Lukjanskis Egils

Sarkanā luktura ēnā

Egils Lukjanskis

Sarkanā luktura ēnā

.

1. DAĻA 1. nodala

Gaiši zilā, cieši piegulošā kostīmā ģērbusies sieviete, it kā baidīdamās, lai kāds viņu neierauga, vēlreiz pameta satrauktu skatienu tuvākajai apkārtnei, tad ātri iegāja kādas Miera ielas piecstāvu mājas kāpņu telpā, nesteidzīgi uzkāpa trešajā stāvā un, kādu mirkli pagaidījusi, trīs reizes skaļi pieklauvēja pie septītā dzīvokļa greznajām tumša ozolkoka durvīm.

Pēc neilga laika aiz durvīm atskanēja mazliet aizsmakusi sievietes balss.

-   Kas tur ir? - viņa prasīja.

-  Tā esmu es - Baiba Radzinska, - atnācēja paziņoja. - Es jums vakar zvanīju.

Dzīvokļa saimniece to laikam atcerējās, jo tūlīt durvis tika atslēgtas un viešņa aicināta ienākt. Pēc tam durvīs atkal noskrapstēja trīs dažādu atslēgu pagriezieni un tām vēl priekšā nozibēja smaga drošības ķēde.

-   Lūdzu, kundze! - melnīgsnēja dzīvokļa saimniece, kas izskatījās pēc tipiskas čigānietes, aicināja Baibu iet tālāk. Taču saimniece pēc tautības bija azerbaidžāniete Muslima Džafarova Ogli un šai Rīgas trīsistabu dzīvoklī jau pirms vairākiem gadiem iekārtojusi nelegālu zīlēšanas un gaišredzības salonu Austrumu melnā zvaigzne, kas jau drīz pēc tā neoficiālas atvēršanas rīdzinieču vidū izpelnījās pārsteidzoši lielu piekrišanu. It sevišķi to nez kāpēc bija iecienījušas padomju nomenklatūras darbinieku un militārpersonu sievas.

"Viņa ir vienkārši fantastiska!" Klīda runas. "Tas ir neticami! Pateica visu, kas bijis un būs! Esmu pilnīgi satriekta! Kā tas ir iespējams?!"

Tā vai citādi runāja lielākā Rīgas iedzīvotāju daļa un pie izslavētās austrumzemes gaišreģes lepnas kundzes un augstprātīgas biedrenes pierakstījās rindā vairākus mēnešus uz priekšu.

Baiba Radzinska bija vēl jauna - divdesmit trīs gadi - neparasti skaista un eleganti ģērbusies, kas trūcīgajos padomju varas apstākļos bija diezgan reti sastopama parādība.

Kad Baiba tika ievesta vienā no lielā dzīvokļa istabām, viņu vispirms pārsteidza nevis telpas pustumšais un mazliet noslēpumainais noformējums, bet gan uz galda septiņu degošu sveču gaismā gandrīz vai nedabiski spožu gaismu izstarojoša spilgti balta, lēni rotējoša, no daudziem sīkiem kalnu kristāliem veidota skolas globusam līdzīga bumba.

-  Lūdzu, kundze, sēdieties! - saimniece laipni aicināja un ar roku parādīja uz lielu, gandrīz vai aizvēsturisku atpūtas krēslu. - Nebaidieties! Uz šī krēsla kādreiz ir sēdējis pats Osmaņu impērijas varenais sultāns Haruns al Rašids Ibra- hims ibn Saīds un viņa dievišķā Pirmā sieva un verdzene Haziza…

Baiba klusi apsēdās, vairākas reizes dziļi ievilka elpu un mēģināja nomierināties. Taču gan izslavētās gaišreģes ārējais izskats, telpa, kur viņa atradās, gan iemesls, kāpēc šeit bija atnākusi, to pilnībā liedza. Tad jau drīzāk otrādi - Baiba uztraucās vēl vairāk un bija pat brīdis, kad gribēja lekt kājās un skriešus mesties no Austrumu melnās zvaigznes laukā. Taču vēlēšanās uzzināt, kas ar viņu tuvākajā vai tālākajā nākotnē varētu notikt, izrādījās spēcīgāka un kā magnēts pievilka pie neparasti lielā krēsla atzveltnes, likdama gaidīt turpmākos notikumus.

Muslima Džafarova apsēdās galda otrā pusē un ārkārtīgi saspringta ilgi skatījās atnākušās sievietes debeszilajās acīs, tad spožo kristāla bumbu pastūma tuvāk skaistajai klientei, mazliet paliecās sāņus un jau pēc brīža no kaut kurienes lēnām parādījās balti, patīkami smaržojoši dūmi.

-   Ko jūs gribat zināt? - Muslima painteresējās.

-  Visu! - Baiba čukstus atbildēja.

-  Tas, cienītā kundze, ir mazliet par daudz prasīts, - Muslima sacīja. - Lai gan manas spējas ir gandrīz vai neierobežotas, visu, kas notiks ar cilvēku, nevar pateikt pat Dievs. Bet kaut ko jau es redzu. Un, ja redzu, tad arī zinu.

Baiba satraukti mēģināja norīt siekalas, taču rīkle pēkšņi bija kļuvusi sausa un tas viņai izdevās tikai ar lielām grūtībām.

-   Stāstiet! - viņa atkal čukstus palūdza.

Taču gaišreģe nesteidzās. Viņa nedaudz atgāzās pret krēsla atzveltni, aizvēra acis un ilgi klusēja. Baibai šķita, ka šī gaišreģes ieiešana sevī ilgst vairākas stundas un gaidīšana viņai sagādāja gandrīz vai fiziskas ciešanas.

Beidzot Muslima sagrozījās, pacēla plakstiņus un ar reāli apjaušamu hipnotisku spēku ieurbās Baibas daiļajā sejā un acīs. Pēc tam strauji paliecās uz priekšu, ar labo roku pieskārās viešņas pierei, bet ar kreiso sāka lēnām griezt kristāla bumbu.

-   Tev ir divdesmit trīs gadi, - Muslima sāka nesteidzoties stāstīt. - Nevainību zaudēji astoņpadsmit gadu vecumā. Redzu kartupeļu lauku. Studenti. Koka kastes. Vecas lauku mājas. Siena šķūnis. Gara auguma jauneklis ar baltiem matiem. Nekādas mīlestības. Vienkārši piemērota situācija. Pēc mācību beigšanas… Grūti pateikt. Tu esi ārste. Nē! Daudz cilvēku. Mūzika. Skaļš troksnis. Liels koka placis. Spilgta gaisma. Jā, laikam tomēr daktere. Redzu slimnīcu, gultas, operāciju zāli, garu gaiteni… Zāļu skapīti.

Tu esi precējusies. Vīrs - ietekmīgs cilvēks. Liela, gaišdzeltena māja. Apakšējā stāvā ir cietums. Tu šo cilvēku nemīli. Viņš pēc tautības ir polis. Labi runā. Gudrs un viltīgs.

