Lukjanskis Egils

Rēta akmenī

EGĪLS LUKJANSKIS

RĒTA AKMENĪ

.

1. nodaļa

Kad Ivars Viklands apstādināja savu koši lakoto fordu iepretim slimnīcas galvenajiem vārtiem, viņš ar ierastu kustību paskatījās elektroniskajā rokas pulkstenī un izslēdza motoru.

Viņš bija ieradies laikā. Pulkstenis rādīja tieši dienas vidu. Divpadsmit.

Pēc tam Ivars lēni, it kā tīši kavēdamies, izkāpa no mašīnas, tikpat lēnām, mazliet neveiklām roku kustībām aizvēra durvis, tās aizslēdza, atslēgu ieslidināja lietusmēteļa ārējā kabatā, uz mirkli sastinga un paskatījās sāņus.

Pie veikala durvīm tieši uz zemes sēdēja divi brezenta jakās tērpušies darba vīri un ar neslēptu labpatiku tieši no pudelēm sūca alu. Viņiem blakus ar aizvērtām acīm gulēja netīrs, noplucis suns.

Turpat netālu klusi sarunājās divas pusmūža sievietes.

No veikala, diez par ko smaidīdams, uz ielas izkliboja vecs kara invalids.

Gar ielas malu ātri un graciozi garām pagāja jauna, džinsos tērpusies meitene. Viņa uzmeta paviršu skatienu lepnajai ārzemju automašīnai un tūlīt pievērsās druknam, nevīžīgi apģērbušamies puisim, kas stāvēja, ar plecu atspiedies pret autobusa pieturas stabu. Turpat netālu no viņa liels baložu bars kāri uzlasīja dažādus sīkus pārtikas atkritumus.

Pretējās mājas otrā stāva logā, rokas atspiedusi pret spilvenu, sēdēja veca, sakrunkojusies sieviete un diezgan vienaldzīgi noraudzījās droši vien jau pierastajā, simtkārt jau redzētajā un tūkstoškārt izjustajā nesteidzīgajā, rāmajā apkārtējās dzīves plūdumā.

No kokiem vējš lēnām nopūta vēl dažas sarkanas,, rudens sadedzinātas lapas.

Un viss šis redzētais mirklis — šī atmiņā cieši nofiksētā kādas provinces pilsētas klusā ainava arī Ivaru beidzot padarīja mierīgāku un mazliet pašpaļāvīgāku.

Nekas taču slikts nenotiek, viņš domāja. Mani nervi ir pilnīgā kārtībā. Es tikai velti uztraucos. Un viss ir ari kārtībā ar šo veco pasauli. Ar šiem vecajiem cilvēkiem. Ar visām šīm dzīves norisēm. Viss iet un notiek tieši tā, kā tam visam ir ari jānotiek.

Vīriem jāsalāpa paģiras.

Sievām jāizklačojas.

Meitenei jāsatiek puisis.

Un man …

Ivars atkal nodrebēja, un viņu jau kuro reizi pārņēma pazīstamā, tik ļoti nepatīkamā aukstā baiļu sajūta, kad vienmēr gribējās kaut kur bēgt, kaut kur dziļi, dziļi noslēpties, kaut kur ieslēgties un pazust, pēkšņi visu aizmirst, neelpot un nomirt.

Ivars pēc dažiem mirkļiem tomēr saņēmās, apspieda un no sevis aizdzina šo nepatīkamo, vienmēr tik nogurdinošo smagumu, šķērsoja ielu un uz brīdi apstājās iepretim gaišajiem slimnīcas vārtiem. Un izbrīnījies konstatēja, ka šie vārti ir plaši atvērti. Sardzes mājiņā nebija sarga. Acīmredzot šeit ikviens varēja brīvi ienākt, bet tikpat droši no šejienes jebkurš slimnieks vai ienācējs bez mazākiem šķēršļiem laikam varēja arī iziet…

Tas šķita vairāk nekā neparasti.

Blakus vārtiem pie sardzes mājas dēļu sienas stāvēja piestiprināta balta plāksne ar tumši zilu uzrakstu: «… pilsētas psihoneiroloģiskā slimnīca».

Ivaru atkal pārņēma mazliet neomulīga sajūta, taču viņš droši iegāja slimnīcas teritorijā un pa iekopta parka aleju nesteidzīgi devās uz priekšu.

Vispirms aiz kokiem bija saskatāmas dažas vecas, noplukušas koka mājas, kuras vēl nesenā pagātnē veidoja šīs slimnīcas pamatu un centru, bet tad pavisam drīz aiz simtgadīgā parka malas sākās jauni, moderni, mūsdienīgi slimnīcas korpusi.

«Astotais korpuss, sešpadsmitā nodaļa,» Ivars jau kuro reizi pie sevis atkārtoja un vērīgi skatījās apkārt. Daži slimnieki enerģiski grāba un lielos polietilēna maisos vāca kopā nobirušās koku lapas. Citi slimnieki savukārt ar viegliem gumijas ratiem no virtuves uz nodaļām izvadāja tikko pagatavotās pusdienas. Daži stāvēja, atspiedušies pret gaišajām ēku sienām, un ļāva sevi apspīdēt vēsajai rudens saulei. Kāda bāla, nenosakāma dzimuma seja ar dziļi iekritušām acīm bija cieši piespiedusies pie aizrežgota loga un sastingusi skatījās kaut kur zemeslodes otrajā pusē.

Pēc dažām minūtēm Ivars atvēra astotā korpusa ārējās ieejas durvis, aiz tām tūlīt sākās neliela, labi uzkopta uzgaidāmā telpa, kuru no pretējās puses ari ierobežoja durvis, tikai šīs jau bija cieši aizslēgtas.

Ivars piespieda zvana pogu un tūlīt ievēroja, ka šīm durvīm nez kādēļ nebija tik pierastā roktura…

Pēc dažām minūtēm durvis tika atslēgtas un tajās parādījās sirma medmāsa.

—    Ko jūs vēlaties? — viņa klusi pajautāja.

—    Mani sauc Ivars Viklands, — atnācējs nedroši atbildēja. — Esmu sarunājis ar dakteri Jonānu… Viņš zina. Lūdzu, pasakiet, ka esmu ieradies.

—    Labi. — Medmāsa piekrītoši pamāja ar galvu un aicināja Ivaru ienākt. — Apsēdieties un šeit pagaidiet.

Medmāsa aizgāja, aiz sevis rūpīgi aizslēdzot durvis, un Ivars palika viens cieši noslēgtā telpā. Viņš atkal sajuta tuvojamies aukstas, stindzinošas bailes un vieglus drebuļus. Ivars ātri uzlēca kājās un sāka staigāt pa mazo telpu turp un atpakaļ. Turp un atpakaļ. Tad spēji apstājās un, lai sevi ātrāk nomierinātu, sāka vērīgi apskatīt nelielo istabu.

Mazs galdiņš, pārsegts ar tautiski izrakstītu sedziņu.

Vāze ar sarkanām gladiolām.

Divi mīksti atpūtas krēsli.

Pie sienas spilgts akvarelis, kas attēloja upes līci, tumšus kokus un kādu lidojošu putnu.

Telpa ir patīkama. Nenoliedzami šīs slimnīcas saimniecības māsai ir laba gaume. Šeit varētu pat dzīvot. Seit varētu atpūsties. Seit varētu mierīgi lasīt grāmatu vai ar aizvērtām acīm domāt par sievietēm, vai arī atcerēties savu pagātni, vai atkal savā atmiņā bez žēlastības atrakt nolādēto bērnību, vai arī mēģināt no šī tik tālu aizbēgušā laika kaut kur noslēpt dažas šausmīgas dienas, nu, kaut vai vienu dienu, kaut vai vienu stundu, to vienu nejauši īso mirkli, kas tomēr vēlāk tik nežēlīgi riebīgi pārvērta gan mani pašu, gan visu manu dzīvi. Toreiz manās jaunajās bērna smadzenēs, manā pavisam vēl nenobriedušajā apziņā tika ietriektas mūžīgas bailes…

Ko es tagad lai vainoju? Laiku? Vēsturi? Cilvēku jau iedzimto agresivitāti un cietsirdību vai tos notikumus, kas cilvēkiem lika būt tik ļoti nežēlīgiem?

Atkal es aizeju sāņus. Atkal mēģinu atvērt pagātnes vārtus. Bet nevajag! Tas jau ir apnicis līdz apnikumam. Taču es saprotu. Es apzinīgi vai neapzinīgi vēl joprojām meklēju atbildi. Pat šeit. Šai nepazīstamajā slimnīcas uzgaidāmajā telpā. Bet telpai pašai par sevi patiešām nav nekādas vainas. Te strādā laba saimniecības māsa. Un viņa ir centusies, viņa ir ļoti centusies, lai cilvēki šeit justos mājīgi un ērti un visi kaut uz brīdi spētu aizmirst savas nelaimes un kaites. Un beidzot nomierinātos. Beidzot kļūtu klusi, mierīgi un godbijīgi.

Nedaudz vēlāk tikko sadzirdami noskrapstēja atslēga, durvis atvērās — un tajās parādījās pamaza auguma, drukns, labsirdīga izskata vīrietis. Viņa gaišie, īsi apcirptie mati bija tādi kā paspūruši un lielās, zilās acis vērīgi skatījās uz atnācēju.

—     Labdien, — viņš mazliet dobjā, it kā dziedošā balsī sacīja un pasniedza roku. — Es esmu dakteris Jonāns.

—     Patīkami. — Ivars palocīja galvu un cieši saspieda ārsta pasniegto plaukstu. Tā bija liela, silta un smaga. — Mani sauc Ivars Viklands, un dakteris Fin- šteins…

—    Jā, es ar viņu runāju, — ārsts apstiprināja. — Jūs mūs viegli atradāt?

—   Tas nebija grūti.

—    Jūs no Rīgas atbraucāt ar vilcienu vai autobusu?

—    Man ir pašam sava mašīna, — Ivars atbildēja.

—    Kāds ir jūsu vadītāja stāžs?

—    Desmit gadi.

—    Vai esat piedzīvojis arī kādu avāriju?

—     Nopietnu ne. Vienreiz tikai lēni ieslīdēju ceļmalas grāvī.

—     Arī man, paldies Dievam, līdz šim nekas nopietns nav gadījies, — dakteris Jonāns sacīja un atvēra durvis platāk. — Lūdzu, nāciet! Parunāsimies manā kabinetā.

Viņi gāja pa garu, tīru un gaišu gaiteni, kam abas sienas bija noklātas ar lielām, spilgti krāsainām gleznām. Ivars mazliet palēnināja soļus. Dakteris apstājās.

—           Mēs šeit pastāvīgi rīkojam mūsu pilsētas mākslinieku izstādes, — viņš paskaidroja. — Labi mums, un labi viņiem… Vispār mēs ar radošo inteliģenci uzturam ciešus kontaktus, un, lielā mērā pateicoties tieši viņiem, mūsu slimnīca mākslinieciskā noformējuma ziņā ir pirmajā vietā Latvijā. Tas viss labvēlīgi ietekmē gan slimniekus, gan personālu, gan arī daudzos apmeklētājus.

—           Es jau to pamanīju priekštelpā, — Ivars sacīja un paskatījās uz blakus esošajām durvīm. Uz tām bija piestiprināta glīti noformēta plāksnīte.

Nodaļas vadītājs Med. zin. kand. J. Jonāns

Ārsts Ivaru ieveda kabinetā un lūdza apsēsties. Pats viņš iekārtojās aiz neliela rakstāmgalda, uz kura atradās paprāva dokumentu kaudzīte, dažas grāmatas un vāze ar puķēm.

Arī šeit pie sienām atradās vairākas gleznas un nopietna izskata vīrieša liela fotogrāfija. Acīmredzot tas bija kāds slavens psihiatrs.

—           Es šādā iestādē esmu pirmo reizi, — Ivars klusi teica, — un atzīšos, ka to biju iedomājies mazliet citādu…

—    Kādā ziņā? — ārsts smaidīdams painteresējās.

—           Daudz sliktāku, — Ivars atbildēja. — Kaut ko līdzīgu cietumam vai…

—          Viss mainās, — ārsts sacīja, paņēma cigarešu paciņu un to piedāvāja pacientam.

—           Paldies, — Ivars pakratīja galvu. — Es nesmēķēju.

—   Atmetāt?

—    Nē. Es nekad neesmu sācis.

—    Ļoti labi. Jums nekas nebūs pretim, ja es?…

—    Nē, dakter, ko jūs! Nekas.

Ārsts Jānis Jonāns atkal uzmeta ātru, caururbjošu skatienu Ivara skarbajai sejai, viņa nemierīgajām acu kustībām, aizsmēķēja cigareti un mierinoši pasmaidīja.

—          Kādas markas automašīna jums ir? — viņš negaidīti pajautāja.

—   Man ir amerikāņu «Ford», — Ivars atbildēja.

—     Es to pirms četriem gadiem nopirku no kāda pazīstama tirdzniecības flotes mehāniķa.

—    Maksāja dārgi?

—    Dabūju par volgas cenu. Toties man nācās viņam šo to vēl izpalīdzēt pa celtniecības līniju.

—    Jūs esat celtnieks?

—   Jā. Esmu kāda liela celtniecības tresta galvenais inženieris. Un pastāv perspektīvas…

—    Kā jūs izlāpāties ar sava fordiņa rezerves daļām?

—    Pagaidām nesūdzos. Nekas tāds sevišķs vēl nav bijis vajadzīgs.

—    Cik jums ir gadu?

—    Četrdesmit pieci.

—    Jūs pirmīt pieminējāt cietumu… Vai jums tur nācies kādreiz «sēdēt»?

—    Nē.

—    Cik es saprotu, tad jūsu darbs un ieņemamais amats no jums prasa lielu atbildību un pastāvīgu sasprindzinātību, vai tā?

—    Jā, dakter. — Ivars piekrītoši pamāja ar galvu.

—    Es nepārtraukti atrodos, ja tā var teikt, lielā nervu drudzī, bieži esmu nesavaldīgs un pārlieku ass, es to pats jūtu un saprotu, bet… Neko tur nevaru izdarīt. Un tad vēl pēdējos gados arvien biežāk pie manis viesos nāk … tas … Baltais Cilvēks …

Dakteris Jonāns kļuva uzmanīgs un vēlreiz cieši noskatīja pretim sēdošo pacientu. Tas bija gara auguma vīrietis ar spēcīgu miesas uzbūvi. Droši vien vēl tagad no rītiem vai vakaros vingro ar hantelēm, ārsts nodomāja. Tumši, mazliet iesirmi mati. Tumšas, aukstas acis. Skatiens atklāts un drošs. Cieši sakniebtas lūpas un īss, it kā asi nocirsts zods. Dārgs, tumšs uzvalks, kas noteikti šūts pēc pasūtījuma. Balts krekls un tumšzila kaklasaite. Nenoliedzami, šis cilvēks pašlaik ir mazliet uztraucies, un tas ir gluži dabiski, taču parasti viņš dzīvē noteikti zina, ko grib sasniegt. Viņš ir izliets no tērauda un veidots no akmens. Sis cilvēks katrā ziņā ir apveltīts ar neticamu gribasspēku. Es to jūtu. Ikdienas dzīvē noteikti skarbs un ass, lai gan pašlaik ar mani runā klusā, patīkamā balsī. Man nez kādēļ šķiet, ka viņš ir pat nežēlīgs, cietsirdīgs. Bet katrā ziņā sievietēm viņš patīk. Uz galvošanu. Elegants skaistulis ar aukstām ērgļa acīm.

—    Jūs pirmīt teicāt… Kas pie jums nāk viesos?

—    Baltais Cilvēks, — Ivars ātri atbildēja.

—    Kas tas tāds?

—           To es nezinu. — Ivars pakratīja galvu. — Es viņu tā nosaucu tādēļ, ka viņš vienmēr ierodas, apģērbies līdz kaklam aizpogātā baltā mētelī un baltā platmalē — un vispār viss ir balts.

—    Ko viņš dara, kad atnāk?

—    Neko. Viņš uz mirkli parādās un pazūd.

Ārsts tikko manāmi saprotoši pamāja ar galvu.

—           Vai tas Baltais Cilvēks jums kaut ko saka, runā, draud, kaut ko pavēl?

—           Nē. Viņš klusē, dakter. Viņš parasti parādās uz. tik īsu brīdi, ka bieži pat šķiet, ka man tas ir tikai izlicies.

—           Tā droši vien arī ir, — ārsts apstiprināja. — Tā dažreiz gadās no pārliekas fiziskas vai garīgas pārpūles. Taču tomēr gribētos zināt… Jūs bieži lietojat alkoholu?

—           Nē, ne visai. Bez tam fiziski es jūtos pilnīgi vesels, neslimoju, vienmēr esmu pietiekami spirgts un možs, regulāri nodarbojos ar vingrošanu, tā ka, ja arī gadās dažreiz iedzert pāri mēram, nākamajā dienā esi parasti nekādas paģirasjomēr nejūtu.

—           Laimīgais… — Ārsts pasmaidīja un brīdi klusēja. — Jums ir ģimene?

—    Nē. Es dzīvoju viens.

—    Nekad arī agrāk neesat bijis precējies?

—           Esmu, taču tas bija sen, vēl studiju gados. Mēs kopā nodzīvojām tikai trīs gadus un tad …

Ivars Viklands spēji nolieca galvu un skatījās kādā no malas neredzamā grīdas punktā. Un dakteris nevarēja redzēt, kāda šai mirklī izskatās pacienta sejaP kā mirdz vai noplok viņa acu spožums, tātad slēgta bija arī šī cilvēka dvēsele, un ārsts tobrīd varēja tikai minēt, ko Ivars Viklands izjūt vai domā.

—           Viņa no jums aizgāja? — dakteris Jonāns klusi pajautāja.

Ivars pacēla galvu, un ārsts atkal ieraudzīja pacienta acis. Tajās nez kādēļ dega naids.

—           Viņu nogalināja, — Ivars aukstā, svešādā balsī sacīja un vēlreiz nolieca galvu.

—           Ja jums nebūtu pretim… Varbūt jūs pastāstītu, kā tas notika?

Ivars ilgi klusēja, tad ātri un mazliet paceltā balsī īsi pastāstīja, kā piecdesmit astotajā gadā viņš ar Valdu bija devies izbraucienā ar laivu pa Gauju, vakarā piestājuši krastā, uzslējuši telti, vēlāk Ivars aizgājis uz tālumā redzamām mājām pēc piena un malkas, jo tuvumā atradusies tikai p]ava un zaļoksnēji krūmi. Kad viņš pēc stundas atgriezies, tad saārdītajā teltī atradis Valdu nomocītu, saplosītu un nogalinātu. Pirmajā brīdī viņam šķitis, ka Valdai uzbrukuši nez no kurienes uzradušies zvēri, bet vēlāk izrādījies, ka tie tomēr bijuši cilvēki, tiesa, slimi un garīgi nepilnvērtīgi cilvēki, taču tomēr … Vai no tā kļuva vieglāk? Vai no tā Valda atdzīvojās?

— Es saprotu, dakter, ka tā bija tikai nejaušība, kaut kāda liktenīga sagadīšanās, ka tieši tajā dienā un stundā un tieši tajā vietā krustojās mūsu un viņu ceļi… Taču … Manī toreiz kaut kas uz visiem laikiem saplīsa. Ziniet, dakter, es jau pirms tam cilvēkus nevērtēju sevišķi augstu… Tas ir, ne visus, protams. Ne visus, taču lielu daļu gan. Jo tas, ko man nācās pārdzīvot bērnībā… Es par to negribētu runāt, tikai īsi pateikšu to… Deviņu gadu vecumā es tiku nostādīts diezgan sarežģītas izvēles priekšā… Es nāku no laukiem, manas dzimtās mājas atrodas Valkas pusē, netālu no Ilzenes, un tur pēckara gados aktīvi darbojās kāda Arvīda Zara pretpadomju grupa. Un tā sagadījās, ka es nejauši uzzināju, kur šis Arvīds Zars slēpjas… Es nesaprotu, kādēļ viņš mani toreiz nenogalināja, bet atlaida brīvībā un lika izvēlēties… Vai nu klusēt un nevienam neko neteikt, vai arī — tikai mēģinot paziņot attiecīgiem cilvēkiem vai iestādēm par viņa atrašanās vietu, tūlīt sekošot sods. Tikšot nogalināta mana māte, māsa un es pats. Es, protams, izvēlējos… neapzinīgi, instinktīvi es izvēlējos savu māti, māsu un pats sevi. Grupu gan drīz atklāja un arestēja, taču dzīvot tai pusē man kļuva vistīrākās mokas, mani pastāvīgi mocīja bailes un vēl kaut kas nomācošs un baigs. Es ienīdu to apkārtni un savas dzimtās mājas un tādēļ pēc vidusskolas beigšanas uz turieni centos aizbraukt pēc iespējas retāk. Pēdējo reizi vispār tur esmu bijis pirms gadiem astoņiem deviņiem … Varbūt tieši toreiz manās smadzenēs piedzima Baltais Cilvēks? Un tad Valda man nāca kā vistīrākā debesu dāvana, kā mans vienīgais glābiņš. Varbūt tieši tādēļ es viņu vēlāk ļoti iemīlēju, iespējams, ka Valda ir vienīgais cilvēks, kuru es šai dzīvē vispār esmu mīlējis. Bet ari viņa man tika atņemta, un es nezinu, par ko. Un tad, dakter, kā jau pirmīt teicu, manī kaut kas kapitāli salūza. Tagad, visu saņemot kopā… Es jūtu, ka ar mani kaut kas nav kārtībā. Es bieži, pārāk bieži, it sevišķi pēdējā laikā, a4kal sajūtu nospiedošas bailes, un arvien biežāk man sāk parādīties tas savādais Baltais Cilvēks…. Ko tas varētu nozīmēt, dakter?

Ārsts Jonāns kādu laiku domīgs klusēja un viegli spēlējās ar cigarešu paciņu «Rīga». Pēc tam atkal jau kuro reizi uzmundrinoši pasmaidīja.

—     Neko, — viņš noteiktā balsī atbildēja. — Tas vēl neko nopietnu nenozīmē, un, protams, par kaut kādu slimību pagaidām vēl nevar būt ne runas. Taču no visas sirds es jums tomēr ieteiktu atpūsties. Šogad atvaļinājumā jau esat bijis?

—    Jā.

—    Ka jūs to pavadljat?

—    Vairāk nekā brīnišķīgi, — Ivars atbildēja.

—     Man radās izdevība kādas tūristu grupas sastāvā ar kuģi doties ceļojumā apkārt Eiropai. Pabijām astoņās valstīs. Bez tam, dakter… Lai cik arī mans darbs dažkārt būtu sapringts un nervozs, tieši darbā es jūtos vislabāk, darbs man ir īstais dzīves saturs, tas ir pats galvenais, un tur es aizmirstu visu pārējo. Ar mani vissliktāk ir tieši vakaros, naktīs, tieši tad, kad es atpūšos un esmu viens. Tad ir tāda sajūta, it kā smadzenēs atvērtos sāpīga plaisa un es tur gāztos no milzīga augstuma kopā ar savu bērnību, ar visiem pagātnes notikumiem, ar Balto Cilvēku un savām nezūdošajām bailēm…

—    Jūs pirmīt teicāt… Jums laukos netālu no Valkas esot dzimtās mājas. Vai tur vēl tagad dzīvo jūsu māsa un māte?

—    Māte — jā. Bet māsa nomira sen atpakaļ, būdama vēl pavisam maziņa, un, patiesību sakot, ar viņas slimību toreiz varbūt viss arī sākās…

—    Vai jums nākamo atvaļinājumu nevajadzētu pavadīt tieši tur… kur, jūs sakāt, viss arī sācies?

—    Es par to padomāšu, — Ivars piekrītoši pamāja.

—    Lai gan… tas būs ļoti grūti. Baidos, ka mani atkal pārņems…

—    Jūsu māte droši vien ir jau veca?

—    Šogad viņai palika septiņdesmit gadu.

—    Viņa tur uz laukiem dzīvo viena?

—    Jā.

—     Un jus Rīgā ari viens… Vai jums ar māti ir sliktas attiecības?

—    Nē, dakter, tieši otrādi. Mēs visu laiku sarakstāmies, un es viņu aicinu pārnākt dzīvot pie manis. Man Rīgā ir labiekārtots dzīvoklis, bet pats saprotiet… Māte visu mūžu nodzīvojusi uz laukiem, tur pieradusi, un pilsēta viņai ir sveša un nepatīkama. Viņa negrib nākt.

—    Tad jums tomēr vajadzētu apprecēties, — ārsts nopietni sacīja. — Tas katrā ziņā palīdzētu aizmirst visus nepatīkamos pagātnes pārdzīvojumus, radītu jaunas domas, jaunus pienākumus un emocionālus pārdzīvojumus.

—    Tas būtu jauki, — Ivars vēsā balsī pateica.

—     Taču neviena sieviete man jau sen vairs nepatīk.

—    Tātad jūs vispār atturaties arī no jebkādiem… seksuāliem sakariem?

—    Nē, dakter, neatturos. Taču šie sakari ir stipri neregulāri un īslaicīgi.

Ārsts atkal uz dažiem brīžiem apklusa un domīgs pavēroja eleganto un mazliet neparasto pacientu.

—    Man ir grūti jums kaut ko ieteikt… — dakteris klusi sacīja un atkal sāka spēlēties ar cigarešu paciņu.

—    Es tikai vēlreiz varu atkārtot, ka jums nav ne mazākā iemesla sevišķi uztraukties, tā vēl nav nekāda nopietna slimība, ticiet man, tas viss ir gandrīz vai normas robežās, jo vai ikkatram cilvēkam ir bijuši un ir kādi smagāki pārdzīvojumi, ir piederīgo aiziešana un nelaimīgas mīlestības… Taču es no visas sirds jums vēlreiz ieteiktu vienam tomēr nedzīvot, ieteiktu atrast kādu blakus aizraušanos, pēc iespējas biežāk būt sabiedrībā un domāt vairāk par patīkamo. Vakaros varat iedzert nomierinošas zāles, es jums tās tūlīt izrakstīšu, un ar laiku visas nepatīkamās sajūtas pāries.

—    Paldies, dakter, — Ivars sacīja un piecēlās.

—   Jūs mani nomierinājāt.

—    Un tomēr, — ārsts Jonāns teica, pasniedza zāļu recepti un ari piecēlās. — Mums visiem kādreiz jāatgriežas tur, kur esam sākušies.

—   Jus zināt, kur ir bijis musu sakums? — Ivars mazliet ironiski pajautāja.

—    Jūs mani sapratāt, — ārsts atkal pasmaidīja. — Brauciet biežāk pie mātes, Viklanda kungs, pie mātes! Un vairāk domājiet par nākotni!

—    Es to arī daru, — Ivars sausi atbildēja, — taču pārāk bieži pagātne tomēr izrādās stiprāka.

Kad Ivars Viklands aizgāja, dakteris vēl ilgi pārdomāja notikušo sarunu, atcerējās gandrīz vai katru pacienta teikto vārdu, viņa izturēšanos, balss maiņas un acu skatienus, tad uz baltas papīra lapas, mazliet šaubīdamies, uzskricelēja vairākas diagnozes — Phobia, Neurosis anxietatis; pēc kāda laika tās tomēr pārsvītroja, vēl dažus brīžus domāja, līdz beidzot mazliet neskaidrā rokrakstā steidzīgi uzrakstīja: «Aliectus memorialis», kas latviski nozīmēja — atceres afekts, emocionāls pārdzīvojums, atceroties agrāk pārdzīvoto.

2. nodala

Latvijas Padomju Sociālistiskās Republikas vārdā Latvijas PSR Augstākās Tiesas Krimināllietu tiesas kolēģija šādā sastāvā: priekšsēdētājs: A. Jostiņš

tautas piesēdētāji: E. Bērziņa un R. Madrēvics ar sekretāru J. Ravišāni, piedaloties prokuroram J. Za- gorskim un aizstāvim N. Viktorovai

19… gada decembri slēgtā tiesas sēdē Rīgas pilsētā izskatīja lietu par Zaru Arvīdu Miķeļa d., dzimušu 1919. gadā Valkas rajona Sinoles ciema padomē, pēc sociālās izcelšanās no zemniekiem — rentniekiem, pēc tautības latvietis, bezpartijisku, PSRS pilsoni, ar 6 klašu izglītību, precējušos, sodītu ar Alūksnes apriņķa 1. iecirkņa Tautas tiesas 1948. g. 22. jūlija spriedumu pēc KPFSR KK 136. p. «a» p. I d. ar brīvības atņemšanu uz desmit gadiem, sodu izcietis, 1957. g. ar Krasnojarskas novada Igorskas pilsētas Tautas tiesas spriedumu pēc KPFSR KK 74. p. 2. d. ar brīvības atņemšanu uz diviem gadiem, sodu izcietis, līdz arestam strādājis par krāvēju papīrfabrikā «Jugla», dzīvojis Latvijas PSR Rīgas rajona Dreiliņu ciema padomes «Upeslejas» mājās, apsūdzībā noziegumos, kas paredzēti Latvijas PSR Kriminālkodeksa 59. p. I daļā, 61. p. I d. un 67. p.

Pārbaudot iepriekšējā izmeklēšanā un tiesas sēdē iegūtos materiālus, Latvijas PSR Augstākās Tiesas Krimināllietu tiesas kolēģija tiesas sēdē konstatēja:

tiesājamais Zars 1944. gada novembrī, nevēloties dienēt Padomju Armijā, izvairījās no iesaukšanas, pārgāja nelegālā stāvoklī, nodeva Dzimteni un no bijušajiem vācu soda vienību dalībniekiem un personām, kuras izvairījās no iesaukšanas Padomju Armijā, organizēja un vadīja pretpadomju teroristisku bandu, kuras sastāvā bija apmēram 20 cilvēku un kura stādīja sev mērķi cīnīties pret padomju varu Latvijā. Sākumā Zaram apbruņojumā bija šautene un no 1945. g. janvāra — automāts «PPŠ», kā arī vēlāk pistole.

Banda Zara vadībā operēja Valkas apriņķa Dūres, Ilzenes, Sinoles, Lejasciema un Gaujienes pagastos (tagad Latvijas PSR Gulbenes un Valkas rajoni), un bandas dalībnieki izdarīja šādus noziegumus…

3. nodaļa

Bet ko esmu izdarījis es — Ivars Viklands?

Baltais Cilvēks man šorīt teica un viņa balss skanēja visai mierīgi un pārliecinoši: «Patiesībā tev būtu jāsaņem bargs sods.» Tad es viņam gluži dabiski pajautāju: «Kādēļ?» Un Baltais Cilvēks mazliet skumji atbildēja: «Tādēļ, ka tu tāds esi.»

Taču mani šī atbilde tomēr ne mazākā mērā neapmierina. Katrā ziņā tas nav nekāds pārliecinošais arguments — un es to nepieņemu. Bez tam es pats nemaz šai pasaulē neesmu lauzies. Es nevienam neesmu prasījis — dzīvot. Neesmu lūdzies. Es neesmu dzirdējis Aicinājumu. Es nedzirdēju arī skanam Zvanu. Es nedzirdēju Balsis. Es nejutu ne mazāko vajadzību šeit ierasties viesos. Man nebija vajadzīgs jūsu saprāts. Un nebija vajadzīga jūsu skaudība un godkāre. Un vēl mazāk bija vajadzīgas jūsu bailes, ciešanas un izmisums. Tāpat man nebija vajadzīgs jūsu naids un cietsirdība. Un jūsu ļaunums un vienaldzība ari ne! Un nebija vajadzīga pat jūsu izdaudzinātā mīlestība …

Tad, kad es vēl biju tikai pirmsdzīvības matērija.

Tad, kad es Visuma melnajos koridoros klīdu tikai kā visvienkāršākā elementārdaļiņa. Var pieņemt, ka mans patiesais, materiālais sākums ir sācies reizē ar Lielo Sprādzienu un es esmu tikpat vecs, cik vecs ir Visums. Tas ir — apmēram piecpadsmit miljardi gadu.

Pat smiekli nāk.

Bet, ja sāk domāt nopietni, tad varbūt nemaz nebūtu bijis tik slikti, ja mani toreiz četru gadu vecumā tas kareivis būtu arī nošāvis. Vai māte ar tēvu nemaz nebūtu satikušies. Vai tas Arvīds Zars būtu mani nogalinājis. Vai Baltais Cilvēks būtu šorīt nositis. Man nekas nebūtu pretim pēc iespējas ātrāk atgriezties savā pirmsākumā.

Jo nedzīvai matērijai taču nav atmiņu.

Lai gan… Kas to var droši zināt?

Neviens, varbūt izņemot vienīgi mani pašu, nevar atbildēt uz jautājumu: «Kādēļ es esmu tieši tāds, kāds esmu? Kādēļ ne citāds? Un kādēļ es tagad bēgu?»

Ja tas tevi interesē, Balto Cilvēk, es varu atbildēt.

Patiesībā es nemaz nebēgu, lai gan jāatzīstas — pilnīgi stingstu no bailēm par izdarīto, par nesen notikušo. Un man nez kādēļ bail arī no tevis, no savas pagātnes un it kā tik veiksmīgi un spoži nodzīvotās dzīves. Bail no tā, ka blakus atkal apsēdīsies Anna Siņicka un kā nelaimīgs bērns man klusēdama skatīsies acīs. Ilgi, ilgi. Bez pārtraukuma, līdz mūžības beigām…

Mīļo, labo dakter! Gudri mācītais vīrs! Visu cieņu tavā priekšā, bet kas gan ir mazās, baltās tabletītes salīdzinājumā ar manu vainas apziņu!? To diemžēl nevar nomierināt pat visstiprākās zāles. Varbūt es vēl varētu glābties, vienīgi izdzerot visas Annas izraudātās asaras? Un sev pie dvēseles pienaglot mātes garo vientulību… un pašu māti, kas man kādreiz ir devusi dzīvību…

Un tomēr es bēgu.

Mans fordiņš joņo uz priekšu tik trakā ātrumā, ka es dažbrīd nemaz neredzu, kas notiek apkārt. Bet apkārtne laikam ir skaista. Tālumā redzams biezi aizaudzis mežs, un tepat aiz šosejas abām malām — kā svinīgi uzklāta kāzu gulta — man līdzi skrien balti sniega lauki.

Patiešām skaisti. Tik skaisti kā uz vecām Ziemassvētku bildītēm.

Bet stop! Šodien taču patiešām arī ir Ziemassvētku vakars! 1981. gada 24. decembris. Taču līdz vakaram vēl tālu. Vēl pagaidām spilgti mirdz spožā debess ripa, tikai divus sprīžus pakāpusies virs apvāršņa malas, un spīd tieši man sejā. Jauki. Nemaz tik bieži neiznāk braukt taisni saulē.

Un tā, Balto Cilvēk…

Es bēgu, lai vēlreiz atgrieztos tai vietā, kur esmu sācies.

Es atgriežos pie savas mātes.

Beidzot!

Ja viņa nav mani nolādējusi…

Savādi gan, Ivars Viklands mazliet vēlāk nobrīnījās. Pirmīt vērojot baltos sniega laukus, es nez kādēļ iedomājos par kāzu gultu. Esmu daudz par to lasījis, vēl vairāk dzirdējis un domājis un arī pats bieži runājis, bet kaut kā līdz šim vēl nekad nav bijusi izdevība tajā atrasties. Sai svētajā, šai nolādētajā laulības gultā. Tagad man žēl? Vai tagad es apskaužu citus? Var jau būt. Droši vien. Atklāti sakot, es visu mūžu esmu mazliet apskaudis citus. Dažreiz tā bija balta, dažreiz melna, bet gandrīz vienmēr es pret panākumiem bagātiem cilvēkiem esmu izjutis savādu greizsirdību. Pret tiem, kuriem dzīvē labi veicās. Pret tiem, kuri bija veikli un veseli. Pret tiem, kuri bija apveltīti ar dažādiem talantiem un izcilām darba spējām. Es apskaudu arī lidotājus un rakstniekus, slavenus aktierus un māksliniekus, sportistus un ministrus, es apskaudu visus, kuri ar neatlaidīgu darbu un talantu bija izsitušies dzīves virspusē, guvuši panākumus un ievērību, kuriem vairs nevajadzēja baidīties par savu nākotni, kuri sevi bija nodrošinājuši ar sabiedrības uzmanību, ar materiālo pārticību un slavu. Un arī es beidzot dzīvē kaut ko sasniedzu. Beidzot ieguvu augstu amatu, es piepildīju savu jau sen loloto sapni, savu kādreiz šķietami tik tālo mērķi. Nezinu, kā citiem, bet man pašam par to ir patiess prieks un gandarījums. Un ne tikai tādēļ, ka es ar to stiprā mērā esmu apmierinājis savu nerimtīgo godkāri, bet vairāk gan tadeļ, ka tas galvenajās līnijās tomēr ir panākts gandrīz vai tikai ar godīgu darbu. Jā, tagad es atzīstu, ka man ir diezgan draņķīgs raksturs, ka es neprotu lāgā sadzīvot ar cilvēkiem, daudzreiz esmu bijis arī neiejūtīgs, skarbs un pat cietsirdīgs, bet neviens man nekad nevarēs pārmest, ka es nepratu vai negribēju strādāt. Var jau strīdēties par to, vai tas dzīvē ir galvenais, taču man tas tā noteikti bija.

Man gribot negribot pa dzīves stāvo sienu vajadzēja rāpties augšup tikai ar savu ciešo apņemšanos, ar neatlaidīgu darbu, pacietību un dzelzs gribu. Es kā buldogs ar sakostiem zobiem biju iekodies dzīvē un katrā ziņā savu gabalu gribēju dabūt. Un dabūju arī!

Tagad esmu uzlīdis cerētajā virsotnē. Savā Everestā. Savā Džomolungmā. Dievu mājoklī. Bet kādēļ nekur tomēr neskan svētku fanfaras? Nedzied koris. Nekur nav nostādīta godasardze. Negrand salūts. Visapkārt ir tikai balti sniega lauki un asa vientulība. Traks var palikt. Es jūtos nelaimīgs tieši sava visaugstākā triumfa stundā. Tieši savas uzvaras reizē es no šī panākuma bēgu, Tas laikam ir apmēram tas pats kā nodedzināt māju ar visu mantu. Un palikt lielceļa malā plikam un nabagam. Bet varbūt ari tas kaut kādā veidā tikai liecina par manu godīgumu?

Ivars paskatījās atpakaļ un satrūkās.

Es jau tā domāju! Es jau to paredzēju! Atkal man aiz muguras atrodas Baltais Cilvēks. Taču šoreiz viņš man neseko vis kājām, bet gan drāžas pakaļ ar tādu pašu fordiņu kā man! Kur viņš to ir izrāvis? Katrā ziņā viņš neizskatās pēc tāda, kurš, acis nepamirkšķinot, varētu uz galda nolikt divdesmit tūkstošus. Man palika iespaids, ka viņam pat rublis ir liela nauda. Šorīt Baltais Cilvēks pirmo reizi ar mani runāja un labāk jau nu nebūtu to darījis! Jo viņš mani pamatīgi nobiedēja. Viņš man draudēja un izteica visdažādākos pārmetumus. Dīvainā kārtā viņa balss man šķita pazīstama un arī acis un mute, un šis garais, spēcīgais augums… Bet man atklāti jāatzīst, ka visi viņa teiktie vārdi bija tomēr pelnīti un patiesi. Un tā nu tagad iznāk, ka tieši šis Baltais Cilvēks mani ir iztriecis laukā!

Starp diviem sniega paklājiem. Starp diviem ledus gabaliem. Starp debesīm un zemi. Starp elli un paradīzi. Starp meliem un patiesību. Starp godīgumu un nelietību. Starp dzīvotgribu un dzīvotnegribēšanu…

Aci pret aci ar pagātni. Ar savu pirmo izvēli. Ar savām bailēm. Ar savām atmiņām. Ar Arvīda Zara drūmo seju un spalvainajām rokām, kas sagrāba manu tievo bērna kaklu. Ar Annas Siņickas rokām un augumu, kas neuzspēlētā kaislībā cieši pieglaudās pie mana auguma. Ar šīs meitenes naivo uzticību. Ar viņas gandrīz vai bērnišķīgo paļāvību maniem vārdiem un manam godīgumam. Es tagad esmu palicis viens ar savu vainas apziņu pret māti, pret Annu, arī pret Valdu, pret savu tiešām godīgo tēvu, pret Mudīti, pret Oto Kunsepu. Bet vissliktāk es laikam tomēr esmu izturējies pats pret sevi. Lai gan, kā redzat, ar mani nekas ļauns it kā nemaz nav noticis. Es nupat Rīgā jau otro reizi dzīvē dabūju jaunu, tagad daudz plašāku dzīvokli. Man ir laba profesija, un nupat saņēmu arī to augsto amatu, ko sen jau kāroju. Pirms neilga laika mani beidzot apstiprināja par tā celtniecības tresta pārvaldnieku, kur līdz šim strādāju par galveno inženieri. Tagad manā pakļautībā atrodas piecas celtniecības-montāžas pārvaldes, apmēram trīs tūkstoši strādājošo, un es vadu daudzus Rīgas galvenos būvniecības objektus. Man ir vairāk nekā pieklājīga alga. Man ir lepns ārzemju limuzīns. Es vēl neesmu vecs. Esmu pabijis astoņās ārvalstis. Esmu ar sievietēm izbaudījis visu, ko vien sieviete vīrietim var dot. Ko vēl? Ko man vēl vajadzētu? Man ir viss, ko vien normāls cilvēks var vēlēties. Pietrūkst vienīgi kāds sīkumiņš. Kā šorīt man teica Baltais Cilvēks — tev pietrūkst dvēseles, Ivar Vikland! Cilvēka dveseles! Un, lai to atgūtu, tev vēlreiz jāizjūt bailes, tev jāizjūt visdziļākā nožēla! Tev jānokrīt mātes priekšā uz ceļiem un jānoskūpsta viņas sastrādātās rokas! Bez tām tu nekad nebūtu pabeidzis augstskolu, bez to palīdzības tev būtu grūti apmeklēt pat vidusskolu! Pēc tam tev būs jānoskūpsta zeme, pa kuru esi skrējis basām kājām, uz kuras visus šos gadus ir augusi maize arī priekš tevis un ko tu nez kādēļ esi aizmirsis. Tad tev vēl kādu vakaru būs klusi jāpiedauza pie vecā zvana. Un tas tev pastāstīs, kādēļ cilvēki pat vislielākajās traģēdijās, vislielākajos posta brīžos, vissmagākajos kara un izmisuma gados tomēr ir spējuši saglabāt ticību cilvēka gara cildenumam, tam neizsīkstošajam dzīvības un mīlestības spēkam, kas galu galā mūs visus atsevišķus saista vienā veselumā. Ģimenē, tautā un cilvēcē.

Bet tas ir velti. Es stipri šaubos, vai vispār var at

rast to, ko esmu pazaudējis. Es, protams, mātei izlūgšos piedošanu. Protams! Es noskūpstīšu ne tikai viņas rokas, bet kā svētajai noskūpstīšu arī kājas. Es varēšu sist galvu pie zemes. Es varēšu zvanīt visas pasaules zvanus. Bet cits jau vairs nekļūšu. Nekad! Es nevaru atgriezt laiku. Es nevaru māti padarīt jaunu. Es ne ar ko vairs nevaru palīdzēt Valdai.

Tagad tomēr jāpaskatās arī apkārt. Taču nekas sevišķs nav mainījies. Tie paši meži, dažas mājas un šķūņi un tie paši baltie sniega lauki. Kādēļ man ienāca prātā tos salīdzināt ar kāzu gultu? Nezinu. Varbūt zemapziņā tā tomēr visu laiku man tur ir stāvējusi? Uzklāta, saposta, iesmaržināta, ar labiem buramvār- diem aprunāta, ar labiem vēlējumiem novēlēta?

Es tev toreiz rudenī, dakter, mazliet sameloju. Valda man vēl nebija oficiāla sieva. Es toreiz studēju universitātes inženieru celtniecības, bet viņa medicīnas fakultātē. Abi dzīvojām katrs savā kopmītnē, tā ka mums izpalika tā siltā un skaisti uzpostā laulības gulta. Mēs kaut kā iztikām bez tās. Mēs bijām jauni, mēs patiešām viens otru mīlējām un bijām tieši kā radīti viens otram. Runā, ka tieši tādiem mīlestībā parasti neveicoties. Bet viskrāšņāk mīlestība spīdot tieši tiem, kuri esot it kā viens otram pretstats. Kādēļ tas tā, to neviens īsti nezina.

Man pretstats. Mans portrets. Tava fotogrāfija. Es toreiz tavu fotogrāfiju aizsūtīju mātei, un nākamajā vēstulē viņa, starp citu, uzrakstīja:

«Ivar, sargā šo meiteni! Viņa man patīk. Valdai ir skaistas, skaidras acis, viņa noteikti ir godīgs cilvēks. Tik jauka un mīļa. Izskatās gluži vēl pēc bērna. Tu viņu, lūdzams, sargā, dēls, un nekad neko nenodari pāri! Pēc sesijas noteikti, es to, Ivariņ, atkārtoju vēlreiz, — noteikti abi atbrauciet pie manis ciemos. Ceru, ka jūs apprecēsities un būsiet laimīgi. Tātad jūs gaidu!»

Bet mēs tā arī tevi, māt, neapciemojām. Un tu tā arī nekad neredzēji to jauko meiteni, kuru biju nolēmis ņemt sev par sievu. Un tev tā arī nekad neiznāca iepazīties ar to brīnišķīgo meiteni, kura bija nolēmusi tavu dēlu ņemt par vīru. Mēs vienkārši nepaspējām tev parādīt, cik toreiz bijām laimīgi, Un tu nekad tā arī neredzēji, cik toreiz biju nelaimīgs. Jo es Valdu nenosargāju. Es viņu nekādā gadījumā nedrīkstēju tur atstāt vienu! Nedrīkstēju! Muļķības. Tad jau vispār neko nedrīkst. Bel kādēļ tomēr liktenis tieši pret Valdu bija tik nežēlīgs? Nesaprotu. Kādēļ tik bieži tiek sodīti arī labie un nevainīgie?

—    Skaisti, vai ne?

—    Vienreizēji!

—    Bet kādēļ taisni Gaujā cilvēki visbiežāk slīkst?

—    Nebaidies, Valda. Mēs nenoslīksim!

—           Būtu jau vareni. Beidzot esmu atradusi labu un drošsirdīgu puisi.

—    Ilgi meklēji?

—    Visu mūžu.

—    Neteikšu, ka tas būtu sevišķi ilgi.

—    Divus mūžus!

—    Tas jau skan labāk.

—    Trīs!

—           Man šķiet, ka tu nupat sāc pārāk izšķērdīgi rīkoties ar savu laiku.

—    Bet ja nu tas ir to vērts?

—    Tad paldies!

—    Ivar! Skaties!

—    Kas tur ir?

—    Vai tad tu neredzi?

—    Ko?

—    Redzi, tur krastmalā stāv divi vīrieši!

—    Nu un tad?

—    Viņi izskatās tādi savādi.

—    Droši vien makšķernieki.

—           Bet viņiem ir tādas baigas sejas. Paskaties! It kā uz tām būtu uzvilktas maskas. Redzi?

—    Nē.

—    Kaut kā neparasti dīvaini skatījās.

—    Tu taču esi gandrīz vai kaila.

—    Nemaz! Viss ir apsegts, kā nākas.

—    Varēji arī nesegt.

—           Tad lauku sievas mani nomētātu akmeņiem. Izskatījās, ka arī tie divi nupat to grasījās darīt.

—    Izbeidz! Labāk skaties, kur mums piestāt!

—    Šeit ne. Brauksim tālāk!

—    Lai notiek! Redzēsim, kas būs aiz tā likuma. Aiz upes līkuma bija lēzens krasts, zaļa, biezu

krūmu ieskauta pļava un brīnišķīgs klusums. Tuvojās vakars, un mēs nospriedām, ka tur arī varētu pārlaist nakti. Atri uzcēlām telti un sākām gatavot vakariņas.

—           Nebūtu slikti iekurt ugunskuru, — Valda ieminējās.

—    Tev salst? — es pajautaju.

—           Nē, — Valda atbildēja. — Bet būtu labi tā divata pasēdēt pie uguns. Tev nepatiktu?

—           Būs labi tāpat, — es teicu, jo tuvumā nekur neredzēju nekādus sausus kokus vai zarus, no kuriem šo ugunskuru varētu izveidot.

Mēs ielldām teltī, apgūlāmies uz guļammaisiem, Valda piekļāvās man cieši klāt un, ar lūpām aizskārusi ausi, sāka viegli, slīdoši skūpstīt man kaklu.

—           Tu to vareni izdomāji, — viņa klusi čukstēja. — Beidzot mēs arī kādu nakti varēsim būt kopā.

—    Tev ar mani ir labi? — es uzprasīju.

—           Nejautā. — Valda mazliet kaunīgi aizgrieza seju. — Vai tad tu to nejūti? Vai tad kaut ko šādās reizēs var noslēpt?

—    Nezinu.

—           Bet mums taču kādreiz būs arī savs dzīvoklis, vai ne?

—    Droši vien.

—    Tev bija jāsaka — noteikti!

—    Es jau to arī saku. Būs!

—    Bet kad mēs precēsimies?

—    Rudenī. Vai varbūt Vecgada vakarā?

—    Man, Ivar, ir pilnīgi vienalga.

—   Tas tev nedrīkst būt vienalga.

—    Tā jau arī ir. Tavai mātei es pa tikšu?

—           Noteikti. Viņa man atrakstīja, ka tu esot visskaistākā meitene pasaulē.

—    Kā tad viņa to var zināt?

—   Mātes jau parasti zinot visu.

—           Viņas nojaušot, kad to bērniem draudot briesmas.

—    Vai arī to, kad viņu bērniem ļoti paveiksies.

—    Ivar… Es arī gribu būt māte.

—          To tu vēl mazliet pagaidi. Kad beigsim studijas, kad sāksim strādāt, kad dabūsim dzīvokli…

—           Tas ir pārāk ilgi, mīļais! Līdz tam laikam es jau būšu veca.

—           Tu nekad nenovecosi. Atceries. Tu man vienmēr būsi jauna un skaista… ari tad, kad patiešām kļūsi veca.

—    Paldies, Ivar. Tu vienmēr proti pateikt tieši to, ko tik ļoti vēlos dzirdēt.

—   Tas ir labi. Es gandrīz vai esmu pārliecināts, ka tev ar mani un man ar tevi patiešām ir veicies.

—    Vēl vairāk! Mēs viens otram esam tieši kā radīti! Tu to nejūti?

—    Es zinu.

—   Tad nāc vēl tuvāk, Ivar! Tik tuvu, cik vien tas- ir iespējams!

Bet tuvāk vairs nevarēja. Es skūpstīju Valdas seju un lūpas, es skūpstīju šīs meitenes acis, kaklu un krūtis, un mani arvien vairāk pārņēma spēcīga kaisle, un šī kaisle bija pārņēmusi arī Valdu, viņa alkaini, nepacietīgi piekļāvās manam augumam, kaut ko klusi sacīja un čukstēja, bet es neko no tā nesapratu, es tikai skatījos šīs meitenes patiešām vēl bērnišķīgajā sejā un domāju — droši vien ne tikai ar prātu, bet arī ar visu ķermeni —, ka tā laikam patiešām ir laime, varbūt tā ir vislielākā laime sastapt tieši to cilvēku, kuru arī esi vēlējies sastapt, kuru tu spēj mīlēt un saprast un kurš tev atbild gluži ar to pašu.

Vēlāk piecēlos un izgāju no telts. Es tomēr gribēju iekurt ugunskuru. Es tomēr Valdai gribēju šo prieku sagādāt. Varbūt tai mirklī manī ierunājās kaut kādas bezgala tālas senču balsis? Varbūt es tai mirklī izjutu kaut kādu dīvainu, neparastu uguns aicinājumu? Nezinu. Bet mani pārņēma nepārvarama vēlēšanās- redzēt Valdu vēl laimīgāku, gribēju sēdēt ar viņu. Gaujas krastā pie degoša ugunskura un atkal sapņot par mūsu kopīgo nākotni, un līdz reibumam vēlreiz, izjust to, ka esam dzīvi.

Tālumā bija redzamas mazliet noplukušas lauku mājas, es ātri šķērsoju krūmājiem apaugušu pļavu, metās jau krēsla, bet patiesībā mājas nemaz tik tuvu neatradās, un es tikai pēc krietna laika pieklauvēju pie vecām, vaļā atstātām durvīm. Suns nerēja, un es jau noskatīju pie šķūnīša kārtīgi sakrauto malkas grēdu.

Uz klauvējienu neviens neatsaucās, mirkli vēl pagaidīju, tad iegāju mājā bez uzaicinājuma. Atvēru kādas istabas durvis, bet šī telpa grima tumsā, apkārt viss bija kluss un mierīgs, un palika tāds iespaids, ka māja ir pamesta. Es jau gribēju iet prom un malku

paņemt bez atļaujas, kad beidzot sadzirdēju it kā klusas nopūtas un dažus tikko saklausāmus vaidus.

—           Vai šeit kāds ir? — es nedaudz drebošā balsi ātri uzprasīju.

—    Jā… — man atsaucās klusa un vārga balss.

Sameklēju slēdzi, iededzu gaismu un ieraudzīju, ka istabas kaktā lielā koka gultā guļ veca, sirma sieviete. Izskatījās, ka ar viņu ir visai bēdīgi. Acis bija iekritušas, seja dzeltenīgi bāla, rokas trīcēja, bet pati ātri, aizgūtnēm elpoja. Varēja redzēt, ka viņai ir smagi.

—           Kas jums kait? — es mazliet nobijies pajautāju un pagāju dažus soļus uz priekšu. — Jūs esat slima?

—           Tā nu ir, — večiņa atbildēja. — Vakar kā savārgu … apgūlos… un nu vairs augšā nekādi. Es te izmērīju arī temperatūru… pāri trīsdesmit astoņiem. Akurāt jau laikam būs tā pati gripa.

Es piekrītoši pamāju, lai gan nodomāju, ka ar gripu taču cilvēki parasti slimo ziemā.

—    Jūs mājā esat viena?

—           Tur jau ir tā bēda! Dēls ar vedeklu vakar aizgāja ciemos… Nu, pie tā paša Anšlavu Kārļa! Tagad visi trīs tur plītēs vismaz četras dienas! Es jau zinu!

—    Jums mājās ir kādas zāles?

—           Kaut kādas jau ir… Taču par mani daudz nebēdā! Es jau nu gan kaut kā atkal izķepurošos. Bet sirds sāp par Dūju. Viņa jau kā no vakarvakara stāv neslaukta. Dzi, kā raud!

Es ieklausījos. Patiešām, no kaut kurienes skanēja skaļi govs īdieni. Kad es nācu šurp, māvieni bija dzirdami visu laiku.

—    Man iet pamēģināt izslaukt? — es pavaicāju.

—    Tu esi šejienietis?

—           Nē. Es esmu no Valkas puses, bet pēdējā laikā dzīvoju Rīgā.

—    Kā tad tu šeit uzradies?

—           Atbraucu ar laivu un gribēju no jums palūgt kādu klēpi malkas. Ugunskuram. Vai drīkst?

—    Kādēļ tad ne? Ne m tik ciet!

—    Paldies. Bet kā tad paliek ar to govi?

—           Es tevi palūgšu, dēls… — večiņas balss patiešām sāka skanēt ļoti lūdzoši, un viņa uz mani paskatījās ar tik žēlabainu skatienu, ka es jau biju gatavs izpildīt gandrīz vai jebkuru viņas lūgumu. — Dūjiņa

nevienu citu nelaiž sev klāt… kur nu vēl tagad, kad palikusi nikna… Kādā vārdā lai tevi dēvē?

—    Par Ivaru, saimniec.

—    Nu tad, lūk, Ivar, būtu jau dikti labi, ja tu aizskrietu līdz «Lācīšu» mājām un palūgtu šurp atnākt Mildu. Viņa ir to māju saimniece, bet tās atrodas tepat aiz šī meža stūra, kas te pienāk pie ceļa gala. Milda atnāks. Tā jau mēs visu laiku viena otrai izlīdzam. Tagad citādi jau nemaz vairs nevar izdzīvot.

—    Labi, — es sacīju. — Aiziešu. Šonakt vai rīt no rīta es pie jums atnākšu vēlreiz ar kādu meiteni, un viņa jūs apskatīs. Šī meitene jau ir tikpat kā daktere. Mācās ceturtajā kursā.

—    Labi, dēls, labi! Bet tagad nu gan vispirms ātri aizskrej līdz Mildai un tad to malku vari ņemt, cik tik! Jā, jā! Pēc tam atnāc arī ar to jauno dakterīti. Es jau sāku domāt, ka būsi gandrīz vai paša dieva saukts!

Un tas būtu bijis labi. Jo tad es varētu nepaklausīt. Bet es toreiz biju cilvēku saukts. Es paklausīju. Un līdz šim brīdim to ļoti nožēloju.

Aizgāju līdz «Lācīšu» mājām. Tās nebūt neatradās tuvu. Satiku mājas saimnieci Mildu, viņa arī jau bija stipri veca, bet vēl acīmredzot vesela un žirgta. Mēs kopā atgriezāmies pie slimnieces. Tad es vēl paklausīju abu sieviešu lūgumiem, pagaidīju, kamēr atnācēja izslauca govi. Viņa man pielēja pilnu kanniņu ar pienu un stingri piekodināja to noteikti nodot jaunajai dakterei. «Lai dzer uz veselību!» Tad es vēl paņēmu klēpi malkas un atgriezos pie telts…

Un tad tajā drausmīgajā naktī un nākamajā rītā un it sevišķi Valdas bēru dienā, kad ar visdziļākajām sāpēm raudzījos viņas sastingušajā sejā, es nepārtraukti domāju par notikušo, gandrīz vai sajuku prātā un nolādēju visus neliešus un slepkavas. Es sapratu, ka krasi pārvēršos, ka kļūstu cits. Tādēļ ka Valdu un mani bija piemeklējusi tik liela nelaime, tādēļ ka cilvēks vispār ir tik vārgs un neaizsargāts, tādēļ ka mani toreiz dedzināja bezgalīgs naids pret tiem iebrucējiem, es gandrīz vai redzēju, ka šais naida un nespēka liesmās sadeg arī mana dvēsele, ka sadeg viss, kam es tik ļoti biju ticējis, ka sadeg sajūsma par cilvēku kā tādu un ka šais liesmās aiziet bojā arī viss manī vēl palikušais maigums, viss trauslais… Bija tāda jušana, it kā mana miesa pārklātos ar biezām tērauda sloksnēm, smadzeņu vietā degtu toreiz tas Gaujas krastā neie- kurtais ugunskurs, bet sirds pārvērstos par akmeni.

Nu, vai nav stulbi?

Vēlēdamies sagādāt mīļotajam cilvēkam lielāku prieku, es no viņa attālinājos. Un mīļotais cilvēks uz bridi palika viens. Izrādījās, ka tas ir liktenīgi. Es šo cilvēku nevarēju nosargāt. Vēlēdamies palīdzēt vecai tantiņai, es nespēju palīdzēt jaunai meitenei. Es toreiz varēju atgriezties ātrāk. Bet es neatgriežos. Es vēl gaidīju siltu, tikko izslauktu pienu, ko varētu aiznest savam tobrīd vistuvākajam cilvēkam. Arī Valda skolas laiku bija pavadījusi laukos, un es gribēju, lai šie daži svaigā piena malki viņai atgādinātu gan dzimtās mājas, atgādinātu bērnību, gan viņas māti…

Kam man visu to vajadzēja darīt? Kādēļ man visu to vajadzēja gribēt un vēlēties?

Ja es nemīlētu, ja es negribētu sagādāt citam prieku, ja es nebūtu bijis tik labs, ja es nebūtu bijis tik iejūtīgs, tik līdzcietīgs, tik… Tad es cilvēkam būtu izglābis dzīvību. Es būtu izglābis savu Valdu. Tad viņi būtu nosituši mani…

4. nodaļa

Tās toreiz bija vienreizējas, brīnišķīgi jaukas dienas, kuras Ivars Viklands vēl šodien atceras kā skaistāko, kas ar viņu vispār šai pasaulē noticis.

Jo starp šīm dažām dienām bija arī viņu abu pirmā nakts.

Valda tūlīt pēc pavasara sesijas gatavojās braukt uz mājām, kaut kur Valmieras apkārtnē.

—    Man tur ir māte, tēvs, divas māsas un brālis.

—    Tad tu, meitenlt, esi bagāta.

—    Bet tu?

—    Es ne tāds, ne šitāds. Man ir tikai māte.

—    Tu pa vasaru arī brauksi uz laukiem?

—    Nē.

—    Tu brauksi uz Kazahiju?

—           Nē, Valda. Es palikšu tepat uz Rīgas bruģiem un gaidīšu atgriežamies tevi.

—   Tu patiešām mani gaidīsi?

—    Es taču jau teicu.

—    Bet pienāks rudens, un tu mani vairs pat nepazīsi.

—    Gan jau pazīšu. Tu nepazīsti mani. Es nekad nemēdzu atkāpties.

—    No kā?

—    No visa, ko esmu nodomājis.

—    Tātad tagad tavs nodoms ir…

—   Sagaidīt rudeni un tevi. Pēc tam abi izdomāsim,, ko darīt tālāk.

—    Labi, Ivar. Es visu vasaru par to vien domāšu..

—    Arī tu, Valda, visu vasaru domās būsi kopā ar mani.

Pēc tam sekoja steidzīgs un mazliet kautrīgs skūpsts- uz Rīgas stacijas perona pie aizejoša Valmieras vilciena.

Viņi viens otru pazina tikai trīs nedēļas un šais trīs- nedējās bija satikušies labi ja četras vai piecas reizes, taču abi jau noteikti zināja — kāds vēl nepazīstams kalējs viņiem jau izkalis ķēdes. Un abi pavisam drīz tiks sakalti vienās važās. Sasieti vienā mīlestības striķī. Iemūrēti vienā kaislību, pienākuma, atbildības un laimes mūrī. Tik biezā un stiprā, ka nekāds spēks to nekad nespēs sagraut.

Tā viņi toreiz cerēja.

Kopmītnes palika tukšas.

Viena dala puišu aizbrauca uz mājām visdažādākās Latvijas vietās, bet otra daļa studentu devās uz Ka- zahiju, kur Kustanajas apgabalā palīdzēja novākt vienu no pirmajām neskarto zemju ražām.

Bet Ivars Viklands palika Rīgā, iestājās sezonas darbā kādā no celtniecības pārvaldēm — it kā par palīgstrādnieku, taču tai vasarā pie reizes apguva arī mūrnieka profesiju, par to saņemot attiecīgu atestāciju. Nākamajās vasarās tādā pašā ceļā apguva arī apmetēja, krāsotāja un elektrometinātāja amata māku, tā ka tad, kad Ivars pabeidza augstskolu un ieguva inženiera diplomu, viņš jau bija tik ļoti zinošs, vispusīgs un profesionāls celtnieks, ka viņu bez mazākām ierunām atstāja Rīgā un nodrošināja ar darbu vienā no labākajām celtniecības organizācijām.

Bet tas tikai vēl būs. Tāpat kā notiks vēl daudz kas tāds, par ko ne Ivaram, ne Valdai, ne daudziem citiem cilvēkiem pagaidām nav un nevar arī būt ne mazākās- jausmas.

Un tas ir labakais, ko Dabas Māte mums ir atvēlējusi.

So tik vajadzīgo un traģisko… nezinašanu.

Taču toreiz tas bija pats skaistākais rudens viņu vēl ne sevišķi garajā mūžā.

Valda Rīgā atgriezās saulē nodegusi, spirgta un vesela, un tā vien rādījās, ka viņa patiešām visu aizgājušo vasaru par Ivaru vien domājusi.

Arī Ivars no celtnieku kopmītnēm pārvācās atkal uz jau pierasto studentu kopmītni Skolas ielā, tāpat saulē nodedzis, stipri pieņēmies fiziskā spēkā, ar mazliet smeldzošiem muskuļiem un gandrīz vai neprātīgām ilgām pēc pavasarī iepazītās meitenes.

Valda Pāvuliņa.

Viņi alka viens pēc otra, viņi neslēpdami ilgojās pēc abu tuvības un tādēļ vienmēr ilgi klīda pa naksnīgajām Rīgas ielām, skūpstījās, kur pagadījās — parku nostūros un klusākās ieliņās, un Ivars jau vairākas reizes nopietni apsvēra iespēju Valdu atvest pie sevis uz kopmītnes istabiņu. Risks bija liels, jo tieši tobrīd universitātes komjaunatnes komiteja kopā ar administrāciju sāka enerģisku cīņu par jaunā padomju cilvēka tikumību un morālo skaidrību, bieži un negaidīti kopmītnēs rīkojot dažādus reidus un pārbaudes. Vainīgos stingri sodīja, tos pat izrakstot no kopmītnes. Pa lielākajai daļai tas nelaimīgajiem nozīmēja arī studiju pārtraukšanu ja ne uz visiem laikiem, tad katrā ziņā uz attiecīgo mācību gadu gandrīz vai noteikti.

Un tomēr Ivars Viklands bija gatavs riskēt. Valda viņara jau bija kļuvusi tik tuva un vajadzīga, viņa šķita tik tīra, skaista, gudra un neaizsargāta, tik mei- tenīgi kautra, atklāta un godīga, ka Ivars skaidri apzinājās, ka viņš šai meitenē ir neprātīgi iemīlējies un gatavs riskēt ne tikai ar savu pašreizējo dzīvesvietu, izglītību un ar to saistītajām nākotnes perspektīvām, bet ir ar mieru par šo meiteni atdot visu, kas viņam piederēja.

Bet — kā saka — pret mīlētājiem zvaigznes un dievi vienmēr esot noskaņoti labvēlīgi. Jo tiem patīkot, ka iemīlējušies grēkojot. Tad dievi to vienmēr ierakstot cilvēku vislabāko, visprātīgāko un vajadzīgāko darbu sarakstos.

Ivaram bija labs draugs Aleksandrs Razumovs. Pēc tautības krievs. Viņa vecāki Rīgā bija dzīvojuši jau pirms kara, pats ari tepat piedzimis, tādēļ latviski runāja gandrīz vai bez akcenta. Aleksandrs studēja tai pašā celtniecības fakultātē, kur Ivars, tikai viņš mācījās arhitektūras nodaļā. Sašas vecāki kara laikā bijuši lidotāji iznīcinātāji, tēvs pat ieguvis Padomju Savienības Varoņa nosaukumu, bet, karam beidzoties, atkal atgriezušies Rīgā un tēvs pārgājis darbā civilajā aviācijā. Māte strādāja lidostā par dispečeri. Taču pirms gada Nikolaju Razumovu kā izcilu un pieredzes bagātu lidotāju aizsūtīja trīs gadus ilgā komandējumā uz Sofiju, lai tur lidotprasmē apmācītu bulgārus. Māte brauca līdzi.

Saša lielā trīsistabu dzīvoklī tagad dzīvoja viens. Vecāki viņam no Sofijas regulāri sūtīja naudu, sertifikātus, gan visdažādāko mantu paciņas. Bet pret visu to Saša izturējās stipri vienaldzīgi. Parasti staigāja diezgan nevīžīgi ģērbies, viņš gandrīz nekad nelietoja arī alkoholiskus dzērienus, izvairījās no trokšņainām studentu saiešanām, bet ārkārtīgi centīgi nodevās ne tikai arhitektūras studijām, bet arī glezniecībai. Viņš Ivaram bija atzinies, ka pēc universitātes beigšanas vēloties iestāties vēl arī Mākslas akadēmijā, studēt glezniecību un pēc tam radīt pilnīgi jaunu mākslas veidu, kur būtu apvienota arhitektūra ar glezniecību.

«Kaut ko jaunu, Ivar! Kaut ko vēl nebijušu! Mēs taču esam jauni, un mums šī pasaule jāuzvar!»

Ivars nešaubījās, ka Saša savu sasniegs. Tāpat Ivars ne mirkli nešaubījās par to, ka arī viņš kādreiz sasniegs savu. Un viņš uzvarēs… ja ne visu pasauli, tad sevi jau nu katrā ziņā un vēl tos apstākļus, kas radīs šķēršļus viņa izvēlētajiem dzīves mērķiem.

—    Paklausies, — kādu dienu Saša viņam teica. — Es pat nezinu — raudāt vai priecāties.

—    Kas noticis? — Ivars painteresējās.

—    Man jābrauc uz Maskavu.

—   Ko tur?

—    Jāsatiek tēvs. Viņš Maskavā būs četras dienas, bet uz Rīgu atbraukt nevarēs. Māte palikusi Sofijā.

—    Nu jauki! Kādēļ tu taisies raudāt?

—    Tas mani izsitīs no režīma.

—    Tu patiešām domā visu mūžu nodzīvot pēc kaut kādiem priekšrakstiem vai jogu sistēmas?

—           Pie vaina jogus! Es sev esmu izstrādājis pats- savu sistēmu un pie tās arī turēšos! Vismaz to laiku, kamēr studēšu. Citādi man galā netikt.

—    Gan jau tiksi.

—    Tēvs atsūtīja telegrammu un ļoti lūdz atbraukt..

—    Viņš tevi nedzina mācīties par lidotāju?

—           Nē. Tēvs teica — izvēlies pats! Es savu dzīvi jau gandrīz esmu nodzīvojis. Tev pašam jāzina, ko darīt ar savējo.

—    Nu labi, Saša. Es eju.

—    Kur tu ej?

—    Satikties ar Valdu.

—    Zini, vecīt, — Aleksandrs uz brīdi kļuva domīgs..

—   Viņa man patīk. Tev ir paveicies. Nē, patiesi! Valda ir forša meitene!

—           Paldies, ka tu to pateici. Man pašam tas nekad nebūtu ienācis prātā.

—           Gribi, Ivar? Es jums abiem izdarīšu kādu labu darbu.

—    Dari, Saša! Labie darbi atmaksājas.

—           Nē, nopietni, Ivar. Še atslēgas! Un tās četras dienas mierīgi dzīvojiet manā dzīvokli. Tikai viens lūgums — vecāku istabā gan neejiet! Guliet manā kambarī, labi?

—    Labi, Saša, — Ivars mazliet apmulsis teica.

—   Mēs gulēsim tavā istabā.

—           Laimīgi, — Saša pasmaidīja un pasniedza atslēgas. — Lai jums abiem būtu labi!

—           Paldies. — Ivars cieši saspieda Sašas roku. — Tu patiešām mums būsi izlīdzējis.

—    Mēs taču esam draugi, vai ne?

—    Nu protams, — Ivars atbildēja. — Līdz galam.

Vakars smaržoja pēc darvas, tikko uzartas zemes, ugunskura dūmiem, tīra sievietes ķermeņa, gaisā lidojošiem putniem un ilgām pēc mīlestības.

—           Kur mēs tagad ejam? — Valda klusi un mazliet satraukta uzprasīja.

—           Nāc droši, — Ivars sacīja, paņemdams meitenes roku savējā, un pa platām kāpnēm veda uz mājas ceturto stāvu. — Nāc un neko vairs nejautā.

—    Kur tu mani ved?

—    Tur, kur mums abiem būs labi, — Ivars sacīja.

Valda ta savadi uz viņu paskatljas, bet vairāk patiešām neko arī nejautāja.

Ivars atslēdza Aleksandra Razumova dzīvokļa durvis un, kad abi iegāja telpās, durvis atkal aizslēdza un iededza gaismu.

Dzīvoklis bija plašs, skaists, ar gaumi iekārtots.

Sašas istabā uz galda jau stāvēja pudele sausā vīna, ziedi un torte. To Ivars jau dienā bija iepriekš sagatavojis.

—    Ko tas nozīmē, Ivar? — Valda atkal klusi un mazliet satraukta uzprasīja, lai gan viņa jau skaidri zināja un saprata, ko tas viss nozīmē un kas šeit šovakar notiks.

Ivars lēni piegāja viņai klāt un it kā skarbi, bet tai pašā laikā arī maigi ieskatījās acīs, ar rokām apskāva meitenes plecus, pēc tam tā kā sakaunējies viegli noglāstīja Valdas seju un matus un beidzot tikko jūtami ar lūpām pieskārās viņas lūpām.

—     Es tevi mīlu, — Ivars klusi un patiesi teica. — Šis ir Aleksandra dzīvoklis, viņš pašlaik ir aizbraucis, un mēs šeit varam palikt četras dienas un četras naktis. Ja tu negribi… ja tev ir bail… jeb es tev esmu vienaldzīgs… tu vari aiziet. Es tevi nekādā ziņā necentīšos aizturēt ar varu. Taču… es ļoti gribētu, lai tu tomēr paliktu. Es tev apsolu, Valda … Es apsolu, ka nedarīšu neko tādu, kas tev būtu nepatīkams vai ko tu negribētu. Bet… ja arī tu mani kaut drusciņ mīli… Agrāk vai vēlāk tam taču tik un tā būtu jānotiek… Tu mani dzirdi?

Meitene piekrītoši pamāja ar galvu, acīs viņai mirdzēja kaut kāds savāds miklums, un izskatījās, it kā viņa tūlīt taisītos raudāt.

—    Mīļais, — Valda nočukstēja un cieši ar galvu piespiedās drauga krūtīm. — Es taču tevi mīlu, Ivar, mīlu, un tādēļ tu ar mani vari darīt, ko gribi…

—    Bet es mīlu tevi, Valda.

—    Un es tevi, Ivar.

—    Un es tevi, Valda.

—    Un es tevi, Ivar.

—    Un es tevi.

—    Un es tevi.

—    Un tu mani.

—    Un es tevi.

—    Un tu mani.

—    Un es tevi.

—    Mēs laikam sajūkam prātā, — Valda kā noreibuši teica.

—   Jā, — Ivars atbildēja. — Mēs jau esam sajukuši.

Pēc dažām stundām, kad viņi jau bija paēduši vakariņas un daudz ko izrunājuši, Valda noģērba virsdrēbes un tās nosvieda uz mīkstā atpūtas krēsla.

Ivars strauji panāca pretim, viņš neteica nevienu vārdu, viņš tikai apbrīnas un mīlestības pārpilns uz brīdi sastinga, tad, dīvainu sajūtu pārņemts, uzmanīgi noģērba arī pārējo, nevērīgi to nosvieda uz krēsla malas, piespieda lūpas pie meitenes matiem, pie viņas sejas, kakla un krūtīm, nāsis iesitās patīkamas meža, ziedu un tīra sievietes ķermeņa smaržas, tās nomierināja, tās radīja vēlēšanos pēc miera un klusuma, pēc meža, ziedošas pļavas un jūras krasta, bet tai pašā laikā arī ārkārtīgi satrauca un reibināja. Viņš mazliet asi un steidzīgi paņēma Valdu uz rokām, aiznesa līdz gultai, apguldīja, vēl brīdi, kā ģeniāla meistara darinātu gleznu, pavēroja meitenes daiļo ķermeni, tad nepacietīgi pieplaka viņas augumam.

Valda tikko dzirdami iekliedzās, grieza galvu sāņus un vēlāk sāka klusi raudāt.

—    Tā nevajag, — Ivars mēģināja meiteni nomierināt. — Lūdzu, nevajag, Valda.

Valdai acīs mirdzēja asaras, taču viņas seja smaidīja.

—    Tu zini, ko tu ar mani esi izdarījis? — viņa pavaicāja.

—    Apmēram.

—    Esmu taču kļuvusi cita. Es tagad sevi apzinos jau kā pilnīgi pieaugušu sievieti.

—    Tas ir labi.

—    Un tu man tagad esi kļuvis par vistuvāko, visdārgāko cilvēku pasaulē, — Valda sacīja.

—    Arī tas ir labi, — teica Ivars un nodomāja, ka viņš taču šai meitenei tomēr neko vēl tādu nav izdarījis, lai uzreiz tik pēkšņi kļūtu par vistuvāko, visdārgāko cilvēku pasaulē. Viņam šķita, ka, lai par tādu kļūtu, katrā ziņā jāpaveic kaut kas nesalīdzināmi nozīmīgāks un vērtīgāks, bet varbūt sievietes patiešām visu to tā arī izjūt un uztver?

Un viņš jau pats arī. Arī viņš taču juta, ka Valda tagad kļuvusi daudz tuvāka, daudz mīļāka, ka viņa negaidīti kļuvusi pat skaistāka un ir vēl vairāk mīlama un saudzējama nekā līdz šim.

Bija jau sākusies nakts. Taču viņi vēl joprojām negulēja. Viņi pusguļus sēdēja uz platā dīvāna, cieši pieglaudušies viens otra plecam, un atcerējās savu iepazīšanos, atcerējās pagājušo vasaru un sapņoja par nākotni.

—           Mums taču arī kādreiz būs tāds pats dzīvoklis, vai ne? — Valda klusi uzprasīja.

—   Tāds pats jau nebūs. Būs cits.

—    Bet būs, vai ne?

—    Noteikti.

—    Kā viņi tikuši pie šitā? Kā pasakā.

—           Sašas tēvs ir Padomju Savienības Varonis. Tādiem jau dod.

—    Bet kas mums kaut ko iedos?

—           Neviens! Neko! To tu atceries, Valda! — Ivars teica, un viņa balss bija kļuvusi negaidīti skarba.

—    Viss no dzīves mums būs jāizplēš pašiem!

—           Bet es neko negribu plēst. Es negribu karot. Es gribu vienkārši dzīvot.

—           Var jau arī tā, — Ivars sacīja. — Tikai pēc tam tu nekad nedrīkstēsi vaimanāt, ka tev nekā nav, ka tev nekā nebūs.

—           Kā — nebūs?! — Valda no pārsteiguma gandrīz vai iekliedzās. — Bet tu?! Bet darbs?! Bērni! Mūsu vecāki! Un, beidzot, visa dzīve! Iespēja nodzīvot garu un pilnvērtīgu mūžu! Vai tu par to visu zini vēl kaut ko svarīgāku, vērtīgāku, dārgāku?

—           Nē, Valda, — Ivars nopietni atbildēja. — Patiešām, nekas nav dārgāks un vērtīgāks par mūsu dzīvībām, par mūsu vecākiem, par to darbu, ko mēs strādāsim, par mūsu bērniem, ko vēlāk radīsim, par mūsu mīlestību un tevi, Valda. Viss pārējais ir nieks.

Meitene nolieca galvu uz Ivara krūtīm un atkal sāka klusi raudāt.

—    Tā taču nevar, — Ivars mazliet pārmetoši teica.

—       Es nesaprotu, kā tu varēsi strādāt par ārsti.

—    Varēšu, — Valda sacīja un pasmaidīja. — Bet vai tu nesaproti, ka šī taču ir tāda nakts… ka otras tādas nekad, nekad vairs nebūs?

—           Es to saprotu, Valda. Tikai nevajag tik bieži raudāt.

—           Tu vispār zini, kādēļ es nolēmu mācīties par ārsti?

—    Nē.

—           Man visa kā ir žēl. Man vispirms bija žēl saslimušās lelles, pēc tam saslimušo lopiņu, žēl visu suņu un kaķu un žēl visu cilvēku… Es būšu laimīga, ja spēšu viņiem palīdzēt.

—    Visiem? — Ivars diezgan skarbi pavaicāja.

—    Jā, Ivar, visiem.

—           Bet visiem nemaz nevajag palīdzēt, to dažreiz pat nedrīkst darīt! Un vēl mazāk ikvienu cilvēku vajag žēlot! Lelles, suņus un kaķus, jebkuru dzīvnieku un augus — jā, to es saprotu, bet ikvienu cilvēku…

—           Bet kā tad citādi? Kā tad citādi mēs varam būt labi?

—           Bet kas tev to ir teicis, ka mums vienmer un visur ir jābūt labiem? Ka mums ir jābūt žēlsirdīgiem?!

—    Es neko nesaprotu, Ivar… — Valda apmulsa.

—           Tas tādēļ, ka tu vēl esi naiva. Tas tādēļ, ka tu tikai pavisam vēl nesen esi šķīrusies no savām lellēm un pasaku grāmatām un dzīvo skaistu mīlestības romānu iespaidā. Un es varu derēt, ka tev pat nav vēl ne mazākās nojausmas, kāds dažreiz cilvēks var būt drausmīgs un nežēlīgs zvērs… Un ka dažreiz tavs žēlums un cilvēcība var izrādīties liels noziegums…

—           Es atkal neko nesaprotu, — Valda klusi noteica un mazliet izbrīnījusies skatījās uz savu vistuvāko un dārgāko cilvēku pasaulē. — Cilvēcība — noziegums? …

—           Labi, Valda, — Ivars asi un cieti noteica. — Tagad par to nerunāsim. Šī nakts nav tādām sarunām., Es labāk vēlreiz pateikšu, ka tevi ļoti mīlu.

—           Un es mīlu tevi. Tikai tu mani nekad, lūdzu, neatstāj, labi?

—    Nekad, Valda.

—    Un es tevi.

Valda ilgi nez kādēļ satraukta skatījās Ivara nopietnajā sejā, tad negaidīti aplika rokas ap viņa kaklu un, kā izlūgdamās Ivara palīdzību vai likteni, klusi uzprasīja:

—    Ar mums taču nekas slikts nekad nenotiks, vai ne?

—    Nekas, Valda. Ja tikai mēs vienmēr būsim kopā.

Ivars atkal cieši pieplaka Valdas augumam, viņš

gribēja ar šo meiteni saplūst vienā veselā, kaut kādā vēl īsti neapjēgtā kopumā, kaut kādā dīvainā sapnī vai granīta bluķī… Viņš laimīgs sajuta meitenes trauslo ķermeni, viņas vājumu un maigo dvēseli, gatavību uzupurēties, gatavību otram sagādāt prieku un laimi. Un Ivars klusi pateicās liktenim un dabai par to, ka tā līdz ar citiem nebija aizmirsusi radīt arī Valdu un viņu, lai tagad un turpmāk abi varētu pārdzīvot un izbaudīt to, ko varbūt lemts baudīt vēl vienīgi dieviem.

—    Ivar… — mazliet vēlāk Valda klusi ierunājās. — Tu zini, kas ir mīlestība?

—   Jā, — Ivars ātri atbildēja un maigi skatījās meitenes gaišajā, it kā apgarotajā sejā. — Mīlestība — tie esam mēs, Valda. Mēs abi.

5. nodaļa

Baltie sniega lauki izbeidzās. Tīrās kāzu gultas pārklājās ar pelēkām putekļu segām.

Tikai tad, kad Ivars Viklands jau tuvojās Cēsīm, viņš atcerējās, ka vajadzētu taču mātei nopirkt arī kādu dāvanu. Šovakar ir Ziemassvētki, pēc nedēļas Vecgada vakars… Un viņš «Ziedlejās» nav bijis astoņus gadus.

Vai tagad maz spēšu atrast ceļu? Varbūt veco ceļu nemaz vairs nav? Varbūt tie aizauguši krūmiem, aizbērti smiltīm? Varbūt tagad tur melno asfalts, varbūt zemi klāj akmens plāksnes? Bet mājas noteikti vēl ir. Un mana māte vēl ir. Viņai tagad jānopērk kaut kāda dāvana. Dāvaniņa… Tā es pie viņas esmu braucis vienmēr. Un viņa pie manis. Ar pilnu somu. Ar smagu čemodānu. Ar sēņu un krējuma burciņām. Ar sviesta cibiņām. Ar žāvētas gaļasgabaliem. Ar medus kārēm un pašceptu lauku maizīti. Ar pilnu maciņu naudas. «Ņem, Ivariņ, ņem, manu dēliņ. Ko man vairs vienai vajag? Ka tikai tev būtu labi, ka tikai tevi nenomāktu rūpes.»

Un es ņēmu. Ņēmu vairāk, nekā esmu devis.

Interesanti, kādas tagad mūsmājas izskatās?

Māte rakstīja — «…jumts pagalam. Bet nav kas salabo». Māte rakstīja — «…durvis vairs lāgā neturas eņģēs. Bet nav kas salabo». Māte rakstīja — «…mājas gals jau sāk gāzties. Bet nav kas salabo».

Piedod, māt!

Es jutu arī neuzrakstīto. Tu taču visu laiku domāji: man vairs nav neviena, kas saskaldītu malku. Kas iekurtu krāsnī uguni. Kas palīdzētu novākt sienu. Kas aprūpētu māju. Kas uzvilktu veco sienas pulksteni. Kas slimības laikā iedotu zāles. Kas pirms gulētiešanas novēlētu — «ar labu nakti!».

