt atbildēja. —Tā ir visbezjēdzīgākā cilvēka prāta darbība — nožēlot kaut ko jau izdarītu. Tas jau ir noticis. Viss ir pagājis, un tu neko vairs nevari atgriezt. Kāda jēga žēlabām? Kāda vajadzība pēc grēku nožēlošanas? Tu kaut ko tādu jūti?

—   Nē, — Mārtiņš pakratīja galvu. — Tas patiešām ir bezjēdzīgi. Es tikai dažreiz domāju… Dzīvē tomēr kaut kādas vērtības pastāv. Vai nu darbs, vai izglītība, mīlestība un ģimene, nodarbošanās ar mākslu, biznesu vai ar to pašu nolādēto seksu… Visu to vienlaicīgi aptvert nav iespējams. Mūsu laime vai vismaz mūsu pašsajūta lielā mērā ir tieši atkarīga no tā, ko mēs dzīvē izvēlamies kā galveno. Bet tas vēl nav viss. Svarīgi ir arī tas, vai mēs protam šo savas dzīves izvēli pareizi novērtēt. Vai tās labā ir vērts atteikties no pārējām dzīves vērtībām? Vai mēs par šo izvēlēto mērķi pārāk bieži nepārmaksājam? Kad atceros savu mūžu… Līdz pat šim laikam mokos neziņā. Vai man vajadzēja atteikties no ģimenes? Vai man vajadzēja ielaisties finansu mahinācijās? Galu galā — vai man vajadzēja to visu darīt kādas sievietes labā?

—    Muļķības! — Iveta paskaļi teica. — Tu to darīji galvenokārt sevis dēļ! Tu biji temperamentīgs vīrietis, tev seksu vajadzēja gandrīz vai katru dienu, bet sieva tev bija auksta, un tu meklēji citu. Atradi mani. Mēs pamatīgi iztrakojāmies un bijām laimīgi. Par ko tagad raudāt? Ko nožēlot?!

—    Nē, Ivet, es neraudu un neko arī nenožēloju. Es tikai gribētu zināt… Vai tu nemaz nejūties vainīga?

Ivetai pārsteigumā iemirdzējās acis.

—   Vainīga? — viņa prasīja. — Par ko? Mārtiņ! Vai man vajadzētu justies vainīgai par to, ka esmu sieviete?!

Mārtiņa lūpu kaktiņos pavīdēja skumjš smīns.

—   Nē, ne par to, Ivet. Es tikai nekādi nespēju aizmirst, ka man par šiem dažiem ar tevi kopā pavadītajiem gadiem nācās samaksāt ar visu dzīvi.

Iveta atkal, stipri izbrīnīta, paskatījās uz Mārtiņu.

—   Tu esi atnācis mani tiesāt?

—   Nē, — Mārtiņš noliedza. — Mūs visus tiesās laiks. Man tikai nez kāpēc no prāta neiziet tā nesamērīgi augstā cena, ko mēs dažreiz maksājam par to, ko visbiežāk varam dabūt pilnīgi par velti.

—   Tu domā labu seksu? — Iveta prasīja.

—   Nē, — Mārtiņš spēji pakratīja galvu. — Es domāju mīlestību.

Iveta savādi pasmaidīja.

Arī Mārtiņa kalsnajā sejā ievilkās dažas grūtsirdības radītas rievas, un viņš ar sāpīgu smeldzi nodomāja, ka varbūt vienīgais zina mīlestības īsto cenu. Un arī to cenu, kādu vīrietis var maksāt par sievietes miesu, tā arī neuzzinot, cik tad īstenībā vajadzētu maksāt par sievietes dvēseli.

43. nodala

Es lēnām atvēru acis un paskatījos sev blakus. Dīvāna kreisajā pusē, pagriezusies pret mani, gulēja Dace Ābelīte. Arī viņa jau bija pamodusies un uz mani skatījās ar lielām nedaudz noguruša cilvēka acīm. Varbūt uz mirkli tur pat pazibēja bailes, kuras viņa tūlīt ar pieredzējušas sievietes prasmi ātri noslēpa aiz pavedinoša smaida.

—   Labrīt, Valter, — Dace klusi pateica un ar brīvo roku nesteidzīgi pārbrauca pār manu plecu un sāniem. — Es gulēju kā nosista. Neredzēju pat nevienu sapni. Zini, kāpēc?

—   Nav ne jausmas.

—    Visus sapņus aizvietoji tu.

—  Labrīt! —es sacīju. — Beidzot atmosties! Es neesmu tavs sapnis. Es esmu skaudra dzīves realitāte.

—   Tu biji maigs un stiprs, — Dace teica. — Man jau ilgi ne ar vienu nav bijis tik labi.

—   Paldies, — es sacīju un pagriezies ar labo roku sāku glāstīt viņas kailās krūtis.

Šīs krūtis ir glāstījuši un skūpstījuši daudzi vīrieši, es domāju. Daudzi vīrieši ir ieguvuši šīs sievietes ķermeni. Bet, galu galā — kāda man tur daļa? Nekāda. Un citiem? Vēl mazāka. Tava miesa pieder tev pašai, un tu ar to vari darīt, ko gribi. To atdot man vai kādam citam. Vienalga. Es tikai atceros, cik kādreiz tu biji jauna un skaista. Kā tu pirmo reizi atnāci pie manis pēc intervijas. Nedaudz pietēloji pašpārliecinātību, bet patiesībā biji diezgan bikla un samulsusi. Tu man šķiti ļoti godīga, un, lai gan jau toreiz izskatījies visai seksīga un pavedinoša, es biju pārliecināts, ka tavos smadzeņu centros garīgums vienmēr gūs pārsvaru pār miesisko. Tu būsi izcila žurnāliste un gādīga ģimenes pavarda turētāja.

Ko ar tevi, Dace, ir izdarījusi dzīve?

Ko cilvēki?

Ko tu pati?

Ko dzīve ir izdarījusi ar mani?

Ko cilvēki?

Ko es pats?

Es nezinu. Viss sajaucies biezā putrā, ko mēs saucam par cilvēka mūžu.

Bet nu jau drīz dzīves vilciena sliedes beigsies. Tālāk vairs nebūs kurp doties. Vagoni sarūsēs. Varbūt tos sagriezīs lūžņos un pārkausēs jaunās metāla formās.

Kas pārkausēs mūsu mūža gadus?

Bet vai vispār vajag?