Pati esi latviete. Taču kā polietes vai ukrainietes, tevi dedzina mežonīga kaisle. Tā plosa gan tavu miesu, gan dvēseli. Tu esi atmodināta. Pašlaik jūties ļoti iemīlējusies. Vīrietis - mazliet vecāks par tevi. Viņš, tāpat kā tavs vīrs, lemj cilvēku likteņus. Vienmēr staigā gaišos uzvalkos. Tu savu vīru krāp. Esi neuzticīga. Slepens sakars. Tāpēc piesargies! Var notikt liela nelaime.

Bet tagad… Kas tad tas?! Jā… Tu esi stāvoklī. Sākums. Apmēram četras, piecas nedēļas. Tas būs puika. Bērnam sirds jau pukst. Viņš būs spēcīgs, enerģisks, ļoti gudrs, bet reti nežēlīgs. Zēns piedzims ar ugunszīmi. Un vai tāpēc, vai iemesls būs gluži cits… Varbūt tava slēptā grēka dēļ… Viņš nebūs tāds kā pārējie. Bez jau nosauktajām īpašībām viņam piemitīs vēl viena… Baiga, gandrīz vai fantastiska… Tas gan pilnībā atklāsies tikai krietni vēlāk, apmēram trīsdesmit gadu vecumā. Viņš ar savu domu spēku un skatiena palīdzību vien spēs hipnotizēt… Varētu teikt - paralizēt vai pat no attāluma nonāvēt jebkuru cilvēku… Iespējams, šo fantastisko spēju viņam radīs uz galvas esošā ugunszīme… Sātana krusts.

Viscaur melnā tērpusies Muslima apklusa un krietnu laiku neko vairs neteica.

Spilgti mirdzošā bumba lēnām turpināja griezties, savos kristālos, kā palēninātā kino filmā, te asāk, te miglaināk atspoguļojot kaut kādas pagātnes, tagadnes un nākotnes vīzijas.

Manāmi nobijusies un ļoti satraukta klusēja ari nākotni uzzināt atnākusī sieviete. Slavenās gaišreģes teiktais viņu bija pamatīgi satriecis.

Viss teiktais izrādījās patiesība.

-  Vai kundze grib zināt vēl kaut ko? - Muslima jautāja.

-   Nē, - Baiba klusi atbildēja. - Paldies! Jūs jau tā pastāstījāt mazliet par daudz.

-   Bet es tomēr pateikšu, - gaišreģe turpināja. - Jums jābūt ļoti uzmanīgai! Sargiet sevi! Jums tūlīt pat vajadzētu iet uz slimnīcu un no bērna tikt vaļā! Viņš daudziem cilvēkiem sagādās milzīgas ciešanas un nāvi. Bet šī aukstā cietsirdība. .. Tā viņam radīsies jau agrā bērnībā, kad notiks liela traģēdija… Es redzu melnu krustu. Baltu zārku. Lēni krītošu putnu. Vecenīti melna ceļa malā. Un atkal krustu. Kāds cilvēks jums sviež ar akmeni. Un tad ir uguns. Viss sadeg. Tukša telpa. Nekā vairs nav…

Baiba Radzinska lēnām piecēlās un nervozi atvēra rokassomiņu.

-   Paldies, - viņa vēlreiz pateicās, joprojām runādama klusi. - Cik man jums jāmaksā?

Muslima piecēlās, pienāca pie krietni apmulsušās Baibas un līdzjūtīgi pieskārās viņas plecam.

-   Man no jums, cienījamā kundze, neko nevajag, - viņa sacīja. - Par tik sliktām ziņām vēl ņemt samaksu… Nē, nē! Tas būtu liels grēks! Bet jūs jau pati to vēlējāties… Jums ar to vajadzēja rēķināties - patiesība vienmēr ir nežēlīga, un gudras sievietes parasti pie manis nemaz nenāk…

Bet es atnācu, Baiba, jau atrazdamās uz ielas, skumji nodomāja. Ziņkārība izrādījās daudz spēcīgāka par bailēm. Tagad nezinu, ko man vajadzētu darīt? Vai mesties zem tramvaja, iet kārties vai mierīgi doties mājās un savam vīram Filipam Radzinskim, it kā nupat būtu atgriezusies no ārsta apmeklējuma, pārlaimīgi paziņot:

"Mīļais Filip! Priecājamies! Esmu stāvoklī un mums beidzot būs tik ilgi gaidītais bērns!"

Bet varbūt labāk tomēr neko neteikt? Patiešām aiziet pie savas draudzenes ginekoloģes Rasmas, apsēsties tai drausmīgajā krēslā un, lūdzu! Ņem knaibles un sāc strādāt! Kāda velna pēc man vajadzīgs kaut kāds tur puika ar sarkanu ugunszīmi uz pieres?! Kā viņa teica - Sātana krusts?! Sirsnīgi pateicos! Neko tādu man nevajag! Bet!!!

Baiba, kā saņēmusi spēcīgu triecienu pa galvu, pēkšņi apstājās ielas vidū, tad ātri atjēdzās, pārskrēja pāri tramvaja sliedēm un Dailes teātra skvēriņā apsēdās uz pirmā tur pagadījušā soliņa. Galvā, burbuļojot kā karstam tējas katliņam, vārījās visdažādākās domas un pieņēmumi.

Prāts drudžaini meklēja izeju no negaidīti saņemtās informācijas, jo saprata - turpmāk nekādi joki nebūs! Notikums, kas sieviešu lielākajai daļai izraisa vienīgi gaiša prieka sajūtu, manu dzīvi var tikai ārkārtīgi sarežģīt. Taču… Kāpēc gan mums ar Filipu nevarētu būt bērns?! Es taču esmu viņa sieva! Viņš - mans vīrs! Kādas problēmas?!

Bet problēma ir tāda, ka tas tomēr nav viņa bērns! Es to zinu absolūti droši. Ja auglim ir jau četras nedēļas, tad pie tā vainīgs var būt tikai Intars. Mans vīrs - plaši pazīstams advokāts Filips Radzinskis tolaik atradās Maskavā - kaut kādā tur sociālistisko valstu tiesībsargājošo speciālistu trīs nedēļu ilgā mācību seminārā…

Tātad - varbūt tomēr netrakot? Ja noslēpšu patiesību, Filips taču nekad nespēs uzzināt, ka piedzimušais bērns nav viņa! To viņš varētu konstatēt vienīgi tad, ja man piedzimtu nēģerpuika…

Bet nēģerpuika nepiedzims! Tas ir droši! Un vai vispār man simtprocentīgi jātic, ko pirmīt vēstīja melnā gaišreģe? Kā viņa to visu var zināt? Kāda traģēdija? Kāda ugunszīme? Kā viņa var zināt, kāds puikam būs raksturs un spējas? Muļķības! Ja netaisīšu cauri, varbūt piedzims meitene.

Šā vai tā, bet, lai izvairītos no liekiem sarežģījumiem, Intaram Eino vismaz pagaidām neko neteikšu.

Galva griežas. Bet vai tā būs pareizi? Labāk? Varbūt vajadzētu tūlīt pat aiziet pie Intara un tomēr visu izstāstīt? Galu galā varbūt tieši viņš ir mans īstais vīrietis! Jā, es pirmo reizi ar vinu likos gultā kā izlaidīga sieviete - tikai seksa dēļ!