Bet es būvēju gandrīz vai visu Rīgu. Un gandrīz vai visa Rīga mani pazīst. Esmu izbraukājis gandrīz vai visu Padomju Savienību. Esmu apceļojis vai visu Eiropu. Bet astoņus gadus neesmu pabijis savās dzimtajās mājās. Un tikpat gadus, kopš māte vairs nebrauc uz Rīgu, neesmu redzējis viņas seju. Neesmu noglāstījis viņas rokas. Neesmu noskūpstījis viņas pieri. Baltajam Cilvēkam, protams, ir taisnība. Kas es būtu bez mātes? Es vispār nebūtu. Kas es būtu bez mātes palīdzības? Kaut kas jau būtu. Bet šaubos, vai tas, kas esmu pašlaik. Ko es tev tagad par to lai uzdāvinu? Par to droši vien uzdāvināt nevar neko. Tas nav atmaksājams, jo tu to nedarīji par maksu. Tas tika darīts Mīlestības Vārdā. Vēlreiz paldies, māt. Lai gan es mīlestību nekad neesmu īsti sapratis. Neesmu spējis to izprast.

Cilvēki ir tikuši un tiek apzinīgi nogalināti ne tikai mantkārības, atriebības, idejiskas pārliecības vai reliģiskas apmātības dēļ, bet arī vistīrākās cilvēkmīlestības vārdā! It kā humānisma vārdā. It kā taisnības vārdā. Tad vēl atceries, cik reizes cilvēks ir pārvērties zvērā un velnā, kaismīgi pielūdzot un mīlot Dievu! Cik gan bieži cilvēks ir sasniedzis cietsirdības un ze- miskuma kalngalus, mīlot un aizsargājot savu mantu un īpašumu! Cik gan bieži cilvēks ir slepkavojis otru cilvēku savas mīlestības, savas patiesās un iedomātās greizsirdības dēļ! Un cik gan bieži mīlestības dēļ cilvēki paši labprātīgi aiziet no dzīves! Tad kādēļ jūs gribat, lai es mīlestībai dziedu slavas dziesmas?

Mašīna apstājās blakus Cēsu universālveikalam. Uzreiz ap to sadrūzmējās vairāki garāmgājēji un bariņš puišeļu. Visi ar ziņkāri skatījās uz lepno ārzemju limuzīnu.

Ivars Viklands iegāja plašajā tirdzniecības namā un ātri izstaigāja visas zāles. Neko piemērotu viņš neatrada. Beidzot nopirka lielu vilnas lakatu un ērtas istabas čības. Tādas siltas, ar pūkainām malām un lieliem, krāsainiem pušķiem. Varbūt patiks, viņš nodomāja. Varbūt noderēs. Bet tad viņam pēkšņi par šo pieticīgo pirkumu uznāca tik milzīgs kauns, ka gribējās šīs mantas nosviest turpat zemē un bēgt prom. Un viņš rūgti nodomāja: ja es arī varētu piebāzt pilnu automašīnas «bagāžnieku», — un viņš nodomāja: ja es spētu nopirkt visu šo lielo universālveikalu, — un viņš nodomāja: ja es spētu nopirkt pat visas pasaules bagātības. Arī tad ne. Arī tas būtu par maz. Jo taisnība, simtprocentīga taisnība ir tiem gudrajiem, tiem lielajiem filozofiem, kuri jau tūkstoš gadu pirms mūsu ēras noteikti apgalvojuši, ka īsteni patiesais vērtību mērs ir un paliek vienīgi pats cilvēks. Vienīgi cilvēks. Viņa iekšējā būtība un ārējā rīcība. Viss. Nav vērtīgākas bagātības, bet nav arī lielākas nabadzības — kā vienīgi cilvēks.

Mašīna ātri tuvojās kādai nelielai apdzīvotai vietai,, un pirmais, ko Ivars tur ieraudzīja, bija skaista, labi saglabājusies baznīca. Durvis bija atvērtas, un pa tām nesteidzīgā gaitā iegāja vairāki cilvēki. Uz brīdi arī Ivaram nez kādēļ sagribējās apstādināt mašīnu un ieiet šai svētnīcā. Un tur es kopā ar citiem, viņš nodomāja, varētu aizlūgt par mieru. Vispirms šai pasaulei būtu aizlūdzams miers. Vajadzētu aizlūgt, lai visu zemju valdībām vienmēr būtu labs prāts. Lai tās nekad nesāktu karu. Nu lūdzu jūs — gudrie un varenie! Nekarojiet! Mēs taču visi patiesībā dzīvojam tikai īsu mirkli! Un tas pats — lai nolādēts! — pāri pārēm dažreiz piepildīts ar zaudējumiem, nepatikšanām un ciešanām! Tad kādēļ? Ļaujiet taču cilvēkiem nomirt tā, kā to paredzējusi Daba, nevis ierobežotais cilvēka prāts!

Un tad mēs vēl varētu aizlūgt par pašu cilvēku. Lai viņa prāts nav ierobežots mūžīgi, lai viņa būtību piepilda vēlēšanās darīt citiem tikai labu un arī pašam būt labākam!

Un tad mēs vēl varētu aizlūgt par tiem, kuri šodien ir vientuļi un aizmirsti. Viņiem šai pasaulē bieži klājas visgrūtāk.

Tad aizlūgsim par talantīgajiem, par vājajiem, par kautrīgajiem. Aizlūgsim par godīgajiem. Arī viņiem šai pasaulē neiet viegli.

Un tad noteikti vajadzētu aizlūgt par bāreņiem. Mēs varētu aizlūgt par bērniem, kuri ir atstāti un pamesti, un nodoti aprūpēšanai zīdaiņu un bērnunamos; aizlūgtu par bērniem, kuriem nav un nekad ari nebūs vecāku, kuri nekad nejutīs mātes glāstus. Aizlūgsim par bērniem, kuri šai pasaulē tiek apzagti visvairāk! Visnežēlīgāk!

Un tad mēs vēl varētu aizlūgt par visiem apkārt klejojošiem suņiem un kaķiem. Arī tiem, kā daždien cilvēkiem, ir grūti jācīnās par katru kumosu.

Un tad vēl aizlūgsim par zaļu zāli. Un par sauli debesīs. Un par putnu koka zarā. Un par govi kūtī. Un par grāmatu mūsu plauktā. Un lūgsim par zemi — mūsu barotāju! Lūgsim, lai tā vienmēr dotu bagātu ražu un cilvēka rokas maigi pieskartos vārpām! Lai šīs rokas audzē, bet nekad neiznīcina nevienu mežu, nevienu upi vai ezeru, nevienu jūru vai dzīvību!

Lūgsim, lai cilvēks beidzot kļūst gudrāks. Lai viņš kļūst savaldīgāks un mierīgāks. Lai cilvēkā ātrāk izzūd viņa ļaunums un cietsirdība, viņa skaudība un mantrausība!

Un tad beidzot aizlūgsim par Mīlestību! Aizlūgsim, lai vīrietim mīlestība uz sievieti un sievietei uz vīrieti šai pasaulē vairotu vienīgi skaisto un labo! Lai mēs krietni vēlāk abi kā Dieva priekšā varētu nokrist uz ceļiem, sakļaut mūsu nosirmojušās galvas, mūsu grumbu izvagotās sejas un viens otram pateikties par to, ka esam mūžu nodzīvojuši Cilvēcīgi, ka esam radījuši un kopīgi izaudzinājuši bērnus un ik dienas, ik gadu nesavtīgi viens otram atdevuši savu mīlestību. Šobrīd tas var šķist niecīgi maz, taču vēlāk tas noteikti izrādīsies gandrīz vai viss, kas mums uz šīs pasaules vispār tā pa īstam būs piederējis…

Es nezinu, par ko lūdza Dievu tas noskrandušais vīrs vienā no Stambulas krēslainajām ielām. Nesen Turcijā bija noticis valsts apvērsums, varu pārņēmusi armija, un ik uz soļa varēja redzēt apbruņotus karavīrus un policistus. Vecais, noskrandušais vīrs, palicis zem ceļgaliem sarkanu paklājiņu un pagriezis galvu uz to pusi, kur, pēc viņa domām, vajadzēja atrasties Mekai, zemu klanījas un tikko dzirdami murmināja klusus vārdus.

Viņš bija musulmanis un pielūdza Allāhu vai Muhamedu. Vēlāk mēs šos lūdzējus redzējām gandrīz vai uz katra ielas stūra, pie katras mošejas un minareta. Vai viņi no saviem dieviem izlūdzās laimīgas vecumdienas? Varbūt lūdza darbu vai gabalu maizes? Vai viņi izlūdzās cilvēcei mieru un saviem bērniem veselību? Bet varbūt viņi nelūdza neko. Varbūt viņi vienkārši aizlūdza par savām un citu dvēselēm?

Es nekad neesmu sevišķi interesējies par reliģijas jautājumiem. Es nekad neesmu ticējis ne velnam, ne aizkapa dzīvei, ne ari kādam dievam. Man tas viss vienmēr ir licies naivi un muļķīgi, taču nekad neesmu uzdrošinājies pat pavīpsnāt par cilvēkiem, kuri tam visam tic. Jo acīmredzot viņi šai ticībā atrod kaut kādu jēgu, mierinājumu un varbūt pat drošību. Tādēļ es vienmēr ar lielu nopietnību esmu noskatījies uz latviešu un krievu zemnieku, kas ieiet mūsu kristīgo baznīcā, un uz musulmani, kas kaut kur Vidusāzijā vai Stambulā, pagriezis seju pret Meku, skaita lūgšanas vārdus un cer, ka kaut ko var arī izlūgties! Jo šā vai tā viņi taču visi galu galā tomēr pielūdz vienīgi Dabu. Bet Stambula man atgādināja lielu un netīru tirgu. Nepatika uz katra soļa redzēt noskrandušus, izsalkušus bērnus, kuri mums diedelēdami skrēja pakaļ. Un trūcīgi apģērbtos cilvēkus, sievietes ar čadru aizklātām sejām un šos nerimtīgos dažādu reliģiju dievlūdzējus. Nepatika austrumnieku uzbāzība un nekaunība, nepatika piegružotās un netīrās ielas, policistu aizdomīgums un pilsētas skaļums. Toties biju sajūsmā par Zilo mošeju un Sofijas katedrāli, par Stambulas centra platajām ielām un īpatnējo pilsētas arhitektūru.

Vēlāk biju ārkārtīgā sajūsmā par Romu. Dīvaini, bet tā man patika daudz labāk par Parīzi. Roma atgādināja dzidru vasaras rītu un milzīgu, neaptveramu muzeju. Un varbūt kādu tālu sapni. Kaut ko ļoti tuvu, pazīstamu. Kad mēs stāvējām pie Kolizeja drupām, kad es apsēdos uz pelēkā amfiteātra akmens sola, es sev blakus ieraudzīju arī senās Romas augstmaņus un viņu baltās tunikās tērptās sievas, un vienkāršo tautu un redzēju, kā viņi visi piecēlās kājās, kad savā ložā ieradās ārprātīgais Nerons vai strādīgais Vespasiāns, kā viņi visi pacēla rokas un skaļi kliedza: «Vivat Imperatori» Un redzēju, kā tur dziļi lejā, tagad ar zaļu zāli aizaugušajā arēnā, te klusāk, te skaļāk mira drosmīgie gladiatori. Viņi mira par prieku bagātajiem romiešiem, bet viņi mira godīgi un cēli, atklāti nicinādami gan nāvi, gan šos izvirtušos cilvēkus, kuriem asinis un iznīcība sagādāja tik lielu baudu.

Un vēl es redzēju nogurušos vergu barus, kuri bija cēluši šo vareno Kolizeju, Forumu, bruģējuši Romas ielas, būvējuši imperatoriem pilis. Un redzēju Romā ar negodu atgriežamies sakautos leģionārus, kurus bija uzvarējuši tie paši nicinātie vergi. Es redzēju pieminekli Markam Aurēlijām, bet neredzēju pieminekli Spartakam, Acīmredzot līdz šai dienai Romas iedzīvotāji saviem bijušajiem karavadoņiem nevar piedot šo lielo apkaunojumu, jo nav jau sevišķi patīkami arī šodienas varenajiem redzēt apspiesto un pazemoto triumfu. Es nekad neesmu apskaudis diktatorus vai daudzmaz demokrātiskus valsts varas turētājus, kuriem ik dienas jābaiļojas par savas valsts iekārtas turpmāko pastāvēšanu, tās varas institūtiem un paša personīgo likteni! Toties vienmēr esmu apskaudis vergu, apskaudis un dziļi cienījis jebkuru apspiesto un pazemoto cilvēku, kas drosmīgi spēj nomirt, aizstāvot sev līdzīgos, aizstāvot un aizsargājot savu cieņu, godu un brīvību. Es viņus apskaužu tādēļ, ka pats droši vien nekad to nespētu izdarīt.

Tad mūs no Vatikāna muzeja plašajām zālēm pa šaurām dzelzs kāpnītēm aizveda uz Pētera katedrāli. Es apstājos un tās priekšā dziļi noliecu galvu. Man bija pilnīgi vienalga, vai šeit savus sprediķus lasa pats svētās katoļu baznīcas galva pāvests vai arī kāds cits kulta kalps. Man bija pilnīgi vienalga, kādus dievus šai baznīcā cilvēki pielūdz. Es apstājos un dziļā cieņā noliecu galvu to daudzo celtnieku paaudžu priekšā, kuras šo namu tomēr beidzot bija uzcēlušas. Es šo to saprotu no celtniecības un uzreiz redzēju, cik to bijis velnišķīgi grūti izdarīt. Es apbrīnā skatījos uz Pētera katedrāles apaļo kupolu un domāju par cilvēkiem, kas to dabūjuši gatavu. Man ir saprotams jebkura celtnieka prieks un gandarījums, ko viņš izjūt, kad Rīgā ir uzcēlis parastu piecstāvu dzīvojamo māju vai Maskavā uzbūvējis olimpisko centru, vai Ņujorkā kārtējo debesskrāpi, vai arī kaut kur tālajā Riodežaneiro priekšpilsētā no salasītām skārda un finiera plāksnēm sameistarojis visvienkāršāko būdu. Visi šie cilvēki kaut ko ir uzcēluši, kaut ko ir radījuši sev un citiem un neko nevienam nav atņēmuši, neko nav iznīcinājuši. Šodien, kad visa cilvēce savādās bailēs sēd uz miljons atombumbām, ūdeņražbumbām, neitronbumbām un velns viņu sazin uz kādām bumbām vēl, tas ir ārkārtīgi svarīgi — pieradināt cilvēkus pie radīšanas. Lai viņi mazāk domātu par visa viņu pašu veiktā iznīcināšanu.

Un tad es gluži satriekts tai pašā Pētera katedrālē stāvēju slavenās skulptūras «Pieta» priekšā, jutu, ka man pāri mugurai ātri skrien sīkas satraukuma skudras, un vēlreiz dziļā cieņā un apbrīnā iedomājos par cilvēka rokām. Par rokām, kas saņem tikko piedzimušu bērnu, kas izcep maizi un mūrē mājai sienu, kas taigas aukstumā iededz ugunskuru, vada ātrvilcienu, ceļamkrāna strēli, ziemas vakaros noada zeķu pāri, uzraksta mīlestības vēstuli, sazāģē malku vai rada tik apbrīnojamus mākslas darbus.

«Pieta» no skatītājiem bija norobežota ar biezu, necauršaujamu stiklu, bet tas nenieka netraucēja saskatīt un izjust kaut ko tādu, ko vienmēr izstaro un rada patiesi liels un izcils mākslas darbs. Un tad es atkal tūkstošiem kilometru no mājām, Romā, Pētera katedrālē, Mikelandželo nemirstīgā darba priekšā, atcerējos savu māti, viņas skumjo vientulību, viņas kaut kur pasaules ceļos aizklīdušo dēlu, acīs saskrēja asaras, un es klusi savai mātei palūdzu piedošanu. Un, kad vēlāk, jau atgriezies Rīgā, joprojām domāju par to, kādēļ jebkurš izcils mākslas darbs, arī šī «Pieta», kļūst nemirstīgs, tad sapratu, ka tas droši vien notiek ne tikai tādēļ, ka šādus darbus parasti rada ģeniāli mākslinieki,, bet gan varbūt tādēļ, ka mūžīgas un nemirstīgas ir pašu cilvēku ciešanas, mūžīga ir Māte un viņas piedošana beidzot mājās pārnākušam dēlam un mūžīgas, nemirstīgas ir cilvēku cerības un mīlestība.

Vēlu vakarā es ar mūsu tūristu kuģa «Fjodors Šaļa- pins» kajītes un viesnīcas istabas biedru, kādu ļoti pazīstamu republikas kolhoza priekšsēdētāju, izgāju pastaigāties pa naksnīgajām Romas ielām. Mūs gan brīdināja, lai nekur tālu no centra neaizklīstam, jo visa Itālija tā vien mudžot no vismelnākajiem mafijas gangsteriem un visdažādāko grupu teroristiem.

Un tomēr mums ar priekšsēdētāju nemaz nebija bail staigāt pa naksnīgo Romu. Mēs mierīgi ieskatījāmies pretimnākošo cilvēku sejās, un man tās visas nez kādēļ šķita jau kaut kur redzētas, satiktas un iepazītas. Varbūt šis iespaids bija radies no daudzajām itāliešu filmām? Un tā vien šķita, ka gandrīz vai katra otrā itāliete ir stipri līdzīga Sofijai Lorēnai un tur jau pretī nāk arī Marčello Mastrojāni, Alberto Sordi, Stefānija Sandrelli, Džans Marija Volonte un Adriāno Čelentāno.

Man patika itāliešu dabiskums un vienkāršība. Viņi turpat uz ielas terasēm ēda un dzēra, skaļi strīdējās un enerģiski žestikulēja ar rokām, un, ja dažiem jauniem cilvēkiem uznāca tāda vēlēšanās, tad viņi arī atklāti un nekautrēdamies skūpstīja savas meitenes turpat uz ielas par lielu pārsteigumu un sašutumu dažiem svētulīgiem mūsu tūristiem.

Mēs uz brīdi apstājāmies nelielas baznīcas priekšā, kurai bija dots apbrīnojami skanīgs nosaukums — «Via S. Maria in Via», un es tur būtu stāvējis vēl ilgi, jo man patika šīs baltās baznīciņas klasiski atturīgā arhitektūra, īpatni veidotie logi un uzkrītoši krāsainās vitrāžas. Es tur noteikti būtu vēl stāvējis un vērojis arī jaunās, stingri melnos tērpos ietērptās mūķenes, kuras nemaz neslēpa savus daiļos vaigus no pārējiem cilvēkiem, bet droši, dažas pat sievišķīgi valdzinoši skatījās uz sanākušajiem ļaudīm un kaut ko ātri runāja. Es nezinu, vai viņas stāstīja šīs baznīcas un klostera vēsturi vai arī cilvēkus uz kaut ka aicināja, mudināja?

Taču turpat man blakus stāvēja arī trokšņains amerikāņu tūristu bars, tie skaļi savā starpā sarunājās, visi gremoja košļājamo gumiju un ar pirkstiem rādīja uz jaunajām mūķenēm.

Mēs ar priekšsēdētāju pagriezāmies un devāmies prom. Šķērsojām nelielo Piazza della Rolonda laukumu, kur tobrīd atradās daudz cilvēku un daudz, policistu, iespējams, ka tur nupat kaut kas bija noticis, kaut kas ļoti uzjautrinošs vai arī ļoti traģisks.

Tūlīt aiz laukuma es izlasīju nākamās ielas nosaukumu — Via Vineto — un nodomāju, ka tiem itāļiem ir nu gan skanīgi vārdi! Vienreiz dzirdēti, tie paliek atmiņā uz visu mūžu.

Uz tās skanīgās Via Vineto ieliņas mums pavisam negaidot «piesējās» divas prostitūtas. Abas bija jaunas un pēc izskata tik līdzīgas, ka tās uz galvošanu bija dvīņumāsas. Kad mēs ar dažiem žestiem parādījām, ka neko no viņu itāļu valodas nesaprotam, tad viņas savukārt ar enerģiskām roku kustībām un zīmēm mums parādīja to, ko laikam bez jebkādām valodām zina un saprot visas pasaules vīrieši un sievietes…

Es noraidoši kratīju galvu un beidzot uz āru izvilku tukšu kabatu… Abas meitenes sāka smieties, melnie un garie mati uz viņu gaišajiem pleciem šūpojās kā viegli jūras viļņi, baltie zobi spīdēja, un uzkrāsotās lūpas dega, un viņas saprotoši pamāja ar galvu, pameta mums ar rokām, uzsauca — čao! — un devās uz Piazza della Rotonda laukuma pusi, acīmredzot meklēt turīgākus klientus.

Bet mēs ar priekšsēdētāju turpinājām staigāt pa Romu, priecājāmies par spilgtajiem reklāmu uzrakstiem, par Romas ielu apgaismojumu, ar lielu preču bagātību pārpilnajiem veikalu skatlogiem, par jautro cilvēku un mašīnu burzmu, skaidro un viegli iegaumējamo ielu izvietojumu un to savādo, vienreizējo nakts smaržu, kas laikam piemīt vienīgi Romai.

Mēs atkal paskatījāmies uz kārtējo ielas nosaukumu.

Via del Levatore, priekšsēdētājs sacīja.

Ja mums nekas nesanāca ar tām divām draiskulēm, es sacīju, tad nebūtu par ļaunu vismaz iedzert kādu glāzīti vīna. Piemēram, martīni.

To var, priekšsēdētājs piekrita. Te krodziņu, cik uziet! Bet īstais martīni noteikti ir dārgs. Mums būs jādzer kaut kas lētāks.

Vienalga, teicu es. Tad jau redzēs, kā būs.

Mēs iegājām mazliet noplukušā, bet, kā par brīnumu, tikai nedaudz piesmēķētā vīna pagrabiņā, kur aiz bāra letes stāvēja gaišā frencī tērpies kalsns vīrs ar milzīgi kuplām ūsām. Tur spēlēja arī klusa mūzika un pie galdiņiem sēdēja vienkāršās drēbēs ģērbušies cilvēki. Viņi visi savā starpā diezgan skaļi sarunājās un lēnām, nesteidzoties no garām glāzēm iemalkoja te sarkanu, te baltu vīnu.

Mēs apsēdāmies pie zema, balti pulēta galdiņa, kurš tieši tobrīd atbrīvojās. Pēc nedaudz mirkļiem pienākušajam viesmīlim no divpadsmit martīni nosaukumiem pasūtījām to, kura cena bija atzīmēta ar vismazāko liru skaitu…

Pēc mūsu saprašanas šis lētais vīns nu nekādi nevarēja būt apveltīts ar sevišķi izcilām garšas vai aromāta īpašībam, taču līdz šim brīdim es neko labāku vairs neesmu dzēris …

Martīni, es priekšsēdētājam smaidot sacīju.

Martīni, priekšsēdētājs man tāpat smaidot atbildēja.

Nez kādēļ es tovakar biju mazliet lepns un laimīgs.

Vēlāk pie mūsu galdiņa piesēdās gaužām vecs, krunkains un ļoti vienkārši, pat nabadzīgi apģērbies vīrs. Viņa acis jau sen bija zaudējušas jebkādu mirdzumu, izkaltušās, ārkārtīgi uzkrītoši krunkainās rokas viegli drebēja, starp zilganajām lūpām bija iesprausta sazelēta cigarete, sirmos matus sedza nospeķota žokej- cepure, bet kalsnējā seja pauda nogurumu. Ap kaklu viņam karājās mazs sudraba krustiņš.

Un tad šis vecais vīrs, pavērsis skatu pret mums, sāka runāt. Viņš mums kaut ko stāstīja, stāstīja ilgi, nopietni un nesteidzīgi, un viņa balss atgādināja lapu čaboņu mežā vai klusu jūras šalkšanu. Mēs no viņa stāstījuma nesapratām nevienu vārdu, un tomēr es biju vairāk nekā pārliecināts, ka šis vecais Romas iedzīvotājs, kas varēja būt strādnieks kādā sīkā uzņēmumā vai mūrnieks nelielā būvkantorī, vai arī tuvākā kvartāla sētnieks, mums nez kādēļ stāsta par savu garo un grūto dzīvi, stāsta par savu bērnību un jaunību, stāsta par savu mīlestību un vācu okupācijas laiku, stāsta par pretošanās kustību un par to, ka visu mūžu ir nācies smagi strādāt un bieži vispār atradies bez darba, un tas esot vissliktākais, kas ar darba cilvēku varot notikt, tā esot liela nelaime, jo neviens tev neko nedod par velti, neviens neko nedāvina, bet bērnu tev ir daudz, un visi grib ēst, un visi katru dienu no tevis kaut ko gaida, gaida…

Tad vecais beidzot iztukšoja savu glāzi, tikko manāmi pasmaidīja, pamāja mums ar galvu un klusi pateica: «Felice notle!» Mēs nezinājām, ko tas nozīmē, bet šie vārdi izskanēja tik skaidri un silti, ka abi ar priekšsēdētāju arī nez kādēļ viņam pateicām: «Felice notte!»

Nākamajā dienā, kad stāvējām pie Fontāna di Trevi laukuma slavenās skulptūras un baseinā iemetām arī dažas mūsu kapeikas, mēs no gides uzzinājām, ka «Felice notte!» nozīmējot — «Ar labu nakti!».

Es atkal jau kuro reizi sevī izjutu skaudību. Es apskaudu šo nabadzīgo, trūcīgi apģērbto itāļu strādnieku, kurš ta pavisam vienkārši un dabiski varēja pienākt pie diviem pilnīgi nepazīstamiem cilvēkiem un tiem klusi izstāstīt savu dzīvi un izsūdzēt savu bēdu vai dalīties savā priekā.

Es viņu apskaudu tādēļ, ka pats to nekad nespētu izdarīt.

Es nekad svešam cilvēkam nespētu pateikt: «Felice notte!»

Ar labu nakti, draugs!

Vai: Labrīt, veco zēn! Lai tev šodien labi veicas!

Esmu pārāk noslēgts un nesabiedrisks.

Tagad jau sākas manas tālās bērnības, manas jaunības vietas.

Es pazīstu šo ceļu. Laukus. Mežu.

Seit ir mana dzimtene.

Nekas nav zudis. Nekas nav izgaisis vai pārmainījies. Tā pati zeme, gaiss un mājas. Tā pati saule spīd acīs. Tās pašas atmiņas atkal smadzenēs dzen asas naglas.

Atceries!

Atceries!

Atceries!

Bet es taču neko citu līdz šim neesmu darījis, kā vienīgi — atcerējies!

Bet kas tad tas?!

Ivars Viklands pēkšņi pamanīja, ka kaut kur netālu no mašīnas priekšas pazib it kā svešu, it kā ļoti pazīstamu cilvēku silueti, tad tie atkal ātri izgaisa, Ivars noskurinājās, izberzēja acis un nodomāja, ka tagad viņam visprātīgāk vajadzētu apstāties un kādu stundiņu nosnaust, jo viņš taču pagājušo nakti nemaz nebija gulējis. Ivars vēlreiz atcerējās, kā viņš vakarvakarā bija smagi pārdzīvojis Mudītes atraidījumu un kā pats mazliet vēlāk naktī bija atraidījis Annu Siņicku, kā šorīt aizdrāzies pie viņas uz slimnīcu, kā skatījis Annas bālo, tik ļoti skaisto un bērnišķīgo seju un lūdzis visus ārstus un dievus, lai tikai Anna paliktu dzīva…

Bet tagad es jau esmu šeit, šais pazīstamajās vietās. Sai brīdī.

Līdz mājām palikuši vairs tikai pieci kilometri.

Bet, velns parāvis, kas tad tas?!

Tālu uz sniegotā ceļa pēkšņi parādījās Anna Siņicka. Jaunā sieviete bija ģērbusies garā, baltā kleitā, viņai kājās bija arī baltas augstpapēžu kurpes, bet matus sedza garš, balts plīvurs.

Viņa taču ir apģērbusies kā līgava, Ivars izbrīnījies nodomāja. Kā līgava … Bet tas taču nevar būt… Nevar būt! Anna taču atrodas slimnīcā un nekādi nevar atrasties šeit! Nevar! Tas vienkārši nav iespējams!

Taču Anna tomēr pa platā ceļa vidu nāca un nāca arvien tuvāk, bet Ivars, savādā spītā sakodis zobus, ar stingru, varbūt pat kaut kādu baismu apņemšanos piedeva gāzi un apzinīgi drāzās viņai taisni virsū…

Tas taču vienkārši nav iespējams! Ivars skaļi atkārtoja un bailēs nosvīda. Vai nu es sapņoju, vai arī patiešām no visiem šiem pārdzīvojumiem esmu beidzot sajucis prātā!

Kad Anna jau atradās vairs tikai dažu metru attālumā no trakā ātrumā joņojošās automašīnas, Ivars instinktīvi aizvēra acis, it kā gaidīdams spēcīgu triecienu. Bet nekas, gluži dabiski, nenotika. Pēc dažiem mirkļiem Ivars atvēra acis un caur aizmugurējo automašīnas logu paskatījās uz ceļu. Anna bija apstājusies, no galvas noņēmusi balto plīvuru un skumji noskatījās, kā no viņas vēlreiz attālinās mīļotais cilvēks.

Viss pareizi, Ivars atviegloti nopūtās. Es jau tā domāju. Tas bija tikai šīs meitenes tēls. Tas bija sapnis. Nē! Ivars satrūkās, kā dabūjis sitienu. Es tagad zinu, kas tas bija! Tas bija kaut kas daudz sliktāks par sapni. Tas bija kaut kas daudz baigāks un nesaprotamāks par baiļu, nožēlas un satraukuma radītu vīziju. Tā bija… tā noteikti bija kaut kādā neticamā veidā materializējusies mana smagā vainas apziņa. Lūk, kas tas bija! Mana vainas apziņa. Tā atnāca, lai es nekad šo Annu Siņicku neaizmirstu …

Un tad, kad tālumā jau parādījās ceļa pagrieziens, kas veda tieši uz Viklandu mājām, Ivars atkal spēji satrūkās un sirds apvidū sajuta spēcīgas sāpes. Viņš. pēkšņi ieraudzīja, ka no ceļa pagrieziena uz šosejas iznāk viņa vecā un sirmā māte Emma, ari viņa nez kādēļ tērpusies viscaur baltā apģērbā, kājās pat baltas zeķes, bet abās rokās viņa tur baltu linu dvieli, uz kura uzlikts liels, vēl kūpošs un smaržojošs maizes klaips…

Ivars sajuta, kā viņam nosvīst piere un rokas un sāpes sirds apvidū kļūst arvien spēcīgākas.

Tā nu gan šoreiz nav nekāda vīzija, Ivars ar sausu muti nočukstēja un redzēja, ka māte ir jau pavisam tuvu klāt, pavisam tuvu, turpat vai jau rokas attālumā no ātri braucošās mašīnas priekšas, un uz mātes sejas jau var saskatīt visas viņas dziļās grumbas, visas rievas un skumjas un prieku, un šo vārdos neizsakāmo laimi…

Dēls atgriezies …

Ivars automātiski izslēdza ātrumu un no visa spēka nospieda bremzes pedāli. Taču mašīna negaidīti kaut kā savādi un viegli sametās sāņus, noslīdēja no ceļa, ar inerci pārdrāzās pāri ceļmalas grāvim un spēcīgi atsitās pret tuvumā augošu koku …

Kad Ivars Viklands pēc kāda laika nāca pie samaņas, viņš tūlīt ievēroja, ka saule jau tuvojas rietam, tā skar tuvējā meža galotnes, pats guļ sniega lauka malā, māte aizgājusi, pazudusi, izgaisusi, tātad tā atkal bijusi tikai vīzija, tikai sapnis vai vēl viena materializējusies vainas apziņas daļa, bet automašīna atrodas kādus desmit soļus tālāk un izskatās nožēlojama. Taču Ivars tomēr nekādu nožēlu nesajuta. Viņš tikai nodomāja, ka tagad spožais un lepnais limuzīns izskatās kā nomiris putns. Nomiris dzelzs putns. Bet es esmu dzīvs. Es atkal laimīgā kārtā esmu palicis dzīvs. Un šķiet, ka man nekas nav pat lauzts, nekur neesmu pat ievainots. Esmu tikai dabūjis spēcīgu triecienu pa galvu. Nekur sevišķi nesāp. Tomēr vēl jāpaguļ. Vēl mazliet jāpaguļ, jāatžirgst. Sai pazīstamajā laukā. Sai pazīstamajā vietā. Tas ir tieši divus kilometrus no mūsu mājām, un esmu jau šeit bijis vismaz tūkstoš reižu. Tūkstoš reižu es šeit esmu staigājis. Esmu bēdzis. Esmu slēpies. Esmu gulējis. Es šeit esmu pat ieguvis savu pirmo meiteni. Varbūt viņa ieguva mani. Nezinu.

Bet šeit es esmu mīlējis. Tieši šai vietā, kur pašlaik guļu. Vasarā šeit ir jauka vietiņa. Skaista pļava. No vienas puses to ierobežo ceļš, bet no abām pretējām pusēm — mežs. Te aug zaļa, sulīga zāle, govis šeit parasti neviens negana, bet zāli dažreiz tomēr nopļauj. Tad te ir kā pasakā. Mežs sajaucas kopā ar zemi, bet zeme un gaiss kopā ar gubās savākto sienu, un tad tas viss smaržo tik traki un reibinoši, ka tu patiešām arī noreibsti un tev neko vairāk nevajag. Agrāk visi apkārtnes iedzīvotāji šeit nāca svinēt Līgo svētkus. «Sit, Jānīti, vara bungas…» Bet viņa man teica: «Skūpsti, Ivar!» Un es skūpstīju meiteni, ar kuru biju iepazinies tikai pirms dažām stundām. Vēl pēc stundas viņa nepacietīgi teica: «Nu dari taču kaut ko!» Un es, bailes un kautrību pārvarēdams, šo meiteni ieguvu. Pirmo meiteni savā mūžā. Bet pirms tam šeit kārtējo reizi tika svinēti Līgo svētki. Es tikko kā biju beidzis vienpadsmito klasi. Es biju laimīgs. Es vidusskolu beidzu ar sudraba medaļu. Es jau biju izraudzījis sev turpmāko dzīves ceļu. Māte un kolhoza priekšsēdētājs Jānis Zvirgzdiņš gan lūgtin lūdzās, lai es braucu uz Jelgavu un iestājos Lauksaimniecības akadēmijā. «Izmācīsies par agronomu, kļūsi labs speciālists un kaut kad priekšsēdētāja posteni nomainīsi mani. Bez tam šeit ir tava dzimtā vieta, šeit ir tavas dzimtās mājas, dzimtā zeme… Un arī tavs tēvs šeit ir cīnījies .. .» Bet es viņus neklausīju. Mani tāpat nespēja ietekmēt arī mātes asaras. Es par to vien domāju, par to vien sapņoju, kā no šīs dzimtās mājas, no šim dzimtajām vietām pēc iespējas ātrāk tikt prom! Es tagad nemaz tā īsti nespētu izskaidrot, kādēļ izvēlējos tieši celtnieka profesiju. Bet es jau biju stingri izlēmis — jūlija beigās prom uz Rīgu, uz Universitātes Celtniecības fakultāti! Tādēļ toreiz domāju, ka šie ir mani pēdējie Līgo svētki šai pusē. Biju gandrīz vai pārliecināts, ka šai skaistajā meža pļaviņā nez vai kādreiz atgriezīšos. Tādēļ arī atnācu līdzi mātei un Jānim Zvirgzdiņam uz šo pēdējo jāņošanu Sapņu pļaviņā. Kad pilnā sparā jau dega ugunskurs, no kaut kurienes pieklīda neliels jauniešu bars. Tur bija trīs zēni un četras meitenes. Viņi visi bija studenti, tikko kā nokārtojuši vasaras eksāmenus, visi jau bija mazliet iesiluši un jautri un kaut kā vienkārši un dabiski saplūda kopā ar mums. Bet varēja tomēr redzēt, ka atnācēji ir sadalījušies pa pārīšiem, taču viena meitene bija it kā lieka. It kā stāvēja no viņiem sāņus.

It kā nevienam nevajadzīga, it kā sveša. Es viņai piegāju klāt un pasniedzu krūzi alus. Viņa mazliet iedzēra. Arī es mazliet iedzēru. Viņai bija īsi, tumšbrūni mati un lielas, tumšbrūnas acis. Dīvaini, bet viņa no atnācējām bija pati skaistākā. Tu nekur neaizej, viņa pēc kāda laika man teica. Nē, es nekur neaiziešu, viņai atbildēju. Ja tu tā gribi. Bet vai tad tu negribi? — meitene pajautāja. Gribu, es atbildēju. Tad nekur neaizej, viņa atkārtoja. Kā tevi sauc? Ivars. Bet tevi? Mani sauc Mudīte. Jūs esat studenti? — es painteresējos. Jā. Ko jūs studējat? Arhitektūru. Tu man ļoti patīc. Arī tu man patīc, Mudīte smaidot atzinās. Tu šeit esi viens? Kā — viens? — izbrīnījos. Šeit ir mana māte, mūsu ģimenes draugs kolhoza priekšsēdētājs, visi šie cilvēki ir mūsu kaimiņi, visi pazīstami…

Nē, tā es nedomāju, Mudīte strauji pakratīja galvu. Es domāju… Tev šeit ir kāda meitene? Nē. Man nav nevienas meitenes. Kādē] tā? Bet kur ir tavs puisis? Mudīte nez kādēļ klusēja. Viņa bija ģērbusies īsā, gaišzilā kleitā, ap kaklu mirdzēja rozā kreļļu virtene, bet kājās bija zilas kurpes. Tu esi atnākusi kā uz balli, es teicu. Bet vai tad līgošana nav balle? Nē, es pakratīju galvu. Tas ir kaut kas cits. Pareizi, meitene piekrita. Līgo svētki patiesībā ir mīlestības svētki, viņa pēc kāda laika klusi ierunājās un domīgām acīm skatījās uz ugunskura sarkanajām liesmām. Tai brīdī meitene man šķita ārkārtīgi skaista. īsti pat neapjēgdams, ko daru, paņēmu Mudīti pie rokas, piecēlu augšā un aizvedu viņu mazliet sāņus. Es viņu aizvedu līdz tam pašam kokam, kurā tagad ietriekusies mana mašīna. Es atspiedu meiteni pret šo koku un gluži kā apreibis viņu skūpstīju. Un viņa skūpstīja mani. Arī gluži kā apreibusi. Pēc tam mēs gājām pastaigāties un es viņai pastāstīju, ka tūlīt pēc kara nez kādēļ tieši šai mežu ieskautajā pļaviņā no malu malām bija savesta sadragātā, nekur vairs nederīgā kara tehnika. Tur bija gan vācu, gan krievu tanki, «tīģeri» un T-34, apdeguši, bez kāpurķēdēm, ar norautiem torņiem un saplaisājušiem sāniem; tur bija arī sadragātas lidmašīnas ar norautām astēm un atšķeltiem spārniem, lidmašīnas ar kāškrustiem un sarkanām zvaigznēm; šeit varēja atrast arī dažus sašautus lielgabalus un nekur vairs nederīgus mīnmetējus. Tagad tā bija draudīgās kara tehnikas — kādreiz vareno ieroču — kapsēta. Mēs puikas pēc skolas gandrīz vai katru dienu pa to vien dzīvojām. Mēs visi zinājām, ka vēl nesenā pagātnē šī nožēlojamā lūžņu kaudze bez žēlastības bija dragājusi visu dzīvo un veselo. Bez tam krietni tika arī tiem, kas stāvēja malā, kas stāvēja vidū. Es toreiz vairākas reizes redzēju gandrīz vai neticamu, taču tam laikam visai raksturīgu skatu. Uz šo pļaviņu vairākas reizes atnāca jau sirmais Uldis Vīgants, kas dzīvoja netālu no mums «Puķīšu» mājās. Uldis Vīgants bija karojis padomju armijā gan pie Maskavas, gan Starajas Rūsas un tepat mūsu Kurzemē pēc smaga ievainojuma pazaudējis kreiso kāju. Tās vietā zemi dimdināja neveikli izgatavota koka protēze. Vienmēr, kad vecais karavīrs šeit atnāca, viņš smagnēji aizkliboja līdz sadragātajam kāškrusta tankam un ar neslēptu niknumu tam spēra ar kāju. Un gandrīz tai pašā laikā vienmēr ieradās arī gados vēl pavisam jaunais Zigurds Priede, kas tāpat dzīvoja netālu no mūsmājām «Padedzēs». Viņš savukārt katru reizi aizgāja līdz apdegušajam tankam, kuru rotāja sarkana zvaigzne, un arī tam nespēcīgās dusmās blieza ar savu auksto metāla protēzi. Zigurds Priede astoņpadsmit gadu vecumā bija mobilizēts latviešu leģionā, kādā kaujā smagi ievainots kājā, un tur arī tikusi norauta viņa labā roka. Pirmajā reizē, kad abi kara invalīdi šeit satikās, viņi šausmīgi viens otru lamāja un gandrīz vai sakāvās. Nākamajā reizē viņi vairs nelamājās. Nikni un sadrūmuši apsēdās starp abiem tankiem un smēķēja vienu papirosu. Bet trešajā reizē viņi klusēdami stāvēja starp sadragātajām kaujas mašīnām, atkal smēķēja papirosu, taču pēc tam sāka raudāt. Viņi raudāja skaļi, atklāti, nevienam to neslēpdami. Pēc tam abi uzkliboja uz ceļa un kopā gāja uz mājām. Viņi dzīvoja kaimiņos… Kad mēs atgriezāmies pie ugunskura, tas jau gandrīz bija izdedzis, ausa gaisma un pēkšņi uznāca spēcīgs pērkona lietus. Tie līgotāji, kas vēl nebija aizgājuši, tagad aizskrēja skriešus. Kaut kur bija pazuduši arī studenti un mana māte ar Jāni Zvirgzdiņu. Mēs ar Mudīti palikām vieni. Ko darīsim? — es pavaicāju. Mēs paliksim, Mudīte teica. Šeit klajā lietū? — es uzprasīju. Jā, Mudīte atbildēja. Klajā lietū. Tev bail salīt? Nē, es pakratīju galvu. Nemaz. Tad ir labi, Mudīte pasmaidīja. Viņa man pieglaudās, un brītiņu vēlāk mēs aizskrējām līdz tuvējam siena zārdam. Ielīdām iekšā, kādu laiku viens otru sildījām gan ar skūpstiem, gan saviem ķermeņiem, un tad Mudīte nepacietīgi un mazliet izbrīnījusies pateica: Nu, ko tu tik ilgi vēl kavējies? Bet es kavējos tādēļ, ka man bija bail, man vēl nebija piederējusi neviena meitene. Mudīte man palīdzēja, visādi iedrošināja, viņai jau acīmredzot kaut kāda pieredze bija, un beigu beigās viss iznāca puslīdz labi. Pēc tam abi nedaudz nokaunējušies gulējām viens otram blakus, pa zārda spraugu raudzījāmies uz izdegušo ugunskuru un nez kādēļ neko daudz vairs nerunājām. Mēs nerunājām par mīlestību, mēs neprasījām un arī negaidījām nekādus solījumus, mēs vienkārši gulējām viens otram blakus un skatījāmies un klausījāmies, kā ārpusē neprātīgi līst lietus. Pēc kāda laika tas pārstāja, mēs izlīdām no zārda un ieraudzījām, ka jau atnākusi jauna diena. Uzspīdēja pat saule. Pēc pusstundas nāca pirmais autobuss uz Rīgu, un Mudīte aizbrauca. Bet īsi pirms tam man kļuva skumji, un es viņai uzprasīju: Vai mēs kaut kad vēl tiksimies? Laikam arī Mudītei bija kļuvis skumji. Nez vai, viņa klusi atbildēja un mani ātri noskūpstīja. Attā! Es tevi neaizmirsīšu! — es Mudītei uzkliedzu. Nekad neaizmirsīšu! Dzirdi, Mudīt? Šie bija mani skaistākie Līgo svētki dzīvē! Dzirdi? Jā, Mudīte savādā balsī sacīja. Es dzirdu. Bet man šie Līgo svētki bija paši sliktākie. Saproti, Ivar? Paši riebīgākie! Mudīte negaidīti pateica, ielēca autobusā un aizbrauca. Es paliku stāvam uz ceļa un neko nesapratu. Es visu uzzināju un sapratu tikai pēc divdesmit gadiem, jo liktenis jau dažreiz par mums iežēlojas. Vai pasmejas. Vai dažreiz izspēlē kādu negaidītu joku. Un, ja to mēs vēlāk kādam pastāstām, mums parasti netic. Tas nevar būt! — viņi saka. Tā dzīvē nekad nemēdz notikt! Bet dzīvē ik dienas, ik mirkli notiek tik negaidīti, neticami notikumi, tik trakas, neiedomājamas nejaušības un sagadīšanās, ka tās nekad nespētu izdomāt pat visfantastiskāko romānu rakstnieks. Un tā mēs ar Mudīti atkal satikāmies. Satikāmies pēc divdesmit gadiem un…

6. nodaļa

Tomēr savādi, ka es pēc dzīvs, Ivars nodomāja un šāda trieciena esmu palicis vēlreiz paskatījās uz sadauzīto automašīnu. Es taču braucu apmēram ar astoņdesmit kilometru lielu ātrumu. Zinātnieki apgalvo, ka tas esot gandrīz vai tas pats kā izkrist no piektā stāva loga. Uz kaila asfalta. Ar galvu uz leju. Bet varbūt es tomēr esmu cietis? Varbūt man tomēr ir sadragātas kājas, varbūt lauzts mugurkauls? Nē! Tikai ne to! Tikai ne to! Es lūdzu. Es lūdzu laimi vai likteni. Tikai ne to!!! Tagir jnssliktākais^ķas ar^ciļvēku var notikt. Būt pielcaRamn^e^gultasTT^īrjiiesietam pašām pie sevis. Kad nevari pakustināt pat mazo pir- stiņu. Kad nevari pateikt nevienu vārdu. Atrasties tādā stāvoklī, ka nevari sev padarīt pat galu! Ir grūti iedomāties kaut ko vēl sliktāku, kaut ko vēl bezcerīgāku.

Ta fas notika ar Ati Sēli. Pirms tam viņam kaut kas bija sagājis dēlī ar sievu. Jau labu laiku. Kādus divus gadus. Bet kopā vēl turējās. Viņi gan taisījās šķirties, bet vēl nešķīrās bērnu dēļ. Viņiem bija divas mazas meitas, bet Atim jau bija mīļākā. Šī Sandija strādāja ministrijas grāmatvedībā un bija astoņpadsmit gadus jaunāka par Ati, bet arī Atis bija labs, neviens viņam vēl nedeva četrdesmit gadus, viņš bija sportists, viņam bija sportisks augums, viņš jutās spēcīgs kā zvērs, un viņam patiesībā bija jau četrdesmit trīs, un Sandija vienmēr bija tik jauka un mīļa, bet arī Ata sieva Liāna bija skaista un mīļa, taču kaut kas viņiem kapitāli bija sagājis grīstē, lai gan ārēji neko sevišķu tādu redzēt nevarēja.

Atis stāstīja, ka arī Liānai esot mīļākais, bet mēs visi bijām pārliecināti, ka tas tomēr tā nav. Liāna bija pārāk pieķērusies bērniem, viņu ļoti nomāca neizdevusies ģimenes dzīve, bieži diezgan nicinoši izteicās par mūsdienu vīriešiem, taču kas to lai īsti zina? Varbūt tomēr bija? Un ja arī bija? It kā tas tagad kaut ko varētu izmainīt! Daudz svarīgāk bija tas, ka Atim ar Liānu nekas īsti kopā nesanāca. Kaut kas viņiem neklapēja, kaut kas nelīmējās kopā, un abi bija nelaimīgi. Man nez kādēļ šķita, ka Atis arī ar Sandiju nebija īsti laimīgs. Atis tomēr bija radīts ģimenei, taču viņam ar Liānu nekādi negāja kopā. Sandija viņam droši vien bija tikai īslaicīgs glābiņš, ja tas vispār bija glābiņš. Sandija vairāk atgādināja skaistu rotaļlietu, kuru patīkami nolikt sev blakus pie restorāna galda un vēl patīkamāk nolikt sev blakus gultā.

Sandija teicās Ati mīlēt līdz mūža galam. Un Atis tam ticēja. Viņš, tāpat kā es, mīlestību gan sevišķi augstu nevērtēja, bet šoreiz iekrita. Jo laikam jau vienmēr ir patīkami, ja tev kāda sieviete čukst ausi, ka esi vislabākais, visskaistākais, visstiprākais . ..

Todien, kad Atis bija pie manis atnācis uz trestu dienesta darīšanās, mēs gandrīz stundu runājām par drīzumā nododamo lielo un sarežģīto būvobjektu, koordinējām tresta un septītās pārvaldes rīcības plānus, izvirzījām skaidrus uzdevumus, es Atim apsolīju no citām pārvaldēm palīgā pārsviest visu iespējamo darbaspēku, precizējām pēdējos darba izpildes termiņus, pēc tam dažas minūtes pārrunājām par tīri personiskām lietām.

—      Kā nodošu to objektu, — Atis sacīja, — tā tūlīt eju atvaļinājumā!

—      Ej! — es viņam teicu. — Man nebūs nekādu iebildumu.

—      Tu taču atvaļinājumā arī vēl neesi bijis? — Atis uzprasīja.

—    Nē.

—    Ko doma dant?

—      Neko! — es iesmējos. — Beidzot gribētu atpūsties. Droši vien aizbraukšu uz dienvidiem.

—       Bet pirms tam… — Atis tā kā uz mirkli samulsa. — Nebūtu slikti mums visiem kopā aizbraukt uz vienu skaistu, taču pilnīgi vientuļu vietiņu. Labi? Tur ir tāda neliela upīte un džungļi kā Āfrikā. Varēsim justies brīvi un pilnīgi vieni. Iedzersim, palustēsimies…

—    Kas būs braucēji? — es painteresējos.

—      Tu un es. Taču jāpaņem līdzi arī dāmas. Ko bez tām iesāksim? Tu paņem Mudīti, bet es — Sandiju.

—    Kā tev vispār ar viņu ir?

—      Tā nekas! — Atis priecīgs iesmējās. — Drīz precamies!

—    Ko Liāna? Pārdzīvo?

—      Es šaubos. — Atis paraustīja plecus. — Liāna jau ir iesniegusi tiesā šķiršanos.

—      2ēl, — es klusi teicu, jo man patiešām nez kādēļ bija žēl. — Jums tomēr vajadzēja palikt kopā.

—      Par vēlu! — Atis sparīgi atmeta ar roku. — Nav vairs nekādas jēgas! Mēs jau sen viens otru nemīlam.

Es vērīgi paskatījos uz Ati. Gara auguma, spēcīgi noaudzis vīrietis. Mugurā ādas žakete un moderni pašūtas bikses. Viņu varētu uzskatīt ne tikai par visai pievilcīgu, bet pat par skaistu vīrieti, ja viņa sejā un it īpaši ap acīm jau nebūtu skaidri saskatāmas desmitiem te lielāku, te mazāku grumbiņu…

—           Paklausies, vecais… — es domīgs sacīju. — Tu nekad neesi padomājis? Sandijai taču ir tikai divdesmit pieci gadi…

—           Nu, super! — Atis iesaucās, pēc tam apklusa un sāka mazliet nervozi staigāt pa manu kabinetu. — Tev šķiet, ka tas ir liels mīnuss?

—    Jā.

—    Bet viņa manī ir samīlējusies kā bez prata!

—            Tu smagi maldies! — es ar nepatiku teicu. — Viss ir tieši otrādi! Vai tad tu nejūti, vēl neesi aptvēris, ka Sandija tevi mīl ar aukstu un ļoti precīzu aprēķinu?

—           Ak, vienreiz izbeidz! — Atis diezgan dusmīgi iesaucās. — Kas ar jums notiek? Kā tikai jaunāka sieviete saiet kopā ar mazliet vecāku vīrieti, tā tūlīt visi vienā balsī skandina — aprēķins, aprēķins! Tu patiešām vairs netici mīlestībai?

—           Nē, — es viņam toreiz atbildēju. — Un vēl mazāk es ticu šādu skaistu un vieglprātīgu skuķēnu apgalvojumiem!

—           Tu vēl redzēsi, cik mēs ar Sandiju būsim laimīgi! — Atis sparīgi iesaucās. — Tu mūs vēl apskaudīsi!

Pēc tam viņš man pienāca cieši klāt, vērīgi ieskatījās acīs un klusi pajautāja:

—    Bet kā tev pašam ar Mudīti?

—    Tā vēsi, vēsi…

—    Mudīte ir jauka, — Atis sacīja.

—           Patiešām, — es piekritu. — Mudīte ir taisni brīnišķīga!

—    Tad kas par lietu? — Atis pavaicāja.

—    Es viņu nemīlu.

—    Kādēļ?

—           Kādēļ tu nemīli savu Liānu? — es viņam uzprasīju. Atis vainīgi pasmaidīja un neizpratnē paraustīja plecus.

—           Liāna taču vēl ir arī tavu bērnu māte, — es turpināju, — bet mūs ar Mudīti nekas oficiāls, nekas juridisks nesaista.

—    Tādā gadījumā tu esi gandrīz vai laimes bērns! —

Atis skaļi sacīja. — Vai arī ļoti racionāli domājošs mūsu dižā laikmeta cilvēks. Es gan vienmēr vairāk pakļaujos jūtām! Bet tagad uz redzi, priekšniek! Man laiks iet.

—    Staigā, Ati! — Es viņam paspiedu roku. — Un pacenties visus darbus tomēr noorganizēt tā .. .

—    Esi mierīgs, — Atis teica. — Es pacentīšos. Bet arī tu turi savu vārdu!

Pēc divām nedēļām mēs patiešām visi arī aizbraucām uz to kluso un vientuļo vietiņu kādas nelielas, man līdz tam vēl nepazīstamas upītes krastā. Es turp braucu labprāt.

Pirms tam piezvanīju Mudītei, un arī viņai nekas nebija pretim sestdienas pēcpusdienu pavadīt kaut kur zaļumos pie ūdens.

Norunājām, ka brauksim ar manu mašīnu, jo Atis katrā ziņā gribēja iedzert un pēc tam ar Sandiju, kā parasti, nozust krūmiņos, bet man dzert negribējās, es patiešām vēlējos vienīgi atvilkt elpu, izklaidēties,, nedaudz atpūtināt nervus, jo tikai dažas dienas pirms tam mūsu trests, pārvarot lielas materiāli tehniskās grūtības, uzņemoties jaunas garantiju saistības, kā arī nemitīgi pierunājot visus pieņemšanas komisijas locekļus, tomēr bija nodevis kārtējo celtniecības objektu — pilsētas lielākās un modernākās poliklīnikas ēku. Tagad tas nu beidzot bija garām — un tādēļ Atim ar Sandiju ieteicu labāk atbraukt pie manis uz vasarnīcu. Bet nē! Viņi bija kā nolādēti uz to svešo un nepazīstamo upi.

Tur ir kā Kongo džungļos, Sandija, galīgi apstulbusi, nepārtraukti čivināja. Tuvumā nevienas apdzīvotas vietas! Tur mēs varēsim iztrakoties pēc sirds patikas!

Es sapratu. Sandija gribēja trakot. Arī Atis gribēja izlādēties. Es arī gribēju ļaut prātam un nerviem kaut mazliet atpūsties. Un arī Mudīte gribēja aizmirst savu darbu. Mēs visi gribējām kaut uz vienu dienu, kaut uz dažām stundām no sevis nosviest tās mazliet nedabiskās maskas, kuras mums ar tādu neatlaidību uzliek mūsu sabiedriskais stāvoklis.

Es nezinu, vai tās upes krasti līdzinājās Āfrikas džungļiem, bet apkārtne tur patiešām bija visai mežonīga un pirmatnēji skaista. Šaurās un ne visai dziļās upes krasti bija apauguši ar krūmiem, dažādiem kokiem un ievu biezokņiem, taču Atis ar Sandiju tomēr atrada kādu nelielu spraugu, kur stāvais krasts bija tīrs no jebkādiem aizaugumiem, turpat bija neliela pļava, kuru atkal cieši ieskāva biezs krūmājs un sīki koki. Tur tik tiešām varēja justies brīvi un vieni. Spēlēja magnetofons, mēs izģērbāmies peldkostīmos, Sandija, Atis un Mudīte mazliet iedzēra, mēs ar Mudīti atkal bijām kopā, jā, kopā pēc divdesmit gadiem, atkal kopā pēc tās tālās un neparastās Līgo nakts. Mūsu draudzība ilga jau vairākus gadus, un visu šo laiku Mudīte neslēpjot cerēja un gaidīja, ka es viņu beidzot apprecēšu, bet man viņu precēt nebija ne mazākās vēlēšanās. Man bija labi tāpat.

Es skatījos uz Sandiju un Ati, kuri tā vien svila nepacietībā pazust tālāk no mums, pazust no acīm biezajos krūmos, un es nodomāju, ka abi droši vien grib ne tikai to. Viņi grib arī oficiāli saiet kopā, viņi patiešām grib apprecēties. Sandija par to runāja pat mūsu klātbūtnē. Un arī šeit es viņu sapratu. Kaut vai no šāda viedokļa: Sandija, kaut strādāja celtniecības ministrijā, tur bija tikai ierindas grāmatvede. Toties Atis bija celtniecības pārvaldes priekšnieks. Katrā ziņā Sandija to ņēma vērā. Pat vairāk! Tas viņai noteikti bija pats galvenais stimuls ar Ati vispār ielaisties. Atim vēl bija automašīna. No sievas viņš šķirsies, un, tā kā pats strādā celtniecībā, tad dažu gadu laikā gan jau viņam trests vai ministrija iedos jaunu dzīvokli. Esmu pārliecināts, ka Sandija domāja tieši tā, un galu galā viņa arī pati to neslēpa. Un ko tur vispār vajadzēja slēpt? Mēs taču bijām draugi.

Bet es tāpat biju vairāk nekā pārliecināts arī par to, ka Sandija tādam Atim Sēlim mierīgi un nekaunīgi uzspļautu virsū, ja viņš tai pašā vai jebkurā citā celtniecības pārvaldē strādātu par mūrnieku vai krāsotāju. Par betonētāju vai cauruļlicēju. Tādas skaistulītes, tādas iedomīgas, izvēlīgas, diezgan patukšas, taču savā ziņā apburošas, vieglas dzīves alkstošas un elegantas dāmas, strādniekiem nav domātas. Tās ir domātas priekšniekiem. Tās ir domātas mums. Un var būt, ka tas ir pat labi.

Biju pārliecināts, ka arī Mudīte noteikti domā tāpat kā Sandija, domā tikai par mūsu attiecību materiālo pusi, jo es biju nesalīdzināmi pārāks par Ati Sēli. Es pirmkārt nebiju precējies. Es biju gan juridiski, gan morāli brīvs vīrietis. Man nebija bērnu un tādēļ nevajadzēs maksāt alimentus. Man bija labs divistabu dzīvoklis. Man bija arī labāka automašīna. Man bija daudz lielāka alga. Un arī ieņemamais amats man bija nesalīdzināmi augstāks. Es biju tā celtniecības tresta, kura pakļautībā ietilpa arī septītā pārvalde, galvenais inženieris. Tātad sieviešu acīs es savā ziņā biju. diezgan rets un ļoti iekārojams eksemplārs. Tādus kā es daudzus vis nesastapsiet. Pa ilgajiem gadiem, kopš šādu stāvokli ieguvu, man jau bija izveidojies droši vien aplams, taču visai stingrs un neiedragājams priekšstats par sievietēm, viņu dabu un nodomiem. Viņas visas uzreiz grib precēties, bet vēlēšanos precēties izraisa galvenokārt tieši šī manas dzīves un sabiedriskā stāvokļa materiālā puse. Arī es biju materiālists un savā ziņā aprēķinātājs un negribēju ļaut sevi tik viegli apvest ap stūri. Negribēju tik lēti pārdot savu brīvību. Bet, ja jau tomēr kādreiz vajadzēs precēties, tad lai tas notiek pēc iespējas vēlāk. Un labāk, lai tas vispār nenotiek nekad! Pēc Valdas nāves — nu jau apmēram divdesmit piecus gadus — man visas sievietes bija vienādas. Visas vienlīdz netīkamas. Un mani nekādi nevarēs aizkustināt jūsu vilšanās asaras.

Tā es toreiz domāju. Un domāju arī vēlāk, kad satiku Annu Siņicku. Tagad es par šīm domām un savu rīcību droši vien esmu saņēmis sodu. Nenoliedzami — tas ir sods! Varbūt man tomēr ir sadragātas kājas. Varbūt man ir bojāts mugurkauls. Pakustēties nevaru. Visapkārt mirdz balts, savāds sniegs. Un saule noriet. Sarkana saule riet. Tagad man šķiet, ka arī Atis toreiz saņēma sodu. Taču viņam tas sods bija ārkārtīgi nežēlīgs un bargs. To grūti pat aptvert un īsti saprast, bet tādu viņš nekādā ziņā nebija pelnījis. Tādu ne!

Sandija rokā turēja piepildītu glāzi, tā spožajos saules staros mirdzēja kā noslīpēts dimants, un vīns bija rubīna krāsā.

—     Ati! — Sandija sajūsmināta iesaucās. — Kolosāli! Tu vispār zini, kā inteliģenti cilvēki šādus izbraucienus dēvē?

—    Droši vien par plezīriem. — Atis paraustīja savus muskuļotos plecus. — Kā vēl citādi?

—          Fui! — Sandija saviebās. — Tu runā kā prasts šoferis! Smalkie ļaudis teiktu — «tas ir pikniks!». Jeb arī — «mēs jauki pavadījām vīkendu…».

—           To visu var nosaukt arī citādi, — es ar izsmieklu teicu. — Daudz vienkāršāk un atklātāk…

—           Tev tikai prātā rupjības! — Sandija atmeta ar roku, iztukšoja glāzi, lēni atlaidās guļus, viņas kuplās krūtis satraukti cilājās, bet pati sapņaini skatījās debesīs, kur viens mākonis centās noķert otru. — Vīk- ends … Tas tik burvīgi skan! Šai vārdā ir kaut kāds aristokrātisks smalkums …

—    Atklājusi Ameriku! — es mazliet nicīgi izmetu.

—          Jā! Ņēmu un atklāju! — Sandija sparīgi iesaucās un piecēlās sēdus. — Bet ko tu esi atklājis jaunu?

—           Neko sevišķu, — es viņai atbildēju. — Varbūt vienīgi to, ka tu, Sandij, esi varen gudra. Tik gudra, ka tu man dažreiz šķieti dumja kā zoss.

Sandija dažus brīžus klusēja un izskatījās tā kā apvainojusies, tad stipri māksloti iesmējās.

—          Ati! — Viņa ar roku rādīja uz mani. — Tev par šiem vārdiem Ivars tūlīt ir jāpiekauj! Sadod viņam!

—           Lai viņš dzīvo vesels! — Atis smējās. — Ko tad Mudīte darīs?

Pēc tam Atis piegāja pie Sandijas, pasniedza plaukstu un palīdzēja piecelties.

—           Mums ir pēdējais laiks pazust mežiņā! Lai viņi mūs apskauž!

Sandija apķērās Atim ap kaklu un viņu noskūpstīja.

—    Ejam!

—           Ari jūs, biedrīši, pacentieties šeit negarlaikoties! — Atis mums sacīja. — Šaubos, vai mēs agrāk par dažām stundām atgriezīsimies.

Atis ar Sandiju aizgāja.

Laikam jau patiešām laimīgi. Laikam jau patiešām pilni ar mīlestību un nākotnes cerībām. Aizgāja pēc dažām laimes druskām. Aizgāja, neko vēl nenojauz- dami. Neko vēl nezinādami. Aizgāja, lai pēdējo reizi mūžā vēl vienu stundiņu pabūtu kopā.

Vēl…

No līdzpaņemtā magnetofona Aija Kukule izmisīgi kliedza: «Velns lai parauj tādu dzīvi…»

—           Ivar… — Mudīte čukstus sacīja. — Nogriez, lūdzu, klusāk!

—           Tev nepatīk? — es, nedaudz izbrīnījies, pajautāju. — Nepatīk ne vārdi, ne melodija?

—           Nē. — Mudīte noraidoši pakratīja galvu. Tagad viņai bija gari, gandrīz melni, viļņaini mati, smalki veidota, veselīga seja, lielas acis un slaids, sarkanā peldkostīmā ietērpts augums. Atklāti sakot, viņa bija daudz gudrāka, inteliģentāka, temperamentīgāka, maigāka un nesalīdzināmi skaistāka par Sandiju un daudzām citām sievietēm, tādēļ līdz šim brīdim vēl īsti nesaprotu, kādēļ es viņā tomēr nespēju iemīlēties?

—    Varbūt uzgriezt kaut ko citu?

—           Nevajag, — Mudīte atteica. — Man šķiet, ka ir liels grēks šo kluso nostūri piebļaut ar tādu skaļumu.

—    Ne jau mēs to darām. Sī dziesma man patīk.

—    Es gribu klusumu!

Pastiepu roku un magnetofonu izslēdzu.

—           Vai tagad nav jauki? — Mudīte uzreiz kļuva dzīvāka. — Paskaties! Es varu pat dzirdēt, kā tur augstu lido putns. Tu nedzirdi? Varbūt tas savā baltajā knābī nes laimi… mums.

Man tas likās par daudz sentimentāli un diezgan stulbi.

—           Nekāda putna tur nav, — es teicu. — Debesis ir tīras kā bērna acis. Un neviens diemžēl mums laimi nenes.

—           Vai tev grūti to iedomāties? Tev tik grūti dažreiz pasapņot?

—           Nē, Mudīt, grūti tas nav, bet… kādēļ? Es vienmēr uz dzīvi un cilvēkiem esmu skatījies nopietni, ļoti reāli.

—    Tas ir labi?

—    Nezinu… Bet katrā ziņā tā ir pareizāk.

Mudīte, šauri piemiegusi acis, savādi uz mani paskatījās.

—           Tu vienmēr droši vari zināt, kas ir pareizi, kas nepareizi?

—    Jā, Mudīt. Vienmēr.

—    Kā tu to vari zināt?

—           Nezinu… taču vienmēr zinu… — Es skaļi iesmējos. — Kaut kāds kalambūrs! Bet interesanti, vai ne? Filozofiska vārdu spēle. Kā tur bija tiem senajiem grieķiem? Zinu, ka neko nezinu?… Bet man iznāca otrādi.

—           Tev visa dzīve ir iznākusi otrādi, — Mudīte pārmetoši teica. — Un līdz ar to arī man.

Novērsos un pagriezu galvu uz otru pusi. Tīrajās- debesis žilbinoši mirdzēja saule, netālu līkumodama vijās šaura upīte ar tumšbrūnu ūdeni, tuvumā klusi šalca mežs, mazo pļaviņu ieskāva biezi krūmi, un tepat kaut kur blakus dziedāja kāds putns. Tas viss man pēkšņi atgādināja kaut ko tuvu un pazīstamu, kaut ko sāpīgu un baismu, un es atcerējos savas dzimtās mājas un bērnību, atcerējos savu māti un māšeli, atcerējos Gauju un Valdu, un daudz ko citu, un tas viss sajaucās kaut kādā smagā un nospiedošā atmiņu nastā, es noliecu galvu, un man pēkšņi kļuva skumji.

—    Man ļoti gribas… — Mudīte neveikli ierunājās.

—     Man ari dažreiz gribas, — es klusi teicu. — Gribas aizmirst darbu un mūžīgos uztraukumus, steigu un nepatikšanas, gribas aizmirst, ka man joprojām nav ģimenes, nav pašam savu māju… to tradicionālā izpratnē… Gribas aizmirst, ka neesmu vairs sevišķi jauns, ka kaut kas dzīvē ir pazaudēts, kaut kas ir neglābjami palaists garām …

Mudīte negaidīti mani pievilka sev klāt, es spēcīgi sajutu, kā pie auguma piekļaujas viņas krūtis un kājas, cik satraukti Mudīte elpo un kā viņa sāk glāstīt manu seju un muguru.

—    Pasaki, Ivar…

Es atraisīju Mudītes krūšturi un to aizmetu sāņus.

—    Jā, Mudīt, — es, viņu skūpstīdams, teicu. — Jā, mīļo meitēn. Es tevi mīlu. Es tevi dažreiz mīlu… tik neprātīgi…

Kad pēc kāda laika smagi novēlos blakus un paskatījos viņas sasārtušajā sejā, es ar lielu pārsteigumu ieraudzīju, ka Mudīte raud… Un uzreiz kaut kā pēkšņi un pavisam skaidri sapratu, ka viņa to diemžēl nedara aiz labsajūtas vai laimes.

—    Kādēļ… Mudīt?

—    Tu savā ziņā esi brīnišķīgs, — Mudīte atbildēja un izslaucīja acis. — Tu tik skaisti un vienmēr īstajā reizē proti apbrīnojami ticami melot.

—    Nevajag, meitēn, — es mierinoši sacīju un uzliku plaukstu uz viņas krūtīm.

—    Meitēn… — Mudīte atkārtoja, un viņas balsī bija jaušams dziļš sarūgtinājums. — Man tūlīt jau būs… Kādēļ tu par mani ņirgājies?

Es neko neatbildēju.

—     Ivar… — Mudīte pēc kāda laika pieliecās tuvāk. — Ko tu klusē?

—    Es domāju.

—    Tu domā par mani?

—    Par tevi ari.

—           Par ko tad vēl? — Mudītes balsī bija jaušams slikti slēpts satraukums. — Tev ir vēl kāda cita sieviete?

—    Jā, — es viņai atbildēju.

Mudīte, it kā pēkšņi par kaut ko juzdamās vainīga,, mulsi pasmaidīja.

—    Kādēļ es tev nevaru būt vienīgā?

—           Nezinu. — Es paraustīju plecus. — Man šķiet, ka tas vispār nav izskaidrojams.

—    2ēl…

Viņa varbūt gribēja vēl kaut ko teikt, taču pec brīža, skaļi smiedamies, no brikšņiem iznāca Sandija ar Ati.

—           Hei, jūs! — Sandija sauca jau pa gabalu. — Jūs tur esat aizmiguši, vai?

—    Viss kārtībā, Sandij! — es atsaucos. — Kā jūties?

—    Brīnišķīgi!

—    Bija vērts braukt, vai ne?

—    Jā, Ivar! Bija vērts!

—           Bet ko jūs darījāt? — Atis apvaicājās un San- dijai no muguras noņēma dažus tur pielipušos zāļu stiebrus. — Es ceru, ka sevišķi negarlaikojāties?

—           Nē, Ati, nemaz! Mēs jūsu prombūtni arī izmantojām visai lietderīgi.

—    Tad jau labi.

—    Protams.

—    Vajadzētu aiziet līdz upei, — Atis sacīja.

—           Prātīgi darīsi, — es viņam piekritu. — Jūs abi ar Sandiju izskatāties tādi kā saguruši.

—           Tev slikta acs! — Sandija draiski iesmējās. — Mēs izskatāmies laimīgi!

—           Ej tik ātrāk ūdenī! — es viņai teicu. — Bez tevis te bija tik klusi un mierīgi.

Sandija pieķērās Atim pie rokas, un abi pagāja gabaliņu sānis, kur jau arī sākās upes krasts.

—           Mēs taču esam laimīgi, vai ne? — Sandija pārvaicāja.

—           Protams! — Atis atbildēja un cieši piekļāva Sandijas augumu sev. — Kā gan citādi?

—           Es visu laiku esmu zinājusi, ka satikšu tieši tādu vīrieti kā tevi!

—           Tad iznāk, ka esmu tikpat kā tavs sapņu princis, jā?

—    Jā, Ati. Gandrīz.

—    Kas tad vēl trūkst?

Sandija dažus brīžus klusēja, tad atklāti uzprasīja: — Kad tu beidzot būsi brīvs?

—           Drīz, pavisam drīz, — Atis pārliecinātā balsī teica. — Mēs ar Liānu šķiramies… Tiesa ir paredzēta piecpadsmitajā septembrī.

—    Tiesa jūs izšķirs?

—    Kādēļ gan ne?

—    Jums ir bērni.

—    Tas tev liekas šķērslis?

—           Man ne. Tu jau zini — es tevi mīlēšu vienmēr. Bet vai tad tiesa bērnus neņem vērā?

—           Ņem, — Atis sacīja. — Un es tos arī ņemu vērā. Man bērni ir mīļi un tuvi. Bet tā, lūk, ir sagriezies …

—           Tev ar Liānu taču viss jau pajuka daudz agrāk, vēl pirms manis, vai ne?

—    Jā, Sandij. Tu nāci mazliet vēlāk.

—    Mīļais …

—           Tevi nebaida mans vecums? — Atis norūpējies pavaicāja.

—           Kāds vecums? — Sandija patiesi izbrīnījusies iesaucās. — Ati! Dārgais! Ko tu runā? Kāds vecums?!

—    Man jau ir četrdesmit trīs gadi.

—           Esmu laimīga, ka tu man tāds esi, — Sandija atzinās. — Nē, nopietni! Ka esi tik jauns un skaists, un stiprs…

—           Paldies, Sanda, — Atis iepriecināts teica. — Bet ir cilvēki, kas mums netic.

—           Lai! — Sandija strauji papurināja galvu. — Man par to pasmieties! Par spīti visiem skauģiem, par spīti visai pasaulei, mēs kopā nodzīvosim līdz simt gadiem! Aiziet?

—           Aiziet! — Atis piekrita, un viņš izskatījās un izturējās kā pirmo reizi iemīlējies astotās klases skolnieks. — Dzīvosim kopā līdz simt gadiem!

—    Un mums pašiem būs sava māja?

—    Jā. Mēs sev uzbūvēsim arī māju.

—    Un šo māju pilnu ar bērniem, jā?

—    Cik vien tu gribēsi!

Sandija atkal apvija rokas ap Ata kaklu, sāka viņu skūpstīt un diezgan skaļi teica: — Es atkal ar tevi gribu … kaut kur nozust tālāk … Ati… ejam!

—     Pagaidi! Vispirms nopeldēsimies, — Atis atteica un pagriezās pret mums. — Ei, jūs tur! Ivar! Mudīt! Jūs ari nāksiet?

Mudīte visu šo laiku, acis nenolaidusi, ilgi un cieši skatījās uz šo iemīlējušos pārīti, un biju pārliecināts, ka viņa mani šai mirklī neieredz, bet tos tur neprātīgos apskauž. Apskauž tā, kā prot apskaust vienīgi sievietes. Jo Sandijai bija viss. Viņa bija vēl jauna, skaista, vienmēr moderni ģērbusies, vienmēr jautra un patīkami vieglprātīga, un Sandijai bija vīrietis, kas viņu mīlēja un cienīja un kas šīs cieņas un mīlestības vārdā bija gatavs uz visu. Bija gatavs atstāt ģimeni un runāja par lietām, kas jebkurai sievietei ir gandrīz vai svētas. Runāja par precēšanos, par to, ka pašiem būs sava māja, būs bērni un laimīga kopdzīve līdz sirmam vecumam…

Mudīte rūgti paskatījās uz mani un droši vien nodomāja: «Bet kas ir man? Man ir Ivars Viklands, kas sevi dēvē par draugu, un tāds viņš varbūt patiesībā arī ir, taču… Es gribu vairāk! Ar to man nepietiek. Es gribu, lai man vienmēr blakus būtu cilvēks… būtu vīrietis, uz kuru es varētu droši paļauties un kurš jebkurā grūtā brīdī varētu droši paļauties arī uz mani. Bet Ivaram es vairāk esmu vajadzīga tikai šādiem nedēļas nogales izbraucieniem… Dažiem atslodzes vakariem. Skumji. Kādēļ viņš negrib no manis vairāk? Kādēļ viņš vienmēr grib tikai to pašu vienkāršāko? Bet es taču esmu tik uzpildīta ar jūtām pret viņu, pret cilvēkiem vispār… Kādēļ šodien tik bieži, tik daudziem… otra cilvēka garīgā tuvība vairs nav vajadzīga? Vai tiešām mēs jau būtu kļuvuši tik bagāti? Bet varbūt esam kļuvuši nabagāki par pēdējiem ubagiem, kuri jau vairs nevēlas un pat nesapņo par kaut kādām tur lielākām un paliekošām vērtībām, bet katru dienu apmierinās ar uzdāvinātu kapeiciņu?»

—    Mudīt… — Es viegli pieskāros viņas plecam.

—   Tu nāksi peldēties?

—    Iesim, Ivar, — viņa pateica un piecēlās stāvus.

—    Es tev iešu līdzi vienmēr. Kur vien gribēsi.

—    Vienmēr nevajag, — es sacīju, un abi aizgājām līdz upes krastam.

—    Vai te vispār peldeties var? — es painteresējos.

—           Kādēļ gan ne? — Atis pabrīnījās. — Ūdens taču ir?

—    Izskatas aizdomīgi sekls.

—    Tas tā tikai izskatās! Patiesībā te ir dziļš kā akā!

—    Es stipri šaubos.

—           Labāk jau nešaubies! — Atis par visām varītēm gribēja mani pārliecināt. — Kad mēs ar Sandiju šeit bijām pirms mēneša, viņa te gandrīz vai noslīka!

—           Tik traki jau nu nebija! — Sanda šķelmīgi pasmaidīja. — Es vienkārši gribēju, lai tu mani glāb!

—           Nu, kas tad sāks pirmais? — Atis nepacietīgi uzprasīja.

—           Lai iet Mudīte! — es teicu. — Tā viņa visu laiku tikai guļ un sapņo! Lai mazliet atvēsinās!

—           Seit nekāda peldēšanās neiznāks. — Arī Mudīte šaubīgi kratīja galvu. — Es varu derēt. Te varēs tikai pabradāties.

Atis nicīgi atmeta ar roku, nostājās uz pašas stāvā krasta malas, atspērās un, gaisā izlocījis slaidu loku, ar galvu uz leju ātri ienira tumšajā upes ūdenī.

Pagāja viena, divas, trīs, piecas, desmit sekundes.

Atis neparādījās.

Pagāja vēl dažas sekundes, un tad katra nākošā jau šķita gara kā mūžība.

—           Kaut kas ir noticis, — Mudīte satraukta nočukstēja un ātri paskatījās uz mani. — Kaut kas ir noticis, Ivar!

Viņas satraukums manī radīja spējas bailes, un es neveikli noklunkurēju lejā līdz ūdenim. Atis vēl joprojām nekur nebija redzams.

—           Nieki! — Sandija iesmējās. — Tu velti uztraucies! To viņš cenšas manis dēļ! Pagājušajā reizē Atis zem ūdens noturējās ilgāk par minūti! Uz to viņš ir meistars.

Bailes izzuda, taču satraukums palika. Es sasprindzināts turpināju skatīties uz brūno ūdens virsmu. Tā bija gluda un man nez kādēļ atgādināja ar tēju nolietu spoguli.

Pagāja vēl kādas piecas vai desmit sekundes.

—           Ivar! — pēkšņi atskanēja spēcīgs Mudītes izbaiļu kliedziens. — Ivar! Dari taču kaut ko!

Es vēl dažus mirkļus pagaidīju, tad ātri ieskrēju

upē. Pusskriešus, puspeldus aizkļuvu līdz vietai, kur Atis bija pazudis. Ūdens man nesniedzās augstāk par krūtīm… Ievilku elpu un ieniru. Odens bija silts. Atvēru acis, taču sākumā neko neredzēju. Tikai mazliet vēlāk spēju saskatīt dažus ūdensaugus un upes grumbuļaino dibenu. Rokas izstiepis, sāku ātri šaudīties te uz vienu, te uz otru pusi. Pēc kāda laika izjutu smacējošu elpas trūkumu un izniru. Sprauslodams paskatījos apkārt. Atis joprojām nekur nebija redzams. Vēlreiz visu manu būtību sastindzināja aukstas bailes, strauji ievilku gaisu un atkal pazudu zem ūdens. Šoreiz jau pēc dažiem mirkļiem atdūros pret Ata nekustīgo ķermeni. Tas man šķita ārkārtīgi pārvērties — nesamērīgi garš un ļoti tievs. No satraukuma un bailēm gandrīz vai sastingu, un daudz netrūka, ka būtu atvēris muti un sarijies to nolādēti brūno ūdeni…

Saņēmis Ati aiz ķermeņa vidukļa, ātri pacēlos ūdens virspusē un atkal puspeldus, pusskriešus devos uz krastu. Abas sievietes iekliedzās un steidzās man pretim.

Mēs Ati ar grūtībām uzstiepām krastā un apguldījām uz segas. Es nekavējoties zem viņa lāpstiņām paliku piepūšamo gumijas spilvenu, un Ata galva tūlīt ļengani atkrita atpakaļ. Sameklēju kabatas lakatiņu un ar tā palīdzību caur atvērto muti izvilku piepampušo mēli. Uzreiz gar abiem lūpu kaktiņiem no mutes iztecēja ūdens. Pēc tam ar kopā saliktām plaukstām spēcīgi uzspiedu uz Ata krūtīm. Tās dziļi ieliecās, un viņam atkal caur muti un nāsīm izšļācās duļķains ūdens. Tā es to atkārtoju vairākas reizes, līdz ūdens vairs nerādījās. Pēc tam pie sirds masāžas norīkoju Sandiju, bet pats pieplaku pie Ata lūpām un viņa rīklē strauji iepūtu gaisu. Arī to atkārtoju vairākas reizes. Paskatījos uz Sandiju. Viņa raudādama ritmiski un nepacietīgi turpināja spiest Ata plato krūškurvi… Savu iemīļoto.

— Pumpē, Sandij! — es iekliedzos. — Nekur viņš mums nepaliks! Nekur! Tu tikai pumpē! Pumpē dūšīgi! Kad nogursi, lai Mudīte tevi nomaina!

Atkal pieplaku pie Ata lūpām un pūtu savu izelpoto gaisu, visu laiku domādams — ņem, Ati, ņem manu elpu, ņem kaut manu dzīvību, tikai atver acis, lūdzu, atver acis un paliec dzīvs!

Pēc kāda laika tā arī notika. Atis vairākas reizes gārdzoši ieelpoja, viņa seja uzreiz kļuva sārtāka, acu plakstiņi vairākkārt noraustījās, tad tie lēnām pacēlās augšup — un Atis paskatījās uz mums.

—    Nu, sveiks, vecīt, — es bezgala noguris, taču laimīgs sacīju. — Es pat nezinu, kā tu spēsi ar mums visiem norēķināties!

Atis klusēja. Viņa acu skatiens bija blāvs un nenoteikts. Es izvilku spilvenu, Ata ķermenis iztaisnojās, taču viņš pats nepakustināja ne mazo pirkstiņu …

—    Pietiks gulēt, — es sacīju. — Laiks celties augšā!

Taču tai pašā mirklī vēl nezināmu iemeslu dēļ pēkšņi manu prātu apdedzināja baisma nojauta — Atis Sēlis nekad vairs nepiecelsies… Nekad vairs nepateiks nevienu vārdu, nekad nestrādās, nekad vairs nemīlēs nevienu sievieti un nekad vairs… neko.

Toreiz, lecot no stāvā krasta visai seklajā upes ūdenī, Atis ieguva smagu traumu — kakla skriemeļu lūzumu ar sekojošiem mugurkaula smadzeņu bojājumiem … Atis Sēlis tika paralizēts.

Kad mēs viņu nogādājām slimnīcā, kad viņam mēneša laikā tika izdarītas vairākas sarežģītas operācijas un beidzot ārsti pateica, ka līdz ar to visas iespējas viņu kaut cik atveseļot ir izsmeltas, ka Atis uz visu mūžu paliks piekalts pie gultas, paliks mēms un nekustīgs, es ar dziļām skumjām nodomāju, ka noteikti būtu bijis daudz labāk, ja mēs toreiz tā nebūtu centušies… Kāda jēga bija viņu tai upē meklēt? Kādēļ vajadzēja viņu toreiz tik izmisīgi, tik pašaizliedzīgi glābt? Kādēļ?!

Lai iegrūstu drausmīga, prātam neaptveramā nelaimē?!

Sāpīgi bija to apzināties, taču bija noticis tieši tā.