Tas patiesībā ir vienīgais, kas mums atvēlētajā laika posmā ir piederējis. Viss pārdzīvotais. Viss iegūtais un viss zaudētais.

Mans un tavs mūžs.

Kas pēc mums raudās? Kam būs žēl, kad mēs aiziesim?

Cilvēki jau pēc dažām dienām vairs neatcerēsies, ko mēs savā dzīvē būsim darījuši vai neizdarījuši. Būsim bijuši nelieši vai sirdsšķīsti varoņi.

Svarīgi ir vienīgi tas, kas notiek pašreiz.

Bet pašlaik man blakus guļ sieviete, kura kādreiz bija jauna, skaista un talantīga, bet tagad ir stipri nodzērusies mauka, kuru jau pēc dažiem gadiem negribēs pat pēdējais klaidonis.

Man viņas nav žēl. Man ir tikai ļoti skumji.

Lāčupes kapos guļ mana sieva un bērns.

Kaut kādā zemes pleķīti guļ ari viņu bendes — Šķirotavas lēģeri nosistais Edmunds Ozols un uzspridzinātais Normunds Garkalns. Rātsupītes ūdenī tagad trūd Ints Granits, bet Ivars Brīvmanis vēl ir dzīvs, es domās teicu. Nekas, tu dažas stundas vēl vari dzīvot. Priecājies! Skaties uz sauli vai zemi. Šodien pienāks ari tava kārta mirt.

Pēc tam skaitāmos kauliņus kā gleznu piekāršu pie sienas. Viss būs saskaitīts un izdalīts. Visi rēķini nokārtoti. Dzīves bilance noslēgta… ar milzīgiem zaudējumiem. Un būs pilnīgi velti jautāt — kas pie tā vainīgs?

Vainīgi būsim mēs visi — cilvēki. Vienkārši tāpēc, ka mēs tādi esam un citādi nespējam būt.

Un tomēr. Es zinu, ka rīkojos pareizi un taisnīgi, neskatoties uz to, ka skaidri apzinos, ka tai pašā laikā rīkojos ļauni un cietsirdīgi.

Vai ļaunais nevar būt taisnīgs?

Var.

Jebkurš tiesneša pasludinātais sods, ari vistaisnīgākais, sevī nenoliedzami slēpj arī krietnu daļu ļaunuma.

Bende, nocērtot slepkavam galvu, dara labu vai ļaunu darbu?

Atbilde atrodama ne tik daudz sabiedrībā pieņemtajā morālē vai biezajās likumu grāmatās, kuras katrs laikmets un katrs valsts attiecīgais pārvaldes režīms raksta no jauna, bet gan katra cilvēka dziļi subjektīvajā izpratnē par lietu kārtību šai pasaulē un cilvēku motivāciju, veicot šādu vai tādu rīcību attiecībā pret citiem cilvēkiem.

Nedomāju, ka tie sirmie jūdu priesteri, kuru raksti apkopoti pasaules grāmatu grāmatā Bībelē, būtu bijuši dumji un savos spriedumos par šīs pasaules kārtību vadījušies tikai no saviem subjektīvajiem priekšstatiem. Acīmredzot ne tikai iepriekšējā tūkstošiem gadu ilgā cilvēces pieredze, bet gan jau ari kāds nesalīdzināmi augstāks spēks un prāts viņiem lika pasludināt varbūt vistaisnīgāko likumu no visiem iepriekš pastāvošajiem — Zobs pret zobu! Nāve pret nāvi!

Pēc kāda brīža sajutu, ka Daces roka vēlreiz pieskaras manai sejai un plecam.

—   Tu atkal guli?

—   Nē. Vienkārši aizdomājos.

—   Domāji par mani?

—   Ari par tevi.

—    Kaut ko sliktu?

—   Nē, Dace. Kļuva tikai mazliet žēl, ka ne tev, ne man dzīve nav iznākusi tāda, kādu to kādreiz bijām iecerējuši.

—   Tu domā, vainīgi esam mēs?

—Tā jau saka, ka neviens cilvēks otra cilvēka dzīvi izjaukt nespējot. To vienmēr izpostām mēs paši.

—   Muļķības! Tu tam tici?

—   Nē, — es atbildēju. — Lai nu kurš, bet es skaidri zinu, ka savu dzīvi pats neizpostīju. To sagrāva un iznīcināja man pilnīgi sveši cilvēki.

—   Tu pret viņiem vēl turi naidu? — Dace prasīja.

—    Tas, ko es savā sirdī turu, nav naids. Tas vienkārši ir morāls un juridisks pienākums pret nevainīgi nokautiem cilvēkiem un netaisnīgu tiesas spriedumu.

—    Neko nesaprotu, — Dace sacīja, piecēlās sēdus un aizsmēķēja cigareti. — Mums vēl ir kaut kas, ko iedzert?

—   Ja atmiņa neviļ, pāri palika puspudele Raspuķina.

Dace tāda pati kaila izrāpās no gultas, aizgāja līdz galdam, ielēja sev pilnu glāzi degvīna, izdzēra un atkal atgriezās man blakus.

—    Tu gribi mainīt šiem slepkavām pirms divdesmit gadiem pasludināto tiesas spriedumu? — viņa pārsteigta jautāja.

—   Jā, — es atbildēju. — Galu galā, es taču esmu tiesnesis.

—    Kā tu to esi iedomājies izdarīt? — Dace painteresējās.

—   Par to tev nav nekādas daļas, — es sacīju. — Labāk domā par savām paģirām! Vai palika labāk?

—   Un kā vēl! Tevi paģiras nemoka?

—   Nē.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka esmu vesels cilvēks.

—   Es slima?

—   Bet kā tu pati domā?

—   Viss, Valter, pareizi. Ar mani ir cauri, — Dace dobjā balsī pateica. — Taču tas īsais laiciņš, kad toreiz abi bijām samīlējušies… Tas bija skaists, vai ne?

—   Tad viss bija skaists, — es teicu. — Gan cilvēki, gan mīlestība, gan dzīve.

Es piecēlos, aizgāju uz vannas istabu, nomazgājos un apģērbos. Nekādas stipras paģiras patiešām nejutu, tāpēc neko vairs nedzēru, vienīgi palūdzu, lai Dace uzvāra stipru tēju.