Taču tagad savu vīru krāpju un dažreiz mīlējos ar Intaru arī tāpēc, ka viņš man ļoti patīk! Viņš man dvēseliski un, nav ko slēpt, arī miesiski ir nesalīdzināmi tuvāks, patīkamāks un vajadzīgāks nekā Filips Radzinskis, kurš ir tipisks polis - lepns un augstprātīgs, apbrīnojami paštaisns, stūrgalvīgs un savā ziņā sievietes nicinošs.

Bet tā pārmērīgi izslavētā gaišreģe, zīlniece un Austrumu melnās zvaigznes salona saimniece Muslima Džafarova Ogli vismaz vienā ziņā tomēr ir smagi kļūdījusies, kas liek apšaubīt arī visu pārējo viņas teikto. Es neesmu daktere. Es esmu aktrise. Turklāt vēl izcila.

Un tad Baiba atcerējās, kā pirms mēneša šis savādais sakars, kas vēlāk pamatīgi sagrieza visu viņas dzīvi, bija sācies…

Prāts drudžaini meklēja izeju no negaidīti saņemtās informācijas, jo saprata - turpmāk nekādi joki nebūs! Notikums, kas sieviešu lielākajai daļai izraisa vienīgi gaiša prieka sajūtu, manu dzīvi var tikai ārkārtīgi sarežģīt. Taču… Kāpēc gan mums ar Filipu nevarētu būt bērns?! Es taču esmu viņa sieva! Viņš - mans vīrs!

Kādas problēmas ?!

2. nodaļa

1978. gada 2. maija vakarā vienā no Rīgas teātriem notika kāda vietējā latviešu autora lugas "Kliedziens naktī" pirmizrāde.

Nekāds izcilais dramaturģijas darbs tas nebija. Un toreizējos apstākļos nevarēja arī būt. Stingrās cenzūras dēļ no autora sākotnējās ieceres izrādē maz kas bija palicis pāri, taču skarba dzīves īstenība kaut necik tomēr bija saglabājusies.

Advokāta Filipa Radzinska jaunā sieva - Drāmas teātra strauji uzlecošā zvaigzne - Baiba Radzinska, kurai režisors, kā jau ierasti pēdējo sezonu laikā, bija uzticējis galvenās sieviešu lomas tēlojumu, jutās manāmi satraukta. Lai gan, protams, tas ne tuvu nebija viņas pirmais uznāciens uz skatuves galvenajā lomā, uztraukums tik un tā parādījās vienmēr.

Taču līdzko viņa izrunāja pirmos tēlojamās lomas vārdus, tas pārgāja un viņa pilnībā, pārsteidzoši dabiski spējot psiholoģiski dziļi iejusties attēlojamā personāža ādā, vienmēr ar savu spožo aktierisko sniegumu uz skatītājiem atstāja satriecošu iespaidu.

Šaurajā aktrises ģērbtuvē, kad sagatavošanās izrādes sākumam jau bija gandrīz vai pabeigta, Baibas ģērbtuves pāriniece un sirdsdraudzene Agrita Agra, mazliet ironiski smīnot, pateica: - Baiba, dari, ko vari, bet šovakar tev jābūt zibens spožumā! Zālē atkal pamanīju tavu noslēpumaino pielūdzēju. Viņš kā parasti apsēdās otrās ložas pirmajā rindā.

Šis jaunums Baibā nekādas īpašas emocijas neizraisīja, ja nu vienīgi tā - mazliet paātrināja sirdsdarbību un galvā uzzibsnīja doma - tas tomēr ir patīkami, ja tev reiz pa reizei uzrodas kāds kaislīgs pielūdzējs… Tas - mums sievietēm - vienmēr ir vajadzīgs ne tikai savas pašvērtības celšanai, bet, varbūt ne vienmēr to skaidri apzinoties, arī kā dzīves vai vienīgi seksa partnera rezerves variants…

Vīrs jau nav nekāds pielūdzējs! Viņš ir tikai darba lopiņš - naudas pelnīšanai, vientulības kliedēšanai un ne vienmēr vieglajai laulātā drauga pienākumu pildīšanai…

-   Starp citu, viņš ir ļoti skaists vīrietis, - Agrita piebilda. - Atgādina itālieti vai francūzi. Tā ka rožu klēpis tev šovakar atkal ir garantēts. Vai Filips neieradās tevi apsveikt?

-  Nē, - Baiba atbildēja. - Mēs kārtējo reizi esam pamatīgi sastrīdējušies…

Pēc tam Baiba piecēlās, ātri aizgāja līdz skatuvei, nedaudz pavēra lielā priekškara maliņu un paskatījās uz zāles labo pusi.

Tā arī bija. Otrās ložas pirmajā rindā sēdēja gara auguma tumšmatains vīrietis, kas stipri līdzinājās miljoniem sieviešu mīlulim - slavenajam franču kino aktierim Alenam Delonam.

Nepazīstamais vīrietis jau otro sezonu tur sēdēja katras pirmizrādes laikā, pēc tam kāpa uz skatuves, noskūpstīja viņai roku un vienmēr pasniedza milzīgu sarkanu rožu klēpi.

"Jūs esat apbrīnojama!" viņš parasti sajūsmināts sacīja. "Jūs esat latviešu Afrodīte, Džuljeta un Solveiga!"

Ar šiem salīdzinājumiem viņš gan neko daudz neieguva. Baibai tie nepatika - šķita pārāk saldi un savā ziņā pat prasti, taču pats vīrietis vienmēr izraisīja vieglas trīsas un arvien spēcīgākas ilgas pēc kāda romantiska piedzīvojuma.

Kad izrādes pirmais cēliens beidzās, Baiba stipri nomākta atgriezās ģērbtuvē un smagnēji atkrita uz maza dīvāni- ņa, kas atradās pie vienas no nelielās telpas sienām.

Izrāde tomēr bija smaga. Un tā viņas apziņā būtu kļuvusi daudzkārt smagāka, ja vien spētu paredzēt, ka kaut kad stipri vēlāk lugas sižets daudzējādā ziņā atkārtosies pašas personiskajā dzīvē - asos konfliktos ar vīru…

Pēc izrādes viss notika kā parasti - sekoja vētraini skatītāju aplausi, priekškars atvērās un aizvērās vismaz piecas, sešas reizes, uz skatuves tika izsaukts gan lugas autors, gan režisors, skanēja viņiem veltīti suminājumi un turpmākie veiksmes vēlējumi. Tad, lai ar ziedu pušķiem sveiktu izrādes veidotājus un aktierus, garā rindā uz skatuves sāka kāpt skatītāji…

Tas nenoliedzami bija visu izrādes veidotāju un aktieru īss triumfa brīdis - tāda kā neliela piemaksa niecīgajai aktieru algai…

Beidzot Baiba savā priekšā ieraudzīja arī noslēpumaino pielūdzēju. Viņš kā parasti, jauki smaidot, vispirms noskūpstīja roku, tad pasniedza lielu sarkanu rožu pušķi, taču šoreiz iztika bez jebkādiem saldiem komplimentiem. Viņš, mazliet paliecies uz priekšu, tikai klusi pateica:

- Es jūs lūdzu… Uzreiz vēl nebrauciet uz mājām! Es jūs gaidīšu pie personāla izejas durvīm.