Un tā taču notiek bieži.

Paradoksāli, bet labu gribēdami. Labu vēlēdami. Laimi dāvādami. Mīlestību atdodami. Mēs bieži cilvēkus padarām nelaimīgus. Vientuļus un bezcerīgus.

Es vispār par to vairs negribu domāt. Cilvēka prāts acīmredzot ir pārāk ierobežots, lai to visu vienmēr spētu līdz galam saprast. Izprast. Pieņemt. Un ar to samierināties.

Cilvēka piedzimšana un pa lielākai daļai arī viņa turpmākā dzīve nav tik daudz atkarīga no mūsu gribas, vēlēšanās vai mūsu centības, cik no dzīves, citu cilvēku un mūsu pašu vairāk vai mazāk apzinātās rīcības sekām un nejaušībām. To jau es biju sācis saprast sen. Bet pilnīgi skaidri apzinājos pēc Valdas traģiskās nāves. Nav lielas jēgas rožaini sapņot un domāt par tālāku nākotni, ja jau rīt ar mani var notikt kāda liela nelaime. Diez vai ir vērts dibināt ģimeni un radīt bērnus, ja jau rīt es šo ģimeni varu pazaudēt. Vai viņi var pazaudēt mani. Smieklīgi atzīties mīlestībā un kaut ko droši apsolīt. Jo nekā absolūti droša nemaz nav! Visai iespējams, ka es jau rīt varu izdarīt kaut ko tādu un viņa var izdarīt kaut ko tādu, un ar mani var notikt kaut kas tāds, un arī ar viņu var notikt kaut kas tāds, var notikt tik dziļa pārvērtība, ka tev par šo cilvēku pazudīs jebkura sajūsma, pazudīs jebkura mīlestība, viņš tev pēkšņi kļūs nepatīkams, pat pretīgs! Un tur neviens nebūs vainojams. Nevienu nekad nevar nosodīt — ne to, kas atraida, ne arī to, kuru atraida. Jo tas jau ir noticis. Viss ir izmainījies un ar katru nākamo mirkli, stundu vai dienu izmainās vēl vairāk. Visi notikumi un mūsu labās un sliktās pārvērtības ir jau pārvērtušās pagātnē, un neko no turienes vairs neatgriezt. Dzīvē un cilvēku savstarpējās attiecībās viss, kas ir nozīmīgs, viss, kas ir svarīgs un kam ir kaut kāda vērtība, un galvenais — viss, kas ir patiess, kam mēs daudzmaz varam ticēt, notiek tai mirklī, kad tas vispār notiek. Tas ir — mēs pilnīgi droši varam paļauties tikai uz šodienu, uz to mirkli, kurā esam.

Tur nav nekā sarežģīta vai baiga. Tā ir parasta ikdiena, tā ir mūsu parastā dzīve, kuru tik daudzi slavina un kuru tikpat daudzi noliedz. Viss atkarīgs no tā, vai dzīvē paveicas vai ne. Vai viņš tiek pieņemts vai atraidīts. Tiek mīlēts vai ienīsts.

Atis Sēlis netika pieņemts. Visi viņu atraidīja. Es no viņa stāvēju vistālāk, taču no viņa atsacījās sieva un Sandija, katrai bija sava taisnība, savs attaisnojums, tomēr es viņas uzskatīju par lielām nelietēm, un viņu rīcība manī radīja pret sievietēm vēl lielāku nepatiku nekā līdz tam.

No sākuma Liāna uz slimnīcu nāca itin bieži, tiesa, visai negribīgi, tomēr nāca, Ati apkopa, atnesa viņam ēst, bet tad, viendien nejauši pie palātas durvīm sa- skrējusies ar Sandiju, pārstāja nākt. Arī Sandija no tās reizes vairs slimnīcā nerādījās.

Kad bija pagājuši divi mēneši, kad diagnoze, medicīnas pašreizējās iespējas un turpmākā ārstēšanas gaita kļuva pilnīgi skaidra, piederīgajiem Ati no slimnīcas vajadzēja izņemt un viņu kopt mājās.

Atim vienīgie piederīgie bija sieva un bērni. Taču bērni vēl neskaitījās. Tie bija mazi. Tātad atlika vienīgi sieva.

Liāna kategoriski atteicās Ati pieņemt.

Kādu vakaru es pie viņas aizbraucu uz māju. Es pats vēl īsti nezināju, kādēļ turp braucu, ko es gribu panākt, ko runāšu, ko teikšu, es tikai vienkārši jutu, ka man kaut kas ir jādara.

Sēļi dzīvoja Imantā, tieši iepretim Sudrabkalniņam, kur kādreiz pirmajā pasaules kara laikā apglabāta grupa kritušo latviešu strēlnieku.

Liāna mani sagaidīja diezgan vēsi, lai neteiktu — naidīgi, taču mazliet vēlāk atmaiga, ieaicināja viesistabā un lūdza pat apsēsties.

—    Varbūt gribi kaut ko iedzert? — viņa tūlīt uzprasīja.

—    Jā, Liān, labprāt.

—    Tu taču tieši no darba, vai ne?

—   Jā.

—    Tad jau tu arī edis neko neesi, — Liāna sacīja, aizgāja uz virtuvi un drīz atgriezās, rokā turot šķīvi ar kūpošiem kartupeļiem un diviem cīsiņiem. Pēc tam viņa no sekcijas izņēma mazliet iesāktu degvīna pudeli un piepildīja glāzes.

Es ātri ieēdu un ar lielu labpatiku arī iedzēru. Jo tas, par ko nupat gribēju runāt, bija ļoti nepatīkams. Kā viņai, tā man.

—   Tu arī tikko no darba? — es painteresējos.

—    Nē. — Liāna pakratīja galvu, iesēdās dziļā atpūtas krēslā, pārmeta vienu kāju otrai un nogaidoši uz mani paskatījās. — Man šodien ir brīvdiena.

Liāna kādā no Rīgas lielajiem universālveikaliem strādāja par prečzini, un tur viņiem brīvdienas sadalīja pēc tā saucamā «slīdošā grafika». Es nezinu, vai viņa bez algas atļāvās saņemt vēl arī kādu papild- peļņu, taču Liāna vienmēr ģērbās nepārspējami eleganti un skaisti. Atim tas patika. Arī man tas dažreiz patika.

Liāna sēdēja dziļā atpūtas krēslā, viņai bija trīsdesmit seši gadi, vidēji garš, diezgan pilnīgs augums, dabiski blondi mati, ne pārāk spilgti nokrāsotas lūpas un uzacis, ieapaļa seja un noguris skatiens. Ķermeni sedza melns, cieši pieguļošs svīteris, virs tā mirdzēja medaljonam līdzīga sudraba rotaslieta ar trim rubīna akmentiņiem; balti, tāpat cieši apspīlēti svārki, bet kājās siltas čības ar baltiem pušķiem. Liāna nenoliedzami bija skaista sieviete, no viņas tā vien lauzās ārā sievišķīgs pikantums un šarms. Es vēl toreiz nesapratnē nodomāju — kādēļ gan Atis, dullais, šo Liānu tik ļoti gribēja apmainīt pret Sandiju? Tādu ieraugot, jebkuram vīrietim gluži negribot uzreiz bija jāsāk domāt par gultu.

—    Tu mājās esi viena?

—   Jā.

—    Kur tad sīkie?

—    Dārziņā. Tūlīt iešu pakaļ.

—    Jāiet tālu?

—    Divas autobusa pieturas.

—    Grūti?

—    Jā, Ivar. Grūti. Un vieglāk nez vai būs.

—           Atim pašlaik arī ir grūti, — es teicu un cieši ar skatienu ieurbos Liānas mazliet bālajā sejā. — Lai gan… grūti — tas droši vien ir vēl viegli… Es nezinu, to vispār droši vien ir pat neiespējami iedomāties, ko Atis pašlaik izjūt un pārdzīvo. Bet tas katrā ziņā ir kaut kas baigs.

—           Droši vien, — Liāna klusi sacīja un vairākas reizes piekrītoši pamāja ar galvu. — Droši vien.

—           Kas ar viņu notiks tālāk? — es diezgan skarbi pavaicāju.

—    Viņš tāds arī paliks — nekustīgs …

—           To es zinu! — tikpat skarbi atcirtu un, piepildījis vēl vienu glāzi, to ātri izdzēru. — To es zinu, Liān! Es prasu — kur viņš tāds dzīvos, kur paliks?

—           To nu es nezinu, — Liāna diezgan skumīgā balsī atbildēja.

—    Kas tad to zina?

Liāna klusēdama paraustīja plecus.

—    Tas jāzina tev! Tev, Liān!

—    Kādēļ man? — Liāna izbrīnījās.

—           Tev nekavējoties — jau rīt pat Atis jāizņem no slimnīcas un jāpārved mājās! Jau rīt pat! — es viņai atgādināju.

—    Kādēļ?! — Liāna skaļi iesaucās un strauji uztrūkās kājās. — Kādēļ man?

—    Tu esi muļķe? — es pavaicāju, tad sparīgi paskaidroju. — Tādēļ, ka tu esi viņa sieva! Neaizmirsti — tu esi viņa likumīgā sieva! Tas ir tavs pienākums!

—    Bet kas bija viņa pienākums?! — Liāna krasi pārvērstā balsī iekliedzās un pati arī pārvērtās. Viss viņas sievišķīgais šarms bija pazudis. Tagad manā priekšā pēkšņi stāvēja jau sākusi novecot, dzīves salauzta sieviete, kuras acīs un sejā te uzliesmoja un dzisa, te uzliesmoja un dega gan visi Ata pārnoda- rījumi, apvainojumi, visa viņas neizdevusies ģimenes dzīve, laulātas sievietes pazemojums, gan tīri atklāta vēlēšanās par to visu beidzot saņemt kaut kādu gandarījumu, vēlēšanās par to visu Atim beidzot atriebties.

—    Nomierinies! — es Liānai ātri sacīju un piepildīju glāzi ar degvīnu. — Iedzer un nomierinies!

Liāna paņēma glāzi, brīdi to paturēja rokā, tad spēji, ar kaut kādu nežēlīgu niknumu glāzi trieca pret grīdu.

—    Ej ellē ar saviem padomiem! — viņa man spalgi uzbļāva. — Tu ne par matu neesi labāks par Ati!

—    Tev tomēr derētu mazliet iedzert, — es ātri teicu.

—    Es pati zinu, ko man vajag! — Liāna atcirta. — Bet jums vajadzēja braukt maukoties, jā? Tas bija jūsu pienākums? Tas bija Ata — precēta vīrieša, divu mazgadīgu bērnu tēva — pienākums, jā? Labāk turi muti, Ivar! Es jūs abus neieredzu! Ienīstu! Ienīstu visus vīriešus, jūs visi esat izvirtuļi, cilvēki bez jebkādas pienākuma izjūtas. .. Jums tikai, lai kādu varētu iegāzt gultā! Varoņi atradušies!

—    Nomierinies, Liān … — es vēlreiz klusi sacīju un piepildīju otru glāzi. Liāna, ar plecu atspiedusies pret lielās sekcijas galu, histēriski raudāja. Es klusēju un gaidīju. Pēc kāda laika Liāna nomierinājās, izslaucīja acis, pienāca pie galda, dažus brīžus domīga pirkstos paturēja glāzi, tad to izdzēra.

—    Paldies, — viņa noskumusi sacīja. — Labi, ka vēl tu nesāki psihot.

—    Es tevi saprotu.

—   Tas ir labi, ja tu mani patiešām saproti.

—    Bet tev kaut kas tomēr ar Ati būs jādara.

—    Es neko nedarīšu. Viņš man ir absolūti svešs.

—    Viņš ir tavs vīrs.

—    Lai dara tā Sandija! Lai viņa tagad pievāc savu Ati! Tā gribēja, tā centās, vienmēr zvanīja, ar varu vilka pie sevis! Lai tagad ņem! Lai ņem, man nav žēl!

—    Paklausies, Liān… — es mēģināju runāt klusi un pēc iespējas mierīgāk. — Pamēģini bez emocijām. Es saprotu — Atis tev nodarījis pāri, viņš tevi ir nekrietni apvainojis, taču… viņš ir tavs vīrs. No tā tu nekur neizbēgsi. Un man pat šķiet, es gan neesmu par to sevišķi pārliecināts, taču man tomēr šķiet, ka viņi tevi to darīt var piespiest ar varu…

Liāna, galvu zemu nodūrusi, aizgāja līdz dziļajam, ar spilgtu, sarkanu drēbi apvilktajam atpūtas krēslam, atkal apsēdās un, ar abām rokām satvērusi galvu, ilgi klusēja. Tad galvu atmeta pret atzveltnes malu un stipri nobālusi, ar sastingušu skatienu raudzījās kaut kādā neredzamā pretējās sienas punktā. Un nervozi kodīja lūpas.

—    Tad tā būs liela netaisnība, — viņa beidzot klusi un nogurusi ierunājās. — Katrā ziņā es tādu nelaimi neesmu pelnījusi. Man tāds sods nepienākas. Es nevienam, arī Atim neko neesmu nodarījusi sliktu. Jā, mums pēdējā laikā nekas īsti kopā negāja. Jā! Bet kādēļ negāja? Tu zini? Zini! Un tādēļ tieši tu man vismazāk kaut ko vari pārmest! Tu zini, ka viss sākās ar to, ka Atim pēkšņi sagribējās citu, daudz jaunāku sievieti! Tikai tādēļ! Vispirms Atim bija arī tev pazīstamā inženiere Tamāra no viņa paša pārvaldes. Tā sakot — kolēģi. Gan darbā, gan gultā. Es toreiz klusēju. Es varonīgi klusēju. Es viņam neko nepārmetu! Pēc tam viņam bija kaut kāda tur studente — praktikante. Pavisam vēl jauniņa. Mūžīgi to skuķēnu vadāja ar mašīnu. Es turpināju klusēt. Cieši sakodu zobus un klusēju. Taču es pret viņu jau biju atsalusi. Galīgi. Atis dažreiz man šķita pat pretīgs. Bet es klusēju. Es joprojām smaidīju, pret viņu biju uzmanīga un maiga. Žēlīgais dievs! Kā gan sievietēm savas ģimenes, savu bērnu dēļ nākas dažreiz zemoties… Un tad Atim uzradās_ šī Sandija. Es nezinu… es nudien nezinu, Ivar, kādēļ viņš tā rīkojās. Es viņam nebiju slikta sieva. Tik tiešām. Man patīk, es protu garšīgi gatavot est, rūpējos un audzinu bērnus un šo to protu arī no tā… nu, tu jau pats zini… ko. Vismaz Atis vienmēr ar mani bija apmierināts. Es neesmu auksta, tieši otrādi! Tad pasaki man — kādēļ? KādēJ viņam bija vajadzīgas vēl citas sievietes?

—    Es nezinu, Liān, — godīgi atzinos, jo es patiešām to nezināju. Es tikai kaut ko miglaini varēju nojaust.

—    Un tagad viņu ņemt atpakaļ… — Liāna nolieca galvu un atkal sāka klusi raudāt. — Katru dienu apkopt un barot… Nē, Ivar! Tas iet pāri maniem spēkiem! Lai es tieku tūkstoškārt nolādēta, bet es to vienkārši nevaru! Nevaru — un viss! Es vēl saprastu, ja viņam tas būtu noticis manis dēļ, mūsu bērnu dēļ… Ja tas viņam būtu noticis darbā, ja būtu noticis kaut nejauši uz ielas… Tad es viņu ne tikai koptu un barotu… es ar savu mīlestību viņu izārstētu! Jā! Es viņa dēļ būtu ar mieru atdot visu savu laiku, veselību, ziedotu visu dzīvi… Bet tagad… Kaut kādas tur palaistuves dēļ… Tu man, lūdzu, piedod, Ivar. Bet es patiešām to nevaru. Tad jau labāk lai mani nošauj…

Es piecēlos no galda, aizgāju līdz logam un domīgs paskatījos laukā uz ielu. Pa to vispirms, smagi tusnīdams, aizripoja pārpildīts trīsdesmit astotā maršruta autobuss, tad aizbrauca dažas vieglās automašīnas un, bezrūpīgi smiedamies, aizgāja bariņš jauniešu. Tas viss šķita tik pierasti, ikdienišķi un mierīgi, it kā nekas slikts uz šīs pasaules nenotiktu.

Man pēkšņi kļuva žēl gan turpat blakus sēdošās un skaļi raudošās Liānas, gan Ata Sēļa, kas nevienu jau vairs nevarēja ne pasaukt palīgā, ne nolādēt; un man jau kuro reizi žēl kļuva sen bojā aizgājušās Valdas Pāvuliņas, manas pirmās un vienīgās mīlestības, manas baltās meitenes; un žēl kļuva arī to cilvēku, kurus pēckara gados nogalināja Arvīda Zara grupa, un žēl kļuva mātes, kura vēl joprojām dzīvoja viena, un mazās māšeles Ritas, kurai tik agri, tik pārmērīgi agri vajadzēja aiziet no dzīves; un nez kādēļ kļuva arī žēl to man pilnīgi svešo bērnu, kuri tūkstošiem kaut kur Āzijā vai Āfrikā katru mīļu dieniņu mira mokošā bada nāvē, un tūkstošiem citu bērnu, kuri kaut kur Latīņamerikā mira no pārmērīgi smaga darba; un žēl kļuva to karavīru, kuriem tai pašā Latīņamerikā, Tuvajos Austrumos vai Afganistānā vajadzēja mirt svešu interešu un ideju vārdā; un žēl kļuva visu slimo un vārgo, visu vientuļo un pamesto, un visu mīlētāju…

Bet šis žēlums manu dvēseli piepildīja tikai īsu brīdi. Šis brīdis pagāja, un es atkal kļuvu auksts un skarbs. Jo es jau sen biju sapratis, to man bija iemācījusi rūgtā dzīves pieredze, ka ar žēlumu un pārmērīgu līdzcietību pret savu tuvāko nekur tālu nevar tikt. Jau no cilvēka pirmās pastāvēšanas dienas viņa dzīve ir bijusi nemitīga cīņa par savu eksistenci, cīņa par savu pastāvēšanu uz šīs dīvainās pasaules. Sākot ar vissīkāko mikrobu un beidzot ar radības kroni. Šī nežēlīgā cīņa ir jebkuras dzīvības pamatā, tā ir jebkuras dzīvības formula, tā tur ir jau ieprogrammēta, iešifrēta. Un cīņā par savu pastāvēšanu, par savu vietu dzīvē cilvēks diemžēl reti kad sev par palīgu vai ieroci ņem talkā līdzjūtību vai žēlsirdību. Varbūt tikai nākamās paaudzes piedzīvos to skaisto un laimīgo laiku, kad cilvēkā beidzot izzudīs viss viņa iedzimtais vai dzīves radītais ļaunums un cietsirdība. Pienāks laiks, kad cilvēks rīkosies un domās tikai un vienīgi mīlestības jūtu vadīts. Varbūt pienāks arī tāds laiks, kad fteidzot pasaulē iestāsies tik ļoti vajadzīgais vispārējās žēlsirdības laikmets. Bet pagaidām mums vienkārši ir jārēķinās ar to, ka cilvēku savstarpējās attiecībās valda arī cietsirdība, nežēlība un apzināta ļaunsirdība.

—    Paklausies, Liān… — es klusi sacīju un atgriezos pie galda. — Tas viss tomēr ir nepareizi.

—    Droši vien. — Liāna pārstāja raudāt un atklāti paskatījās man acīs. — Bet kas tad šai dzīvē vispār ir pareizi? Tu zini?

—    Nē, Liān, es to nezinu, taču man šķiet, ka mums visiem Atim kaut kā tomēr vajadzētu palīdzēt.

—    Ja vari, palīdzi, — Liāna diezgan asi teica, — bet es to nevaru! Tu to beidzot vari apjēgt vai ne? Vari?!

—    Labi, — es sacīju un lēni gāju uz durvīm. — Ej pēc saviem bērniem! Taču nekad neaizmirsti, ka tie ir arī Ata bērni! Un Atis ir viņu tēvs! Tu to dažreiz neaizmirsti viņiem atgādināt! Jo bez Ata viņi šai pasaulē nemaz nebūtu nākuši! Un vēl atceries, ka arī tu bez Ata nekad nebūtu bijusi tik laimīga… kā kādreiz biji. Atceries, Liān, ka tas varbūt arī ir vienīgi patiesais, ko mēs viens otram dodam — vai nu laimi, vai nelaimi… Viss pārējais ir tikai teātris.

7. nodaļa

Nākamajā dienā es aizgāju pie Sandijas. Viņa dzīvoja kopā ar māti kādā no lielajiem Rīgas centra dzīvokļiem, kur abām piederēja divas paprāvas istabas. Es jau tur vienreiz biju bijis. Kopā ar Ati. Un tagad šķita kaut kā savādi un neparasti iet pie Sandijas vienam un Ata vietā no viņas izlūgties žēlastību. Izdiedelēt mīlestību. Labi saprazdams, ka tas nav iespējams. Ka tas viss ir velti. Un tomēr es to darīju. Es gāju. Varbūt savas sirdsapziņas nomierināšanai, jo es — konkrēti es Ata labā neko citu vairs nespēju izdarīt. Es varēju vienīgi lūgt viņa kādreiz tuvos, tik ļoti mīļos cilvēkus viņam kaut mazliet palīdzēt. Un viņu neatstāt. Nepamest nelaimē. Palikt. Neaiziet. Nenovērsties. Aizmirst naidu un visus pārinodarīju- mus. Un vēl parakņāties savās atdzisušajās jūtās. Kas zina, varbūt tomēr… Varbūt tomēr vēl atradīsiet kādu karstu oglīti. Varbūt atradīsiet līdzcietību. Visvienkāršāko, vissaprotamāko cilvēcību.

Es divreiz piezvanīju pie durvju zvana un nemierīgs sāku staigāt pa plašo kāpņu telpu. Pēc kāda laika nožvadzēja ķēde, noskrapstēja atslēga, durvis atvērās — un tajās parādījās Sandija. Es uz viņu paskatījos, un man uz mirkli pat aizrāvās elpa. Tik skaista, tik valdzinoši sievišķīga viņa izskatījās savā vieglajā, gandrīz vai caurspīdīgajā mājas tērpā, ar tikko izveidotu vakara matu sakārtojumu, ar spilgti izkrāsotajām lūpām, uzacīm un acu plakstiņiem. Slaidajās kājās bija smalkas kaprona zeķes un augstpapēžu kurpes. Rādījās, ka viņa kādu gaida, bet katrā ziņā tas nebiju es. Sandija, pirmajā mirklī mani ieraudzījusi, nepatikā sarauca pieri un kaut kā vēsi pasmīnēja.

—    Sveika, Sandij! — Es pamāju ar galvu.

—    A! — Sandija gari novilka. — Sveiks! Kādē| ierodies bez brīdinājuma?

—    Tas tev ir nepatīkams pārsteigums?

Sandija dažus brīžus nopietna klusēja, tad negaidīti iesmējās.

—    Pārsteigums gan! Taču ļoti patīkams!

Viņas balsī paudās kaut kas neīsts un uzspēlēts.

—    Nāc iekšā!

Mēs iegājām viņas istabā, un es apstājos netālu no durvīm. Istaba bija jauka, saulaina, visapkārt jaunas» modernas mēbeles. Varēja redzēt, ka nesen dzīvoklī veikts remonts, visas istabas sienas noklātas ar kolosālām somu tapetēm, un es atcerējos, ka tās taču Sandai bija sagādājis Atis, un šī dzīvokļa remontu arī bija veicis Atis, un man bija stipras aizdomas, ka visas šīs jaunās mēbeles viņai palīdzējis sagādāt vai tās pat uzdāvinājis arī Atis…

—    Es tev vairākkārt zvanīju, — sacīju, — bet tu pēdējā laikā kaut kā nekad neesi uz vietas.

—    Tā nu iznāk. — Sandija paraustīja plecus, paņēma cigareti un nervozi aizsmēķēja. — Visādas darīšanas, skriešanas…

—    Daudz strādā?

—   Jā… arī tas…

—    Kas tev vispār jauns?

—    Kas tad jauns var būt? — Sandija mazliet izsmejoši iesmējās. — Kļūstu vecāka!

—    Kā darbā? — es painteresējos.

—    Tā nekas… — viņa diezgan gurdi atbildēja, mirkli klusēja, tad atkal negaidīti iesmējās un uzreiz kļuva daudz jautrāka un dzīvāka. — Mums ir jauns plānu daļas priekšnieks!

—   Kāds tad ir? — es pavaicāju.

—    Pa pirmo! — Sandija draiski iesaucās. — Zini, vēl samērā jauns, tā ap trīsdesmit pieciem, bijušais sportists, eleganti ģērbjas, vienmēr tāds laipns un pieklājīgs … It sevišķi pret mani… Bet galvenais … pats galvenais… viņš pašlaik ir neprecējies!

Sandija to pateica tādā balsī un ar tādu sajūsmu, ka es neviļus pasmaidīju un rūgti nodomāju, ka man atkal diemžēl ir izrādījusies taisnība. Sieviešu mīlestība — vismaz tāda tipa sieviešu mīlestība nav pat sadauzītas kapeikas vērta. Jo viņas patiesībā jau nekad nemīl. Nemīl nekad! Viņas vispār nemaz nezina, kas tas īsti ir. Viņas vai nu tikai sajūsminās, vai arī nepārtraukti domā un aprēķina, kādus materiālus labumus viņai var sniegt jebkurš jauns sakars ar izraudzīto vīrieti.

—   Tu jau sāc… piešauties? — es dzēlīgi uzprasīju.

—    Nu… tā… — Sandija atkal graciozi paraustīja trauslos plecus, tad nopietni ieskatījās man sejā. — Tev varbūt ir kādi iebildumi?

—    Kas tad man? — es viņai atbildēju. — Es stāvu sāņus. Bet iebildumi noteikti ir Atim.

Sandija cieši sakoda lūpas, nervozi pabeidza smēķēt cigareti, ilgi klusēja un skatījās laukā pa logu.

—           Atim jau arī vairs nekas… — viņa savādā balsi teica. — Atis diemžēl ir jau izstājies no spēles.

Es sevī sajutu kaut kādu dziļu apvainojumu, es šo apvainojumu sajutu Ata vietā, un mani arvien vairāk pārņēma dusmas, pat asa nepatika pret šo apbrīnojami skaisto, taču tik neiedomājami auksto sievieti.

—           Kamēr viņš vēl ir dzīvs… — es, valdot dusmas, klusi pateicu. — Tev nekad nav ienācis prātā, ka no mums visiem… Atim pašreiz sāp visvairāk?

—           Ienāca prātā gan, — Sandija ātri atbildēja. — Nu un tad? Ko es tur varu līdzēt?

—          Netēlo idioti! — es asi sacīju. — Tu viņam šīs sāpes vari atņemt! Vai vismaz tās mazināt.

—    Tu maldies, Ivar. Es neesmu ārste.

—           Tu esi sieviete, — es teicu. — Sieviete, kuru Atis mīl.

Sandija izbrīnījusies uz mani paskatījās, tad nicīgi izmeta:

—    Tad nu gan esi atradis argumentu!

—           Arī tu taču viņam kaut ko solīji! — es viņai skaļi atgādināju. — Jau aizmirsi? Tu taču teici, ka viņu mīlot, ka Ati mīlēsi visu mūžu… visos variantos…

—    Mīļo cilvēk! — Sandija pārsteigta iesaucās.

—   Atjēdzies! Kad tas bija? Tu atceries? Tas bija pirms diviem mēnešiem! Tas taču notika tad, kad Atis vēl bija vesels!

—    Un kas tagad?

—          Tu esi dumjš, Ivar? — Sandija bija patiesi izbrīnījusies. — Kam viņš man tagad tāds vajadzīgs?

—           Nu, vai zini… — es caur zobiem izgrūdu, panācu soli viņai tuvāk un pēkšņi pret S3ndiju izjutu kaut ko līdzīgu naidam. — Ja tu nebūtu sieviete…

—    Bet es tāda esmu! — Sanda jautri iesmējās.

—     Un vēl kāda! Tādēļ labāk pārstāj dusmoties, noģērb mēteli un atsēdies! Man mājās ir šampanietis!

Sandija aizgāja uz virtuvi, no ledusskapja izņēma šampanieša pudeli un kopā ar divām kristāla glāzēm nolika istabā uz galda. Pēc tam nesteidzīgi, viegli rotaļīgi atpogāja rožaino, jau tā ļoti gaisīgo mājas tērpu, pienāca cieši klāt un negaidīti apvija rokas ap manu kaklu.

—    Uzdzīvosim? — viņa šķelmīgi pavaicāja.

Mani pārņēma auksta un dīvaina sajūta, es biju izbrīnījies un pārsteigts, kādēļ mani nepārņem un nesatrauc pavisam citādas, man tik pazīstamas un daudz patīkamākas izjūtas, bet gan visu būtību un apziņu stindzina kaut kas auksts un ārkārtīgi nepatīkams.

—    Sandij… Vai tev nešķiet, ka to darīt tieši tagad … kad…

Sandija atkal koķeti pasmaidīja, mani viegli noskūpstīja un klusi iečukstēja ausī:

—    Kas … mīļais?

Un tad manī vēlreiz kaut kas salūza. Es pats ne tuvu neesmu bijis nekāds zelta gabaliņš. Es visu savu dzīvi esmu bijis skarbs un ass, es bieži pret cilvēkiem, pat pret ļoti tuviem cilvēkiem, esmu bijis auksts un vienaldzīgs, varbūt pret Mudīti un it sevišķi jau pret Annu Siņicku esmu bijis pat cietsirdīgs; es savā agrajā bērnībā un jaunībā biju pārdzīvojis tik daudzus šausminošus notikumus, redzējis tik aklu, fanātisku cilvēku savstarpējo naidu, izjutis cilvēku nežēlastību, cietsirdību, ka man jau sen, it sevišķi pēc Valdas nāves, bija pazudusi gandrīz vai visa skaistā izjūta, bija pazudusi labsirdība un spēja vai vēlēšanās citiem darīt tikai labu, tikai kaut ko patīkamu un vajadzīgu; es jau sen par sievietēm neloloju nekādas ilūzijas, ar viņām nesaistīju nekādas cerības vai sapņus, taču toreiz mani Sandija tomēr pamatīgi pārsteidza, es tomēr nebiju gaidījis, ka sieviete pret savu iemīļoto tik ātri — tik neticami ātri var kļūt auksta, vienaldzīga un ciniska un tik sparīgi gultā aicināt jau kādu citu.

Es spēcīgi Sandiju sagrābu aiz viņas skaistā mājas tērpa, sapurināju un niknumā atgrūdu sāņus.

—    Tu beidz te maigoties! — es viņai nikni uzkliedzu. — Žigli saģērbies, un tūlīt abi brauksim uz slimnīcu pie Ata! Un tu tur paliksi līdz rītam! Dzirdi, Sandij! Līdz rītam! Tu viņu tur slimnīcā kopsi un barosi! Un tu to darīsi līdz tam laikam, kamēr Atis kļūs vesels!

Sandija atkrita uz mīkstā atpūtas krēsla, cieši ietinās savā mājas tērpā un izskatījās stipri nobijusies.

—    Bet viņš taču vesels nekad nekļūs, — Sanda klusi sacīja un nodūra galvu. — Nekad… nekļūs vesels…

—         Tad tu viņu kopsi līdz sirmiem matiem! — es kliedzu. — Sandij! Tu viņu kopsi līdz baltam vecumam! Līdz kapa malai!

—          Tu gadījumā neesi jucis? — Sandija aši pacēla galvu un izbrīnījusies paskatījās uz mani.

—    Gadījumā neesmu vis!

—          Interesanti… — Sandija mazliet nicinoši lēnām novilka. — Kādēļ man tas būtu jādara?

—           Tādēļ… — es ar grūtībām, bet patiesi teicu. — Tādēļ, ka tu teicies viņu mīlam. Tu viņam iedvesi cerības. Vēl vairāk! Tu viņā izraisīji mīlestību. Un vēl tādēļ, skuķēn… ka ar to nekad nejokojas! Tas viss ir pārāk nopietni. Tu esi kādai sievietei atņēmusi vīru, atņēmusi bērniem tēvu… Kā vienmēr šādos gadījumos, ari tev bija jārēķinās tikai ar divām iespējām — vai nu būs laime, vai nelaime. Jūs diemžēl būsiet nelaimīgi, taču jums jābūt kopā… Kopā, Sandij! Jo nekas šai dzīvē nenotiek par velti.

—           Beidz tu te moralizēt! — Sandija skaļi iespiedzās un atkal nervozi aizsmēķēja cigareti. — Tev uz to nav ne mazāko tiesību!

—    Apklusti!

—           Un ko tu pats? — Sandija indīgi uzprasīja. — Vai tu Mudītei neko neesi teicis? Tu neesi viņai iedvesis nekādas cerības?

—          Esmu, — noguris atbildēju. — Un tādēļ varbūt arī man par to nāksies kādreiz smagi samaksāt… Bet pašreiz ir runa par tevi. Par tevi un Ati.

—    Es negribu!

—           Ģērbies un ejam! — es viņai pavēlēju un atkal draudīgi pagāju dažus soļus uz priekšu. Sandija piecēlās kājās, aizskrēja līdz logam, aizklāja seju ar rokām un sāka kaut kā nedabiski bļaut.

—    Nē! Es to negribu! Ne-gri-bu!

Es viņai ļoti vēlējos iesist, taču tikai trekni nospļāvos uz viņas dārgā paklāja, spēcīgi aizcirtu durvis, izgāju uz ielas un brīdi apstājos netālu no tuvējā avīžu kioska.

Vienmuļi un apnicīgi jau trešo dienu lija pelēks rudens lietus.

Kioskā pārdevējs gandrīz vai snauduļoja. Neviens pirkt avīzes nenāca.

Pa ielu aizskrēja slapjš, nosalis suns.

Un man pēkšņi kļuva slikti līdz vemšanai.

8. nodaļa

Mēs jau bijām mazliet nomierinājušies. No pēdējiem šāvieniem, ko tieši uz mums raidīja daži garāmejoši kareivji, bija pagājušas vairākas stundas. Lielceļš stāvēja tukšs. Acīmredzot viss vācu karaspēks jau bija atkāpies. Lielgabalu troksnis arī bija pierimis. Lēnām tuvojās vakars, un visa apkārtne šķita piedzīta ar smagu, mazliet neparastu klusumu.

Māte beidza gatavot vakariņas.

Uz galda kūpēja liels šķīvis ar tikko uzvārītiem kartupeļiem, uz galda atradās arī sviesta trauks, dažas saceptas gaļas šķēles un piena krūze.

Māsa Rita nopietna sēdēja pie galda un pacietīgi gaidīja atļauju sākt ēst.

Es stāvēju, seju piespiedis loga stiklam, un, joprojām vēl savādu baiļu pārņemts, skatījos laukā uz dārzu.

Ābeļu zari bija noliekušies zem smagā augļu svara.

Balti, zaļi un sarkani āboli.

Pa retam kāds no tiem ar vieglu troksni atsitās pret cieto zemi.

Suns Lācis, acis aizvēris, mierīgs gulēja zem ceriņu krūma. Turpat viņam blakus nedzirdams ložņāja kaķis. Juris.

Vējā klusi un vienmuļi čīkstēja garā akas vinda.

Māte sagrieza maizi, atraisīja priekšautu, paskatījās uz istabas sienu, kur stāvēja piestiprinātas vairākas mūsu ģimenes fotogrāfijas, starp tām arī mātes un tēva kāzu bilde, paskatījās uz Ritu un mani un klusi pateica: — Nāc, Ivar, pie galda. Sāksim beidzot ēst.

Es apsēdos, klusēdami sākām vakariņot, bet nevienam tā īsti nekas negaršoja. Arī māte skumji skatījās uz galda virsmu, ilgi mutē viļāja ēdamo, līdz tas gandrīz iesprūda kaklā.

— Jau kuro gadu … jau kuro dienu … jau kurās vakariņas… bez tēva… — māte ar grūtībām izrunāja un sāka raudāt. — Un cik tad nupat trūka… cik tur trūka, ka mēs vispār vairs nebūtu… Kas ar cilvēkiem notiek? Kādēļ viņi nekādi nevar iztikt bez kariem? Nevar iztikt bez citu nogalināšanas?

Arī mani visu pēcpusdienu mocīja daži jautājumi..

Es piecēlos, aizgāju līdz mātei un mierinoši sāku glāstīt viņas plecus.

—    Lūdzu, mamm, neraudi.

—    Tas kareivis taču mums izglāba dzīvību. Tu saproti? Viņš mūs pažēloja, dēls, — māte caur asarām teica.

—    Neraudi, mamm.

—    Bet kas ar mūsu tēvu ir noticis, to tikai Dievs vien zina.

—    Gan jau viss būs labi, mamm.

—    Vai viņu kāds izglāba, vai pažēloja? — Māte, asaras slaucīdama, skatījās uz savu kāzu fotogrāfiju. — Tu, Edgar, Ritu nemaz neesi lāgā redzējis, — viņa tikko dzirdami nočukstēja. — Vai tu esi vēl dzīvs? Redzi, mēs vēl esam. Brīnumainā kārtā vēl tomēr esam. Un ļoti tevi gaidām mājās. Nāc, Edgar… pie mums … mājās. Lūdzu, lūdzu … nāc! … Mums visiem bez tevis ir grūti.

Māte turpināja stipri raudāt, un es viņu nespēju nomierināt.

Es jau zināju, tā runāja gan māte, gan kaimiņi, tā runāja arī visā apkārtnē, ka ar vāciešiem esot cauri. Viņi šo karu esot zaudējuši. Un tagad mums virsū gāzīšoties kāda cita liela un varena tauta, kura mūs apspiedīšot un beigu beigās visus iznīcināšot.

Tas šķita baigi.

—    Mamm, — es klusi ierunājos, kad māte daudzmaz bija nomierinājusies. — Tie, kas uz mums šodien šāva… Tie taču bija vācieši, vai ne?

—    Jā, dēls. Tie bija vācieši. Tu to nekad, lūdzu, neaizmirsti! — māte satraukta teica. — Tu to atceries visu mūžu! Atceries, kā viņi mūs gribēja nošaut. Ne 110 šā, ne no tā. Tikai tādēļ, ka stāvējām uz savas zemes, pie savas mājas. Bet viņiem tagad ir jābēg. Tas, dēls, viss no naida, no skaudības. Es ļoti gribētu — un tā es tevi arī audzināšu —, lai tu savā turpmākajā dzīvē galvenokārt vadītos no mīlestības uz cilvēkiem. Taču tu izaugsi liels un sapratīsi, varbūt tu jau to sāc saprast šodien, ka ar mīlestību vien tomēr būs par maz. Jo diemžēl… diemžēl… arī bez naida nevar! Tev būs jāizjūt naids, dziļš, dedzinošs naids pret tiem cilvēkiem, kuri grib dzīvot uz citu rēķina, kuri grib apspiest un iekarot citas tautas…

—    Bet ko ar mums darīs krievi? — es pavaicaju. — Ari šaus?

Māte ilgi klusēja, tad maigi vairākas reizes mari noglāstīja galvu.

—    Nezin vai, — viņa beidzot klusi atbildēja, — nezin vai. Tad karš beigsies un droši vien iestāsies miers. Miers cilvēkiem un miers zemei.

Bet nekāda miera tomēr nebija.

Varbūt cilvēku lielum lielākajai daļai griba dzīvot mierā, dzīvot bez kara un posta, bez bailēm par savu un savu bērnu dzīvību vēl ilgi paliks tikai tāls, skaists un nepiepildāms sapnis. Kā mūžīga vēlēšanās. Kā mūžīga cerība. Kā putns augstu gaisā, kuru tu vari ik mirkli saskatīt, bet nekādi to nevari noķert.

Vēl vairākus gadus pēc kara visi apkārtnes meži bija pilni ar bruņotiem cilvēkiem. Vieni viņus sauca par latviešu partizāniem. Citi viņus dēvēja par mežabrāļiem. Vēl citi — par brīvības cīnītājiem. Bet oficiālās iestādes, prese un daļa iedzīvotāju viņus tomēr sauca vienkārši par bandītiem. Māte tos cilvēkus no meža arī sauca par bandītiem, jo viņai cīņa par brīvību ne mazākā mērā nesaistījās ar nakts uzbrukumiem veikaliem, patērētāju biedrības noliktavām, ar to izlaupīšanu, nesaistījās ar uzbrukumiem ciema padomei, pasta un atsevišķām mājām, kur dzīvoja padomju varas piekritēji; nesaistījās ar daudzu cilvēku slepkavošanu, ar šāvieniem no slēpņa, ar pirmā partorga Ēvalda Skras- tiņa nomocīšanu, ar pirmo ciema komjauniešu nogalināšanu …

Visu mutēs bija baismais Arvīda Zara vārds.

Viņš tolaik bija vēl jauns, tikai divdesmit sešus, divdesmit astoņus gadus vecs, bet jau tā uzpildīts ar naidu pret padomju varu, ka nežēloja pat nevienu šīs varas atbalstītāju. Lai gan tagad man šķiet, esmu par to pat pārliecināts, ka Arvīdam Zaram, kā varbūt daudziem no viņa mežabrāļiem, nekāda sevišķa naida pret padomju varu vispār nemaz nebija. Tāpat viņiem droši vien nebija naida arī pret «krieviem». Jo vismaz mūsu apkārtnē neviena krievu tautības ienācēja vēl nebija. Tie, kurus toreiz slepkavoja un mocīja Arvīda Zara komanda, bija vistīrākie latvieši. To skaitā pat viņa bijušie draugi un attāli radinieki. Lielum lielākā daļa to cilvēku, kuri atradās Zara grupā, vācu okupācijas laikā bija stipri vien sasmērējuši rokas, un tagad viņiem nekas cits neatlika, ja negribēja padoties varas iestādēm, kā iet šo ceļu līdz galam. Iet ar bezspēcīgu naidu. Ar trulu nežēlastību. Ar diezgan baigu necilvēcību. Esmu tāpat pārliecināts, ka viņi visi, ieskaitot pašu barvedi, ne mirkli neticēja tam, ka ar atsevišķu padomju varas, partijas darbinieku un citu strādāt gribošu cilvēku noslepkavošanu, ar dažiem šāvieniem no stūra viņi kaut ko šai pasaulē var izmainīt; viņi visi zināja un saprata, ka nav viņu spēkos pārveidot ne vēsturi, ne tautas dzīvi, ka tie neko nevar izmainīt pat mūsu mazā ciema robežās! Bet tomēr darīja. Tomēr «cīnījās». Skaļuma pēc sevi dēvēja par latviešu «partizāniem», par «mežabrāļiem», par «brīvības cīnītājiem» un pat par «latviešu tautas atbrīvotājiem», bet pagājušpirmdien nogalināja mūsu skolas devītās klases skolnieci, kura pirmā bija iestājusies komjaunatnē; trešdienas naktī nošāva aizmigušo septiņdesmit divus gadus veco veikala sargu, bet pašu veikalu izlaupīja; piektdien noslepkavoja Jermalānu ģimeni — vīru, sievu, četrus bērnus, veco- māti, govi un suni, bet pašas mājas nodedzināja. Un, kā jau pie svētdienas, nošāva vietējās baznīcas mācītāju, jo viņš savā sprediķī bez Dieva un Pestītāja bija atļāvies labā nozīmē pieminēt arī biedru Staļinu un padomju varu.

Tas tikai vienas nedēļas rēķins.

Daudzi cilvēki raud vēl šodien.

Tā rudens pēcpusdiena bija tik neparasti karsta un saulaina un mežs tik reibinoši smaržoja pēc sēnēm, sveķiem un viršu medus, ka nemaz neticējās, ka ir jau septembra beigas.

Es toreiz ātri gāju pa šauru, tikko samanāmu meža taciņu, šo taku biju nejauši atradis jau vasarā, un izrādījās, ka šis ceļš mani līdz mērķim vienmēr aizveda ātrāk, nekā ejot pa lielceļu. Bet pagaidām taka vēl vijās gandrīz vai paralēli lielajam ceļam.

Tā es uz pastu gāju vismaz reizi nedēļā. Māte pēckara gados izmisusi, ar kaut kādu spītīgu neatlaidību centās kaut ko uzzināt tuvāk par sava vīra — par Ritas un mana tēva — likteni. Bet nekas konkrēts tomēr vēl nebija uzzināts. Vieni teica, ka tēvu redzējuši beigtu bombardēšanas laikā uz šosejas netālu no Valkas. Citi teica, ka tēvu atkāpšanās laikā nošāvuši mežā paslēpušies aizsargi. Bet citi apgalvoja, ka tēvu sastapuši četrdesmit pirmā gada vasarā Rīgas Centrālcietumā. Un atradās arī tādi, kuri stāstīja, ka tēvs līdz četrdesmit ceturtā gada rudenim esot bijis ieslodzīts Salaspils koncentrācijas nometnē un līdz pat nometnes likvidācijai viņš tur redzēts dzīvs.

Bet tas nebija nekas konkrēts, nekas oficiāls. Māte rakstīja visdažādākām iestādēm lūgumus palīdzēt atrast kādas noteiktākas, daudz precīzākas ziņas par savu vīru, taču pa lielākai daļai saņēma atbildes, ka pagaidām viņi vēl neko nevarot noskaidrot.

«Pagaidiet. Vēl pacietieties. Tādu kā jūs, tādu, kas pašlaik meklē savus piederīgos, ir miljoniem…»

Taču todien, par spīti neveiksmēm, es atkal gāju uz pastu ar kārtējo mātes rakstīto lūgumu.

Kaut kur priekšā jautri dziedāja putns, un pa egles kuplajiem zariem draiski lēkāja rūsgana vāverīte. Es uz mirkli apstājos un vēroju skaistā dzīvnieciņa bezrūpīgo skraidīšanu. No zara uz zaru. No koka uz koka.

Kaut kur tuvumā negaidīti iezviedzās zirgs, un tūlīt izdzirdu klusu ratu rīboņu. Pagāju dažus soļus sānis un tūlīt ieraudzīju, ka pa lielceļu centra virzienā man tuvojas kāds pajūgs. Uzreiz pazinu, ka to vada Žanis Birznieks, visai trūcīgs jaunsaimnieks, kuram vienmēr bija kā uz raudāšanu nokarājusies apakšlūpa, bēdīga seja, mutīga sieva un daudz bērnu. Birzniekam aiz muguras sēdēja jauna sieviete melnos svārciņos, baltā blūzītē un kājās uzvilktām baltām tenisčībiņām. Jaunā sieviete vairākas reizes tramīgi — kā nobijusies paraudzījās apkārt. Bet apkārt viss bija kluss un mierīgs. Tik kluss un mierīgs, ka tas pilnīgi neviļus manī un arī laikam tai sievietē radīja stipru satraukumu un bailes. Es ātri nodomāju, ka labāk būs, ja braukšu kopā ar viņiem. Ātrāk tikšu, un drošāk būs.

Paspēru dažus soļus sānis, lai izietu uz ceļa, kad pēkšņi no meža pretējās puses atskanēja vairākas īsas, asi aprautas automātu šāvienu kārtas. Es zibenīgi aizslēpos aiz tuvākā koka un sastindzis, galīgi satraukts un nobijies vēroju, kā šāvieni trāpīja abus braucējus un laikam arī zirgu, jo tas neticami skaļi, kaut kā nedabiski smilkstoši iezviedzās, strauji salēcās un apstājās. Jaunā sieviete bez skaņas atkrita uz muguras, un uz viņas baltās blūzītes lēnām izplūda arvien lielāki un lielāki asins traipi…

Birznieks iekliedzās, spēji sametās uz priekšu, ar rokām satvēra vēderu un sāka rupji lamāties.

No meža, uzmanīgi skatīdamies apkārt, iznāca četri viri. Visiem rokās bija melnas mašīnpistoles, un trīs no tiem bija ģērbušies vācu armijas frenčos bez uzplečiem, cepurēm galvās un apāvušies garos stulmu zābakos. Ceturtais bija ģērbies privātās drēbēs, un vēlāk uzzināju, ka tas ir bijis mūsu apkārtnē darbojošos mežabrāļu vadonis Arvīds Zars. Viņa plato, smagnējo augumu sedza pelēka, no pašaustas vadmalas šūta žakete, melnas bikses un viegli zābaki. Galva bija neapsegta, un es skaidri redzēju, kā vējš plivināja viņa garos, spilgti rūsganos matus. «Rižijs,» es vēl toreiz nodomāju un turpināju skatīties, kā visi četri pieiet pie ratiem. Arvīds Zars apstājās pie zirga, to satvēra aiz iemauktiem, vairākas reizes maigi, ļoti saudzīgi noglāstīja, tad kā žēlodams noskūpstīja zirga plato, balto pieri.

—    Piedod, — Arvīds Zars klusi teica. — Tevi es negribēju.

Pa to laiku pārējie nevērīgi apskatīja nekustīgi guļošo sievieti un skaļi vaimanājošo Birznieku.

—    Šī jaunkundze ir pagalam, — viens no viņiem Arvīdam paziņoja. — Kā muša uz mēslu kaudzes.

—    Kārli 1 Tu tagad viņu pazīsti? — Arvīds uzprasīja. Viņam bija dobja, mazliet aizsmakusi balss. — Kas tā tāda ir?

—    Jaunā skolotāja, — Kārlis atbildēja. — Tikai pagājušnedēļ ieradās no Rīgas.

—    Ko viņa šeit gribēja mācīt? — Arvīds Zars bargi pajautāja. — Krievu valodu?!

—    Tad nē jau! — Kārlis atmeta ar roku un mašīnpistoli pakāra plecā. — Viņa bija mūzikas skolotāja.

Arvīds Zars labu brīdi nopietns klusēja, saspringts raudzīdamies nonāvētās skolotājas sejā, tad kaut kā nikni, ar nepatiku izgrūda:

—    Iestiep mežā un apmet vismaz ar žagariem!

Kārlis skolotāju nogrūda no ratiem uz ceļa un pamāja savam blakusstāvētājam. Tas bija jauns puisis, gandrīz vēl zēns, bet viņa acīs jau blāvo ja tāds aukstums un vienaldzība gan pret nāvi, gan dzīvību, ka es neviļus velreiz nodrebēju. Tik baigs un tukšs bija šis skatiens.

Puisis paņēma skolotāju aiz kājām, tas gandrīz ielikdams padusēs, un pāri ceļmalas grāvim ievilka mežā.

Pa to laiku pārējie trīs apstājās ap vaimanājošo Birznieku, un Arvīds Zars viņam spēcīgi iebelza pa plecu.

—      Rimsties, vecais, rimsties! — viņš tam uzkliedza, — Dzīvs taču vēl esi? Esi! Būtu labāk priecājies!

—     Ko jūs no manis gribat? — Birznieks, apvaldot sāpes, uzprasīja. — Kādēļ jums vajadzēja…

Arvīds Zars ilgi raudzījās uz sakumpušo Birznieku, tad sagrāba viņu aiz zoda un strauji pacēla to augšup.

—    Tu mani pazīsti? — Arvīds atkal uzkliedza.

—      Nē. — Birznieks noraidoši pakratīja savu sirmo, savādi iegareno galvu. — Es pazīstu viņu. — Žanis norādīja ar roku uz Kārli. — Un viņš tev pateiks, ka es nekad neesmu bijis ne par kreisajiem, ne par labējiem, ne par sarkanajiem, ne par fričiem! Nekad ne par vienu! Jūs, izrūnītie kuņas bērni! Ne par Ulmani, ne Hitleru, ne Staļinu! Dzirdi!

—     Par ko tad tu esi bijis? — Arvīds bargi pajautāja un ar mašīnpistoles stobru iebakstīja Birzniekam krūtīs.

—      Par zemi, svešais, par zemi! — Birznieks negaidīti izslējās taisns un ar bezgalīgu niknumu skatījās bandas vadoņa sejā. — Par savu māju, par labību uz lauka, par augļiem dārzā, par vecākiem, sievu un saviem bērniem! Par tiem es esmu bijis! Vai tad ,ar to nepietiek? Ko jūs vēl gribat?

Pienāca jauniņais zēns un nicīgi pasmīnēja. Viņa bālo seju un virslūpu greznoja daži bārdas rugāji un gaišas, plānas ūsiņas. Iespējams, ka viņš tomēr bija daudz vecāks, nekā patiesībā izskatījās.

—      Šausim nost? — puisis lietišķi painteresējās un kā labi dresēts suns uzticības pilnām acīm skatījās uz savu pavēlnieku.

Arvīds Zars noraidoši pakratīja galvu.

—    Kas jauns pagastā? — viņš Birzniekam pavaicāja.

Žanis pa to laiku atkal bija sakņupis un locījās

sāpēs.

—    Nekas… — viņš klusi izdvesa.

—   Kas dzirdams par kolhozu?

—    Tūlīt jau būšot…

—    Par priekšsēdētāju cels Jāni Zvirgzdiņu?

—    Nezinu…

—           Jā vai nē? — Arvīds Zars dusmīgi uzkliedza un atkal spēcīgi Žanim iesita pa plecu. — Priekšsēdētājs būs Jānis Zvirgzdiņš?

—    Laikam jau…

—    Jaunais partorgs vēl nav ieradies?

—    Vēl nav…

Tad Kārlis negaidīti pavaicāja:

—    Ko dara Emma Viklande?

Es spēji satrūkos, jutu, kā sirds sāk dauzīties kaut kur kakla galā un deniņos, nosvīdu un vēl ciešāk piekļāvos egles stumbram.

—    Ko dara Emma Viklande?

—           Ko dara… — Birznieks sāpīgi nopūtās. — Kaut kā sitas ar saviem bērniem…

—           Skaidrāk! — Kārlis uzbļāva. — Vai Viklandiete dzīvo klusi vai varbūt, tāpat kā viņas vīrs četrdesmitajā gadā, tagad aģitē par boļševikiem?

Birznieks, acīmredzot saņemot pēdējos spēkus, vēlreiz iztaisnoja savu sašauto augumu un ar naida pielietām acīm nicīgi noskatīja savus slepkavas.

—           Paklausies… tu! — viņš smagi nosēcās. — Kārli! Un tu, jaunais šmurguli! Un tu, svešais! Viena pagasta ļaudis! Vienas tautas, vienas nācijas… Uz vienas zemītes dzīvojošie! Kad jūsu bērni mirs no bada, kad jūs būsiet izraudājuši sausas acis par kāda tuvinieka nāvi, kad tu pats, Kārli, un tu, puņķainais pienapuika, un tu, svešais, un jūs visi paši stāvēsiet tās melnās bedres malā… un Dievs klusēs un nevienam jums nepiedos… un visi cilvēki klusēs un ari nepiedos… Neviens, nolādētie, neviens…

Birznieks nogārdzās, viņam spēji aizrāvās elpa, uz lūpām parādījās asiņainas putas, pēc tam strauji sa- kņupa un nogāzās uz sāniem.

Žanis Birznieks nomira.

Arvīds Zars no kabatas izņēma jau iepriekš sagatavotu baltu zīmīti un to rūpīgi piesprauda pie nogalinātā žaketes atloka.

Tad visi četri pagriezās, šķērsoja ceļu un nesteidzoties, kaut kā pat nevērīgi un slinki iegāja mežā. Viņi nāca tieši man virsū, un mani visu sastindzināja kaut kādas patiešām neprātīgas, aukstas un ļoti riebīgas bailes. Es vairs īsti neatceros, bet man šķiet, ka es tik cieši piespiedos pie lielās egles stumbra, ka, iespējams, saplūdu kopā ar koku. Ar tās mizu un stumbru. Ar tās smaržu un skujām. Varbūt tai mirklī es pārvērtos par čiekuru. Varbūt es kļuvu sakne. Varbūt es vispār pārstāju būt.

Visi četri dažu soļu attālumā pagāja man garām.

Degunā iesitās pat viņu sviedru un tabakas smaka.

Viņi pagāja man garām.

Garām pagāja nāve.

Un ne jau tabaka vai sviedri. Tā bija nāves dvesma.. Kas man uzlija virsū. Un tā līdz šim laikam es to neesmu spējis nomazgāt.

Varbūt es tā sastindzis tur nostāvēju dažas minūtes, varbūt pagāja vairākas stundas. Nezinu. Taču beidzot es atjēdzos, visu sapratu, atcerējos un redzēju, ka uz ceļa joprojām stāv ievainotais zirgs ar ratos mirušo Birznieku.

Viss trīcēdams, iznācu no meža, piegāju pie ratiem un ar roku pieskāros Žanim. Viņš nekustējās. Acis bija atvērtas, un tās mierīgi skatījās uz rietošo sauli. Zirgam divās vietās — no pakaļējās kājas un sāniem sīkā straumītē tecēja gandrīz melnas asinis. Uz zīmītes bija rakstīts: «Ikvienu, kas būs boļševiku pusēr sagaida šāds sods.»

Man acīs sakrēja asaras, es centos uz Zani vairs neskatīties, paņēmu zirgu pie pavadas un sāku iet.

Zem kājām skaļi šņirkstēja lielceļa smiltis un blakus kaut kā smagi un grūti elpoja lielais mežs, un klusums bija tapis vēl klusāks un debesis vēl dzidrākas, un gaiss vēl siltāks, bet man tomēr sala, es viss raustījos aukstos drebuļos un jutu, ka kaut kādā dīvainā veidā tagad esmu galīgi iztukšots, bet tai pašā laikā ar kaut ko aukstu un nepatīkamu piepildīts līdz matu galiem. Grūti bija pat iet. Grūti bija elpot. Grūti bija kaut ko sakarīgu domāt. Grūti bija pagriezt galvu un paskatīties sāņus, vai mums atkal pretī nenāk apbruņoti ļaudis. Lai ar neizprotamu naidu vai gluži vienaldzīgi atņemtu to vienīgo, kas cilvēkiem vispār tā īsteni pieder.

Bet neviens vairs nenāca. Es netraucēts varēju vest pajūgu uz mājām.

Vēl dzīvo zirgu un jau mirušo zirga saimnieku.

Ieraugot ceļa atzarojumu un Birznieka dārzu, pamanīju, ka ir jau atnācis vakars. Vēls, kluss un neparasti silts rudens vakars. Kad visi dienas darbi padarīti.

9. nodaļa

Un patiešām visi kārtējie darbi bija veiksmīgi padarīti.

Mūsu trests tieši todien Valsts komisijai nodeva jaunu divpadsmit stāvu dzīvojamo māju, restorānā paēdām pusdienas, mazliet arī iedzērām, tad es vēl aizbraucu uz slimnīcu pie Ata Sēļa, aizvedu divus kilogramus moldāvu bumbieru un viņu sirsnīgi apsveicu, jo šī uzceltā māja bija viņa darbs, viņa pārvaldes veikums, un saudzīgi pateicu, ka tresta vadība pašlaik intensīvi meklē viņam aizvietotāju, jo pārvalde bez priekšnieka tik ilgi vairs nevar iztikt, bet trestā tic, ka Atis tomēr ar laiku izveseļosies, un visi viņu ar nepacietību gaida atgriežamies darbā… Bet pašlaik uz pārvaldes priekšnieka posteni visdrošākie kandidāti ir Ojārs Veldre un Oto Kunseps. Ojārs nenoliedzami ir pārāks par Oto, Ojārs ir daudz spējīgāks un gudrāks, taču viņš vēl ir mans vietnieks, esmu pie Ojāra pieradis, un man būs grūti bez viņa iztikt. Pirmdien tresta kolēģija šo jautājumu izlems, un man ir stipras aizdomas, ka mēs par jauno pārvaldes priekšnieku tomēr apstiprināsim Oto Kunsepu… Lai Ojārs paliek pie manis.

«Bet tu veseļojies, Ati.»

Atis nekustēdamies skatījās man acīs, un šis skatiens bija saprotošs un lēns.

Es skaidri redzēju, es pilnīgi fiziski jutu, ka Atis Sēlis jau ir bezcerīgi padevies savam liktenim. Man gribējās viņam izdarīt kaut ko labu. Man viņu gribējās mazliet iepriecināt.

«Zini, Ati, tava Liāna ir laba. Es ar viņu nesen runāju. Viņa teica, ka tevi joprojām mīlot, un apsolīja, ka tevi nekad neatstāšot…»

Man šķita, ka Atis tikko jaušami pasmīnēja.

Palātā stipri oda pēc zālēm, hlora un urīna.

«Bet Sanda ir pēdējā… Tu par viņu vairs nedrīksti •domāt.»

Atis turpināja smīnēt.

«Patiesību sakot, mēs jau neviens neesam vainīgi, ja liktenis kādam no mums priekšā aizliek kāju. Tā jau tas dzīvē ir iekārtots. Vieniem neticami veicas, bet citiem sasodīti ne.»

Atis aizvēra acis, un es sapratu, ka viņš mani vairs nevēlas redzēt.

«Paliec sveiks, veco zēn! Es tevi vienmēr informēšu par jaunākajiem notikumiem trestā un tavā pārvaldē. Uz redzi, Ati!»

Izgājis slimnīcas pagalmā, es ilgi ar milzīgu baudu dziļi ieelpoju dzidro un svaigo vakara gaisu. It kā atkal ar lielām grūtībām būtu nupat no dzelmes izni- ris ūdens virspusē. Bet es taču varēju arī neiznirt. Man varēja iesprūst kāja starp akmeņiem. Man varēja pietrūkt spēka. Varēja pietrūkt viens rokas vēziens. Tie kareivji mūs varēja tomēr nošaut. Un tā bumba varēja nokrist nevis dārza galā, bet gan trīsdesmit soļus tālāk — tieši uz mūsu mājas jumta. Tie meža- vīri mani toreiz pie koka varēja taču arī pamanīt. Un nedēļu vēlāk Arvīds Zars nogalināt. Bet man vienmēr ir veicies. Arī turpmāk. «Pazīstama revolucionāra, ievērojama pagrīdes cīnītāja dēls…» Tēvs, jau sen vairs nebūdams dzīvs, man tomēr dzīvē ilgus gadus palīdzēja. Un vēl jau palīdzēs. It kā viņš nemaz nebūtu aizgājis bojā. It kā visu laiku atrastos blakus. Un tad vēl mans skaistais dzīvoklis. Un lepnais ārzemju limuzīns. Un diezgan drošās izredzes uz paaugstinājumu. Un sievietes, kuras mani grib …

Tas tomēr ir stipri dīvaini. Katrā ziņā tas ir netaisnīgi. Šīs likumsakarīgās nejaušības un nejaušības,, kuras neviens nevar paredzēt. Pret kurām mēs esam absolūti bezspēcīgi. Un visas mūsu vēlēšanās un stiprā griba ir mazāk vērtas par tukšu skaņu.

Tad es vēl aizbraucu uz trestu, sazvanījos ar piekto pārvaldi un painteresējos, kā ar celtniecības darbiem veicas viņiem. Piektajai pārvaldei tieši pēc nedēļas vajadzēja nodot ekspluatācijā jaunu pilsētas universālveikalu. Tur viss gāja triecientempā. Tad vēl sazvanīju bijušo Salaspils nometnes ieslodzīto Mildu Liepiņu un norunājām satikties pēc dažām dienām. Pirms neilga laika es beidzot par savu tēvu biju uzzinājis kaut ko jau pilnīgi konkrētu. Tad vēl aizgāju uz pastu un mātei uz dzimšanas dienu aizsūtīju apsveikuma kartīti,.

Tas tad arī bija apmēram viss. Viss šīsdienas veikums. Es varēju būt apmierināts. Vēl bija palicis tikai viens nepadarīts darbiņš. Pats patīkamākais. It kā tīšām es to būtu atlicis saldajam ēdienam. Vēl vajadzēja sevi tikai mazliet piepūlēt un iegūt Mudīti. Viņa vakarā gulēja blakus uz mana platā dīvāna, palīdusi zem zīda segas, un nesaudzīgi skatījās man tieši acīs. Tā parasti cilvēki mēdz skatīties uz saviem parādniekiem. Bet tu velti centies, es toreiz nodomāju. Es nekad nevienam nepalieku parādā. Neko! Es savus rēķinus maksāju uzreiz.

Tikai vēlāk izrādīsies, ka es dažiem cilvēkiem būšu palicis parādā visu savu dzīvi…

Mana roka viegli slīdēja pāri Mudītes krūtīm, un es atcerējos, kā pirms vairākiem gadiem aizgāju uz pilsētu celtniecības projektēšanas institūtu, lai no ģeodēzistu dienesta ātrāk dabūtu grunts un vietējā reljefa tehnisko dokumentāciju, kas mums bija nepieciešama pirms jebkura celtniecības darba uzsākšanas. Parasti pēc tās gāja mans ilggadējais vietnieks Ojārs Veldre, bet toreiz viņš bija atvaļinājumā — un es uz institūtu aizgāju pats. Trešā stāva gaiteņa galā, kur bija novietots neliels galdiņš, vairāki krēsli un liela palma, smēķēdami sēdēja un stāvēja vairāki šā institūta darbinieki, savā starpā skaļi sarunājoties un aizrautīgi smejoties. Biju viņiem gandrīz jau pagājis garām, kad pēkšņi apstājos un strauji pagriezu galvu atpakaļ. Tā arī bija. Man acīs raudzījās kādas sievietes ass, nopietns skatiens. Ari es paraudzījos vērīgāk.

Man šīs sievietes seja šķita pazīstama. Viņa smēķēja un, acis piemiegusi, turpināja skatīties man sejā. Sai skatienā bija kaut kas lēni hipnotizējošs. Es uz brīdi pat sajutu dīvainu neveiklību. Sasprindzināju atmiņu un mēģināju atcerēties, kur šo sievieti būtu varējis satikt agrāk. Bet, ka es ar viņu kaut kad esmu saticies, pat runājis, par to vairs nešaubījos.

«Bet kur, kur, kur…»

Un tad pēkšņi kā spožs starmeša stars manās smadzeņu šūnās spilgti uzliesmoja kāda sena jaunības diena, kāds silts manas tālās jaunības vakars un viena nakts; un es atkal atrados šai skaistajā pļaviņā, kur spoži dega Jāņu ugunskurs, un blakus sēdēja māte un kolhoza priekšsēdētājs Jānis Zvirgzdiņš, viņi atcerējās kara sākumu, mana tēva negaidīto pazušanu, bet

es piegāju klāt kādai svešai meitenei, kas te bija uzklīduši kopā ar nelielu studentu baru un izskatījās stipri skumīga. «Alu gribi?» «Gribu gan.» «Sieru arī?» «Sieru arī.» Pagāja pusstunda. «Iesim pastaigāties?» «Labprāt.»

Pēc dažām minūtēm.

«Zini, šai pļaviņā kādreiz pēc kara bija sadragāto ieroču kapsēta.» «Kādēļ tieši šeit?»

«Nezinu. Laikam jau citur nebija kur grūst.»

«Tu esi šejienietis?»

«Jā.»

«Bet es esmu rīdziniece.» «Arī es drīz būšu rīdzinieks.» «Brauksi strādāt?» «Braukšu studēt.» «Kur esi nodomājis?» «Uz celtniekiem.» «Arhitektos?»

«Tad nē jau! Es taču teicu — uz celtniekiem.»

«Vai tad arhitekts nav celtnieks?»

«Nezinu. Man šķiet, ka ne.»

«Man gan šķiet, ka jā.»

Pēc piecām minūtēm.

«Mani sauc Mudīte.»

«Bet mani sauc Ivars.»

«Es pirmīt iedomājos, ka tu esi Jānis.»

«Kādēļ tu tā iedomājies?»

«Man šķiet, ka visi lauku puiši ir Jāņi.»

«Tas tā nav, Mudīt.»

«Es jau tagad pati to redzu. Ivars man patīk.» «Mani sauc Ivars Viklands. Nemaz neskan slikti, vai ne?»

«Tas skan brīnišķīgi.»

«Viens cilvēks reiz teica, ka man ar šādu vārdu un uzvārdu vajadzētu strādāt ārlietu ministrijā.» «Tas cilvēks ir bijis gudrs.» «Manos senčos esot bijuši zviedri.» «Bet manos vācieši. Pa tēva līniju.»

«Tā tie letiņi ir sajaukušies.»

«Mums ari būs jāsajaucas.»

Tad sekoja pirmais, nemākulīgais skūpsts.

Uznāca spēcīga lietusgāze.

Līgotāji aizskrēja uz mājām.

Ugunskurs izdzisa.

Mēs ielīdām siena zārdā un atkal skūpstījāmies.

Un tad Mudīte nepacietīgi, ar savādu spītu ātri sacīja:

«Nu dari taču beidzot kaut ko!»

Drīz pienāca rīts — un līdz ar to arī pirmais autobuss uz Rīgu.

Tā bija mana skaistākā nakts, es atvadīdamies Mudītei sacīju.

Bet tā bija mana riebīgākā nakts, sacīja Mudīte, steidzīgi iekāpa autobusā un aizbrauca.

Es apstulbis paliku stāvam ceļa malā, dziļi ieelpoju svaigās zemes un zāļu smaržas un gandrīz vai īstajā reizē atcerējos vecā kara invalīda vārdus.

«Ivar, es tev došu dažus zelta padomus,» viņš pirms dažām dienām man bija teicis. «Skolu tu esi beidzis, un tev kā Dieva vai tiesneša priekšā tagad būs jāstāv aci pret aci ar dzīvi. Tādēļ atceries, puika, ka visvērtīgākais šai dzīvē ir iemācīties kārtīgu amatu. Pēc tam godīgi strādāt. Tad vēl, ja ir iespējams, pacenties nedarīt nekādas lielas nelietības. Tu varēsi dažreiz samelot, tu varēsi kaut ko neizdarīt, tu varēsi bēgt, tu varēsi pat padoties, bet nekad nevienu nenodod!»

Tā es toreiz arī paliku viens aci pret aci ar skaistās dzīves sākumu, ar aizbraucošo Rīgas autobusu un pilnīgi neizprotamu kādas meitenes rīcību.

Tagad atkal aci pret aci.

Skatiens pret skatienu.

Ko tas liktenis tā spēlējas?

Laikam jau garlaicīgi. Laikam jau mūsu bērnību, mūsu jaunību būs aizdzinis uz citu galaktiku.

Tagad mēs esam pieauguši un — kā bijušie fronti- nieki — krietni apostījuši dzīves izšauto pulveri. Esam pat bijuši ievainoti. .Citreiz vieglāk, citreiz smagāk. Bet dzīvi vēl esam.

Un atkal satikušies.

Tikai neviens no mums vēl īsti nezina — tas ir uz laimi vai nelaimi?

Es piegāju pie sievietes un viņai uzsmaidīju.

—           Atvainojos, — es klusi teicu. — Man šķiet — mums vajadzētu būt pazīstamiem.

Sieviete nervozi nodzēsa cigareti un strauji nolieca galvu.

—           Man arī šķiet, — viņa kā nobijusies sacīja,. — tikai nekādi nespēju atcerēties…

—    Bet es atcerējos.

Pārējie smēķētāji nospieda savas cigaretes un steidzīgi aizgāja. Mēs palikām divi vien.

—           Jums pašlaik ir pusdienas pārtraukums? — es pavaicāju.

Sieviete graciozi paskatījās mazā zelta pulkstenī.

—    Jau beidzas.

—           2ēl, — es sacīju. — Es jūs labprāt aizvestu pusdienās.

Sieviete man atkal cieši ieskatījās acīs, un varēja redzēt, ka viņa sāk justies nedaudz brīvāk.

—           Jūs mani varēsiet aizvest vakariņās, — viņa negaidot sacīja un pasmaidīja. — Ja jūs tik ļoti vēlaties.

—    Es neteicu, ka ļoti…

—           Bet varējāt gan pateikt! Tas būtu īsti džentlmeniski.

—           Lai notiek, — es piekritu. — Līdz cikiem jūs strādājat?

—    Beidzam bez piecpadsmit minūtēm sešos.

—    Ātrāk nevarat?

—    Varu.

—    Tad pussešos.

—    Labi.

—    Kur satiekamies?

—    To nu izdomājiet jūs.

—    Es jau izdomāju. Pussešos Doma laukumā.

—    Pašā centrā?

—    Kā jūs vēlaties.

—           Labi, — sieviete piekrita, un man pēkšņi nez kādēļ uznāca spēcīgas šaubas, vai tā patiešām ir tā pati Mudīte, tā pati nejauši Līgo vakarā sastaptā meitene, mana pirmā sieviete…

Pagājuši taču divdesmit gadi. Bet es tomēr paļāvos uz savu nevainojamo atmiņu. Tā man bija vairāk nekā laba. Katra nodzīvotā diena, katrs sastaptais cilvēks un ikviens notikums tajā bija iekalts kā akmenī. Kā granīta bluķī.

—           Tad kur mēs jau agrāk esam tikušies? — sieviete pajautāja.

Es brīdi klusēju. Teikt vai neteikt?

—           Nejauši saskrējušies uz ielas? — sieviete painteresējās.

—    Nē.

—    Sēdējuši blakus teātrī?

—    Nē.

—    Dejojuši restorānā?

—    Nē.

—    Kādā sarīkojumā?

—    Nē.

—    Kada ir jusu profesija?

—    Esmu celtnieks.

—    Nodarbojaties ar projektēšanu?

—    Nē. Es projektus realizēju.

—           Tad mēs noteikti esam satikušies kādā oficiālā sanāksmē, — sieviete diezgan pārliecināti teica. — Būdama viena no šī institūta vadošajām arhitektēm, esmu lasījusi kādu referātu …

—           Un es, nevienu vārdu lāgā nedzirdēdams, esmu skatījies jūsu skaistajā sejiņā …

—           Pēc tam mēs droši vien esam pārmijuši dažus vārdus šīs sanāksmes pārtraukumā vai tās nobeigumā. Man šķiet, ka jau tad jūs mani aicinājāt pusdienās vai vakariņās. Bet es jums atteicu.

—    Kādēj? — es painteresējos.

—    Toreiz biju precējusies.

—    Un tagad vairs ne?

—    Diemžēl.

—           Šī versija par sanāksmi ir visai ticama, — es mazliet ironiski sacīju, — taču tā neatbilst īstenībai.

—    Tas ir slikti vai labi? — sieviete ātri uzprasīja.

—           Nekādi, — es atbildēju. — Jūs taču sauc Mudīte, vai ne?

—    Patiešām.

—           Bet mani sauc Ivars Viklands. Tādu vārdu neatceraties?

Mudīte, ilgi klusēdama, saspringti domāja, tad vīlusies pakratīja galvu.

—    Nudien neatceros.

—           Tam nav arī nekādas nozīmes, — es mierinoši teicu un ar roku pieskāros viņas plecam. — Absolūti nekādas. Sāksim visu no jauna.

—     Jūs par sevi esat tik pārliecināts? — Mudīte, stipri izbrīnījusies, pavaicāja. — Jūs patiešām ticat, ka es ar jums iešu vakariņot?

—    Jā, Mudīt! Es par sevi esmu pat ļoti pārliecināts. Parasti, ko gribu, to arī panāku.

—    Tad jūs droši vien esat slikts cilvēks, — Mudīte klusi sacīja un atkal izskatījās nobijusies.

—    Ne mazākā mērā, — es viņai atbildēju. — Es tikai šad un tad izmantoju dažas cilvēku vājības un nejauši radušās situācijas. Un nelaidīšu garām arī šo.

—    Jūs tomēr esat milzīgi pašpārliecināts un atklāti nekaunīgs, — Mudīte kā nožēlodama sacīja un nolieca galvu. — Tādi cilvēki man nepatīk.

—    Tās šodien ir visaugstāk vērtējamās vīrieša īpašības, — es viņai paskaidroju. — Tā ka jūs ar mani būsiet vēl vinnējusi.

Mudīte lēni pacēla galvu un vārām smaidam pavēra savas zemeņu sārtumā nokrāsotās lūpas.

—    Lai nu tā būtu, — viņa klusi pateica. — Mums dzīvē kaut ko laimēt nemaz negadās tik bieži.

Mēs toreiz vakariņas paēdām «Metropolē», pieklājīgi iedzērām, no sirds izdejojāmies un, ejot mājup, jau jutāmies kā seni un labi paziņas. Mudīte bija jautra, visu laiku šķelmīgi smējās un stāstīja par savu darbu un draudzenēm… Es viņai nestāstīju neko. Es tikai nodomāju, ka laikam jau būtu vērts pacensties un viņu aizvest mājās pie sevis. Es jutu, ka man tas izdotos, ka es spētu viņu pierunāt un viņa pie manis paliktu līdz rītam. Visa viņas uzvedība, runāšana un draiskā smiešanās liecināja, ka vismaz šovakar šī sieviete ir viegli iegūstama. Un ja es viņai vēl atgādinātu, ka es jau viņu esmu ieguvis pirms divdesmit gadiem… Bet es neko neteicu un neko nedarīju. Es ticēju, ka Mudīte mani patiešām neatceras, viss taču toreiz notika vakara krēslā, nakts tumsā, ugunskura mainīgajā atblāzmā, lietū, nelielā alkohola reibumā un šīs meitenes kaut kādā īpatnējā psihiskā uzbudinājuma miglā.

Mudīte man visu paskaidroja krietni vēlāk, jo es viņai par to mūsu tālo un savādo Līgo vakaru atgādināju tikai apmēram pēc gada, kad bijām kļuvuši draugi un kopā gulējuši jau daudzas reizes.

Mudīte atcerējās un pat nosarka.

«Zini, Ivar, tas bija kaut kāds neprāts, kaut kāds īslaicīgs prāta aptumsums. Bet es visu tomēr sapratu skaidri, visu apzinājos. Man toreiz bija kāds puisis, es ar viņu draudzējos jau no astotās klases, kopā iestājāmies arhitektos, kopā studējām, kopā dzīvojām … Un tad pēkšņi, jā, tieši uz Maija svētkiem, viņš man paziņoja, ka viņam esot cita meitene, meitene no filologiem, un abi Līgo vakarā sareģistrēšo- ties… Tas man bija tik varens un negaidīts trieciens, ka es kapitāli apstulbu. Es pat noģību. Es biju izmisusi. Es nezināju, ko darīt. Un vai tad vispār tā varēja darīt? Es viņu neieredzēju! Es viņu nolādēju. Zini, Ivar, ne jau par to, ka viņš mani neapprecēja. Es viņu ienīdu tādēļ, ka viņš izrādījās divkosis. Es saprotu tā. Ja jau sieviete tev vairs nepatīk… ja tev viņa ir kļuvusi vienaldzīga… ja tu viņu vairs nemīli..-. Nekas jau neparasts tas nav. Tad, lūdzu, godīgi to pasaki! Un aizej, kā īstam vīrietim pieklājas. Bet dzīvot kopā, runāt par mīlestību, katru nakti mākties virsū un tai pašā reizē pa kaut kur nozagtu laiku satikties ar citu sievieti, arī viņai kaut ko teikt par mīlestību, gatavoties kāzām… Nenoliedzami liela daļa vīriešu tomēr rīkojas kā cūkas… Un tad Līgo vakarā man vajadzēja izlādēties, es viņam gribēju vismaz kaut kādā veidā atriebties, jo ik minūti, tikai iedomājoties, ka viņam šai skaistajā Zāļu vakarā ir klāta kāzu gulta… Visa mana nelaime bija tā, ka es viņu tomēr vēl joprojām mīlēju. Un tā mēs ar dažiem kursa- biedriem atradāmies tavā pusē, tur Jurim netālu dzīvoja radinieki, un tur tad trāpījies arī tu… Varēja būt jebkurš, vienalga, kas! Atklāti sakot, es par tevi tūlīt pat aizmirsu. Es to nakti gribēju izsvītrot no savas atmiņas, es neko vairs negribēju atcerēties, jo tas viss man rādījās ļoti riebīgs, pat pretīgs un vēlāk absolūti vienaldzīgs. Bet ko izdarīsi? Vai tad mēs atriebjamies ar kaut ko skaistu un vērtīgu?»

«Patiešām, Mudīt.»

«Tu par mani vēl domāji?»

«Kā redzi, es tevi neesmu aizmirsis līdz šai dienai.»

«Par mani droši vien nodomāji visu to sliktāko?»

«Nē, Mudīt. Nekādā ziņā. Vēlāk, jo izlaidīgāku sievieti satiku, jo viņu vērtēju un cienīju nesalīdzināmi augstāk par daudzām jo daudzām mūsu gudrajām un tiklajām intelektuālēm.»

«Tu vienkārši esi jau par daudz samaitāts.» «Nez vai. Katrā ziņā ne vairāk kā citi.»

«Tomēr dīvaini, ka mēs atkal esam satikušies.»

«Jā, Mudīt. Tas ir kaut kas neparasts.»

«Kas tagad notiks tālāk?»

«Nezinu. Dzīvosim, redzēsim.»

Un tā mēs jau esam dzīvojuši vairākus gadus. Nekas sevišķs nav mainījies. Tāpat kā sākumā, Mudīte dažreiz atnāk pie manis, es dažreiz aizeju pie viņas… Bet Mudīte jau tagad laikam ir galīgi sapratusi, ka uz mani vairs nav ko nopietni cerēt… It īpaši pēc tā svētdienas izbraukuma kopā ar Ati un Sandiju. Mudīte ir manāmi pārvērtusies. Viņa pret mani ir kļuvusi nesalīdzināmi aukstāka, vienaldzīgāka. Un tomēr šovakar pēc ilgāka pārtraukuma atkal atnāca ciemos.

Tā mēs tagad guļam uz platā dīvāna zem siltās zīda segas, klausāmies, kā magnetofons atskaņo patīkamu mūziku, un sajūtam viens otra kailos ķermeņus.

—           Cik ilgi tas tā vēl turpināsies? — Mudīte painteresējās.

—    To nu es nezinu.

—    Bet kas zina?

—           Neviens, — es atbildēju. — Man šķiet, tas vispār nav atkarīgs no mums.

—    No kā tad? — Mudīte jutās pārsteigta.

—           Vai tad no mums bija atkarīga arī mūsu satikšanās? — es pajautāju. — Ne mazākā mērā! Visu noteica nejaušība un citu cilvēku rīcība.

—          Tagad mūsu turpmākās attiecības arī būs atkarīgas no citiem?

Mudīte piecēlās sēdus un nopietni skatījās man acīs. Sis skatiens man nepatika. Tajā kopā ar izbrīnu zibēt zibēja arī dusmas un vilšanās.

—           Neskaties tā, — es viņai sacīju, saņēmu aiz pleciem un strauji uzrāvu sev virsū. — Labāk tā! Nevajag uz mani dusmoties.

—           Es nedusmojos, — Mudīte nočukstēja, un manu ausi apdedzināja viņas karstā elpa. — Bet kaut kas taču ir atkarīgs arī no mums, vai ne? Kaut mazmaz- drusciņ?

—          Jā, Mudīt, — es piekritu. — Kaut ko jau varam darīt arī mēs.

—           Tu mājās man patīc, — Mudīte sacīja un ar kreiso roku viegli plucināja man uz krūtīm izaugušos matus. — Tu izskaties pēc mazliet apsvilināta lāča.

—    Es izskatos pēc sevis.

—    Ārpus mājas, darbā vai kaut kur citur, tu esi pavisam cits cilvēks, — Mudīte turpināja. — Daudz savādāks, svešāks. Tad tu man atgādini vienīgi aukstu un oficiālu amatpersonu.

—    Neko tur nevaru izdarīt. Darbā man tādam jābūt. Un tāds es arī esmu — oficiāla amatpersona.

—    Mājās tu esi gluži cits.

—    Nekad manī neesi vīlusies?

—    Kā vīrietī nē, — Mudīte, mazliet skumji pasmaidot, man atbildēja. — Kā vīrietī nē. Bet kā cilvēku es gan tevi gribētu redzēt daudz labāku.

—    Kas man vainas?

—    Kas vainas skaistam laukakmenim? Kas vainas rupji sametinātai dzelzs konstrukcijai?