—    Vai tu vēl kādreiz pie manis atnāksi? — Dace prasīja. Viņa ar saviem izspūrušajiem matiem, bālo, uztūkušo seju, stipri saburzīto un ne sevišķi tīro rīta kleitu ļoti tālu atgādināja sievieti, pie kuras būtu vērts pienākt vēl kādu reizi, taču es viņu negribēju apbēdināt, tāpēc pasmaidīju un pateicu: — Jā. Līdzko nokārtošu visas neatliekamās darīšanas… Man ar tevi šonakt bija gan jauki, gan skumji. Atmiņā uzvirmoja kaut kas no mūsu tālās jaunības… Tu vakar teici, ka tev esot problēmas ar īres maksu. Es tev iedošu trīssimt latus. Nokārto visus parādus un samaksā vēl kādu pusgadu uz priekšu. Pārējo vari nodzert.

Dace paņēma naudu, un viņas pietūkušajās acīs iemirdzējās asaras.

—   Valter… — viņa čukstēja. — Tu esi neparasti labs.

Es grūtsirdīgi pasmaidīju un pakratīju galvu.

—   Nē, — es pateicu un gāju prom. — Es esmu slikts un ļauns, jo man šodien jāiznīcina kāda cilvēka dzīvība…

44. nodala

i

Ivars Brīvmanis, pēdējo reizi iznākot no Brasas cietuma, drīz pēc tam nopirka trīsistabu dzīvokli piecstāvu mājā, kas atradās turpat Iļģuciemā — Buļļu un Grīvas ielas stūrī.

Es jau apmēram mēnesi biju neuzkrītoši novērojis Brīvmaņa ģimenes gaitas un viņa dienas režīmu pārzināju pilnībā. Ivars vienmēr ar saviem rokaspuišiem satikās un apspriedās tikai viņam piederošās kafejnīcas telpās. Pie viņa dzīvoklī parasti neviens nenāca. Civilsieva Lilija, kura kafejnīcā strādāja par bārmeni, tur parasti darbojās tikai pa dienu. Vakaros aiz bāra letes viesus apkalpoja cita dāma, bet Lilija atgriezās dzīvoklī, kur acīmredzot sevi ziedoja vienīgi vīram.

Tā kā pēc man piegādātās informācijas viņš bija Iļģuciema vienīgais neoficiālais valdnieks, Ivars bija pašpārliecināts, nekaunīgs un jutās visai drošs, lai gan bieži viņu līdz mājas durvīm pavadīja divi plecīgi miesassargi.

Ivara trešā stāva dzīvokļa durvis kā labā bankā bija pagatavotas no bieza tērauda, kas viņu droši pasargātu pat no diezgan liela eksplodējoša trotila daudzuma.

Patiesībā jau nekā sarežģīta nebija. Es Ivaru jebkuru dienu varēju mierīgi nošaut viņa mājas kāpņu telpā, it sevišķi tāpēc, ka nesen nelegāli nopirktajai un nereģistrētajai TT pistolei biju pievienojis ari no ārzemēm kontrabandas ceļā ievestu jaunākās tehnoloģijas radītu ieroča klusinātāju. Tas tik efektīvi spēja noslāpēt šāviena troksni, ka to pat nespētu dzirdēt ātri garām ejošs cilvēks.

Taču es tik vienkārši negribēju. Tas būtu bijis ne tikai prasti, bet ari neefektīvi. Es tomēr biju tiesnesis. Man piederēja izvēles tiesības šo ļaundari atstāt dzīvu vai sodīt ar nāvi. Vēl vairāk. Es biju pārliecināts, ka man šīs pasaules augstākās varas izpausme — lemt par viena vai daudzu cilvēku dzīvībām — šai mirklī ir paša Dieva dota, jo ar šo rīcību beidzot realizēšu taisnības uzvaru pār netaisnību, labā uzvaru pār ļauno. Kāda jēga tad vispār būtu Dieva visvarenībai, ja viņš man liegtu iespēju fiziski iznīcināt cilvēku, kas daudziem citiem ir nesis un vēl joprojām nes tikai ļaunumu, bailes, materiālus zaudējumus un nāvi?

Es zināju — likums ir pret mani. Toties manā pusē bija taisnība un visu godīgo cilvēku pārliecība, ka ļaunumu nevar atstāt nesodītu. Cilvēks nav labojies. Viņš pēc cietumos pavadītajiem gadiem kļuvis vēl sliktāks, vēl cietsirdīgāks. Šis bija vēl viens uzskatāms piemērs, ka ļaunums nav labojams. Ļaunumu var tikai iznīcināt.

Bez visa tā vēl palika manis paša dziļi individuālās tiesības uz atriebību, tiesības sodīt un atriebt manu vistuvāko cilvēku vardarbīgās nāves.

Gan mūsu priekšstats par taisnību prasa ļaunuma sodīšanu, gan nevainīgi nogalināto asinis sauc pēc vainīgo asinīm…

Ne es to esmu izdomājis. Tā vienkārši šai pasaulē notiek.

1995. gada 21. septembra rītā, uzvilcis plānus ādas cimdus, es iegāju mājā, kur dzīvoja Ivars Brīvmanis. Nesteidzoties pagājis garām viņa dzīvokļa tērauda durvīm, uzkāpu stāvu augstāk. Es jau tur biju gājis vairākkārt un ievēroju, ka Ivars itin bieži, no rītiem pavadot Liliju uz darbu, iziet no dzīvokļa, durvis neaizslēdzot. Viņš tikai tās piever, kopā ar sievieti nokāpj līdz pirmajam stāvam, atvadās, atslēdz pasta kastīti, izņem dažus laikrakstus un nesteidzoties atkal kāpj augšā. Pēc tam durvis tiek aizvērtas un cieši aizslēgtas ar vairākām slēdzenēm.

Man paveicās. Tieši tā viss notika arī tai rītā. Brīvmanis, ģērbies raibā treniņtērpā, no dzīvokļa iznāca kopā ar Liliju, durvis tikai pievēra un kāpa lejā uz pirmo stāvu. Pa to laiku es klusi no ceturtā stāva nokāpu līdz trešajam. Kad skaidri dzirdēju, ka viņš slēdz vaļā pasta kastīti, es pavēru viņa dzīvokļa durvis, iegāju gaitenī, durvis atkal pievēru un ātri iegāju vienā no istabām. Acīmredzot tā bija guļamistaba, jo tur atradās plats dīvāns ar spilveniem. Noslēpos aiz istabas atvērtajām durvīm, būdams pārliecināts, ja Ivars ienāks šai istabā, es jebkurā gadījumā ar šaušanai jau sagatavoto pistoli viņam atradīšos aiz muguras. Tas bija labākais variants, lai gan principā, kopš mirkļa, kad nemanīts spēju iekļūt dzīvoklī, visi varianti bija labi. Jebkurā mirklī es Brīvmani pārsteigšu nesagatavotu un varēšu ar viņu izrēķināties.