Apsveikumi turpinājās, Baiba jau nespēja visus pasniegtos ziedus noturēt rokās un viņa tos vienkārši lika sev priekšā uz skatuves grīdas. Skatītāji nāca un gāja, taču viņa tos tikpat kā neredzēja. Acu priekšā neizdzisa "ā la Delon" staltais stāvs, viņa karsto lūpu pieskāriens un burvīgais smaids.

"Es jūs gaidīšu…"

Tas ir visu sieviešu saldais ēdiens. Varbūt vienīgais, kas viņu vienmuļajā, ar parastām mājas rūpēm un bieži arī ar laulības dzīves neapmierinātību pārsātinātajā ikdienā spēj atgādināt, ka viņas ir ne tikai vienkārši sievietes, bet arī vēl fiziskas un garīgas iekāres objekti - kāda vīrieša slepens vai atklāts sapnis.

Viņš par tevi domā. Viņš ar tevi grib satikties. Viņš tev vēlas pateikt vārdus, kādus jau sen tev vairs nesaka vīrs. Viņš alkst tavu miesu, tavu ķermeni un, kas zina, varbūt arī dvēseli…

Katrā ziņā jebkurš sievietei ārēji un garīgi pieņemams pielūdzējs viņas sirdī un prātā uz īsāku vai garāku laiku vienmēr spēj izsaukt diezgan spēcīgu nervu satricinājumu un pelēkās ikdienas puskrēslā iedegt kaut mazas spuldzītes gaismu.

Ne jau vienmēr vajadzīgi apžilbinoši spilgti prožektoru stari. Daudz biežāk pietiek arī ar vienkāršu eļļas lampiņu…

Kad apsveikumi beidzās, kā parasti pēc pirmizrādēm teātra mazajā zālē sākās tradicionālā autora uzsauktā ballīte.

Pārrunas par notikušo izrādi, dziedāšana, daži aktieriski priekšnesumi, dejošana un pamatīga dzeršana…

Visi vai nu patiesi vai lišķīgi slavēja režisoru, galvenā varoņa atveidotāju un Baibas spožo profesionālo sniegumu. Viņai, protams, tas ārkārtīgi patika, glaimoja patmīlībai, un jaunā teātra zvaigzne visu vakaru jutās tik pagodināta un pati ar sevi apmierināta, ka par regulāro sarkano rožu pasniedzēju pilnīgi aizmirsa.

Kad beidzot tomēr atcerējās, pulkstenis jau rādīja desmit minūtes pēc pusnakts. Kļuva pat mazliet žēl. Romantiska un slepena satikšanās ar tik neatlaidīgu viņu alkstošu vīrieti varētu būt šā skaistā vakara vērtīgākā dāvana.

Bet nu nekā…

Skumji. Taču nākammēnes atkal paredzēta citas lugas pirmizrāde, tā ka nekas vēl nebija zaudēts.

Un vispār… Vai mēs kaut reizi simtprocentīgi droši varam zināt, ko iegūsim vai zaudēsim, kad kādam cilvēkam vienaldzīgi paejam garām, vai neapstājamies pēc viņa lūguma apstāties…?

Baiba saņemto ziedu lielāko daļu atstāja turpat teātra ģērbtuvē, sev līdzi paņemdama vien septiņus ziedus no lielā sarkano rožu pušķa, ko viņai bija pasniedzis nepazīstamais vīrietis.

Pušķis bija pamatīgs - divdesmit piecas garkātainas rozes…

Viņš droši vien ir bandīts, valūtas spekulants vai kāda ļoti augstu stāvoša valsts amatpersona, Baiba nodomāja un izgāja uz ielas. Diez vai pat pilsētas partijas pirmais sekretārs varētu atļauties tik lielu izšķērdību.

Kā jau dienā bija nojaušams, naktī līņāja sīks rudens lietus.

Baibu pēc vēlām vakara izrādēm vai šādām pirmizrāžu ballītēm parasti pavadīja kāds no teātra puišiem, taču šovakar tie, ar kuriem viņa labprāt būtu gājusi līdz Stučkas ielas taksometru pieturai, bija kārtīgi sadzērušies un vēlējās dzīrot līdz pat rīta gaismiņai.

Baiba, lietus un auksta vēja appūsta, noskurinājās, atvēra lietussargu un sāka steidzīgi iet centra virzienā. Te pēkšņi blāvajā ielas spuldžu gaismā viņas priekšā iznira gara auguma vīrieša stāvs…

Baiba spēji satrūkās un tūlīt sajuta bailes. _

Vīrieša galvu sedza gaišpelēka platmale, betT^ugumu tādas pašas krāsas lietusmētelis, Tā apkakle bija piepa- celta un pirmais iespaids, ko šis negaidītais nakts vīrieša

tēls Baibā radīja, bija - tipisks amerikāņu trīsdesmito gadu Čikāgas gangsteris…

-   Labu nakti, Baiba! - vīrietis viņu pieklājīgi uzrunāja.

-   Baidījos, ka nebūsiet viena.

Baiba viņu beidzot atpazina.

-   Tas esat jūs?! - viņa patiesā pārsteigumā skaļi iesaucās.

-   Ko jūs šeit darāt?!

-   Atvainojiet, - vīrietis viegli paklanījās. - Es gaidīju jūs.

Baiba vēl vairāk pārsteigta cieši paskatījās uz savu vēl

neiepazīto pielūdzēju. Tas viņai šķita dīvaini.

-   Tik ilgi? - viņa vaicāja. - Kāpēc?

-        Es taču jūs lūdzu, - vīrietis atgādināja, paņēma Baibu zem rokas un uzmanīgi pārveda pāri Gorkija ielai. Pēc tam roku atlaida. - Pēc jūsu sejas izteiksmes un man veltītā acu skatiena sapratu, ka jūs manu lūgumu izpildīsiet.

-        Piedodiet… - Baiba, patiesi juzdamās vainīga, nočukstēja. - Bet tas nav normāli! Lietū un vējā gaidīt turpat vai trīs stundas… Vai jūs mani nevarējāt mēģināt satikt rīt?

-       Varēju, - vīrietis apliecināja. - Protams. Nekādas problēmas! Varēju pat atmest ar roku un jūs vispār mēģināt aizmirst. Bet…

-        Kāpēc ne? - Baiba vaicāja. - Tas ir ļoti viegli - kādu aizmirst.

-        Jūs maldāties, kundze! - vīrietis nepiekrita. - Parasti tas tomēr ir grūti, bieži pat neiespējami. Ja nu vienīgi tad, kad otrs cilvēks kļūst pilnīgi vienaldzīgs.

Viņi pagāja vēl dažus soļus uz priekšu, līdz svešais apstājās ielas malā un, pacēlis galvu, paskatījās uz debesīm.