Es saviebos un sāji pasmīnēju. Es jau to biju dzirdējis. «Tu esi no akmens!» — «Tu esi nejūtīgs dzelzs gabals!» Bet tā nu gluži vis nav. Kaut ko es tomēr jūtu. Un man ir saprotamas gan Mudītes, gan arī citu sieviešu vēlēšanās, viņu ilgas un cerības. Man ir saprotamas citu cilvēku nelaimes, viņu sāpes. Un savu iespēju robežās es vienmēr esmu centies viņiem palīdzēt. Tā ka es tomēr neesmu gluži no akmens. Taču es neesmu veidots arī no vaska. Neesmu taisīts no mīksta māla. Desmit reizes sliktāk ir būt maigam kā puķei vai kā meitenei. Man riebjas tādi vīrieši. Man riebjas sentimentāli cilvēki. Pārāk maigi, pārlieku sapņaini. Jo mans tagadējais iekšējais «es», mana cilvēciskā būtība, mans skatījums uz šo pasauli un cilvēkiem tika ielikts, sākts un veidots kara laikā, kad gar mūsu mājas pagalmu garām gāja dažādi karaspēki, kad man vajadzēja ne no šā, ne no tā klausīties un skatīties, kā tiek izkliegta pavēle nošaut manu māti, māsu un mani pašu, kā vēlāk manu acu priekšā tika nogalināti nevainīgi cilvēki, kā pašam un mātei ilgu laiku vajadzēja dzīvot neaprakstāmās bailēs un kad tik bieži vajadzēja vērot un izjust cilvēku cietsirdību, liekulību, vienaldzību, naidu un nodevību … It sevišķi četrdesmit devītā gada martā — cilvēku izsūtīšanas laikā… Nē, Mudīt un jūs visi pārējie! Es nevaru būt smaržojoša puķe! Man nav maigas dvēseles. Un paldies Dievam! Tad nez vai vispār es būtu izdzīvojis.

—    Un tomēr, Mudīt, tu visu laiku par mani doma sliktu.

Mudīte ilgi klusēja, apvēlās uz muguras, skatījās degošajā naktslampiņā, tad strauji papurināja galvu.

—    Patlaban nē! — viņa ironiski teica. — Ir taču jauki tā gulēt viens otram blakus, kaut brīdi ne par ko nopietnu nedomāt, vienīgi sajust, ka esam dzīvi un veseli un mums ir labi. Tas taču gadās tik reti, kad cilvēkam viss ir labi…

—   Jā, Mudīt, tas patiešām gadās reti.

—    Mēs esam laimīgi, vai ne?

—    Nē, manu meitēn.

—    Ar mums viss ir savādāk?

—    Ir tā kā visiem.

—    2ēl, — Mudīte smagi nopūtās. — Tu tiešām vienmēr panāc to, ko esi sagribējis?

—   Jā, Mudīt, vienmēr.

—    Vienalga — kā?

—   Jā, Mudīt, jā! — es nepacietīgi atkārtoju, jo man pēkšņi — jau ne pirmo reizi pret Mudīti uznāca gan negaidītas dusmas, gan nepatika. Ko viņa mani tik bieži pratina? Ko viņa grib panākt? Ko uzzināt? Vai es esmu labs vai slikts? Smieklīgi. Es neesmu ne slikts, ne labs. Es esmu es. Es esmu Ivars Viklands.

—    Tas tev sagādā prieku? — Mudīte pajautāja un atkal piecēlās sēdus. Viņa atspiedās ar muguru pret sienu, pierāva ceļgalus pie krūtīm un nopietni skatījās man virsū.

—    Man prieku sagādā tevis iegūšana, — es viņai diezgan nikni atbildēju. — Bet ikviena sava nodoma realizēšana ceļ manu pašapziņu. Ja es nebūtu jau no paša sākuma sev izvirzījis kaut kādus lielākus mērķus un par katru cenu centies tos arī piepildīt, tad es tagad strādātu par vienkāršu mūrnieku! Vai, labākajā gadījumā, atpalikušā kolhozā vadītu kādu celtniecības brigādi!

—    Kas gan tur būtu tik slikts? — Mudīte paraustīja savus kailos un trauslos plecus. Vājās gaismas atblāzmā tie šķita veidoti kā no balta porcelāna. — Es visus šos gadus pēc institūta beigšanas strādāju projektēšanas darbnīcā un droši vien tur arī nostrādāšu visu savu darba mūžu. Bet mani par to nez kādēļ nepārņem ne nožēla, ne izmisums, ne arī kaut kāds tur

mazvērtības komplekss. Es vienkārši dzīvoju, Ivar. Es strādāju un…

—    Tas, mazulīt, ir par maz. Tikai dzīvot un strādāt.

—    Es vēl mīlu.

Strauji pagriezu galvu un paskatījos uz Mudīti. Vaļējie, garie mati viņai kā sengrieķu madonnai krita uz kailajiem pleciem, seja bija mazliet skumja, bet lūpas pavērtas it kā klusam kliedzienam vai atzīšanās čukstam.

Es jau to biju gaidījis, un tas manī izraisīja spēcīgu iekšēju pretestību. Es to nevaru jēdzīgi izskaidrot, bet vienmēr, dzirdot sievietes atzīšanos mīlestībā, mani pārņēma dusmas un nepatika.

—    Tikai, lūdzu, nesaki, ka mīli mani! — es lūgdamies iesaucos, izstiepu roku un uzgriezu mūziku skaļāk. Man šķita, ka sievietes ar savu mīlestību vienmēr cenšas mani sagūstīt. Ar savām jūtām grib mani pakļaut, padarīt no viņām atkarīgu. Bet es jau sen vairs nevēlējos izjust ne mazāko pienākumu un atbildību pret cilvēkiem, kurus jebkuru mīļu dieniņu varēju viegli pazaudēt.

—    Lūdzu, nesaki, ka mīli mani! — es klusi, bet noteikti atkārtoju.

Mudītes seja pārvērtās. Tā kļuva nopietna, un lūpu kaktiņos un acu skatienā pavīdēja rūgtas skumjas. Tad tās izzuda, un jau pēc brīža viņa uz mani skatījās ar mazliet ironisku nicinājumu. Es sapratu, ka pašlaik viņai esmu nodarījis krietni pāri, nepelnīti apvainojis, varbūt pat kā sievieti pazemojis, taču es patiešām mūsu attiecības vēlējos uzturēt vienīgi tādas, kādas tās bija līdz tam. Bez jebkādām sevišķām saistībām vienam pret otru. Es vēlējos brīvus sakarus. Ja iegadās brīvs laiks un ir tāda patikšana, tu atnāc pie manis vai es aiziešu pie tevis… Un viss. Neko vairāk!

—    Nē, Ivar, vari neuztraukties, — Mudīte pārvērstā balsī sacīja. — Tevi es nemīlu.

Pagāja diezgan ilgs laiks, magnetofonā beidzās lente, es nospiedu slēdzi, un istabā iestājās klusums. Ziņkārīgi paskatījos uz Mudīti. Viņa bija galvu uzlikusi uz ceļgaliem un skatījās kaut kur sāņus.

—    Ieteresanti gan, — es mazliet uzspēlēti pajautāju. — Kādēļ tu mani nemīli? Es visu laiku biju pārliecināts par pretējo.

—    Neāksties! — Mudīte asi pateica un uzrāva segu līdz zodam. — Es tevī biju iemīlējusies toreiz, tai mūsu pirmajā vasarā. Sen atpakaļ, vai ne? Tu mani apžilbināji ar savu trako enerģiju, noteikto rīcību, ar savu vīrišķīgo skarbumu un zināmā mērā arī ar savu nekaunību. Bet zini, Ivar, tas tomēr ātri atsaldē. Tādi cilvēki kā tu parasti apžilbina tikai uz īsu brīdi. Pēc tam viss nodziest un sasalst…

Mani vēlreiz pārņēma neiecietīgas dusmas. Es nekad neesmu spējis mierīgi panest pret sevi vērstu kritiku.

—     Tad kāda velna pēc tu pie manis šodien atnāci? — es viņai skarbi uzprasīju.

—     Vai tad nevar? — Mudīte atjautāja. — Vai tad sieviete kādreiz nevar atnākt pie vīrieša ari bez mīlestības? Vienkārši tāpat… atnākt tikai kā pie vīrieša … Tas tev ir tik nesaprotami?

—    To es saprotu.

—      It sevišķi vēl tādēļ, ka tu pats šādas attiecības atzīsti par vispiemērotākām, gandrīz vai ideālām.

—      Un tomēr, — es domīgi sacīju, — tu melo, Mudīt. Tu pašlaik spēlē kādu spēli. Tu izliecies.

Mudīte ilgi domīga raudzījās man acīs, tad viņas skatienā uz brīdi atkal pazibēja kaut kādas cerības. Ar abām rokām sāka jaukt manus matus un vairākas reizes viegli noskūpstīja seju.

—      Tu gribētu dzīvot kopā ar mani? — viņa gandrīz čukstus pajautāja.

Es pieklājības pēc kādu laiku padomāju, lai gan domāt ne par ko daudz nevajadzēja.

—     Nē, Mudīt, — es viņai vēsi atbildēju. — Es vēl joprojām ne ar vienu tā pa īstam nevēlos sasieties.

—    Pat ar mani ne?

—    Ar tevi jo sevišķi.

—    Kādēļ?

—     Man sevi vispār ir grūti iedomāties ģimenes vidū, auklējot bērnus, ar tiem rotaļājoties, par kādu rūpējoties, mazgājot veļu… Katru vakaru atbildēt, kur esi bijis, ko darījis? Esmu jau pārāk pieradis pats dot rīkojumus un pats gaidīt atbildes un atskaites no citiem. Visa mana dzīve ir mans darbs.

Mudīte strauji atgrūdās no manis, apgūlās blakus, pēc tam izstiepa roku un no galvgaļa paņēma biksītes un krūšturi un tos ātri, redzami nervozēdama, uzģērba sev virsū.

—         Nē, Ivar, — viņa asi teica, — tie, kā parasti, ir tikai skaisti vārdi! Un tikai! Esmu pārliecināta, ka tev nav pat ne mazākās jausmas, ko par tevi runā cilvēki!

Es ieinteresēts piecēlos sēdus.

—      Ko viņi runā?

—    Ka tev vienkārši patīkot vara! Tev patīk pavēlēt, komandēt, klausīties citu atskaites un redzēt viņu bijāšanu… Bet pats darbs… Tas ir pavisam kas cits.

Tad mani atkal jau kuro reizi šai vakarā pārņēma nevaldāmas dusmas, jo viss Mudītes sacītais,, kā man šķita, ne mazākā mērā tomēr neatbilda patiesībai.

—    Kuri tā runā? — es uzkliedzu. — Kuri ir tie, kas tā saka?

—    Daudzi, Ivar. Ļoti daudzi.

—    Ari tu? Varbūt arī Atis, ari Ojārs?

—    Nē, — Mudīte lēni papurināja galvu. — Ojārs ir viens no tiem retajiem, kas attiecībā pret tevi pagaidām vēl ieņem neitrālu pozīciju. Un tādēļ, Ivar, es tevi ļoti lūdzu, — Mudīte negaidīti sacīja, — ļoti lūdzu, tu lielais priekšniek, palīdzi viņam! Ojārs ir spējīgs darbinieks, viņš taču ir talantīgs inženieris praktiķis, tu to zini labāk par visiem, bet toreiz, pārvilinājis viņu pie sevis, tu tagad Ojāru izmanto gandrīz vai vienīgi kā savu adjutantu! Bet viņš grib strādāt pa īstam! Patiešām. Nu, lūdzu, Ivar, palīdzi viņam kļūt par pārvaldes priekšnieku! Tev tik grūti? Jūs visi taču būsiet vinnējuši. Ojārs Veldre septīto pārvaldi pusgada laikā izvirzīs pirmrindniekos! Tu redzēsi! Viņš būs labākais vadītājs visā trestā. Tikai ļauj viņam strādāt! Un bez tam tā ir arī Ata Sēļa vēlēšanās. Viņš grib, lai viņa pēctecis būtu tieši Ojārs Veldre, nevis Oto Kunseps.

Es jutu, ka piesarkstu, ka pirmīt uznākušās dusmas manī kaut kur sastingst, kļūst smagas un nepatīkamas, un es nodomāju, ka varbūt tā arī ir, ka es dažreiz pārvēršos par akmeni vai kļūstu rupji sametināta dzelzs konstrukcija. Bet tur neko vairs nevarēja padarīt. Es atkal biju auksts un nikns.

—    Kā tu to visu zini? — es bargi pajautāju. — Kā tu zini, ko Atis vēlas un grib?

—    Es zinu, Ivar, — Mudīte maigi, mierinoši sacīja.

—    Es tieši šodien pie viņa biju.

—    Bet es pie viņa eju gandrīz vai katru dienu, — Mudīte paziņoja.

Jutos patiesi pārsteigts un to nemaz neslēpu.

—    Tu?! Kādēļ?

—           Kādam taču pie viņa jāiet, — Mudīte man atbildēja. — Liāna ar Sandiju nenāk …

—    Kas tu tāda esi? — es pēkšņi viņai uzbļāvu.

—    Ko tu te tēlo tādu kā žēlsirdīgo māsu vai labo aizbildni nelaimē nokļuvušajiem… Lai nu par Ati es vēl neko neteiktu, bet kāda tev daļa par Ojāru?!

Es pārskaities ātri izlēcu no gultas, kājās uzrāvu bikses un vienā kampienā izdzēru uz mazā galdiņa stāvošo vīna glāzi.

—           Tu man vari pateikt, kādēļ tu pēkšņi tā esi ieinteresējusies par Ojāra Veldres karjeru? — es Mudītei pavaicāju.

—    Tāpat vien …

—    Tāpat vien nekas nenotiek! — es atkal uzkliedzu.

—    Kādas tev ar Ojāru ir attiecības? Viņš ir tavs mīļākais?

—    Mēs esam draugi, — Mudīte mierīgi atbildēja.

—    Un tikai?

—          Jā, Ivar. Man tagad ir pavisam cits cilvēks, ar kuru es saistu zināmas cerības…

Tā tikai vēl trūka!

—           Celies augšā un apģērbies! — es viņai asi pavēlēju.

Mudīte izskatījas nobijusies un apvainojusies. Viņa klusēdama piecēlās, kājās uzvilka zeķes un kurpes, apģērba kleitu un nedaudz sakārtoja matus.

—           Ko tu vēl man pavēlēsi? — viņa mazliet izaicinoši uzprasīja.

Es piegāju viņai klāt un cieši satvēru aiz pleciem.

—           Paklausies, meitēn … Pasaki Ojāram … Tu viņam pasaki, lai viņš vispirms ātrāk izšķiras, kurā pusē nostāties! Un tikai tad, kad viņš skaidri un noteikti nostāsies manā pusē, kad viņš ar visu sirdi un dvēseli būs par mani, tad es būšu arī par viņu! Tikai tad, Mudīt! Bet tagad ej! Ej un nekad vairs pie manis ar tādiem lūgumiem nenāc! Un vispār, draudziņ, nekad nemaisies vīriešu darīšanās!

Es Mudīti gandrīz stumšus izstūmu no dzīvokļa, aizslēdzu durvis un atgriezos istabā.

Un pēkšņi no bailēm sastingu akmens stabā.

Man tieši iepretim netālu no loga stāvēja Baltais Cilvēks un cieši, kaut kā nežēlīgi pārmetoši skatījās

man acis. Šis skatiens bija neizturams. Mani pārņēma šausmas. Es gribēju bēgt, bet nespēju paspert ne soli. Baltais Cilvēks nicīgi pasmīnēja, nesteidzīgām roku kustībām sakārtoja savu balto platmali, vēl ciešāk aizpogāja balto apmetni, rokās uzvilka baltus cimdus un lēnām, acis nenovērsdams, tuvojās man. Es gribēju kādu saukt palīgā, gribēju lūgt vai kliegt, taču arī pakliegt nevarēju. Bet Baltais Cilvēks draudīgs un drūms tikmēr nāca arvien tuvāk un tuvāk…

Tuvāk nezināmajam.

Līdz mūsu tuvākai zvaigznei Centaura Alfa esot 4,29 gaismas gadi vai četrdesmit triljoni kilometru. Es tikai nezinu — tas ir daudz vai maz?

Tuvāk sāpēm.

Kāds cilvēks paņēma rokā metra mēru un gribēja izmērīt bezgalību. Vieni teica, ka šis vīrs esot gudrs. Citi savukārt apgalvoja, ka viņš esot vājprātīgs. Tad savādnieks atmeta sākotnējo nodomu un sacīja, ka viņš labāk izmērīšot cilvēku, jo tas galu galā būšot apmēram viens un tas pats.

Tuvāk mīlestībai.

Tas ir absurds, ka to pazīstot vienīgi cilvēki. Tas ir vēl viens mūsu augstprātības apliecinājums. Mīlestību pazīst arī kaktuss uz mana loga. Un gulbju pāris kanāla malā. Un ziloņmāte zooloģiskajā dārzā. Un gaisma, kas no mums attālinās ar tumsas ātrumu. Un akmens pret akmeni ielas bruģī. Jūs varat pierādīt pretējo?

Tuvāk nāvei.

Neskatoties uz to, ka pastāv miljardu miljardiem galaktiku un katra no šīm galaktikām ir piepildīta ar miljardu miljardiem zvaigžņu, Visums tomēr pamatos sastāvot no tukšuma…

No kā sastāvam mēs?

Kāds gudrais teicis, ka visa dzīvība kādreiz radusies no nāves.

Tam varētu ticēt, bet kā ir šodien?

10. nodaļa

Mājā bija drēgni. Lai gan krāsns kurējās jau no paša rīta un durvis bija cieši aizvērtas, tomēr istabā no kaut kurienes vilka vējš un visu laiku bija nepatīkami auksts.

Es sēdēju blakus logam, uz pleciem uzmetis mātes lakatu, ar baudu grauzu apceptas rupjmaizes gabalu un mēģināju sagatavot rītdienas mācību stundas. Visu, kas uzdots. Pamatīgi. Es citādi nemaz nevarēju. Es biju teicamnieks. Es biju apzinīgs. Man bija «viegla» galva, mācības padevās bez sevišķām pūlēm, un tas fakts, ka esmu pirmais skolnieks klasē, man sagādāja lielu gandarījumu, patikšanu un savādu pārākuma apziņu pār citiem. Es gribēju sagādāt prieku arī mātei. Un it sevišķi tēvam, par kuru joprojām nebija nekādu drošu ziņu. Skolas direktore un skolotāji par viņu izvairījās runāt. Par viņu sevišķi runāt nevēlējās arī ne ciema padomes priekšsēdētājs, ne jaunais partorgs, ne vietējais rajona drošības komitejas priekšnieks.

«Jā,» viņi kļuva domīgi. «Edgars Viklands… Kā tad! Bija revolucionārs, pagrīdnieks, mūsu pagasta pirmais priekšsēdētājs, bet kas ar viņu ir noticis vēlāk? Neviens to noteikti nezina. Varbūt vēlāk pārgāja pie vāciešiem? Varbūt kaut kur kalpoja fašistiem? Varbūt, padodamies gūstā, kļuvis nodevējs? Varbūt aizbēdzis uz ārzemēm un tagad dzīvo kaut kur Zviedrijā vai Amerikā? Mēs jūs saprotam, pilsone Viklande, taču mēģiniet saprast arī mūs! Kamēr nebūs īstas skaidrības un drošu ziņu, kamēr nebūs oficiāli apstiprinātu dokumentu vai ticamas liecinieku liecības par viņa nāvi vai turpmāko likteni, tikmēr… Tagad tāds laiks.»

Laiks bija slikts. Lietus lija kopā ar sniegu. Ne īsti rudens, ne ziema.

Cilvēki viens otram neuzticējās. Cilvēki cits citu ienīda. Vieni bija par, citi — pret. Trešie klusēja, un neviens nevarēja skaidri zināt, par ko viņi īstenībā bija. Taču visi zināja vienu — visapkārt atrodas mežs. Bet mežā — bruņoti vīri.

«Kas palīdzēs boļševikiem, saņems nāvi!»

Otrajā pusē bija klibais partorgs, ciema padome, sagādes aģents, milicijas pilnvarotais un «istrebiteļu» komandieris, kuri gandrīz vai katru dienu to vien atgādināja:

«Kas palīdzēs bandītiem, prom uz Sibīriju!»

Bet cilvēki kaut kā tomēr dzīvoja. Mēģināja izdzīvot. Vieni atklāti, nebaidīdamies stāvēt par padomju varu, citi izvairījās, klusēja. Taču gandrīz vai visus lielākā vai mazākā mērā tomēr nomāca bailes. Bailes spieda pie zemes vai rāva debesis. Bailes no mežabrāļu lodēm un bailes no Sibīrijas…

Bet dzīve, kaut klibodama, tomēr pamazām virzījās uz priekšu. Cilvēki šajā laikā pat iemīlējās, precējās un dzemdēja bērnus.

Taču mūsmājās bērns mira.

Tā bija mana māsa Rita.

Māte, pārliekusies pār mazās gultiņu, skaļi raudāja. Rita slimoja jau otro nedēļu. Māte trīcošām rokām Ritai ar mazu karotīti mēģināja iedot karstu liepziedu tēju ar medu. Bet māšele neko neņēma pretī. Viņa dega lielos karstumos un savādi gārdza. Es atstūmu mācību grāmatas sāņus, piecēlos no savas vietas un nostājos blakus mātei. To pamanījusi, māte galīgi satraukta satvēra manu roku.

— Ivar… dēliņ… Es nu neko vairs nesaprotu … Itin neko. Ritai arvien sliktāk un sliktāk… Nekas cits neatliks, kā tev atkal būs jāaizskrien līdz mūsu feldšerim. Viņš jau gan šodien solījās atnākt pats, bet, kā redzi, nekā… Gaidīt vairs nevar! Nevienu minūti! Lūdzu, aiztec līdz viņam un pasaki, ka mūsu Ritiņai laikam tomēr būs plaušu karsonis, dzi, kā deg, cik grūti viņai, nabadzītei, elpot… Varbūt ir kāda cita vaina, es taču nezinu, bet tu viņam pasaki, ka Ritai ir pavisam slikti, viņa beidzas nost, lai viņš ilgi nekavējas, lai ātrāk nāk šurp, ātri, ātri!

Māte vēlreiz pieskārās manai rokai, un es jutu, ka arī viņa pati deg.

Veikli apģērbu plāno rudens mētelīti, galvā uzliku cepuri, kājās uzāvu gumijas zābakus, izgāju laukā un, cik vien ātri iespējams, pāri laukiem pa taisnāko ceļu drāzos uz feldšera māju.

Sejā sitās lietus ar sniegu. Tas bija laiks, kad rudens jau faktiski beidzies, taču ziema vēl nav iesākusies. Pie kājām lipa bieza, smaga zeme.

Uzarts lauks. Grāvis. Slapja pļava. Krūmāji. Meža gals. Laipa pāri nelielai upītei. Ceļš. Ļoti izmircis ceļš. Dubļi. Atkal grāvis un krūmi. Pļava. Iemīta taciņa. Kaut kur rej suns. Un beidzot māja. Varu dzirdēt, kā kūtī īd govs.

Mājas durvis bija aizslēgtas. Es ilgi un apnicīgi klauvēju pie durvīm, tad iegāju dārzā un apgāju mājai apkārt. Nekur neviena cilvēka. Visi logi bija ciet.

Aizgāju uz kūti. Mani ieraudzījusi, govs pārtrauca īdēt un ziņkārīgi skatījās acīs. Tā silti, silti, cilvēciski. Turpat no kaut kurienes izlīda un laiski staipījās pelēks kaķis. Mazliet vēlāk, asti luncinādams, kūts durvīs parādījās arī suns.

Bet cilvēku nekur nebija. Neviena. Man kļuva nedaudz baismi. Atkal aizskrēju līdz mājas durvīm un vairākas reizes pieklauvēju. Tas pats. Cilvēki kaut kur bija pazuduši. It kā gaidīdams brīnumu, pacēlu galvu augšup. Lietus smidzināja lēni un apnicīgi. Tad es augstu pie durvīm ieraudzīju piestiprinātu kādu nelielu, no burtnīcas izrautu papīra strēmeli. Man uzreiz pamira sirds un kļuva nežēlīgi karsti. Uzreiz atcerējos to zīmīti, ko Arvīds Zars piesprauda pie nogalinātā Zaņa Birznieka krūtīm. Atcerējos arī to draudu vēsti, ko vakar māte atrada piespraustu pie mūsu mājas durvīm.

Es tomēr nebēgu, pacēlos pirkstgalos, aizsniedzu papīra lapiņu un ātri izlasīju.

«Aizbraucu uz Valku pēc zālēm. Atgriezīšos rīt pēcpusdienā.

Feldšeris Augusts.»

Zīmīti piespraudu atpakaļ pie durvīm un, galvu nodūris, steidzos uz mājām. Un, gluži kā lietus lāses sejā, tā arī dažādas domas man spēcīgi triecās apziņā, izraisīdamas gan apmulsumu, gan bailes.

Kas tagad notiks ar Ritu? Kas viņai palīdzēs?

Arī māte, uzzinājusi, ka feldšera nebūs, pagalam satraucās. Viņa skali sasita plaukstas, sāka vaimanāt, skraidīja no viena istabas gala uz otru, un es nodomāju, ka māte laikam nemaz nesaprot, kas pašlaik notiek, ko viņa īsti grib un ko dara.

Tad viņa negaidīti pieskrēja pie manis, apskāva, sāka neprātīgi skūpstīt, tad atkal spēji atgrūda, izskrēja priekšnamā, uzrāva sev mēteli, kājās uzvilka zābakus, apsēja lakatiņu, atgriezās istabā un pirms aiziešanas vēl paskatījās uz Ritu. Mazā, kā iepriekš, smagi, gārdzoši elpoja, acis bija aizvērusi, bet rokas cieši satvērušas segas malu. Māte lēni atslīga blakus, no galvas noraisīja lakatu, saliecās uz priekšu un, savas bezspēcības nomākta, atkal sāka raudāt. Es apsēdos pie galda un arī raudāju. Tad māte mazliet nomierinājās un it kā nedaudz atjēdzās. Viņa strauji piecēlās, pieskrēja pie manis un lūdzoši ieskatījās acīs.

— Es viņu nevaru atstāt vienu ,.. Ivar… Aizskrien līdz Briežiem! Atri aizskrien līdz Briežiem un palūdz zirgu! Mēs tūlīt paši Ritu aizvedīsim uz slimnīcu, paši, tikai, lūdzu, dēliņ, skrien ātrāk! Cik tad te ka braukt… divdesmit kilometru…

—    Labi, māt, es aizskriešu!

Atkal sejā triecās lietus lāses. Atkal pie kājām lipa smagi dubļi. Atkal mani pārņēma te karstums, te aukstums, jo es diezgan skaidri sapratu, ka tagad varbūt tieši no manis, no manas izveicības, ātruma un neatlaidības ir atkarīga māšeles dzīvība. Cik ātri es spēšu sadabūt zirgu, cik ātri pēc tam mēs spēsim Ritu aizvest uz slimnīcu.

Nekur jau tālu nenācās skriet.

Brieži bija mūsu tuvākie kaimiņi. Vajadzēja šķērsot tikai divas pļavas un meža galu, kad jau tūlīt arī ieraudzīju diezgan noplukušās Brieža mājas, kuras nez kādēļ saucās «Mazputniņi».

So māju saimnieks bija vidēja vecuma, kalsna un gara auguma vīrietis, kuram tūlīt pēc kara vietējās varas iestādes bija piešķīrušas desmit hektāru zemes, ar ko viņš visur un pastāvīgi lielījās. Atnākot ciemos, viņš vienmēr mātei ar lepnumu sacīja: «Tagad arī es beidzot esmu saimnieks! Par to sapņoja mans vectēvs, tēvs un visu mūžu arī es pats! Beidzot tas nu ir piepildījies! Beidzot es esmu saimnieks! Tiesa, ne tuvu tik turīgs kā, piemēram, Kagainis, taču tomēr… saimnieks! Pats sev kungs un pavēlnieks! Pašam sava zeme, lopi, saimniecība…»

—     Pagaidiet! — es skaļi iesaucos. — Briežonkul! Pagaidiet!

Briedis pārstāja darboties ap ratiem un ne sevišķi labvēlīgi mani nopētīja no galvas līdz kājām.

—     Kas ir? Ko klaigā gaišā dienas laikā? — viņš nīgri uzprasīja.

—    Mamma lūdza iedot zirgu, — es ātri sacīju.

—    Priekš kam? — Briedis tūlīt pajautāja.

—    Rita ir saslimusi, — es atbildēju. — Viņa ātri jāaizved uz slimnīcu!

—    Ar ko tad ir savārgusi? — kaimiņš vēl painteresējās.

—    Mēs īsti nezinām. Mamma domā, ka Ritai ir plaušu karsonis.

—    Bet varbūt ātrais dilonis?

—    Var jau būt… — Es paraustīju plecus.

—    Un ko tad tagad?

—    Es jau teicu. Rita jāaizved uz slimnīcu!

—    Kas ta vedīs?

—    Mēs paši.

—    Tātad tu?

—    Jā. Es ar mammu.

Briedis dažus mirkļus klusēja, pakasīja nelieliem bārdas rugājiem apaugušo zodu, tad pēkšņi dusmīgi uzbrēca:

—    Bet kādēļ tad tieši ar manu zirgu, ko?

Es nezināju, ko viņam atbildēt. Lēns un tā kā nokaunējies noskatījos, kā saimnieks izjūdza zirgu un to aizveda uz stalli. Bet prom vēl tomēr negāju. Laikam nezināju, ko man tagad vajadzētu darīt tālāk.

Pēc kāda laiciņa Briedis atgriezās un, mani ieraudzījis, atkal kļuva dusmīgs un ātri pienāca klāt. Satvēra aiz mēteļa atlokiem un nikni iešņāca sejā:

—    Joz atpakaļ, kucēn! Un pasaki savai mammai, lai viņa to zirgu palūdz no savas jaunās valdības, bet no manis viņa dabūs šito! Pigu! Lai atceras vakardienas sapulci!

Man gar acīm pazibēja liela, smaga un netīra dūre.

Briedis, atpakaļ vairs neatskatīdamies, iegāja mājā. Man acīs saskrēja asaras, es atcerējos mirstošo mā- šeli, un bija kauns atgriezties tukšā. Tad atminējos Zani Birznieku, to pašu, kuru pagājušajā rudenī kopā ar jauno dziedāšanas skolotāju nošāva Arvīds Zars, atcerējos, ka arī Birzniekiem taču ir zirgs, un ātri jozu uz «Lācīšiem». Es skrēju pret vēju, acīs asi sitās auksts lietus ar sniegu, visā ķermenī sajutu drēgnu vēsumu, bet es tikai skrēju un skrēju un nepārtraukti domāju: «Ātrāk! Pēc iespējas ātrāk! Tikai no manis tagad ir atkarīgs, vai Rita izdzīvos vai ne.»

Es, protams, dziļi maldījos. Tieši toreiz, kad tik enerģiski, tik pašaizliedzīgi un operatīvi rīkojos, no manis nebija atkarīgs absolūti nekas! Mazās Ritas dzīvība atradās pavisam citu cilvēku rokās, tās liktenis bija atkarīgs nevis no manas, bet citu, viņai pilnīgi svešu cilvēku rīcības un domāšanas.

Es beidzot iegāju «Lācīšu» mājas pagalmā, tur viss bija aizdomīgi kluss un mierīgs un izskatījās, it kā visā tuvākā vai tālākā apkārtnē nebūtu palicis vairs nevienas dzīvas dvēselītes. Pat suns nekur nerēja.

Nekur neņaudēja kaķis. Nekur neīdēja govs. Nekur nekladzināja vistas. Nekur neiezviedzās zirgs.

Bet mājas durvis bija vaļā. Es iegāju priekšnamā, mirkli pagaidīju, tad atvēru istabas durvis.

Tur ap lielu un apaļu galdu sēdēja visa kuplā Birznieku ģimene un klusēdama ēda vakariņas. Tur bija Zaņa atraitne Madara, divi balti vecīši un četri viens par otru mazāki bērni. Man pēkšņi šķita, ka esmu ienācis baznīcā vai kādā citā lūgšanu namā — tik klusi, nopietni un svinīgi šie septiņi cilvēki sēdēja un ēda savu pieticīgo azaidu. Es pat apmulsu. Kaut ko netverami cēlu un diženu, kaut ko mūžīgu un ārkārtīgi vienkāršu izstaroja šīs lielās ģimenes klusais mielasts.

—    Labdien, — es bijīgi sacīju un palocīju galvu.

—   A, Ivariņš! — Madara iesaucās un priecīga pamāja ar roku. — Nāc tu arī pie galda!

—    Paldies, Madartant, — es atteicu. — Man negribas.

—    Nāc, nāc, ko klīrējies! Droši!

—    Man nudien negribas. Es labāk tāpat apsēdīšos, mazliet atpūtīšos.

—    Dari, kā gribi. Tikai pēc tam nestāsti mammai, ka tevi šeit neviens negribēja uzcienāt!

—    Ko jūs, Madartant…

—    Vai ta esi tā piekusis?

—   Es visu ceļu skrēju.

—    No pašām savām mājām?! — Madara pārsteigta iesaucās un satraukta skatījās uz mani. Es no sakarsušās galvas noņēmu cepuri un to nervozi ņurcīju rokās. Arī abi vecīši satraukti paskatījās.

—    Vai kas noticis? — Madara stipri drebošā balsī pajautāja.

—    Jā, Madartant… — Es noliecu galvu.

—    Uzbrukuši?… Tavu mammu Emmu, ja? …

—    Nē. — Es noraidoši pakratīju galvu. — Neviens mums vēl nav uzbrucis. Pēc vakardienas sapulces pie mājas durvīm gan bija piestiprināta draudu vēstule. Bet tā jau nav pirmā…

—    Taču var būt pēdējā… — Madara tikko dzirdami nočukstēja un pārlaida satrauktu skatienu saviem vecākiem un visiem četriem bērniem. Tie pat bija pārtraukuši ēst. Neciešami skaļi tikšķēja pie sienas piestiprinātais pulkstenis.

—           Kas tad noticis? — beidzot Madara atkal pievērsās man.

—    Rita saslimusi.

—    Smagi?

—    Jā. Viņai ļoti grūti elpot. Gārdz vienā gārgšanā.

—    Vai tik nav difterija?

—    Nezinu. Mamma domā, ka ir plaušu karsonis.

—    Augusts bija?

—           Jā. Feldšeris atnāca vakar no rīta. Ritu apskatīja, atstāja kaut kādas zāles un aizgāja. Teicās atnākt šodien, bet viņš ir aizbraucis uz centru.

—    Kad būs atpakaļ?

—    Rīt pēcpusdienā.

—           Ko tad šim tik ilgi Valkā ko meklēt? Paņem zāles un dodies atpakaļ!

—    Mamma grib Ritu pati aizvest uz slimnīcu.

—    Viņa domā, ka rīt jau var būt… par vēlu?

—           Jā, Madartant. Tādēļ mamma lūdza iedot zirgu. Jūs taču iedosiet zirgu, vai ne?

Madara ilgi klusēja, joprojām satraukta, varbūt pat nobijusies, skatījās te uz mani, te uz saviem vecākiem un bērniem.

—           Kādēļ tad Augusts vakar… Varbūt nemaz tik traki nav?

—    Mamma teica, ka Rita varot nomirt.

—           Labāk jau būtu, ja to nokārtotu pats feldšeris! Ko nu Emma var tā visu zināt…

Es piecēlos, galvā atkal uzliku cepuri un, no kauna sarkdams, bet tai pašā laikā arī mazliet aizkaitināts, nepacietīgi uzprasīju:

—           Madartant… Lūdzu, iedodiet zirgu! Mēs paši Ritu aizvedīsim uz slimnīcu! Paši!

Madara izskatījās pagalam apjukusi. Viņa lēni ar abām plaukstām aizklāja seju, tad atkal to atsedza un nez kādēļ sāka enerģiski glāstīt blakus esošā bērna galvu. Es jutu, es skaidri saskatīju, ka Madara grib mums palīdzēt, taču viņu pie galda, pie krēsla, pie šīs istabas, mājas un bērniem piekaļ kaut kādas lielas, nenoslēpjamas bailes .. . Viņa tai brīdī droši vien daudz ko atcerējās, atminējās gan senākus, gan tuvākus notikumus, un noteikti viņas acis atkal skatīja to rudens dienu, kad es šīs mājas pagalmā ievedu pajūgu ar nogalināto Zani Birznieku, kā pēc tam mājas priekšā izskrēja bērni un vecāki un kā pati, nometusies pie

ratiem, gaudoja gari un ilgi — gluži kā ievainota vilku māte…

—    Nē! — Mani pēkšņi no pārdomām iztraucēja nežē- ligi ass, mazliet baismīgs Madaras kliedziens. — Pietiek! Lai man pēc tam jāsadeg kaut visās elles ugunīs, es jums to zirgu nedošu! Nē! Pietiek, ka man jau atņēma vīru, es negribu zaudēt arī bērnus! Nē! Tikai ne to! Ej, Ivar, lūdzu, ātrāk prom! Prom! Gandrīz vai katru dienu tas vien ir jādzird, ka vakar nogalēja šito, šodien atkal to… Viss! Man zirga nav!

Es uzliku galvā cepuri un noskumis izgāju pagalmā. Lietus lija vēl stiprāk. Suns gulēja būdā un ziņkāri mani noskatīja. Tad pārākuma apziņā droši vien pasmīnēja: «Ej vien šai lietū un sniegā… Mani saimnieki ir labi. Mani neviens nekur nedzen. Es varu gulēt sausumā. Bet kur tu, mazais, ej?»

Es nezināju, kurp man iet. Gāju tikai pa ceļu tāpat vien uz priekšu un rūgti domāju, ka Ritai nu gan nekādi neveicas. Un tas būs briesmīgi, tas būs vienkārši neizturami… atgriezties mājās bez zirga, ar tukšām rokām. Nostāties mātes un māšeles priekšā, bezcerīgi skatoties viņu cerību pilnajās acīs.

Es sevī tikko spēju apturēt raudas. Kur, kur man tagad būtu jāiet? Sāku drudžaini pārcilāt tuvumā atrodošos māju nosaukumus, taču daudzi to saimnieki man bija pilnīgi nepazīstami, bet dažiem zirgu nemaz nebija. No pārdomām mani negaidīti iztraucēja tāls Madaras izmisuma sauciens:

—    Ivar! Pagaidi!

Es strauji apstājos, pagriezos atpakaļ un ieraudzīju, ka pa dubļaino ceļu vaļējiem matiem, aizelsusies, mādama ar abām rokām, pie manis skrien Madara Birzniece. Viņa pieskrēja klāt, dažus brīžus, elpu atgū- dama, atpūtās, tad satvēra manus plecus, notupās un kā jukusi sāka skūpstīt manu seju.

—    Tu man, lūdzu, Ivariņ, piedod, piedod, bērniņ, un pasaki ari savai mammai… — Madara, joprojām aizgūtnēm elpodama, skaļi čukstēja, un viņas acis bija pilnas ar asarām. — Pasaki Emmai, lai man piedod, bet es nevaru… nudien nevaru! Man ir bail, man ir šausmīgas bailes par saviem bērniem… Jūs jau neko nezināt, bet pēc Zaņa nāves… arī mani visu laiku novēro. Uzmana katru soli… Un vienmēr draud atriebties… nogalināt… iznicināt visus pārējos… manējos …

Es pagriezos un gāju prom.

— Ieej pēc tā zirga pie Ragaiņiem! — Madara vēl uzsauca. — Pie Ragaiņiem! Viņi noteikti iedos!

Es pavērsu galvu atpakaļ, un tagad man uz visu mūžu atmiņā iespiedies šis nolādētais, ļoti skumjais skats.

Tumša, sudrabaini pelēka diena.

Pa ieliekto debesjumu skrien melni, draudīgi mākoņi.

Līst sīks, tūkstoš lāsēs saskaldīts lietus.

Ar skrebošu šņākoņu vējš spēcīgi loka tuvējā meža galotnes.

Bet lielceļa malā starp dubļu pančkām uz ceļiem nokritusi pusmūža sieviete un, pacēlusi rokas pret debesīm, izlūdzas Dieva žēlastību vai arī nolād to dienu, kad Radītājam ienācis prātā šai pasaulē radīt arī cilvēkus. Un to ļaunumu, ko viņi viens otram tik bieži sagādā. Un cilvēku nesaprotamo varmācību. Un nevajadzīgo nežēlastību. Un pavisam neprātīgo naidu. Un vēl šī sieviete droši vien nolād arī cilvēku bailes un savu bezspēcību šo baiļu priekšā. Nolād savu vājumu. Un traģisko nespēju palīdzēt tuvākajam.

Kagaiņu mājas parādījās ātri un negaidīti. Līdzko ceļš izvijās no meža, tūlīt arī sākās plašs dārzs, dārza kreisajā pusē stāvēja garš siena šķūnis, bet netālu no tā — klēts, sarkanu un pelēku laukakmeņu kūts, stallis, pagrabs, maza pirtiņa un diezgan lepna dzīvojamā ēka.

Es ilgi klauvēju pie biezajām ieejas durvīm, neviens tās neatvēra, tad aizgāju mājas otrajā pusē, tur bija vēl vienas durvis, tās bija atvērtas, un es caur nelielu priekštelpu uzreiz nokļuvu virtuvē. Pie plīts stāvēja Kārlis Ragainis ar sievu Malvīni un lopiem vārīja ēst. No liela čuguna katla nāca balti garaiņu dūmi, uz grīdas un galda atradās paprāva kartupeļu un cukurbiešu kaudze. Laksti bija nogriezti, un tie stāvēja nosviesti netālu no durvīm.

— Labvakar! — es klusi sacīju un palocīju galvu.

Mani ieraugot, abi Ragaiņi spēji satrūkās, abi sa

traukti saskatījās un Malvīne pat steidzīgi pārmeta krustu.

—    Fui, kā nobaidīji! — viņa skaļi izdvesa un dusmīgi nozibināja ar acīm.

Abi Kagaiņi jau bija krietni pāri pusmūžam, skaitījās vidējie zemnieki, jo viņu saimniecība bija diezgan prāva un labi nostādīta — trīsdesmit hektāru zemes, kādas desmit govis, divi zirgi un vēl daudz kā cita, kā citiem tuvākajā apkārtnē nebija.

—    Labdien, labdien, — Kārlis Kagainis norūca un tramīgi skatījās apkārt. — Ko tad jaunskungs vēlas?

—    Mamma lūdza… — es jau kuro reizi šai pēcpusdienā klusi un neveikli teicu. — Vai jūs mums nevarētu iedot zirgu?

Kārlis smagi atsēdās krēslā pie virtuves galda, ilgi caur logu raudzījās uz rudens vējos vaidošo dārzu, tad kaut kā sāpīgi paskatījās uz mani un rūgti iesmējās.

—   Tu saki — zirgu?

—   Jā.

—    Ak tad jums tagad ir ievajadzējies zirgs? — Karļa balsī joprojām skanēja rūgts izsmiekls.

Es atkal apmulsu, nokaunējos, noliecu galvu un tikko dzirdami pateicu:

—    Jā.

Tad Kārlis negaidīti uzlēca kājas, iebļāvās, un viņa acis bija pilnas ar kaut kādu aukstu, degošu naidu.

—    Bet ko tad tava mamma visu laiku sludina? Par ko iestājas? Par ko balsoja vakardienas sapulcē? Tu zini?

Es klusēdams noraidoši pakratīju galvu.

—    Nē? Tu nezini? — Kārļa balss sāka skanēt arvien draudīgāk. — Tava mamma taču arī ir viena no tām, kura ir par kolhozu, kura to vien skandina, ka visiem zirgi ir jāatņem, ka jāatņem arī visas govis, teļi, cūkas, visi rati un mašīnas… Man tagad drīkst piederēt vienīgi veca pufaika! Pu-fai-ka! Bet tu prasi zirgu!

Es sapratu, ka arī šeit neko nepanākšu, ka arī šeit man neviens neko neiedos, neviens nepalīdzēs slimajai Ritai, nepalīdzēs mammai. Visur, kur vien biju iegriezies, cilvēkus nomāca vai nu bailes, vai naids. Sīs sajūtas paralizēja vai nonāvēja jebkādu līdzjūtību.

Es pagriezos un gāju prom. Tad pēkšņi ar dobju troksni atvērās kādas blakus durvis un virtuvē smagiem soļiem ienāca divi barga izskata vīri. Viņi bija izģērbusies kreklos, kailām galvām, bet kājas sedza netīras, sagumzītas pašaustas vadmalas bikses un armijas zābaki.

Abi uzmanīgi, kaut kā auksti un nepatīkami mani nopētīja, tad ātri paskatījās uz Kārli Kagaini.

—    Kas tas ir par puiku? — aizsmakušā balsī jautāja vīrietis ar vasarraibumiem noklātu seju un diezgan spilgti iesārtiem matiem.

Es viss notrīcēju. Bija tāda sajūta, it kā mani būtu ķēris zibens spēriens. Ne vairs pakustēties, ne parunāt. Es uzreiz atcerējos, es pazinu un sapratu, ka manā priekšā stāv visas tuvākās un tālākās apkārtnes posts un lāsts, līdz šim vēl nekādi nenotveramais mežabrāļu vadonis Arvīds Zars. Arī to otru cilvēku es pazinu.

—    Kas tas ir par puiku? — Arvīds Zars vēlreiz uzprasīja.

—    Viklandes dēls, — Kārlis atbildēja.

Tātad arī Kagainis ir kopā ar viņiem, es nodomāju, bet neviens par to neko nezina…

—    A… — Arvīds Zars saprotoši pamāja. — Un ko viņš šeit meklē?

—    Gribēja zirgu, — Kārlis sacīja, piegāja pie loga un vērīgi paskatījās dārzā.

—    Kam viņam tas zirgs vajadzīgs? — Arvīds turpināja izzināt.

—    Ei! — Kārlis man uzkliedza. — Priekš kam tev tas zirgs bija vajadzīgs?

Es neko neatbildēju. Man likās apkaunojoši šiem cilvēkiem kaut ko stāstīt par Ritas slimību, par mūsu ģimenes nelaimi, kaut ko prasīt vai lūgt… Mani toreiz visu pārņēma tikai viena vienīga vēlēšanās — pēc iespējas ātrāk pazust.

Un es, acis nenovērsis no Arvīda Zara mazliet baismīgās, vēju appūstās, vasarraibumiem un divām rētām izrotātās sejas, lēnām atkāpos uz durvju pusi.

Laikam tieši šīs manas atklātās bailes, mana klusēšana un cenšanās aizbēgt Arvīdā Zarā radīja aizdomas. Viņš ātri pienāca klāt, ar spēcīgu kreisās rokas tvērienu piespieda durvju stenderei, bet ar labās rokas pirkstiem asi aptvēra manu kaklu. Tad šie pirksti lēnām, bet noteikti sāka savilkties arvien ciešāk un ciešāk…

—    Tu mani pazīsti? — Arvīds, klusi šņāca, un no viņa mutes man sejā ieskrēja dažas siekalu šļakatas.

—    Nu? Atbildi! Tu mani pazīsti? Tu mani kaut kur esi redzējis? Esi?

Man trūka elpas. Es pilnīgi neapzinīgi, instinktīvi sāku spārdīties kājām un ar rokām tvert gaisu. Jutu, ka acis izspiežas uz āru, galva kļūst neiedomājami smaga un karsta, smadzenēs dzirksteļo mazu uguntiņu spiets, bet pats kļūstu viegls, viegls, gluži kā spalva vēja pūtienā…

—    Atbildi! Tu mani pazīsti? Pazīsti?!

Uz mirkli ar rūsganām spalvām apaugušie pirksti atlaidās, un es ar dīvainu skaņu klusi nogārdzu:

—    Jā!

Arvīds Zars iztaisnoja augumu, aizgaja līdz galdam, smagnēji apsēdās pie loga, arī pavēroja dārzu, kas jau lēnām ietinās vakara krēslā, nervozi aizsmēķēja papirosu, vairākas reizes ātri paskatījās uz pārējiem un ļāva man daudzmaz atjēgties.

—    Kur tu mani redzēji? — beidzot Arvīds pavaicāja.

—    Tur… mežā… uz ceļa… — Es jau sāku pamazām atgūties un tomēr vēl gaisu riju tik aizrautīgi, it kā tas man sevī būtu jāuzpilda vismaz priekš simt gadiem vai arī nākamajam drausmīgajam mirklim, kad Arvīds Zars atkal sadomās man ķerties pie rīkles.

—    Kur, kur? — Arvīds uzreiz īsti nespēja saprast.

—   Uz kāda ceļa? Kad tas bija? Vakar?

—    Nē. Tas bija toreiz… Nu, kad jūs Zani Birznieku ar jauno dziedāšanas skolotāju …

Es nezinu, kādēļ viņiem to pateicu. Kādēļ atzinos. Es to nekad vēlāk neesmu spējis ne saprast, ne izskaidrot. Lai gan to izskaidrot ir visai viegli.

Pirmkārt, es ne mazākā mērā nespēju paredzēt šīs atzīšanās sekas. Zem nāves draudiem ārkārtīgi cietsirdīgs cilvēks man jautā, vai es viņu pazīstot, un es, būdams centīgs un kārtīgs skolnieks, viņam arī godīgi atbildu, ka pazīstu. Kas tur slikts? Līdz tam es vēl vispār nezināju, kas ir meli, es vēl nezināju, cik vajadzīgi, cik dažreiz ļoti svētīgi ir samelot…

Otrkārt, mani bezpalīdzīgi stindzināja bailes un, iedomājoties vien, ka man vēlreiz var pieskarties šie biezie, lipīgie pirksti…

Un treškārt… Es taču biju vēl tikai deviņus gadus vecs bērns.

—    Tas bija toreiz… Nu, kad jūs Zani Birznieku un to jauno skolotāju…

Arvīds, Kārlis un tas garais bandīts uz mirkli sastinga un ātri apmainījās satrauktiem skatieniem.

Tad Arvīds Zars pavēloši pamāja Kārlim, Kārlis savukārt pamāja sievai Malvīnei, un tā steidzīgi izgāja no virtuves, cieši aiz sevis aizslēdzot durvis.

Es ar šausmām noskatījos, kā garais vīrs no galda paņem lielo virtuves nazi, ar kuru pirmīt tika kapātas lopiem saknes, vairākas reizes nazi pavicina gaisā, tad draudīgi man tuvojas…

Kārlis Kagainis strauji satvēra Garo aiz pleca un viņu apstādināja.

—           Pagaidi! — viņš nikni uzkliedza. — Dulls esi, vai? Visur kur, tikai ne šeit! Aizved uz mežu! Šeit jūs neko nedrīkstat darīt. Neko! Tad mums ar Malvīni gals klāt!

—           Kamēr vedīs uz mežu, viņš vēl ņems un aizbēgs, — Garais neapmierināti norūca. — Šitie boļševiku puikas…

Pa to laiku Arvīds Zars beidza pīpot, plīts kurtuvē iesvieda izsmēķi, piecēlās, nostājās man iepretim un ilgi, cieši un draudīgi raudzījās acīs.

Smadzenēs atkal sāka lēkāt spilgts dzirksteļu spiets, sajutu, ka viss ķermenis kļūst nepanesami karsts, neizturami gribas uz ateju, bet kājas ir aukstas un nekustīgas.

—           Viņš nekur nebegs, — Arvīds Zars salti un pārliecinoši pateica. — Tu taču nekur nebēgsi, vai ne?

Parunāt nespēju. Es tikai piekrītoši pamāju ar galvu.

Tad Arvīds pagriezās pret Garo.

—    Pēter! Liec nazi mierā!

Pēteris negribīgi nazi uzsvieda uz galda.

—    Malvīn! — Arvīds Zars skaļi sauca.

Tūlīt noskrapstēja atslēga, atvērās durvis, un virtuvē atgriezās Malvīne. Viņa jau bija saģērbusies siltāk, mugurā uzvilkusi vatnieku, bet ap galvu apsējusi biezāku lakatu.

Viņa ātri noskatīja telpu un, man šķita, atviegloti uzelpoja, ka pa šo laiku nekas tāds briesmīgs tomēr nav noticis./

—           Malvīn! — Arvīds Zars viņai pavēlēja. — Iedod tam puikam kaut ko ieēst!

Malvīne piegāja pie skapja, izņēma šķīvi ar skaisti apgleznotu rozā maliņu, to pielēja pilnu ar zirņu zupu, nogrieza vēl krietnu maizes šķēli un piestūma mani pie galda._

—    Ed, — viņa klusi teica.

Es pat nepakustējos.

—    Ed! — Arvīds Zars pavēlēja.

Es lēni apsēdos pie galda, paņēmu karoti un negribīgi sāku strēbt. Asi, nežēlīgi sāpēja pirmīt_saspiestais kakls, un katrs norītais kumoss sagādāja sāpes.

Malvīne saudzīgi vairākas reizes man noglāstīja galvuL

—           Ed, Ivar, ēd, — viņa klusi sacīja. — Būs vairak spēka.

Pa to laiku Pēteris ar Kārli nesapratnē raudzijas te uz mani, te uz savu pavēlnieku.

—           Tu viņu gribi palaist? — Kārlis tā kā sabijies Arvīdam pavaicāja. — Tu gribi, lai jau šovakar pie manis šeit būtu «istrebiteļi», kamēr tu atkal mierīgi varēsi dzīvot pa mežu?

Arvīds Zars asi pagriezās pret Kārli un viņu nicinoši noskatīja.

—           Klusu! — viņš dobji uzkliedza. — Es nekad tai mežā vēl neesmu varējis mierīgi dzīvot. Man visu laiku ir bijis jācīnās! Bet kas attiecas uz šito puiku… Nebaidies! Viņš nekad nevienam nepateiks, ka pie tevis redzējis «Pelēko» un «Rudo».

Arvīds Zars nostājās man aiz muguras, ilgi klusēdams stāvēja, tad negaidīti abas plaukstas uzlika uz maniem pleciem. Atkal lipīgi, spalvaini pirksti pieskārās kaklam…

—    Nepateiksi, vai ne?

—           Nē, — es tikko sadzirdami nočukstēju. — Es nevienam neko neteikšu.

—           Tā nu ir, kā ir, — Pēteris tomēr šaubījās un kā uzburts skatījās uz lielo virtuves nazi. — Ja mēs viņu tomēr atlaidīsim, viņš taču tūlīt var pateikt savai mātei, bet Viklandiete savukārt… Tā jau nu neklusēs!

Virtuvē vēlreiz iestājās ilgs, diezgan baismīgs klusums, un man pat šķita, ka turpmāko notikumu gaidās laukā apklusis vējš un pārstājis līt.

Arvīds Zars mani spēji sakratīja.

—    Kādēļ tu nāci pēc zirga? — viņš pajautāja.

—           Rita… — es ar grūtībām sāku skaidrot. — Mana māsa Rita ir smagi saslimusi… Feldšera nav. Pēc vakardienas uzbrukuma… ciema padomē telefona arī vairs nav… Tādēļ mamma man lika … Mēs Ritu paši gribam aizvest uz slimnīcu.

—           Tas ir gandrīz vai blakus čekai… — Kārlis nobijies sacīja.

Arvīds Zars skaļi iesmējās.

—           Tu nu gan, Kārli, esi švaks pulveris! Man nemaz nebūs žēl, ja tevi tie brašie zaldātiņi arī kādreiz paņems pie pakaļas!

—           Tevi arī! — Kārlis nikni norūca un atkal vērīgi pieplaka pie loga.

—           Nu nē! — Arvīds Zars atteica un pavicināja saliektu labo roku. — Sito viņi dabūs! Mani viņiem neredzēt kā<' savas ausis!

—          Tie amerikāņi arī varēja būt šiverīgāki, — sacīja Pēteris un tāpat paskatījās laukā pa logu. — Citādi mums visiem agrāk vai vēlāk…

—           Mieru! — Arvīds Zars skarbi uzsauca. — Lai es nekad to vairs nedzirdētu! Mums jātic… Mums nesatricināmi jātic!

—           Zini, Rudais, man jau tas sāk apnikt, — Pēteris sacīja un laiski nospļāvās. — Gatavojamies atbrīvot Latviju, bet tik ilgi ņemamies ar vienu šmurguli… Mums taču ir svēts likums… Tu pats to kādreiz izstrādāji, un vienmēr to esam arī noteikti realizējuši. Tu pats labi zini — ja gribam kaut vienu dieniņu uz šīs pasaulītes padzīvot ilgāk, tad nevienu, kas mūs ir redzējis… nedrīkstam atstāt dzīvu! Ja mēs šo likumu pārkāpsim vienreiz, tad to mēs kaut kad pārkāpsim arī otrreiz, tad trešo reizi… Un tad agrāk vai vēlāk mēs tiksim nodoti, mums nāks uz pēdām. Mēs visi ar paceltām rokām stāvēsim pie sienas.

Vīri dažus brīžus domīgi klusēja.

Nežēlīgi skaļi tikšķēja pulkstenis.

Laiks gāja. Laiks vēl ritēja. Es to dzirdēju un tātad vēl dzīvoju.

Arvīda Zara pirksti kā aukstas glodenes atkal taustīja manu kaklu. Kļuva neciešami karsti un strauji sametās slikta dūša.

—           Tu taču mīli savu slimo māsu, vai ne? — Arvīds Zars negaidīti uzprasīja.

—    Jā, — es klusi apstiprināju.

—    Un ļoti mīli arī savu mammu, vai ne?

—   Jā.

—    Tādā gadījumā tu savai mammai esi labs dēls, —

Arvīds Zars mazliet neparastā balsī sacīja. — _Arī es mīlu savu māti un Pēteris mīl, lai gan viņa māte jau sen atrodas kaut kur tālajā Sibīrijā …

—    Liecieties nu mierā! — Malvīne pikti iesaucās un mēģināja nostāties starp mani un Arvīdu. — Ko tas puika saprot no tādām lietām!

Arvīds Zars spēcīgi pagrūda Malvīni sāņus un pavērsās pret Kārli:

—    Aši iejūdz zirgu!

Kārlis labu laiciņu nesaprašanā skatījās te uz Arvīdu, te uz mani.

—     Iejūgt zirgu? — viņš pārjautāja. — Bet kam? Tev, vai? …

—    Viņam! — Arvīds Zars uzkliedza un ar roku parādīja uz mani. — Tu pats viņa māsu aizvedīsi uz slimnīcu! Pats! Tikai veiklāk, Kārli, veiklāk!

Kārlis neko vairs nejautāja, bet ātri izgāja pa durvīm. Viņam nekavējoties sekoja arī Malvīne.

Bet Pēteris vēlreiz rokā satvēra masīvo virtuves nazi un kā rotaļādamies to svaidīja no plaukstas plaukstā.

—    Tu patiešām tici, ka viņš neko neizpļāpās? — Pēteris izsmējīgi uzprasīja. — Bet, Arvīd, veco zēn, ja mēs pazaudēsim šo mūsu pēdējo patvēruma vietu… Tu pats zini, kas tad mūs sagaida ziemā.

Arvīds Zars apsēdās, aizsmēķēja un kaut kā savādi — te it kā silti, te auksti paskatījās uz savu draugu un mani.

—    Esi mierīgs, Garais, — viņš beidzot sacīja. — Protams, puika klusēs. Jo viņš taču ļoti mīl savu māti un māsu un rādās tīri saprātīgs. Viņš klusēs. Viņš taču negrib, ka pats tiek nogalināts, ka tiek nogalināta viņa slimā māsa un ka šausmīgās mokās būs jāmirst mātei… Tu taču to negribi, vai ne?

Virtuvē iestājās kārtējais klusums. Varēja dzirdēt vienīgi satrauktu cilvēku elpošanu. Varēja vienīgi dzirdēt, kā sīki zobratiņi metāla kastē, neviena netraucēti, atskalda sīkus jo sīkus laika pilienus.

Un piliens tava deguna galā.

Tu aiz bailēm un šausmām atkal esi sācis raudāt.

Tu vēl nekad līdz šim neesi izjutis tik bezgalīgu nevarību. Bezspēcību. Nomāktību.

—     Tu taču to negribi, vai ne? — mani vēlreiz iztraucēja Arvīda Zara dobjā balss.

—     Nē! — es iesaucos un pielēcu kājās. — Es negribu, ka jūs… Negribu, ka manu māti un māsu… negribu!

—    Neļaujies sevi iežēlināt! — Pēteris sauca. — Tagad viņš tev var apsolīt visu, ko vien vēlies!

—    Tu, Garais, proti vienīgi nogalināt, — Arvīds Zars mazliet pārmetoši sacīja, — bet dažreiz mums kāds ir arī jāpažēlo! Jā-pa-žē-lo! Lai dzīvo ar savām bailēm! Lai trīc un dreb! Jo tikai uz bailēm, Pēter, vienīgi uz ļaužu bailēm mēs vēl kādu laiciņu varam noturēties …

Atvērās ieejas durvis, un virtuvē sakarsis atgriezās Kārlis Kagainis.

—    Kārtībā! — viņš paziņoja. — Zirgs iejūgts!

—     Tad laidiet! — Arvīds Zars pavēlēja. — Un labi žigli!

Es izskrēju laukā, vējš tomēr nebija rimis un lietus nebija pārstājis līt, tieši otrādi — tas lija vēl spēcīgāk un vējš auroja stiprāk, taču es jutos neizsakāmi laimīgs. Es pagriezu seju pret debesīm un dziļi, dziļi ieelpoju svaigo gaisu, es ar vislielāko patiku sevī uzsūcu visas šīs trakās vēja brāzmas, šo rudens vakaru un dzīvību, kas manī pulsēja un pagaidām vēl nebija iznīcināta.

Kārlis trieca zirgu no visa spēka, ka dubļi vien šķīda.

Es vairs neatceros, cik ilgs laiks pagāja, bet, kad piebraucām pie mūsu mājas, visa apkārtne jau bija satumsusi.

Mēs abi ar Kārli ātri iesteidzāmies istabā, un es uzreiz priecīgi iesaucos:

—    Mamm! Beidzot es dabūju! Kārļonkulis mums palīdzēs Ritu aizvest!

No istabas krēslas lēnām mums pretim iznira mātes salīkušais augums, viņa kaut kā lēni un savādi aizdedza petrolejas lampu, apskāva manu galvu, to cieši pieglauda klāt savam augumam un klusi pateica:

—    Musu Rita ir mirusi.

11. nodaļa

Lēnām, ļoti lēnām pagāja apmēram divas nedēļas. Šķita, ka arī laiks ir noguris vai smagi ievainots. Tas vilkās tik vienmuļi un negribīgi kā pagalam nodzīts zirgs.

Rita jau bija apglabāta mūsu ciemata kapsētā, kad atnāca balta, silta ziema. Vecāki cilvēki runāja, ka šī ziema tāda arī palikšot līdz pavasarim — bez stipriem aukstumiem, vētrām un lieliem sniegiem.

Tajā pēcpusdienā, pārnākot no skolas, es pie majas durvīm atradu piespraustu avīzes strēmeli, uz kuras malas ātriem un neveikliem burtiem ar ķīmisko zīmuli bija uzrakstīts:

«Atceries, _

jūsu dzīvības karājas mana pirkstā galā! Kapsētā vēl vietu daudz!»

Mātes nebija mājās.

Es zīmīti ar drebošiem pirkstiem saņurcīju un iemetu plīts kurtuvē. Pēc tam apsēdos uz mazā ķeblīša un domāju par to, ka būtu neizsakāmi jauki, ja šos draudus varētu likvidēt tikpat vienkārši un ātri kā pašu draudu vēstuli. Bet var būt, ka arī var? Varbūt tomēr vajag aiziet un pateikt, ka pie Ragaiņiem slēpjas bandīti? Varbūt vajag pateikt, ka Ragainis pats ir bandīts un viņš noteikti var uzrādīt mežā to vietu, kur atrodas pārējo ziemas miteklis?

Es pateikšu, bet ja viņus tomēr nenotver?

Es pateikšu, bet ja nu Arvīds Zars tomēr izsprūk un jau nākamajā naktī… atnāk šurp un manu acu priekšā ar saviem strupajiem un ļoti stiprajiem pirkstiem nožņaudz māti un pēc tam nožņaudz arī mani?

Jeb māti nošauj? Jeb viņu šai mājā sadedzina dzīvu. Jeb aizved uz mežu un pakar kokā. Jeb dzīvu aprok zemē. Jeb Dūņezerā noslīcina. Jeb nosit ar mietiem. Jeb noindē. Jeb nosmacē. Jeb izdur acis, lai viņa nekad vairs neredzētu savu vienīgo dēlu. Jeb sagraiza un nodur ar nažiem. Jeb nomētā ar akmeņiem. Jeb pamet zem automašīnas riteņiem. Jeb ziemas salā aplej ar ūdeni un iesaldē ledū. Jeb vienkārši tāpat nosit ar dūrēm.

Man neviena cita šai pasaulē vairs nav.

Vienīgi māte.

Un man vajadzētu censties viņu pēc iespējas drošāk pasargāt no jebkurām briesmām, nevis apzinīgi grūst viņu nelaimē vai nāvē.

Ja gribu būt labs dēls.

Bez tam… vai man, deviņgadīgam puikam, ir jāķer apbruņoti cilvēki? Vai tas ir mans uzdevums? Mans pienākums?

Es nolēmu neriskēt. Es nolēmu, ka manai mātei ir jāpaliek dzīvai. Un man pašam jāpaliek dzīvam.

Ritas nāve mani satrieca. Tā manī toreiz kaut ko kapitāli izmainīja. Pārveidoja. Tāpat kā vēlāk mani kaut ko stipri izmainīja Valdas nāve.

Es jau trešo reizi savā īsajā dzīvītē tā tuvu, tuvu redzēju, cik viegli izgaist cilvēka dzīvība. Es jau biju redzējis, kā cilvēki mirst, lodes ķerti, tagad redzēju, kā mirst arī mazs un absolūti nevainīgs cilvēkbērns.

Mana māsa Rita.

Kādēļ jāmirst vēl manai mātei?

Es sēdēju lielajā istabā pie loga un, kā parasti pēcpusdienās, gatavoju skolas stundas. Māte bija aizgājusi uz kūti.

Tad satrūkos un atrāvos no grāmatām, jo kaut kur tālu atskanēja vairāki šāvieni. Ierējās suņi.

Paskatījos laukā pa logu. Siltais dienvidvējš jau bija paspējis izkausēt uzkritušo sniegu, un tagad zeme, ķā rudenī, stāvēja melna un slapja.

Atkal atskanēja vairāki atsevišķi šāvieni, un tiem nekavējoties atbildēja garas automātu kārtas.

Tagad jau šāva tik tuvu, ka šķita — kauja notiek mūsu mājas pagalmā. Spēji atrāvos no loga un jau gribēju skriet pie mātes, kad pēkšņi ar lielu troksni atsprāga ieejas durvis un pie manis istabā iedrāzās kāds pagalam aizelsies krievu virsnieks un divi karavīri. Viņi rokās turēja šautenes, bet virsniekam bija automāts.

Ienācēji dažus mirkļus vērīgi noskatīja istabu un mani, tad virsnieks pamāja ar roku. Viens no kareivjiem piegāja pie skapja, to atvēra un pārmeklēja. Pēc tam vēl paskatījās pagultē un zem galda.

—    Tu mājās esi viens? — virsnieks bargi uzprasīja.

—    Jā, — es klusi atbildēju.

—    Kur māte?

—    Apkopj lopus.

—    Tātad tu neesi viens. Ko mānies?

—    Šeit esmu viens.

—    Kur ir tēvs?

—    Man nav tēva.

—    Kā — nav?

—    Nav — un viss.

—    Nav vispār vai miris?

Pusmūža kareivis beidza pārmeklēt istabu, tad pavērsās pret mani.

—    Varbūt tavs tēvs ir mežā, ko? — viņš ļauni pajautāja.

—    Nē. — Es pakratīju galvu. — Mamma domā, ka tēvu nošāvuši vācieši.

—    A… — virsnieks it kā saprotoši novilka un no šineļa kabatas izņēma gaišu portsigāru un aizsmēķēja papirosu. Viņš izskatījās ļoti noguris. Otrs kareivis laikam pārmeklēja priekšnamu un virtuvi, jo varēja dzirdēt, kā tiek kaut kas bīdīts un stumts un apgāzts spainis un krēsls.

—    Vai tu pirmīt šeit kaut kur nemanīji svešus cilvēkus? — virsnieks, uz mani neatlaidīgi skatoties, painteresējās.

—    Nē. Neviens šeit nav nācis.

—    Tu nezini, kurās mājās bandīti varētu slēpties?

—    Nē… — es apmulsis lēni novilku.

—    Svoloči, — virsnieks nez kādēļ drūmi noteica un, it kā pa jaunu sadusmojies, asi nosvieda līdz galam neizsmēķēto papirosu uz grīdas un gāja prom. Tad gurdi apstājās un atkal paskatījās uz mani.

—    Ja gadījumā redzi kādus svešus, — virsnieks ātri sacīja, — it sevišķi vienu tādu ar sarkaniem matiem un divām rētām sejā… Tad, cik vien ātri varēdams, aizskrej līdz «Sīpoliņu» mājām un pasaki. Viņi tur zinās, ko darīt tālāk. Labi?

Es apstiprinoši pamāju, un virsnieks ar saviem karavīriem aizgāja. Bet es jutu, ka mani nez kādēļ arvien vairāk un vairāk pārņem kaut kāds dīvains, kaut kāds vēl nekad nepiedzīvots satraukums. Kļuva auksti. Sāka drebēt rokas un kājas, bet piere nosvīda ar vēsiem baiļu sviedriem. Šķita, ka galvā kaut kas sāk vārīties, sprāgt un degt, un man kļuva tik slikti, ka es steidzīgi ierāpos gultā, iespiedos kaktā un apsedzos ar segu. Bet tas nelīdzēja. Aukstums stindzināja rokas un sirdi, un mani visu pārņēma sāpīgi stinguma krampji.

Sarāvos čokurā un tik tikko varēju paelpot. Mēģināju kliegt, taču balss kaut kur pazuda, un es tikai vairākas reizes klusi nogārdzos. Raudāju, bet arī asaras kaut kur bija pazudušas.

Pagāja īss laika sprīdis, un tad pēkšņi es pats kaut kur pazudu. Pazudu murgos un dīvaini sašķeltā laikā.

Redzu, kā istabā ienāk māte un steidzas pie manis, bet viņai abās pusēs negaidīti nostājas Arvīds Zars un Garais, un Kārlis Kagainis, un visi vienā balsī man prasa, kādēļ tu mūs nodevi? Kādēļ tu pateici? Bet es viņiem nepārtraukti saku — apžēlojieties! Es nevienam neko neesmu teicis! Neesmu! Jo man ir bail… man ir bail par savas mātes dzīvību… tā taču ir mana māte, mīļie, labie onkulīši, tā taču ir mana vienīgā… jel saprotiet, jel pažēlojiet… Es jūs ļoti lūdzu… Taču ienācēji neklausās, tie atkal bargi paziņo, ka es tomēr par viņu atrašanās vietu esmu pateicis čekistiem, tādēļ tagad tikai sods, sods, sods, sods tev un tavai mātei, un viņi visi sāk ātri šaut, viņi šauj ilgi un ļoti skaļi, šāvieni plīst manā galvā un krūtīs, un māte iekrīt pie manis gultā, un viņa vairs nevar paelpot, viņai pa muti un acīm plūst sarkanas asinis, tās mani smacē nost…

Es ar lielām grūtībām atjēdzos, izlīdu no gultas, atradu durvis un izstreipuļoju laukā. Pūta spēcīgs dienvidu vējš, un atkal no debesīm kopā ar sniegu krita lietus lāses, bet man nemaz nesala, tieši otrādi — ar katru mirkli kļuva arvien karstāk, un asinis kā ar uguni dedzināja seju un kaklu, un es pieskrēju pie akas, tur kaut kur dziļi lejā spīguļoja auksts ūdens, un es uzreiz aptvēru, es sapratu, ka tur ir glābiņš! Tur ir mans vienīgais glābiņš!

Sajā aukstajā akas ūdenī.

Es vēl paspēju ieraudzīt, kā no kūts ar diviem spaiņiem rokās iznāca mana māte Emma Viklande, un es vēl dzirdēju, kā viņa šausmās iekliedzās, kā nometa slaucenes un ātri skrēja pie manis, bet bija jau par vēlu, es pārvēlos akas malai un ilgi, ilgi kaut kur lidoju tumsā…

Pēc tam es vairs neatcerējos neko.

12. nodaļa

Ivars Viklands uzmanīgi apstādināja melno dienesta volgu ērti iekārtotajā stāvvietā netālu no dzelzceļa, izslēdza motoru un paskatījās uz saviem ceļa biedriem. Viņam blakus sēdēja nesen par ministra vietnieku nozīmētais Boriss Andrejevičs Kulakovs, bet aizmugurē atradās viņa paša vietnieks Ojārs Veldre un veca, vienkārši tērpusies sieviete.

So sievieti sauca Milda Liepiņa.

—    Klāt esam, — Ivars klusi sacīja un izkāpa no mašīnas. Tūlīt izkāpa arī pārējie.

Turpat gandrīz vai rokas attālumā tikko dzirdami klusā rudens vējiņā šalca ne visai biezs mežs.

Šeit kokiem vajadzētu augt kā Amazones džungļos, Ivars nodomāja un veda savus pavadoņus uz priekšu. Tik bagāta,, tik trekna zeme…

Retajā priedulājā dziedāja putni un kā neprātīgi smaržoja iesārti virši.

Tad acu priekšā kaut kā cēli un majestātiski parādījās augsta, ieslīpa un diezgan drūma akmens siena.

«Aiz šiem vārtiem vaid zeme.»

—    Nu, lūk, te jau arī ir tā bijusī Salaspils nometne, — Ivars klusi sacīja Kulakovam. Tas saprotoši pamāja ar galvu.

Pirms pelēkā mūra Milda Liepiņa apstājās, dziļi nolieca galvu un, kaut ko pie sevis bubinādama, trīs reizes pārmeta krustu.

Ari pārējie aiz cieņas uz brīdi apstājās, tad devās tālāk.

Lai gan Ivars Viklands šeit nebija pirmo reizi, tagad viņu tomēr apņēma mazliet baiga sajūta. Jo šoreiz viņš jau skaidri zināja, ka ir ieradies ne tikai simttūkstoš viņam pilnīgi svešu un nepazīstamu cilvēku, bet arī sava tēva nāves vietā. Tādēļ viņam arī Mātes tēls šķita daudz tuvāks un siltāks. Un Nesalauztais iedvesa nesalīdzināmi lielāku apbrīnu un godbijību nekā līdz šim.

Metronoms dziļi un vienmērīgi sita savu satraucošo mūžības takti. Savu akmens pulsu. Savu elektronisko sāpju ritmu. Visu šeit bojā aizgājušo dzīvības kamolu. Un arī mana tēva sen mirušo sirdi…

Sirmā sieviete neraudāja, taču no viņas acīm tomēr izrita dažas asaru lāses un lēni noripoja pa krunkainajiem vaigiem.

Uz biezajām dzelzbetona plāksnēm dobji skanēja dzīvu cilvēku soļi. Milda Liepiņa visus aizveda laukuma otrajā pusē, kur bijušajā soda vietā tagad atradās melns akmens postaments.

Visi atkal vairākus brīžus klusēja.

—    Šai vietā, Ivar, mira jūsu tēvs, — Milda Liepiņa mazliet aizlauztā balsī sacīja un mēģināja ielīst dziļāk

savā plānajā un sen jau no modes izgājušajā rudens mētelī. — Tas bija 1944. gada vasarā, bet ne mēnesi, ne datumu es vairs neatceros. Atceros vienīgi to, ka todien šausmīgi lija lietus un mums visiem šeit laukumā bija ilgi jāstāv. Laikam gaidīja atbraucam kādu augstāku priekšnieku.

Ivars norija siekalas, un viņu atkal pārņēma nepa- • tīkama sajūta. Bet tai pašā laikā viņš sajuta arī zināmu atvieglojumu, jo tagad vismaz bija skaidrs, kur un kā tēvs pavadījis savus pēdējos gadus un savas dzīves pēdējos mirkļus.

—    Ko tēvs tādu bija izdarījis? — Ivars klusi pajautāja. — Par ko viņu sodīja?

—    To es arī vairs neatceros, — bijušā Salaspils nometnes ieslodzītā Milda Liepiņa grūtsirdīgi sacīja. — Nezinu. Bet jūsu tēvu es iepazinu tad, kad mēs sākām glābt tos pirmos bez vecākiem palikušos baltkrievu bērnus. Edgars Viklands, katru dienu riskējot ar dzīvību, kopā ar Juri Vidži šiem bērniem no vācu apsardzes virtuves kaut kādā neticamā veidā tomēr pamanījās sadabūt pienu. Dažreiz kādu krūzīti, citreiz tikai dažus malkus. Bet jūs jau varat iedomāties, ko tas šiem bērniem nozīmēja…

—    Kā tēvs izturējās… savā pēdējā brīdī?

Milda Liepiņa ilgi klusēja, paskatīdamās te debesīs, te uz zemi, tad skumji pasmaidīja.

—    Mierīgi, Ivar. Seit parasti cilvēki mira… mierīgi.

Pēc kāda laika viņi visi atkal šķērsoja augsto akmens

sienu, aiz muguras palika klusi vaidošā zeme un vieta, kur kādreiz bija atradušās karātavas un bērnu baraka ar mazo cilvēciņu gaisā sastingušajiem kliedzieniem, un dzīvības vērtībā maza, maza krūzīte ar dažiem piena malkiem, un klusie metronoma sitieni, šis satraucošais mūžības zvans, šis visu simttūkstoš bojā aizgājušo pēkšņi atdzimušais dzīvības ritms…

Ivars Viklands, Boriss Kulakovs, Ojārs Veldre un Milda Liepiņa iesēdās automašīnā un atkal dažus brīžus klusēja.

—    Vai es jums varu ar kaut ko palīdzēt? — Ivars, pagriezies pret Mildu Liepiņu, pajautāja.

Vecā sieviete skumji pakratīja galvu.

—    Paldies, Ivar, — viņa tikko dzirdami teica. — Man

neko nevajag. Dzīvoklis man ir, pensija arī, meita un . mazmeita…

—    Varbūt kādu labu ārstu?

—    Neviens ārsts man vairs nevar palīdzēt. Paldies.

—    Paldies jums.

13. nodaļa

Ivars Viklands sēdēja tresta pārvaldnieka Jāzepa Pavlovska plašajā darba kabinetā un uzmanīgi vēroja pārējos ražošanas sanāksmes dalībniekus. Jāzeps viņā neizraisīja nekādas sevišķas simpātijas, jo bija vecs, tukls, slimīga izskata cilvēks, kas pašlaik gurdeni aizsmakušā balsi vadīja steidzīgi sasaukto sapulci, kur vajadzēja izšķirties dažu būvobjektu un to vadītāju likteņiem.

Sen jau tev vajadzēja aiziet pensijā, Ivars, skatoties uz vecīgo priekšnieku, domāja. Vecs kraķis, taču pie vadošā krēsla turas kā slīcējs pie salmiņa. Bet nu jau nekas. Vēl tikai mēnesis — un tad beidzot atskanēs ilgi gaidītās fanfaras. Tevi svinīgi izvadīs pelnītā atpūtā, daudzi pēdējo reizi pateiks lišķīgus vārdus, veltīs mākslotus smaidus un uzmundrinājumus, izteiks viltotu nožēlu, lai beigu beigās tomēr atviegloti uzelpotu. Jāzeps Antonovičs Pavlovskis būs aizgājis pensijā! Un viņa vietā tad nākšu… es. Jā! Esmu pirmais kandidāts! Tādēļ arī šodien, kā parasti, vajadzētu paspīdēt ar savu principialitāti, noteiktību un enerģiju. Jo vairāk tādēļ, ka pārvaldes priekšnieks Oto Kunseps patiešām strādā slikti un bez citiem tresta vadošajiem darbiniekiem šai sanāksmē piedalās vēl ministra vietnieks Boriss Kulakovs. Viņš mani ieredz un ciena. Viņš vienmēr pret mani izrāda sevišķi siltas simpātijas. Kad vajadzēs, viņš mani noteikti aizstāvēs. Tas ir ļoti svarīgi. Bet Oto Kunsepu vajadzēs padzīt. 2ēl, taču tā strādāt ari nevar. Atis Sēlis bija pavisam cits vīrs. Atim pārvaldē valdīja vismaz kaut cik pieņemama disciplīna un varēja just strādājošo pienākuma apziņu. Bet kā tad pašlaik ir ar Ati pašu? Kauns atzīties, taču es nemaz tā īsti nezinu. Esmu visu laiku līdz kaklam ieracies darbā un neko citu neredzu. Bet redzēt tomēr vajadzētu. Dzirdēju, ka Ati toreiz pēc tā nelaimes gadījuma pie sevis pieņēmusi kāda attāla radiniece,

bet tā pašlaik arī pati esot slima vai pat mirusi… Nudien nezinu … Tad Atis it kā atkal aizvests uz Ķe- meriem. Vai varbūt uz slimnīcu?

Ivars Viklands noliecās un biezajā piezīmju blokā steidzīgi ierakstīja: «Atis Sēlis. Uzdot Ojāram noskaidrot. Vēlāk aiziet.»

Pēc tam Ivars labu laiciņu zem tikko uzrakstītā teksta zīmēja dažādus rombus un kvadrātus, līdz gandrīz neapzinīgi vēlreiz uzzīmējās burti, un burti negaidīti izveidoja vārdu Mu-dī-te. Viņš turpināja automātiski rakstīt — Mudīte, Mudīte, Mudīte, kamēr skaidri saprata, ka Mudīti atkal vēlas redzēt.

Pa to laiku pirmais sanāksmes darba kārtības punkts bija izrunāts un tresta pārvaldnieks Jāzeps Pavlovskis pārgāja pie nākamā jautājuma. Viņš pagriezās pret pārvaldes priekšnieku Oto Kunsepu. Tas bija liela auguma, neveikls, mazliet salīcis piecdesmit gadus vecs vīrietis, kurš visā trestā tika «slavēts» kā liels skandālists un atpalicējs, lai gan patiesībā bija kār- tīgs, godīgs, savu darbu zinošs vadītājs.

—    Oto Kunsep, — tresta pārvaldnieks gandrīz lūdzoši ierunājās, — es ļoti gribētu dzirdēt… apliecinājumu tam, ka jūsu vadītā pārvalde tomēr spēs nodot deviņdesmit devīto viduskolu… nu, teiksim, līdz divdesmit sestajam augustam.

Oto Kunseps piecēlās kājās, starp saviem strupajiem pirkstiem nervozi burzīja cigareti, vairākkārt visiem klātesošajiem pārlaizdams diezgan nevērīgu skatienu, līdz to apstādināja pie Jāzepa Antonoviča.

—    Nē, Pavlovski, — Oto Kunseps noteiktā balsī atbildēja. — Sādu solījumu es diemžēl jums nevaru dot. Pašreizējā situācijā šis termiņš ir absolūti nereāls.

Pavlovskis neapmierināts paskatījās te uz Oto, te uz priekšā nolikto kalendāru, to vēlreiz pāršķirstīja, tad nepatikā sarāva biezās uzacis.

—    Kāds tad, pēc jūsu domām, būtu reālais termiņš? — viņš stipri izbrīnījies pajautāja.

—   Tieši pēc gada! — Oto Kunseps negaidīti izšāva.

Viens otrs iesmējās, daži novaidējās, bet pārējie uz

pārvaldes priekšnieku raudzījās gandrīz vai kā uz prātā jukušo.

—    Kad… jūs teicāt?

—    Es teicu, ka to skolu pasūtītājam, visām pieņemšanas komisijām ar visaugstāko vērtējumu pasniegšu

kā konfekti uz paplātes, bet… tikai pēc gada, — Oto Kunseps mazliet ironiski teica. — Tas ir nākamā gada divdesmit sestajā augustā. Bet tad ar garantiju!

Visi no pārsteiguma labu laiciņu klusēja. Ivars pagriezās pret,Pavlovski.

—   Man šķiet, viņš par mums ņirgājas.

—    Nebūt ne, — Kunseps mierīgi sacīja un beidzot aizsmēķēja saburzīto cigareti. — Es visā nopietnībā.

—    Tad nopietni ari atbildiet! — Pavlovskis negaidīti uzkliedza. — Kas jūs traucē izpildīt uzņemtās saistības?

Kunseps atkal visiem klātesošajiem pārlaida it kā nedaudz izbrīnītu skatienu, tad ierunājās skaidrā, ļoti noteiktā balsī.