Pēc nepilnas minūtes dzirdēju, kā Brīvmanis ienāk dzīvoklī, ar vairākām slēdzenēm aizslēdz durvis un ienāk guļamistabā. Viņš smagi apgūlās uz dīvāna un sāka lasīt avīzi Dienas Bizness.

Labajā rokā turot pistoli, ar kreiso roku asi no sevis atgrūdu istabas durvis. Mani no Brīvmaņa šķīra apmēram trīs vai četri metri, turklāt viņš atradās guļus stāvoklī, tā ka diez vai pat jaunībā spētu no šāda stāvokļa tik zibenīgi piecelties un nokļūt līdz manīm, lai es nepaspētu vismaz trīs reizes uz viņu izšaut.

Lieki piebilst, ka Brīvmanis jutās vairāk nekā pārsteigts. Man palika iespaids, ka pirmajā mirklī viņš vispār neapjēdza, kas īsti notiek.

Nolaidis roku ar avīzi, viņš mēģināja piecelties sēdus.

—   Laidies atkal slīpi! — es pavēlēju. — Un nekusties!

—        Velns parāvis, ko tas nozīmē? — Ivars dobjā balsī iekliedzās, atlaidās guļus un lielām acīm skatījās uz mani. Es šais acīs ieraudzīju bailes.

—   Kas tu tāds esi? — Ivars prasīja.

—   Es esmu tavs slepkava, — skarbi un atklāti atbildēju.

Ivars vairs nejutās sevišķi pārsteigts.

—    Killers?

—  Nē. Neviens mani nav nolīdzis, — es paskaidroju. — Es darbojos pats uz savu roku.

—   Šķiet, es tevi kādreiz kaut kur jau esmu redzējis, — Ivars cieši uz mani skatījās.

—   Esi redzējis, jā, — es apliecināju. — Un ne vienu reizi vien.

—    Vai tevi atsūtīja Blūms, Kiršfelds vai Grosmanis? — Ivars neatlaidās.

—   Kāpēc tu domā, ka tie varētu būt tieši viņi?

—   Tāpēc, ka šie kungi man ir parādā lielu naudu! — Ivars iesaucās. — Ļoti lielu naudu! Ja tu esi galīgā nabadzībā nonācis cilvēks, domāju, ka viņi tev neko dižu nav maksājuši. Varbūt sarunāsim. Liec mani mierā, un es tev samaksāšu desmit reizes vairāk.

—  Tas būtu interesanti, — es teicu. — Varbūt patiešām sarunāsim. Par kādu summu tu savu dzīvību vērtē?

Ivars domīgs sarauca pieri.

—   Tā to uzreiz nemaz nevar pateikt, — viņš lēnīgi sacīja. — Ja tu pateiktu, cik tev ir apsolījuši viņi, es tūlīt nosauktu savu cenu.

—    Ivar Brīvmani! — es asi teicu. — Vai tu pirmīt nedzirdēji, ka mani neviens nav nolīdzis? Ne Blūms, ne Kiršfelds, ne Grosmanis, ne ari kāds cits! Neviens! Man ir savi iemesli, kāpēc man tevi ir jānogalina. Tikai gribu piebilst, ka neviena cilvēka dzīvību nav iespējams novērtēt kaut kādā naudas izteiksmē. Tā ir tikai pieņemts jūsu, noziedznieku, pasaulē, kur cilvēka dzīvības cena dažreiz nav pat divu santīmu vērta. Jūs to mierīgi varat nospēlēt kārtīs, varat nogalināt dažu vārdu, degvīna, narkotiku, naudas vai kaut kādu tur mantu vai lupatu dēļ. Kāpēc tas tā notiek, Ivar? Tu esi viens no Latvijas noziedzīgās pasaules autoritātēm. Lūdzu, paskaidro! Kāda iemesla dēļ jums gandrīz vai visiem ir totāli izkropļots priekšstats par vērtībām, kādas cilvēku lielum lielākā daļa jau tūkstošiem gadu ir atzinusi un pieņēmusi kā absolūti nepieciešamas normālai, godīgai, cilvēka cienīgai dzīvei? Vai jūs jau piedzimstat ar pilnīgu nespēju atšķirt labo no ļaunā? Kāpēc jūs tik mierīgi un pat ar zināmu baudu spējat nogalināt citus cilvēkus, ja jums tomēr ir bail zaudēt pašiem savu dzīvību? Tātad jūs apzināties, ka dzīvībai kaut kāda vērtība tomēr ir! Vai tas ir līdz galējai iespējai koncentrēts egoisms, kas jums liek tik nevērīgi izturēties pret pārējo cilvēku mantu un dzīvībām, visu savu domāšanu un rīcību pakļaujot vienīgi savu instinktu un vēlmju piepildīšanai? Jebkurā gadījumā tā ir patoloģijas izpausme, novirze no normas. Ja tā pārāk netraucē citus, pārējie ar to bieži samierinās, vai arī valsts vara tiesas personā, realizējot visas sabiedrības intereses, šos patoloģiskos radījumus par viņu likumu pārkāpumiem iesloga cietumos. Bet ir gadījumi, kad nekādi sodi vai citi ietekmēšanas un audzināšanas līdzekļi nespēj šos ļaundabīgos cilvēkus labot. Kā šai gadījumā ir noticis, Ivar, ar tevi. Ko cilvēkiem, sabiedrībai un valstij atliek darīt ar tādiem kā tu? Esmu pārliecināts, ka vienīgā izeja ir šādus cilvēkveidīgos radījumus iznīcināt.

Es apklusu un caururbjoši skatījos uz Ivaru. Viņam bija spēcīga miesas būve, liela rēta uz labā vaiga, šaura piere, nedaudz atkārušās ausis, apaļa seja, jau sirmi mati un liels deguns. Man šķiet, viņš saprata, ka ir nokļuvis neapskaužamā situācijā, un nezināja, kā no tās izkļūt.