Turpat netālu no viņiem stāvēja melna volga.

-   Izskatās, ka lietus tik drīz nepārstās, - viņš teica.

Baiba iesmējās.

-   Vai jūs domājat klīst pa Rīgu visu nakti?

-        Tas būtu muļķīgi, - viņš sacīja. - Un nav jau vairs nekāda vajadzība.

-        Kāpēc jūs mani tomēr tik ilgi gaidījāt? - Baiba neatlaidās. Viņa bailes vairs nejuta, bet interesi gan. Viss notiekošais šķita gandrīz vai nereāls - kā ballītē izdzertā alkohola izraisīts sapnis, vai tovakar nospēlētās lugas turpinājums. - Vai tas ir tā vērts?

Vīrieša galvu sedza gaišpelēka platmale, bet augumu tādas pašas krāsas lietusmētelis. Tā apkakle bija piepacelta un pirmais iespaids, ko šis negaidītais nakts vīrieša tēls Baibā radīja, bija - tipisks amerikāņu trīsdesmito gadu Čikāgas gangsteris… - Labu nakti, Baiba! - vīrietis viņu pieklājīgi uzrunāja. - Baidījos, ka nebūsiet viena.

-   Nezinu, - vīrietis paraustīja plecus. - Visticamāk, to uzzināšu tikai krietni vēlāk. Bet varbūt…

Viņš pēkšņi apklusa, satvēra Baibu aiz abiem pleciem, pierāva sev cieši klāt un ar lūpām gandrīz vai pieskārās viņas sejai.

-   Bet varbūt… jau šonakt?

Pārsteidzoši, bet notiekošais viņai patika. Dzīvē diemžēl tā notiek reti. Lugās, filmās un romānos, jā. Bet te, lūk, viss īstenībā!

Milzīgā pilsēta, nogurusi no dienas darbiem un nedarbiem, mierīga guļ. Ielās neredz nevienu gājēju - it kā pilsēta ne tikai gulētu, bet būtu pat izmirusi.

Pulkstenis rāda krietni pāri pusnaktij. Taču spoku stunda turpinās. Skaļi dārdēdams, garām pabrauc tukšs tramvajs. Kāds vīrietis lietū un vējā tevi ir gaidījis turpat vai trīs stundas. Vai viņš nav vājprātīgs? Tavās rokās ir viņa dāvātie ziedi. Ko viņš no manis grib? Ak, naivā! Es kā trešās klases skolniecīte! Vai tad nezinu, ko vīrietis grib no sievietes?! Un ko no viņa gribu es? Lai viņš mani sāk skūpstīt vai tūlīt rauj blakus esošās mājas kāpņu telpā un…? Starp citu, tas būtu ļoti interesanti. Tā var notikt tikai vienreiz mūžā. Nedomāju, ka viņš grib mani aplaupīt. Ko viņš vispār no manis varētu paņemt? Paša dāvātos ziedus? Mēteli? Rokassomiņu? Izvarot? Tas jau būtu ticamāk. Taču tāda izskata vīriešiem sievietes nav jāizvaro. Viņas pašas nāk klāt un atdodas labprātīgi. Un arī es… Savādi, ka par to varu tik mierīgi domāt. Lai gan - kas tur tik savāds? Vai tad mēs pat vislaimīgākajā laulībā par to ne reizi neesam iedomājušās? Vai mums ne reizi nav uznākusi vēlēšanās sagrēkot ar kādu citu? Bet šī nakts situācija ir tieši kā radīta, lai atrautos no ierastās ikdienas un brīvi ļautos tam, kas, iespējams, zemapziņā kā slēpjams sapnis gulējis jau gadiem ilgi. Nu šis cilvēks ir atnācis, tevi vēl neaizmigušu pamodinājis, un skatās, ko tu darīsi un kā izturēsies. Bet es, visticamāk, izturēšos tieši tā, kā to gribēs viņš. Kāpēc tā, vēl īsti nezinu. Vienkārši jūtu, ka viņš pie sevis pievelk, izstarodams kaut ko tādu… Nu, ko? Vispirms jau vīrišķību. Protams! Ne brutālu, bet vismaz pagaidām maigu. Un viss notiekošais man nez kāpēc atgādina pagājšnedēļ redzēto franču filmu "Miglu krastmala".

Parīze. Sēna. Netīras baržas, vecas liellaivas un mazi kuģīši. Un migla. Un divi vientuļi cilvēki - Zans Gabēns un Mišela Morgāna. Un mazliet skumjas. Un mazliet vientulības. Un mazliet cerību. Un mazs ostas krodziņš. Un mazliet mīlestības…

"Es tevi gaidīšu. Tu tikai, lūdzu, atgriezies!"

Bet viņš neatgriezās. Sieviete skumja sēdēja jūras krastā un viņu gaidīja veselu mēnesi. Pēc tam veselu gadu. Tad iegāja krodziņā, apsēdās telpas stūrī, drūmi raudzīdamās uz iereibušiem jūrniekiem, izdzēra dažas glāzes vīna, piecēlās un sāka neprātīgi dejot ar kādu vienacainu bocmani.

"Es tevi gaidīšu," viņa no rīta apsolījās. "Tu tikai, lūdzu, atgriezies!"

Bet arī viņš neatgriezās. Sieviete atkal skumja sēdēja jūras krastā un viņu gaidīja veselu mēnesi. Pēc tam gadu. Tad cēlās augšā un gāja uz krogu, dzēra sarkanvīnu, dejoja un kārtējo reizi §avu vienas nakts pielūdzēju pavadīja līdz ostai un atkal gaidīja viņu atgriežamies.

Bet neviens tā arī neatgriezās.

Nekad neviens viņu vairs pat neatcerējās.

"Kas notiek?" sieviete satraukti domāja. Vai visi kuģi jūrā iet bojā, vai visi vīrieši ir nelieši?

Un tomēr viņa vēl joprojām cer.

Ir jau pagājuši daudzi gadi, patiesībā pagājis viss mūžs, bet uz vienas no Marseļas ostas piestātnēm sēž tagad jau veca, gandrīz vai akla vecenīte un joprojām cerību pilna raugās jūrā, gaidot, kad tur beidzot parādīsies balts kuģis un no tā krastā tomēr nokāps kāds no daudzajiem jaunības draugiem…

Ja pastāv matērijas nezūdamības likums, kāpēc gan nevarētu pastāvēt ari mīlestības nezūdamības likums?

-   Baiba! - viņa ļoti tuvu izdzirda vīrieša balsi. - Kur jūs bijāt pazudusi?

Baiba pat satrūkās un, kā vainīga juzdamās, tikko manāmi pasmaidīja.

-  Piedodiet! - viņa klusi teica. - Es nupat biju Parīzē. Un laikam arī Marseļā.

Vīrietis uz viņu pārsteigts paskatījās, tad iesmējās.

-   Ko jūs tur darījāt?

-   Sēdēju ostas tavernā, - Baiba atbildēja. - Dzēru garšīgu Bordo sarkanvīnu un gaidīju… Mēs taču vienmēr kaut ko gaidām, vai ne?