—    Es personiski nekādas speciālas saistības neesmu uzņēmies. Tieši otrādi. Jums taču vēl vajadzētu atcerēties … Kad mani Sēļa vietā iecēlāt par pārvaldes priekšnieku, es kategoriski atteicos ievērot agrāk pieņemtās saistības, jo pie tā stipri zemā darba organizācijas un disciplīnas līmeņa, kāds šai pārvaldē pastāvēja un zināmā mērā pastāv vēl tagad, kā arī nepilnīgās apgādes dēļ uzņemties paaugstinātas saistības var tikai ļoti bezatbildīgi cilvēki! Jā, jā, nemaz tā uz mani neskatieties! Es to nebaidos atkārtot vēlreiz — tā bija pilnīga bezatbildība! Jūs mani pazīstat jau pietiekami ilgi un pietiekami labi. Tādēļ visi zināt, ka es vienmēr esmu bijis pret šiem nenormālajiem, paātrinātajiem celtniecības tempiem!

—    Bet vai jūs zināt, Kunsep, ka mūsu valstī un it sevišķi mūsu republikā šie celtniecības tempi, salīdzinot ar pārējām valstīm un republikām, jau tā ir visai zemi? — Boriss Kulakovs klusi pajautāja un stingri ieskatījās Kunsepa sejā.

Kunseps mirkli padomāja, tad enerģiski atmeta ar roku.

—    Es taču nerunāju par to! Es runāju… Tā mēs vairs nedrīkstam strādāt! Nedrīkstam! Tas ir kaut kāds absurds! Runāt, apsolīt, visai republikai izbazūnēt un apņemties gadu pirms termiņa nodot ekspluatācijā tik lielu un nozīmīgu objektu, ja jau iepriekš visiem bija skaidrs, ka tas ir ne-nor-mā-li!

—    Nenormāli ir uzņemties paaugstinātas saistības? — Ivars Viklands indīgi pavaicāja.

—     Šai gadījumā — jā, tresta galveno inženieri, — Oto Kunseps droši atbildēja. — Un varbūt pat vispār …

—    Biedri Pavlovski, — Ivars stingrā balsī vērsās pie tresta pārvaldnieka. — Domāju, ka pie viena mums nekavējoties būtu jāizlemj jautājums arī par septītās pārvaldes priekšnieka Oto Kunsepa atbilstību viņa ieņemamajam amatam…

Jāzeps Pavlovskis pašūpoja galvu un pārmetoši paskatījās uz savu enerģisko galveno inženieri.

—    Ivar, apdomā, ko saki!

—    Tādi cilvēki nedrīkst vadīt pārvaldi! — Ivars Viklands asi skaļā balsī sacīja un uzsita ar dūri pa spilgti pulētā galda virsmu. — Tādi vispār neko nedrīkst vadīt! Ja viņš var mierīgi spļaut virsū sava kolektīva, visa mūsu tresta centieniem jebkuru celtniecības objektu par katru cenu nodot pirms termiņa… Lai viņš iet strādāt par krāsotāju!

Kunseps rūgti iesmējās, apsēdās un atkal, manāmi nervozēdams, aizsmēķēja jaunu cigareti.

—    Aiziešu arī, nebēdā! — viņš mazliet uzspēlēti iesaucās. — Jo es varu strādāt gan par krāsotāju, mūrnieku, gan betonētāju, bet ko darīsiet jūs, kad jūs kādreiz padzīs no darba? Jūs taču protat sēdēt tikai kantoros, dažādās sanāksmēs un gudri, ļoti gudri un — galvenais — pareizi runāt! Bet es diemžēl to kaut kā līdz šim vēl neesmu iemācījies.

—    Un ļoti slikti, — Ivars piebilda.

—    Turpini! — Pavlovskis, pavērsies pret Kunsepu, pavēlēja.

—    Es gribu tikai vienu — normāli strādāt! — Oto- Kunseps smagi nopūtās. — Gribu, lai tā strādātu ari viss mūsu tik slavenais trests. Bez jebkāda triecien- tempa! Es gribu strādāt mierīgi, pamatīgi un — galvenais — normālos objektīvi iespējamos celtniecības termiņos. Tad es to skolu mūsu pilsētai uzbūvēšu tādu, ka tā bez bailēm un remonta nostāvēs vismaz dažus simtus gadu! Bet kas notiek tagad? Tagad tiek ieplānots un uzcelts jauns pilsētas mikrorajons, tajā sāk dzīvot desmitiem tūkstošu iedzīvotāju, līdz kāds kaut kur attopas, ka šai mikrorajonā vēl vajadzīga poliklīnika, universālveikals, kinoteātris un pats par sevi saprotams — ari skola! Gandrīz vai pats galvenais objekts! Un tad uzreiz — davaj! Divos gados lai tā ir

gatava, jo bērniņiem jau jāsāk mācīties! Bet es prasu — kādēļ šai rajonā celtniecību vispār nevarēja sākt vispirms ar skolu? Tad tā jau būtu bijusi gatava pagājš- gad — bez jebkādas šturmēšanas, bez jaunām saistībām, bez brāķa un nepilnībām un bez šādām, lūk, vētrainām sanāksmēm!

—    Tas viss jau paņaatos ir pareizi, — Boriss Kulakovs mierīgi sacīja. — Valsts plāna komiteja kaut ko nav izdarījusi līdz galam, ministrija un pilsētas Izpildkomitejas kapitālās celtniecības nodaļa kaut kur ir kļūdījusies, taču saprotiet, šodien mums nav laika par to runāt. Šodien mums jārunā tikai par reālām, ļoti konkrētām lietām un nav ne mazākās jēgas spriedelēt par to, «kas būtu, ja būtu …».

Jāzeps Pavlovskis bargi skatījās uz Oto, tad nepacietīgi pavaicāja:

—    Tātad tu vari vai nevari nodot objektu līdz divdesmit sestajam augustam?

Oto Kunseps domīgi klusēja.

—    Viņam viss ir! — Ivars Viklands pārmetoši teica. — Aizsūtīts papildu darbaspēks, tehnika, visi vajadzīgie materiāli…

—    Kā rit santehniskie darbi? — Pavlovskis lietišķi painteresējās.

—    «Santehmontaž» pārvalde darbus mazliet gan aizkavē, — Ivars ātri paskaidroja, — taču jau no rītdienas viņi man apsolīja uz objektu aizsūtīt vēl papildu brigādi.

—    Viņi Viklandam var apsolīt, ko vien grib! — Oto Kunseps gandrīz vai izmisis iesaucās un atkal pielēca kājās. — Jo ar to viņi galvenokārt arī nodarbojas, taču es jums neapsolu neko! Neko!

Kunseps strauji atgāja no galda, abas rokas sabāza bikšu kabatās, sāka nemierīgi staigāt pa kabinetu, tad apstājās netālu no lielā rakstāmgalda un noguris paskatījās uz visiem sanāksmes dalībniekiem.

—    Ja jūs patiešām uzlabosiet apgādi, ja patiešām tiks atsūtīts papildu darbaspēks, ja patiešām pārējie specializētie dienesti rīkosies saskaņoti un veiks visus savus triecienuzdevumus, tad patiešām notiks brīnums — un mēs skolu līdz pirmajam septembrim kaut kā varbūt arī varētu nodot… Lai jau nākamvasar to sāktu kapitāli remontēt…

Visi pasmaidīja un it kā atviegloti uzelpoja.

—    Nu, lieliski, Oto! — Pavlovskis apmierināts pamāja. — Tā tev vajadzēja runāt jau no paša sākuma. Visi tresta spēki būs tavā rīcībā! To es tev apsolu!

—    Kaut nu tā būtu! — Oto Kunseps gurdi sacīja un nodūra galvu.

—    Bet es savukārt apsolu… — Ivars Viklands diezgan draudīgi teica. — Pabeigsi šo objektu un pēc tam tu atļauj man stipri šaubīties, vai tu vēl būsi šīs pārvaldes priekšnieks! Jo ar tādu attieksmi pret darbu un uzticētajiem uzdevumiem…

Oto Kunseps rūgti iesmējās un bez dusmām paskatījās uz savu gados jaunāko priekšnieku.

—    Ivar, — viņš klusi sacīja, — tu vienmēr esi bijis labs runātājs, bet vai tev dažreiz tomēr neiešaujas prātā, ka mums būtu pēdējais laiks sākt arī labi strādāt?

14. nodaļa

Emma Viklande, kā parasti, lēni un sagurusi gāja pa kluso lauku kapsētu. Rudens vētras bija beigušās, tās kokus nopurinājušas kailus, tikai šur tur pie kāda zara novembra aukstajā vējā vēl turējās dažas vientuļas un spītīgas lapas.

Kā cilvēki mūža galā, Emma nodomāja. Atnāk saltās rudens brāzmas, atnāk dzīves novakars — un tad mēs tāpat pie zemes, zemītē… Cits ātrāk, cits vēlāk, taču tam izbēgt nevar neviens. Bet daudzi izturas tā, it kā viņi taisītos uz šīs pasaules dzīvot tūkstoš gadus. Re, kur guļ lielsaimnieks Arnis Jēkabsons, kas trīsdesmitajos gados šai apkārtnē bija bagātākais vīrs. Arvien klāt pirka zemi un jaunas mājas, vienīgajam piederēja kuļmašīna un traktors, līdz pēdējam izdzina kalpus un sievu, lai tik būtu vairāk naudas, to rauša un rauša, līdz kādu nakti pēkšņi ņēma un nomira ar sirdi. Ko nu tagad darīsi ar to savu bagātību? Kam tev tā bija tik ļoti vajadzīga? Bet te guļ Briedis. Nabaga cilvēciņš! Visu mūžu staigāja pliks un nabags, gāja kalpot tam pašam Arnim Jēkabsonam, bet, kad padomju vara Briedim piešķīra desmit hektārus zemes, pēkšņi iedomājās sevi jpar lielu un varenu. Es esmu saimnieks, saimnieks! Āksts tu biji, vairāk nekas! Tev pat žēl bija mums iedot zirgu, ar ko aizvest uz slimnīcu Ritu.

Būtu toreiz iedevis, varbūt man visus šos trīsdesmit sešus gadus nemaz nevajadzētu šeit nākt. Ritiņa būtu palikusi dzīva. Un kur tu pats tagad esi, Briedi? Tālu esi ticis ar savu skopumu, ar savu nožēloto zirgu? Neviens taču tālāk par šo vietu nevar tikt. Augstāk arī ne. Bet, re, kur guj Melenbergs! Kas kādreiz bija par varenu vīru! Bail pat atcerēties. Pēckara gados mūsu pagasta partorgs. Pats drebēja krievu priekšā, taču savā priekšā savukārt lika drebēt latviešiem. «Man šeit ir noteikšana,, man!» Bet kur nu tagad ir tava vara? Nomiri, sev līdzi paņemdams vienīgi apkārtējo ļaužu nicinājumu. Vairāk neko. Vai tādēļ bija vērts dzīvot?

Emma aizgāja līdz nelielai kapa vietai, kas no citām bija atdalīta ar vidēji augstu dzīvžogu, sagrābstīja nobirušās lapas, ar egļu zariem noklāja kapu, lai pa ziemu neizsalst pavasarī iesētā jaunā košumzālīte, tad mazliet piekususi apsēdās uz metāla soliņa un ilgi skatījās uz pieticīgo marmora plāksni, kas bija nedaudz sašķobījusies, it kā arī gribēdama nokrist pie zemes un atpūsties. Uz plāksnes stāvēja rakstīts: Še Dieva mierā dus Rita Viklande dzim. 1941. mir. 1947.

Skat, kā burti sāk izbālot, Emma rūgti nodomāja. Es vairs nespēju paraudāt. Pagājuši trīsdesmit seši gadi, bet viss stāv acu priekšā kā vakar. Dīvaini ar to cilvēku ir. Tagad esmu palikusi veca un sirma, gandrīz vai bez spēka, trīsdesmit seši rudeņi kopā ar mani šeit birdinājuši savas dzeltenās lapu asaras, taču tās dienas un vakari, tā drausmīgi tumšā nakts, kad mēs ar Ivaru palikām vieni pie tikko nomirušās Ritas ķer- menīša… Viss it kā būtu noticis šodien. Tik tuvi un nesaprotami tas iekritis sirdī. Tu, meitiņ, neko šai dzīvē nepaspēji ieraudzīt. Pat savu tēvu neredzēji! Labi, ka Ivars beidzot ir dabūjis zināt patiesību. Ivars atrakstīja, ka tēvs tomēr nomocīts Salaspilī. Tā jau viens otrs runāja, taču viens otrs droši vien tīšu prātu stāstīja arī pavisam aplamas lietas, it kā Edgars Viklands sadarbojies ar vāciešiem un beigās kopā ar tiem pat aizbraucis uz Vāczemi. Tas nāca no ļaunuma, no nesaprotamas patikas mums «iezāģēt», «iegriezt» vai vienkārši tāpat —patrīt mēles. Maz mums, Edgar, iznāca kopā būt, taču visu to laiku, ko mēs pavadījām kopā, es tomēr atceros ar mazliet sāpīgu laimes izjūtu. Jo to laiku vairs neatgriezt. Ne mūsu iepazīšanos, ne mūsu medus mēnesi, ne mūsu bērnu piedzimšanu, ne tos satraukuma pilnos vakarus un naktis, kad tevi gaidiju pārnākam mājās… Ne arī to prieku, kad tu beidzot pārradies un es redzēju, ka ar tevi pagaidām nekas slikts nav noticis un mēs atkal kādu laiciņu varam būt kopā. Piedod, Edgar, bet redzi, es mūsu Ritiņu nespēju nosargāt. Slimība, apstākļu sagadīšanās un ļaužu vienaldzība, naids un bailes izrādījās daudz stiprākas par manu mīlestību. To es tev nevaru izstāstīt, kā es toreiz raudāju, kā plēsu sev matus no galvas, cik toreiz biju tukša… Kā es daudzus ienīdu un neieredzēju! Bet nu jau viss ir garām. Viss aprimis. Esmu veca un mierīga. Pat neticas, ka kādreiz biju jauna, ka biju skaista, stipra, ka alku mīlēt un strādāt! Tagad gribas tikai sēdēt, kaut ko pa klusam atcerēties un pēc iespējas ātrāk likties gulēt. Ritiņai tagad jau būtu bijuši četrdesmit divi gadi, viņa būtu izskolojusies, apprecējusies, būtu vairāki bērni, un es būtu vecmāmiņa. Mans dzīves novakars būtu bijis daudz siltāks, daudz skaistāks un pilnvērtīgāks. Es ņemtos ar mazajiem, māja vienmēr būtu pilna ar troksni, smiekliem un dzīvību, blakus būtu Rita ar savu vīru, bet tagad jau kuru ziemu un rudeni… mājās salstu viena. Ivars izmācījās par inženieri, tas ir labi, tagad ir diezgan liels priekšnieks pa celtniecības līniju, bet, atklāti sakot, Edgar, man mūsu puika tomēr ne visai patīk. Es nezinu, kas ar viņu ir noticis. Varbūt viņam toreiz kaut kas atgadījās ar galvu, lai gan dumjš viņš nu nekādā gadījumā nav! Pēc Ritiņas nāves vēl nebija pagājusi nedēļa, kad viņš it kā saslima, it kā viņam uz brīdi aptumšojās prāts, un Ivars gandrīz vai manu acu priekšā nezināma iemesla dēļ pēkšņi ņēma un ielēca akā… Labi, ka laikus paspējām izvilkt. Pēc tam viņš pabeidza vidusskolu, aizdrāzās uz Rīgu un pie manis ciemos brauc visai reti. Nesaprotu! Raksta, ka viņam šeit nepatīkot, bet kā var nepatikt māja, kur esi piedzimis? Kur pagājusi tava bērnība un jaunība. Kur vēl aug koks, kura galotnē esi iegriezis savu vardu. Ka var nepatikt dārzs un bišu drava? Un aka, no kuras esi dzēris? Un ceļš, pa kuru pie jums nacu es? Un vecā stārķu ligzda kūts galā? Un pļava, kur ar savu māšeli spēlēji «sunīšus»? Un tā nora, kur gājām svinēt Līgo svētkus? Un upe, kur iemācījies peldēt? Un mežs, kas kara pēdējās dienās bija mūsu glābiņš? Un tā istaba, kur tu esi stāvējis pie loga un pirmo reizi ieraudzījis pasauli? — — — — — — — — Tā, Edgar, es pēdējos gadus dzīvoju gluži viena. Es neteikšu, ka dēls mani ir aizmirsis, nē, taču arī atcerēties viņš mani .pēdējā laikā atceras gauži reti… Otrreiz es neapprecējos, un tā ir iznācis, ka kopš četrdesmit pirmā gada vasaras neviens tavā vietā, Edgar, man blakus nav gulējis. Tiķai nevajag maldīgi domāt, ka es akurāt tā būtu gribējusi, nē, tieši otrādi — es dažreiz pat ļoti gribēju, lai mūsu mājās būtu kāds vīrietis, kas vajadzības gadījumā bērnus un mani pasargātu no svešiniekiem, kas būtu palīdzējis saimniecībā, kas tagad būtu atbalsts vecumdienās… Eh, ko tur vairs! Viss. Tā jau te var sēdēt un žēloties līdz vēlam vakaram. Šogad, meitiņ, es pie tevis vairs neatnākšu. Tūlīt sāksies ziema, tavu guļas vietu kārtējo reizi apsegs balta sniega sega. Un guli arī tu, Edgar. Pēdējā laikā man nez kādēļ liekas, ka tava dvēsele beidzot ir atradusi mieru un tā tagad apgūlusies tieši šeit, blakus mūsu mazajam bērnam …

Emma Viklande lēni pārvilkās mājās, kādu stundiņu atpūtās, tad apkopa lopus, pagatavoja pieticīgas vakariņas, iekūra krāsni, apsēdās nedaudz izļodzītā atpūtas krēslā, izstiepa kājas pret uguni un, kā parasti rudens vakaros, sāka adīt kārtējo cimdu pāri.

Pagāja vēl viena vienmuļa stunda, tad pagalmā slinki ierējās suns — un Emma dzirdēja, kā noklaudz un atveras mājas ieejas durvis, un redzēja, kā pēc īsa brītiņa istabā smagnēji ienāca vecais, taču joprojām vēl enerģiskais kolhoza priekšsēdētājs Jānis Zvirgzdiņš. Viņš bija liela, pat varena auguma vīrs, bijušais plostnieks, mežstrādnieks un partizāns, pirmais un pagaidām arī vienīgais vietējā kolhoza priekšsēdis. Ļaudis viņu mīlēja, jo saimniecību vadīja prasmīgi, pret padotajiem bija stingrs, bet taisnīgs, prata ar cilvēkiem sadzīvot, un kolhozs nekad vēl nebija iekļuvis atpa- licējos, tieši otrādi — parasti atradās rajona augšgalā, un arī rajona vadība acīmredzot ar viņu bija apmierināta un nevēlējās nomainīt ar citu.

Jānis Zvirgzdiņš sasveicinājās, pakāra savu jērādas puskažoku, mirkli pasildīja rokas pie uguns, tad apsēdās blakus Emmai un pārmetoši paskatījās uz sirmo, stipri salīkušo sievieti.

—           Es jau tā domāju, ka atkal tupēsi mājās! — viņš skaļā balsī nodārdināja.

—           Kur tad lai es eju? — Emma izbrīnījusies pajautāja. — Man jau sen ir zināms tikai viens maršruts — no istabas uz kūti, pēc tam uz kapsētu, tad atkal kūts un virtuve… Kur citur man vēl būtu jāiet?

—    Televizors darbojas?

—    Jā.

—    Ko ta neskaties?

—    Kad sāksies «Panorāma», tad.

—    Lopi tev veseli? — Zvirgzdiņš painteresējās.

—           Veseli gan, — Emma smagi nopūtās, pārstāja ņirbināt adāmadatas, tās ielika klēpī un grūtsirdīgi paskatījās uz priekšsēdētāju. — Vienīgi pašai vairs nav spēka. Un tā arvien biežāk sāku domāt, vai maz šo ziemu spēšu izvilkt…

—           Mazāk par to domā, tad vēl izvilksi desmit ziemas! — Zvirgzdiņš skaļi sacīja un bargi paskatījās uz Emmu. Bet viņa kaut kā smagnēji nolieca galvu un ilgi klusēja.

—           Gribu lopiņus likvidēt, — beidzot viņa negaidīti sacīja. — Tas jau man par grūtu. Paturēšu tikai putnus.

—           Nu skaties pati, — Zvirgzdiņš neapmierināts noteica.

—           Pienu ņemšu no Elzas, — Emma turpināja. — Tepat kaimiņos…

—           Nu skaties, skaties. — Varēja just, ka Zvirg- zdiņam kaut kas te nepatīk. — Ka tikai vēlāk nav jānožēlo.

—           Es taču ne jaunāka, ne veselāka vairs nepalikšu, — Emma skumji pasmaidīja un atkal atsāka adīšanu.

—           Rīt tev atvedīs malku, — Zvirgzdiņš teica, pieliecās un krāsnī iemeta vairākas pagales. Uzvirmoja liels dzirksteļu spiets, kas abiem uz mirkli atgādināja kādu tālu, sen pagātnē izdzisušu Līgo nakti.

—    Paldies, Jāni, paldies! — Emma priecīga iesaucas. — Tas nu gan butu īstaja laika! Pagāšgad man ar kurināmo bija švaki.

—    Pērn visiem bija slikti, — Jānis atteica.

—     Es pat negribu atcerēties! — Emma atmeta ar roku un domīga raudzījās uguns liesmās. — Visus šos garos gadus… visu to pagājušo bargo ziemu … viena kā nozaudēts cimds …

Jānis Zvirgzdiņš strauji pagrieza galvu pret vecor ļoti noskumušo sievieti, un viņu pārņēma asas, grūti savaldāmas dusmas.

—     Tev dēls ir vai nav? — Jānis nikni iesaucās un pielēca kājās. — Es tev prasu — tev ir dēls vai nav?

—    Kā tad nu nav! — Emma gandrīz vai sašuta..

—    It kā pats nezinātu! Bet Ivars taču tai Rīgā ir stipri aizņemts… viņam jāstrādā… to taču ari vajag saprast …

—     Bet tev nav jāstrādā? Man nav jāstrādā? Viņš. šai pasaulē vienīgais raujas?

—     Ko nu es… Ivariņš ieņem atbildīgu posteni un…

—    Labāk apklusti! — Zvirgzdiņš bija pārskaities.

—    Ivariņš… Tu maz zini, cik tagad tavam Ivariņam gadu? Četrdesmit pieci! Bet, kā beidza to institūtu, tā pie tevis te atrādījās labi ja reizi divos gados! Tad arvien retāk un retāk. Tagad, šķiet, viņš kādus astoņus gadus te vispār nav bijis! Kas ir par_ lietu? Ivars smagi saslimis vai aizbraucis strādāt uz Āfriku? Viņš nav vīžojis pat apprecēties, lai vismaz savus bērnus atsūtītu pie tevis!

—     Nu kādēļ tu uzreiz tā? — Emma pārmetoši teica, un viņas acīs parādījās asaras. — Kā tu tā vari sacīt… it kā Ivars nemaz vairs nebūtu …

—     Bet tu saki — tomēr ir? — Jānis Zvirgzdiņš pārjautāja, piedrāzās pie senlaicīgās kumodes, atrāva apakšējo atvilktni un no tās uz grīdas izmeta vairākus desmitus rakstainu cimdu pāru.

—    Kur? Kur ir tavs dēls?

Pēc tam vecais kolhoza priekšsēdētājs atrāva nākamo atvilktni un no tās uz grīdas tāpat izsvieda vairākus desmitus biezu vilnas zeķu pārus.

—    Kur?

Emma grūtsirdīgi, bet tai pašā laikā arī mazliet izbrīnījusies skatījās uz adījumu kaudzi, kura nevienam tā īsti nevajadzīga gulēja istabas vidū, it kā tīšu prātu kaitinot un smejoties par viņas muļķīgajām rūpēm…

—    Pie pirmās izdevības to visu atdod čigāniem! — Jānis sacīja un visus adījumus atkal sasvieda atvilktnēs. — Vismaz būs kāda jēga no šī lielā darba.

Emma Viklande sakņupa, nolieca galvu un sāka klusi raudāt. Viņai nebija žēl padarītā, jo viņa svēti ticēja, ka agrāk vai vēlāk Ivars tomēr atkal atbrauks; Emmai pēkšņi kļuva žēl pašai sevis un žēl kļuva ari Jāņa Zvirgzdiņa, kurš tik nevērīgi, tik slikti bija izteicies par viņas dēlu, un žēl kļuva šīs smagās, neizdevušās dzīves, kas viņai nebija atnesusi ne turību, ne laimi.

Jānis Zvirgzdiņš ļāva Emmai izraudāties, pēc tam viņi aizgāja uz virtuvi, padzēra tēju un atkal atgriezās istabā. Krāsns bija izdegusi, Emma sarausa ogles un aizvēra šīberi. Divas dienas tagad būs silts. Bet viņai katru rudeni un ziemu sala arvien vairāk.

Jānis, kā rādījās, uz mājām vēl netaisījās, viņš atcerējās Edgaru, kara sākumu, kārtējo reizi šo to pastāstīja par savām partizānu gaitām, tad atmiņā uzausa kolhoza dibināšana, pirmās veiksmes un neveiksmes.

—    Un tomēr, Emma, saki, ko gribi, taču tie pēckara gadi savā ziņā tomēr bija arī skaisti! — Jānis Zvirgzdiņš mazliet pacilāti teica. — Nē, patiesi! Protams, pastāvēja arī trakas grūtības, visādi sarežģījumi, neziņa un bailes, bet bija taču arī prieks par mūsu uzvaru, prieks par mierīgo darbu …

—    Es gan nekādu īpašu skaistumu tur neatceros, — Emma skumji sacīja un atkal ķērās pie adīšanas.

—   Arī prieku neatceros.

—    Tomēr, Emma, tomēr! — Jānis nerimās. — Visur valdīja kaut kāds garīgs pacēlums, trauksme, vēlēšanās strādāt un darboties, it sevišķi, kad sākās pirmie kolhozi.

—    Redzi, Jāni, — Emma lēni un sagurusi sacīja,

—     tu par savām ciešanām, par karošanu esi saņēmis vismaz kaut kādus ordeņus un medaļas. Pēcāk nāca vēl arī priekšsēdētāja gods un slava. Bet man tas karš atņēma vīru, pēckara gadi savukārt paņēma meitu, un pēdējā laikā es jūtu, ka laikam praktiski esmu zaudējusi arī dēlu…

—    Rādēļ toreiz nenāci pie manis? — Jānis nedaudz pārvērstā balsī pajautāja. — Cik reižu netiku saucis…

Emma lēni pagrieza galvu pret sirmo viru, ar savādu un mazliet izbrīnītu skatienu to ilgi noskatīja, tad tikko manāmi paraustīja plecus.

—    Nezinu… Tu patiešām mani mīlēji?

—    Vai tad savādāk būtu aicinājis?

—    Jocīgi… — Emma vārgi pasmaidīja. — Tu man to pasaki tikai tagad, kad abi jau stāvam kapa malā…

—    Jā, tā patiešām savādi iznāk, — arī Jānis, kā vainīgs juzdamies, mīļi pasmaidīja, — taču man liekas, ka es tev dažreiz to esmu teicis arī agrāk…

—    Kaut kā neatceros vis.

—   Tu vienkārši to nedzirdēji, tur tā vaina.

—    Jā, Jāni, laikam gan, — Emma piekrita. —«Mani toreiz bija satriekuši visi tie pēckara notikumi, Edgara pazušana, tā baismīgā neziņa, ļaužu nevalodas, mazās Ritas nāve… Un kur tad vēl bailes no Arvīda Zara un viņa vīriem, bailes par dēlu… Pēc tam bija jāgādā, par viņa skološanu. Kur šeit vēl varēju atrast vietu mīlestībai?

Jānis lēni un smagnēji piecēlās, pienāca pie Emmas, nostājās blakus un vairākas reizes kaut kā savādi un maigi ar saviem strupajiem zemnieka pirkstiem noglāstīja vecās sievietes sirmos, baltos matus.

—    Man tevis vienmēr ir bijis žēl, — viņš nedaudz drebošā balsī sacīja. — Tā tīri cilvēciski žēl.

—    Paldies, Jāni, — Emma aizkustināta atbildēja. — Tu vienmēr esi bijis labs, daudz palīdzi… Tādēļ gan es, gan pārējie ļaudis tevi tā arī ciena. Es bieži jau agrāk, gan tagad šais garajos rudens vakaros esmu domājusi par to, cik pasaule kļūtu laba un skaista un cilvēki kļūtu labāki un skaistāki, kaut kādi tīrāki un baltāki, ja mēs visi cits citu kaut mazdrusciņ biežāk pažēlotu! Kaut drusciņ! Bet tā vairāk dzīvojam ar naidu, ar skaudību, ar ļaunumu.

— Ne jau nu visi, Emma. Ne visi.

—    Atkal atmiņā ienāca tas Arvīds Zars. Cik cilvēku nobendēja! Par ko? Kādēļ? Vai viņš kaut ko panāca, izmainīja?

—    Es līdz šai dienai vēl brīnos, kā toreiz paliku dzīvs. — Jānis domīgi pakasīja pakausi un paskatījās pulkstenī. Bija jau pāri desmitiem.

—    Savādi, — Emma klusi noteica un arī paskatījās uz veco sienas pulksteni, — bet es vairs dzīvot negribu. Nemaz.

—    Tu man izbeidz šādas runas! — Jānis Zvirgzdiņš piedraudēja ar pirkstu un apģērbās.

—     Bet vai nav tiesa, Jāni? Kam es vairs esmu vajadzīga?

—    Novembra vidū es braukšu uz Rīgu, — Zvirgzdiņš noteikti sacīja un no žaketes iekškabatas izņēma piezīmju grāmatiņu. — Iedod man to Ivara adresi! Vecā kaut kur nozudusi, aizbraukšu un vēlreiz kārtīgi ar viņu izrunāšos.

—    Aizej, Jāni, aizej! — Emma satraukta uzrakstīja adresi. — Aizved viņam zeķes un cimdus, jā, svīteri arī iedošu, nodod kārtējo sveicienu un pasaki, ka esmu pagalam slima un ļoti jau gaidu …

—    Es šoreiz tev viņu ar varu atvedīšu! — Jānis Zvirgzdiņš apņēmīgi teica un izgāja no istabas.

Atkal slinki ierējās suns, un nez kādēļ pēkšņi apstājās pulkstenis.

15. nodaļa

Dienu pirms novembra svētkiem celtnieku kultūras namā notika svinīgs sarīkojums. Pareizāk sakot, ne tik daudz svinīgs, cik saviesīgs. Uzaicinātie darba pirmrindnieki, pārvalžu, tresta un ministrijas darbinieki sēdēja pie diezgan bagātīgi klātiem galdiem, ieēda un iedzēra, jo bijām nolēmuši, ka cilvēkus nenogurdināsim ne ar referātiem, ne saistību izpildes skaitļiem vai labāko strādnieku apbalvošanu, jo tas viss jau bija izdarīts gan katras pārvaldes, gan tresta ietvaros. Tovakar cilvēki varēja vienkārši atpūsties, cits ar citu iepazīties tuvāk, parunāties, paklausīties mūziku, padejot… Bija svētku priekšvakars, cilvēki jutās līksmi un jautri, arī es biju priecīgs un apmierināts, un man nevarēja ienākt pat prātā, ka šī vakara turpinājums būs tik traģisks …

Es sēdēju pie nedaudz savrup stāvošā «priekšnieku» galda, man blakus atradās tresta pārvaldnieks Jāzeps Pavlovskis un ministra vietnieks Kulakovs, kuru es pats biju personiski uzaicinājis. Jutos patiešām labi, pat pacilāti. Trests deviņu mēnešu plānu bija izpildījis ar uzviju, visi uz svētkiem saņēmām itin prāvas prēmijas, un manas izredzes tikt par jauno tresta pārvaldnieku strauji palielinājās, jo tuvākajam konkurentam

Zālamanam Kahanovičam nesen bija iznākušas pamatīgas nepatikšanas ar nepareizi sastādītām atskaitēm … Viņš mazliet pārcentās, viņa paša krēsls manāmi sašķobījās, bet es joprojām stāvēju kā klints. Es jutos drošs.

Tādēļ arī tik apmierināts un jautrs skatījos, kā uz skatuves uznāca vairāki orķestra puiši, nolika instrumentus, novilka žaketes un mazliet sakārtoja skatuvi.

Es pagriezu galvu un vēlreiz rūpīgi pavēroju zāli. Daudzus es pazinu personīgi, taču lielākā daļa man bija sveši. Tad uz mirkli mazliet apstulbu, it kā pēkšņi pa pieri būtu dabūjis spēcīgu triecienu. Pie viena no zāles attālākajiem galdiņiem, gandrīz vai pie pašām izejas durvīm, sēdēja kāda jauna, apbrīnojami pievilcīga meitene. Viņa mani piesaistīja ne jau ar savu skaistumu (cik tādu nebiju redzējis un saticis!), bet gan ar savu skumjo acu skatienu; ar kaut kādu rāmu padevību, samierināšanos un neticamu, nekad vēl nesastaptu skaidrību sejā. Mazliet pat jocīgi palika. It kā uz šīs skaistās meitenes vaigiem būtu uzkritusi zvaigžņu gaisma vai pirmie uzziedējušie ābeļu ziedi.

Iespaidu vēl pastiprināja meitenes vienkāršā baltā kleita, kuru rotāja netālu no kreisā pleca piesprausts mazs, sarkans zieds.

Es uz viņu blenzu, nespēdams novērst saviļņoto skatienu, un domāju — vai šo meiteni redzu īstenībā vai sapnī?

—    Ivar…

Satrūkos un paskatījos blakus. Pie manas auss bija pieliekusies mūsu vietējās komitejas priekšsēdētāja Aleksandra Lapurina.

—    Pirms orķestris sāk spēlēt… — viņa klusi čukstēja, — varbūt arī jūs klātesošajiem pateiksiet kādu vārdu…

Pirms tam jau bija runājusi viņa pati un tresta pārvaldnieks Pavlovskis.

—    Lai notiek, — es piekritu. — Taču patiešām tikai dažus.

—    Labi, labi.

Lapurina piecēlās un vairākas reizes skaļi sasita plaukstas. Zālē iestājās klusums.

—    Tagad palūgsim dažus vārdus pateikt arī mūsu tresta galvenajam inženierim Ivaram Viklandam. Lūdzu!

Es piecēlos, pagāju nedaudz sāņus no galda un paskatījos uz klātesošajiem. To bija daudz, pilna zāle, taču es redzēju galvenokārt tikai vienu seju. Un šī seja, sastopoties ar manu skatienu, negaidīti izskatījās apmulsusi un tāla.

—     Biedri! — es mazliet uztraucies teicu. — Šodien dzijā cieņā paklanīsimies to daudzo cilvēku priekšā, kuri gan vasaras svelmē, gan ziemas aukstumā rokās tur mūrnieka ķelli, lāpstu vai lauzni, krāsotāja otu vai celtņa sviras! Tādēļ lai gods un slava mūsu celtniekiem, mūsu tresta ļaudīm, visiem klātesošajiem! Paldies jums!

Atskanēja draudzīgi aplausi, es noliecu galvu un atgriezos savā vietā. Tad ātri paskatījos pāri zālei un vēlreiz sastapos ar baltās meitenes sapņaino skatienu. Un tieši tai mirklī, tais dažās sekundes daļās es arī sapratu, ka man šī meitene ir nepieciešama. Tas bija kā ar veseri pa galvu, kā ar nazi sirdī. Viņai jābūt manai! Šī vēlēšanās mani pārņēma tik dzelžaini un neapturami, ka dažus brīžus jutos kā paralizēts. Viss pārējais pazuda. Izgaisa Valdas bālais tēls, pazuda Mudīte, pēc kuras atkal biju sācis ilgoties, aizmirsās pārējās sievietes. Pēkšņi bija un palika tikai viņa — baltā kleitā tērpusies meitene pie paša attālākā zāles galdiņa…

Pēc dažām minūtēm sāka spēlēt orķestris — un zāles vidū parādījās pirmie dejotāju pāri. Nodomāju, ka tā laikam ir slikta zīme, ka, ieraugot šo svešo sievieti, esmu sācis uztraukties. Tas droši vien neko labu nevēstī.

Asi pagriezu galvu un atkal paskatījos pāri zālei. Mūsu skatieni sastapās, un meitene mulsi pasmaidīja. Arī es uzsmaidīju, piecēlos un devos pie viņas. Jau pa gabalu varēju redzēt, ka meitene ir satraukta, sasprindzināti raugās sev priekšā un, droši vien vēl īsti neticēdama, visu laiku min — vai viņš tiešām nāk pie manis? Pie manis?!

—    Labvakar, — es klusi sacīju un viegli palocīju galvu. — Vai drīkstu jūs lūgt?

Meitene patiešām izskatījās stipri apmulsusi un vēl labu laiciņu neziņā raudzījās te uz mani, te uz savām blakussēdētājām.

—    Jūs taču dejojat, vai ne? — es pajautāju un vēlreiz tikko manāmi noliecu galvu.

—         Jā, protams! — Meitene laikam tikai tagad atjēdzās no pārsteiguma un noticēja, ka patiešām dejot tiek aicināta tieši viņa.

Es spēcīgi satvēru meitenes slaido augumu, to cieši piekļāvu sev klāt un, visu laiku izjuzdams patīkamu satraukumu, lēni slīdēju līganajā tango ritmā. Meitene dejoja viegli un pakļāvīgi, it kā nupat ar izcilību būtu beigusi sarīkojumu deju kursus.

—    Jūs esat gājusi kursos? — es pavaicāju.

—           Kādos? — Meitene neizpratnē pavērsa seju pret mani.

—    Jūs labi dejojat, — es teicu.

—    Jūs tāpat.

—    Paldies.

Meitene novērsa skatienu, un tagad man seja spēji iesitās viņas gaišo matu patīkamā smarža. Šī smarža atgādināja mežu tveicīgā vasaras dienā, atgādināja pirmos uzplaukušos ceriņus un jūru klusā rieta stundā.

—           Tas ir kaut kas neticams, — es, patiesi izbrīnījies, sacīju.

—    Kas? — Arī meitene bija izbrīnījusies.

—    Jūs smaržojat pēc jūras.

Meitene mulsi pasmaidīja.

—           Vai pēc ceriņiem, kas nolauzti pilsētas apstādījumos, — es turpināju.

—    Kādēļ tieši tur — apstādījumos?

—    Nezinu.

—           Bet pēc tiem, kas, piemēram, zied Gaujmalā, ne? — Meitenes pirmītējais apmulsums bija pazudis.

—    Vai tad tur zied arī ceriņi? — es pajautāju.

—    Neesat ievērojis?

—           Nē. Man šķiet, ka Gaujmalā zied tikai ievas un kaut kādi krūmi.

—    Jūs esat nevērīgi skatījies.

—    Iespējams.

Bija patīkami turēt rokās šīs meitenes vieglo augumu. Varbūt pirmo reizi mūžā es izjutu, cik dažreiz sievietes ķermenis var būt silts un trausls.

—           Man ir tāda sajūta, — es viņai čukstēju, — it kā rokās turētu kāda balta putna spārnu.

Meitene atkal uz mani paskatījās ar nelielu izbrīnu.

—    Praktiskie inženieri var būt arī liriski noskaņoti?

—    Dažreiz, — es atbildēju. — Jūs ne?

—    Mazliet.

—    Tad man būs jāpacenšas jūs ielīksmot vairāk.

—    KādēJ?

—    Vai tad tas jums butu nepatīkami?

—    Nē, to es nesaku, — meitene atkal apmulsa,

—   taču kādēļ tieši jūs?

—          Jums tagad labāk patiktu but kopā ar kādu citu? — es diezgan asi uzprasīju.

Meitene atkal samulsa un uz brīdi pat parstāja dejot.

—    Es to neesmu teikusi.

—    Un nekad arī nesakiet.

—    Man ir vairāk nekā patīkami, — meitene atzinās.

—   Tas ir pat pagodinoši. Tresta galvenais inženieris…

—           Pašlaik es neesmu nekāds inženieris! Pašlaik esmu tikai Ivars Viklands, kuram pēkšņi uzsmaidījusi liela laime kaut dažas minūtes būt kopā ar jums.

—           Jūs to nopietni? — Meitene atkal gandrīz pārstāja dejot, ātri ieskatījās man acīs un pati arī kļuva nopietna.

—           Vai tad es pateicu kaut ko tādu, kam tik grūti ticēt?

—           Paldies, Ivar Vikland, — meitene sacīja un tīši vai netīši man silti piekļāvās.

—    Grūti būtu jūs neuzlūgt.

—    Kaut ko nedarīt taču vienmēr ir viegli.

—    Viegli ir ar jums, — es sacīju.

—           Jūs to vēl nevarat zināt… kā ar mani ir, — meitene teica un nez kādēļ kļuva skumja.

—           Nekas! — es jautri iesmējos. — Es drīz to uzzināšu.

—           Jūs esat pašpārliecināts, — meitene klusi sacīja, un man šķita, ka viņa pēkšņi jutās vīlusies.

—   Jā, tāds nu es esmu, — gandrīz vai ar spītu sacīju.

—    Un uzskatāt, ka tas ir labi?

—    Tas ir ne labi, ne slikti, — es viņai atbildēju.

—    Būt tādam vienkārši ir dzīves nepieciešamība. Ko gan šodien cilvēks var panākt bez pārliecības, ka esi stiprs un gudrs, ka tev vienmēr veiksies, ka esi kādam vajadzīgs un ka darbs, ko tu dari…

Mūzika apklusa. Mēs pārtraucām dejot, bet nekur projām vēl negājām. Meitene stāvēja man iepretim, nedaudz atliekusi galvu, uzmanīgi klausījās manos vārdos un, laikam tiem uzticēdamās vai arī gribēdama uzticēties man, atklāti un tieši raudzījās acīs. Es no šī skatiena pat nedaudz samulsu.

—           … vai sieviete, kuru tev dažreiz laimējas satikt …

Es meiteni pavadīju līdz viņas galdiņam un atkal viegli palocīju galvu.

—    Es jums pateicos.

—    Paldies arī jums.

—           Es atnākšu vēlreiz, — sacīju un gāju prom. Jutos vienreizēji labi, varbūt pat laimīgs. Vai tikai tādēļ, ka man, četrdesmit piecus gadus vecam vīrietim, bija izdevība sev piekļaut skaistu un laikam jau arī godīgu astoņpadsmitgadīgu meiteni? Nezin vai. Nez vai tikai tādēļ. Varbūt es šais dažās minūtēs mēģināju notvert kādu sen izgaisušu sapni? Atcerējos, ka arī Valdai mugurā bija balta kleita ar sarkanu ziedu pie kreisā pleca, kad viņa man toreiz atnāca līdzi uz Aleksandra dzīvokli, kur kopā pavadījām mūsu pirmo nakti… Vai varbūt tas bija tādēļ, ka pēkšņi vairs nesajutu savas dīvainās bailes, bet gan arvien vairāk un spēcīgāk manī beidzot modās alkas pēc mīlestības?

Atgriezos pie sava galdiņa.

Jāzeps Pavlovskis skatījās uz mani un viltīgi smīnēja.

—           Tomēr velk pie tām jauniņām, ko? — viņš pajautāja.

—    Jā, — es atbildēju. — Pat ļoti velk.

—    Tev nu gan tā kā neklātos to darīt.

—    Kādēļ ne? Es taču esmu neprecējies!

—           Protams! — Pavlovskis iesmējās. — Bet neaizmirsti, ka tu tai pašā laikā esi ari mūsu tresta galvenais inženieris.

—           Es to neaizmirstu, — es viņam apliecināju un izdzēru vienu glāzīti. — Piedodiet.

Piecēlos un aizgāju pie galdiņa, kur sēdēja jaunais septītās pārvaldes priekšnieks Ojārs Veldre.

—           Kā dzīvojas? — es jautri uzprasīju un apsēdos viņam blakus.

—           Tā nekas, — Ojārs atteica. — Bet kā tev? Tie veči jau apnika?

—    Večiem nav nekādas vainas, — es sacīju.

—    Tad jau labi. Iedzersi?

—    Labprāt.

Mēs iedzērām un dažus brīžus pavērojām dejotājus. Balto meiteni neviens nebija uzlūdzis.

—    Paklausies, Ojār… Tu to sievieti pazīsti?

—    Kuru?

—           To tur baltajā kleita ar sarkano puķi pie pleca. Redzi? Pie galdiņa, kas atrodas blakus durvīm.

Ojārs pamāja ar galvu par zīmi, ka viņš šo meiteni ir ieraudzījis.

—           Nepazīstu, — viņš pēc kāda laika sacīja. — Kur nu visus var pazīt! Katrā ziņā no manas pārvaldes viņa nav.

—    Esi pārliecināts?

—    Jā. Savējos es zinu.

—    Kas viņa tāda varētu būt?

—           Nezinu. — Ojārs paraustīja plecus. — Izskatās, ka strādātu kādas pārvaldes grāmatvedībā vai plānu daļā.

—           Man arī tā rādās, — es teicu. — Viņa runā un izturas tā, it kā būtu beigusi vismaz divas augstskolas. Varbūt viņa ir no ministrijas?

—    Var jau būt.

—    Jauka, vai ne?

—           Pārāk jauka, — Ojārs atbildēja. — Tu viņai labāk uzprasi, vai tā maz ir beigusi pamatskolu. Izskatās vēl pēc bērna.

—           Ojār… — es gandrīz lūdzos. — Ja tev ir tāda izdevība… pamēģini noskaidrot, no kurienes viņa ir. Labi?

—    Tūlīt, šovakar?

—    Var arī pēc svētkiem.

—           Labs ir, Ivar, — Ojārs piekrītoši pamāja. — To es tev apsolu.

Es Ojāram uzsitu pa plecu un atgriezos pie sava galdiņa.

Pavlovskis atkal viltīgi pasmīnēja.

—           Tu šovakar esi tāds tramīgs, — viņš sacīja un vecā, saplaisājušā iemutī ielika cigareti. — Tā vien skaties uz to skuķi.

—    Vai tas kas slikts?

—           Dies pasarg! Arī es to labprāt darītu … ja būtu četrdesmit gadus jaunāks.

—           Jā, — es gari novilku, — kā tas laiks mūs izmaina un pārvērš!

—           Tieši tā, Ivar! Pārvērš! — Pavlovskis sparīgi pakratīja galvu un aizsmēķēja. — Un patīkami, ka dažreiz pārvērš arī uz labo pusi! Bet tagad tu klausies un klusē. Klusē un pagaidām nesaki nevienu vārdu!

Pavlovskis dažus brīžus cītīgi vilka dūmus, tad klusi ierunājās:

—    Tu droši vien jau labi sen esi dzirdējis pa trestu klīstam dažādas baumas un runas… «Vecais Pavlovskis aizies, tūlīt aizies, tikai nekādi uz to aiziešanu nevar vien sataisīties…» Visi gaida un min… Varbūt viņš tomēr strādās, strādās līdz savai nāves stundiņai? Un laikam visvairāk nervozē tieši tu, Kaha- novičs un vēl kāds… Nemaz nemēģini iebilst! Es visu zinu un redzu! Tad tā, lūk, Ivar, es tev šovakar varu pateikt… varu iepriecināt. Es patiešām aizeju. Pietiek! Četrdesmit gadus, tas ir, visu pēckara laiku, esmu palīdzējis atjaunot veco un celt jauno Rīgu. Tagad pietiek. Esmu slims un neticami noguris. Es aizeju tūlīt pēc svētkiem, bet kas attiecas uz tevi… Nevienam jau nav noslēpums, ka tu man patīc, mēs lieliski sapratāmies, labi sastrādājāmies, un es jau pērn mūsu ministram ieminējos par tevi kā par manu iespējamo aizvietotāju… Viņš neiebilda. Tātad gandrīz vai droši nākamajā ministrijas kolēģijas sēdē tu tiksi oficiāli izvirzīts un apstiprināts par jauno tresta pārvaldnieku. Bez tam arī Kulakovs atbalsta tavu kandidatūru.

Kulakovs piekrītoši pamāja. Atšķirībā no Pavlovska Boriss Andrejevičs bija gara auguma, kalsns, pret apkārtējiem vienmēr laipns, taču izturēts un vēsi pieklājīgs.

—    Es domāju, ka tas ir diezgan reāli, — Kulakovs, mazliet paliecies uz manu pusi, nopietnā balsī sacīja. — Esmu pārliecināts, un tādā pārliecībā ir arī daudzi citi biedri, ka jūs šim amatam esat vispiemērotākais. Jūs esat vēl jauns, enerģisks, savu lietu zinošs speciālists … Jā, arī pašpārliecināts, taču godīgs un principiāls. Bez tam jūs nākat no pazīstama revolucionāra ģimenes… Es domāju, ka varat justies diezgan drošs. Vismaz mēs ar Pavlovsku stāvam stingri par jums. Jutos saviļņots. Viņi ir mani draugi, viņi aizstāvēs. Es beidzot būšu sasniedzis to, pēc kā tik ilgus un garus gadus biju ilgojies, cerējis un cīnījies. Es taču sāku jau studiju laikā. Sāku kā mūrnieka māceklis. Kā palīgstrādnieks. Kā krāsotājs. Betonētājs. Esmu strādājis ar sviedriem vaigā, pierē un mugurā. Man plaukstās kā sāpīgas ogas ir sprāgušas tulznas. Un tā esmu lēnām rāpies augšā. Arvien augstāk, augstāk. Lai gan tas viss, protams, ir relatīvi. Citi manā vecumā jau bijuši valsts prezidenti. Ministri. Ģenerāļi. Jēzus Kristus jau bija piesists krustā. Bija nošauts Puškins. Bija miruši Šopens un Veidenbaums. Taču es neapmierināšos vienīgi ar šī tresta pārvaldnieka posteni. Es kāpšu vēl augstāk. Kādēļ lai es to nedarītu, ja savā specialitātē esmu dievs? Ja esmu labs, pat izcils organizators, talantīgs darbu vadītājs. Prasīgs. Un neuz- pērkams. Kādēļ ar laiku lai es nebūtu savas nozares pašā augšā?

Tobrīd jutos patiesi laimīgs un gandarīts. Tā bija alga par manu centību, par manu darbu.

— Es jums pateicos, — aizkustināts sacīju. — Paldies.

Pēc tam visu vakaru dejoju tikai ar Balto Meiteni, es viņai runāju visādas muļķības, viņa smējās, arī viņai bija labi un jautri, viņa man patika arvien vairāk un vairāk, es jutu, ka laikam sāku pat iemīlēties, jo nekad ne ar vienu sievieti man vēl nebija bijis tik patīkami, tik labi. Pat ar Valdu ne. Pat ar Mudīti ne. Tikai ar šo Balto Meiteni. Jā, viņa man pēkšņi kļuva tuva. Dažu stundu laikā. Dažu pieskārienu laikā. Dažu pabailīgu glāstu laikā. Mūsu jautro un diezgan vieglprātīgo sarunu laikā. Kad mēs sajūtām viens otra elpu. Smaržas. Ilgas. Vēlēšanos. Jutu, ka pamazām zaudēju galvu. Viss sajaucās kopā. Svētku noskaņa, nedaudz izdzertais konjaks, tuvais, tik ļoti kārotais paaugstinājums darbā un šī trauslā meitene, kas šķita nokritusi no debesīm vai kāda tāla, sen nebūtībā izgaisuša sapņa. Tagad tas atgriezies. Tagad liktenis kā mīļa krustmāmiņa man pasniedza negaidītu dāvanu.

Kad to sapratu, es manāmi pārvērtos. Vieglprātība pazuda. Domas nāca un gāja diezgan skaidras un pavēlošas. Atkal kļuvu es pats. Stingrs, noteikts un prasīgs. Cilvēks, kas nav radis, ka viņam kāds atsaka. Cilvēks, kas prot stingri un nežēlīgi savu gribu pakļaut kāda noteikta mērķa sasniegšanai.

Es Balto Meiteni uzaicināju nākt sev līdzi. Meitene brīdi padomāja, tad piekrita. Paskatījos pulkstenī. Bija pusdivi naktī. Lielākā daļa no viesiem jau bija aizgājuši. Apģērbāmies un izgājām no .svētku nama. Uz galvas uzkrita melnas, skaidras debesis. Kā dzirksteles milzīgā ugunskurā mirdzēja miljardiem zvaigžņu.

Es meiteni aizvedu līdz savai automašīnai, jo, šurp braucot, biju nodomājis nedzert. Tad, kad tomēr iedzēru, nolēmu mājās tikt ar taksometru. Bet tagad gribēju braukt pats. Gribēju šo meiteni aizvest pie sevis. Gribēju, lai viņai būtu silti un ērti. Lai viņas acīs es varētu izskatīties pēc iespējas labāk.

Ieslēdzu motoru, kabīnē kļuva silts, un mēs vel kādu laiciņu klusēdami sēdējām. Radiouztvērējā sameklēju jautru mūziku, un kabīnes pustumsā dažus brīžus uzmanīgi noskatīju meitenes mazliet bālo, skaisto seju.

Kā no gleznas, es nodomāju. Kā kādreizējās Ēģiptes priesteriene. Kā senās Grieķijas mīlas dieviete. Kā kuršu vai lībiešu princese. Kā moderna mūsdienu latviešu meitene. Izskatās apmulsusi, lai gan skaidri redzams, ka atrasties kopā ar mani šai lieliskajā ārzemju automašīnā viņai šķiet glaimojoši, viņa tam vēl ne- jnaz tā īsti pat netic.

—   Kur jūs dabūjāt tik skaistu mašīnu?

Ironiski pasmīnēju.

—    Tu arī tādu gribi nopirkt?

—    Ko jūs! — Meitene gandrīz vai nobijās. — Tā taču droši vien maksā daudzus tūkstošus…

—   Jā, — es nevērīgi apliecināju. — Patiesi. Maksā veselu kaudzi naudas.

—   Jūs tik daudz pelnāt?

—    Neizskatās?

—    Nē, kamdēļ… — Meitene neziņā paraustīja plecus.

—    Protams, ka tik daudz nepelnu, — es paskaidroju, — lai gan alga ar visām prēmijām man ir diezgan iespaidīga. Pārdevu veco žiguli, krietnu summiņu jau biju iekrājis, māte arī palīdzēja …

—   Jums māte vēl dzīva?

—   Jā. Dzīvo uz laukiem, un tu jau zini, cik tagad tur ir viegli. Nokauj dažas cūkas vai nodod sugas bullēnu — un puse mašīnas jau rokā!

Meitene neko neatbildēja. Viņa klusēdama sēdēja, ierāvusies savā plānajā mētelītī, un domīga skatījās melnajā tumsā.

Par ko viņa tobrīd domāja? Par savu māti? Par savām mājām? Par tālajām, neticami spožajām zvaigznēm, kuras tomēr nekādi nespēj nakti padarīt gaišu? Vai arī domāja par melno tumsu, kurai mēs vienīgajai varam būt pateicīgi, ka šīs zvaigznes vispār spējam ieraudzīt?

Es sāku lēni braukt. Garām slīdēja aizmigušās mājas ar šur tur vēl apgaismotiem logiem, reklāmu uzraksti un no dienas steigas nogurušas ielas — šajā vēlajā nakts stundā vientuļas un klusas, kā zemē nosviestas, nevienam vairs nevajadzīgas rotaļlietas. Taču ari dienā jūs neviens nepacels. Jūs tāpat tiksiet bradātas un sabraukātas. Jums sejā sviedīs spļāvienus un dubļus. Bet jūs visu pacietīgi izturēsiet. Gan piecstāvu namu smagumu, savu akmeņaino segu, gan cilvēku netīro kāju pieskārienus. Jo tāda ir jūsu dzīves ikdiena.

Bet es katru dienu nevaru sastapt šādu meiteni. Nevaru redzēt tādu seju. Nevaru sajust tik patīkamu satraukumu. Man šādas reizes ir svētki. Liels notikums. Varbūt vienīgais visā dzīvē.

Es gandrīz aizmirsu, ka vadu mašīnu. Mājas pazuda. Arī ielas izgaisa. Es vairāk skatījos uz blakus sēdošo meiteni nekā uz tuvāko apkārtni. Es skatījos uz meiteni un domāju… un tad vairs nedomāju neko. Es vienkārši jutu, ka man kaut kas jādara. Tas pēkšņi pārvērtās par nepieciešamību, lai gan tai pašā mirklī arī sapratu, ka viņa nav to «tādām», ka, iespējams, viņai mana uzbāzība, ikviens mans pieskāriens izraisīs vienīgi nepatiku vai pat riebumu, bet es jau vairs nespēju sevi apvaldīt. Es pilnīgi pakļāvos jūtām, savai iegribai, tam drausmīgi stiprajam un noslēpumainajam spēkam, kas manī atkal tik pēkšņi un nevaldāmi bija pamodies.

Es strauji nobremzēju mašīnu, pagriezos pret meiteni, kreisās rokas plaukstu uzliku uz viņas kājas augstu virs ceļgala, cieši ieurbos acīs un, kā paredzēdams nelaimi, gandrīz vai nikni uzprasīju:

—    No kurienes tu te šovakar uzradies?

Meitene satrūkās un izskatījās nobijusies. Viņa nesaprašanā skatījās te uz mani, te man kaut kur garām, nervozi kodīja skaistās un tik dabiskās, neuzkrāsotās lūpas, ka man viņas kļuva žēl.

—    Mani uzaicināja… — meitene kā taisnodamās tikko dzirdami atbildēja. — Jums nepatīk?

—    Nerunā muļķības! — es diezgan strupi pateicu. — Vai tad tu vispār vari kādam nepatikt?

—          Es nezinu… — Meitene paraustīja plecus un bikli pasmaidīja. Un lai visi dievi man ir liecinieki, bet es līdz tam patiešām vēl nebiju saticis nevienu sievieti, kura būtu bijusi tik patiesi kautrīga, tik skaista un bērnišķīgi naiva, tik tīra un gaiša. Viņa mani padarīja vai traku. Es biju uzgājis tīrradni. Es biju atradis to, ko tik reti izdodas atrast. Man kārtējo reizi bija neticami paveicies. Lai gan ar kaut kādu sesto vai astoto prātu es skaidri sapratu, ka man viņa tagad būtu jāatstāj pilnīgā mierā, es viņai nedrīkstu pieskarties pat ar mazo pirkstiņu, man viņa godīgi jāaizved mājās, dziļi jāpaklanās un jānovēl laba nakts, pēc tam nākamajā dienā pie viņas jāatnāk ar ziediem un šokolādi un vēlāk jāvadā uz ķinīšiem un teātru izrādēm, uz simfoniskajiem koncertiem un Rakstnieku savienības rīkotajiem dzejas vakariem, un tikai tad pamazām un palēnām… es viņai drīkstētu tuvoties un pieskarties.

Es tomēr rīkojos tā, kā šādā situācijā būtu rīkojušies daudzi. Es viņas baltās kleitas malu lēni pavilku uz augšu, un mana kreisā roka gandrīz vai instinktīvi pa smalkā kaprona zeķē ietērpto kāju sāka ātri slīdēt tālāk, bet ar labo roku es aptvēru meitenes kaklu, pie- vilku viņu sev tuvāk un nepacietīgi pieplaku maigajām lūpām…

Pirmajos mirkļos meitene mēģināja sparīgi pretoties, viņa centās atgrūsties un izvairīties no mana skāviena, taču nedaudz vēlāk nomierinājās un it kā padevās liktenim. Bet skūpstam viņa neatbildēja. Tikai vēlāk sapratu, ka viņa vispār nemaz vēl skūpstīties neprot…

Pēc kāda laika atjēdzos, smagnēji atkritu sēdeklī un raudzījos uz zaļās ugunīs mirdzošo mašīnas aparātu paneli.

Meitene sakārtoja kleitu un matus un jutās stipri neveikli.

—    Kādēļ jums tā vajadzēja? — viņa skumji pajautāja. — Būtu bijis tik skaists vakars…

Es pacēlu galvu un tūlīt sastapos ar viņas skatienu. Tajā nebija nosodījuma, nebija arī vairs baiļu. Tur varēja saskatīt vienīgi nelielu vilšanos, bet tai pašā laikā arī varbūt neapzinīgi slēptu patiku vai pat prieku.

—     Bet kādēļ tu tā? — es viņai atjautāju. — Vai tad vēlēšanās noskūpstīt sievieti, kura patīk, ir nosodāma? Kas tur slikts?

—    Vai tad es jums… patiku?

—    Tikai tagad tu to beidzot saproti?

Meitene, kā vēl joprojām tam īsti neticēdama, paraustīja plecus un paskatījās uz garo, tukšo ielu. Man pēkšņi šķita, ka viņa tūlīt atvērs kabīnes durvis, izkāps no mašīnas un tā arī uz visiem laikiem pa šo tukšo un garo ielu no manis aizies, aizies uz neatgriešanos. Es ātri satvēru viņas roku un to cieši saspiedu.

—           Neaizej… — es stipri uzbudināts teicu. — Es tagad zinu — tu man esi paša likteņa sūtīta…

Meitene apmulsusi smaidīja, un šis bērnišķīgais smaids viņas trauslo seju darīja apbrīnojami skaistu un neaizsargātu.

—           Bet varbūt tevi patiešām man ir atsūtījis pats liktenis? — es domīgi pārjautāju. — Taču es vēl nezinu pat tavu vārdu…

—           Jūs jau to nemaz vēl neesat prasījis, — meitene sacīja un kaut kā iekšēji, gan ārēji atkal sāka justies- mazliet brīvāk.

—    Jocīgi, vai ne?

—           Jā. — Meitene piekrītoši pamāja. — Viss šis vakars ir tāds jocīgs.

—    Tad kā tevi galu galā sauc?

—           Man ir ļoti vecmodīgs vārds, — meitene pateica. — Anna…

—    Kādēļ tas ir vecmodīgs?

—    Daudziem tas tā šķiet.

—    Un kā tev pašai?

—    Man patīk.

—           Man arī patīk, — es atzinos un ne par matu nemeloju. Man patiešām šis vārds patīk. — Anna…

—    Siņicka, — meitene piebilda.

Es mirkli padomāju. Vārds un uzvārds šķita pazīstams.

—           Anna Siņicka… — domīgi novilku. — Es šo vārdu kaut kur jau esmu dzirdējis. Anna Siņicka… Vai tā nesauca vienu no dekabristu sievām?

—    Nezinu.

—           Ā! — es atviegloti uzelpoju. — Tā laikam sauca sievieti, kurā kādreiz bija iemīlējies Puškins. Bet varbūt Jeseņins?

Anna atkal apmulsa. Viņai laikam bija neērti izrā- <JIt savu nezinašanu, bet tads pats nezinātājs taču biju arī es.

—     Katrā ziņā tāda Anna Siņicka kādreiz ir mīlēta, — es droši teicu, dažus brīžus klusēju, tad atkal nopietni skatījos Annas lielajās acīs. — Kā būtu, ja tevi mīlētu es?

Tas Annai laikam nāca pārāk negaidīti, viņa uz to vēl nebija sagatavojusies, tas viņai vispār nemaz un nekādi nevarēja ienākt pat prātā, tādēļ meitene galīgi apmulsa, pagrieza galvu uz otru pusi un neko neatbildēja.

Arī es dažas minūtes klusēju, kurās atcerejos mūsu negaidīto sastapšanos, un bez jebkādiem jokiem gribēju, lai šī Anna Siņicka paliek kopā ar mani.

—    Es runāju nopietni. Es tevi ne mazākā mērā negribu mānīt. Es tev, Anna, negribu melot. Es patiešām neesmu precējies, man nav bērnu, un dzīvoju pilnīgi viens.

Anna pagrieza galvu, nopietni skatījās man sejā, un es viņas acīs redzēju gan neizpratni, gan žēlumu.

—    Kādēļ tā?

—    Nudien nezinu. Katrā ziņā to tā uzreiz nemaz nevar izskaidrot. Tad, Anna, man tev būtu jāizstāsta visa dzīve.

Mums garām pabrauca zila milicijas patruļmašīna. Tā uz mirkli palēnināja gaitu, it kā gribēdama pārbaudīt mūsu vientuļi stāvošo mašīnu, tad tomēr devās tālāk. Mazliet vēlāk kaut kur noškindēja stikli, nikni ierējās suns, un tas šķita vairāk nekā savādi — šai aizmigušajā pilsētas centrā. Suns apklusa, un atkal visapkārt iestājās dziļš klusums. Un mēs divatā šai aukstajā novembra naktī. 5ais pelēkajos akmens džungļos. Sai klusumā. Sai neparastās tuvības stundā. Tad pēkšņi sapratu, kādēļ man ar viņu tik grūti iet. Kādēļ es pats jūtos tik neveikli, tik nedroši. Man taču blakus sēdēja Meitene. Šā vārda visīstākajā nozīmē — Meitene. Neaizskarta, viegli ievainojama un nepieredzējusi. Bet man visu mūžu, izņemot Valdu, ir bijusi darīšana tikai ar jau ļoti pieredzējušām sievietēm. Tādēļ es vienkārši nezinu, kā man vajadzētu uzvesties. Par ko lai es runāju? Ko lai stāstu? Bet viens nu gan ir pilnīgi skaidrs — es viņai patiešām vairs nedrīkstu uzbāzties. Anna var izkust kā sniega pārsla uz sakarsuša vaiga. Saplīst kā stikls. Izgaist kā vējā palaista smarža. Taču es negribu, nekādā ziņā negribu, lai viņa man pazūd. Es gribu, lai paliek. Lai ir kopā ar mani. Muļķības. Tā nav tikai kaisle. Es zinu. Es- jau to sapratu pirmajā mirklī. Tas ir Lielais Vinnests. Aklā laimes spēle. Nejaušības uzvara. Anna ir tik skaista, tik bērnišķīgi jauka, tik… Viss! Tas vārdos nav izsakāms. Vienkārši šī mīlestība un meitene ir jāpaņem un jāpatur. Kaut vai ar varu. Nē, ar spēku nedrīkst. Varbūt nemaz nevajadzēs. Jo viņa taču arī kaut ko jūt! Kaut ko grib. Kaut ko gaida. Uz kaut ko cer. Vai tad citādi viņa tagad būtu kopā ar mani? Vai nāktu līdzi, ja es viņai nepatiktu? Ja liktos pārāk vecs. Nē, Ivar Vikland, tev patiešām dažreiz nepelnīti veicas. Šī meitene tevī ir iemīlējusies. Noteikti. Skatās tik sapņainām, uzticības pilnām acīm, viņas mazās krūtis tik satraukti elpo un cilājas, ka man atkal jāsaņem visi spēki, lai…

Jāsavaldās. Vienkārši jāsavaldās.

—    Zini, Anna, — es klusi sacīju, — nupat sāku domāt… Varbūt es visu mūžu, visu šo garo laiku, esmu neapzinīgi, bet, iespējams, dažreiz ari apzinīgi gaidījis tieši tādu meiteni kā tu. Pavisam nopietni. Tik tīru un nesamaitātu mūsu samaitātajā pasaulē.

Paskatījos uz meiteni. Viņa atkal izskatījās apmulsusi.

—    Grūti tam ticēt?

Anna vairākas reizes piekrītoši pamāja.

—   Jā, patiešām… grūti.

—    Taču šoreiz tici, — es apņēmīgi teicu. — Tici man, un tu būsi laimīga. Ko nu ko, bet to es tev apsolu.

—    Bet es jūs nemaz vēl nepazīstu, — Anna domīga sacīja. — Nemaz, nemaz…

—    Es tevi arī vēl nepazīstu. Kas par to? Mums taču priekšā visa atlikusī dzīve.

Anna spēji satrūkās. Viņa kārtējo reizi, patiesi izbrīnījusies, ieskatījās man acīs, laikam vēl joprojām visu notiekošo uztverdama mazliet nereāli.

—    Kopā? — viņa nedaudz izmainītā balsī pārprasīja.

—    Jā, Anna Siņicka, — es sacīju un pasmaidīju. — Es tevī esmu iemīlējies un gribu ar tevi būt kopā visu savu atlikušo dzīvi.

Anna ilgi klusēja, tad šaubīdamās pakratīja galvu.

—    Tas tā nemēdz notikt.

—    Kas nemēdz notikt?

—    Viss tik ātri un negaidīti… Tā parasti nenotiek vai.s pareizāk sakot, tā nekas nopietns nenotiek.

—    Vai tad tas, ka tu tagad, nakts vidū, sēdi man te blakus, ir… nenopietni?

Anna klusēja.

—    Un pirmīt mans skūpsts? Šie mani vārdi?

Anna joprojām domīga klusēja, tad skumji pasmaidīja.

—    Nē, Ivar Vikland. Vārdi paši par sevi vēl neko nenozīmē.

—    Kas tad, pēc tavām domām, ir vēl nozīmīgāks par cilvēka vārdiem, viņa rīcību un jūtām? — es uzprasīju un stingri ieskatījos meitenes lielajās acīs. Viņa šo skatienu izturēja. Vēl vairāk. Es pēkšņi sajutu, ka viņa man tic, vismaz viņa grib man ticēt un ir jau ar mieru sekot, būt kopā ar mani. Jo Anna, kā jau visas sievietes, varbūt par to vien galvenokārt ir domājusi un sapņojusi, ka beidzot kāds pie viņas atnāks un pasauks sev līdzi.

—    Man sāk likties, — meitene sacīja, — ka viss notiekošais ir vai nu sapnis, vai brīnums.

—    Nē! — es iesmējos. — Tas nav ne sapnis, ne brīnums. Tā tas vienkārši dzīvē mēdz notikt. Tiesa gan, reti, bet dažreiz tomēr…

—    Jūs patiešām domājat… — Anna vēl joprojām neticēja. Viņa stipri paliecās uz manu pusi, mūsu galvas gandrīz vai saskārās, un es jutu, cik viņa ļoti alkst apstiprinājuma. — Ka mēs… Domājat, ka es un jūs…

—    Man nekas nav jādomā! — es nepacietīgi sacīju. — Es zinu, ka tu man esi vajadzīga! Tu un neviena cita!

—    Bet jūs taču par mani neko nezināt! — meitene atkal, šķiet, nobijusies iesaucās. — Absolūti neko! Tikai vārdu un uzvārdu!

—    Man ar to pilnīgi pietiek, — es noteikti sacīju un, vēlreiz savu labo roku aplicis ap viņas pleciem, Annu pievilku sev cieši klāt. — Kādēļ man šodien par tevi būtu jāzina kaut kas vairāk? Man pietiek ar to, ko es redzu.

Es noliecos un šoreiz saudzīgi noskūpstīju viņas skaisto seju un lūpas. Meitene padevīgi piekļāvās.

—          Tu, Anna, man esi vajadzīga, — es nopietni atkārtoju. — Vienīgi tu un neviena cita.

Anna ilgi klusēdama skatījās man sejā, un vienu brīdi pat šķita, ka viņa tūlīt, tūlīt sāks raudāt. Tad, kā cerību meklējot, viņa pēkšņi pati mani noskūpstīja.

—           Ivar… — Annai mazliet drebēja balss. — Jūs esat… labs?

Es viņai uz šo jautājumu neatbildēju. Un kas uz to vispār būtu varējis atbildēt? Es nezinu, kāds es esmu. Un tā jau nemaz nemēdz būt — vai nu tikai labs, vai slikts. Kā pret kuru. Kā pret ko. Kā citi pret mani. Bet domāju, ka apzinīgi Jauns vai slikts es neesmu. Katrā ziņā nevienam vēl neko pārmērīgi sliktu nebiju izdarījis. Un domāju, ka tā bija tikai liktenīga apstākļu sagadīšanās, ka pirmais cilvēks, kuram es vēlāk apzināti, ar vēsu aprēķinu nodarīju pāri un sagādāju lielas sāpes, bija tieši šī brīnišķīgā meitene Anna Siņicka…

—    Ivar… Jūs esat labs?

Es mierinoši pasmaidīju un Annu viegli sapurināju.

—          Neuzrunā mani uz jūs, — es teicu. — Un vispār beidzot pietiek tik ilgi šeit pļāpāti Aizbrauksim pie manis. Tālu tas nav. Uziesim augšā, es uzvārīšu kafiju, un tur tad arī visu izrunāsim.

—    Kas būs pēc tam?

—           Es jau tev teicu. Tu pie manis varēsi palikt, cik ilgi vien gribēsi.

Reibums bija izgājis, un es sāku braukt.

Dega reklāmas.

Mirdzēja zvaigznes.

Kaut kur austrumos pamazām tuvojās rīts.

Blakus, viegli atspiedusi galvu pret manu plecu, sēdēja šīs pasaules skaistākā meitene un laimīga smaidīja.

Neviens no mums vēl nezināja, ka es šo meiteni vedu pretim viņas nelaimei…

16. nodaļa

Anna uzlika galvu uz manām krūtīm, cieši piespiedās pie sāniem, un es spēcīgi sajutu viņas ķermeņa un kuplo matu smaržu, sajutu, cik viņai satraukti cilājas krūtis un pukst sirds. Maigi glāstīju viņas seju uns plecus, un man pēkšņi kļuva žēl, ka tas vispār ir noticis, jo ,Anna patiešām izrādījās nevainīga meitene,, un man viņu vēl nevajadzēja aiztikt, nevajadzēja, taču es tā arī nespēju pārvarēt savu uzmācīgo vēlēšanos. Tagad esmu jau nomierinājies, kaisle noplakusi, virsū nāk miegs un man šīs Annas Siņickas ir patiesi, žēl, es nemaz nepriecājos, ka man pēc ilgiem gadiem blakus atkal gadījusies nevainīga būtne, man viņas vienkārši ir žēl; Anna tik paklausīgi sekoja, tik uzticīgi ieklausījās vārdos, man šķiet, ka meiteni hipnotizēja šis iespaidīgi skanošais «mēs būsim kopā visu atlikušo dzīvi», un viņa pārvarēja savu kautrību un samulsumu, viņa man atdevās bez ilgas pierunāšanas, bez asarām un smiekliem, un tas viss iznāca tik vienkārši un dabiski, ka es pirmo reizi vīrieša un sievietes tuvībā saskatīju arī kaut ko skaistu un cēlu, kaut ko trauslu un mūžīgu.

Tagad nemāku pateikt, vai es Annu Siņicku mīlēju.. Bet man bija patiesa vēlēšanās ar viņu palikt kopā. Patiešām «uz visu atlikušo dzīvi». Bez jokiem. Es nemeloju. Es biju patiess. Bet, kādēļ to vēlējos, izskaidrot nespēju. Es nezinu, kādēļ izvēlējos tieši viņu, kad divdesmit gadu laikā biju tik daudzas atraidījis. Laikam jau ar to vien nepietika, ka Anna bija jaunar skaista, dabiska un neaizskarta. Acīmredzot klāt nāca vēl kaut kas tāds, ko es neziny vai nespēju izskaidrot. Taču visticamāk, ka tai vakarā un naktī kaut kas pēkšņi bija noticis ar mani. Ar manām jūtām. Iespējams, ka kaut kādā niecīgā manu smadzeņu daļiņā bija notikusi negaidīta, neparedzēta dažu neitronu sadursme, kā rezultātā uz īsu brīdi radās vēl viena maza sakaru ķēdīte starp apziņu un zemapziņu, starp manu ārējo un iekšējo «es». Varbūt uz īsu brīdi tur uzliesmoja un sadega kaut kas dziļi slēpts un ilgots.

Es biju tāds, kāds nekad neesmu bijis un droši vien arī nebūšu.

Maigu jūtu pārņemts, kluss un saudzīgs.

—    Anna… Esi tāda, kāda pašlaik. Tad tu man vienmēr patiksi.

—   Ja es pie tevis palikšu, Ivar… — Anna samulsusi sacīja, — tev mani būs jāmīl.

—    Bet ja nu ne? Ja es esmu tāds cilvēks, kurš nespēj mīlēt?

Anna it kā sadrūma, ilgi klusēja, tad tikko dzirdami noskumusi teica:

—    Tad tu sagrausi kādu skaistu sapni.

—    Ja tu, Anna, būtu mazliet ilgāk padzīvojusi uz šīs pasaules, tad tu zinātu, ka cilvēka dzīvē nekas tāds sevišķi īpašs nemaz nenotiek, izņemot vienīgi brīnišķīgu sapņu nepārtrauktu sagrūšanu…

—    Skumji.

—    Jā, bet tāda diemžēl ir cilvēka dzīve.

—    Nē, Ivar. Tādi ir cilvēki.

—    Var jau būt. Bet nevienu nekas nevar pārveidot citādu.

—    To var mīlestība, — Anna diezgan sparīgi teica. — Tu tam netici?

—    Nē, — es viņai atbildēju. — Bet es ticu tev. Es ticu, ka tāda meitene kā tu var spēji iemīlēties.

—    Bet tu? — Anna satraukta jautāja. — Tu tā vairs nevari?

Es klusēju, jo negribēju viņai melot. Vispār es neko šai meitenei negribēju nodarīt sliktu. Tieši otrādi! Es patiesi vēlējos, lai viņa paliek pie manis, lai dzīvo manā dzīvokli un, ja viņai ir tāda patikšana, lai saimnieko, lai gatavo ēst un uzkopj telpas, lai mani sagaida mājās, lai ir laba sieva un mīļākā, un arī es pacentīšos būt labs un vajadzīgs, es tev atdošu savu algu, tu nekad nepazīsi trūkumu vai kādu bēdu, bieži ar mašīnu brauksim dažādos ceļojumos, es tikpat kā nedzeru un nesmēķēju, es būšu gādīgs dzīves draugs, vienīgi es nezinu… Vai tas viss, ko es vēlos tev dot un sagādāt, ir… mīlestība? Vai tā ir mīlestība tieši uz tevi? Un ja arī… ne? Vai tad būtu sliktāk? Vai tiešām vārds «mīlestība» ir daudz svarīgāks par manu patieso vēlēšanos, lai tu būtu kopā ar mani? Un vai tas mūsu attiecībās varēs ko nozīmīgu izmainīt, ja es nekad nespēšu būt pārlieku maigs un mīļš, ja neprotu klusi šļupstēt mīlestības vārdus, ja es nevienas sievietes priekšā nevaru nokrist ceļos, zvērēt mūžīgu uzticību un jūtu uzplūdumos skūpstīt rokas?

Es atkal, kā jau tas bieži notika agrāk, pret blakus guļošo sievieti pēkšņi sajutu zināmu nepatiku. Pagriezu galvu uz otru pusi un raudzījos logā, kur no ielas nākošā gaisma spēlēja rotaļas ar tumsu.

—    Tu ilgi šeit dzīvo? — Anna pajautāja.

—    Divas nedēļas, — es negribīgi atbildēju.

—    Tik vien?

—    Jā.

—    Kur tu dzīvoji agrak?

—           Agrāk es dzīvoju Juglā, kur man bija vienistabas dzīvoklis. Tagad uz svētkiem man piešķīra šo.

—           Tas ir skaists, — Anna sajūsmināta sacīja. — Es vipār nekad vēl tik lepni iekārtotā dzīvoklī neesmu bijusi.

—    Tev patiešām patīk?

—           Ļoti. Tev ir laba gaume un acīmredzot arī plašas iespējas.

—    Tagad šis dzīvoklis ir arī tavs, — es sacīju.

Anna pacēla galvu, ilgi nekustīga raudzījās sev

priekšā, tad negaidīti ar lūpām pieskārās manai sejai un vairākas reizes to noskūpstīja.

Kā māsa skūpsta brāli.

Kā meita pateicas tēvam.

Man tas nepatika.

Pagriezos sāņus un atkal raudzījos logā.

Neatceros, cik ilgs laiks bija pagājis, kad Anna vēlreiz maigi ar lūpām pieskārās manai sejai un kaut kā bijīgi, vēl joprojām neticēdama, klusi pajautāja:

—    Tu patiešām gribi būt kopā ar mani?

—           Jā, Anna. Citādi es tevi nekad šeit nebūtu atvedis.

—           Vai tad tu nevienu pirms manis… neesi šurp vedis?

—           Nē, — es diezgan strupi «atbildēju. — Es vedis neesmu nevienu. Tās, kas šeit ir bijušas, nāca labprātīgi.

—    Es jau ari tā nācu.

—    Ar tevi ir savādāk.

—    Es tev patīku?

—    Nu protams. Kā tad citādi?

—    Nezinu.

—           Tevī, Anna, ir kaut kas tāds, kas reizēm izraisa gan apbrīnu, gan lielu žēlumu.

—           Es būtu priecīga, ja spētu tevī izraisīt tikai mīlestību.

—           Gan jau, Anna, gan… Kad divi cilvēki sāk dzīvot kopā, viņi ne uz ko daudz nevar cerēt, jo tiem neglābjami paveras tikai divas iespējas — vai nu viņi kļūs tuvāki, vai arī svešāki…

—    Kā būs mums?

—           Mēs kļūsim tuvāki, —; es viņai diezgan droši atbildēju, jo tai mirklī tā ar domāju, tā es gribēju.

—   Mēs kļūsim tuvāki.

—           Bet man vēl joprojām šķiet, ka tas ir tikai sapnis … Gaišs svētku sapnis.

—           Atmosties! — Es viņu sapurināju. — Atmosties, meitenīti Nekas reālāks vairs nevar būt.

Anna pievēra acis, kā kaķēns saritinājās pie maniem sāniem, aplika roku ap kaklu un izskatījās laimīga.

—    Ivar… — viņa tikko dzirdami nočukstēja.

Bet es atkal pagriezu galvu sāņus, kā nohipnotizēts skatījos spilgtajā gaismas un tumsas rotaļā, un mani pamazām, neatlaidīgi un arvien spēcīgāk pārņēma pazīstamais satraukums un bailes.

Jutu, ka uz pieres izspiežas auksti sviedri un nekārtīgi, ar sāpīgiem pārsitieniem sāk asi dauzīties sirds.

—    Ivar…

—    Jā.

—    Tu jau guli?

—           Es skatījos loga atspīdumos un nez kādēļ tur pēkšņi ieraudzīju sadauzītu automašīnu.

—           Cik savādi, — Anna sacīja, — vakar no rīta mēs vēl bijām pilnīgi nepazīstami, mums nebija pat jausmas par otra eksistenci, tu nezināji, ka šai pasaulē dzīvoju arī es, es savukārt neko nezināju par tevi, bet tad atnāca vakars, tavs skatiens un mūsu pirmā deja… Tā atnāk arī mīlestība?

—           Tas tomēr ir dīvaini, ka logā parādījās sadauzīta automašīna, — es sacīju.

—           Man varbūt nevajadzēja nākt pie tevis, vismaz pirmajā vakarā ne…

—           Automašīna bija sarkanā krāsā, — es viņai teicu.

—    Un tomēr es to nemaz nenožēloju, — teica Anna.

—     Jā, tu neesi vairs sevišķi jauns, toties esi gudrs un vīrišķīgs. Tevī ir kaut kas tāds… nu tāds… To nemaz nevar pasacīt. Tu proti pakļaut, tev nemaz nevar nepakļauties… Un es gribu būt tava.

—           Mašīnai bija izsisti logi un sadragāta priekša. Tā izskatījās baiga. Kā nomiris suns.

—           Ivar… Šonakt tu mani esi padarījis laimīgu. Es nezinu, cik ilgi šī sajūta pastāvēs, bet šonakt es patiešām esmu laimīga. Šai brīdī, blakus tev.

—    Bet pirms tās automašīnas, — es satraukts sacīju, — logā uz mirkli pazibēja nodegusi māja.

—    Tu taču arī esi laimīgs, vai ne? — Anna pavaicāja.

—    Varbūt tā bija manu vecāku maja, kas tur parādījās nodegusi, — es galīgi sadrūmis sacīju. — Varbūt tās bija «Ziedlejas».

—    Tas izdodas tik reti, — Anna turpināja čukstēt, — būt patiesi laimīgiem, negaidīti sastapt mīlestību un sākt jaunu dzīvi…

—    Bet vēl pirms nodegušās mājas… Zini, logā parādījās kāpnes. Tādas garas un milzīgi lielas…

—    Jaunu dzīvi kopā ar tevi.

—    Visdīvainākais bija tas, ka šīs kāpnes neveda ne augšup, ne lejup. Tās vienkārši atradās nosviestas zemē un bija stipri salauzītas…

—    Tu esi burvis, — Anna sacīja. — Vakar man vēl nebija nekas, bet šodien jau ir viss!

Es arvien satrauktāks vēros logā. Galva kļuva neizturami smaga, tā neveikli iegūlās spilvenā, kaut kur dziji smadzenēs skrāpēja sāpes, un domas drudžaini jaucās kopā ar atmiņām, atmiņām savukārt pievienojās kaut kādas dīvainas vīzijas, kaut kur redzētas sejas, sastapti cilvēki, lasītas grāmatas, skatītas televīzijas pārraides un sapņi.