Es pret viņu nejutu ne mazāko žēlumu. Tieši otrādi. Es uz viņu neatlaidīgi skatījos un pēkšņi pavisam skaidri redzēju, kā šis pēc izskata vien ļoti nepatīkamais cilvēks ar savām notetovētajām rokām plēš manas sievas un mazā bērna drēbes un miesu, kā viņš to pavēl darīt ari pārējiem nozieguma līdzdalībniekiem, kā pēc tam žņaudz asiņaino Māras ķermeni, kā paņem nazi un Zanei un Mārai pārgriež rīkles…

Mani jau kuro reizi pārņēma tik spēcīgs nežēlīga naida uzliesmojums, ka vairs negribējās teikt neviena vārda, negribējās uz viņu pat skatīties. Taču es nevarēju tā vienkārši nospiest pistoles gaili. Man vispirms noziedzniekam bija jānolasa savas personīgās tiesas spriedums. Un jāpasludina sods.

— Es joprojām nezinu, kas tu tāds esi, — Ivars lēnīgi sacīja, — taču pirmīt tu runāji ne sevišķi gudri. Patīk tev vai nepatīk, bet tā dēvētā noziedzīgā pasaule dažreiz ir daudz taisnīgāka nekā pilsoniskā sabiedrība! Jā, jā! Turklāt no visiem valsts varas sodītajiem likumpārkāpējiem slepkavas nesastāda pat vienu procentu! Tā ka tavs vispārinājums par kriminālās vides asinskāri un nevērību pret otra cilvēka dzīvību ir stipri pārspīlēts. Tas pirmkārt. Otrkārt, tu taču nenoliegsi, ka dažreiz ir ļoti taisnīgi bargi sodīt ļaunumu. Pat tik bargi, ka šī ļaunuma nesējs taisnīgas atriebības vārdā ir jānogalina. Kāpēc tu domā, ka to drīkst darīt tikai valsts? Ja esmu pareizi sapratis, tad, ieradies mani nogalināt, tu nekādu valsti nepārstāvi. Tu teici, ka pārstāvot pats sevi. Labi! Lai tā ir! Kaut kāds iemesls jau tev ir licis kā zaglim ielavīties manā dzīvoklī un man draudēt ar nāvi! Bet tādā gadījumā tu pats ar sevi esi nonācis baigās pretrunās! Kādas tev ir tiesības pārmest kaut vienam zekam par viņa izdarīto slepkavību, ja tu pats tagad pret mani stāvi ar uzvilktu pistoli rokā?! Šādā sakarā tu tikai lieku reizi apliecini mūžseno dzīves patiesību — gandrīz jebkurš cilvēks ir potenciāls slepkava, gandrīz jebkurš cilvēks attiecīgā dzīves situācijā vai psihiska uzbudinājuma brīdī ir spējīgs nogalināt otru cilvēku. Tāpēc ir ļoti nepareizi un pat absurdi cilvēkus dalīt labajos un sliktajos. Mēs visi esam gan labi, gan ļauni. Bet viennozīmīgi pateikt, vai cilvēka rīcība vienā vai citā dzīves situācijā izpaužas kā nepārprotams ļaunums vai labums, nespēj neviens! Atceries — to nespēj neviens jau kopš pasaules radīšanas brīža! Mēs katrs individuāli un vienmēr ļoti subjektīvi nosakām, kas šai pasaulē ir pareizi un labi darīts, kas ir darīts nepareizi un slikti.

Ivars apklusa. Arī es kādu brīdi drūmi klusēju, jo skaidri apzinājos, ka šim cilvēkam ir liela taisnība. Viņu nogalinot, es tai pašā mirklī no likumības viedokļa kļūšu tāds pats noziedznieks, kāds ir šis mana bērna un sievas slepkava!

Vai ar slepkavības motivāciju vien pietiek? Vai šādi var attaisnot smagu noziegumu? Ivaram Brīvmanim taču ari bija pārliecinoša un it kā pat loģiski saprotama slepkavības motivācija! Atriebties par brālim piespriesto nāves sodu!

Bet kāds pamats ir manai rīcībai? Tas pats! Atriebība!!! Zobs pret zobu! Asinis pret asinīm! Nāvi pret nāvi!

Gan man, gan Ivaram nenoliedzami ir sava taisnība un attaisnojums. Taču esmu pārliecināts, ka mana taisnība un manas rīcības attaisnojums tūkstoškārt pārsver Ivara Brīvmaņa iedomāto attaisnojumu.

Viņš, Ivars Brīvmanis, toreiz nogalināja absolūti nevainīgus cilvēkus, turklāt vēl ārkārtīgi zemiskā veidā. Es turpretī nogalināšu nepārprotami vainīgo. Ar to viss ir pateikts. Ar to es vismaz no morālā viedokļa esmu pilnīgi attaisnojams.

—   Nestrīdēsimies, — es klusi teicu. — Ja mēs abi likuma priekšā esam vainīgi, nav lielas jēgas diskutēt par noziedzības definējumu. Tu esi slepkava. Es tāds tikai vēl būšu. Nezinu, kā pēc tam jutīšos, bet pašlaik es jūtos labi. Šo mirkli, šo mums abiem tik liktenīgo tikšanos es gaidīju divdesmit gadus! Tu atceries, kas notika pirms divdesmit gadiem?

—   Kur? — Ivars ātri prasīja. — Pasaulē? PSRS? Latvijā?

—   Netēlo muļķi! — es asi uzsaucu. — Es tev prasīju, vai atceries, ko tu izdarīji pirms divdesmit gadiem? Konkrētāk — kādu noziegumu tu pastrādāji 1975. gada 12. februārī?

Ivara apaļo seju atkal pārklāja spējš izbrīns.

—   Ko tu ar to gribi teikt? — viņš stipri pārvērstā balsī prasīja.

—   To, ko pateicu. Es gribu, lai tu šo briesmu darbu atcerētos.

—   Nu, atcerējos. Kas tālāk?

—   Kā tu domā, Ivar, vai tu par šā nozieguma izdarīšanu saņēmi to sodu, kādu biji pelnījis?

Ivars atkal brīdi klusēja, līdz laikam beidzot apjēdza, ap ko lieta grozās.

—   Kas tu tāds esi? — viņš jau otro reizi satraukts jautāja.

—   Es esmu tiesnesis Valters Ruseckis, — atbildēju. — Un esmu ieradies, lai tevi sodītu.

Ivars, atbalstījies uz elkoņiem, nedaudz paliecās uz priekšu un joprojām pārsteigts no manis nenovērsa skatienu.

—  Tiesnesis Valters Ruseckis… — viņš klusi nomurmināja. — Par tevi es jau sen biju aizmirsis.

—    Bet es neko nespēju aizmirst.

—   Ļoti slikti, — Ivars kā nožēlodams pateica.