-    Protams, - vīrietis piekrita. - Šovakar man pietika ar trīs stundām, lai gan jūs gaidu jau sen. To ir grūti izskaidrot. Es jūs pirmo reizi ieraudzīju pirms diviem gadiem Džuljetas lomā un vairs nespēju aizmirst. Zināt, man ir smags, diezgan nepatīkams darbs. No vienas puses pat morāli netīrs. Tolaik arī personīgajā dzīvē bija radušies diezgan pretīgi sarežģījumi, pastāvīgi māca depresija un jūs man pēkšņi šķitāt kā sievietes augstākā ideāla iemiesojums - balta, tīra, godīga, trausla un ļoti iekārojama… Nezinu, kāda jūs esat īstenībā - iespējams pilnīgs pretstats, tāpēc beidzot nenocietos un uzdrošinājos jūs uzaicināt uz satikšanos. Jā, diezgan neparasti - vēlu vakarā. Taču jūs neatnācāt. Vai nu aizmirsāt vai negribējāt. Un pat tagad, kad beidzot tomēr atrodaties man blakus, nez kāpēc domās ceļojat uz Parīzi vai viena sēžat kādā Marseļas ostas krodziņā…

Baiba turpināja smaidīt.

-   Bet tas bija jauki, - viņa teica. - Un mazliet skumji.

-    Skumjās nekā patīkama nav, - vīrietis sacīja. - Viss pasaules jaukums izpaužas šādās situācijās, kādā pašlaik atrodamies mēs. Ne jūs vēl pazīstat mani, ne es jūs. Un tādā sakarā mums paveras vienreizēja iespēja… Tas ir tas pats, kas pieklauvēt pie milzīgām, cieši aizslēgtām durvīm, un, ja tās atvērsies, ieraudzīsiet pilnīgi citu pasauli. Bet tai pašā laikā abi saprotam - neviens mums tās durvis neatvērs. Klauvē, cik skaļi gribi! Tās, Baibiņ, mēs varam atvērt vienīgi paši. Tātad… Jūs to gribat?

Baiba krietnu laiciņu klusēja, vērīgi skatīdamās vīrieša acīs. Tās bija mierīgas un labvēlīgu atbildi gaidošas.

-   Lai es varētu atbildēt… Sakiet atklāti - kas jūs vispār tāds esat?

Vīrietis viņu viegli paņēma pie rokas, aizveda līdz melnajai volgai, atslēdza durvis un aicināja iekāpt.

-   Vai jūs mani nolaupāt? - Baiba, patīkami satraukta, vaicāja.

-   Jā, - vīrietis apstiprināja.

-   Un kur vedīsiet?

-  Pagaidām nekur, - viņš atbildēja. - Šai gadījumā mašīna var noderēt arī kā neliels vienistabas dzīvoklītis. Cik ilgi mēs stāvēsim lietū?

-   Patiešām, - Baiba piekrita, salocīja lietussargu un apsēdās blakus vadītāja vietai. - Diezgan lepni. Vai esat liels priekšnieks?

-   Vispār jā, - vīrietis apstiprināja. - Vai jūs cilvēkus vērtējat pēc šādiem kritērijiem?

-   Die's pasarg'! - Baiba iesaucās. - Tas būtu primitīvi.

-   Man šķiet, ka pašlaik neesat īsti patiesa, - vīrietis sacīja. - Jūsu vīrs ir sabiedrībā pazīstams vīrietis, un diez vai jūs ar Filipu iepazināties un iemīlējāt tad, kad viņš vēl bija juridiskās fakultātes trešā kursa studentiņš.

-   Kā jūs to zināt? - Baiba pārsteigta prasīja. - Jūs labi viņu pazīstat?

-   Protams! - vīrietis apliecināja. - Pazīstu pat ļoti labi.

Baiba brīdi klusēja. Šis jaunums viņu mazliet biedēja.

-   Jūs strādājat kopā?

-   Ne gluži, - vīrietis atbildēja. - Taču esam vienā sistēmā.

-   Žēl, - Baiba sacīja. - Tātad arī jums ir darīšana ar noziedzniekiem. Bet es iedomājos… Jūs man atgādinājāt kādu slavenu franču kinoaktieri.

-    Ļoti patīkami, - vīrietis sacīja un izskatījās, ka tas viņam patiešām arī ir patīkami. - Taču man nav ciešs kontakts ar noziedzniekiem. Esmu republikas ģenerālprokurora vietnieks un manā pārraudzībā ir sevišķi smagas krimināllietas. Varbūt sarunās ar vīru manu vārdu jau būsiet dzirdējusi - Intars Eino. Trīsdesmit trīs gadus vecs. Ja var ticēt Bībeles leģendai… Pases gan toreiz nevienam nebija, taču Jēzus Kristus arī esot bijis tikpat vecs. Vai tikpat jauns.

Baiba par šo cilvēku patiešām bija jau vairākkārt dzirdējusi. Filips viņu vienmēr pieminēja ar neslēptu nicinājumu.

"Ne cilvēciski, bet tīri profesionāli viņš ir mans ienaidnieks. Un tas, ka visas tiesas prāvas vinnē viņš, nav viņa profesionālais pārākums par mani, bet gan pie mums pastāvošā juridiskā sistēma, kad valsts apsūdzētajam jau "a priori" ir taisnība. Bez tam viņš ir nekaunīgs karjerists!

Centrālkomitejas Administratīvo lietu nodaļā strādā viņa draugs un tas šo Eino visu laiku arī virza uz augšu. Tā kā šim jaunajam justīcijas ģēnijam ir visas iespējas kāpt vēl augstāk."

Bet nekur augstāk vismaz pagaidām viņš uzkāpt nevarēja. Varbūt vēlāk vienīgi pa partijas līniju vai dabūt kādu labu amatu Maskavā. Taču runāja, ka viņam Kanādā dzīvojot kaut kādi attāli igauņu radi - kādreizējie Tallinas bagātnieki un tas viņa turpmāko karjeru varēja stipri vien nobremzēt vai vispār pārtraukt.

-    Patiešām, - Baiba apstiprināja. - Jūsu vārdu esmu dzirdējusi. Kāpēc nemēģinājāt mani satikt jau agrāk - ja jau biju tik traki iepatikusies? Vai mana vīra dēļ?

-   Zināmā mērā, - Intars atbildēja. - Jūs viņu mīlat?

Baibai kaut kā negribējās uzreiz stāstīt par savām diezgan sarežģītajām attiecībām ar Filipu - tā vēl pagaidām bija viņas dziļi personīga lieta un ko par tām daudz kladzināt cilvēkam, kas jau rīt atkal var pazust no viņas dzīves.

Bet, ja tas ir iespējams, kāpēc gan es šo nakti nevarētu veltīt vienam trakam dzīves mirklim - ja jau mūsu mūžs vispār nav nekas vairāk kā tikai īss Laika uzplaiksnījums…?