Es aizvēru acis.

Nomierinies, Ivar, nomierinies, domās sev sacīju. Viss taču aiziet… un viss tomēr paliek. Nekas nemainās, un viss atkal sākas no jauna. Interesanti, kur es pašlaik esmu? Kur atrodos? Pagātnē, tagadnē? Kaut kas ir noticis ar laika ratu. Kāds samainījis slēdžus. Būs nospiedis neīsto pogu. Un tagad laiks kā rotējoša tipogrāfijas mašīna krauj kaudzītē gadus. Apturi! Es saku. Es negribu savu bērnību! Es vairs negribu arī savu jaunību! Negribu! Un tomēr kāds izmisīgi, neatlaidīgi klauvē pie loga. Klauvē pie tumsas. Varbūt tur iekšā laužas gaisma? Arī es tai gribu pieskarties. Arī es gribu sajust siltumu. Jā, Anna Siņicka. Es tevi izbūru. Izbūru no pēlēkās ikdienas, izbūru no vakara pelniem, darba noguruma, no saviem ātri aizejošajiem gadiem, sirmajiem matiem, no savām grumbām ap acīm, no kaut kādām ne vienmēr apzinātām ilgām pēc ģimenes un drauga. Izbūru no kāda sena sapņa. Tu visu laiku nemitīgi runāji par laimi. Acīmredzot tev līdz šim dzīvē nav gājis visai spoži. Bet man? Man arī tāpat. Visu mūžu kaujos ar bailēm. Mokos ar mazvērtības kompleksu. Cenšos sevi realizēt un apliecināt darbā. Jā, varbūt arī pie sievietēm. Tas dažreiz atgādina naivu bēgšanu no sevis. No savas pagātnes. Muļķīgi. Es joprojām sev pie kakla jūtu Arvīda Zara lipīgos pirkstus. Sajūtu, kā man trūkst elpas, kā viņš mani žņaudz. Redzu, kā tas otrs vairākas reizes no galda paņem virtuves nazi. Dzirdu, kā viens slepkava aptur otru slepkavu. «Lai viņš dzīvo ar savām bailēm! Un lai klusē! Tikai viens vārds — un tava māte, māsa un tu pats…» Es klusēju. Es nobijos. Es jau biju sācis dzīvot ar šīm bailēm. Es tam čekistu virsniekam nepateicu, kur tevi, Arvīd Zar, viņš var atrast. Mana klusēšana neko neizmainīja. Tā ne palīdzēja, ne kādam traucēja. Viņi tevi un daudzus citus arestēja jau pēc dažām dienām. Bet mani līdz pat šai stundai tomēr nomāc un pazemo mana toreizējā klusēšana. Pats nesaprotu, kādēļ. Pie velna! Es gribu visu aizmirst, aizmirst, beidzot visu aizmirst, bet mana galva deg sāpīgās liesmās, un es atkal, nemiera pārņemts, kā kinoteātra ekrānā veros savas istabas logā.

Un redzu. Aizveru acis un tomēr redzu.

Kādu saules apspīdētu ziedošu pļavu. Es smiedamies skrienu, pa ceļam noraujot smilgas un dažādas puķes, man pakaļ tenterē māšele Rita, viņa cenšas mani panākt un noķert, es beidzot apstājos, man viņas kļūst žēl, māšele pienāk klāt, pastiepj savas mazās roķeles, un mēs abi nesteidzoties ejam pāri smaržojošai pļavai, kur tās malā mūs, laimīgi smaidīdama, gaida māte.

Mana māte.

Svaiga, nesen uzarta lauka vidū uz liela, pelēka akmens sēd vecs, pagalam sirms vīrs. Viņam arī bārda un uzacis ir sirmas. Un nevar saprast, vai šis vīrs, šis skaistais un nogurušais Baltais Tēvs, šeit atnācis no mūsu tautas pagātnes, no mūsu pasakām un leģendām vai arī tas ir mans tēvs …

Es taču tevi nepazīstu.

Tad parādās un brīdi vieglā sveču gaismā virs altāra lēni šūpojas skumju apliets Dievmātes attēls.

Viņas seja man uz mirkli atgādina Annu Siņicku.

Tad parādās Valda.

Un es viņai prasu:

Tu nāc man kaut ko pārmest?

Bet nevajag, Valda! Lūdzu, nevajag! . Cilvēks nevar nodzīvot dzīvi tā, lai neviens viņam neko nevarētu pārmest.

Tāpat ari es.

Es esmu simtprocentīgi vainīgs un… absolūti nevainīgs.

Tad vēlreiz ieraugu mūsu vecas «Ziedlejas». Ieraugu savas dzimtās mājas. Ieraugu vietu, kur esmu piedzimis. Viss kā senāk. Liepa pagalmā. Mazliet sašķobījies galds. Garā akas vinda un pati aka. Kūts. Siena šķūnis. Verandas logi. Lielā istaba. Pie sienas joprojām karājas vecais i>leķa pulkstenis un vienmērīgi skaita laiku. Pie durvīm aizmidzis gul suns. Es to nepazīstu. Pirms astoņiem gadiem bija cits. Gultā starp spilveniem iesnaudies kaķis. Melns ar baltu ģīmi un baltu pavēderi. Māte sēd dziļā atpūtas krēslā (cik veca, cik ļoti veca un nogurusi tu izskaties!), kaut ko ada, tad pārtrauc, dažus brīžus domīga sēd, adīkli noliek sāņus, pieceļas, pieiet pie loga un sasprindzināta, ar neslēptām ilgām skatās uz mūsu balto, saulē mirdzošo piemājas ceju, kas pēkšņi sakustas, paceļas gaisā un atdrāž taisni pie mana loga.

Es saprotu, māt.

Tu gaidi mani. Tavas ilgas pat ceju man pienes klāt.

Es zinu:

lai ko arī vēlāk labu izdarīšu un paveikšu, lai kā es arī turpmāk dzīvošu, tik un tā mani beigu beigās gaidīs kāds liels, smags sods …

Es strauji uztrūkos sēdus un paskatījos apkārt.

Anna Siņicka vienmērīgi elpoja.

Es arī atviegloti uzelpoju un gribēju atlaisties, gribēju beidzot sākt gulēt, kad atkal kaut kur pie loga vai virtuvē izdzirdu dobju, dīvainu troksni.

Piecēlos un satraukts atvēru istabas durvis, iededzu gaismu un paskatījos gaiteni.

Tieši iepretim, atspiedies pret sienu, stāvēja Baltais Cilvēks, cieši raudzījās man acīs un, mazliet uz augšu savilcis mutes kaktiņus, nicīgi smīnēja.

17. nodala

Tas nu ir noticis, Anna domāja. Tik ātri un negaidīti, ka es to pa īstam vēl nemaz neesmu spējusi aptvert. Jau trīs dienas dzīvoju lepnajā Ivara Viklanda dzīvokli un jūtos neaptverami laimīga. Esmu jau viņa sieva? Nezinu. Ivars gan teica, lai es tagad dzīvojot un visu darot tā, it kā būtu viņa sieva. «Tagad šeit saimniece esi tu!» Bet es neko vēl nespēju saprast. Neko. Varbūt tas ir tikai sapnis? Vai tad dzīvē tā notiek? Vai tad tā kādreiz gadās arī īstenībā, ka pelnrušķīte kļūst par princesi? Nē, kas nu es par princesi! Vienkārši mīļākā. Padzīvojuša, diezgan turīga vīrieša mīļākā. Varbūt patiešām pēdējā viņa dzīvē. Gribētos tam ticēt. Varbūt kļūšu arī sieva. Varbūt. Varbūt viņš mani apprecēs. Varbūt patiešām mīlēs. Varbūt…

Ja es to visu zinātu noteikti! «Varbūt.» Kas tas par drausmīgu vārdu! Visu laiku jāmin un jāzīlē. Jādzīvo neziņā. Kādēļ mēs tik bieži esam atkarīgi no kāda cita? Vai tas ir gudri ierīkots? Pat mūsu dzīves bieži jo bieži ir atkarīgas no citiem cilvēkiem. Jau mūsu piedzimšana. Dzīvošana. Varbūt arī nāve. Slikti. Tā laikam tomēr nevajadzētu būt. Tas ir netaisni. Un brīnišķīgi! Nē, patiesi. Kaut kas neticams. Viss kā pasakā! Balle, skaista mūzika, patīkami vārdi, dejas, šampanietis, eleganta ārzemju automašīna, atkal vārdi, vārdi, kas reibina un hipnotizē, lielisks dzīvoklis, sveču gaisma, vēlreiz dažas glāzītes vīna un mūzika, un vīrietis, kas man uzreiz iepatikās, jā, varbūt esmu viņā pat iemīlējusies, nē, pavisam droši, es Ivaru mīlu, jo, tikai pateicoties viņam, man radās iespēja piedzīvot un pavadīt tik skaistu vakaru un savu pirmo «grēka» nakti, un visas šīs Oktobra svētku dienas; Ivars pret mani bija saudzīgs un uzmanīgs, acīmredzot viņam ir liela pieredze šādās lietās, un jau pirmajā reizē viņš man spēja sagādāt baudu, man tas viss ļoti patika; līdz šim par to biju dzirdējusi tikai no draudzenēm, bet pat visspilgtākais stāstījums nevar attēlot to, ko es šajās dienās esmu pārdzīvojusi un izbaudījusi. Paldies tev par to, Ivar Vikland! Paldies. Mans mīļotais. Mans dārgais. Mans vienīgais. Mans vīrs. Es būšu tava. Pasaule vēl nebūs pieredzējusi tik labu, tik uzticamu sievu. Tici, Ivar. Tev manī nebūs jāviļas. Tu ar mani vēl leposies. Tev būs labi ar mani. Redzēsi. Tu ar rnani būsi apmierināts. Es vismaz darīšu visu, kas vien ir manos spēkos un iespējās, lai tu, Ivar, būtu laimīgs ar mani. Ar meiteni, kas pirms tam bija ļoti nelaimīga. Es biju skumja. Varbūt arī izskatījos pēc tādas, kuru gribējās pažēlot. Kuru gribējās iepriecināt. Bet virsū nāk raudiens. Gan par savu līdz šim neveiksmīgo dzīvi, gan no bailēm par to, ka arī šī jaunā dzīve rīt vai parīt varētu saplīst… Kā jau saplīsuši visi krāsainie baloni. Bērni paspēlējās — un pietiek! Svētki beigušies. Ielas ir tukšas.

Nē, nē, nē, Ivar Vikland! Es tevi lūdzu. Nevajag! Viss taču bija patiesi, vai ne? Tu taču mani nepaņēmi tikai uz šīm dažām svētku dienām? Tikai lai paspēlētos? Tikai lai izklaidētos? Tikai lai kaut kā interesantāk aizvadītu trīs izejamās dienas? Tā taču nevar būt, vai ne? Tu taču mani mīlēsi? Vai tad vispār var nemīlēt? Es patiešām esmu skaista. Es biju neaizskarta. Esmu laba. Izdarīga. Mīļa. Kas vēl? A, esmu bieži skumja. Bet tā nav liela vaina. Varbūt tas pāries. Kopā ar tevi es vienmēr būšu priecīga. Ja arī tu būsi kopā ar mani.

Bet skumja biju tādēļ… Es tev būtu pastāstījusi, bet tu neko negribēji dzirdēt. «Nevajag. Es neko nevēlos zināt, kas ar tevi ir bijis pirms manis,» tu sacīji. «Tava īstā dzīve sākas tikai tagad. Sākas kopā ar pagājušo nakti, rītu, dienu, sākas ar to, ka esi pie manis.»

Bet es tev tomēr pastāstīšu. Labi, ne šodien, ne rīt, bet kaut kad es tev tomēr pastāstīšu, cik tovakar biju skumja un kā es tur sēdēju pie tā attālākā zāles galdiņa un gaidīju savas dzīves lielāko brīnumu …

Tēva man nav. Pareizāk sakot, īstā tēva. Es viņu neatceros. Nemaz, nemaz. Māte saka, ka viņš esot miris, nomiris vēl tad, kad biju pavisam maziņa, taču tagad man šķiet, ka tēvs tomēr ir dzīvs. No kādas nejauši noklausītas mātes sarunas sapratu, ka viņa ar tēvu toreiz vienkārši izšķīrusies un viņš aizbraucis prom. Kaut kur uz ziemeļiem, vai. Katrā ziņā kaut kur tālu, tālu. Bet tagad esot atgriezies. Māte kļuva ārkārtīgi nervoza. Viņa vispār visu laiku ir bijusi nervoza, kaprīza, neiecietīga, diezgan skaļa un mūždien neapmierināta. Kad man bija pieci vai seši gadiņi, māte apprecējās otreiz. Cik es šo savu pirmo patēvu atceros, viņš vienmēr, pārnācis mājās, klusi apsēdās istabas stūrī pie loga, lasīja avīzes vai kādu grāmatu, pakšķinādams pīpēja lielu pīpi un neko daudz nerunāja. Māte mūžīgi pārmeta: «Nu tāds kā pēdējais lamzaks! Neko viņš nevar izdarīt līdz galam, neko dzīvē nespēj panākt!» Laikam patēvam tas viss beidzot apnika, un viņš no mums aizgāja. Tad pie mātes sāka nākt daudzi vīrieši. Padzīvoja kādu laiciņu un aizgāja. Padzīvoja un aizgāja. Es līdz šim brīdim nesaprotu, kādēļ māte ne ar vienu tā arī nespēja sadzīvot? Es neteikšu, ka viņa ir izlaidīga sieviete. Nē. Vienkārši viņai ļoti gribējās vīru, gribējās stabilu, normālu dzīvi un… vēl vienu bērnu. Bet nekas viņai ilgi nesanāca. Vīrieši mainījās, tie pa lielākai daļai bija neizteiksmīgi, tādi nerunīgi, neveikli, ne sevišķi enerģiski cilvēki, kuri strādāja dažādos kantoros par grāmatvežiem vai citiem sīkiem ierēdņiem. Man viņi visi atmiņā palikuši arī kā sīki cilvēki.

Lielākā nelaime varbūt ir tā, ka mums pilsētas nomalē pieder tikai pavisam neliels vienistabas dzīvoklītis. Visiem mātes vīriem arī nebija nekas vairāk. Daudziem nebija pat tik. Šķirteņi, atraitņi, klusie dzērāji, alimentu maksātāji… Visa mana līdzšinējā dzīve ir pagājusi virtuvē starp plīti un galdu. Un no visagrākās bērnības ir bijis jāredz vai jāklausās, kā viņi tur blakusistabā trokšņaini ņemas pa gultu… Zini, Ivar, no tā laika man arī radās diezgan stabila nepatika pret cilvēku intīmajām attiecībām. Dažreiz radās pat riebums, un varbūt tieši tādēļ līdz pat mūsu iepazīšanās vakaram es ne ar vienu tā arī nespēju ielaisties līdz galam… Es visu mūžu esmu gribējusi un tiekusies tikai pēc skaistā, pēc kaut kā tīra un balta, ienīstot melus un izlikšanos, un dažreiz sapņojusi tieši par tādu savu pirmo nakti, kādu tu man sagādāji.

Tas ir vienīgais, kas manā dzīvē līdz šim ir piepildījies. Vislielāko neveiksmi piedzīvoju šovasar. No bēdām gandrīz vai pakāros. Pabeidzu vidusskolu, laikam jau tīri labi, jo uz atestāta nebija neviena trijnieka, bet diemžēl nebija arī daudz piecnieku. Tikai fizkultūrā, vēsturē un angļu valodā. Visi pat brīnījās, it sevišķi klases audzinātāja un es pati, kā man tas viss tomēr ir izdevies, kā es to esmu spējusi, jo mājas apstākļi man šogad bija visai šausminoši. Mātei jau pērn uzradās jauns civilvīrs, viņš it kā strādājot televīzijas ateljē par meistaru, bet man gan liekas, ka viņš no turienes par dzeršanu jau sen ir izmests laukā un tagad tāpat vien halturē, staigādams pa dzīvokļiem un draugiem, pazīstamiem un paziņu paziņām, labodams televizorus, radiouztvērējus un dažādus sadzīves priekšmetus. Katru vakaru pārrodas pilns kā mārks.

Uzmācas. Taisa skandālus. Māte dod pretī. Un tad, it kā tā visa vēl būtu par maz, viņai šovasar trīsdesmit deviņu gadu vecumā piedzima dēls. Mans pusbrālis. Ari tas bļauj vienā bļaušanā, tā ka mājās no agra rīta līdz vēlai naktij ir nepārtraukts, apdullinošs troksnis. Tas varbūt arī bija viens no galvenajiem iemesliem, kādēļ īsti nespēju sagatavoties iestāju pārbaudījumiem politehniskajā institūtā. Varbūt tā ir muļķīga ideja, taču es stingri esmu nolēmusi kļūt par arhitekti. Tas ir manas dzīves lielākais sapnis. Un es to piepildīšu! Par spīti visam un visiem! Bet toreiz biju satriekta līdz pēdējam. Gribēju pat pakārties. Jau tik droši biju izdomājusi, ka būšu studente, ka pārvākšos dzīvot uz skaisto Ķīpsalas kopmītni, ka būs jauni draugi un interesanta dzīve, bet nācās atkal atgriezties turpat piekvēpušajā virtuvē starp plīti un galdu, paciest patēva ņirgas un cinisko uzbāzību, mātes skaļo, mūždien neapmierināto balsi un pusbrāļa brēkšanu.

Tūlīt pēc neveiksmīgajiem eksāmeniem sāku strādāt tādā organizācijā, kur man drīzumā sola kopmītni, un jau iesniedzu dokumentus institūta sagatavošanas kursiem. Kas ir teicis, ka dzīve nav skaista? Varbūt ari man kādreiz paveiksies. Un šis sapnis, šī skaistā pasaka, kas sākās pirms trim dienām, vistuvākajā laikā pārvērtīsies īstenībā. Tik cietā kā granīts.

Un mēs šai akmenī.

Ar mīlestību iekalti.

18. nodaļa

Ivars Viklands sēdēja savā darba kabinetā un uzmanīgi caurskatīja viņam atnestās vairāku pārvalžu pagājušā mēneša atskaites.

Kabinets nebija sevišķi liels, toties ērts un mājīgs. Uz atsevišķa galdiņa blakus rakstāmgaldam atradās divi telefona aparāti un selektors. Uz rakstāmgalda vāzē smaržoja ziedi. Grīdu sedza paklājs.

Kalendāra lapiņa vēstīja 10. novembri. Pulkstenis rādīja vienpadsmit.

Skaļi iezvanījās telefons.

—    Es klausos, — Ivars sacīja.

—    Nu tad klausies uzmanīgi! — kāda skaļa un neapmierināta balss iesaucās. — Kādēļ man līdz pulksten

vienpadsmitiem vēl nav atsūtīta neviena krava ar melnzemi, kur ir ari solītais traktors un greiders?

—           Paklausies, tu, VIksniņ! — Ivars brīdinoši teica un cieši rokā sažņaudza telefona klausuli. — Es jau sen vairs ar tik sīkām lietām nenodarbojos!

—           Ar ko tad tu nodarbojies? — VIksniņš izbrīnījies pajautāja.

Ivars klusēja un turpināja nervozi šķirstīt dokumentus.

—           A!… — VIksniņš saprotoši novilka. — Tu jau esi iesēdies Pavlovska vietā?

Ivars pasmaidīja. To dzirdēt viņam bija patīkami.

—           Nē, VIksniņ, — Ivars atbildēja, — pagaidām sēdu pats savā vietā.

—           Bet man jau trīs stundas astoņu cilvēku brigāde stāv bez darba! — VIksniņš pārskaities turpināja. — Bez objekta apkārtnes labiekārtošanas es to māju nevaru nodot. Tu to apjēdz?

—           Nekliedz! — Ivars saviebās. — Es tev tūlīt paskaidrošu. Visas mašīnas un tehnika ir pārsviesta uz lielo administratīvo ēku pilsētas centrā! Tieši šis objekts mūsu trestam pašlaik ir pats svarīgākais! Līdz gada beigām tas noteikti jānodod! Obligāti! Skaidrs?

—    Jā, — Vīksniņš klusi apstiprināja.

—           Vispār labi, ka tu man piezvanīji, — Ivars tīri priecīgs teica. — To astoņu cilvēku brigādi nekavējoties nosūti uz minētās administratīvās ēkas būvlaukumu! Nekavējoties! Tur viņiem darba būs līdz kaklam!

—           Bet kā būs ar manu objektu? — Vīksniņš painteresējās.

—           Tu nodarbojies ar privātceltniecību? — Ivars izsmējīgi uzprasīja,

—    Nu zini, Vikland …

—    Tavu objektu nodosim vēlāk! Nākamajā mēnesī.

—           Bet par neizpildītajām saistībām, par neizpildīto mēneša plānu mans kantoris atkal paliks bez prēmijām! — Vīksniņš pārskaities kliedza. — Tu zini, kā to sauc?

Ivars neko neatbildēja, bet neapmierināts šķirstīja parskatu kaudzīti.

—           Tu tūlīt atbrauc pie manis, — Vīksniņš sadrūmis aicināja, — un pats tiem astoņiem vīriem pasaki, ka viņiem jāpārtrauc iesāktais darbs un jājož uz pilsētas otru galu! Es labprāt paklausīšos, ko viņi tev atbildēs!

—    Man ar viņiem nekas nav jārunā! — Ivars asi un pavēloši teica. — Priekš tam man esi tu! Un dari, ko tev liek! Viss!

Ivars dusmīgi nometa klausuli, pagriezās sēdeklī un sapīcis paskatījās laukā pa logu.

Apmākušās debesis zemē meta pūkainu sniegu. No ceturtā stāva labi varēja saskatīt vēl neaizsalušo Daugavu, izjaukto pontonu tiltu un vairākus upju kuģus, kas bija nolikti Āgenskalna līcī pārziemošanai.

Laikam ziema tūlīt arī sāksies, Ivars nodomāja. Varbūt tā būs skaistākā ziema manā mūžā. Bez bailēm un satraukumiem. Mierīga un balta. Kā manā dzīvē pēkšņi un negaidīti ienāca balta meitene. Ienāca Anna Siņicka. Viņa man patīk. Viņa tik ārkārtīgi krasi atšķiras no visām pārējām sievietēm, kādas man bijušas, ka es jau sāku nožēlot, kādēļ šī Anna manā dzīves ceļā nav patrāpījusies agrāk. Viņa ir bez mazākām pretenzijām. Vienmēr tāda kā noskumusi, nobijusies un bikla. Es pat nepainteresējos, kur viņa dzīvo, kur strādā vai mācās? Gan jau vēlāk, bet pagaidām man pilnīgi pietiek ar to, ka Anna nav no tām trakajām, vētrainajām un tik nepastāvīgajām mūsdienu jauniešu pārstāvēm. Viņa ir godīga, un tas mani zināmā mērā pat pārsteidz. Viņa ir kautrīga, un arī tas mani pārsteidz. Bet visvairāk mani pārsteidz tas, ka viņa spēj ticēt nejauši sastaptam cilvēkam, spēj ticēt viņa vārdiem un solījumiem un tic, ka cilvēku lielākajā daļā pārsvarā mīt labais un skaistais. Un vēl viņa tic, ka pastāv mūžīga mīlestība. Lai jau tic. Kaut kam jau mums visiem ir jātic. Vieni tic Dievam, citi mīlestībai, spokiem, taisnīgumam, cilvēces veselajam saprātam, naudas varenībai, dvēseles nemirstībai, sodam… Es vairs ticu vienīgi sev. Un paļaujos tikai uz sevi. Uz savu spēku, gribu un apņēmību. Un, ja tagad, par provi, es reiz esmu apņēmies kļūt par tresta pārvaldnieku, es par to arī kļūšu! Es zinu. Es noteikti kļūšu.

Atvērās durvis — un kabinetā ienāca spilgti izkrā- sojusies jauna un moderni ģērbusies sekretāre.

—    Ivar… Pie jums laužas kāds ārkārtīgi enerģisks cilvēks. Saka, esot jūsu radinieks.

Ivars sarauca pieri un dažus mirkļus padomāja.

—           Nekādu radinieku man nav, — beidzot viņš ar nepatiku sacīja, — bet aicini vien iekšā! Paskatīsimies. Jā, vai Ojārs Veldre šodien trestā nav bijis? Nemanīji?

—           Nē, — sekretāre atbildēja un Ivaram veltīja apburošu smaidu. — Kas vēl?

—    Viss.

Pēc brīža kabinetā smagiem soļiem ienāca liela auguma, bet jau vecs, mazliet salīcis cilvēks ģērbies biezā aitādas kažokā un ziemas ausainē.

—           Nu, ko tu tā skaties? — viņš asi pajautāja. — Vairs nepazīsti?

Ivars pazina gan. Tas bija vecais kolhoza priekšsēdētājs Jānis Zvirgzdiņš.

—           Sveiks, Jāni. — Ivars piecēlās, pagāja pretim un ciemiņam paspieda roku. — Kā lai tevi nepazīstu?

—           Bet nebūtu nekāds brīnums gan, — Jānis Zvirgzdiņš norūca. — Astoņi gadi…

—           Piesēdi, — Ivars parādīja uz krēslu, bet pats atgriezās vietā aiz lielā rakstāmgalda.

—    Sen jau kā Rīgā?

—           Kopš vakardienas. Biju agropromā, pēc tam lauktehnikā… Pārgulēju pie brāļa. Tevi jau arī grūti atrast.

—           Tu nemaz neesi izmainījies, — Ivars sacīja, lai gan Jānis Zvirgzdiņš bija izmainījies stipri vien.

—           Kā nu ne! — Zvirgzdiņš iesmējās, sameklēja papirosu un aizsmēķēja. — Sāp sirdī, sāp krustos, krūtīs un velns viņu sazin kur vēl! Dažbrīd liekas — beigas klāt! Bet tad aizeju uz pirti, iedzeru kādu glāzīti balto — un, skat, pēc stundas viss pāriet!

—    Kā mātei? — Ivars nopietns painteresējās.

—           Arī jau veca un bez spēka, — Zvirgzdiņš atbildēja un rūpīgi nopētīja kabinetu. — Sūta tev sveicienus, vēstuli un ciemakukuli.

Jānis Zvirgzdiņš no čemodāna izņēma palielu saini un uzmeta to uz Ivara rakstāmgalda.

—           Nem! — vecais priekšsēdētājs bargi sacīja. — Un kaunies, Ivar! Kaunies!

Ivars pēkšņi patiešām sajuta lielu un pazemojošu kaunu.

—           Tai pakā ir sviests, āboli, žāvēts šķiņķis, svīteris un cimdi.

Kā studiju gados, Ivars nosarkdams nodomāja. Joprojām kā puiku …

—           Neko man nevajag, — Ivars klusi nomurmināja, — Ved atpakaļ… Jāni. Visa kā man pietiekL

—           Tāds svīteris tev ir? — Zvirgzdiņš pārmetoši pavaicāja. — Tādi cimdi tev arī ir?

—    Nē, tādi gluži nav.

—    Adas, ar plāņo oderīti, ja?

—    Jā.

—    Nagi nesalst?

—    Var iztikt.

—    Un tev nav kauna atraidīt matēs darbu?

—           Labi jau, labi, — Ivars noņurdēja, un viņam uzreiz uznāca nepatika pret šo patiesībā svešo cilvēku, kas tagad ielauzies viņa kabinetā, kaunina un kaut ko pārmet! Kas es viņam — joprojām vēl kāds skolas zēns? Un galvenais — es taču neko no jums neesmu prasījis! Neesmu lūdzis! Neesmu gaidījis! Bet mātei es, protams, pasaku visdziļāko paldies. Tikai nevajag! Jau sen neko nevajag! Labak būtu taupījusi sevi.

—           Vai tu beidzot tomēr nedomā atbraukt pie mātes? — Zvirgzdiņš pajautāja un atkal apsēdās. — Beidzot atbraukt… pavisam. Uz palikšanu. Kabinets tev jau nav slikts, bet šīs tomēr nav tēva mājas, nav tava dzimtā vieta, ne tuvumā meži, ne pļavas… Tu vēl atceries, kā pieguļā rīta agrumā zviedz zirgi?

Ivars kādu laiku sēdēja, uztraukumā kodīdams lūpas, tad, kaut ko atcerējies, strauji pacēla sarkanā telefona aparāta klausuli.

—    Atvaino…

Viņš mazliet nervozām, nepacietīgām roku kustībām uzgrieza vajadzīgo numuru un dažus brīžus gaidīja.

—           Ojār, tu? Tad beidzot! Es jau tev zvanu no paša rīta!

—           Man taču jāskraida kā pēdējam sunim! Trešā dzelzsbetona konstrukciju rūpnīca man šodien nav vēl atvedusi nevienu paneli!

—    Būs?

—           Tā jau viņi tur sola! Vakarā, kad vajadzēs beigt darbu.

—    Kas par vainu?

—    Īsti nevaru saprast. Kā jau pēc svētkiem…

—           Labi, Ojār, gan jau viss nokārtosies. Es vēlāk piezvanīšu uz rūpnīcu. Kā citādi?

—           Mums ari grūti iekustēties. Puse no vīriem paģiraini …

—    Bet pats?

—    Normāli.

—           Tas labi. Tad tu droši vien nebūsi aizmirsis, ka man šodien vajadzīga tavas pārvaldes pagājušā mēneša visu nepaveikto darbu un kļūmju sīka analīze? Tas ir izdarīts?

—    Jā.

—           Tad kap mašīna un steidzīgi drāzies šurp! Man ar visu pārvalžu atskaitēm pēc stundas jābūt ministrijā pie Kulakova! Skaidrs?

—    Jā.

Ivars Viklands nolika klausuli, brīdi vēroja rami plūstošo Daugavu, kurā vienā mirkli pazuda miljardiem sniega kristāliņu, tad lēni un negribīgi pagriezās pret Jāni Zvirgzdiņu.

—    Tā mums iet kā pa buUa …

—           Redzu, redzu… — Jānis noburkšķēja un tīri vai ar skaudību paskatījās uz vēl jauno un tik enerģisko Ivaru. — Nu, varbūt tomēr pārdomāsi?

Ivars ilgi izbrīnījies raudzījās uz savu tik negaidīti uzradušos ciemiņu.

—    Kas… man bija jāpārdomā?

—           Es tev pirmīt jautāju, vai tu beidzot nevēlies atgriezties mājās?

Ivars apmulsis nolieca galvu un, to nepacēlis, klusi pajautāja:

—    Ko es tur darīšu?

—           Kā — ko? — Zvirgzdiņš gandrīz vai sašuta. — Strādāsi!

Ivars izslējās taisni, brīdi vēroja Jāņa Zvirgzdiņa veco, krunkaino seju, baltos un retos matus, sastrādātās rokas, kuras, redzami nervozēdamas, te ieslīdēja, te atkal izšāvās no biezā aitādas kažoka platajām kabatām.

—    Ko tu man vari piedāvāt? — Ivars painteresējās.

—           Visu ko! — Zvirgzdiņš skaļi iesaucās, strauji paliecās uz priekšu un ar abu roku elkoņiem smagnēji uzgāzās uz Ivara rakstāmgalda malas. — Vai tad darba trūkst? Pa provi — man ļoti vajadzīgs mehānisko darbnīcu vadītājs. Kā ēst! Bet kur lai es to ņemu? Kaut kādu dabūt jau varbūt arī varētu, bet… Tu taču tomēr esi savējais… Bet visvairāk man ir nepieciešams celtniecības inženieris, augstākās klases speciālists, apmēram tāds kā tu. Mēs jau sākam būvēt jauno ciematu, ir ieprojektēts ari kultūras nams, vēl lielāks un skaistāks par jūsu Dailes teātri, bez tam vēl jāceļ jauna skola, vēl viens bērnudārzs… Darbs dzenā darbu un… Maksāt mēs tev arī varētu ne sliktāk, kā tev maksā šeit. Pat nesalīdzināmi vairāk!

Kamēr Jānis Zvirgzdiņš runāja, Ivara seja dažus brīžus izskatījās mazliet sapņaina un gaiša. Iespējams, ka viņš šajos īsajos mirkļos atcerējās visas kādreizējās bērnības vietas, savas dzimtās mājas un dārzu, mežu, balto ceļu un veco muižas centru… Bet šie daži mirkļi pagāja, Zvigzdiņš apklusa, un Ivara seja pakāpeniski pārvērtās. Tā negaidīti kļuva šķautņaini asa, skarba un auksta, it kā kāds neredzams tēlnieks to nupat būtu izkalis pelēkā akmenī.

—    Paldies par pankūkām! — Ivars diezgan nicīgi teica. — Vai tu maz apjēdz, kā pa šiem gadiem pasaule ir izmainījusies? Kā esmu izmainījies es, tu, mēs visi? Iespējams, ka kādreiz sen atpakaļ mani varbūt arī apmierinātu garāžas priekšnieka vai celtniecības pārrauga amats. Bet šodien jau vairs ne. Šodien tavs aploks priekš manis ir jau pārāk šaurs!

Zvirgzdiņš skumji pasmaidīja un bezspēcīgi noplātīja rokas.

—    Tad nu neko…

Jānis Zvirgzdiņš piecēlās, paņēma čemodānu un neatvadījies, saguris gāja uz durvīm.

—    Pagaidi! — Ivars viņu spēji apstādināja. — Es tā arī īsti nesapratu, ko pašlaik mamma dara? Kā viņa jūtas, varbūt kaut ko vajag?

Jānis Zvirgzdiņš panāca dažus soļus atpakaļ un nikni paskatījās uz Ivaru.

—    Ko tu man prasi? — viņš dusmīgs pavaicāja. — Aizbrauc uz mājām un uzzini pats!

Ivars atkal nolieca galvu un kādu laiciņu klusēja.

—    Šogad jau vairs neiznāks… — viņš savādā, stipri aizlauztā balsī sacīja. — Taču nākamgad… noteikti. Nākamo atvaļinājumu es noteikti pavadīšu mūsu vecajās mājās. To es tev, Zvirgzdiņ, apsolu! Noteikti!

—    Vai tev man ir jāapsola? — vecais kolhoza priekšsēdētājs pārmetoši pajautāja, un šie vārdi bija rūgtuma pilni. — Kas es tev esmu? Bet savu māti gan, Ivar…

Zvirgzdiņa balss aprāvās, viņš it kā pat saduga, kļuva mazāks un vecāks, lēni aizgāja līdz durvīm, kaut ko tur pārdomāja, tad vēlreiz pagriezās pret lepnā kabineta saimnieku.

— Savu māti, biedri Vikland… Tu nedrīksti aizmirst ne dienu …

Durvis aizcirtās.

Ivaram nez kādēļ šķita, ka viņš ir ieslodzīts cietuma kamerā. Kļuva nežēlīgi auksti. Tieši tai brīdī pāri tresta pārvaldes ēkai, gandrīz aizķerdams jumta stūrus, neveikli slīdēja kāds draudīgi melns mākonis. Spalgi zvanīja abi telefoni. Ienāca sekretāre un kaut ko jautāja.

Bet Ivars nekustīgi sēdēja, atliecis galvu pret krēsla atzveltni, un bezgala pārsteigts klausījās, kā no nez kādiem neredzamiem tālumiem, caur sen jau aizgājušo laiku, caur visu šo lielo pagātnes sakrauto gadu blāķi un sīkajiem ikdienas trokšņiem pēkšņi viņa ausīs sāk skanēt maiga un klusa mātes dziedāta šūpuļdziesma…

19. nodaļa

Skaļi atvērās durvis, un kabinetā ātriem soļiem ienāca Ojārs Veldre. Viņš bija ģērbies biezā, tumši zilā sporta jakā, bez cepures un cimdiem un izskatījās mazliet saguris un skumjš.

Interesanti, Ivars nodomāja, vai viņš tomēr ir bijis Mudītes mīļākais vai ne? Nez vai nu gluži par baltu velti viņa toreiz centās mani pierunāt, lai palīdzu Ojāram kļūt par septītās pārvaldes priekšnieku. Tagad tam, protams, nav sevišķas nozīmes, taču tomēr — interesanti.

—    Nem. — Ojārs uz galda uzmeta vairākas aprakstītas, sagrafētas un dažādu skaitļu rindām izraibinātas papīra lapas. — Kas viņiem tur ministrijā lēcies?

—    Nekas īpašs, — Ivars atbildēja. — Vienkārši mazliet agrāk nekā parasti tiek stādīti nākamā gada plāni un jāredz visu reālās iespējas.

—    Plānu palielinās?

—     Domāju, ka šoreiz ne, — Ivars sacīja. — Kapitālieguldījumi celtniecībā viscaur tiks samazināti. Tagad celsim mazāk, toties, jācer, labāk un ātrāk. Tiks efektīgāk izmantoti visi atvēlētie līdzekļi, un būs plašākas iespējas darba spēka koncentrācijai.

—           Tā jau sen vajadzēja, — Ojārs teica un smagi atkrita krēslā. — Citādi sākam desmit objektus uzreiz, "bet nevienu tā arī īsti laikā nespējam pabeigt.

—            Paneļus tev beidzot atveda? — Ivars painteresējās.

—          Vēl ne, bet zvanīja, ka pirmā mašīna jau esot ceļā.

—    Gan jau viņi iekustēsies.

—    Bet diena jau praktiski pagalam.

—           Tu izskaties tāds pelēks, — Ivars sacīja, vērīgi skatoties Ojāra patiešām nogurušajā sejā. — Vakar dzēri?

Ojārs atmeta ar roku, izstiepa kājas un paskatījas griestos.

—    Ar ko lai es būtu dzēris?

—    Nu, kaut vai, piemēram, ar Mudīti.

Ojārs pagrieza galvu pret priekšnieku un šķelmīgi pasmaidīja.

—   Viņai, vecīt, ir cits, ar ko iedzert.

—    Patiešām?

—    Ko tu brīnies? Vai tad Mudīte nav jauka?

—          Tā gan ir, — Ivars domīgs piekrita, — un man par to tik tiešām nevajadzētu brīnīties.

—    Viss notiek tā, kā tam arī vajag notikt.

—           Nemuldi! — Ivars norūca. — Vai tad Atim… tā vajadzēja?

Abi ilgi klusēja.

—          Es viņa vietā būtu… — Ojārs apmulsa, — pakāries vai noindējies, vai citādi… Bet šitā … Tas ir visbriesmīgākais sods, ko mums liktenis var uzlikt.

—           Atim it kā tomēr pamazām kļūstot labāk, — Ivars sacīja. — Visi par labvēlīgu iznākumu gan šaubās, bet ej nu tu sazini…

—          Muļķības! — Ojārs iesaucās. — Pasaciņas nervu nomierināšanai! Balsi viņš ir atguvis, tas tiesa, taču piecelties viņš nespēs. Nekad! Nespēs!

—    Zēl zēna, — Ivars klusi teica.

—    Es domāju gan.

—           Paklausies… — Ivars lūdzoši paskatījās uz Ojāru. — Tādai mūsu žēlošanai nav ne mazākās jēgas! Kaut ko tomēr vajadzētu darīt konkrēti!

—    Ko?

—    Nezinu …

—    Paņemt pie sevis? — Ojārs uzprasīja. — Bet man mājās jau tā ir slima māte un jāņemas vēl ar puiku…

—   Mirdza nedomā atgriezties?

—    Nē. — Ojārs smagi nolieca galvu uz krūtīm.

—    Izrādās, tas viņai ar Viktoru ir bijis nopietni. Pašlaik esot stāvoklī un iesniegusi tiesā prasību par mūsu laulības šķiršanu.

—          Tātad arī tev, veco zēn, — arī tev tā skaistā un cēlā mīlestība ir… izputējusi.

—    Jā, — Ojārs grūti nopūtās un vainīgi pasmaidīja,

—    izputēja. Taču sākumā mums viss gāja lieliski.

—           Pirmajās reizēs, kad liecies gultā, — Ivars mazliet indīgi sacīja. — Tad visiem šķiet, ka iet lieliski. Taču līdzko sāc dzīvot…

—    Kā tu zini? — Ojārs negaidīti dusmīgi iesaucās.

—   Tu esi ar kādu tā pa nopietnam kopā dzīvojis?

—           Nē, — Ivars pakratīja galvu, — neesmu. Bet pašlaik to ļoti gribu.

—           Nu, dzīvo vesels! — Ojārs sacīja, piecēlās un gāja uz durvīm. — Būtu labi, ja par Ati daudz lielākas rūpes izrādītu arī mūsu kantoris. Viņu vajag dabūt iekšā kādā pansionātā.

—           Es jau par to esmu domājis un kaut ko arī darījis, — Ivars sacīja, — taču pagaidām tas ir diezgan grūti, jo Liāna… vēl joprojām ir viņa oficiāla sieva. Ja viņi izšķirtos, būtu daudz vieglāk, taču uz šādu soli Liānai nav drosmes vai vēlēšanās. Iespējams, ka viņa tīšu prātu Atim cenšas sagādāt pēc iespējas lielākas ciešanas.

—   Kādēļ?

—           Aiz atriebības! Bet ej nu īsti izproti tās sievietes…

—          Jā! — Ojārs pēkšņi iesaucās un atgriezās pie rakstāmgalda. — Gandrīz vai aizmirsu! Tevi vēl interesē tā jaukā meitenīte no svētku balles?

Ivars cieši paskatījās uz Ojāru un sajuta, ka nezin kādēļ pāri visam ķermenim pārskrien ātras satraukuma skudriņas.

—          Jā, Ojār, — viņš piekrītoši pamāja. — Tā jaukā meitenīte mani pat ļoti interesē.

—    Es šorīt visu uzzināju, — Ojārs ātri sacīja.

—   Viņai ir astoņpadsmit gadu, neprecējusies, sauc par Annu Siņicku. Par viņas ģimeni nekas nav zināms, taču vislielākais pārsteigums man bija tas, ka šī Anna Siņicka, izrādās, tomēr strādā manā pārvaldē! Pie

ņemta septembra' sākumā un nosūtīta Vīksniņa brigādē par tabeļvedi. Tur viņa vēl izpilda arī noliktavas pārzines, sekretāres un kurjeres pienākumus. Es šo Annu tur vienreiz biju redzējis, taču ballē nepazinu. Un tas jau arī saprotams.

—           Kas — saprotams? — Ivars stipri nobalis un galīgi apmulsis pavaicāja.

—           Tas, ka sieviete vakaros bieži vien izskatās daudz savādāka nekā no rītiem. Tu to vēl neesi ievērojis?

Ivars ilgi klusēja. Viņš atkal pagriezās pret logu, skatījās, kā virpuļodamas krīt sniega pārslas, un uzreiz saprata, ka atkal nāksies kaut ko zaudēt.

Un tā visu mūžu, gandrīz bez pārtraukuma.

Līdz beigu beigās zaudēs arī pašu dzīvi.

—           Bet es nez kādēļ biju iedomājies… — Ivars pagriezās atpakaļ un, galīgi izsists no sliedēm, raudzījās drauga acīs. — Pareizāk sakot, es nedomāju neko. Es tikai jutu, beidzot pēc tik ilgiem gadiem atkal sajutu kaut ko tādu… tik vienreizēju… Bet tagad viss pagalam. Viss!

Ivars Viklands izskatījās gauži satriekts. Viņš visu bija sapratis.

—          Kas ir noticis? — Ojārs satraukts pajautāja un atkal apsēdās krēslā.

—           Visas šīs trīs svētku dienas un naktis Anna Siņicka ir pie manis, — Ivars klusi pateica un nervozi pirkstos grozīja greznu importa pildspalvu.

Ojārs uz brīdi arī tā kā apmulsa un jutās neērti, tad paraustīja plecus un pasmaidīja.

—    Nu un tad?

—    Viņa arī šovakar būs pie manis.

—    Nu un tad?

—           Es viņai apsolīju… Es taču viņai, velns parāvis, apsolīju … visu savu atlikušo dzīvi!

—           Tad beidzot! — Ojārs atviegloti nopūtās un piecēlās kājās. — Es eju. Bet to tu esi prātīgi izdarījis. Meitene uz goda! Vīksniņš par viņu ir stāvā sajūsmā. Viņa gan priekš tevis ir pārāk jauna, taču… Cik ilgi tu viens tā dīdīsies?

Ivars strauji nometa pildspalvu uz galda un dusmīgs iepleta acis.

—           Vai tu patiešām vēl neko nesaproti? — viņš gandrīz vai uzkliedza.

—    Kas tur ir tik sarežģīts? — Ojārs izbrīnījies pajautāja. — Viņa negrib?

—    Muļķis! — Ivars strauji uzlēca kājās un nemierīgi sāka skraidīt pa kabinetu. — Viņa… Es taču tagad nevaru! Neko nevaru! Tava informācija visu radikāli izmaina!

—   Ko — izmaina?

—    Tu patiešām esi muļķis, Ojār? Visu! Līdz pamatiem! Tuvākajās dienās, rit vai parīt, taču izšķiras mans liktenis — būt vai nebūt par pārvaldnieku! Kolēģijas sēde deguna priekšā, bet še tev! Tūlīt sāksies visādas runas, tenkas un baumas… Turklāt vēl šis Vīksniņš! Ak, Dievs! Pirmais, kas būs gatavs skriet kaut vai pie paša ministra, lai tikai man «iezāģētu»! «Ivars Viklands, izmantodams dienesta stāvokli, ir pavedinājis un tagad dzīvo ar vienu no savām padotajām, ar savu strādnieci…»

Ivars patiešām šausmās saķēra galvu, atgriezās iepriekšējā vietā, apsēdās, atgāzās pret augsto atzveltnes malu un vairākus brīžus ātri, smagi elpoja. Seja kļuva bāla, un viņam viegli drebēja lūpas un pirkstu gali.

«Pavedis vienu no savam jaunajam stradniecem…» visu laiku dunēja ausīs. «Tresta galvenais inženieris ar tabeļvedi, kurjeri…»

—    Nomierinies, — Ojārs viņam klusi sacīja, — tu taču neesi nekāds Anglijas aristokrātu ģimenes loceklis!

—    Bet tu laikam dzīvo uz mēness, jā? — Ivars nikni uzsauca. — Ar Anglijas aristokrātu tradīcijām es vēl kaut kā varētu tikt galā, taču pamēģini tikt galā ar mūsu vietējo komiteju! Ar visām šīm tresta klaču vecenēm! Ar mūsu augsti tikumisko priekšniecību!

Ojārs tā jocīgi pasmaidīja, tad atkal kļuva nopietns.

—    Bet tu jau arī esi baigais, — viņš pārmetoši teica. — Aicini pie sevis jaunu un nepazīstamu meiteni, nemaz nepainteresēdamies, kā viņu sauc un kur viņa strādā!

—    Saproti, Ojār, — Ivars pēkšņi sāka runāt pavisam klusi, — līdz šim tam priekš manis nav bijis nekādas nozīmes! Nekādas! Vārds, darbs, ģimene, materiālais vai sabiedriskais stāvoklis, mājas adrese… Priekš kam? Manās acīs tam vienmēr ir bijusi graša vērtība! Vienmēr pār mani ir dominējušas vienīgi jūtas un

vēlēšanās… Patiesas. Kaut vai uz to stundu, vakaru, nakti… Nedēļu ūn mēnesi, bet manas jūtas un vēlēšanās vienmēr ir bijušas stipras un īstas. Bez izlikšanās, bez jebkāda teātra. Es nevienu nekad neesmu pavedis. Nekad! Jo nekad nevienai neko neesmu solījis! Neesmu radījis vai iedvesis nekādas cerības vai ilūzijas! Es nekad nevienu neesmu solījis precēt. Es nevienai nekad neesmu atzinies mīlestībā. Izņemot, protams, savu pirmo meiteni Valdu. Es nekad neesmu liekuļojis. Bet tagad, šķiet, esmu izdarījis kaut kādu lielu un nelabojamu kļūdu. Es pārkāpu vienu no saviem vissvētākajiem principiem. Es Annai atzinos mīlestībā… Es viņu solīju precēt. Un, kā redzi, tūlīt nekavējoties seko sods!

—    Vispār es tevi šai mirklī neapskaužu, — Ojārs sacīja, pameta ar roku un gāja prom. — Taču vispirms nomierinies, pasēdi un padomā, un tad jau varbūt kāda izeja arī atradīsies.

Ojārs aizgāja, aiz sevis uzmanīgi aizvērdams biezās kabineta durvis.

Bet Ivars neko daudz nedomāja. Viņš, kā parasti, savus lēmumus pieņēma ātri un nelokāmi un tos vairs nemainīja.

Ivara seja pakāpeniski atguva dabisko sārtumu un atkal, kā vienmēr, kļuva skarba un auksta.

—    Pilnīgi izslēgts! — viņš nočukstēja un cieši pirkstus savilka spēcīgās dūrēs. — Es nedrīktu atkāpties. Es nedrīkstu aptraipīt savu reputāciju. Nekādā gadījumā! Tieši tagad man jābūt tīram, tik tīram kā … suņa zobam!

20. nodaļa

Pirmo reizi no darba mājup gāju kājām. Gāju lēnām, negribīgi un pēc velna noguris.

Arī debesis laikam gribēja kādam atriebties un bez pārtraukuma uz zemi birdināja lipīgu sniegu. Cepuri biju atstājis kabinetā, un tagad galva apsniga gluži balta. Sniegs pamazām kusa, tas no matiem sīkām straumītēm tecēja pāri friferei un vaigiem, un laikam izskatījās, it kā es ietu raudādams.

Bet es i netaisījos raudāt. Tieši otrādi. Visu manu prātu un apziņu arvien spēcīgāk piepildīja kaut kādas smagas, spiedošas dusmas. Niknums. Neapmierinātība. Atrados tadā uzbudinātības stāvoklī, ka gandrīz vai katram pretimnācējam biju gatavs gāzt pa ģīmi. Valdījos. Pie Kuģu ielas trolejbusa pieturas kādam jaunam cilvēkam palūdzu cigareti. Ievilku dažus dūmus, nospļāvos un cigareti aizmetu prom. Mutē palika tikai rūgtums un nepatika.

Pāri tiltam gāju kājām. Šeit vējš jau pūta daudz spēcīgāk un aukstāk, es pacēlu mēteļa apkakli un turpināju iet.

Sevi lādēdams.

Kādēļ man bija vajadzīga šī Anna Siņicka? Šis bērns? Kādēļ es viņu atstāju pie sevis? Kādēļ viņai neko nejautāju, nepainteresējos par darbu?

Kādēļ man pēkšņi bija vajadzīga mīlestība?!

Kādēļ uznāca maigums?

Pie visa vainīga šī Anna! Protams. Kādēļ viņa tik skumji, tik bezpalīdzīgi uz mani skatījās? Kādēļ nāca ar mani dejot? Kādēļ sekoja? Kādēļ atdevās?

Bet tas taču viss ir kaut kāds stulbums! Absurds! Ko es te domāju? Laikam sāku sajukt prātā. Taču kaut kādu kļūdu es tomēr esmu izdarījis. Tomēr.

Un tūlīt droši vien izdarīšu vēl vienu. Daudz smagāku un lielāku kļūdu par iepriekšējo. Bet es to nevaru nedarīt.

Diemžēl.

Patiešām traks var palikt. Un patiešām nevienu cilvēku nekad nedrīkst pielaist sev pārāk tuvu. Pat mēģināt nedrīkst. Pārāk tuvu sirdij.

Lai kādreiz abiem mazāk sāpētu.

Pāri Dzelzs tiltam lēnām brauca elektriskais vilciens. Cilvēki sēdēja pie logiem un skatījās Daugavā. Ko jūs tur Jūrmalā šādā laikā darīsiet? Dullie! Sauļosieties? Peldēsieties? Pastaigāsieties? Mīlēsieties?

Ha-hā! Mīlēsieties… Es jau esmu izmīlējies. Tik ļoti, tik krietni, ka tagad virsū nāk nelabums. Riebjas pat domāt. Ir tāda sajūta, it kā pats sevi būtu nodevis.

Jo mīlestība — tā taču ir vājo lieta. Mīlestība vienmēr vajadzīga tikai slābajiem, neaizsargātajiem, nedrošajiem, trūcīgajiem, sapņotājiem, neuzņēmīgajiem, biklajiem, bailīgajiem vai arī ļoti lieliem aprēķinātājiem. Bet es varu iztikt bez mīlestības. Man nav vajadzīga sieviete, kas sapņaini skatītos acīs. Kas mani

aplāpītu, apmazgātu, apčubinātu. Kas būtu sirsnīga un maiga un to pašu gaidītu arī no manis.

Es neesmu no vārgajiem. Mani nevar tik viegli pieveikt. Man sieviete un mīlestība nav vajadzīga dzīves atbalstam. Es stāvu stingri un droši. Pats! Un nevienam neko neesmu parādā. Es neko no citiem negaidu.

Tā es toreiz domāju. Tā es sevi drošināju. Jo man bija bail atgriezties mājās. Es negribēju tur atgriezties.

Mājās mani gaidīja Anna…

Nokļuvis pāri tiltam, pagāju garām granīta strēlniekiem un uz nākošā kvartāla stūra nokāpu «Vīna pagrabā». Apsēdos vienā no tumšajiem kaktiem, pasūtīju glāzi tokajieša un grauzdētus riekstus, pēc tam pasūtīju glāzi konjaka un šampanieti, pēc tam vēlreiz tokajieti un muskatu …

Kļuva silti un patīkami. Telpas dziļumā dega kamīns. Pie blakusgaldiņa sēdēja vairāki bārdaini vīrieši, divas uzkrītoši moderni ģērbušās sievietes un skaļi sarunājās par mākslu, par kādas filmas uzņemšanu, kaut ko vēl pacilāti čivināja par cilvēka dvēseles dāsnumu, par brīnišķi skaisto un tik grūti izdibināmo cilvēka iekšējo pasauli…

Mani pēkšņi pārņēma nevaldāmas dusmas. Gribējās strīdēties un kauties. Es asi pagriezos pret bārdainajiem intelektuāļiem un pamāju ar roku.

—    Ej, tu! — es vienam no viņiem uzsaucu.

—    Ko tev vajag? — Viņš nepatikā sarauca uzacis.

—    Tu esi mākslinieks?

—    Saki — ko tev vajag?

—           Neko! Man vienkārši kļūst nelabi no jūsu gudrajām runām.

—           Tad aizbāz ausis un neklausies! — kāds deva padomu.

—    Tu esi mākslinieks? — es tomēr neatlaidos.

—    yiņš ir kinorežisors, — sieviete teica.

—           A! — es atkal iesaucos. — Tātad tas esi tu, kas taisa mūsu sliktās filmas?

—           Es ne. — Režisors nikni pakratīja galvu. — Tās acīmredzot taisi tu.

—            Paklausies, režisor, — es draudīgi sacīju, — neķer mani uz dullo! Tas esi^u, un es pateikšu, kādēļ! Tādēļ ka tu esi dumjš. Jā, jā! Tādēļ ka jūs visi esat ■dumji un aprobežoti! Ja jūs būtu kaut cik gudrāki un pieredzējušāki, tad ar tādu sajūsmu par cilvēku vis nerunātu. It sevišķi jau nu par viņa dvēseli un iekšēja pasauli. Vai tad tu vēl neesi ievērojis, neesi pamanījis, kā mēs visi protam labi piemēroties? Kā protam labi noslēpties. Kā protam nomaskēties. Cik skaisti ģērbjamies! Cik gudri runājam! Cik stipri mīlam! Bet tai pašā laikā mēs taču visi zinām… Vismaz tev vajadzētu zināt… ka nav lielāka lopa par cilvēku! Ka nav briesmīgāka zvēra par cilvēku. Bet jūs tikai rakstāt jaukas grāmatas par šķistām dvēselēm, apzinīgiem un godīgiem ļautiņiem, taisāt filmiņas par mūsu skaisto dzīvi un čakliem strādniekiem, par lielām un cēlām mīlestībām, labi zinot, ka tā ir tikai maza daļiņa no tā, uz ko cilvēks ir spējīgs. Kādēļ nerādiet visu? Kaut ko būtiski svarīgu noklusējot, jūs taču melojat! Bet, lai man, viņam, mums visiem būtu vieglāk dzīvot, lai mēs labāk spētu saprast paši sevi un citus, mums taču par cilvēkiem jāuzzina pēc iespējas vairāk patiesības… Bet es jau saprotu, mākslinieki! Jūs vienkārši pelnāt naudiņu! Jums uzspļaut uz cilvēku iekšējiem pārdzīvojumiem! Nu, varbūt ne uzspļaut, bet jūs tiem vienkārši neķeraties klāt! Jo esat lieli aprēķinātāji! Nē, ko es te muldu! Jūs esat reālisti! Jūs skaidri apzināties savas spējas un iespējas. Un tādēļ tikai pa vieglāko celiņu, pa asfaltiņu… Es jūs, biedrīši, nemaz tik ļoti nenosodu. Tā jau dara cilvēku lielākā daļa. Arī es. O! Uztaisi filmu par mani! Nu, vai tev grūti? Es šovakar būšu pirmklasīgs nelietis! Es to apzinos, mani jau moka sirdsapziņas pārmetumi, taču… es nevaru šodien nebūt nelietis. Nevaru! Apstākļi spiež. Tā, lūk! Un nevaru atkāpties. Man jāiet tikai uz priekšu, uz priekšu…

Beigu beigās mani no krodziņa izmeta laukā, es neko daudz nepretojos, izgāju uz ielas, dažus brīžus stāvēju pie spoži apgaismotajiem Krievu drāmas teātra lielajiem logiem un drūmi skatījos, kā cilvēku simti eleganti apģērbušies, pacilātā garastāvoklī steidz skatīt jaunu iestudējumu.

Vai jums dzīvē nepietiek traģēdiju? — es rūgti nodomāju. Jums vajag vēl? Protams, skatīties svešas drāmas vienmēr ir vieglāk, varbūt tas ir pat patīkami. Jo patīkama ir apziņa, ka mūs jau tas tieši neskar… Mums tas iet garām. Tas taču notiek ar citiem. Ar viņiem…

Bet kas tad notiek ar mums? Kas notiek ar mani? Nekas. Man vienkārši beidzot jāiet uz mājām un Annai jāpasaka daži vārdi. Tikai daži. Bez kliegšanas, bez draudēšanas, Jāpasaka daži klusi un mierīgi vārdi. Jāpasaka patiesība. Un bieži tas ir pats drausmīgākais, pats grūtākais, ko mums nākas darīt.

Pateikt patiesību.

Pa ceļam nedaudz atžirgu, lēni uzkāpu ceturtajā stāvā, dažas minūtes stāvēju gaitenī, atspiedies pret gaiši pelēko sienu, un stipri satraukts skatījos blāvajā griestu spuldzē. Atkal nez kādēļ sagribējās uzsmēķēt. Ar kabatas lakatiņu noslaucīju mitro seju un, riebīgas sajūtas pārņemts, nodomāju, cik tagad es varētu justies laimīgs un apmierināts, ja pirms trim dienām nebūtu kļuvis vājš un iežēlojies par kādu skaistu, vientuļu un skumju bērnu…

Strauji pagriezos, pieri atspiedu pret vēso sienu un gandrīz vai iekaucos no sāpēm un dusmām.

Vai mani ir kāds žēlojis? Mani! Mīlējis? Mierinājis? Palīdzējis? Stutējis? Virzījis? Glābis?

Nē!

Es pats. Visu tikai es pats! Ar saviem speķiem un gribu. Un tagad es pats. Pats radīju, pats arī sagraušu! Man neko nevajag. Man nevajag ne tuvu draugu, ne mīļu sievieti. Esmu pieradis dzīvot viens. Un iztikt viens. Dzīvošu, kā atrodu par labu esam. Es, nevis kādi citi cilvēki. Morāle, ētika un sabiedrības izstrādātie tikumiskie principi jau ir laba un vajadzīga lieta, es tos atzīstu un atbalstu, un visā visumā arī ievēroju, taču tikai tik daudz, kamēr tie neskar manas personiskās dzīves pašus būtiskākos pamatus… Vai vājākās, visvieglāk dvēselē ievainojamākās vietas. Vai manu paša iekšējās būtības kodolu. Es uzvedos un rīkojos vienīgi tā, kā man to liek darīt ārējie apstākļi, mans saprāts, izstrādātie vai pieņemtie principi, dzīves pieredze, pašsaglabāšanās instinkts un droši vien vēl kaut kas tāds, kas mūsos ir apslēpts tik dziļi un pamatīgi, ka par to nevienam vēl nav ne īstas jēgas, ne izpratnes.

Es uzmanīgi atslēdzu durvis, iegāju gaitenī un noģērbu mēteli. Tūlīt no virtuves pretim iznāca Anna, pienāca klāt un maigi noskūpstīja uz vaiga.

— Tu tik ilgi nenāci, — viņa priecīgi satraukta teica. — Es jau sāku baiļQji**s… Visu laiku sēdēju pie loga un skatījos. Nē, ne jau nu visu laiku. Es pat paspēju tev pagatavot vakariņas. Nekāda labā saimniece es vēl neesmu, taču centos no sirds… Ceru,, ka tev garšos.

Es vēl pagaidām neteicu nevienu vārdu. Es tikai dažus mirkļus īsi paskatījos uz Annu un ievēroju, ka viņai mugurā ir balts, cieši pieguļošs džemperis un melni svārki, viegli iekrāsotas lūpas un mazliet savādāk sakārtoti mati. Es tai mirklī pret viņu neizjutu ne mazāko mīlestību, taču neizjutu ari ne naidu, ne nepatiku. Viņa tai mirklī man vienkārši šķita pilnīgi svešs un lieks cilvēks, kas nejaušības dēļ uz bridi iekļuvis manā dzīvoklī.

Bet dažas minūtes vēlāk, kad iegāju istabā un piesēdos pie glīti un gaumīgi uzklāta vakariņu galda, es tomēr sapratu, ka viss tik vienkārši nemaz nav. Un ka Anna arī nemaz tik sveša un nepiederoša šeit nav.

Es vairs skaidri neatceros, ko Anna toreiz bija pagatavojusi vakariņās, taču ievēroju, ka viņa to visu bija darījusi ar labu gaumi, izdomu, ar vēlēšanos patikt un man sagādāt prieku.

Es ilgi klusēdams sēdēju, baidīdamies pacelt galvu, baidīdamies sastapties ar Annas skatienu, jo viņa man tomēr patika un viss notiekošais pēkšņi šķita nejēdzīgi stulbs…

Lai sevi piespiestu atkal nepadoties mirkļa vājumam, lai sevi piespiestu visu laiku acu priekšā redzēt nevis nelaimīgas sievietes seju, bet gan daudz augstāku, nesalīdzināmi vērtīgāku mērķi, es visu laiku pie sevis nicīgi atkārtoju: «Vīksniņa sekretāre… Tabeļvede … Izsūtāmā. Sekretāre, tabeļvede, izsūtāmā…»

—    Ed, Ivar, — Anna bikli sacīja un piebīdīja tuvāk kādu šķīvi. — Es gan vēl nezinu tavu gaumi un prasības, taču…

Pacēlu galvu un beidzot cieši un skarbi ieskatījos meitenes lielajās acīs.

—    Viss, Anna, — es dobji sacīju, — viss! Tev jāiet prom.

Annai pēkšņi acis kļuva vēl lielākas, viņai kaut kā dīvaini asi noraustījās sejas muskuļi un no pārsteiguma pat mute kādu laiku palika vaļā. Tad viņa nolieca galvu, nervozi raustīja baltā džempera malu un laikam sāka raudāt.

—    Tik ātri… — viņa klusi nočukstēja.

Anna izskatījās nelaimīga un galīgi satriekta.

—    Tik. ātri, Ivar… Bet tu man solīji garu un skaistu dzīvi… Kopā ar tevi.

—    Paklausies, Anna, — es ātri sacīju, sajuzdams, kā krūtīs ar pārsitieniem mežonīgi dauzās sirds un kā tūlīt, tūlīt es pats sev sākšu riebties. — Es tev neko nevēlos paskaidrot. Tas ir velti. Tas vispār nav vajadzīgs. Es tev tikai pateikšu… Viss, kas notika ballē, pēc tam tas, kas notika šeit, jau manā dzīvoklī… Viss, ko es darīju un sacīju, visi mani vārdi… Tas viss, Anna, bija ļoti patiesi. Tā es domāju, un tā es patiešām arī gribēju! Bet diemžēl tas, kas notiek šobrīd, ko es daru un saku pašlaik, arī viss ir patiesi. Tev jāaiziet. Tu šeit vairs nedrīksti palikt nevienu minūti!

Anna vēl kādu laiciņu palika sēdam, tad smagnēji piecēlās un izgāja gaitenī. Man viņas kļuva žēl. Jo viņa man patiešām neko, absolūti neko nebija izdarījusi sliktu vai nepatīkamu. Un tomēr es viņu nežēlīgi sodīju.

Izgāju gaitenī un ieraudzīju, ka Anna jau apāvusi kājas un pašlaik mugurā velk plānu un jau stipri novalkātu mētelīti.

Apjuku un jutos nolādēti neērti, neveikli.

—    Piedod, Anna, — es viņai klusi teicu. — Es nezinu, vai tu to spēsi saprast, bet man… Tu saproti… Man tomēr šai dzīvē ir kaut kas daudz vērtīgāks un nesalīdzināmi augstāks par mīlestību … Vismaz šobrīd, šai dzīves posmā… Kaut kas daudz vajadzīgāks, daudz nepieciešamāks nekā divu cilvēku kopā dzīvošana… Tas ir mans darbs.

Anna nervozām roku kustībām aizpogāja mēteli, galvā uzlika baltu bereti, brīdi saminstinājusies vēl stāvēja, laikam gribēja man kaut ko teikt, taču neko nepateica, tikai galīgā nesapratnē skumji, skumji vēlreiz uz mani paskatījās, tad pagriezās, atvēra durvis un aizgāja.

21. nodaļa

Lido balts putns. Lido skaisti un graciozi, plati izpletis spēcīgos spārnus un varbūt ar izbrīnu vai bailēm vērodams pa zemi ejošos cilvēkus.

Iespējams, ka putns instinktīvi nojauš, ka cilvēks,

pacēlis augšup galvu, uz viņu var raudzīties ar sajūsmu un prieku, taču tikpat labi tas viņam var sviest arī ar akmeni…

Lido balta pieneņpūka. Tikpat viegli un bezrūpīgi kā putns gaisā.

Lido balta sniega pārsla. Tikpat aizrautīgi kā pieneņpūka.

Lido balts mākonis. Tikpat skaisti un cēli kā sniega pārsla.

Lido baltas domas. Tikpat lielas un augstas kā mākonis debesīs.

Lido balta mīlestība.

Kā jau mīlestība.

Bet diemžēl lido arī lode. Neviens nekad nevar saskatīt, kā lode lido. Taču tā lido! Daudz ātrāk par skaņu un domu. Un spēj nogalināt gan putnu gaisā, gan pa zemi ejošus cilvēkus. Spēj nogalināt skaistas domas un baltu mīlestību.

Spēj nogalināt arī mani.

Arī tevi.

Taču aiz katras izšautas lodes stāv kāds cilvēks. Vai nu tāds, kas uzbrūk, vai arī tāds, kas aizstāvas.

Parasti jau uzbrūkošie.

Jo bieži vien tiem, kuriem uzbrūk, nav ieroču, ar ko aizstāvēties.

Kādu vakaru, pārnācis no darba, pārsteigts pastkastītē atradu izsaukumu ierasties Valsts drošības komitejā pie izmeklētāja Ignatova.

Ilgi domāju, ko tas varētu nozīmēt? Bet, ka tas ir ļoti nopietni, par to nevajadzētu šaubīties. Ko es tādu esmu izdarījis? Bet varbūt tas ir kaut kādā sakarā ar citiem notikumiem, citiem cilvēkiem?

Nakti pavadīju nemierīgi. Gulēju maz. Izprātojos, izdomājos visādi, taču ne pie kādiem konkrētiem secinājumiem nenonācu.

No rīta aizbraucu uz darbu, visu priekšpusdienu biju nervozs un viegli aizkaitināms, sakliedzu gan uz sekretāri, gan Ojāru, izlamāju Vīksniņu un nez kādēļ vēl pajautāju, vai viņa tabeļvede atrodas darbā?

—           Jā, — Vīksniņš atbildēja. — Kur gan citur viņai vēl atrasties?

—    Kā skuķis strādā?

—    Labi. Gribi pievākt sev?

—   Ko tu viņu izmanto vēl citiem darbiem?! — es spēji uzkliedzu. — Kungs atradies! Tev viņa vēl vajadzīga kā sekretāre? Kā pakalpiņš?

—    Nē, — VIksniņš redzami apmulsa, — bet kad meitenei gadās kāds brīvāks brītiņš…

—    Tad tu viņu liec pilnīgā mierā! Skaidrs? Tas tikai trūka, ka man būs jāsāk nodarboties vēl ar šādām lietām!

Nometu klausuli un brīdi vēroju, ka aiz loga leni krīt sniegs. Zinātnieki esot noskaidrojuši, ka neviens sniega kristāliņš, neviena sniegpārsliņa neesot līdzīga otrai, neviena neatkārtojot ne iekšējo, ne ārējo struktūru. Miljardu miljardiem tās ik sekundi krīt no debesīm uz zemi, visas it kā vienādas un tomēr — tik nevienādas, tik dažādas un neatkārtojamas… Gluži kā cilvēki, gluži kā mēs. Visi tāpat it kā vienādi, pierasti, bet īstenībā tik neiedomājami atšķirīgi… un savādi. Tomēr laikam bija visai muļķīgi Vīksniņam ieminēties par Annu Siņicku. Nē, viss tomēr būs kārtībā. Nekādas aizdomas rasties nevar. Anna nevienam neko neteiks. Viņa neizskatījās pēc tādas, kura varētu lielīties ar šāda veida sakariem. «Es gulēju ar Ivaru Viklandu!» Izslēgts! Tik un tā tam neviens īsti nenoticētu.

Ko, šis rūdītais vecpuisis Viklands? Stāstiet to citiem! Jā, ir jau gan dzirdēts, ka viņam viens otrs romāns ir bijis, kā nu bez tā, taču lai viņš ielaistos ar jums, cienītā tabeļvedes jaunkundze… To nu jūs man nestāstiet! Bez tam jūs taču dzīvojat katrs savā stāvā! Piedodiet par tādu salīdzinājumu, taču arī mūsu sabiedrībā eksistē un pastāv šīs sabiedrības «augša» un «apakša». Protams, stipri nosacītā veidā, neoficiāli, taču tomēr reāli pastāv. Un varbūt pat labi, ka pastāv, Jo daudziem, jo daudziem godīgiem, centīgiem un gudriem cilvēkiem tādējādi ir radītas plašas iespējas likt lietā visas savas zināšanas, enerģiju un godkārību, lai ar savu apzinīgo darbu un aktīvo darbošanos nestu labumu visai sabiedrībai, kā kompensāciju pretī saņemot šīs pašas sabiedrības atzinību, dažādus augstus amatus un bieži vien arī cienījamu un materiāli nodrošinātu stāvokli. Kādēļ gan ne? Tas ir taisnīgi.

Pēcpusdienā, tieši pulksten piecpadsmitos nulle nulle, es, stipri satraukts, iegāju Valsts drošības komitejā un nokļuvu pie izmeklētāja kapteiņa Ignatova.

Viņam varēja būt ap gadiem četrdesmit, viņš bija pasvītroti pieklājīgs, laipns un mani palūdza apsēsties. Pēc tam viņš sev priekšā atvēra kādu pabiezu, brūnu mapi ar dokumentiem, dažādām fotogrāfijām, tās pārcilāja, dažus brīžus vēl padomāja, tad beidzot pievērsās man.

—   Jūs, biedri Vikland, esat dzimis 1937. gadā Valkas apriņķa Ilzenes pagasta …

—   Jā, — es piekrītoši pamāju. — Ilzenes pagasta «Ziedlejās».

—    Un tur pavadījis arī vācu okupācijas un pēckara periodu, jā?

—    Tā ir.

—    Kad atbraucāt uz Rīgu?

—    Piecdesmit sestā gada vasarā, tad iestājos Universitātes celtniecības fakultātē.

—    Jūs vēl kaut ko atceraties no savas bērnības?

—    Protams. Pat ļoti daudz.

—    Jums ir laba atmiņa?

—    Es domāju, ka jā.

—    Jūs savu tēvu atceraties?

—    Tikai dažās epizodēs. Pirmā… Tas laikam bija četrdesmitā gada vasarā. Tēvs sēdēja mājas priekšā uz koka sola, rokā viņam bija kaut kāds papīrs, spoži spīdēja saule, bija traki karsta diena, tēvam pāri sejai plūda sviedri, un viņš smagi elpoja, tad piecēlās, iesmējās, paņēma mani klēpī, vairākas reizes pamētāja un priecīgs noteica: «Tā jā, puika! Tagad man vairs nav jābaidās. Un mātei nav jābaidās, un tev nav jābaidās.»

—    Kara sākumu atceraties?

—    Visai miglaini. Atceros, kā vairākas reizes mūsu mājās ienāca bruņoti ļaudis, pratināja māti un vienreiz pat aizveda līdzi. Kādu nedēļu es ar mazo Ritu mājās dzīvoju viens. Neviens pie mums nenāca. Kā pratu, tā saimniekoju. Kaut kā pabaroju gan lopus, māsu, gan sevi. Neviens nenomira. Vienīgi… jā, tā bija pirmā reize, kad apziņā pilnīgi noteikti un karsti iegūlās bailes. Visā mājā mēs ar Ritu divi vien. Ko nu par māju… Bija tāda sajūta, it kā pēkšņi būtu palikuši divi vien uz visas pasaules. Es nekādi nezināju un nepratu pabarot vēl nepilnu gadiņu veco mā- šeli. Aizskrēju uz mūsu tuvāko kaimiņu mājām «Briežiem». Tās bija pilnīgi tukšas. Tad aizskrēju uz citām blakus mājām. Arī tās bija pamestas. Vēl kā šodien atceros to baigo pamestības sajūtu… Pēkšņi redzēju, ka esmu palicis viens. Bez tēva, mātes, bez kaimiņiem … Gluži viens uz visas zemes.

—    Ko vēl atceraties?

—    Visspilgtāk atmiņā palikusi mūsu… Nu, kā lai to pasaka? Nošaušanas mēģinājums, vai? Atceros siltu rudens dienu, vācu karaspēka atkāpšanos, tad kāda vācu virsnieka un karavīra ienākšanu mūsu mājas pagalmā, mūsu nostādīšana pie sienas, virsnieka spalgi izkliegto pavēli, mātes izmisīgo lūgšanos, viņas skaļo raudāšanu un kareivja šaušanu. Ziniet, tā neparastā ložu spindzoņa vēl tagad džinkst ausīs… Bet kareivis mūs nez kādēļ pažēloja. Taču, ja virsnieks pēc pavēles izkliegšanas tūlīt nebūtu gājis prom… Man bieži tā diena nāk atmiņā, un es daudz esmu domājis, cik maz tomēr vajag … Lai mēs būtu un lai arī nebūtu …

—    Ko jūs atceraties no pēckara gadiem? — izmeklētājs pajautāja. — Konkrēti — vai jūsu atmiņa ir saglabājusi kaut kādus notikumus, kas saistās ar tā laika bandītu darbību jūsu pagastā vai tā apkārtnē?

—    Jā, izmeklētāj, es atminos. Kā nu ne! Es to visu atceros pat pārāk labi.

Pēc tam, mirkli šaubījies, izmeklētājam tomēr izstāstīju, kā toreiz nejauši redzēju Arvīda Zara vīrus nogalinām jauno skolotāju un Zani Birznieku, kā viņi mani pašu Kagaiņu mājās gandrīz vai nogalināja, kā viņi draudēja ar mani un māti izrēķināties, kā pienāca draudu zīmes un kā dzīvojām pastāvīgā sasprindzinājumā un bailēs.

Izmeklētājs paņēma kādu fotogrāfiju un to pasniedza man.

—    Vai šo cilvēku pazīstat?

No fotogrāfijas raudzījās apmēram sešdesmitgadīga, stipri grumbaina vīrieša seja. Lielas, mazliet atkārušās ausis, neskaidrs, it kā glūnīgs skatiens, biezas lūpas, zem acīm sapampuši maisiņi. Uz vaiga un pieres divas iegarenas rētas. Cilvēks man šķita nesimpātisks un nepazīstams.

Tad izmeklētājs pasniedza vēl vienu fotogrāfiju.

—    Un šo?

Man atkal pretim raudzījās kāda vīrieša seja. Tai varēja būt apmēram divdesmit pieci, trīsdesmit gadi. Auksts, caururbjošs un it kā nicīgs skatiens. Cieši sakniebtas, biezas lūpas. Lielas ausis. Uz pieres un vaiga divas iegarenas rētas.

Es vērīgi paskatījos, pazinu un nepatikā nodrebēju.

—    Tas ir Arvīds Zars, — es pārsteigts sacīju. — Tas ir viņš, noteikti. Es nezinu, kā viņu īsti sauc, bet tas ir viņš, kas toreiz noslepkavoja jauno skolotāju un Zani Birznieku. Tas ir viņš, kas toreiz mani žņaudza un draudēja izrēķināties.

—    Kā jus zināt, ka viņu sauc Arvīds Zars?

—    Es to dzirdēju. Viņu toreiz uz ceļa tā vairākas reizes nosauca viens no šāvējiem. Pēcāk Kagaiņa mājās viņu tā nosauca arī Kārlis. Bez tam… visā apkārtnē klīda valodas par cietsirdīgo bandas vadoni, kuram esot dzelzs nervi, liels naids pret padomju varu, rūsgani mati un divas rētas sejā.

—    Varbūt jūs dzirdējāt, ka viņu kāds sauca arī citādi?

—   Jā. Kārlis un Pēteris viņu sauca par «Rudo».

—    Ko jūs vēl par šo Arvīdu Zaru — Rudo esat dzirdējis vai redzējis pats savām acīm?

—    Redzējis vairāk neesmu neko, — es atbildēju un jutu, ka atkal esmu pārlieku uztraucies. — Bet apkārtnē ļaudis runāja, ka tieši viņš un viņa vīri esot vainīgi mūsu pirmās komjaunatnes sekretāres Silvijas Rogas nāvē, tāpat vainīgi arī Samsonu un Lāsalu ģimeņu noslepkavošanā. Vairākos uzbrukumos ciema padomei, veikalam, pastam. Tad vēl mācītāja un divu sagādes pilnvaroto nogalināšanā. Tas laikam arī viss. Varbūt vienkārši vairs neatceros.

—    Paldies, — izmeklētājs sacīja. — Būtu labi, ja jūs to visu tagad pēc iespējas sīkāk un pamatīgāk uzrakstītu uz papīra. Pēc tam jūs taču vēlāk neatteiksieties par to visu liecināt ari tiesā, vai ne?

—    Protams, — stipri apmulsu, — bet ko tad tiesās? Arvīdu Zaru taču, šķiet, četrdesmit septītajā vai četrdesmit astotajā gadā notvēra un Alūksnē notiesāja. Tā vismaz cilvēki runāja.

—    Jā, — drošības komitejas izmeklētājs Ignatovs domīgi novilka, — tik tiešām. Arvīdu Zaru — Rudo un daudzus viņa grupas locekļus patiešām toreiz notvēra, taču notiesāja, var sacīt, par sīkumiem. Kā jūs pats varat iedomāties, liecinieku nebija, viņi paši atzinās tikai uzbrukumos pagasta valdēm un veikaliem, visu pārējo uzveļot uz citām grupām. Izmeklēšanas un tiesas orgāniem diemžēl palika pilnīgi noslēpts un neizzināts, ka Rudais ir bandas vadonis. Tādā sakarībā arī Arvīdu Zaru un pārējos toreiz notiesāja uz desmit gadiem tikai par izvairīšanos no dienesta Padomju Armijā, slēpšanos mežā un citiem mazāk svarīgiem noziegumiem. Taču tagad daudz kas nācis gaismā, atklāti un izzināti jauni, pilnīgi pierādāmi noziegumi, un beidzot parādījušies arī dzīvi liecinieki. Viens no tiem esat jūs. Mēs ceram uz jūsu palīdzību.

—    Protams, — es klusi teicu, — bet vai tad… Arvīds Zars vēl ir dzīvs?!

—    Jā, dzīvāks par dzīvu. Tagad gan arestēts. Pēc pirmā soda izciešanas strādājis dažādus darbus, pēdējos gados papīrfabrikā «Jugla». Bieži dzēris, ar cilvēkiem nesaticis, ķildojies un kāvies, pret padomju varu joprojām noskaņots naidīgi.

—    Tagad viņu tiesās vēlreiz?

—    Noteikti, — Ignatovs apņēmīgi noteica.

—    Ja atļausiet pajautāt… Kā jūs tomēr uzzinājāt, ka Arvīds Zars… izdarījis vēl citus noziegumus? Ka viņš bijis bandas vadonis? Un ka arī es kaut ko zinu vai būtu varējis redzēt?

Ignatovs tikko manāmi pasmīnēja, aizsmēķēja cigareti un piecēlās kājās.

—    Gandrīz katrs cilvēks, dažreiz ieskaitot pat slepkavu, pazīst to, ko mēs saucam par sirdsapziņu, par sirdsapziņas mokām, par vainas apziņu. Tā ilgus gadus mocīja arī vienu no Arvīda Zara palīgiem — Pēteri Kokaru. Tagad viņš jau ir vecs un stipri slims, taču nomirt laikam tomēr gribas kaut mazdrusciņ tīrākam … Tā viņš arī kādu dienu saņēmās, pats atnāca pie mums un visu izstāstīja …

Tas man likās diezgan neticami, lai gan pilnīgi neiespējami tas arī nebija. Es stipri apmulsu. Kaut kas smags un nepatīkams uzgūlās uz sirds.

Tātad visus šos gadus Arvīds Zars tomēr bijis dzīvs … Izcietis sodu, dzīvojis un strādājis Rīgā. Piecdesmit sestajā gadā es bēgu no viņa rēga, no dzīviem, vēl nenotvertiem mežavīriem, no savām bailēm un melnajām atmiņām, bet izrādās, esmu viņam skrējis tieši pretim, skrējis vēlreiz satikties ar šo cilvēku. Varbūt bieži arī saticis. Varbūt pat esam dzīvojuši uz vienas ielas, vienā mājā. Varbūt es viņam daudzreiz tramvajā vai autobusā esmu piedāvājis savu vietu.

Varbūt ziemā palīdzējis pāriet pāri ielai. Varbūt esam sēdējuši blakus kādā kinoseansā vai teātrī. Varbūt kādreiz ēdnīcā ēduši pie viena galda.

Tagad man atkal ar viņu būs jāsatiekas. Aci pret aci. Tiesai skaļi jāpasaka: «Jā. Viņš ir slepkava! Viņš ar saviem rokaspuišiem nogalināja jauno skolotāju un Zani Birznieku. Tas ir viņš, kas gandrīz nogalināja arī mani un draudēja mūsu ģimenei ar nežēlīgu, mokpilnu nāvi.»

Un tad, kad beidzot Arvīds Zars tiks sodīts, — vai es beidzot varēšu gulēt mierīgi? Vai visas atmiņas izgaisīs? Vai bailes pazudis?

Varbūt tie atkal būs jauni maldi? Jaunas ilūzijas? Jauna mierinājuma sārtās buras? Cerību vējā …

Vai vispār ir kaut kas tāds, kas var izgaist un pazust?

Ko var aizmirst? Ko var piedot?

Ir pagājuši tik daudzi gadi… Tik daudz kas ir izmainījies un kļuvis saprotamāks. Komunisti, cīnīdamies par savu varu un ietekmi, centīgi izkalpodamies saviem Maskavas kungiem, dažbrīd šeit, Latvijā, rīkojās kā vislielākie barbari, kā visprimitīvākie mežoņi, kā slepkavas un laupītāji. Tādēļ arī daudzi jo daudzi latviešu vīri un jaunekļi devās mežā, lai kaut vai šādā diezgan bezcerīgā un nežēlīgā pretošanās veidā atriebtos vismaz tiem, kas bija konkrēti vainīgi viņu piederīgo bojāejā vai Sibīrijas ciešanās. Bet, kā jebkurā cīņā un atriebības aktā, vienmēr cieta arī pilnīgi nevainīgi cilvēki. Arī bērni… Tādēļ būtu naivi un smieklīgi visus tos, kuri pēckara gados dzīvoja meža bunkuros, kuri izrādīja kaut niecīgāko pretestību padomju varai un tās aktīvistiem, šodien uzskatīt par Latvijas brīvības cīnītājiem… Droši vien, ka nē. Tas būtu pārāk cēli un nepatiesi. Pie šīs grupas ļaudīm es nekādā ziņā negribēju pieskaitīt arī Arvīdu Zaru un viņa komandu. Pārāk nežēlīgi viņi bija. Pārāk daudz asiņu izlēja . ..