—  Patiešām, — es piekritu, — bet neko tur nevaru darīt. Noziegums bija tik necilvēcīgs, bet tu saņēmi pārāk vieglu sodu.

—    Piecpadsmit gadi zonā, tas, tavuprāt, ir viegls sods? — Ivars dusmās iekliedzās.

—    Jā, Ivar Brīvmani, — es apliecināju. — Tu esi pelnījis nāvi! Neviens, kas izdarījis tik zvērisku noziegumu, vairs nedrīkst uz šīs pasaules dzīvot.

—   Un tu tagad esi ieradies…?

—   Jā. Esmu ieradies, lai tevi sodītu.

—    Vai tu gadījumā neesi jucis? — Ivars prasīja. — Tagad, pēc divdesmit gadiem?!

—    Laikam nav nozīmes, — es paskaidroju. — Svarīgi, lai katrs slepkava saņemtu to pašu, ko viņa upuris.

—   Kāpēc tu manam brālim toreiz piespriedi nāves sodu? — Ivars nikns jautāja.

—   Tāpēc, ka viņš to bija pelnījis. Tādu sodu prasīju nevis es, bet gan likums! Tu to beidzot vari apjēgt? Un, ja jau tā gribēji man atriebties, kāpēc kā īsts vīrietis nevarēji atnākt pie manis, kā es šodien esmu atnācis pie tevis, un nokārtot savus rēķinus? Kāpēc vajadzēja ņemt palīgā vēl trīs švaļus un drausmīgā veidā izrēķināties ar māti un bērnu, kuras nebija ne pie kādas vainas, turklāt ne mazākā mērā nespēja aizstāvēties! Ivar Brīvmani! Tu neesi ne vīrietis, ne cilvēks! Tu esi smirdošs, pretīgs mēsls! Kaut kāds dabas pārpratums! Tāpēc bez mazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem es tevi tūlīt nošaušu. Lai šī pasaule mazāk smirdētu. Lai kaut tikai tai mirklī, kad tavā melnajā sirdī ietrieksies lode, es sajustu, ka uz zemes tomēr pastāv taisnība. Kaut tikai uz brīdi. Bet, pirms tas notiek… Vispirms pateikšu, ka tavs brālis Haralds ir dzīvs. Viņš laimīgā kārtā izbēga no etapa, pievāca kāda arī uz nāvi notiesāta cilvēka apraktos miljonus un, ja ir bijis gudrs, tagad dzīvo cepuri kuldams. Tā ka tava iedomātā atriebība par brāļa nāvi ir bijusi vēl bezjēdzīgāka, nekā tā īstenībā ir. Tādā sakarībā, apsūdzētais Ivar Brīvmani, es kā bijušais Augstākās tiesas tiesnesis, kas tagad pārstāv vēl Augstāku tiesu, un proti, visu godīgo un nelaimīgo cilvēku sirdsapziņu, par toreiz pastrādāto zemiski pretīgo noziegumu — divu cilvēku, mātes un bērna, izvarošanu un slepkavību — tev piespriežu nāves sodu nošaujot! Spriedums ir galīgs un nav pārsūdzams. Tavā pēdējā vārdā es gribētu dzirdēt, vai tu kādreiz vismaz esi nožēlojis izdarīto? Un, ja ne agrāk, tad varbūt nožēlo pašreiz?

—   Kāda tam vairs nozīme, ja spriedums nav pārsūdzams? — Ivars drūmā balsī jautāja.

—  Ja tu savu noziegumu nožēlotu, tad varbūt debesīs vai ellē nokļūtu kaut vai par nieka tiesu tīrāks.

Ivars klusēja. Es pagāju soli uz priekšu. Mani pārņēma dīvaina, nekad vēl nepārdzīvota sajūta. Es jau iepriekš biju izplānojis, kā Ivaru piespiedīšu skaļi lūgt Mārai un Zanei piedošanu, vispirms sašaujot viņa vienas kājas ceļgalu, pēc tam otru, tad šautu rokās un plecos, sadragātu visus kaulus, lai viņš neciešamās sāpēs kliegtu, lūgtos, visu nožēlotu un ļoti mocītos. Bet pēkšņi es neko tādu vairs negribēju darīt. Es nevēlējos būt varmāka. Es tai brīdī patiešām jutos tikai kā tiesnesis. Un skaidri apzinājos, ka, iznīcinot šī niecīgā cilvēka dzīvību, es tomēr nekādu noziegumu neizdaru, bet gan atdodu savu vīra un tēva pēdējo parādu divām vardarbīgi izdzēstām cilvēku dzīvībām. Es ticēju, ka pēc tam gan viņām, gan man kļūs daudz vieglāk.

—   Apsūdzētais Ivar Brivmani! — es skarbi pavēlēju. — Piecelies sēdus!

Tai mirklī, kad viņš sava ķermeņa augšdaļu paklausīgi pacēla augstāk, es nospiedu pistoles gaili un redzēju, kā lode ietriecās Ivara krūts kreisajā pusē. Šāviena trieciens viņa ķermeni atkal atsvieda guļus stāvoklī, un, lai gan viņš droši vien jau bija miris, es tomēr piegāju viņam klāt, brīdi pavēroju plati ieplestās acis, tad vēlreiz nospiedu pistoles mēlīti. Šoreiz lode trāpīja tieši pieres vidū.

Tad pagriezos, izgāju no istabas, uzmanīgi atslēdzu ārdurvis un nonācu kāpņu telpā. Tur neviena nebija. Nokāpu lejā, un arī mājas pagalms tobrīd bija tukšs. Vienīgi nedaudz tālāk jau aiz mājas stūra sēdēja kāds noplucis suns un ļoti skumjām acīm vēroja viņam pieejamās pasaules savādās norises.

45. nodala

Tai pašā dienā, ejot kājām pāri Vanšu tiltam, pistoli iemetu Daugavā, tā iznīcinot galveno pierādījumu, kas kādreiz varētu apliecināt manu vainu. Un pateikšu uzreiz — šis noziegums, kā gandrīz visi tam līdzīgie, līdz pat šodienai nav vēl atklāts un, visticamāk, nekad arī netiks atklāts.

Pagāja gads. 1996. gada luterāņu Mirušo piemiņas diena iekrita 24. novembrī. Tā bija silta, nedaudz apmākusies diena, un visas Rīgas kapsētas bija ļaužu pilnas. Pēcpusdienā, kā katru gadu šai piemiņas dienā, pie savējiem aizbraucu uz Lāčupes kapiem. Aizgāju līdz Māras un Zanes atdusas vietām, kā parasti tur noliku četras sarkanas rozes un aizdedzu divas baltas sveces.