Un varbūt pat ne tas! Varbūt viss, kas ar mums notiek, nemaz nav īstenība. Varbūt tas ir tikai kāds slikts Dieva sapnis…

-   Vai mana mīlestība vai vienaldzība pret Filipu var izšķirt jūsu attieksmi pret mani? - Baiba jautāja.

-   Protams, nē! - Intars sparīgi apgalvoja. - Man svarīga esat jūs pati! Taču, ja atceramies kaut ko no morāles…

-   Lūdzu, tikai ne to! - Baiba gandrīz vai izmisusi paskatījās uz blakus sēdošo vīrieti. Viņš no galvas bija noņēmis platmali un tagad ar saviem melnajiem matiem un glīto seju izskatījās daudz pievilcīgāks nekā rādījās nakts krēslā. - Vai mēs patiešām kaut vienu dienu, vienu nakti, kaut vienu brīdi nevaram aizmirst par amata pienākumiem, sabiedrisko stāvokli, savām ģimenēm un morāli, bet mierīgi vai bezprātīgi ļauties tam, ko varbūt ne vienmēr apzināti kāro mūsu dvēsele un miesa?

Intars stipri pārsteigts paskatījās uz Baibu.

Taču arī pati Baiba par sevi jutās nedaudz pārsteigta.

Kas tas bija? Vai negaidīts sirds un prāta kliedziens pēc tā, par ko viņa patiešām pēdējā laikā diezgan bieži domāja? Vai līdz šim labi slēpta atriebības alka, kārtējo reizi kaut šādā veidā ieriebt savam vīram?

Spontāns seksuālās vēlmes izvirdums?

Ļoti iespējams. Attiecīgā situācija to tikai veicināja.

-   Ko esat nolēmusi darīt? - Intars jautāja, lai gan pēc pēdējiem Baibas vārdiem gandrīz vai nepalika nekādas šaubas, ko viņa labprāt darītu…

-   Es nezinu… - Baiba apmulsa. - Tas stiprā mērā atkarīgs nojums…

Intars krietnu laiciņu klusēja. Tad strauji pagriezās pret tik ļoti iepatikušos aktrisi.

-   Es jūs sapratu, - Intars apmierināts sacīja. - Taču… Ja jūs mājās pārnāksiet tikai no rīta, vai jūs spēsiet savu nakts prombūtni kaut cik jēdzīgi izskaidrot vīram? Es to prasu ne jau tukšas ziņkāres pēc. Nepavisam nevēlos, lai jums manis dēļ iznāktu nepatikšanas.

Baibai tas nebūt nešķita tik nepārvarams šķērslis, lai kārtējo reizi neatteiktos no nelielas jaunu attiecību avantūras. Un tomēr viņa pārāk klaji vēl negribēja izrādīt savu vēlmi pagrēkot ar tik augsti stāvošu valsts amatpersonu. Turklāt vēl ar galantu un skaistu ārieti.

-   Vai jūs mani patiešām gribat paturēt līdz rīta gaismiņai? - Baiba, mazliet šķelmīgi smaidot, vaicāja.

-  Ja tas būtu iespējams, es jūs paturētu daudz ilgāk, - Intars atzinās. - Galu galā es jūs medīju jau divus gadus.

-    Kāpēc? - Baiba atkārtoti jautāja. - Vai tiešām tikai vienas nakts priekam? Protams, varbūt tas arī ir to vērts, taču… Šodienas vīrieši tam daudz laika un līdzekļus netērē. Kur jūs bijāt agrāk?

-   Tepat jau biju, - Intars atbildēja. - Taču nejutos pārliecināts par jūsu pozitīvo atbildes reakciju. Es baidījos saņemt atraidījumu.

Baiba skali iesmējās. Tas viņai patika.

-   Republikas ģenerālprokurora vietnieks baidās no sievietes pateikta "nē!"? Patiešām?!

-  Tā šoreiz sanāk, - Intars apstiprināja. - Viss būtu daudz vienkāršāk, ja šī sieviete nebūtu jūs.

-   Bet es esmu, - Baiba teica, - un jūs neatraidu. Kas notiks tālāk?

-  Tālāk notiks tas, kam šādās reizēs jānotiek. Es jūs vedu pie sevis, - Intars apņēmīgi pateica un ieslēdza mašīnas dzinēju. Pēc tam, brītiņu padomājis, vēl piebilda. - Ceru, jūs Filipam tomēr kaut kā spēsiet izskaidrot savu šīs nakts ne- atrašanos viņam blakus laulības gultiņā…

Baiba klusēja. Protams, ja būtu tāda vajadzība, viņa to spētu. Tāpat kā spēs bez īpašiem sirdsapziņas pārmetumiem ļauties jaunam piedzīvojumam, jaunam slepenam sakaram un seksuālam piedzīvojumam. Iepriekšējie īslaicīgie grēciņi ar dažiem gan sava, gan citu teātru aktieriem viņai nekādu paliekošu apmierinājumu nesagādāja. Vairumā gadījumu tas galvenokārt bija tikai "tehnikas jautājums" bez kāda garīga pārklājuma. Bet šonakt mani grib vīrietis, kas jau divus gadus… Tātad tā nav tikai mirkļa iegriba. Viņš mēmi mīl! Šis vīrietis mani tūlīt aizvedīs uz savām mājām, tur bus mūzika, degošas sveces, franču sarkanvīns, plata gulta vai dīvāns, bet galvenais - p i e 1 ū g s m e ! Ne tā kā ar teātra puišiem - ātrais sekss rekvizītu noliktavā vai izbraukumu viesizrāžu laikā netīrā viesnīcas istabiņā… Es taču šā vīrieša acīs pastāvu kā Džuljeta vai Solveiga - vistīrākās šķīstības un mīlestības iemiesojums! Un diez vai viņam šo svēto priekšstatu par mani spēs krasi izmainīt jau pirmajā satikšanās reizē manis nepateiktais "nē!" Tieši otrādi - es saku "jā!" Lai notiek! Tad, kad ne tikai es jau būšu veca vecenīte, ticu, mēs gandrīz vai visas nožēlosim un klusi paraudāsim par tik daudzām dzīvē garām palaistām izdevībām…

-   Braucam! - Baiba klusi pateica. - Jūsu neatlaidība mani ir ne tikai aizkustinājusi, bet arī padarījusi neparasti vāju…

3. nodaļa

Intars Eino, apmetis nelielu loku pa Rīgas centru, beidzot atgriezās uz Gorkija ielas un, spēji palielinājis ātrumu, drāzās pāri Pontontiltam.

-   Kur mēs braucam? - Baiba, atkal sajuzdama nelielu satraukumu, painteresējās. Pēkšņi nez kāpēc ienāca prātā

Pēkšņi nez kāpēc ienāca prātā diezgan baisa iespējamība - šis vīrietis nemaz nav Ģenerālprokurora

vietnieks Intars Eino! Vai es viņu iepriekš kaut reizi esmu redzējusi? Nekad! Dažreiz tikai par šāda cilvēka un amatvīra esamību dzirdējusi no sarunas ar vīru vai lasījusi avīžu ziņās.

diezgan baisa iespējamība - šis vīrietis nemaz nav Ģenerālprokurora vietnieks Intars Eino! Vai es viņu iepriekš kaut reizi esmu redzējusi? Nekad! Dažreiz tikai par šāda cilvēka un amatvīra esamību dzirdējusi no sarunas ar vīru vai lasījusi avīžu ziņās.