Latvijas vārdā? Brīvības vārdā? …

Taču laiks bija pagājis, un es pret viņiem vairs nejutu klaju naidu. Kaut kādā mērā viņus saprazdams, es gribēju Arvīdam Zaram piedot un tiesā pret viņu neliecināt. Bet, piedodami vienam slepkavam, kas savu rīcību pamato ar kādu dižu ideju, piemēram, cīņu pret padomju varu, vai mums tai pašā laikā nenāksies

piedot arī otram slepkavam, kas savu rīcību tāpat ir gatavs pamatot ar krāšņu ideju — cīņu par padomju

varu?

Ko attaisnot, kam piedot?

Bet varbūt tomēr nepiedot nevienam?

Jo ikviena cilvēka dzīvība tomēr būtu stādāma nesalīdzināmi augstāk par jebkuru ideju vai cēlu mērķi. Pašu cilvēku dzīvībai ir jākļūst par vislielāko šīs pasaules vērtību un augstāko ideju. Un tikai tad mēs varēsim sākt runāt par patiesu humānismu un cilvēcību. Bet, kamēr tas nenotiks, mēs joprojām viens otru turpināsim plosīt kā traki suņi un līdz Cilvēkam mums visiem būs vēl bezgalīgi tālu…

22. nodaļa

Uz galda stāvēja četras vāzes ar puķēm.

Pirmajā atradās astoņpadsmit sarkanas rozes, otrajā dzeltenas tulpes, trešajā neļķes, bet ceturtajā plauka balti ceriņi. Tas bija mazliet neparasti. Novembra vidū man uz galda pēkšņi ieradās pavasaris.

Kā daždien slavenam aktierim pēc pirmizrādes. Vai kā zinātniekam pēc Nobela prēmijas saņemšanas. Vai kā valstsvīram pēc apaļas jubilejas.

Bet nekas tamlīdzīgs. Es vienkārši pirms dažām dienām tiku iecelts par mūsu celtniecības tresta pārvaldnieku. Sapnis, kuru nepārtraukti biju sapņojis desmit gadus, beidzot piepildījās. Taču dīvaini — es nez kādēļ neizjutu ne to prieku, ne gandarījumu, ko biju cerējis izjust un izbaudīt, tik ilgi un pacietīgi ejot pretim šim augstajam mērķim. Viss notikušais šķita parasts un ikdienišķs. Kolēģijā biedri paspieda roku, viens otrs vēl uzsita uz pleca, novēlēja veiksmi darbā un atvadījās.

Taču trestā jau varēja just tādu kā nelielu svētku noskaņu. Vietējā komiteja bija pacentusies neuzkrītoši noorganizēt nedaudz svinīgu sagaidīšanu, cilvēki apsveica, atkal spieda roku un vēlēja panākumus, bet es stāvēju, pieņēmu apsveikumus, pateicībā klanīju galvu un skumji domāju par to, kādēļ gan mani šai mirklī nepiemeklē ne mazākā triumfa sajūta. Laimes apziņa. Kādēļ es pat īsti nepriecājos? Tomēr tāds notikums!

Tikai vakarā, kad ar dažiem tuvākajiem darbabiedriem un draugiem sēdēju restorānā «Metropole», es sāku saprast.

Es negaidīti apjēdzu, ka to, ko tagad esmu sasniedzis, par īstu karjeru vispār grūti nosaukt. Tādu ātru un žilbinošu, ka citiem un pašam aizrautos elpa! Nē. Man tas viss bija gājis pārāk lēni, un pārāk ilgi par to biju domājis. Beidzot atskārtu, ka tas taču ir tikai mans darbs. Mans darbs un nekas vairāk. Esmu palicis tas pats celtnieks, strādāju tai pašā trestā, tai pašā ēkā, tikai ar to starpību, ka sēdēšu citā kabinetā.

Un tomēr patīkami tas bija. Nenoliedzami. Uzreiz jutu daudz lielāku rīcības brīvību, lepnumu, savas personas nozīmīgumu un apziņu, ka tagad man faktiski ir tikai divi priekšnieki — Kulakovs un pats ministrs. Man ir spēks, un es beidzot varēšu īstenot tās plašās organizatoriskās ieceres, kas galaiznākumā tik pamatīgi uzlabos un izmainīs visa tresta darbu, ka, skaties, mani vēl pēc kāda laika iecels par pašu ministru!

Es pasmaidīju. Nu, vai tomēr nav jauki dzīvot? Visapkārt oriģināls interjers, dzirdama laba mūzika, blakus sēd Ojārs, Rodrigo un Ansis ar divām inženierēm no plānu daļas, visi ir skaisti un priecīgi, dejo, sarunājas, iedzer un tūlīt apklust, kad es saku kādu vārdu. Tā tam arī jābūt. Jo esmu daudz spējīgāks par pārējiem puišiem un meitenēm. Man pieder vara. Tiesa, tā nav sevišķi liela, taču tomēr pietiekama, lai varētu diezgan spēcīgi ietekmēt daudzu cilvēku ikdienas dzīvi, viņu garastāvokli, materiālo labklājību un veselību. Varbūt atsevišķos gadījumos pat visu viņu turpmāko mūžu.

Tad man ātri iešāvās prātā, ka, vienalga, maza vai liela vara, tā tomēr ir diezgan baiga lieta. Un baiga tieši ar to, ka tā bieži jo bieži cilvēku, kas tai nav sagatavots vai piemērots, var pārvērst gandrīz vai līdz nepazīšanai. Pārvērst, protams, uz slikto pusi.

Kā ir ar mani? Vai esmu sagatavots vadīt cilvēkus, vadīt lielu, uzreiz tā nemaz īsti nepārredzamu kolektīvu? Vai esmu piemērots uzņemties to smago atbildības nastu, kāda guļas uz ikviena augsta ranga vadītāja pleciem?

Domāju, ka jā. Un vēl es domāju, ka ne pārvaldnieka krēsls, ne arī šī burvīgā, šī tik suģestējošā varas apziņa mani neko daudz vis nepārvērtīs. Es tomēr

palikšu tāds, kāds esmu. Ar visu slikto un labo, kas manī ir.

Vēlu naktī atgriezies mājās, es no pastkastītes izņēmu dienas presi, vairākus žurnālus un avīzes, starp kurām bija arī mātes sūtītā vēstule. Dažus brīžus paturēju rokā, tad to nosviedu uz galda, ātri izģērbos un iegāju vannā. Laidu sev virsū vēsu dušu, tā uzreiz atsvaidzināja un darīja galvu skaidru, ūdens šņākdams sitās pret manu muskuļoto augumu, un man bija reti patīkami sevi sajust vēl nenovecojušu, vēl spēcīgu un enerģisku, un es nez kādēļ atcerējos to tālo jaunības dienu, kad pirmo reizi savu Valdu atvedu Sašas Ra- zumova lielajā dzīvoklī un kā Valda toreiz sajūsmināta iegāja greznajā vannas istabā, kā tur ilgi un rūpīgi mazgājās, kā pēc tam mēs viens otru mīlējām, kā stāvējām pie atvērta loga, zvaigžņu gaismas apspīdēti, raudzījāmies tumšajā naktī un alkaini runājām par nākotni…

Ja tu tikai zinātu, Valda, ja tu tikai zinātu, cik man vēl šodien, pēc divdesmit pieciem gadiem, tevis ir žēl un žēl, ka es toreiz aizgāju uz tām tālajām lauku mājām, ka tevi nenosargāju… Piedod, Valda, ja vari, lūdzu, piedod! Ja es būtu palicis teltī, visticamāk, ka mēs tagad Meža kapos gulētu abi, gulētu vienā kapā un uz mūžu mūžiem paliktu kopā. Tā būtu bijis skaisti un varbūt ari labi. Pieminekli es tev neesmu uzcēlis. Vēl viens «piedod»! Tavi vecāki ir miruši, un es tagad esmu palicis vienīgais, kas to vēl varētu izdarīt. Un es izdarīšu, Valda! Agrāk kaut kā nesanāca. Kopš tā brīža, kad tu man tiki atņemta, es ļoti baidījos tā vienkārši pa tukšo aizlaist vējos savu dzīvi… Es jau tā biju cilvēku un likteņa aplaupīts. Man nebija īstas bērnības. Es dzīvoju ne saulītē, bet bailēs. Man tika nolaupīts miers, bezrūpība, smaids, drošības sajūta, tēvs, māsa un, beidzot, tu, Valda. Arvien biežāk un biežāk es izjutu nepatiku pret sievietēm un naidu pret cilvēkiem, pareizāk sakot, naidu pret visādiem neliešiem, draņķiem, slepkavām, idiotiem un pārējiem cietsirdības un ļaunuma nesējiem, vēl nemaz īsti neapjēgdams, ka tādā kārtā pats pamazām kļūstu arvien stingrāks un atturīgāks. Taču tagad man ir gandrīz vai viss. Sirdij tuvs darbs, augsts amats, kolēģu cieņa un apbrīna, labs materiālais stāvoklis, dzīvoklis ar importa mēbelēm, automašīna un vēl joprojām diezgan gaišas nākotnes perspektīvas. Man ir viss un tomēr tik daudz kā vēl trūkst… Man nav sievas. Nav mīļotas, sievietes. Nav bērnu. Nav ģimenes. Blakus neatrodas pat māte. Pēdējos gados sazināmies tikai ar vēstuļu palīdzību «Labdien! Kā tev iet? Man iet labi. Bet man iet slikti.» Daudzi domā, ka es savai mātei esmu ne sevišķi izdevies dēls. Iespējams. Es to nemaz nenoliedzu. Tas ir pat ļoti iespējams. Tikai nevajag uzreiz tēlot baigi labos un gudros! Nevajag! Jo daudz ko nemaz nevar tā ātri un jēdzīgi izskaidrot. It sevišķi jau to, kas tad īsti notiek mūsu dvēselēs, mūsu apziņas un zemapziņas dzīlēs… Kas ir mūsu ilgas, mūsu dziņas, mūsu bailes, pienākums, mīlestība, naids, godīgums un mūsu tik bieži piedzīvotā nespēja kaut ko sevī salauzt, pārvarēt un izmainīt? Kādēļ mēs nevaram tā uzreiz viegli un vienkārši kļūt citi? Un vai vispār varam? Un, ja tomēr varam, vai vajag?

Noslaucījos, izdzēru pudeli pepsikolas, apsēdos atpūtas krēslā un, mazliet satraucies, rokā paņēmu mātes vēstuli. Tad iededzu blakus esošo stāvlampu un sāku lasīt.

«Mīļais dēls!

Ziema šogad pie mums ir bagāta ar sniegu, pieturas arī stiprs sals, tuvojas kārtējais Jaunais gads, bet tu arī šoreiz neatbrauci ciemos. Tā klusi un nemanot aiziet gads pēc gada, zeme dārzā paliek sausa un neapkopta, mana galva kļūst arvien baltāka, bet kājas un rokas nespēcīgākas. Tik vien vairs spēka atlicis kā dažreiz aiziet līdz kapsētai pie Ritas un daudzmaz apkopt māju un sevi. Lopus vairs neturu. Tā nolēmu un izdarīju. Nokaut tos man bija žēl, tādēļ atdāvināju savai kaimiņienei Elzai. Viņa šad tad ienāk vakara stundās pie manis pasērst, mēs abas atceramies jaunību, tik agri aizgājušos vīrus un mūsu pazudušos bērnus… Mums jau abām sagadījies tāds gandrīz vai vienāds, liktenis. Bet es uz tevi nedusmojos. Tu droši vien esi ļoti aizņemts, un tu esi mans dēls. Tūlīt beigšu, vēl tikai kārtējo reizi atzīmēšu, ka tevi, kā parasti, ar visu to lielāko nepacietību gaidu ciemos, gaidu tevi beidzot atgriežamies mūsu vecajās mājās. Es ticu, ka tu kādu dienu saņemsies un tomēr atkal atbrauksi. Tikai baidos, ka tevi nemaz vairs nepazīšu. Taču vēl vairāk baidos, ka tu nepazīsi mani…»

Es lēni nolaidu roku ar tikko izlasīto vēstuli, atliecu galvu un pavērsu seju pret blāvi mirdzošo spuldzi. Kļuva skumji. Tik skumji, ka kaut kur krūtīs sajutu pat tīri fiziskas, žņaudzošas sāpes. Gribējās kliegt.

Tu esi tur, bet es esmu šeit. Un mēs abi vieni. Ilgojamies viens pēc otra, saprotam, ka mums jābūt kopā, taču nekādi nespējam sevī kaut ko pārvarēt. Tu savu vecumu, nespēku un nepatiku pret lielpilsētas dzīvi, bet es savukārt… Nezinu. Nesaprotu. Varbūt tas ir kaut kāda savāda ārprāta veids? Varbūt tā patiešām ir kāda slimība? Taču man ir ļoti grūti pārvarēt nepatiku pret savu dzimto vietu. Kad vēl biju jauns, tas kaut kā izdevās, es taču pie mātes braucu itin bieži, palīdzēju sapļaut sienu un novākt kartupeļus, bet ar laiku, kļūdams vecāks un patiešām arvien aizņemtāks … Man šie braucieni uz mūsu «Ziedlejām» kļuva arvien grūtāki un nepanesamāki. Es tur nesaskatīju nekādu lielo jēgu. Neko man no tevis vairs nevajadzēja. Un bija pārāk grūti atkal kārtējo reizi kavēties smagajās pagātnes atmiņās. Tās taču mani bieži moka arī šeit Rīgā.

Pirms dažām dienām man pavīdēja vāja cerība, ka es no tā beidzot tikšu vaļā. Tiesāja Arvīdu Zaru. Taču nekā. Viss joprojām paliek pa vecam. Nekas nav mainījies. Pagātne, viss tur notikušais un bailes, tāpat turpina klejot pa manām sakarsušajām smadzenēm. Es dažbrīd kļūstu vēl niknāks, vēl neapvaldītāks, vēl aukstāks. Manai dvēselei ir vajadzīgs miers. Kāds ielāps. Es zinu. Ir vajadzīga vietiņa, kur noslēpties. Kāds dzelzsbetona būris. Kāds aizsegs. Kāds glābiņš.

Varbūt sākt dzert? Biežāk mainīt sievietes? Nodibināt ģimeni? Vēl enerģiskāks darbs? Bērns? Lauku klusums? Tu, māt?

Bet varbūt nāve? Varbūt beidzot mani izglābs nāve? Visu atpestītāja un sodītāja? Visnetaisnīgākā un taisnīgākā no visiem tiesnešiem …

Arī Augstākās tiesas locekļi centās būt taisnīgi. Viņi sprieda tiesu kādam vecam vīram, kas smags un sašļucis sēdēja uz apsūdzēto sola un tikai retumis pacēla galvu, lai ar blāvu un neko neizteicošu skatienu pa- raudzītos zālē, klusi kaut ko pie sevis nomurminātu un atkal diezgan vienaldzīgs iegrimtu savās atmiņās.

Es ilgi uz viņu skatījos, un sestajā dienā, kad tiesai vajadzēja beidzot pasludināt spriedumu, man viņa kļuva pat žēl. Es viņu atcerējos kā jaunu, ļoti enerģisku, stalta auguma spēcīgu vīrieti, bet tagad manā priekšā sēdēja vecs, dzīves salauzts, ar trīcošām rokām un tikko saklausāmu balsi cilvēks.

Viņš varēja būt arī manas mātes un manis paša slepkava… Varēja, bet nebija.

Un, lai gan man likās diezgan muļķīgi par to un citiem ļoti seniem noziegumiem tagad šo veco un slimo cilvēku tiesāt, es tomēr tiesai izstāstīju visu, ko biju redzējis un zināju. Ne atriebības pēc, nē! Es vienkārši sapratu, ka starp bezgala daudzām muļķībām, ko cilvēks savā dzīvē izdara, kaila atriebība laikam ir vismuļķīgākā… Protams, ikviens šādas akcijas veicējs vienmēr gūst lielāku vai mazāku morālu gandarījumu par taisnības uzvaru, bet mani visu mūžu tomēr ir mocījis un moka joprojām šis nolādēti vienkāršais jautājums — kas tad beigu beigās tomēr ir pati taisnība? Kas ir patiesība?

Kur tagad ir tie cilvēki, kas sita krustā pirmos kristiešus? Un kur ir tie varenie baznīckungi, kas dedzināja sārtos neticīgos? Kur tagad ir tie, kas revolūcijas laikā galināja nost bagātniekus? Kur ir tie, kas Staļina laikā nodeva savus darbabiedrus, draugus un pat savus radus? Kur ir vācu laika žīdu šāvēji un kur latviešu deportāciju organizētāji un izpildītāji? Kur padomju partizāni, kur nacionālie mežabrāļi?

Ko jūs esat izdarījuši? Ko panākuši? Ko galu galā jūs visi, rīkodamies gan personiskas, gan visas pasaules taisnības vārdā, esat spējuši izmainīt? Un, ja arī spējāt, kur jūs tagad paši esat — gan notiesāti, gan attaisnoti?

Jūs jau sen esat turpat, kur jūsu upuri…

Vai bija vērts?

Es nezinu, ko patiešām šai dzīvē un pasaulē ir vērts darīt, taču tā man arvien vairāk sāk atgādināt absurda teātri vai kādu milzīgi lielu psihiatrisko slimnīcu…

To zināmā mērā apliecināja arī Arvīda Zara pēdējie vārdi.

Viņš gurdi piecēlās, ilgi klusēdams kodīja lūpas, tad samocīti pasmaidīja, šoreiz diezgan vērīgi un asi paskatīdamies gan uz tiesnešiem, gan lieciniekiem.

— Augsti godātā tiesa! — viņš centās runāt pēc iespējas skaļāk. — Es nelūgšu sevi apžēlot. Nē! Es jau esmu vecs, galīgi slims, man tāpat nav vairs palicis ilgi, ko dzīvot… Bet dzīve man ir iznākusi diezgan štruntlga. Es pat gribētu teikt, ka tā man ir iznākusi pavisam baiga un netaisna. Es nezinu, kas pie tā vainīgs. Es pats? Varbūt. Bet es negribēju nevienu nogalināt! Es gribēju dzīvot godīgu dzīvi. Es gribēju art zemi un saimniekot savā lauku saimniecībā. Bet tad Latviju okupēja krievi, lielāko daju zemes atņēma un vecākus aizsūtīja uz Sibīriju. Tad Latviju okupēja vācieši, un četrdesmit trešajā gadā mani ņēma leģionā. Bet es joprojām nevienu negribēju nogalināt un iegāju mežā. Tad četrdesmit ceturtajā gadā Latvijā atkal atgriezās krievi un mani ņēma savā Sarkan- armijā. Bet es negribēju karot un vēlreiz iebēgu mežā. Taču tur jau priekšā atradās vīri, kuri pie pulvera smakas bija pieraduši kā pie savas elpas. Un tad, kad četrdesmit piektajā gadā piedzērušies sarkanarmieši kopā ar partorgu un vairākiem komjauniešiem iebruka manās mājās, pratinot nežēlīgi sasita vecomāti un pastrādāja varasdarbus pie manas māsas… Jā, tad arī es sāku šaut, es sāku atriebties un nogalināt… No šodienas viedokļa skatoties, tam varbūt pārāk lielas jēgas ari nebija, taču tomēr… Jūs šodien mani tiesājat par kaut kādiem sen izdarītiem noziegumiem un to uzskatāt par taisnīgu lietu. Bet kas toreiz taisnības vārdā būtu tiesājis tos noziedzniekus, ar kuriem bija pilna visa mūsu mīļā Latvija un kuri tovakar ielauzās ari manā mājā? Nebija neviena, izņemot mūs… Tādēļ es no sirds nolādu šo svešo varu, kas toreiz četrdesmitajā gadā iztraucēja mūsu mieru un saārdīja mūsu dzīvi. Tāpat neieredzu cilvēkus, kas šo varu atbalstīja. Tā nebija tautas vara, patiesībā tie visi bija kriminālelementi. Un es noziedznieks. Tādēļ man šķiet, ka mēs visi, visi cilvēki kaut kādā veidā un sakarā esam likuma pārkāpēji. Tikai dažreiz vieniem laimes rats pagriežas uz viņu pusi un tiem rodas iespēja tiesāt pārējos. Bet paiet kāds laiks, rats pagriežas uz pretējo pusi, un tad otra puse ar skubu atkal sāk tiesāt pirmos… Ja tas nebūtu tik skumji, es smietos pilnā rīklē. Bet tas nu tā… Pēdējais, ko es vēlētos pateikt… Visiem, kuriem es kaut mazākā mērā esmu nodarījis pāri, lūdzu piedošanu. Tāpat gribu izlūgties piedošanu arī no tiem, kuri šodien mani tiesā…

Arvīds Zars apklusa, ar mēli vairākkārt apslapināja

sakaltušās lūpas, tad stipri pārvērstā balsī negaidīti iekliedzās:

— Piedodiet, un varbūt arī jums kādreiz tiks piedots! …

Pēc divām stundām tika pasludināts spriedums.

«Latvijas PSR Augstākās Tiesas Krimināllietu tiesas kolēģija

Nosprieda

Zaru Arvīdu Miķeļa dēlu atzīt par vainīgu pēc Latvijas PSR KK 59. p. un 67. p. un sodīt ar LPSR KK 59. paredzēto sankciju — izņēmuma soda veidu — nāves sodu, ar mantas konfiskāciju.

Saskaņā ar Latvijas PSR KK 38. p. galīgo soda mēru Zaram Arvīdam Miķeļa dēlam noteikt izņēmuma soda veidu — nāves sodu, ar mantas konfiskāciju.

Spriedums ir galīgs un kasācijas kārtībā nav pārsūdzams.»

Zālē valdīja dziļš klusums. Pēc tam skaidri varēja saklausīt, kā ar savādu, spalgu skaņu noklaudz roku dzelži. Cilvēki piecēlās un nopietni gāja prom. Es paliku sēžot. Es noskatījos, kā četri bruņoti apsardzes karavīri atvēra koka barjeru, no apsūdzēto sola piecēla Arvīdu Zaru un veda prom.

Es cieši satvēru priekšā esošā sola atzveltni. Man iebija kļuvis ne vieglāk, ne smagāk. Man vienkārši '«aut kā kļuva bezgalīgi žēl. Un tad pēc brīža ar .ausmām sapratu, ka laikam arī es, visu mūžu gribēdams būt kādam tiesnesis, esmu kļuvis gan upuris, ;an noziedznieks…

23. nodaļa

Mans jaunības laiks ir pagalam. Mans arī.

Nē, Valda. Tu visu laiku būsi jauna. Šai ziņā tevi sr pat apskaust.

Es labprāt gribētu būt tikpat veca kā tu.

Tu būtu mana sieva.

Tu mani tiešām taisījies precēt?

Tev kaut vai uz mirkli kādreiz uznāca šaubas?

Nē, Ivar. Es tev ticēju. Tu biji mans pirmais vīrie-

. Man vajadzēja tev ticēt.

Es tevi mīlēju, Valda. Tik. ļoti, cik vien cilvēkam tas vispār ir iespējams.

Paldies. Tu pat nezini… Ko jūs tur augšā zināt par mums… mirušajiem?

Neko. Un tomēr es tevi mīlu vēl joprojām.

Tas nevar būt.

Var.

Tad tu neesi īsti normāls.

Man arī tā dažreiz šķiet.

Mīļais…

Visa šī pasaule ir mazliet nenormāla.

Bet skaista, vai ne?

Kā uz to skatās.

Tu joprojām, Ivar, neesi apprecējies?

Nē.

Manis dēļ?

Nezinu. Viss tā sajaucies kopā… Tagad jau grūti pareizi pateikt. Bet pirmajos gados noteikti.

Man šķiet, ka- tas ir ļoti netaisni… dzīvot vienam.

Tu maldies. Tā dažreiz ir vislielākā laime. Es nevienu vairs nevaru zaudēt. Neviens nekad nezaudēs mani. Visnetaisnāk ir tā, kā bija ar tevi.

Man dzīve pagāja garām. Mazliet pieskārās un aizgāja.

Nevajag, Valda! Ko vairs tagad izdarīsi?

Bet kā tev? Tu esi apmierināts ar dzīvi?

Ne visai.

Kādēļ? Vai tev kas trūkst?

Jā, Valda, trūkst. Es tikai nezinu — tieši kas.

Gribi, Ivar, es tev pateikšu?

Labāk jau ne.

Bet es tev tomēr pateikšu, labi?

Nevajag! Tik un tā tu man to nevarēsi iedot. Un es tev neko vairs nevaru iedot.

Tev vajag mīlēt! Tu vari nemīlēt pasauli, dzīvi, darbu, bet vismaz viens cilvēks tev ir jāmīl! Vai nu māte, vai sieviete, vai bērns. Bet jāmīl!

Es saprotu, Valda. Bet es jau savu māti mīlu. Un mīlētu arī bērnu, ja man tāds būtu. Taču ar sievietēm ir citādi. Pēc tevis neviena manī vairs nav spējusi izraisīt tādas jūtas, kuras varētu dēvēt par mīlestību. Es nezinu, kādēļ tas tā. Vai nu manī kaut kas ir neglābjami izmainījies, vai arī pārējie kļuvuši savādi un man nepieņemami. Bez tam… man šķiet, ka tu,

Valda, kā gandrīz vai visas sievietes, mīlestību krietni vien pārspīlē, tu pārvērtē gan mīlestības spēku, tās skaistumu, gan mīlestības nozīmīgumu un tās nepieciešamību cilvēku dzīvē. Man arvien biežāk sāk rasties pārliecība, ka viss tomēr ir nedaudz vienkāršāk.

Ko tu ar to domā?

Es nedomāju neko. Man tikai dažreiz šķiet, ka neko nevajag gaidīt. Ne panākumus darbā, ne slavu, ne turību, ne laimi, ne mīlestību, ne nāvi. Ja no tā kaut kas pie mums nāk, lai nāk! Ja aiziet, lai iet! Tikai nekad neko nevajag nožēlot!

Tev bail nav?

No kā?

Nu, piemēram, no dzīves? No vientulības? No vecuma? No nāves?

Nē, Valda. Mūžu es gandrīz jau esmu nodzīvojis. Katrā ziņā tā labāko daļu. Dzīvot viens jau pieradis. Bet kas attiecas uz nāvi… Bail nav, taču žēl, ka tā dabā tomēr pastāv. Kaut kas tajā varēja būt arī mūžīgs.

Tad mes noteikti būtu kopa.

Uz galvošanu.

Mūsu mīlestība būtu bijusi skaista.

Droši vien. Kādēļ gan ne?

Un mūsu bērni būtu bijuši skaisti.

Jā, Valda. Tie būtu visskaistākie un gudrākie bērni.

Bet kādēļ tā visa tomēr nav? Kādēļ daudzi, tik vienreizīgi, tik neatkārtojami ierodoties šai pasaulē, tomēr neatrod ne kripatiņu laimes un pārticību? Pat ne mazumiņu mīlestības? Un garu mūžu?

Domāju, ka galvenokārt tādēļ, ka cilvēks savā dziļākajā, apslēptākajā būtībā tomēr vēl joprojām ir daudz tuvāks dzīvnieku pasaulei nekā tā cilvēka ideālam, kuru tik ļoti vēlamies ieraudzīt un sastapt. Iespējams, ka mūsu pilnībai vienkārši vēl nav pienācis laiks. Cilvēka evolūcija taču ilgst miljoniem gadu. Bet cik garš ir mūsu mūžs? Viens nieka mirklis, ne vairāk.

Tev žēl aizejošā laika?

Man žēl tā, ko es savā dzīvē neesmu izdarījis.

Ko tu tādu neesi izdarījis?

Daudz ko. Bet laikam pašu svarīgāko — es toreiz tevi nenosargāju. Piedod, Valda! Bet es gribēju tev tikai labu.

Kāds tu vispār tagad esi? Labs, vienaldzīgs, ļauns?

Nezinu. Katrā ziņā es esmu tieši tāds, kāds esmu, un citāds nespēju būt. Dažreiz labs, citreiz vienaldzīgs un dažreiz arī naida pilns. Taču domāju, ka es ar savu eksistenci šai pasaulē ļaunumu tomēr vairojis neesmu.

Bet skaistumu? Prieku? Labestību? Mīlestību? Esi vairojis?

Tu atkal par to pašu! Vai tad patiešam mīlestība mūsu dzīvē ir pats svarīgākais? Un vai mums vienmēr un visur ir jābūt labiem? Dzīve bieži vien ir pat vairāk nekā skarba. Tā ir traģiska un nežēlīga. Un diemžēl arī cilvēku lielākais vairums ir ļauni un nežēlīgi. Ar ko tad mums pret viņiem stāvēt? Ar labestību? Ar maigumu? Ar mīlestību?

Tu gribi aci pret aci? Kā Bībelē? Zobs pret zobu?

Nē, Valda, tā es negribu. Es tikai vēlētos, kaut biežāk maigie kļūtu vīrišķīgāki, labie nopietnāki un mīlestības alkstošie — daudz piesardzīgāki.

Tad pasaule kļūtu vēl skarbāka, vēl aukstāka.

Iespējams. Taču tad cilvēkiem būtu arī nesalīdzināmi vieglāk panest un izturēt visus zaudējumus, visus šīs pasaules netaisnos sitienus. Mēs daudz retāk cerētu saņemt to, ko viens otram vispār nemaz ne- pējam dot; daudz retāk gaidītu kaut kādu iluzorisku, mistisku laimi, bet daudz biežāk vienkārši priecātos par dienu, kuru mums ir palaimējies nodzīvot. Jo pastāv taču neskaitāmas varbūtības nākamo dienu… nenodzīvot.

Tu, Ivar, man vairs nepatīc.

Kādēļ?

Tu esi pārstājis šo pasauli un cilvēkus uztvert emocionāli, ar jūtām. Tu dzīvo un vadies vienīgi pēc sava racionālā prāta slēdzieniem.

Tikai zināmā mērā. Ir tomēr lietas un notikumi, kurus es uztveru pat pārāk emocionāli, kaut kā nesamērīgi sakāpināti un traģiski. Ir lietas un notikumi, uz kuriem es patiešām dažreiz skatos it kā no tālienes. Esmu pārliecināts, ka to man darīt liek ne tik daudz, mans racionālais domāšanas veids, cik jau iedzimtais un dzīves laikā pastiprinātais pašsaglabāšanās instinkts.

Ivar… Bet vai šis ikvienā cilvēkā mītošais pašsaglabāšanās instinkts visspilgtāk un pilnīgāk neizpaužas tieši… mīlestībā? Mīlestības varēšanā? Mīlestības alkās un tās piepildījumā? Vai par to vispārliecinošāk neliecina tie neskaitāmie gadījumi, kad daudzi cilvēki iet pat bojā gan fiziski, gan garīgi, ja viņiem mīlestība tiek liegta, ja tie savu mīlestību šadu vai citādu apstākļu dēļ nespēj sasniegt vai realizēt?

Var jau būt, Valda. Mēs taču laikam vēl esam gauži tālu no tā, lai vienmēr skaidri zinātu vai pat tikai nojaustu, kas kuro reizi mūs vada, kas liek traukties uz mērķi vai negaidīti apstāties. Mēs nezinām.

Kāpēc tu atraidīji Annu Siņicku?

Tu greizsirdīga neesi?

Es pārāk labi zinu, ko cilvēkiem nozīmē mīlestības jūtas. It sevišķi tik jaunām un neaizsargātām meitenēm.

Es Annu neatraidīju. Es viņu vienkārši nepieņēmu.

Vārdu spēle.

Anna Siņicka ir viena no manām retajām dzīves kļūdām. Es to nožēloju.

Cilvēks, kas pie tevis nāca ar tik patiesām jūtām…

Tu dziļi maldies. Tas bija tikai viena vakara apreibums. Bez tam šis cilvēks ir jau aizgājis prom.

Tev viņa jāsauc atpakaļ!

Nē, Valda, man nekas vairs nav jādara. Man vispār šo spēlīti nevajadzēja sākt. Anna Siņicka priekš manis ir pārāk jauna.

Kāds sakars mīlestībai ar gadiem?

Es priekš viņas esmu pārāk vecs.

Kāds sakars mīlestībai ar gadiem?

Tomēr pastāv kaut kāda robeža.

Ja tāda ari pastāv, tad tu, Ivar, to jau esi pārkāpis. To varētu saukt par uzdrīkstēšanos. Tagad tev jāiet tālāk.

Kur?

Kur iet visi, kas ir cilvēki. Pie cilvēka..,

Es jau tur esmu gājis. Un nekur tālu nekad neesmu ticis. Bieži atradis tikai vilšanos.

Tāpat kā daudzi tevī.

Jā. Un kas tur slikts? Vai tad tūlīt vienmēr ir jābūt abpusējai saprašanai? Cieņai? Godbijībai? Abpusējai mīlestībai? Muļķības! Ja paveicas, tad tas notiek ne biežāk kā vienā gadījumā no tūkstoša.

Vai esi pārliecināts, ka tā patiešām ir?

Jā, Valda. Esmu pārliecināts.

Tu pat nepieļauj iespēju, ka varētu arī kļūdīties?

Es parasti nekļūdos.

Bet ja nu tieši šī ir tā retā reize? Kā tu vari to zināt?

Labi, lai tas paliek pārdomām un šaubām. Taču vienu gan es zinu absolūti droši — daudzveidīgajās vīriešu un sieviešu attiecībās par mīlestību jārunā tikai ārkārtīgi retos gadījumos. Par tik spēcīgām jūtām, kad tās nomāc visu pārējo. Tā, kā kādreiz man bija ar tevi. Un tev ar mani. Kad vispār ne par ko citu nebija iespējams domāt. Bet Anna vienkārši apžilba. Viņa tovakar jutās viena, te pēkšņi uzmanību sāk pievērst izskatīgs tresta galvenais inženieris… Pēc tam viņa apžilba no manas elegantās izturēšanās, gudrās runāšanas, komplimentiem, no manas automašīnas, mana dzīvokļa, sveču gaismas un izdzertā vīna… Sapnis rudens naktī. Bet vai tā bija mīlestība? Es savukārt apžilbu no viņas skaistuma un jaunības, no viņas brīnišķīgā dabiskuma un nesamaitātības, no viņas atklātības un dvēseles tīrības. Bet tas taču ir pavisam kas cits. Viņai un man — mums abiem vienam pret otru — tai naktī radās kaut kas līdzīgs abpusējai pielūgsmei, radās apbrīna, tīri cilvēcisks prieks par šo nejaušo satikšanos un beidzot — fiziska iekāre. Dabiska un pilnīgi loģiska. Taču tas viss manā izpratnē stāv visai tālu no patiesas un dziļas mīlestības.

Interesanti… Kāda tad tavā izpratnē ir patiesa un dziļa mīlestība, ja tu no tās izslēdz abpusēju pielūgsmi, apbrīnu, cilvēcisku prieku un iekāri?

Es neko no tās neizslēdzu. Es tikai zinu, ka pret ikvienu vārdu, kas ir pateikts šādos pielūgsmes, apbrīnas, prieka un it sevišķi jau iekāres mirkļos, ir jāizturas ar vislielāko piesardzību vai vienaldzību. Vēl vairāk! Es pat uzdrošinos apgalvot, ka ikviens vārds, kas ir pateikts skūpstu starplaikā, ikviens vārds, kas ir pačukstēts glāstu laikā, ikviens vārds, kas ir izkliegts kaisles satraukumā, ir nepatiess! No pirmās zilbes līdz pēdējai. Tieši tad mēs melojam visbiežāk un vispamatīgāk.

Paldies par atklātību. Tu esi visai sarežģīta un savdabīga personība, tevī vienā un tai pašā laikā it kā mājotu divi cilvēki, divas dvēseles, un tāpēc tu droši vien daudziem vari arī nepatikt.

Kad mēs, Valda, satikāmies, kad mēs viens otru iemīlējām, mums taču nekā nebija. Mēs tikai sākām savu dzīvi veidot. Bet bijām laimīgākie cilvēki uz šīs zemes.

īstai mīlestībai neko jau arī vairāk nevajag. Vienīgi iemīlēto cilvēku.

2ēl, ka mēs uz to esam spējīgi tikai jaunībā.

Nesaki vis.

Tomēr, Valda. Vēlāk pat visspēcīgākai mīlestībai klāt piejaucas lielāks vai mazāks aprēķins.

Ko tu tagad domā darīt tālāk?

Strādāšu. Nemaz neslēpju, ka man ir patīkami ieņemt tik augstu un atbildīgu administratīvo posteni. Ceru mūsu celtniecības struktūrā, tās organizatoriskā un apmaksas, tas ir, materiālās stimulēšanas, sistēmā panākt visai radikālas pozitīvas pārmaiņas. Tas arī būs mana turpmākā mūža galvenais mērķis — paātrināt celtniecības tempus un uzlabot paveiktā kvalitāti. Bet kas attiecas uz personīgo dzīvi… Nezinu, Māte mani sauc pie sevis, bet es nespēju pie viņas atgriezties uz pastāvīgu dzīvi. Es sen nespēju aizbraukt pat ciemos! Nav ne laika, ne kādas sevišķas vēlēšanās. Tu nedusmo, Valda, taču man beidzot laikam tomēr vajadzētu apprecēties. Anna Siņicka diemžēl atkrīt. Varbūt patiešām mūsu gadu atšķirībai arī nebūtu izšķirošas nozīmes, taču būtiska nozīme ir mūsu krasi atšķirīgajam sociālajam un sabiedriskajam stāvoklim. Izrādās, mēs abi strādājam vienā darba vietā, vienā trestā, un es tajā ieņemu pirmo, visaugstāko pakāpienu, bet Anna Siņicka viszemāko… Es patiešām nevaru, es pat nedrīkstu viņai tuvoties, lai ari kādus morālos, ētiskos un cilvēciskos argumentus tu vai citi arī minētu. Nedrīkstu! Jo tas gribot vai negribot tomēr atgādinātu… tieši to, ko es neuzdrīkstējos darīt un ko es arī nekad nebūtu darījis, ja vien būtu zinājis, kas viņa ir. Tātad būs jāturas tomēr pie Mudītes. Jau tuvākajās dienās pie viņas jāaiziet un beidzot jāatved pie sevis mājās kā… sieva. Galu galā tik ilgus gadus jau esam pazīstami, tik daudz kas kopā pārdzīvots, smalki viens otru iepazinuši un arī kaut ko taču viens pret otru jūtam. Tātad Mudīte. Mums ir gandrīz vai vienāds sociālais statuss, un viņa visus šos gadus par mūsu kopdzīvi ir sapņojusi…

Lai jums veicas, Ivar! Es no visas sirds jums novēlu laimi. Mierīgu un skaistu ģimenes dzīvi. Un, ja tas vēl ir iespējams… tad vismaz divus bērnus. Es jums nesavtīgi novēlu visu to, kas man pašai ir pagājis garām nepiepildīts…

Paldies, Valda! Tu, kā vienmēr, esi laba. Es svēti apsolu, ka beidzot tev uzcelšu pieminekli. Pirms nedējas jau biju aizgājis pie pazīstama mākslinieka, aiznesu viņam skici, un viņš apsolīja, ka pavasarī piemineklis būs gatavs. Tas sastāvēs no iešķelta balta .marmora kuba, uz kura stāvēs nolauzta bronzas roze. Uzraksta vietā tiks iekalts tikai viens vārds:

«Kāpēc?»

24. nodaļa

Pēc dažām dienām sēdēju ministra vietnieka Kula- kova plašajā un gaumīgi iekārtotajā kabinetā. Nesen bija beigusies kolēģijas sēde, kurā kritiski apsprieda kādas celtniecības organizācijas darbu, par pozitīvu piemēru vairākkārt minot mūsu trestā paveikto. Man tas, protams, bija patīkami. Un arī paveikts patiešām bija daudz. Gada plānu izpildījām jau divdesmit trešajā decembrī. Krasi nostiprināta darba un ražošanas disciplīna. Paaugstināta visu administratīvo posmu atbildība. Es bez žēlastības visiem, kas vienaldzīgi un bezatbildīgi izturējās pret saviem amata pienākumiem, oficiālu pavēļu kārtībā simtprocentīgi noņēmu viņiem pienākošās premiālās piemaksas. Un uzliku vēl dažādus papildsodus.

—    Tā no tevis visi aizies, — Kulakovs sacīja.

—    Lai iet! — es atbildēju. — Labāk lai tādu vispār nav! Man ir vajadzīgi cilvēki, kas nopietni strādātu, nevis skaitītos tikai algu sarakstos! Cilvēki, kas domātu un degtu! Tikai pagaidām šiem sliņķiem un vienaldzīgajiem ir viegla dzīve. Kad nepatīk — aiziet! Lai iet! Ja visi vadītāji kļūs stingrāki un prasīgāki, tad drīz vien pienāks tāds laiks, kad šāda bieža staigāšana kļūs neiespējama. Pie manis jau gandrīz visi ir apjēguši, viņi ar saviem makiem ir izjutuši, ka daudz izdevīgāk tomēr ir strādāt labi, apzinīgi un radoši!

—    Tu zini, kā tevi tagad daudzi sauc? — Kulakovs smaidot jautāja. — Kādi nostāsti par tevi jau klīst?

—     Zinu. — Arī es pasmaidīju. — Esmu dzirdējis visādas iesaukas un dažādas runas, taču man pašam personiski visvairāk patīk tas, ka daudzu acīs es esmu stipras gribas cilvēks. Un viņi zina, ka ar mani jokot nedrīkst. Man būtu nepatīkami, ja es pats savā vai citā skatījumā šķistu gļēvs un neuzņēmīgs.

—    Es tev novēlu tā turpināt arī tālāk, — Kulakovs teica. — Bez stingrības un noteiktības nevar. Tikai nekad nevajadzētu aizmirst arī tīri cilvēcisku iejūtību … kad tā ir nepieciešama.

—     Protams, — es atbildēju. — Tādēļ arī pie jums ienācu. Mani ļoti uztrauc mūsu bijušā tresta darbinieka Ata Sēļa liktenis. Neskatoties uz to, ka viņa veselības stāvoklis lēni, taču pakāpeniski uzlabojas, viņš vēl kādu laiku droši vien patstāvīgi pārvietoties nevarēs. Radinieki, tas ir, sieva, no viņa atsakās. Citu piederīgo nav. Tā viņš klīst no Ķemeriem uz slimnīcu, no slimnīcas atkal uz sanatoriju. Kaut kas ir jādara! Atis Sēlis turpmākai dzīvošanai ir jāievieto kādā no Rīgas vai republikas pansionātiem. Mūsu arodbiedrības vietējā komiteja, tresta vadība un es personiski visus oficiālos dokumentus, pieprasījumus un lūgumus jau esam krietni sen iesnieguši pilsētas Sociālās nodrošināšanas nodaļai, esmu vairākkārt zvanījis arī uz Sociālās nodrošināšanas ministriju, taču vienmēr saņēmis noraidošu atbildi. «Tikai rindas kārtībā! Ne ātrāk kā pēc trim četriem gadiem…» Bet Ata Sēļa stāvoklis prasa rīkoties nekavējoties! Tādēļ, Boris Andrejevič, es jūs gribētu lūgt šo jautājumu palīdzēt atrisināt pēc iespējas ātrāk. Jums ir daudz plašākas iespējas to izdarīt pa «augstākiem kanāliem», nekā tas ir man vai citiem.

—    Labi. — Kulakovs piekrītoši pamāja un steidzīgi kaut ko atzīmēja galda kalendārā. — Esi mierīgs. Pēc nedēļas Atis Sēlis būs pie vietas.

—    Paldies. — Es piecēlos un atvadoties paspiedu Kulakova roku. — Man no sirds novelsies milzīgs akmens.

Aizvēru durvis un tīri brašā noskaņojumā sāku iet pa ministrijas garo gaiteni. Abās pusēs atradās plaši tumšdurvju kabineti, un man, jau kuro reizi tiem garām ejot, radās vēlēšanās pārnākt strādāt uz šejieni. Kā nekā tomēr ministrija… Es savu dzīvi tā jau sen esmu ievirzījis — tikai uz priekšu, uz augšu! Atklāti

sakot — man nemaz citu iespēju nekad nav bijis. Gluži kā lielum lielākajai cilvēku daļai, kuriem ir augstākā izglītība. Ja tu godīgi un apzinīgi strādā, ja parādi savu iniciatīvu un esi sabiedriski aktīvs, neviens tevi tīšu prātu bedrē negāzīs. Tev gribot negribot jākāpj augšā.

Šķērsojot parku» kura centrā kopš tā izveidošanas laikiem auga lieli koki, es nejauši saskrējos ar San- diju. Viņa, kā parasti, bija spilgti izkrāsojusies, tērpusies gaišā mākslīgās ādas kažokā, galva bija neapsegta, bet slaidās kājas greznoja balti augstpapēžu zābaki.

Viņu vajadzētu nosist, es ātri nodomāju, tūlīt atcerējies viņas atteikšanos no Ata Sēļa, ja vien šī San- dija … nebūtu bijusi tik vienreizēji skaista! Tā tomēr daudziem vīriešiem no viņas ir vismaz kaut kāds labums…

—           Cau, dusmīgais! — Sandija apstājās un sniedza roku. — Kur tu tā drāzies?

—           Uz darbu, — es atbildēju un auksti paskatījos viņas lelles sejiņā. — Bet kur tu?

—    Biju izskrējusi ieēst, — Sandija atbildēja.

—    Viena?

Sandija šķelmīgi pasmaidīja un ierasti koķeti mazliet sakārtoja savus kuplos matus.

—    Tas tevi interesē?

—    Mazliet.

—           Vilnis aizgāja uz savu kantori. Viņam arī jāstrādā.

—    Bez viņa nevari?

—    Nevaru. Kas tur slikts?

—    Nekas. Nāc, apsēdīsimies!

—           Man jāiet. Pusdienlaiks cauri. Bez tam ziemā neviens šeit nesēž.

Es cieši satvēru Sandiju aiz elkoņa, aizvedu līdz tuvējam solam un viegli pagrūdu.

—    Sēdies!

Sandija neapmierināta apsēdās, pārmeta vienu kāju otrai, no somiņas izņēma cigarešu paciņu un aizsmēķēja.

Vērīgi paskatījos apkart. Mēs patiešam visa parkā bijām vieni, ja neskaita tos, kuri pa rūpīgi notīrītajiem celiņiem steidzās atpakaļ uz daudzajām apkārtējā kvartāla iestādēm.

—    Joprojām esi tikpat drūms un neiecietīgs? — Sandija pavaicāja.

—    Apmēram, — es atbildēju, — jo man gandrīz nekad nav bijis iemesla sevišķi priecāties.

—    Kādēļ gan ne? — Sandija izbrīnījusies paraustīja plecus. — Tiki par lielu priekšnieku, liela alga, liela vara… Vispār dzīve taču ir jauka… brīnišķīga … ja vien to neuzņem pārāk nopietni. Vairāk ar humoru, mīļais!

—   Tev joprojām nāk smiekli?

—    Par ko lai es raudātu?

—    Vispirms par sevi, Sandij. Tad tu vēl varētu paraudāt par aizejošiem gadiem, jo tu diemžēl jauna un skaista būsi relatīvi visai īsu laiku. Pēc tam tu varētu paraudāt par pazaudētu mīlestību, par neturētu vārdu, tukšiem solījumiem un pašās beigās… kaut mirkli paraudi par Ati Sēli!

Sandija ilgi klusēja. Viņa nervozi smēķēja, dziļi sevi ievilkdama dūmus, un raudzījās pāri parkam, kur pa Hanzas ielu gandrīz bez pārtraukuma brauca automašīnas.

—   Kā viņam tagad ir? — Sandija beidzot uzprasīja.

—    Slikti.

Sandija atkal dažus mirkļus klusēja, tad negaidīti iesmējās.

—    Jā, bet, ja tā nopietni padomā, kuram tad iet labi?

—    Tev, — es ar nesleptu rūgtumu teicu. — Tev iet labi, Sandij! Un man iet labi. Un vēl daudziem jo daudziem iet labi. Jo mēs visi esam dzīvi un — galvenais — esam veseli. Mēs bez sevišķām bailēm varam prognozēt sev nākotni, varam pieņemt vai atraidīt cilvēkus, mums ir dažādas iespējas rīkoties tā vai citādi. Bet mums, laimīgajiem, blakus tomēr atrodas arī tādi, kuri pilnībā ir atkarīgi no citu… mīlestības vai žēlsirdības.

—    Nevajag tā runāt, — Sandija klusi teica un strauji iemeta neizsmēķēto cigareti sniegā. — Es nejūtos vainīga.

—   Es gan.

—    Tu!? Kādēļ?

—    Nezinu. Bet ir tāda riebīga sajūta, it kā pats Ati būtu uzgrūdis uz akmeņiem.

—    Nav jēgas tik rūpīgi rakņāties savās iekšās, —

Sandija sacīja un piecēlās. — Mums katram savas sirdsapziņas priekšā ir kaut kas tāds, no kā vajadzētu kaunēties un baidīties, ko vajadzētu apraudāt un nožēlot, bet ko tas viss dotu? Neko! Žēlsirdību vai mīlestību diemžēl mūsu dvēselēs neviens mākslīgi ielikt nevar. Vai nu tās tur ir, vai nav. Ja ir — labi, ja nav — arī labi. Mazāk kreņķu šai dzīvē.

Arī es piecēlos un dziļi ieskatījos Sandijas lielajās acis. Vai man ir tiesības viņu nosodīt? Un sodīt Ata sievu Liānu? Un Liānai savukārt nosodīt Ati, ka viņš toreiz izvēlējās šo Sandiju? Un Valdai vai kādam citam nosodīt mani, ka es atraidīju Annu Siņicku? Kādēļ^mēs vispār viens otru tik viegli, tik ātri nosodām, ja mums nav un nevar būt ne mazākā priekšstata par citu cilvēku rīcības dziļākajiem motīviem? Un ja arī šie rīcības motīvi mums būtu absolūti skaidri? Kādēļ vienmēr vēlamies un pat uzstājam, lai citi rīkotos gluži tāpat, kā attiecīgajā gadījumā rīkotos mēs? Bet tas taču ir absurds! Es nevaru ne rīkoties, ne uzvesties tā, kā to grib citi! Šī pati pārējo cilvēku gribēšana jau ir amorāla un pretdabiska! Jo tad man vajadzētu visu savu dzīvi vai tās galvenos notikumus pakļaut svešu cilvēku gribai, gaumei un viņu priekšstatiem par morāli, labo un ļauno. Bet mana dzīvība un nāve pieder vienīgi man pašam, tā ir vienreizīga un neatkārtojama, un es esmu tiesīgs ar to rīkoties pēc savas gribas, pēc saviem priekšstatiem par morāli, labo un ļauno. Ja tas nesaskan ar sabiedrības interesēm vai pat tām kaitē, sabiedrība mani var sodīt, taču tā nevar un nedrīkst, neviens cilvēks visā pasaulē nedrīkst un nevar nevienam aizliegt izvēli izdarīt pašam.

—    Kur tu tagad iesi? — es mazliet apmulsis painteresējos.

—    Uz darbu.

—    Ā… jā! — Es pasmaidīju. — Kā citādi? Apprecējusies neesi?

—    Taisos.

—    Ar to pašu Vilni?

—    Jā. Nekas spožs no viņa gan nav, taču vienreiz vajadzētu apstāties.

—    Drīz būs Jaunais gads. Ko tev novēlēt?

—    Ko nav žēl, Ivar.

—           žēl man nav neka, taču… Visa ka tev jau ir papilnam.

—           Novēli man gadu bez nelaimēm! Kaut vienu skaistu un mierīgu gadu! Lai ar mani nenotiek nekas tamlīdzīgs, kā notikās Atim.

—    Labi, Sandij! To es tev arī novēlu. Esi laimīga!

—           Paldies! Bet tu pats netaisies beidzot apprecēties?

—    Taisos gan.

—    Kas tad ir tā laimīgā? Es viņu pazīstu?

—    Tā ir Mudīte.

—           Tad nu patiešām beidzot! Pēc pieciem mīlēšanās gadiem!

—    Pēc astoņiem.

—           Vēl labāk! Tev patiešām ir jāsteidzas. Un lai jūs abi esat apmierināti! Varbūt uz kāzām uzlūgsiet arī mani?

—    Nē, Sandij! Mēs kāzas svinēsim divatā.

—    Neko teikt — oriģināli.

—    Katrs taču cenšas, kā prot un var.

Mēs atvadījāmies, un es pat klusi nobrīnījos — kur gan man pēkšņi tik ātri un negaidīti pārgāja dusmas uz Sandij u? Es taču vēl pirms minūtēm divdesmit pret viņu izjutu ja ne gluži naidu, tad lielu nepatiku gan. Kur tā pazuda? Nekas taču nenotika. Bet atvadījāmies gandrīz vai kā draugi.

Taču Sandijai es sameloju. Sameloju par tām kāzām ar Mudīti. To es pagaidām biju izlēmis viens. Es vēl īsti nezināju, kā uz manu priekšlikumu reaģēs Mudīte, taču principā ne mirkli nešaubījos, ka viņa to uzņems ar vislielāko prieku. Jo visu mūsu ilgo pazīšanās laiku viņa reti kad runāja par kaut ko citu. «Ivar… Kādēļ mēs nevaram dzīvot kopā?» — tūkstoš variācijās.

Kādēļ toreiz nevarējām, es jēdzīgi izskaidrot nevaru. Kādēļ tagad var, izskaidrot ir vēl grūtāk. Varbūt arī nemaz nevajag neko izskaidrot. Es vienkārši atdošu savu mīlestības parādu. Jo iespējams — līdz šai dienai nemaz īsti neapjēdzu, ka tā savādi un gari arī viņu es tomēr esmu mīlējis. Jo kā gan citādi es tagad viņu gribētu precēt?

Aizgājis uz darbu, tūlīt piezvanīju Mudītei un uzaicināju vakaru pavadīt lepnākajā Rīgas nakts bārā, kas atradās intūristu viesnīcā. No sākuma viņa par šo negaidīto uzaicinājumu jutās mazliet pārsteigta, jo mēs parasti satikāmies un ieēdām mājās pie manis vai viņas.

—    Kādēļ tieši tur?

—    Tev pret šo vietu ir kādi iebildumi?

—    Ko tu, Ivar! Es jūtos pagodināta.

—    Man nepatīk tavs ironiskais tonis.

—    Bet pati vēl patiku?

—            Pat ļoti, Mudīt. Es tev šovakar gribu kaut ko svarīgu pateikt.

Mudīte kādu laiciņu klusēja, tad nopietni pajautāja:

—    Varbūt beidzot gatavojies mani bildināt?

—v.Jā, — es atbildēju. — Es tevi šovakar gribu bildināt.

Mudīte atkal labu laiciņu klusēja, tad klausule atskanēja viņas tīrie smiekli.

—    To nu gan es nebiju gaidījusi!

—    Atklāti sakot, es pats arī ne.

—    Kad tu to izdomāji?

—           Nezinu. Bet katrā ziņā tas nav viena mirkļa lēmums. Varbūt neapzinīgi es par to esmu domājis visus šos gadus.

—           Labi, — Mudīte apņēmīgi teica. — Lai gan šovakar man bija citi plāni, es tomēr uz to lepno krodziņu aiziešu. Šodien nemaz tik bieži nenākas dzirdēt vīrieša atzīšanos mīlestībā, par bildinājumu nemaz nerunājot!

—           Es tevi gaidīšu pulksten deviņos pie galvenās ieejas.

—    Labi, Ivar. Es noteikti būšu!

Noliku klausuli un jutu, ka garastāvoklis kļūst arvien labāks. Viss pēdējā laikā iet kā nekad gludi un veiksmīgi. Ministrijā mani slavē, trests strauji uzlabo darbu, Atis Sēlis drīz būs pie vietas, un arī es beidzot nomierināšos. Labāku sievu par Mudīti grūti pat iedomāties. Bez tam es zināmā mērā pie viņas esmu jau pieradis.

Pēc tam izsaucu galvenā inženiera vietnieku Rolandu Vāni, iedevu naudu un palūdzu aizbraukt uz viesnīcas nakts bāru un uz mana vārda pasūtīt divvietīgu galdiņu. Es to, protams, varēju izdarīt arī pats, taču bija iespējams, ka tieši šovakar visi galdiņi ir aizrunāti, un tad Mudītes acīs iznāktu pamatīga izgāšanās. Tagad jutos drošs. Rolanda brālēns tur strādāja par zāles pārzini.

Tā arī notika. Galdiņš bija rezervēts vislabākajā vietā, malā pie loga, un no tās vietas bija labi pārredzama visa zāle, dejas laukums un mazā skatuvīte, uz kuras skaistas, taču stipri vulgāras dejotājas demonstrēja apskaužamu ķermeņa lunkanību un savus minimālos apģērba gabalus.

Zāle bija noformēta tumši sarkanīgos toņos, vēl pa virsu bagātīgi tika žilbināta spilgti sarkana gaisma,, tā ka laiku pa laikam radās sajūta, it kā mēs atrastos degošā telpā vai arī kāda darbojoša vulkāna krāterī. Iespaidu vēl pastiprināja skajā mūzika.

Mudīte izskatījās labāk nekā jebkad agrāk. Viņai, mugurā bija tumšzila, moderni pašūta vakarkleita, ausīs un ap kaklu mirdzēja savdabīgas sudraba rotas, bet sejā un acīs pa retam pavīdēja skumjš smaids. Es nezināju, kādēļ viņa tik skumji smaida. Es gribēju, lai. viņa ir jautra un laimīga. Taču arī es visu to vakaru biju tā kā nedaudz apmulsis, nez kādēļ jutos neērti, un mūsu saruna nekādi nevedās. Dzērām franču konjaku un padomju zelta šampanieti, bet arī reibumu tikpat kā nejutu.

Mudīte uzmanīgi vēroja zāli.

—      Es agrāk domāju, ka šeit nāk tikai ārzemnieki, — viņa teica.

—    Nē, Mudīt. Šeit nāk tie, kuriem ir nauda.

—    Tev tagad tās, protams, ir pietiekami?

—    Es arī agrāk nevarēju žēloties.

—     Esmu lasījusi, ka pat miljonāriem vienmēr šķietot, ka viņiem naudas tomēr esot par maz.

—    Bet man pietiek. Cik tad daudz vienam vajag?'

Mudīte tā savādi uz mani paskatījās, lēni izdzēra.

malku dzeltenā, mirdzošā vīna un klusi pajautāja:

—    Cik ilgi tu vēl domā būt viens?

Arī es paskatījos uz Mudīti, mūsu skatieni sastapās,, un es atklāti atbildēju:

—    Es vairs tā negribu dzīvot.

—    Kādēļ?

—     Varbūt beidzot esmu sapratis, ka tas ir diezgan stulbi, nevajadzīgi un pārlieku egoistiski, nezinu. Varbūt tādēļ, ka es tevi tomēr mīlu, jā, iespējams ne gluži tā, kā tas ir pieņemts vai pierasts, bet savā ziņā tomēr mīlu, jo kā nekā tu tomēr esi mana pirmā sieviete.

Bet varbūt vienkārši tādēļ, ka esmu ļoti noguris. Man ir vajadzīgs kāds cilvēks blakus.

—    Tu, kā vienmēr, esi atklāts.

—    Ko man no tevis vajadzētu slēpt?

—    Neko.

—    Es tevi mīlu, Mudīt. Patiesi.

Mudīte izstiepa roku un savu plaukstu uzlika manējai. Tā bija viegla un karsta.

—           Pirmo reizi tu man saki šos vārdus. Gandrīz vai neticas. No tavas mutes tie skan pavisam neparasti…

—   Tu man esi vajadzīga.

Mudīte atvilka roku atpakaļ un atkal satvēra slaido glāzi.

—Tad kādēļ tu atkal jau kuro reizi tik ilgi no manis pazudi?

—           Es maldījos. Kaut kur biju aizgājis sāņus. Vai tad tā negadās? Bet nu tas ir garām. Esmu izkūlies. Un — kā redzi — atrodos tev blakus.

—           Ļoti priecājos, — Mudīte klusi sacīja, bet man tomēr šķita, ka viņas balsī un skatienā uz mirkli pavīd kaut kāda tikko manāma ironija.

—    Kā tu mani atkal atcerējies?

—    Es tevi nekad neesmu aizmirsis.

—           Varbūt, Ivar. Bet tā pa īstam es tev gan nekad neesmu bijusi vajadzīga. Nekad!

—    Tomēr.

—    Tikai nedēļas nogales izpriecām…

—           Ne tikai. Sīm izpriecām es varēju atrast arī citas. Bet, kā redzi, vienmēr atgriežos pie tevis. Tagad esmu atnācis pēdējo reizi. Pēdējo reizi tevi sameklējis. No šī vakara mēs jau vairs nešķirsimies.

Mudīte atkal lēni iemalkoja šampanieti, iemeta acis manā sejā un rūgti iesmējās.

—           Ilgi, Ivar, tu mani esi meklējis! Pārāk ilgi nācis! Paskaties, cik laika aizskrējis! Kas to mums atdos? Kas atgriezīs zaudēto?

—           Nekas jau īstenībā nav zaudēts, — es domīgi atbildēju. — Laiks… jā, varbūt. Bet mēs taču vēl esam. Mēs esam, Mudīt, un tas pašlaik ir pats svarīgākais.

—           Tu maldies. — Mudīte teica, un viņas balss bija auksta. — Tas nav pats svarīgākais.

—    Kas tad?

—           Mūsu attieksme vienam pret otru, pret dzīvi vispār…

—          Tu gribi zināt, kāda galu galā tagad ir mana attieksme tieši pret tevi?

—   Jā. To man būtu interesanti uzzināt.

—           Bet es taču to pirms piecām minūtēm tev pateicu! Ko tu vēl gribi?

—   Tev grūti atkārtot?

—           Es tevi vairs nepazīstu, — stipri vīlies teicu- — Tu esi kļuvusi pārāk nopietna. Kas ar tevi noticis?

—           Nekas sevišķs. Varbūt patiešām es tagad esmu kļuvusi daudz nopietnāka. Bet pati dzīve jau arī nav nekāda joku spēlīte. To visai uzskatāmi pierādīja notikums ar Ati.

—           Atim totāli nepaveicās, — es piekritu. — Bet tā jau atgadās ārkārtīgi reti.

—           Man šķiet, ka neviens no Ata tuvajiem cilvēkiem šo pārbaudījumu neizturēja. Arī tu.

—           Es viņam nebiju tuvs, — mazliet neapmierināts paskaidroju, — taču viņa labā tomēr esmu darījis visu, kas vien ir manos spēkos. Visi papīri ir jau nokārtoti, lai viņu vistuvākajā laikā varētu ievietot, kādā no pansionātiem.

—           Respektīvi… lai par viņu turpmāk rūpes uzņemtos valsts, jā?

—           Tur nav nekā nosodāma. Sīs iestādes ir pilnas ar Atim līdzīgiem.

—          Vai tas tev nešķiet… baigi? — Mudīte aizlauztā balsī pajautāja.

—          Mazliet. Bet tāda jau laikam ir cilvēka būtība. Vispirms pats un tikai tad kāds cits.

—           Labi, Ivar, ļoti labi, ka vismaz tu vienīgais no visiem Ata draugiem un piederīgajiem izrādi kaut kādu ieinteresētību viņa ne visai apskaužamajā liktenī.

Mudīte apklusa, nevērīgi noskatīja zāli, tad atkal skatījās uz dejotājiem.

—           Ko tu esi beidzot izdomājis attiecībā pret mani? — viņa painteresējās. — Tas, ko tu pirmīt teici, patiešām ir nopietni?

—          Nopietnāk vairs nevar, — es sacīju, satvēru Mudītes roku un to cieši paspiedu. — Es gribu, lai tu vienmēr paliktu kopā ar mani. Es patiešām gribu, lai tu kļūsti mana sieva, lai mums būtu arī kāds bērns…

Mudīte ilgi klusēja, domīga pirkstos grozīja glāzi, un es biju pārsteigts par viņas nopietnību, par to, ka viņa neizrāda ne mazāko prieku.

—    Man uz to vajadzēja gaidīt astoņus garus gadus, — Mudīte beidzot skumji un nogurusi sacīja. — Vai tev neliekas, ka tas tomēr ir mazliet par ilgu?

—    Var jau būt… — es piekritu. — Bet par tādu soli jau arī nemaz nav tik viegli izšķirties.

—    Paldies, Ivar, ka vismaz beidzot… — Mudīte sacīja un pēkšņi rūgti iesmējās. — Taču tava vēlēšanās tomēr nāk stipri par vēlu… Par vēlu, Ivar! — Viņa gandrīz vai iekliedzās un mēģināja piecelties. Es Mudīti Strauji satvēru aiz elkoņa un nekur nelaidu. Es neko fiesapratu.

—    Sēdi, Mudīt!

Viņa pagrieza galvu sāņus un uztraukta vairījās skatīties man acīs.

—    Ko tas nozīmē? — es asi un neapmierināti uzprasīju.

—    Piedod, Ivar, bet man ir jāsteidzas, — viņa gandrīz šņukstus atbildēja. — Pulkstenis jau divpadsmit. Paņemšu taksīti…

—    Kur tev tā jāsteidzas?

—    Es tagad esmu aizņemta. Vienmēr ļoti aizņemta.

—    Ko tu dari? — es neapmierināts pavaicāju. — Tev jāauklē mazi bērni?

—    Nē, Ivar… — Mudīte pakratīja galvu, to pacēla augšup, un mūsu skatieni sastapās vēlreiz. Mudītes acīs un sejā mirdzēja savāds gaišums, un man pat šķita, ka viņa šai mirklī ir kļuvusi vēl skaistāka, vēl pievilcīgāka. — Mani mājās gaida Atis, — viņa neparasti mierīgi pateica.

Es pirmajā mirklī tik pamatīgi apstulbu, ka nemaz, vēl neapjēdzu šo vārdu nozīmīgumu. Tikai mazliet vēlāk man tas viss pielēca, un es satriekts atkritu krēslā. Pēc tam ātri izdzēru divas konjaka glāzītes pēc kārtas un joprojām pārsteigts skatījos Mudītes gandrīz vai apgarotajā sejā.

—    Ko? Ko tu teici? Lūdzu, atkārto vēlreiz! Tevi mājās gaida A-tis?…

—    Jā, — Mudīte apbrīnojami savaldīgi teica. — Atis Sēlis. Es viņu pirms nedēļas izņēmu no slimnīcas, un viņš tagad dzīvo pie manis, manā dzīvoklī.

—    Mudlt… — Es patiešām jutos galīgi satriekts. — Manu mīļo meitēn… Kādēļ tu to darīji?

—    Nezinu. Es īsti nezinu, Ivar. Taču man vienu dienu pēkšņi šķita… Es sapratu… ja es to neizdarīšu… Es sevī pazaudēšu kaut ko ļoti cilvēcisku, kaut ko būtiski svarīgu… sev… citiem… Cilvēki jau tā ar katru dienu kļūst arvien vienaldzīgāki viens pret otru, arvien svešāki… Bieži dzīvojam kā ar aizsietām acīm. Arvien retāk un retāk redzam citu sāpes, viņu vajadzības, viņu nelaimes… Bet patiesībā mēs taču visi, visi bez izņēmuma alkstam otra cilvēka tuvumu, viņa siltumu. Un tad vēl tava ilgā šaubīšanās… gaidīšana. Man tas viss ir apnicis, man ir apnicis, pat apriebies būt tikai tavai svētdienas gultas partnerei… Viss, Ivar! Atis Sēlis man ir kļuvis tuvs. Un es viņam vajadzīga. Pat ļoti vajadzīga! Es no viņa vairs nešķir- šos. Es viņam palīdzēšu tikt uz kājām. Tu pat nevari iedomāties, kāda patīkama sajūta mani pārņēma vakar, kad viņš sveicienam jau varēja pacelt labo roku… Viņš sāk strauji atlabt, varbūt pat izveseļosies pilnīgi! Vai tas nav brīnišķīgi! Vai tas neatsver daudz kor varbūt pat visu, pēc kā mēs dzīvē tā dažreiz plēšamies?

Mudīte piecēlās, nedaudz sakārtoja matus un apģērbu, pienāca klāt un viegli uz mana pleca uzlika savu maigo roku.

—    Paldies tev par šo skaisto vakaru, — viņa klusi pateica. — Sis laikam patiešām ir pats greznākais un dārgākais restorāns Rīgā. Paldies tev par vēl citiem skaistiem vakariem. Bet tas viss ir jau bijis, pagājis. Paliec sveiks, Ivar! Daudzreiz tu biji pat vairāk nekā labs, taču…

Mudīte pagriezās un aizgāja.

Es viņu nepavadīju. Jutos apvainots un pazemots. Manā vietā viņa izvēlējusies smagu invalīdu… Krūtis pildīja smacējošas dusmas, pēkšņi asi sagriezās vēders un kļuva nelabi.

Es ātri piecēlos, šķērsoju zāli un iegāju tualetē. Tā bija varen plaša, visas sienas mirdzēja spoguļos, bet nedaudz pa labi, priekštelpā aiz diezgan pagara galda, baltā virssvārcī sēdēja kāda veca sieviete. Viņai priekšā uz galda — acīmredzot pārdošanai — atradās dažādi ziepju gabali, salvetes, odekoloni, cigaretes, dvieļi un vēl kaut kādas paciņas un kastītes.

Kad pēc dažām minūtēm iznācu no kabīnes un pie izlietnes mazgāju rokas, vecā tirgotāja tusnīdama piecēlās un nostājās man blakus.

—    Do you \vant something? — viņa angliski pajautāja, kas nozīmēja — «Vai kungs kaut ko nevēlas?».

Es paskatījos uz sakumpušo veceni, uz viņas tūkstoš grumbās izvagoto ģīmi un nepatikā novērsos.

—    Mochten sie etwas? — tagad viņa man to pašu jautāja vāciski. Bet es ieslēdzu elektrisko roku žāvētāju un neko neatbildēju.

—    Rue veux, monsieur? — vecā dāma šoreiz mani uzrunāja labā franču valodā, un es neviļus pasmaidīju.»'

—    Varbūt madame savā laikā ir studējusi Sor- bonnā? — es izsmējīgi pavaicāju.

Vecene tā kā mazliet satrūkās un nolieca galvu.

—    Ak kungs ir latvietis? — Viņa pēc kāda laika galvu atkal pacēla augšup. — Patīkami, patīkami… Bet izskatāties gan pēc tipiska angļa!

Pēc tam viņa ar drebošām rokām man pretim sniedza nelielu, glīti noformētu kārbiņu.

—    Ņemiet, kungs! Tur iekšā ir desmit gabali. Maksā tikai nieka desmit rubļus. Nekad nenožēlosiet! Tas ir pirmklasīgs japāņu ražojums, ļoti smalki un spilgti krāsaini. Stāsta, ka sievietēm ļoti patīkot…

Es uzreiz sapratu, par ko ir runa, un noraidoši pakratīju galvu.

—    Paldies, cienītā! Kaut kā iztikšu bez tiem.

—    Kad nu ne, tad ne. — Viņa viegli sašūpojās un lēnām tipināja atpakaļ uz savu vietu aiz garā galda. — Bet Sorbonnā es tomēr studējusi neesmu, tur nu jūs kļūdījāties, taču Parīzē esmu bijusi vairākkārt, — viņa negaidīti turpināja. — Tāpat esmu bijusi arī Londonā, Nicā, Romā un Stokholmā. Esmu vizinājusies pat ar jahtu pa Zenēvas ezeru un pastaigājusies pa Honolulu pasakaini krāšņo pludmali… Neticami, vai ne? Bet tā, kungs, ir vistīrākā patiesība, ticiet! Es kādreiz biju bagāta, o, biju pat ļoti bagāta, un man bija vara pār cilvēkiem. Liela vara. Vīrieši manis dēļ šāvās un kļuva nelaimīgi, taču es…

Vecene apsēdās, ar savām drebošajām rokām atspiedās pret galda malu un mazliet skumji ieskatījās man acīs. Tas bija nogurušas, nelaimīgas un droši vien arī

slimas sievietes skatiens, kas neko citu nevēstīja kā. vienīgi skaidri saskatāmu nožēlu un sāpes.

Es pagāju soli uz priekšu un laikam diezgan stulbi pajautāju:

—    Bet kā tad jūs tagad? Kādēļ jūs esat šeit?

Vecā dāma ilgi klusēja, tad viņai tā savādi noraustījās acu plakstiņi un seja savilkās ironiskā smīnā.

—    Vai tad kungs vēl neko nenojauš? — Viņa izbrīnījusies iepleta acis un uz mirkli pat sastinga. — Vai tad kungs nezina, ka viss uz šīs pasaules ir ļoti īslaicīgs? Nudien jāsmejas! Viss, ko mēs tik nepacietīgi, ar tādu neatlaidību un nežēlastību cenšamies šai dzīvē iegūt — gan naudu un varu, gan augstu stāvokli, gan visdažādākās mantas un lietas, gan arī vīriešus un sievietes… Tas viss beigu beigās taču izrādīsies daudz mazāk vērts, jā, kungs, tas viss būs daudz mazāk vērts par to, ko jūs nupat atstājāt tai glazētajā podā…

Vecene kaut kā jautri un bezbēdīgi atgāzās pret krēsla atzveltni un sāka skaļi smieties.

Es aizvēru durvis un atgriezos zālē. Lēnām gāju starp bagātīgi klātajiem galdiņiem, tad pēkšņi domīgs apstājos. Uzmanīgi paskatījos apkārt. Cilvēki dzēra, Eda. Dejoja. Sarunājās. Dziedāja. Tika noslēgti kaut kādi darījumi. Kaut kas tika pirkts un pārdots. Cilvēki sakarsa mīlas nojausmās un dega tīri fiziskā iekārē. Puskailās dejotājas kā norautas ziedlapas krita uz grīdas. Spilgti sarkanas gaismas pilieni kā rubīni ausu ļipiņās. Orķestris spēlē uz nebēdu. Bundzinieks sviedros. Mudīte aiziet pie cita. Himna mīlestībai? Cilvēcībai? Žēlsirdībai? Bet varbūt, bundziniek, tu labāk norībini himnu stulbumam? Arī manam. Arī manam, bundziniek! Varbūt mēs visi esam muļķi. Jo pārāk reti iedomājamies, kas ar mums notiks vēlāk. Tālāk. Un reti kad spējam trāpīt desmitniekā. Paņemt no dzīves tieši to, ko ir vērts paņemt. Skaists briljants sievietes pirkstā, taču tas ir tikai akmens, minerāls, nekas vairāk! Un dārgs tikai tāpēc, ka kāds tam ir noteicis cenu. Bet mūsu vienreizējās dzīvības un dzīves? Kas tām uzliks cenrāžus?

Vīriešu tualetē vecene nez kādēļ joprojām smējās. Varbūt tādēļ, ka viņa šo cenu jau zināja?…

25. nodaļa

Bet es nezinu neko. Neko nesaprotu. Jūtos kā apspļaudīta. Kā iemesta atkritumu konteinerā. Kā iespār- dīta dubļos. Un to visu izdarījis cilvēks… kas tik ātri un negaidīti man uzreiz kļuva vistuvākais, visdārgākais. Sametas pat baisi. Kādēļ tieši viņš? Kādēļ tieši šie tuvākie, dārgākie mums bieži sagādā vislielākās sāpes un pazemojumus? Svešie aiziet, tie mums vienaldzīgi paiet garām. Bet savējie paliek. Tie stāv un noskatās. Tie sit un smejas. Un arī nodod pa lielākai daļai tikai savējie …

Māta vakar kliedza.

«Ak, žēlīgās debesis! Tā tik mums vēl trūka! Vēl viens sīkais uz kakla! Bet vai tu esi padomājusi, kā mēs tagad dzīvo'sim? Šā vai tā, taču istabā es tevi nelaidīšu! Uz to tu neceri! Ja nespēj sev dabūt vīru ar dzīvokli, pinies arī tālāk ar mīļākajiem un dzīvo virtuvē!»

Patēvs sacīja:

«Ar tādu seju, augumu un kājiņām kā tev, Anniņr tu varētu dzīvot pilīs un precēties katru dienu! Neesi dumja! Grāb dzīvi un vīriešus aiz bārdas un nekur nelaid prom! Ja vispār kaut ko gribi dabūt!»

Ārste nolika gumijas cimdus, nomazgāja rokas un kaut ko ātri ierakstīja kartītē.

. «Es vēl simtprocentīgi nevaru apgalvot, taču man liekas, jūs tomēr esat stāvoklī. Ņemsim jūs uzskaitē. Ja diagnoze apstiprināsies un grūtniecība noritēs bez sarežģījumiem, tik un tā jums turpmāk vismaz vienu reizi mēnesī būs obligāti jāierodas uz pārbaudi.»

Draudzene Silvija nervozi aizsmēķēja cigareti un pārmetoši uz mani paskatījās.

«Vientuļā māte! Diez kas nav, Anna!»

«Es jau to pati saprotu. Bet ko man tagad darīt?»

«Drāzies atpakaļ pie tās pašas dakteres un taisi abortu! Obligāti! Citādi būsi pagalam! Kur tu^ liksies ar bērnu? Kur dzīvosi? Kā dabūsi sev vīru? Ārprāts! Viens sapnis, dažas brīnišķīgas naktis, un še tev — visa dzīve galīgā dēlī! Nu nē, draudziņ! Es nu gan tā nekad neiekritīšu! Zini, vajag tomēr rīt tās ungāru tabletes! Absolūti drošas, vienīgā neērtība, ka tās jālieto katru dienu. Toties arī grēkot vari katru dienu bez mazākām bēdām! Iedot?»

«Labāk jau iedot padomu!»

«Aizej un iespļauj viņam ģīmī! Vot, ko tu izdari!»

«Tas neko nedos.»

«Bimbošana arī neko nedos! Vai nu ir jākliedz pilnā balsī, vai cieši jāsakož zobi.»

«Es jau to arī darīšu, taču ir tik grūti, grūti… Pavisam riebīgi.»

«Tev ir jātaisa cauri! Neko prātīgāku tu neizdomāsi. Tas ir labākais, ko šādās situācijās mēs varam darīt.»

«Silvij, Silvij… Vai tad tu nesaproti, ka tas ir visdrausmīgākais, uz ko sieviete vispār savā dzīvē var izšķirties? Aiziet pie ārsta un sacīt — dakter, lūdzu, ņemiet un noslepkavojiet manu bērnu!»

«Anna!» Silvija spalgi iekliedzās un sāka raudāt.' «Tā tu nekad vairs, lūdzu, nerunā! Jo nekad neviena sieviete tā nesaka! Nekad! Viņa lūdzas ko citu! Viņa lūdzas glābt sevi un savu dzīvi, jo tur tev nekāda bērna vēl nemaz nav! Nav! Tu saproti, Anna? Tur ir viss kas, tikai vēl ne bērns!»

«Tomēr, Silvij!» Arī es sāku skaļi raudāt. «Viņš jau ir sācies.»

Tagad jau sākusies nakts. Auksti. Visu laiku krata lipigi drebuļi. Jau trešo stundu sēdu šai drēgnajā kāpņu telpā un gaidu, kad savā dzīvoklī beidzot atgriezīsies Ivars Viklands. Esmu ar mieru paciest vēl vienu pazemojumu. Lai! Gan jau kaut kā to pārdzīvošu. Bet varbūt Ivars par mani tomēr iežēlosies? Vai tad esmu slikta? Neglīta? Veca? Dumja? Netīra? Es pie tevis atnācu kā skaidra diena — neko neprasīdama un nelūgdamās. Es biju tīra, tik tīra un nevainīga, Ivar, kā rasas lāse ziedlapā. Vai asara uz mana vaiga. Kādēļ tu vēl nenāc? Kur tu klīsti šai sniegbaltajā naktī? Rīt esot Ziemassvētki. Daudzās mājās uz eglītēm tiks dedzinātas sveces. Cepti pīrāgi. Bet man nebūs nekas. Itin nekas. Ne pīrāgu, ne cilvēku mīlestības, ne dāvanu. Kādēļ tu, māmiņ, pret mani esi tik barga un netaisna? Vai tad esmu vainīga, ka tev dzīvē nav paveicies un tagad neveicas arī man? Vai tad mani var nosodīt par to, ka es gribēju noticēt kādam skaistam sapnim, ka ticēju mīlestībai un no visas sirds, gandrīz ne mirkli nešaubīdamās, ticēju arī cilvēkam? Noticēju viņa vārdiem, viņa jūtām. Vai par to mani tagad jāapmētā akmeņiem?

Es taču gribēju būt laimīga.

Vai tas ir tik nesaprotami, sveši?

Kad Ivars mani toreiz pēc svētkiem palūdza aiziet… kad viņš no manis nez kādēļ tik pēkšņi un negaidīti atsacījās, es ilgi stāvēju šai pašā kāpņu telpā un visa degu aiz kauna un pazemojuma. Es jutos kā piekauta. Man jau bija teikts — netici vīriešiem! Bet es tomēr ticēju. Man jau bija teikts — netici sapņiem! Uz visu skaties reāli un skaidri! Un galvenais — ne no dzīves, ne cilvēkiem nekad negaidi nekādas dāvanas! Bet es tomēr gaidīju. Man jau bija teikts — tici visam kam, tikai ne mīlestībai! Tikai ne mīlestībai! Bet es tomēr ticēju.

Un tagad izmisusi prasu —

kāds man nq.«tā bija labums? No šīs ticības.

Silvijai viegli. Viņa visam spļauj virsū.

Divdesmit gadu vecumā.

Varbūt drīz arī es tā cļarīšu. Kļūšu rupja, ciniska un vienaldzīga. Tad ar mani būs cauri. Viss beigsies, nemaz tā īsti vēl nesācies. Es to saprotu un tādēļ tagad raudu …

Ivar Vikland, mans ilgotais, labais un ienīstais! Kādēļ tu par mani pasmējies?

Es tevi gribēju aizmirst. Nekas nesanāca. Es centos par tevi nedomāt. Tas bija grūti, bet dažreiz man tas tomēr izdevās, man izdevās tevi izsviest no savām atmiņām, un es jau sāku cerēt, ka ar laiku man tas izdosies pavisam. Bet nekā! Pirms trim nedēļām pamanīju, ka manā organismā jau sākušās izmaiņas. Tad mani visas nākamās dienas arvien vairāk sāka mākt žņaudzošas bailes. Vai patiešām esmu stāvokli un man būs bērns? Un, ja tā izrādīsies patiesība, kas tad notiks ar šo bērnu un mani? Kur es ar viņu dzīvošu? Mūsu mazajā virtuvē?! Celtnieku kopmītnē?!

Tad sveiki sapņi par labāku nākotni, par studijām un normālu ģimenes dzīvi. Es kļūšu par «skuķi no kopuškas». Ar bērnu pie rokas. Vientuļā māte. Bez kādas sevišķas profesijas un izglītības.

Ko tu ar mani esi izdarījusi, dzīve?

Muļķības!

Ko ar mani esi izdarījis tu, Ivar Vikland?

Ko es pati ar sevi?

Viss. Svētki beigušies. Tā es negribu dzīvot! Tāda es negribu būt! Es vispār vairs negribu būt! Negribu dzīvot. Bet, pirms es aizeju no šīs pasaules, man tomēr vēl jāsatiek Ivars. Jāsatiek cilvēks, kurš vienīgais mani šai īsajā dzīvē ir darījis laimīgu un arī nelaimīgu. Man viņam jāpasaka… Lai viņš zina. Varbūt kaut kas mainīsies. Varbūt viņā kaut kas salūzis. Vai uzplauks. Kad uzzinās, ka viņam būs bērns. Varbūt viņš tad mani paņems pie rokas, ievedīs dzīvoklī un pateiks, lai es tur palieku dzīvot. Pie viņa un kopā ar viņu. Pēc tam Ivars man palūgs piedošanu. Un es viņam piedošu.

Jo mēs taču visi, visi bez izņēmuma, esam radīti mīlestībai.