Lai jūsu dvēselēm labi klājas, es viņām domās novēlēju. Es neko jūsu liktenī vairs nespēju mainīt, taču man patiešām pašlaik ir mazliet vieglāk dzīvot, apzinoties, ka ļaunums ir sodīts un jūsu nāves atriebtas. Vai tas bija pareizi vai nepareizi, taisnīgi vai tikpat netaisni un pretīgi kā jebkura cita slepkavība, lai par to tagad spriež citi un Dievs.

Mana sirdsapziņa ir tīra. Es nejūtos vainīgs. Tieši otrādi. Mūžīgajā kaujā, kur ik dienu savā starpā nemitīgi cīnās labais ar ļauno, es jūtos kā uzvarētājs. Tai pašā laikā skaidri apzinādamies, ka šī uzvara, iespējams, ir tikpat iluzoriska kā viss, ko cilvēks šai pasaulē dara.

Lūk, dažus desmitus metru no manis pie sava dēla Roberta kapa stāv kāds vecs, nedaudz salīcis vīrs. Tas ir kādreiz uz nāvi notiesātais universālveikala direktors Mārtiņš Vāns. Viņam blakus glīta, baltā kažokā ģērbusies sieviete. Tā ir ārste, četru cilvēku slepkava Natālija Averbaha. Abi kādreiz tiesāti un bargi sodīti, bet pašlaik ir cilvēciski ļoti laimīgi. Vai Mārtiņš Vāns par savu likuma pārkāpumu bija pelnījis nāves sodu? Vai Natāliju Averbahu var nosaukt par slepkavu, lai gan viņa četriem cilvēkiem ir atņēmusi dzīvību?

Bet vēl nedaudz tālāk, pie nogalinātā inkasatora Ara Purmaļa kapa, kopā ar viņa bijušo sievu Silviju stāv kādreiz uz nāvi taisnīgi notiesātais Haralds Brīvmanis. Viņš tomēr ir dzīvs. Viņam ir trīs bērni, labs bizness, laba māja un laba ģimene.

Vai ir taisnīgi, ka pēc divu cilvēku slepkavībām, pēc barga, bet pareiza tiesas sprieduma viņš tomēr ir dzīvs?

Bet varbūt tas ir pat ļoti taisnīgi? Liktenis un apstākļu laimīga sagadīšanās viņam atļāva palikt dzīvam. Vai būtu bijusi liela jēga, ja viņš tagad, jau sen satrūdējis, gulētu kādā Sanktpēterburgas kapsētā? Bet tā viņš piedzīvoja savu brīnumaino Augšāmcelšanos. Pašu svarīgāko, visbūtiskāko, kas ar cilvēku vien var notikt, — kritušam piecelties. To ļoti vēlēdamies, viņš piedzīvoja savas dvēseles pārvēršanos, tā vēlreiz apliecinot, ka reti kāds cilvēks ir tik neglābjami ļauns, ka viņš vairs nespētu kļūt kaut nedaudz labāks.

Bet, stop!

Kur tad paliek kādreiz šiem cilvēkiem tiesas pasludinātie nāves spriedumi?!

Redzot Haraldu Brīvmani izbēgušu tiesas piespriestam sodam, vai man tūlīt nevajadzētu atteikties no pārliecības, ka jebkurš ļaunuma nesējs šai pasaulē ir iznīcināms?

Un vai tiešām pret ļaunumu vienmēr vajag vērsties ar ļaunumu?

Katra cilvēka dzīvība un dzīve ir tik unikāls notikums ne tikai uz šīs zemes, bet droši vien arī Visumā, ka nupat sāku stipri šaubīties, vai cilvēks vispār drīkst otram cilvēkam spriest tiesu? It sevišķi, ja šis tiesas spriedums, vienalga, valsts vai individuāli pasludinātais, ir nepārsūdzams un cilvēkam atņem pašu dārgāko, kas viņam pieder, — dzīvību?

Es pagriezos un, stipri apmulsis, izgāju no kapsētas. Apstājos pie savas sarkanās Volvo automašīnas un skumji vēroju nemitīgi garo ļaužu plūsmu. Redzēju, kā, tiesas soda nesalauzti, no kapsētas iznāca Mārtiņš Vāns ar Natāliju Averbahu un lēnām, viens otru saudzīgi atbalstot, gāja prom. Pēc dažām minūtēm caur vecajiem Lāčupes kapsētas vārtiem iznāca Haralds Brīvmanis ar sievu Silviju un trim bērniem. Ieraudzījis mani, viņš kādu mirkli apmulsis stāvēja, tad, kaut ko pateicis sievai un bērniem, nesteidzoties pienāca pie manis.

—    Labdien, tiesneša kungs! — viņš godbijīgi sveicināja. — Varbūt jūs mani vairs neatceraties…

—    Nē, Harald Brīvmani, — es sacīju. — Es tevi atceros ļoti labi.

Galu galā tieši tu biji manas personīgās dzīves visu nelaimju sākums.

Haralds rūgti pasmaidīja.

—    Nez vai, — viņš turpināja runāt klusā, patīkamā balsī. — Ko mēs, tiesneša kungs, īstenībā daudz varam zināt, kur, kad un kas sāka visu cilvēku sāpes, traģēdijas un nelaimes? Katrā ziņā tās nav sākušās šodien un pat ne pirms divdesmit tūkstoš gadiem. Tas viss acīmredzot bija ielikts un ieprogrammēts jau pirmajā dzīvajā šūnā, no kuras dažus miljonus gadu vēlāk daba tik neveiksmīgi izveidoja cilvēku sugu. No šī secinājuma loģiski izriet, ka viss, ko šai pasaulē dara vēl līdz Dieva līdzībai tālu esošais cilvēks, tāpat ir kaut kas līdz galam neizdomāts, nepadarīts, bieži aplams, slikts un nesaprotams. Varbūt vienīgais, kas mums visiem lieliski izdodas, ir citu cilvēku tiesāšana un sodīšana. Bet cik bieži jūs esat redzējis, kad cilvēks soda pats sevi?

—   Ne pārāk bieži, — es atbildēju, — taču tā vien šķiet, ka mēs visi jau piedzimstot esam sodīti ar dzīvi.

Haralds šaubīdamies pakratīja galvu.

—    Dzīve nav sods, — viņš teica. — Dzīve ir visskaistākā, visneticamākā un pati augstākā balva, ko Dievs dāvā katrai dzīvai radībai. Bet kā mēs ar savām dzīvēm izrīkojamies, tas jau ir atkarīgs vienīgi no mums.

—   Harald, nevajag ļauties sevi tik lēti apmānīt, — es sacīju. — Šai dzīvē no mums pašiem ir atkarīgs visai maz. Lai nu kam, bet tev to vajadzētu zināt. Un vēl derētu padomāt par to, kas tad īstenībā ir sods, kas noziegums, kas attaisnojums, kas ir tas, ko mēs saucam par vainu, vainas pierādījumu un cilvēka individuālo vainas sajūtu? Vai uz šīs pasaules un cilvēka apziņā vispār eksistē kaut kas tāds, ko mēs varētu saukt par absolūtu un pilnīgi neapstrīdamu?

Haralds atkal grūtsirdīgi pasmaidīja.

—   Ja nu vienīgi Dievs, — viņš atbildēja. — Viss pārējais, ko mēs darām un kas uz šīs pasaules pastāv, ir tikai mūsu subjektīvais priekšstats par lietām un notikumiem, kādā kārtībā tiem vajadzētu risināties. Bet kā ir īstenībā, to neviens nezina un, visticamāk, nekad arī neuzzinās.

Es labu bridi klusēju un vēlreiz uzmanīgi noskatīju sev priekšā stāvošo cilvēku, kuram kādreiz biju pasludinājis nāves spriedumu.

—    Vai tev, Harald, nav bail, ka tevi kādreiz varētu arestēt un likt tiesas uzlikto sodu tomēr izciest?

—    Mazliet, — Haralds atzinās. — Taču laikam vienīgais cilvēks, kas droši zina, kas es īstenībā esmu, esat jūs, Rusecka kungs. Vai jūs mani nodosiet? Vai jūs būtu ar mieru mani vēlreiz tiesāt un atkal sodīt ar nāvi? Kāda tam būtu jēga? Abstrakta taisnības uzvara? Soda neizbēgamības pierādījums? Cilvēka vardarbīgai nāvei, arī tiesas piespriestai, varētu būt kaut kāda jēga vienīgi tai gadījumā, ja šī cilvēka nāve glābtu kāda cita cilvēka dzīvību. Bet nāve tikai nāves pēc… Tas ir barbarisms. Cilvēka garam ir jābūt daudz augstākam par vēlēšanos otram atmaksāt ar sodu. Turklāt, tiesneša kungs, es savu sodu jau esmu izcietis. Es biju pavisam tuvu savai bojā ejai. Ticiet, nekas patīkams tas nav. Es dziļi nožēloju izdarīto, un Dievs man piedeva. Ceru, ka arī jūs, tiesneša kungs, man varētu piedot. Es nemeloju. Es patiešām patiesi nožēloju savus grēkus un kļuvu cits. Es arī nosodīju un nekad nepiedevu savam brālim Ivaram to, ko viņš izdarīja ar jūsu ģimeni. Bet tagad viņš ir miris, kāds viņu nogalinājis, un viss ir beidzies.

—   Jā, Harald, — es domīgs piekritu. — Patiešām, viss ir beidzies.

—    Lai jums labi klājas, — Haralds sacīja un pret mani nedaudz palocīja galvu. — Atvainojos, bet mani gaida bērni un sieva.

—   Ej, Harald, ej! — es sacīju. — Lai arī turpmāk tev veicas tikpat labi!

Haralds aizgāja. Kad apsēdos mašīnā pie stūres un jau gribēju ieslēgt jaudīgo Volvo dzinēju, pēkšņi ieraudzīju, ka kapsētā ar nelielu puķu pušķīti rokā ieiet Dace Ābelīte.

Acīmredzot viņa iet pie Roberta, es nodomāju un dzinēju neieslēdzu. Tā mēs visi atgriežamies pie savas jaunības un nākam ciemos pie tiem, kurus esam mīlējuši.

Pagriezos pret kapsētas vārtiem un sāku gaidīt. Ko es īsti gaidīju, nezinu. Vai atgriežamies savu kādreizējo mīļāko Daci? Ļoti iespējams. Vai varbūt gaidīju sodu? Atmaksu? Bet varbūt es cerēju virs šī milzīgi lielā mirušo cilvēku lauka ieraudzīt Dievu, kas man beidzot varētu atbildēt uz tiem jautājumiem, uz kuriem ne es, ne kāds cits šai pasaulē nezina pilnīgi drošas un pareizas atbildes?

Bet Dievs tā ari neparādījās, droši vien nospriezdams, ka atbildes uz šiem jautājumiem vēl joprojām visiem cilvēkiem ilgi un neatlaidīgi būs jāmeklē pašiem. Pēc neilga laika nāca Dace, es atvēru automašīnas durvis un, viņu aicinādams pie sevis, pamāju ar roku. Dace apstājās, ieraudzīja mani, iesmējās un laimīga skrēja šurp.

Nekas nekad tomēr nebeidzas, es nodomāju. Viss turpinās vai sākas no jauna.

Beigas

Lukjanskis E.

Lu 407 Privāttiesnesis. - R.: apgāds "Preses nams", 1999. -416 Ipp. Mākslinieks A. Vītols

Reģistrācijas apliecība Nr. 2-0610. Formāts 60x84 1/16. Ofsetiespiedums. 26 iesp. loksnes. Metiens 4000 eks. Līgumcena. Grāmata iespiesta a/s "Preses nams" tipogrāfijā, Balasta dambī 3, Rīgā, LV-1081. Iesieta SIA "Tipogrāfija Rota", Mūkusalas ielā 64. Rīgā, LV-1004.

Content

Lukjanskis Egils Privāttiesnesis

1. nodala

2. nodala

3. nodala

4. nodala

5. nodala

6. nodala

7. nodala

8. nodala

9. nodala

10. nodala

11. nodala

12. nodala

13. nodala

14. nodala

15. nodala

16. nodala

17. nodala

18. nodala

19. nodaļa

20. nodala

21. nodala

22. nodala

23. nodala

24. nodala

25. nodala i

26. nodala

27. nodala

28. nodala

29. nodala

30. nodala

31. nodala

32. nodala

33. nodala

34. nodala

35. nodala

36. nodala

37. nodala

38. nodala

39. nodala

40. nodala

41. nodaļa

42. nodala

43. nodala

44. nodala

45. nodala