Pulkstenis jau rādīja piecpadsmit minūtes pāri vieniem naktī, kad beidzot Anna Siņicka satrūkusies ieraudzīja, ka kaut kā smagnēji un skaļi pa kāpnēm viņai lēni tuvojas Ivars Viklands. Viņam mētelis bija atpogāts, biezā vilnas šalle nevērīgi apmesta ap kaklu, dārgā nercu cepure mazliet noslīdējusi uz galvas vienu pusi, bet labā roka turēja sažņaugtus zilganpelēkus ādas cimdus.

Ivars izskatījās nedaudz iereibis un par kaut ko neapmierināts.

Ieraudzījis kāpņu galā viegli drebošo un izbijušos Annu Siņicku, Ivars uz brīdi apstājās, skaļi novaidējās un nepatikā sarauca uzacis. Pēc tam viņš pienāca meitenei klāt, atspiedās pret sava dzīvokļa durvīm un pārmetoši ieskatījās viņas bālajā sejā.

—    Ko tu šeit dari? — Ivars skarbi pajautāja.

—    Stāvu un gaidu tevi, — Anna klusi atbildēja.

—    Kādēļ?

—    Es gribu …

—    Bet es negribu.

—    Man vajag… Saproti, Ivar… Man ļoti vajag…

—    Es visu saprotu, Anna. Bet tas ir velti. Man neko nevajag. Apjēdz? Man no tevis neko vairs nevajag! Tādēļ bija muļķīgi nākt uz šejieni, mani gaidīt un mēģināt iežēlināt. Tev vajadzēja atrasties mājās, mierīgi čučēt savā gultiņā un sapņot par sev piemērotu puisi.

—    Tas jau būtu brīnišķīgi, taču man tādi sapņi pašlaik nerādās. Bez tam man vēl nekad nav bijušas savas mājas. Gulta, jā. Virtuves kaktā starp plīti un galdu.

—    Tas, protams, ir skumji, bet es tev nevaru uzdāvināt ne citu dzīvokli, ne jaunu māju.

—    Es jau to nemaz neprasu.

—    Ko tad tu gribi no manis? Ko tu šeit mekle?

—    Es nācu pie tevis.

—    Tu to varēji ari nedarīt.

—    Nevarēju! Man citur nav kur iet. Tu uz šis pasaules man esi palicis vienīgais, pie kā vēl varu atnākt.

Ivars, nervozi kodīdams lūpas, ilgi klusēja, tad, neslēpta niknuma pārņemts, spēcīgi uz pelēkā betona nosvieda cimdus, vēl dažus brīžus stāvēja, pēc tam smagnēji apsēdās uz trepju pēdējā pakāpiena.

—    Sēdies blakus! — viņš īgni pavēlēja un pamāja ar roku.

Anna mirkli padomāja,, tad patiešām ari apsēdās blakus Ivaram, ar kreiso plecu pieskārās gaiši nokrāsotai sienai un ar izplūdušām cerībām skatījās uz Ivaru. Arī viņš vērīgi noskatīja meiteni, nez kādēļ vairākkārt aptaustīja viņas plāno rudens mētelīti, pieskārās neapsegtajai galvai un stipri nosalušajām rokām.

—   Kādēļ esi tik vasarīgi apģērbusies? — Ivars pavaicāja. — Tā steidzies šurp, ka pat aizmirsi uzvilkt cepuri un cimdus?

—   Jā. — Anna pamāja ar galvu. — Es tik ļoti steidzos, ka cepuri un cimdus aizmirsu uzģērbt.

—    Ņem manējos, — Ivars sacīja, no grīdas pacēla cimdus, no galvas vēl norāva lepno nercādas cepuri un to pasvieda Annai. — Ņem un velc virsū! Aukstāk jau nekļūs.

—    Paldies, — Anna aizlauztā balsī teica, — bet to man no tevis nevajag.

—    Ko tad tu gribi?

Anna neko neatbildēja, negaidīti ar abām plaukstām aizklāja seju, nolieca to pret uzrautajiem ceļgaliem un sāka nevaldāmi raudāt.

Ivars atspieda galvu pret kāpņu margām, nesapratnē skatījās uz trūcīgi apģērbto, skaļi raudošo meiteni, un visa viņa apziņa un dvēsele piepildījās ar kaut kādām smagām, grūti formulējamām izjūtām. Vispirms viņš sajuta dabisku žēlumu pret asarās mirkstošo cilvēku, bet gandrīz vai tai pašā brīdī šo žēlumu aizdzina asa nepatika, nevēlēšanās dzirdēt šos skaļos šņukstus un žēlabas, jo kāda gan viņam vairs daļa par šo gandrīz vai svešo sievieti, kuru viņš bija pazinis tikai trīs dienas, jā, nu protams, ari trīs naktis, bet tas taču ir » tik smieklīgi īss dzīves brītiņš, ka es jau to vispār biju paspējis aizmirst. Gandrīz aizmirst. Jo kādēļ gan man būtu vajadzīgs to visu atcerēties? To vēl līdz šai dienai pārdzīvot vai nožēlot? Ko es tev esmu nodarījis sliktu, ka tu te tik skaļi brēc? Vai esmu vainīgs, ka toreiz jūtu uzplūdumā, nevaldāmā iekārē tev pateicu tādus vārdus, kādus man nevajadzēja teikt? Es varēju un man vajadzēja iztikt bez tiem. Bet es tomēr pateicu, līdz ar to tev sagādājot dziļu vilšanos. Nu un tad? Galu galā — vai tad tā ir traģēdija? Vai tādēļ jāvaimanā, jāskrien naktī šurp un jāraud? Lielāku vai mazāku vilšanos mums dzīve un cilvēki sagādā gandrīz vai katru dienu. Vai tāpēc pasaule iet bojā, un vai tādēļ mums jākrīt izmisumā? Jā, Anna Siņicka, tu skaistā un vientuļā meitene! Tu man patiešām toreiz pamatīgi sajauci galvu, satrauci sirdi un atmodināji gauži neparastas, gandrīz vai jau aizmirstas jūtas. Bet tās gaišās dienas jau pagājušas. Laiks rit. Nāk jaunas dienas. Nāk un aiziet cilvēki. Uzrodas un sagrūst citi sapņi, mērķi un nodomi. Un mēs jau paši esam citi. Kaut drusku savādāki nekā vakar.

—    Piedod, — Ivars, noliecis galvu, klusi sacīja, — bet es tevi neaicināšu iekšā. Viss beidzies. Vai tad tu to vēl neesi sapratusi?

—    Tas ir nežēlīgi.

—   Jā, Anna, varbūt. Bet dzīvē tā notiek gauži retir ka, pirmo reizi īsu brīdi nejauši satikušies, divi cilvēki vēlāk paliek kopā visu mūžu.

—    Kas noticis, Ivar? Kādēļ tu pēkšņi tik krasi izmainījies?

—    Es tāds esmu bijis vienmēr. Es nemainos. Vienīgā reize, kad nedaudz pārvērtos, bija tas vakars, kad satiku tevi. Tu mani apdullināji, jā, šī vārda vistiešākajā nozīmē tu mani apdullināji ar savu skaistumu, jaunību un diezgan nelaimīgo izskatu. Es tevi gribēju iepriecināt. Un tici, Anna, es tevi patiešām gribēju darīt laimīgu!

—    Kādēļ tad… tu mani padzini?

—    Es tevi nepadzinu. Es tev vienkārši pateicu, ka mēs kopā dzīvot tomēr nevarēsim.

—    Kādēļ? Es taču tevi būtu mīlējusi, būtu bijusi uzticīga un visu mūžu par tevi rūpējusies. Es butu pacentusies būt tev visīstākais un tuvākais draugs. Tev neko no tā nevajag? Vai tevi patiešām varēja saviļņot un aizraut vienīgi iespēja īsāku vai garāku laiku ar mani… pagulēt? Un tikai šī iemesla dēļ tu man sacīji visus tos skaistos vārdus, devi galvu reibinošus solījumus un cerības? Vai tev nešķiet, ka, ar to visu salīdzinot, tavs mērķis ir bijis pārāk sīks un nožēlojams?

Ivars lēni pagrieza galvu pret Annu, uzlika roku uz viņas pleca un līdzjūtīgi ieskatījās meitenes acīs. Asaras bija nožuvušas. Tagad jaunās sievietes skatienā varēja samanīt vienīgi sausas skumjas un neizpratni.

—    Piedod, — Ivars klusi atkārtoja, — piedod, ka tā viss ir sanācis," bet dažreiz apstākļi tomēr ir spēcīgāki par mūsu gribu, vēlēšanos, dotiem solījumiem un mums pašiem. Ir notikumi, pēkšņas situācijas un tādi negaidīti dzīves pavērsieni, kas izjauc visu iepriekšējo, sagrauj daudzus mūsu nodomus un cerības. Vai tādēļ ir jāraud? Vai tamdēļ ir jādzimst naidam?

—    Es pret tevi naidu neizjūtu, — Anna sacīja.

—    Un ceru, ka vairs nejūti arī mīlestību, — sacīja Ivars un pasmaidīja.

Sis smaids Annu nesasildīja. Tieši otrādi. Pāri visam viņas ķermenim pārskrēja salti drebuļi. Anna gribēja piecelties un iet prom. Bet mirkli vēl palika, lai pēdējo reizi ieskatītos Ivara Viklanda savādi skarbajā, bet tai pašā laikā skaistajā un pievilcīgajā sejā.

—    Kādēļ tu tik ļoti baidies no mīlestības? — Anna pajautāja un atkal pieri atspieda pret saviem uzrautajiem ceļgaliem. — Kādēļ tu to negribi un nevēlies?

Ivars atkal ilgi klusēja. Viņš nervozi rakņājās mēteļa kabatās, varēja dzirdēt, kā nožvadz atslēgas un sīknauda, pēc tam viņš piecēlās, vairākas reizes ātri šķērsoja kāpņu platformu, tad strauji apstājās, muguru atbalstīja pret sava dzīvokļa durvīm, skumji raudzījās uz sakņupušo sievieti, un viņa satrauktajā balsī skanēja izsmiekls un atklāts nicinājums.

—    Tu saki — mīlestība, Anna? Bet kādēļ gan lai es to gribētu un pēc tās tiektos? Nē! Es savas dzīves lielāko daļu no mīlestības esmu sekmīgi izvairījies un acīmredzot izvairīšos arī turpmāk. Un zini, kādēļ? Tādēļ, ka pasaciņa par to, ka mēs varam būt patiesi laimīgi tikai mīlestībā, ir seni visas cilvēces un katra atsevišķa cilvēka visdziļākie maldi. Paskaties uz sevi! , Tu esi laimīga? Vai tava mīlestība pret mani tevi ir darījusi laimīgu? Tu taču esi viena vienīga nelaimes čupiņa! Arī es tāds kādreiz biju. Jo kaut kādi divi neiedomājami neģēļi, vājprātīgie, manu mīlestību, manu mīļoto meiteni nogalināja. Un, kaut tas arī notika krietni sen atpakaļ, sāp tāpat. Tagad par maniem draugiem. Tu viņus nepazīsti, bet tas nekas. Ir tāda Mudīte, un vai viņa bija laimīga, ilgus gadus mīlēdama mani? Vai laimīga bija Liāna, mīlēdama savu Ati Sēli? Un vai savukārt Atis Sēlis bija laimīgs, mīlēdams Sandiju? Un vai Mudīte tagad būs laimīga, dzīvodama kopā ar invalidu? Un es — jau pusmūžu sasniedzis vīrietis — kopā ar tikko pilngadīgu kļuvušu meiteni? Nē, Anna! Mīlestība patiešām ir akli un nežēlīgi maldi! Es nezinu, kas tas īsti ir, kas mūs dzen vienu pie otra, kas mūsos rada šo gandrīz vai nepārvaramo vēlēšanos sievietei dzīvot kopā ar vīrieti un vīrietim kopā ar sievieti, taču viss liecina par to, ka nekādā gadījumā mīlestība tā nu gan nav! Viss kas, tikai ne mīlestība!

Anna lēni pacēla galvu, atsedza seju un samulsusi, varbūt pat zināmā mērā nobijusies skatījās uz Ivaru Viklandu. Viņai šis vīrietis pēkšņi šķita svešs un nepazīstams, auksts, ar savu nežēlīgo atklātību, diezgan neparasto domāšanu un dzīves uztveri arī ne visai patīkams, taču varbūt tieši tas un vēl kaut kas biedējošs un ļoti vajadzīgs jaunajā sievietē izraisīja ārkārtīgi asu un dīvainu jūtu stāvokli, kad vienā un tai pašā laikā tu sajūti melnas bailes un gaišu valdzinājumu, kad gribas bēgt un tuvoties, kad gribas kliegt un klusēt, kad priecīgs satraukums par tikšanos ar mīļotu cilvēku mijas ar asarām un nožēlu par kaut ko neglābjami pazaudētu.

—    Ivar… — Anna ar sausu muti nočukstēja un neveikli piecēlās. — Ko tu ar mani esi izdarījis?

—    Es nezinu. — Ivars paraustīja plecus. — Nezinu, Anna! Ar tādām pašām sekmēm es varētu jautāt, ko ar mani ir izdarījuši citi cilvēki? Ko ar mani, piemēram, šovakar izdarījusi Mudīte? Bet Mudīte ir sieviete, kura teicās mani astoņus gadus mīlam. Arī es pret viņu nebiju gluži vienaldzīgs. Es viņu gribēju precēt, gribēju kopā dzīvot. Bet Mudīte ņēma un no manis atsacījās. Tu kaut ko no tā saproti? Es nesaprotu. Bet tu savukārt nesaproti, kādēļ es atsakos no tevis. No tik jaunas, skaistas, mīlošas… Tūlīt paskaidrošu. Tādēļ, ka es nekad neesmu plivinājies pa mākoņiem. Nekad neesmu bijis romantiski noskaņots. Tādēļ, ka man jau ir četrdesmit astoņi gadi, bet tev tikai astoņpadsmit. Un lai cik tas arī rupji un nežēlīgi skanētu… Tomēr pateikšu. Tu deri tikai kā mīļākā. Tas ir gluži dabiski, ka tāda meitene kā tu man varēja sagrozīt galvu. Un arī tas nav nekāds brīnums, ka tāds vīrietis kā es savukārt varēja sagrozīt galvu tev. Tas viss ir normas robežās, tas ir pat ļoti dabiski. Taču tikai tagad tev kopdzīve ar mani var likties vilinoša un skaista. Bet laiks ies. Gadi ripos. Es sākšu novecot, taču tu vēl joprojām būsi jauna un plauksi arvien krāšņāka un krāšņāka… Tagad tev tās trīs svētku dienas un naktis šķiet pavisam īss laika sprīdis, bet varbūt vēlāk, kad pēc kopā nodzīvotiem desmit gadiem tu mani pametīsi, man šie desmit gadi' šķitīs nesalīdzināmi īsāks laiks… Katrā ziņā sāpīgāks. Jo tad jau man vairs nebūs nekādu cerību, bet tev pašlaik vēl viss ir priekšā. Visa dzīve.

Anna pienāca Ivaram klāt un lūdzoši ieskatījās viņa aukstajās, tumšajās acīs.

—    Ko tu runā, Ivar? Es taču tevi nekad nepa- mestu…

Ivars strauji pagrieza Annai muguru, no mēteļa kabatas izņēma dzīvokļa atslēgas un atslēdza durvis.

—    Ej projām! — viņš klusi, bet pavēloši teica. — Dzīve ir nežēlīga, un var būt, ka arī es tev pašlaik liekos nežēlīgs, bet tici, Anna, tieši šai brīdī es tev daru vislabāko, ko vien tavā labā varu izdarīt. Ej, Anna! Es tev nevaru būt vīrs. Tu sev atradīsi citu — kādu savas paaudzes puisi un būsi laimīga. Tu redzēsi. Bet es… Bez visa iepriekš sacītā es laikam esmu vēl arī ļoti slims… Tā kā ej, Anna! Ej un pacenties mani aizmirst!

Ivars ātri atrāva atslēgtās durvis un, galvu nepagriezis, gandrīz skriešus iemetās dzīvoklī.

Anna nodrebēja. Viņa dzirdēja, kā Ivara dzīvokļa iekšpusē atkal noklaudz atslēga un lēnām apklust aizejoša cilvēka soļi.

Un tikai tagad Anna galīgi saprata, ka beidzot viss patiešām ir beidzies. Viss. Durvis noslēgtas gan uz Ivaru, gan pagātni, gan ari uz nākotni. Esmu palikusi viena. Gluži viena šai svešajā mājā, šai naktī un pasaulē.

Anna neveikli nokāpa pa kāpnēm lejup, atvēra smagās izejas durvis un atradās uz ielas. Debesis bija apmākušās, un no tām lēni un negribīgi krita viegls, pūkains sniegs. Sētnieki vēl gulēja. Iela bija piesnigusi pilna. Apkārtējā pasaule bija kļuvusi skaista, tīra un balta, bet tai pašā reizē arī neticami auksta.

Annai sala. Galva jutās smaga un tukša. Kā visas šīs platās centra ielas. Un pati galīgi tukša. Viņa nezināja, kur lai tagad iet un ko lai dara, bet viņa instinktīvi gāja uz mājām. Un tad, kad Anna to apjēdza, kad pilnīgi skaidri saprata, ka atgriežas mājās, visu viņas ķermeni un apziņu apdedzināja skaudra sāpe un izmisums. Viņa tur nevarēja un arī negribēja atgriezties. Viņa vairs nevēlējās dzirdēt mātes skaļos un katru reizi nepelnītos pārmetumus, nevēlējās redzēt patēva vienmēr ironiskos un glūnīgos skatienus, pusbrāļa brēkšanu un visu to mazo un šauro pasaulīti, kas pastāvīgi bija piepildīta ar cigarešu dūmiem, alkohola dvingu, savstarpējiem pārmetumiem, skandāliem un sirdi plosošām vaimanām par katra neizdevušos dzīvi.

Man arī tā neizdevās. Tikko sākās un jau beidzas. Dzīve… Kāda tu man varēji būt? Es tik ļoti cerēju, ka tu man būsi gaiša un laimīga, ka nākamgad kļūšu studente, ka pēc tam varēšu strādāt sev tuvu un patīkamu darbu, ka man pašai būs savs dzīvoklis, ka agrāk vai vēlāk satikšu cilvēku, kuru iemīlēšu un kurš mīlēs arī mani. Vai tas ir daudz? Tie taču patiesībā ir visai pieticīgi mērķi un sapņi, bet tie nekad jau vairs nevarēs piepildīties! Nekad!

Tabeļvede… Kurjere… Dzīve kopmītnē. Vientuļā mate… Vai es būšu tik stipra, lai visu to spētu pārdzīvot, izdzīvot un kaut ko šai dzīvē arī sasniegt? Nē. Es jau esmu salauzta. Es jau vairs neko nevēlos. Vienīgi gribas apsēsties ielas malā un tā sēdēt ilgi, ilgi, kamēr apsniegu balta un aizmiegu. Tad es kļūtu par sniega kupenu. Mani neviens neaiztiktu līdz pavasarim. Bet pavasarī — siltajos saules staros es kopā ar sniegu izkustu un līdz ar visiem notekūdeņiem nokļūtu

Daugavā un tad no Daugavas jūrā, un no jūras iztvaikotu debesis, tur pārvērstos baltā mākoni, pēc tam atkal lietū un sniegā, un sāktos mans mūžīgais, nekad nebeidzamais Lielā Apļa riņķojums…

Anna pēkšņi apstājās, atspiedās pret kadu apgaismes stabu un jau kuro reizi šai vakarā sāka raudāt.

— Bet es taču to negribu, es negribu mirt! — viņa gandrīz vai iekliedzās.

Kaut kur netālu bija atvērts kāda dzīvokļa logs, un no tā lēni un skumji plūda klusinātas ērģeļu skaņas un pazīstamas dziesmas melodija.

«Klusa nakts, svēta nakts …»

Anna pārstāja raudāt un aizgāja līdz centrālajai dzelzceļa stacijai. «Stacija.» «Vokzal.» «Terminal.» Iegāja lielajā uzgaidāmajā telpā, kur uzreiz kļuva siltāk, viņa kādu laiku pastaigājās turp un atpakaļ, izlasīja visus vilcienu sarakstus un citus uzrakstus, pēc tam uzkāpa otrajā stāvā un apsēdās uz brīva soliņa gala. Blakus sēdēja vairākas pavecas ukrainietes melnos plīša puskažokos, netālu krāca kāds piedzēries vecis, bet tieši iepretim sēdēja labi ģērbies pusmūža vīrietis, viņam blakus, uzlikusi galvu uz vīrieša pleca, sēdēja jauna sieviete, kura klēpī turēja aizmigušu apmēram divgadīgu meitenīti.

Tēvs un meita? Mazmeitiņa?

Nē. Vīrietis lēni pagrieza seju pret sievieti, viņa mīļi uzsmaidīja un ar galvu pamāja un aizmigušo mazuli.

«Mūsu bērns jau guļ,» viņš krieviski teica.

Abi laimīgi smaidīja.

Tātad vīrs un sieva. Un tas ir viņu bērns. Viņu bērns. Bērns, bērns, bērns…

Anna sastinga, un viņu pārņēma gandrīz vai šausmas.

Ko es esmu izdarījusi? Ko es neesmu izdarījusi?!

Aizgāju pie Ivara un kā pēdējā ubadze lūdzos…

Bet par bērnu nepateicu. Nevienu vārdiņu nepateicu! Bet tas taču visu būtu izmainījis!

Anna Dielēca kājās un gluži kā ārprātīga, līdz galējai robežai satraukta un nobijusies ātri noskrēja līdz telefona automātiem, sameklēja divkapeiku un drudžaini uzgrieza Ivara mājas numuru.

Pēc dažiem brīžiem viņa sadzirdēja tuvu un skaidru Ivara balsi. Šķita, ka viņš vēl nemaz nav gājis gulēt.

—    Es klausos.

—     Ivar… — Anna sāka neveikli runāt un juta, ka. ir neparasti uztraukusies, balss sažņaudzas, atkal virsū nāk raudiens un pāri mugurai skrien skudriņas. — Tā esmu es — Anna… Tu man, lūdzu, piedod… bet es nevarēju… es nekādi nevarēju… Man tev ir jāpasaka… noteikti jāpasaka… es citādi nevaru…

—     Runā, Anna, — Ivars mierīgi sacīja. — Ko tu vēl gribi pateikt?

—    Kaut kas ir noticis.

Ivars kādu laiciņu klusēja, tad tai pašā mierīgajā balsī pavaicāja:

—    Kas ir noticis? Runā, Anna!

Bet Anna nez kādēļ pēkšņi parunāt vairs nespēja. Rīkle negaidīti aizžņaudzās, tā kļuva sausa un sāpīga, un jaunā sieviete lēni nolika klausuli vietā, pagriezās un kaut kā savādi, neapsegto galvu ierāvusi trauslajos plecos, atkal izgāja naktī. Balti piesnigušajās pilsētas ielās. Katrs neveikli spertais solis sāpīgi atbalsojās ikvienā viņas smadzeņu šūnā. Un sita kā ar akmeni.

Atkal es kā pēdējā nabadze. Atkal gribēju lūgties un diedelēt.

Bet vai tad tā ir jāatnāk laimei?

Ubagojot. Lūdzot. Draudot.

Vai tad tā es varu iegūt mīlestību?

Vai tad tā es varu… dzīvot?!

Annai slīdēja kājas, viņa, neveikli streipuļodama, kaut ko nesakarīgu pie sevis murminot, šķērsoja Stacijas laukumu un izgāja uz ielas.

Laikam jau bija atnācis rīts. Abos virzienos kursēja trolejbusi. Brauca autobusi un arī automašīnas. Anna neapzinīgi vai tomēr apzinīgi izgāja ielas vidū un gāja pretim kādai ātri braucošai mašīnai…

Trieciena spēku viņa nejuta.

Anna vienīgi izbrīnījusies ieraudzīja, ka melnās debesis pēkšņi pāršķeļas pušu, neticami spilgti nozib- snī milzīga saule un visa apkārtne kļūst neciešami karsta, arvien spilgtāka un karstāka, karstāka un pavisam jocīgi sarkana, tad negaidīti viss aprāvās, apdzisa — un viņa vairs neredzēja neko.

26. nodaļa

Spalgi iezvanījās telefons. Ivars atvēra acis un gandrīz automātiski paskatījās pulkstenī. Tas rādīja piecas minūtes pāri desmitiem.

—    Es klausos, — Ivars mazliet saīdzis sacīja.

—           Sveiks, — kāds drūmā balsī atbildēja, un Ivars uzreiz pazina Ojāra Veldres balsi. — Ko tik ilgi nenāci pie aparāta? Vēl gulēji?

—           Jā. Rādījās diezgan nepatīkami sapņi. It ka savārguši bija visi mani draugi un paziņas, līdz beidzot ieraudzīju arī māti. Zini, esmu mazliet pat nobijies. Varbūt viņai patiešām tur uz laukiem ir slikti? Kā nekā dzīvo viena.

—           Nezinu, — Ojārs vēsi atteica. — Anna Siņicka tev sapnī nerādījās?

—    Kaut kur jau pazibēja.

—           Tad rēķini, ka dažreiz sapņi piepildās vai arī tie nes kaut kādu zīmi.

—           Kas noticis? — Ivars satraukts pajautāja, jo tūlīt atcerējās Annas dīvaino nakts zvanu. — Viņa ir aizgājusi pie tevis?

—    Nē.

—           Anna naktī bija atnākusi pie manis, — Ivars sadrūmis teica. — Atnāca tāda pavisam savāda. Es tā arī neko lāgā nesapratu.

—    Ko viņa no tevis gribēja? — Ojārs painteresējās.

—           Atkal runāja par mīlestību un, cik es sapratu, laikam gribēja pie manis pārnakšņot.

—    Ko tu?

—    Neko. Es viņu aizraidīju mājās.

—    Mājās viņa nav aizgājusi.

Ivars mirkli padomāja un juta, kā pār muguru pārskrien karsts satraukuma vilnis. Viņš uzreiz nojauta nelaimi.

—    Tu kaut ko zini? — Ivars ātri pavaicāja.

—          Jā, — Ojārs apstiprināja. — Anna taču ir manas pārvaldes strādniece. Viņai ir bijusi klāt darba apliecība. Man piezvanīja, un tagad es zvanu tev.

—           Kas ar viņu noticis? — Ivars iekliedzās. — To, ka tu man pašlaik zvani, es dzirdu pats. Kas noticis ar Annu?!

Ojārs nez kādēļ ilgi klusēja, un Ivaram atkal pār muguru vairākas reizes pārskrēja te aukstas, te karstas

tirpas. Viņš pagrieza galvu sāņus un pēkšņi ieraudzīja, ka istabu lēni šķērso Baltais Cilvēks,.. Tas uz brīdi apstājās, Ivaru apdedzināja ar nežēlīgi aukstu skatienu, tad pakāpeniski kļuva blāvāks un tālāks, līdz pēc neilga laika izgaisa.

—    Runā, Ojār! Kas noticis ar Annu?

—    Viņa pakļuvusi zem automašīnas, — Ojārs dzedri atbildēja, — un pašlaik atrodas slimnīcā.

—    Kādā?

—   Otrajā — Ģimnastikas ielā. Tur jabrauc ar astoto vai divpadsmito trolejbusu.

—    To es zinu! Kādā stāvoklī viņa šobrīd? …

—   Nezinu, — Ojārs neapmierināts norūca. — Pēc tā cilvēka balss, kas man zvanīja, es varēju noprast, ka Annas stāvoklis laikam ir bezcerīgs…

Ivars dažus mirkļus sastindzis klusēja. Viņu pārņēma tāda sajūta, it kā pēkšņi būtu iekalts ledū vai ietriekts degošā lokomotīves kurtuvē. Viņš skaidri dzirdēja Ojāru vēl kaut ko sakām, bet neko jau vairs nesaprata. Ivara sakarsušajā galvā negaidīti bija ielīdis Baltais Cilvēks, rokā turēja melnu āmuru un neatlaidīgi mēģināja viņa apziņā un varbūt arī viņa saprāta otrajā pusē iedzīt dažus svelošus vārdus, iedzīt apjēgu un sapratni, ka tas viss varbūt noticis tieši viņa dēļ, viņa vienaldzīgās rīcības dēļ… Viņa atteikšanas dēļ.

Ivars strauji nolika klausuli, kaut kā ļengani atkrita spilvenos un pievēra acis.

«Tas tik vēl trūka!» viņš rūgti nodomāja. «Naivā, jau tik agri dzīves apmulsinātā meitene! Tev būs grūti dzīvot, ja vispār vēl tāda iespēja radīsies… Pirmais sitiens, pirmais klupiens, pirmā nopietnā vilšanās — un tu jau nezini, ko darīt? Es tagad arī nezinu, ko darīt. Aizbraukt pie tevis? Ko es tev teikšu? Apsolīt kopā dzīvošanu? Principā jau to varētu. Taču tad vienam no mums jāiet prom no darba. Tā nebūtu liela problēma. Tu darbu varētu atrast citur. Bet mūsu gadi, Anna Siņicka, mūsu gadi… Ko mēs ar tiem lai darām? Man tagad patiesi tevis ir žēl. Ļoti žēl. Tu tomēr manā dzīvē biji skaists un neatkārtojams mirklis. Nu tas izgaist. Vai man pašlaik nomesties ceļos un par tevi lūgt Dievu? Jeb vispār vairs nelikties ne zinis? Es taču galu galā neesmu vainīgs, neesmu vainīgs…»

Ivars iegrima tādā kā lipīgā murgā. Tas bija savāds stāvoklis starp vieglu nomodu un smagu, saraustītu miegu. Galva sāpēja un karsa, tur uzliesmoja un nodzisa dažādi saplēsti pagātnes mirkļi, un vēl viņš dzirdēja neskaidrus vārdus un juta, ka viss bailēs nosvīst un dreb.

Cik ilgi tas turpinājās, viņš nezinaja.

Laukā aiz loga sala tumšs ziemas rīts, bet Ivaram nez kādēļ šķita, ka atrodas kaut kādā karstā, saspiestā un ļoti baltā telpā.

Vai esmu jau atmodies?

Vēlreiz iezvanījās telefons. Es strauji satrūkos, bet pēc brīža nodomāju — lai zvana! Es neko vairs negribu dzirdēt. Negribu dzirdēt neviena cilvēka žēlabas, ne pārmetumus. Gribu mieru. Gribu atkal aizmigt un kaut vienu stundu, kaut dažas minūtes ne par ko nedomāt un neko neatcerēties.

Bet telefons zvanīja bez mitas. Radās iespaids, it kā aparātā būtu ielīdis kāds ārprātīgais un tur, savāda prieka vai nežēlīgu sāpju mocīts, vienlaikus nospiedis visus pasaules telefona slēdžus.

Kas tas ir par cilvēku, kas mani atkal grib traucēt?

Vai tas ir nepazīstamais zviedru karavīrs Ēriks Rolands Viklands, kas mani tagad sauc caur pagājušiem gadsimtiem, lai uzzinātu, vai arī tagad cilvēki vēl karo, vai viņi vēl joprojām iekāro svešas zemes un grib paverdzināt citas tautas?

Jeb tur zvana mana vecvecvecmāmiņa Līva, kura grib zināt, kas noticis ar viņas bērniem, kā turpinājies mazbērnu — nākamo paaudžu latviešu tautas liktenis?

Jeb varbūt mani mēģina sazvanīt tēvs? Varbūt viņš uz brīdi piecēlies no Lielās Upuru Kaudzes, lai tagad man pajautātu, ko esmu personīgi darījis, lai pasaulē kaut vai par mata tiesu mazinātos ļaunums un sāpes, netaisnība un kara briesmas un nekur vairs neatdzimtu ne fašisms, ne staļinisms?

Jeb tur tagad, stāvot nošaušanas kamerā pie sienas, man zvana Arvīds Zars, vēl pēdējā brīdī vēlēdamies man pateikt, ka es patiešām esmu kļuvis nelietis un noziedznieks?

Jeb tur zvana mana gaiši mīļotā Valda, kura bez jebkāda kara izrādījās dažu cilvēku neprāta, ļaunuma un cietsirdības upuris? Un šis telefona zvans ir viņas pēdējais palīgā sauciens, kuru es toreiz tā arī nedzirdēju?

Jeb tur mani traucē Atis Sēlis, kurš grib pateikt, ka mokošāka par visām sāpēm un fiziskām ciešanām ir tuvu cilvēku vienaldzība? Ka riebīgi un netaisni ir dzīvot pēc formulas — «kā tu man, tā es tev!». Jo nekad neviens cilvēks nevar droši zināt, kas ar viņu var notikt rīt. Nevar ne zināt, ne uzminēt noslēpumainos likteņa gājienus. Un tas, kam tu vakar iesiti, ko vakar atraidīji un nepieņēmi, iespējams, jau rīt varētu būt tavs vienīgais glābējs. Bet viņš neglābs, jo cilvēku lielākā daļa tomēr pieturas pie šī vecā dzīves likuma — «kā tu man, tā es tev!». Un neviens vēl nevar īsti pateikt, vai šis likums ir pareizs vai slikts. Vai tas atceļams vai — tieši otrādi — pastiprināms?

Jeb varbūt man zvana Mudīte? Varbūt viņa vēlreiz grib atgādināt un pateikt, ka mīlestība ir vissvētākais, kam cilvēks var ticēt, ka mīlestība ir visskaistākais, ko varam iegūt, un dārgākais, ko varam zaudēt?

Jeb varbūt tur mani atkal mēģina sazvanīt Ojārs, lai pateiktu, ka Annas Siņickas… vairs nav? Un par šīs jaunās, nejauši sastaptās meitenes nāvi man, tagad jāuzņemas liela un smaga morālā atbildība?

Jeb varbūt tur zvana Māte? Un viņa kārtējo reizi grib mani uzaicināt ciemos, vēlas pateikt, ka svētku pīrāgi jau izcepti, ka šodien ir pati garākā nakts un pati īsākā diena, taču jau pavisam drīz viss apgriezīsies otrādi, naktis paliks īsākas, bet dienas savukārt garākas, laiks mainīs sava mūžīgā skrējiena ritmu, un māte cer, ka arī es beidzot mainīšos, beidzot kaut ko sevī spēšu pārvarēt un salauzt, beidzot atgriezīšos mājās, atkal ieraudzīšu savas bērnības skaisto dārzu un jaunības zaļojošo pļavu, ieelpošu dzimtās vietas nomierinošās smaržas, no šķūnīša atnesīšu malku un iekuršu lielo krāsni, aiziešu līdz akai un piesmelšu spaini ar ūdeni, nokritīšu viņai pie kājām un palūgšu piedošanu…

Un es tev piedošu, dēls, viņa sacīs, jo nekas uz šīs zemes nav stiprāks par mātes mīlestību, un tā ir tik stipra un visaptveroša, ka spēj ziemas salā bez malkas un uguns sasildīt vēju izpūstu māju, ka spēj aizmirst visas dzīves netaisnības un daudzu cilvēku vienaldzību, spēj izturēt un uzvarēt vientulību, lai tikai varētu atkal ieraudzīt un sasildīt to, ko savā laikā ar tādām sāpēm radījusi… Es tev esmu devusi dzīvību, Ivar, bet tūlīt izgaisīs manis pašas dzīvība… Jā, mans laiks ir iztecējis, bet esmu mierīga. Nav nevienas dienas, kuru man nāktos atzīt par nepareizi nodzīvotu un to nožēlot, un nav neviena cilvēka, kuram man būtu kauns ieskatīties acīs. Bet kā būs ar tevi, Ivar? Tu arī kādreiz varēsi būt tikpat mierīgs? Tev nekavējoties jāatbrauc un viss man jāizstāsta! Es nemaz tik karsti nevēlos, lai tu būtu pilnīgi ideāls cilvēks, jo patiesībā tas nemaz nav iespējams, taču ļoti gribu, lai tu nevienam cilvēkam velti nedarītu pāri. Ar to tad jau arī pilnīgi pietiktu. Tu varētu būt laimīgs un apmierināts, bet es — mierīgi nomirt. Tev pie manis jāatgriežas ne tādēļ, ka esi mans dēls, bet tādēļ, ka esmu tava māte. Cilvēks, kurš tūlīt, tūlīt vairs nebūs…

—    Nē! — es gandrīz vai šausmās iekliedzos, uztrūkos sēdus un ātri pacēlu sarkanā telefona klausuli. Jo nez kādēļ tieši tagad, šais dažos spilgtos pusapziņas mirkļos, pēc ilgiem gadiem, es atkal sāpīgi izjutu, cik netaisni ir zaudēt kādu ļoti tuvu cilvēku.

—   Tā esi tu, māt? — es satraukts pavaicāju.

Neviens neatbildēja, taču jutu, ka vada otrā galā

noteikti kāds ir. Šķiet, es pat dzirdēju viņa elpu.

—    Runā, māt!

Atkal klusums.

—    Tā esi tu, Mudīt?

Klusums.

—    Ojār, tu?

Vēlreiz klusums, un es jau kuro reizi nosvīdu aukstiem sviedriem. Kas šodien notiek ar pasauli un mani? Kādēļ neviens ar mani nerunā?

—    Lūdzu… — es ar drebošām lūpām nočukstēju. — Kas tu tāds esi? Runā taču!

—    Tas esmu es, — kāda balss tikko dzirdami atsaucās.

Strauji pacēlu galvu un pārsteigts ieraudzīju, ka istabas otrā pusē, blakus logam, stāv Baltais Cilvēks un uzmanīgi skatās šurp.

Noliku klausuli, apsēdos uz gultas malas un nedaudz nomierinājos. Vismaz kaut kas pazīstams!

—    Ko tu gribi? — es viņam uzprasīju.

—    Tevi sodīt, — Baltais Cilvēks ātri atbildēja.

—    Par ko? Es taču neko neesmu noziedzies.

—    Soda ne jau tikai par noziegumiem.

—    Diemžēl, Baltais, diemžēl… Es jau esmu to piedzīvojis. Un daudzi man tuvi cilvēki to ir piedzīvojuši. Bet vai tas ir taisnīgi?

—    Nē, taisnīgi tas nav.

—    Tad kādēļ vēl tu?…

—    Es ne. Tu pats. Esmu atnācis, lai tikai atgādinātu.

—    Ko tu gribi man atgādināt?

—    Tu nevienu nedrīksti aizmirst!

Baltais Cilvēks nenovērsa ciešo, taču mierīgo acu skatienu, tas nomierināja, galva pārstāja sāpēt, bailes izzuda, un mani visu pārņēma kaut kāds patīkams, asi sajūtams spēks un pārliecība, ka viss, iespējams, atrisināsies, ka pasaule nemaz nav tik slikta un varbūt vēl ir iespējams labot savas kļūdas… Radās tāda jocīga sajūta, it kā Baltā Cilvēka vietā atrastos es pats un tagad uz sevi skatītos no malas.

—    Tu esi pretrunu pilns, — Baltais Cilvēks sacīja, noņēma balto platmali un nez kādēļ vēl atvēra logu. — Bet par to es nebrīnos. Atklāti sakot, katra cilvēka dzīve un visa mūsu pasaule no pretrunām vien sastāv. Es neesmu šurp nācis ar tevi strīdēties. Es tikai gribēju tev pateikt… Es nezinu, vai cilvēki, dzīvojot godīgi, var šo pasauli darīt labāku… Vai ar to vien pietiek. Bet zinu, ka katrs no mums var dzīvot tā, lai vismaz nevairotu šīs pasaules ļaunumu. Un vēl, Ivar. Ar katru no mums dzīvē var gadīties viss kas. Mēs varam daudz ko iegūt un varam arī daudz ko zaudēt. Varam celties un krist. Varam kļūt bagāti, gan nabagi. Varam būt žēlsirdīgi un padevīgi, agresīvi un ļauni, galēji egoisti un atriebīgi, negodīgi un vienaldzīgi, taču šai pasaulē un ikviena cilvēka dzīvē tomēr pastāv kaut kas tāds, ko neviens nekad nedrīkstētu aizmirst, kam visu laiku ir jābūt gan mūsu izjūtās, gan sirdīs.

Māte.

Dzimtā zeme.

Mīlestība.

Viss ir ļoti vienkārši. Katrs cilvēks ir radīts, lai dzīvotu, lai varētu strādāt, mīlēt, atkal radīt sev līdzīgus, bērnos iesēt labo un pēc tam mierīgi aiziet, tādā veidā apzinīgi vai neapzinīgi iekļaujoties mūžīgajā, nepārtrauktajā Dabas un Dzīvības ritējumā, kura īsto nozīmi un dziļāko pastāvēšanas jēgu nevienam zemes iedzīvotājam tā arī nekad varbūt neizdosies uzzināt, taču iespējams, ka mūsu dzīvības, dzīves un viss, ko mēs šeit darām un katrs savā mūžā arī izdarām, ir ārkārtīgi svarīgs un nozīmīgs ne tikai mūsu līdzcilvēkiem, bet vēl kaut kam citam, kas pagaidām atrodas ārpus mūsu saprāta un apziņas robežām…

27. nodaļa

Baltais Cilvēks pazuda.

Mani apņēma dziļš miers, bet jau pēc dažiem brīžiem atkal sajutu neparastu satraukumu. Piecēlos, piegāju pie atvērtā loga un paskatījos laukā. Tur staroja gaiša, balta diena. Pa piesnigušo ielu bezrūpīgi aizgāja divi bērni. Vēl ilgi dzirdēju šo mazo cilvēciņu smieklus un viņus apskaudu. Kurp viņi gāja, un par ko tie priecājās? Protams, par savu dzīvi. Tā taču ir tik skaista un vilinoša! Bet kādēļ nekad par to neesmu priecājies es? Liktenis un nejaušības lai paliek, bet ko es esmu darījis pats? Ko neizdarījis? Baltais Cilvēks taču teica, ka mani vajadzētu sodīt tieši par to, ko neesmu izdarījis! Bet nevajag! Esmu jau sodīts. Es nekad neesmu spējis būt laimīgs. Ne mīlot, ne sasniedzot augstu dienesta stāvokli. Tad kāda velna pēc man ir vajadzīgs šis augstais amats, šis moderni iekārtotais dzīvoklis un lepnā automašīna, ja man nav visvajadzīgākā, visnepieciešamākā — mātes mierinošā skatiena, mīļotas sievietes tuvuma un kaut viena paša radīta bērna?

Un tad tas nāca kā zibens spēriens. Es pēkšņi zināju, kas man jādara. Iespējams, ka tas nemaz tik negaidīti nenāca. Varbūt tas manī, manā zemapziņā, jau bija sēdējis un gatavojies pietiekami ilgi un tikai tagad pēkšņi un negaidīti izlauzās uz āru.

Es ātri aizgāju uz vannas istabu, nomazgājos, apģērbos un izgāju laukā. Pagalmā atvēru automašīnas durvis, ieslēdzu motoru, dažas minūtes pagaidīju, tad lēni izbraucu uz ielas. Pametu skatienu uz sava dzīvokļa logiem un pilnīgi skaidri sapratu, ka tur es viens nekad vairs neatgriezīšos. Nekad viens tur nedzīvošu. Šī apziņa mani piepildīja ar mazliet skumju prieku, ar kaut ko tādu, ko jau sen nebiju izjutis.

Pēc pusstundas brauciena nokļuvu Rīgas pilsētas otrajā slimnīcā. Sameklēju astoto ķirurģisko nodaļu, pa garu gaiteni, kura vienā pusē, tāpat kā palātās, atradās gultas ar klusi vaidošiem, pārsietiem un ieģip- sētiem slimniekiem, aizgāju līdz gaiteņa pagriezienam, kur pie neliela galdiņa, kas bija apkrauts ar dažādiem papīriem un zāļu kastītēm, sēdēja gara auguma medmāsa.

—    Sveicināti. — Es nedaudz palocīju galvu.

—    Jūs šeit nedrīkstat nākt, — medmāsa auksti pateica.

—    Es gribu uzzināt… — nedaudz apmulsu. — Kurā palātā atrodas Anna Siņicka?

Medmāsa mani vēsi noskatīja no galvas līdz kājām, paraustīja plecus un nevērīgi pašķirstīja kaut kādus papīrus.

—    Cik ilgi viņa šeit guļ?

—    Viņa ir ievesta šorīt, — es klusi sacīju un nez kādēļ tikko spēju apvaldīt satraukumu.

—    Tad jau laikam viņa vēl ir operāciju zālē, — medmāsa sacīja.

Tieši tai brīdī ieraudzīju, kā vecs un klibs sanitārs pa garo gaiteni tieši mūsu virzienā stumj čīkstošus slimnieku ratus, uz kuriem, līdz zodam apsegts ar baltu palagu, gulēja kāds slimnieks. Jau no tālienes ievēroju, ka tam ir cieši nosaitēta galva, un nez kādēļ nodrebēju. Tūlīt iedomājos, ka tā varbūt ir Anna, un pēc dažiem mirkļiem redzēju, ka tā patiešām arī ir Anna Siņicka …

Jutu, ka mute kļūst sausa un krūtīs mežonīgi, ar pārsitieniem atkal sāk dauzīties sirds.

—     Uz kuru palātu viņu vest? — klibais sanitārs pajautāja un medmāsai pasniedza plānu kartona mapīti. — Te ir viņas papīri.

īgnā medmāsa ātri apskatīja saņemtos dokumentus un paraustīja plecus.

—    Palātās visas vietas ir aizņemtas, — viņa sanitāram sacīja. — Pagaidām noliec tepat gaitenī!

Sanitārs ratus sāka stumt uz gaiteņa otru galu, kur stāvēja divas brīvas gultas, bet mani no galvas līdz kajam vēlreiz pārņēma tāds žēlums, tik sveloša un sapīga vainas apziņa, ka gandrīz vai iekliedzos. Novērsu skatienu un mēģināju savaldīties. Pēc tam atkal pievērsos medmāsai, kura kaut ko steidzīgi ierakstīja dežūru žurnālā.

—           Paklausieties, — es viņai lūdzoši sacīju, — vai patiešām jūs nevarat viņu ievietot kādā no palātām?

—          Nē. — Medmāsa pakratīja galvu un turpināja rakstīt. — Tur šobrīd visas vietas ir aizņemtas.

Mirkli padomāju, tad roku lēni ieslidināju mēteļa iekšpusē un satvēru kabatas portfeli.

—           Es jums iedošu simt' rubļu, — noliecies zemāk, klusi sacīju. — Tā ir gandrīz vai visa jūsu mēneša alga.

Medmāsa pārtrauca rakstīt un pacēla galvu. Tas bija nopietns, mazliet noguruša cilvēka skatiens, un viņas balss tāpat skanēja nopietni un klusi.

—           Lūdzu, nevajag. Siimniece šeit gulēs pavisam neilgi. Ap pusdienas laiku, kā parasti, vairāki pacienti izrakstīsies, un tad mēs viņu ievietosim palātā. Bet tagad ejiet! Šeit apmeklētāji nedrīkst uzturēties.

Es vēl dažus mirkļus paliku uz vietas.

—           Kā viņa jūtas? — pavaicāju. — Kas ar viņu vispār ir noticis? Cik smagi cietusi?

—           To taču es nezinu, — medmāsa neapmierināti atbildēja. — Pēc pusstundas sāksies ārstu apgaita, tad jau viss noskaidrosies. Vēlāk piezvaniet.

Es jau gribēju iet prom, kad prātā iešāvās kāda doma.

—           Ja jums tas nebūtu grūti… Man tas ir ārkārtīgi svarīgi. Saprotiet… Jūs taču varat apskatīties nupat atnestajos slimības dokumentos …

Medmāsa brīdi padomāja.

—           Piedāvāsiet vēl vienu simtnieku? — viņa ironiski pavaicāja.

—    Ja jūs vēlaties…

—           Es vēlos, lai jūs pēc iespējas ātrāk lasītos prom! — viņa teica un tomēr izlasīja Annas Siņickas slimības vēstures pirmo ierakstu.

—           Varat neuztraukties, — medmāsa sacīja un piecēlās. — Nekas lauzts pacientei nav. Vienīgi sasitumi un smadzeņu satricinājums. Nekādas briesmas viņas dzīvībai nedraud, tā ka varat būt pilnīgi mierīgs.

Atskanēja dažas skaļas, satrauktas balsis, un medmāsa kaut kur steidzīgi aizgāja.

Es vēl kādu laiku šaubīdamies stāvēju, tad strauji pagriezos un devos uz gaiteņa galu, kur pirms dažām minūtēm sanitārs bija aizvedis Annu.

Viņa jau gulēja gultā. Lēni piegāju klāt, degunā asi iesitās dažādas zāļu smakas, un es pavisam tuvu ieraudzīju Annas šauro, krita bālo seju un aizvērtās acis. Viņa izskatījās tik jauna, slima un nelaimīga, ka man atkal aiz žēluma sažņaudzās sirds. Es lēni noliecos pie gultas un satvēru Annas roku. Tas bija viss, ko es tai brīdī varēju izdarīt.

Anna atvēra acis un bezgala pārsteigta skatījās uz mani. Viņa neteica nevienu vārdu, un arī es klusēju. Tā mēs ilgi klusēdami skatījāmies viens uz otru, līdz beidzot sapratu, kāda brīnišķa dabas un dzīves dāvana ir bijusi ielikta manās rokās, cik vieglprātīgi to pazaudējis un tagad atkal atradis. Jutos laimīgs, laimīgs jau tāpēc vien, ka Anna ir dzīva un vēl dzīvs esmu arī es, ka varu tā turēt viņas roku savējā un patiesi priecāties par šo īso esības brīdi. Es nezinu, ko tais mirkļos juta un domāja Anna, taču pēc neilga laika redzēju, kā viņas lielās acis piepildās asarām, kā viņa viegli nodreb un samocīti pasmaida.

—    Piedod, Anna, — es klusi teicu. — Ja vari, lūdzu, piedod!

Anna sāka raudāt. Es vēl ciešāk saspiedu viņas plaukstu.

—    Nevajag, — es lūdzoši sacīju. — Vēl mazliet pacieties. Tas viss ātri pāries, tu redzēsi. Tev nebūs nekādas vainas.

—    Ivar… — Anna tikko dzirdami nočukstēja. — Cik labi, ka tu atnāci! Tu nemaz nevari iedomāties … Tas šķiet pat neticami…

—    Ticami, — es tikpat klusi viņai pateicu. — Guli mierīga. Man tagad jāiet prom, bet, kad tu izveseļosies. .. Es vēl nezinu, Anna. Bet vienu gan es tev varu apsolīt… Ja gribēsi, varēsi dzīvot pie manis. Manā dzīvoklī. Es visu esmu pārdomājis. Bet tagad uz redzi! Man jābrauc pie mātes.

Pieliecos, noskūpstīju Annas karsto pieri un gāju prom. Tad apstājos un atskatījos.

Anna bija aizvērusi acis, un viņas bālā seja man pēkšņi atgādināja vai nu sakarsētu gaismu, vai tikko uzplaukušu puķi.

28. nodaļa

Ivars atvēra acis un vēlreiz noskatīja pazīstamo apkārtni. Skaisto meža pļaviņu tagad sedza biezi sniega sanesumi. Blakus šalca liels, tāpat balti piesnidzis mežs. Turpat netālu stāvēja sadauzītā automašīna, un vējš pa atvērtajām durvīm ātri dzenāja sniegu.

Laikam patiešām nekur neesmu ievainots, Ivars nodomāja un mēģināja piecelties. Tas bez sevišķām grūtībām arī izdevās, un viņš ātri paskatījās sāņus, kur ceļš veda uz mājām. Visā ķermenī ieplūda patīkams siltums un savāds prieks, ka viņš atkal ir palicis dzīvs, ka beidzot tomēr atbraucis uz savu dzimto vietu, spējis atgriezties pie mātes, un varbūt tas ir tieši labi, ka cietis avāriju, jo patiesībā jau pirms tam viņam saplīsusi arī personiskā dzīve. Tagad uz vietu, kur kādreiz ticis kārts šūpulis, kur sākusies šī tik bieži nolādētā un tik daudzreiz slavētā dzīve, viņš varēs aiziet kājām.

Ivars jau gribēja iet, kad atkal sev priekšā ieraudzīja Balto Cilvēku. Taču šoreiz Ivars nenobijās. Tieši otrādi — Baltais Cilvēks viņā negaidīti izraisīja prieku un drosmi. Un tomēr Ivars sevī pēkšņi sajuta arī nepārvaramu ziņkārību, viņš beidzot gribēja uzzināt, kas tad īsti ir šis dīvainais, neparastais Baltais Cilvēks, kas viņu tik daudzus gadus ir vajājis, te atkal no kaut kā sargājis. Kas viņš tāds ir? Vai tiešām tas ir dzīvs cilvēks, kādas slimības izraisīta halucinācija vai arī kaut kas tāds, kas pagaidām stāv ārpus mūsu saprašanas?

—    Tu esi dzīvs vai rēgs? — Ivars uzprasīja un nostājās blakus Baltajam Cilvēkam. Bet tas strauji norāva cepuri, cimdus, Balto apmetni, skaļi iesmējās un ar roku parādīja uz Ivaru.

—    Es esmu tu pats! — Baltais Cilvēks sacīja, un Ivars patiešām sev priekšā pēkšņi ieraudzīja pats sevi. Tas bija dīvaini, neparasti un mazliet pat baisi. — Vai tad tu mani nepazīsti? Es esmu tavs otrais «es»! Tavs dubultnieks. Tava sirdsapziņa. Es, Ivars Viklands, esmu tas tīrais, skaidrais un vēl nesamaitātais, kas tevī atradās jau piedzimšanas reizē, tajā Lielajā Radīšanas brīdī. Un tev tikai šķiet, ka tu mani redzi. Mani var tikai apjaust vai dažreiz neapzinīgi apzināties. Es esmu visredzamākā un tai pašā laikā visnetveramākā matērijas daļiņa. Es esmu tava dvēsele…

Baltais Cilvēks pazuda. Ivars vēl dažas minūtes apmulsis stāvēja un nodomāja, ka varbūt tas viss tā arī ir. Ivaram atkal sāka spēcīgi sāpēt galva, viņš juta, ka stipri sāp ari kāja, labā roka un plecs, tātad viņš tomēr ir pamatīgi sasities, bet vēl tikai neliels ceļa gabaliņš, vēl tikai puskilometrs, un es pēc ilgiem gadiem atkal pārkāpšu mājas slieksni, atvēršu durvis, tavs dēls būs atgriezies, māt, tu beidzot būsi sagaidījusi dēlu, jo tam tā ir jābūt, bez šādām tikšanās reizēm varbūt pasaule vispār taptu daudz skarbāka un ļaunāka. Pēc tam izkurināsim pirti, sāpes pāries, vakarā vēl aizdedzināsim eglīti un beidzot būsim laimīgi. Vēl mazliet pagaidi. Es tūlīt būšu pie tevis.

Pēc apmēram piecpadsmit minūtēm Ivars Viklands ienāca «Ziedleju» pagalmā. Viņu pārņēma dziļš saviļņojums. Māja bija kļuvusi veca. To varēja redzēt uzreiz. Viens gals pavisam sašķobījies. Šķūnis un pārējās saimniecības ēkas gandrīz vai sabrukušas. Pie akas vindas vējā lēni šūpojās sarūsējis spainis. Bet koki bija tie paši. Tie stāvēja apsniguši un izstaroja mūžsenu mieru. Un dīvains, neparasts miers valdīja arī pagalmā. Suns nerēja. Kaķis neņaudēja. Kūtī nemāva govs. Nekladzināja vistas. Nezviedza zirgs. Visapkārt stāvēja smags, kliedzošs klusums.

Ivars pagriezās pret durvīm un tūlīt ieraudzīja, ka tās ir aizslēgtas. Priekšā karājās liela, apsarmojusi dzelzs atslēga. Un tikai tagad Ivars ievēroja, ka pagalmā nav redzamas arī nekādas cilvēku pēdas. Visu klāja biezs, balts sniegs.

Ivars nosvīda aukstiem sviedriem.

Kas noticis? Kur palikusi māte? Aizgājusi uz veikalu? Pie kaimiņiem? Saslimusi un aizvesta uz slimnīcu? Pa ziemu pārcēlusies dzīvot pie kādas draudzenes uz jauno ciematu?

Ivars, pagalam apmulsis, vēl ilgi stāvēja aizslēgto durvju priekšā, nezinādams, ko darīt, tad, sev par lielu prieku, pēkšņi izdzirda kādu nākam. Ivars mazliet pagāja pretim un ieraudzīja, ka tur, smagi tusnīdams, nak vecais kolhoza priekšsēdētājs Jānis Zvirgzdiņš. Viņš lēni pienāca klāt, klusēdams Ivaram pasniedza roku un ātri novērsa skatienu.

—            Ak, tad beidzot ieradies! — Zvirgzdiņš skaļi noelsās. — Vai tev kauna nav?

—    Kur māte? — Ivars ātri pajautāja.

Vecais vīrs ilgi klusēja, tad pacēla galvu un pārmetoši ieskatījās Ivara baiļu pārņemtajās acīs.

—    Pat to tu nezini!

—    Kas man būtu jāzina?

—            Ka tava māte… jau pirms divām nedēļām… — Zvirgzdiņš atkal novērsa skatienu un ar labās rokas pirkstiem neveikli knibināja gar nodilušā aitādas kažoka pogām. — Viņa ir nomirusi. Nekāda nopietna slimība viņai nebija, bet tieši pēdējā laikā kaut kā strauji sakritās, sakreņķējās, par tevi vien runāja… Viņa nomira viegli — miegā. Mēs tev nekavējoties aizsūtījām telegrammu, pēc tam vēl vienu… Nekā! Kādēļ tu neatbrauci pat uz savas mātes bērēm?

Ivars, galīgi satriekts un nobālis, atkāpās soli sāņus, ar muguru atspiedās pret mājas stūri, kur kādreiz sen atpakaļ virs viņu galvām bija šņākdamas lidojušas lodes un kur Emma Viklande, izmisusi raudot, bija lūgusies žēlot viņas bērnu dzīvības…

Ivars jutās patiesi satriekts. Viņš sāka smagi elsot, rīkle aizžņaudzās, un acīs saskrēja asaras.

—           Es noteikti būtu atbraucis, kā tad citādi, noteikti, Jāni, taču nekādu telegrammu neesmu saņēmis.

—    Kā tad tā?

—           Nupat tikai sapratu. Man taču tagad ir cita adrese…

—    Saņēmi jaunu dzīvokli?

—    Jā.

—    Vai tad vecais bija slikts?

Ivars neko neatbildēja. Viņš klusēdams nolieca galvu un sevī sajuta smagu, riebīgu tukšumu.

—    Kur jūs viņu apglabājāt?

—           Mūsu pašu kapos, kur tad citur? — Zvirgzdiņš atbildēja. — Blakus Ritai.

Ivars vēl dažus brīžus nekustīgs stāvēja, tad, zemu nodūris galvu, gāja prom.

—    Kur tu tagad iesi? — Jānis painteresējās.

—           Aiziešu pie viņām, — Ivars atteica un nesteidzoties šķērsoja pagalmu.

Pēc tam viņš atkal ieraudzīja piesnigušo pļaviņu, kur_ pirmajā pēckara gadā no tuvākās apkārtnes bija savakta sadragātā kara tehnika, kur viņš kādreiz bija

pavadījis pavisam neparastu Līgo vakaru un kur tagad» atgāzies uz sāniem, gulēja arī viņa skaistais limuzīns.

Ivars vienaldzīgi tam pagāja garām, lēni tuvojās, mazai, koku ieskautai lauku kapsētai un domāja par to, cik gan bieži mēs tomēr izdarām nelabojamas kļūdas, vienmēr kaut ko nokavējam, vienmēr attopamies par vēlu…

Ivars, stipri klibodams, aizgāja līdz māsas un mātes kapam, brīdi pastāvēja, tad noslīga uz ceļiem un sāka nevaldāmi raudāt. Kapsētā neviena nebija, un Ivars Viklands varēja skaļi izkliegt savu rūgto sāpi gan par tēva bojāeju, gan par mātes vientulību, par visu, ko viņam, māsai un mātei bija nācies pārdzīvot pēckara gados un visu turpmāko dzīvi. Viņš nolādēja karu un savu nespēju tik ilgi sevī pārvarēt šī kara baigās sekas.

Visapkārt krita balts sniegs. Viegli pūta balts vējš. Melnajos Visuma ceļos vientuļi lidoja maza, balta planēta Zeme. Uz tās cilvēki dzīvoja, strādāja, priecājās, mocījās, mira dabiskā un varmācīgā nāvē, mīlēja un atkal dzima no jauna.

Pēc kāda laika Ivars lēni pacēla galvu un pārsteigts ieklausījās. No augšas un apakšas, no zemes un visām četrām debespusēm pēkšņi nāca savādas, patīkamas skaņas, un viņš ar bailēm nodomāja — vai tikai tā atkal nav kāda vīzija vai sapnis? Bet nē.

Kā tas jau bijis tūkstošiem gadu ilgi, kāda sieviete dziedāja šūpļa dziesmu.

Šai pasaulē atkal drīz atnāks kāds bērns…

Beigas

PIEBILDE

Šis romāns laikam ir pēdējais no nedaudzajiem tā saucamās «atvilktnes» literatūras darbiem. Es to uzrakstīju astoņdesmit trešajā gadā, taču stagnāciju gadu ideoloģiskajā atmosfērā un sociālistiskā reālisma stingro prasību žņaugos romānu tā formas un satura dēļ publicēt neizdevās. Tagad es to nododu Jūsu vērtējumam, cerībā, ka, to izlasījuši, Jūs nebūsiet vīlušies.

Patiesībā laikam nav nekādas nozīmes. Nozīme ir vienīgi tam, kādi esam mēs paši.

Ar cieņu

autors.

Egils Lukjanskls RETA AKMENI

Mākslinieciskais redaktors V. Sprūdžs Tehniskā redaktore V. Ruskule Korektore Dz. Voitekūne

Nodota salikšanai 19.03 93. Parakstita iespiešanai 13.07.93. Reģistrācijas apliecība Kt 2-0306. Tipogrāfijas papīrs. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 13.44 uzsk. iespiedi.. 14,95 izd. 1. Pašūt. Ns 159-5. Izdevniecība «Liesma», LV-1455 Rīgā. Aspazijas bulv. 24. Izdevn. Nt 11/33611. Iespiesta tipogrāfijā «Rota», LV-I4I7 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Lukjanskis E.

Lu 407 Rēta akmenī: Romāns/Māksi. M. Dragūne. — R.: Liesma, 1993. — 247 Ipp. ISBN 5—410^-01036—1

EGILS LUKJANSKIS

«sieviete VISAM MŪŽAM»-fragments

nupat pabeidzis jaunu romānu Ka par to izsakās pats autors, tas būšot labākais mīlestības romāns visā pēckara latviešu literatūrā… Ieskatam sniedzam šī darba pirmās noda|as fragmentu.

1992. gada 13. aprīļa pēcpusdienā vienā no mūsu valsts psihoneiroloģiskajām slimnīcām nomira kāds pacients, kas šajā ārstniecības iestādē bija pavadījis divdesmit vienu gadu.

Kā jau parasts šādās reizēs, kad slimniekam nav neviena piederīgā, par aizgājēja pēdējo izvadīšanu parūpējās valsts, tas ir — šīs slimnīcas administrācija un arodbiedrības pārstāvji.

Bēres bija īsas un vienkāršas.

Pavadītāji — daži sanitāri un medmāsas — stāvēja noliektām galvām un gandrīz vai ar pateicību atcerējās, ka visus šos garos gadus aizgājējs praktiski nebija pateicis nevienu vārdu. Viņš parasti visu laiku klusēja, tā dīvaini klusēja, dziļi iegrimis sevī, un tikai dažreiz naktīs — un vienmēr tikai naktīs — pēkšņi pamodās, bija nosvīdis aukstiem baiļu sviedriem, sāka skaļi kliegt, bēgt, trakot un mēģināja no kaut kā atgaiņāties, kaut kur paslēpties. Izskatījās, it kā tieši šais aktīva ārprāta minūtēs viņam atgriežas veselais saprāts un viņš beidzot apzinās, kas viņš ir, kur atrodas un ko darījis agrāk. Viņš tad vienmēr, kailu šausmu pārņemts, drausmīgi kliedza, metās ceļos un kādam draudēja: «Nenāc klāt! Nenāc klāt!!! Redzi, man rokās ir uguns! Uguns!!! Viss sadeg! Visa pasaule! Viss tu un viss es! Palīgā!!! Jeb es jūs visus nošaušu! Sadedzināšu! Nogalināšu!»

Pēc tam imitēja šaušanu ar automātu un, kad laikam visus bija apšāvis, laimīgs sāka smiefies. Parasti viņš smējās ilgi un neciešami skaļi, tad sakņupa, sarāvās ciešā kamolā un sāka tikpat nevaldāmi konvulsīvi raudāt.

Tādās reizēs medmāsa viņam izdarīja dažas zāļu injekcijas, pēc kurām slimnieks ātri nomierinājās, aizmiga un nekad neko vairs neatcerējās. Viņš atkal dziļi iegrima sevī, aizgāja un turpināja dzīvot mums absolūti svešā, nepazīstamā pasaulē un, kā parasti, klusēja. Klusēja ilgi, cieši sakniebis lūpas un nekad nepacēlis galvu.

Neviens pat aptuveni nevarēja stādīties priekšā, ko šis cilvēks domāja un vai vispār domāja.

Tā pagāja divdesmit viena ziema un vasara. Divdesmit viens rudens un pavasaris.

Tagad viņam viss bija laimīgi beidzies.

Pēcnāves patoloģiski anatomiskajā izmeklēšanā šā slimnieka smadzenēs neatrada nekādas organiskas izmaiņas. Smadzenes tomēr tika izņemtas no galvaskausa un ievietotas ar formalīna šķīdumu piepildītā trīs litru burkā. Pēc tam šo trauku aiznesa uz mācību kabinetu studentu un speciālistu apskatēm.

Uz burkas stāvēja glīts uzraksts — «Schizophrenia dementia primaria».

Tas arī viss.

Dažas dienas vēlāk slimnīcas bibliotēkas vadītāja, saņēmusi bijušā slimnieka stipri apdriskāto grāmatu, kuru viņš gandrīz vienmēr visus šos gadus nēsāja sev līdzi, tūlīt ievēroja, ka šai grāmatai rūpīgi aizlīmētas divas lapas. Bibliotēkas vadītāja pēc dažu brīžu šaubīšanās tās uzmanīgi atplēsa un pārsteigta ieraudzīja, ka starp abām lapām guļ kāda veca, jau nodzeltējusi vēstule ar atzīmi — •«Manai meitai». Viņa atkal dažus mirkļus padomāja, tad tomēr vēstuli izlasīja. Nedaudz vēlāk tā tika nodota slimnīcas vadībai.

Galvenā ārsta vietnieks Edijs Naikovskis no sākuma pret šiem tikko atnestajiem papīra gabaliem izturējās stipri re- rezervēti, pat ar zināmu nepatiku un nemaz tos negribēja lasīt. Pa ilgajiem darba gadiem viņš no slimnieku rakstu darbiem būtu varējis izveidot veselu noliktavu. Pašās dienas beigās ārsts tomēr atnesto vēstuli izlasīja un kļuva mazliet domīgs. Pirmajā mirklī šķita, ka to rakstījis no medicīnas viedokļa gandrīz vai vesels cilvēks. Vismaz tāds cilvēks, kurš tomēr varētu apzināties savas rīcības sekas. Bet mazliet vēlāk ārsts saprata, iepriekš apskatījis bijušā pacienta slimības vēsturi, ka dotais teksts droši vien uzrakstīts dažās minūtēs, tai īsajā laika sprīdī, kas parasti mums neko nenozīmē un ko mēs nekad pat īsti neapjau- šam, taču toreiz slimniekam šīs dažas apskaidrības minūtes droši vien ilgušas vismaz dažu gadu, ja ne visa mūža garumā.

Pie viņa noteikti būs ciemos atnākusi pati Dabas Māte, Edijs nodomāja. Un iežēlodamās ar siltu elpu nedaudz izgludinājusi stipri saburzīto saprātu. Lai viņš varētu nolādēt, kas nolādams. Nožēlot, kas nožēlojams. Un palūgt, kas vēl palūdzams.

Lūk, šī vēstule (literāri nedaudz izrediģēta).

1972. gada 26. septembrī.

Diena. Pulksteni nezinu.

Tas tik jocīgi skan. Mana meita. Es nezinu, kāda Tu būsi, kad izaugsi liela. Skaista? Gudra? Laba? Ļauna? Godīga? Bet vārds jau tagad Tev ir skaists. Sallija Reginska» Es nezinu, kādēļ tā sieviete, kas Tevi dzemdēja, Tev devusi šādu vārdu, Varbūt kādas atmiņas? Izlasīta romāna varone? Nezinu. Bet vārds ir skaists. Gribu, lai Tev visa dzīve ir skaista. Un Tu būtu laimīga, laimīga, laimīga, laimīga, laimīga! Es pats esmu bijis drausmīgi nelaimīgs. Tu esi nākusi pasaulē ne mīlestības dēļ. Es vispār nezinu, kas ir mīlestība. Tas ir kāds putns augstu, augstu debesīs? Neredzami stari? Varbūt to kādreiz uzzināsi Tu? Tu esi nākusi pasaulē brutālas vardarbības rezultātā. Es smejos, kad man kāds saka, ka bērni dzimstot no mīlestības. Kārtējā pasaka, ko cilvēks sev par prieku ir izdomājis. Pašapmāns. Bērni dzimst no vecāku garlaicības. No naida. Visbiežāk gan no nesavaldības. Neuzmanības. Nejaušības. Negribēti. Neviens no mums. Neviens no šodienas pieciem miljardiem. Neviens no tiem astoņdesmit miljardiem, kas bijuši pirms mums. Neviens pats nav prasījies dzīvot. Neviens labprātīgi, apzināti nav gribējis nokļūt šai dzīves cietumā. Neviens!!! šai trako mājā. Sai smirdošajā bedrē. Mēs visi šeit esam nonākuši pret savu gribu. Piedod, Sallija! Mana meita. Es biju nežēlīgs. Es biju pieradis pie varmācības. Viss laiks, kad es dzīvoju, bija vienas vienīgas varmācības piesātināts. Es nespēju kļūt ne par varoni, ne cilvēku. Kaut kas man sagāja dēlī ar galvu. Varbūt arī ar dvēseli. Bailes. Mani visu laiku moka bailes no uguns. Jā. Šaubos, vai es ilgi izturēšu. Ja Tu kādreiz šo vēstuli lasīsi, es jau būšu miris. Tas būs atvieglojums. Es ar nepacietību gaidu savu nāvi. Varbūt savas slimības dēļ, bet bieži esmu žēlots. Un dažreiz arī apžēlots. Jācer, ka pret mani labvēlīgs būs arī Dievs. Un tu, Sallija Reginska. Lūdzu, lūdzu, lūdzu, lūdzu, lūdzu, lūdzu, lūdzu, piedod arī Tu! Piedod, ja Tev dzīve būs laba, un simtkārt piedod, ja dzīve būs grūta un neciešama. Piedod, Sallija! Mana meita. Šobrīd Tu vēl guli vai nu greznā šūpulī, vai iesviesta netīrā virtuves kaktā smirdošās lupatās. Nezinu. Man gan šķiet, ka liktenis Tev būs lēmis pēdējo variantu … Nenolādi mani! Es biju zvērs. Es ļoti gribēju iegūt to sievieti, kas tagad ir Tava māte. Es viņu izsekoju. Es viņai jau tuvojos agrāk. Viņa smējās. «Es tev čurāju virsū!» Es biju vietējais plānprātiņš. Ciema muļķītis. Kārtējo reizi uz neilgu laiku izlaists no slimnīcas. Kādēļ viņa man tā teica? Viņa varēja atteikt. Jā. Kādēļ gan ne? Bet to varēja izdarīt labāk. Patīkamāk. Varbūt tomēr man kaut kas no dvēseles vēl bija palicis? Sievietes jau daudziem atsaka. Tādēļ viņas tomēr neviens nesit nost. Bet es viņu pēc tam mēģināju nogalināt. Kad es viņu biju ieguvis, galvā kaut kas strauji uzliesmoja. Viss sāķa degt. Mājas un iela, un zeme, uz kuras mēs gulējām, un gaiss, un visa pasaule. Un tad es bēgu. Skriedams kliedzu un saucu palīgā. Mani saķēra un atkal atveda uz šejieni. Kļūst slikti. Sāk drebēt rokas un viss ķermenis. Bet es Tev gribētu pastāstīt, kas es tāds esmu. Pareizāk sakot, kas es tāds biju. Varbūt tas Tev kādreiz var noderēt. Kaut negribēts, slikts, ļauns un nežēlīgs, es tomēr esmu Tavs tēvs. Un, tāpat kā Tu, esmu kādreiz gulējis šūpulī un bijis mazs. Bez kādas vainas. Vēl ne mīlēts, ne nolādēts.

Tagad atkal esmu šeit. Cik ilgi, nezinu. Laikam divus vai trīs mēnešus. Man kārtējo reizi pateica, ka esmu slims. Bet es slims jau biju četrdesmit trešajā gadā. Tad viss arī sākās. Kad bija astoņpadsmit, Skaistā, asiņainā jaunība! Mana meitene raudāja. Pie Dzintara jūras mēs tikušies bijām … Tagad man jādzīvo šeit. Te nav slikti. Man patīk. Es agrāk nekad tik labi neesmu dzīvojis. Man ir silti. Tu neuztraucies. Esmu vienmēr paēdis. Pašam sava gulta. Ateja gan ir kopēja. Kā jau visur. Ārsti labi. Man patīk. Katrā ziņā te ir daudz, daudz, daudz, daudz, daudz labāk nekā Volhovas purvos. Vai Opočkas ellē. Vai mežā. Vai mājās, kur man nekā nebija. Un meitenes arī vairs nebija. Toties bija ģenerālis Bangerskis Rūdolfs. Un viņa dižais uzsaukums latviešu jaunekļiem 1943. gada marta «Tēvijā». Viņš vēl runāja pa radio. Pēc tam nemitīgi lūdzās — latviešu vīri un jaunekļi! Leģions jūs gaida! Apzinieties taču savu vēsturisko misiju! Bet viņš nevarēja zināt, kāda šai pasaulē ir mana personīgā misija. Visas latviešu tautas misija. Es arī to īsti nezinu, bet man rādās, ka mums visiem vajadzēja strādāt. Karot nē. Čakli strādāt. Tu arī strādā. Melns vai balts darbs, vienalga. Darbs ir galvenais. -Es esmu no strādniekiem. Galdnieks. Es arī šeit slimnīcā gribēju strādāt par galdnieku. Neļauj. Bet iepriekšējās reizēs atļāva. Varbūt tās bija citas slimnīcas, nezinu. Tagad nedrīkstu. Man esot bīstami. Apkārtējiem laikam vēl bīstamāk, ja man rokās ir cirvis vai kalts. Pat dēļa gals. Tagad šeit līmēju konvertus priekš patafona platēm. Es pats tās nekad nedzirdēšu spēlējam. Tango naturno. Ardievu, baltā bērzu birze! Mēs nāksim atpakaļ, kad pūcei aste plauks! Bet cik tad atgriezās? Vai tie Latvijas glābēji tos ir saskaitījuši? Vai skaitījuši mūsu baltos krustus? Mūsu nodegušās bērzu birzes? Resnajam Rūdolfam vācieši neļāva pat komandēt. Viņam bija labi. Viņam vajadzēja runāt. Mums vajadzēja mirt. Mums vajadzēja rīt zemi. Dzert purva rāvu un savas asinis. No mūsu pirmā «melnā tūkstoša», kuri pirmie devās uz Volhovas fronti, dzīvi ir tikai daži. Viņi mūs pat lāgā neapmācīja. «Apmācības notiks kaujas apstākļos!» Paldies! Tā tur puikas palika. Nē, es domāju, ne par Latviju! Ne par brīvību! Mēs cīnījāmies par Lielvāciju. Jā. Par Hitleru. Jā. Varbūt par kādu pļavu. Mežu. Ceļu. Ezeru. Staciju. Māju. Kā kalpi par vēdera tiesu. Jā. Par vienas dienas ilgāku dzīvi. Jā. Mēs vienkārši cīnījāmies pret krieviem. Jā. Bet ne par Latvijas valsti. Viņi mūs patiesībā smagi iebāza maisā. Nāvē. Es labprāt gribētu, lai viņi kādreiz sadzirdētu mūsu zēnu kliedzienus. Lāstus. Tur, Opočkas ielenkumā. Atcerētos arī mūsu ienaidniekus, kuri krita no mūsu lodēm. Gan mēs, gan viņi gribēja dzīvot. Es domāju. Dzīvot!!!!!!! Div dūjiņas gaisā skrēja. Viņi visi aizskrēja. Viss galvgals. Bangerskis, Silgailis, Hāzners, Plensners. Lobe. Aizbēga. Bet kritušie to nevarēja. Neviens vairs nevar. Un tad nāca Kurzeme. Mirstiet par savu tēvu zemi! Kaujieties latvietis ar latvieti! Bet tas tomēr iznāca reti. Mēs kāvāmies ar krieviem, visādiem čučmekiem, kazahiem, tatāriem un velns sazin ar ko vēl! Ko viņi šeit meklēja? Ko gribēja? Viņi tā ari nespēja Kurzemi ieņemt. Mūsu Dievzemīti. Mēs varam būt lepni. Viņi sasita visu Eiropu, bet mūs ne. Mēs nepadevāmies. Padevās vācieši. Kapitulācija. 2ēl. Tas laikam notika pavasarī. Neatceros.

Taču silts jau bija. Es aizgāju mežā. Man bija bail. Mani sāka vajāt dažādi briesmīgi cilvēki. Un uguns. Savādi. Tieši tad, kad frontē apklusa uguns, tas pēkšņi uzliesmoja manā galvā. Un nekad vairs neatkāpās. Man visu laiku vajadzēja bēgt. Ļoti noguru. Es nezinu, kas ar mani bija noticis. Kad es Volhovas frontē pie Sosedkinas sādžas ieraudzīju to pirmo krievu kareivi, kuru pretuzbrukuma laikā biju nošāvis, man gandrīz kļuva nelabi. Lode bija trāpījusi sejā. Viņš izskatījās baigs. Jauns. Tāds pats kā es. Un tie mūsējie, kurus nākamā uzbrukuma laikā nošāva krievi, arī bija jauni. Kamdēļ tam tā vajadzēja notikt? Kādēļ jūs, ģenerāļi, pulkveži un visādi tur šturmbanfīreri, uzskatījāt, ka tas ir pareizi? Kādēļ, paliekot savā darbā, strādājot, izgatavojot mēbeles, es būtu savas latviešu tautas nodevējs? Par to jūs mani draudējāt nošaut. Bet nomirt kaujās pie kaut kādas tur Sosedkinas sādžas vai krist Kurzemē, kādēļ tā bija svēta lieta? Kādēļ tā bija varonība? Viņi ar saviem vāciešiem mani izvilka no darbnīcas. Izvilka tūkstošiem citu. Man Rīgā palika slima māte. Viņa par mani neko daudz nezināja. Es rakstīju reti. Man šķiet, ka kapitulācijas pavasarī mani jau uzbrukumā neviens vairs nedzina. Žēloja. Sava amata prasmi es izlietoju, taisot kapa krustus. Mani tā arī iesauca — Krusts. Savu īsto vārdu vairs neatceros. Bet Krustu atceros. Tagad krusts pāri dzīvei. Un tad krievi mani laikam noķēra. Nezinu. Atceros tumšas kameras un ar spilgtu uguni pielietas pratināšanas telpas. Pēc tam atceros slimnīcu. Varbūt tā bija šī, varbūt cita. Viņi mani pažēloja? Laiks pazuda. Viss sagāzās karstā akmens blāķī. Mani gadiem ilgi ārstēja. Durstīja ar visdažādākām zālēm. Pieslēdza strāvai. Un reiz izlaida laukā. Dzīvoju Rīgā pie mātes. Tā bija pati pilsētas nomale. Netālu bija mežs un aerodroms. Liels kalns. Ā!l! Tas bija Iļģuciems. Vēlāk māte mani pat saprecināja. Viņa bija daudz vecāka par mani. Bet man patika. Man liekas, mēs kopā nodzīvojām diezgan ilgi. Bet cik tas ir — ilgi, es nezinu. Diena? Nedēļa? Gads? Viss mūžs? Bet viņa kaut kur pazuda. Es ļoti skumu. Atkal katru dienu sajutu bailes. Arvien biežāk sāku degt. Tad māte teica — tev ir vajadzīga sieviete. Tas tevi nomierina. Un drīz mūsu Iļģuciemā es arī noskatīju vienu, kura man patika. Viņai bija ceriņkrāsas mati. Jocīgi. Un acis kā divi lieli ezeri. Bet viņa man teica: «Es tev čurāju virsū!» Un smējās. Viņa laikam nezināja, ka par mani nedrīkst smieties. Pēc dažām dienām es viņu novaktēju, kad viņa nāca mājās no ofrās maiņas stikla fabrikā. Viņa plosījās kā zvērene. Es arī plosījos kā zvērs. Situ un žņaudzu. Viņa lūdzās un raudāja. Kļuva pavisam rāma. Māte teica, ka viņa milicijai nemaz neesot sūdzējusies. Tikai pateikusi saviem radiem un manai mātei. Vēlāk māte atnāca uz slimnīcu un pateica, ka viņai piedzimusi meita. Atcerējos! Tavu māti sauc Ausma. Uzvārds Reginska. Nezinu. Viņa ir poliete vai arī bija precējusies ar poli. Atkal atcerējos!!! Es pats esmu latvietis. Nē, ne Krusts, nē! Mani sauc Valdis Kūdra. Jā!!! Valdis Kūdra! Latviešu čalis no Iļģu- ciema! Mani tur pazina visi. Bet paies kāds laiks un visi aizmirsīs. Un Tu, Sallij, neko par mani nezināsi. 2ēl. Bet es tomēr dzīvoju. Es tāds biju uz šīs pasaules. Domāju, ja nebūtu bijis tā kara… Viss būtu citādi. Bet tad droši vien šai pasaulē nebūtu Tu. Nebūtu, nē! Tevi ir radījis mans ārprāts! Varbūt arī Tu būsi slima? Piedod, meitiņ! Atkal kļūst slikti. Ātrāk, ātrāk, ātrāk! Es atkal redzu uguni! Es jau sāku degt! Ardievu, Sallij! Vēl šūpulī gulošā! Vēl dzīves nesasistā! Vēl cilvēku nepazemotā! Vēl laimīgā!!! Viss! Man nav vairs spēka! Es tikpat kā vairs neredzu. Vienīgi uguni, uguni, uguni! Tādēļ es apsūdzu! Karu! Vardarbību! Bailes! Pakļaušanos! Es apsūdzu krievus un vāciešus! Un latviešus!!! Viņi visi man atņēma kaltu. Iedeva šauteni. Viņi man atņēma ēveli. Iedeva formas tērpu. Viņi man atņēma cirvi. Zāģi. Neapstrādātu dēļa galu. Viņi man atņēma jaunību un prātu! Iedeva pavēli. Karo! Sauj! Dedzini! Nogalini! Un es to spēju. Bet tas nebija mans darbs. Tas nebija mans cilvēka un latvieša pienākums!!! Man vajadzēja strādāt. Es taču katram Latvijas iedzīvotājam būtu varējis uztaisīt galdu. Brokastīm. Pusdienām. Vakariņām. Es taču katram Latvijas iedzīvotājam būtu varējis uztaisīt skapi. Grāmatām. Traukiem. Drēbēm. Es taču katram Latvijas iedzīvotājam būtu varējis uztaisīt gultu. Bērniem. Vecākiem. Laulībai. Tagad jāiet līmēt konverti patafona platēm. Es karāi aiziedams. Nolādētie! Kas es vispār šai pasaulē esmu bijis?

Sallija, Sallija… Mana meita. Cilvēks, kuru es nekad neredzēšu. Lai Tev veicas labāk nekā man! Valdis Kūdra. «Krusts».

Content

Lukjanskis Egils Rēta akmenī

1. nodaļa

2. nodala

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

9. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

16. nodaļa

17. nodala

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

21. nodaļa

22. nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

26. nodaļa

27. nodaļa

28. nodaļa

PIEBILDE

EGILS LUKJANSKIS «sieviete VISAM MŪŽAM»-fragments