Varbūt šis svešais vīrietis tikai uzdodas par attiecīgo personu, bet īstenībā ir rūdīts bandīts, kas nez kāpēc vēlēdamies atriebties Filipam, iespējams, par kādu zaudētu prāvu, tagad nodomājis nogalināt viņa sievu…

Šāds variants bija maz ticams vai vispār neiespējams, taču par to vien iedomājoties, Baibu pārņēma aukstas baiļu trīsas. Un rūgts izbrīns par to, kāpēc dzīvē tā sagadījies, ka viņas vīrs un arī iespējamais jaunais mīļākais nodarbojas ar smagu krimināllietu izskatīšanu tiesās - viens apsūdz, otrs aizstāv. Bet, ja kāds tiek bargi sodīts, maz ticams, ka vēlāk no viņa sagaidīsi sirsnīgus pateicības vārdus. Atriebību, jā.

Būtu daudz patīkamāk, ja man blakus sēdošais vīrietis tomēr būtu kāds pasaulslavens franču aktieris vai kaut pašmāju otro lomu tēlotājs, Baiba domāja. Vai arī kāds augsti stāvošs partijas funkcionārs, valdības aprindu cilvēks vai sliktākajā gadījumā slavens mākslinieks, populārs rakstnieks vai tautā iemīļots estrādes dziedātājs.

Baiba diezgan apņēmīgi pati sev apsolījās, ka turpmāk tā arī darīs - nākamie mīļākie būs galvenokārt no radošās inteliģences vai varas aprindām, bet šis Intars Eino…

Muļķības, Baiba turpināja satraukti domāt. Ja viņš patiešām ir tas, par ko uzdodas, varbūt es viņu spēšu pat iemīlēt… Kāpēc gan ne? Viņa ārējais izskats vien ir tā vērts! Turklāt viņš varbūt arī kā mīļākais nebūs slikts, tā man dodot iespēju gūt jaunu baudu un daudzus skaistus dzīves brīžus.

Un tie nav tikai tukši vārdi vai klaja izvirtība, kā par manu uzvedību varētu domāt parasts mietpilsonis vai par savu taisnību pārliecināts sabiedriskās morāles sludinātājs.

Ikviens cilvēks, iedzerot zināmu alkohola daudzumu, degunā iešņaucot kaut nelielu kokaīna devu vai, nevaldāmas kaisles pārņemts nodarbojoties ar seksu, nokļūst pavisam citā eksistences stāvoklī, gluži citā realitātē - daudz savādākā pasaulē. Un šī jaunā pasaule, gribam to vai ne,

vienmēr būs daudz labāka, gaišāka un nesalīdzināmi patīkamāka par to, kurā mums liktenis un nesaprotamā dabas rotaļa ar dzīvības radīšanu liek eksistēt ikdienā.

Un ja tā, tad kāpēc tik ļoti brīnāmies, kvēlojam sašutumā un bargi nosodām tos cilvēkus, kas meklē šo citādo realitāti, ja, atšķirībā no jums, viņiem šī nosacīti normālā pasaule riebjas?

-        Piedodiet, - Baiba klusi teica. - Jūs patiešām esat Intars Eino - ģenerālprokurora vietnieks?

Intars jautri iesmējās.

-   Vai cienītā kundze šaubās?

Baiba klusēja.

-        Zināt, vispirms norunāsim tā… - Intars turpināja. - Ja jau mēs nakts vidū nebraucam apmeklēt kādu diplomātiskās pieņemšanas rautu vai nožēlot grēkus Svētās Nevainības baznīcā… Uzrunāsim viens otru ar "tu"! Būdami vēl patālu no paredzētā mērķa, šādā veidā tūlīt tomēr kļūsim daudz tuvāki - kā seni paziņas. Bet otrkārt… Ja es arī būtu centies tevi apmānīt, īstenībā, piemēra pēc, būdams kaut kāds Ivans Ivanovičs Ivanovs - ģenerālprokuratūras sētnieks… Vai tas tavu vēlmi pēc romantiska piedzīvojuma tūlīt atsaldētu un tu mani palūgtu atgriezties mūsu iepriekšējā satikšanās vietā? Kas tev ir svarīgāks - amats vai cilvēks?

-        Labi, Intar, - Baiba samierinoši sacīja. - Par to varēsim parunāt vēlāk. Bet jautājums paliek - kur tu mani ved?

-   Uz savām mājām, - Intars atbildēja.

-   Kur ir tavas mājas? - Baiba jautāja.

-   Tālu, - Intars sacīja.

-   Igaunijā?

-   Nebūtu slikti, - viņš teica. - Tu esi bijusi Tallinā?

-   Nekad.

-        Varbūt kādreiz aizbrauksim, - Intars sacīja. - Skaista pilsēta - savā ziņā daudz labāka par Rīgu. Vismaz tās vecpilsēta. Bet pašlaik braucam uz Jūrmalu.

-   Tu Rīgā nedzīvo?

-        Rīgā, Stučkas ielā, man ir liels dzīvoklis. Mellužos vasarnīca.

-   Vai tā ir valsts vasarnīca?

-   Personīgā.

-   Mēs tur būsim vieni?

-   Bet kā gan citādi?

-   Nezinu. Tava sieva un bērni dzīvo Rīgā?

-   Vai tev nav vienalga, kur viņi pašlaik atrodas?

-Ja man ar viņiem nav jāsatiekas… Protams. Tava sieva ir greizsirdīga?

-   Un kāds ir tavs vīrs? - Intars prasīja. - Vienaldzīgs?

-   Dažreiz viņš var būt briesmīgs, - Baiba noskumusi atbildēja.

-   Tas ir profesijas un amata iespaids, - Intars paskaidroja. - Mūsu sistēmā strādājošie visi ir nedaudz nervozi.

-   Un kāds esi pats? - Baiba painteresējās. - Vai man no tevis nav jābaidās?

-   Domāju, ka nē. Kādēļ gan?

-   Nezinu. Izskaties jau diezgan mierīgs.

-   Tāds arī esmu, - Intars apgalvoja. - Kā daži apgalvo - cilvēks ar dzelzs nerviem.

-   Vai tas ir labi?

-   Bet kāds no tā sliktums?

Droši vien nekāds, Baiba nodomāja. Man tie asie veči ir jau apnikuši. Gribas mieru un maigumu. Beidzot vēlos sajust to, ka vīrieša apziņā, rokās un gultā neesmu tikai prasts iekāres objekts. Gribu būt pielūgta, apbrīnota, iekārota un mīlēta! Un, ja ne mīlēta, ne iekārota, ne apbrīnota un ne pielūgta, tad gribas, lai viens no šiem ērzeļiem pirms tam vismaz manā priekšā nokristu uz ceļiem un kaut vai tēloti apgarots noskaitītu kādu Aleksandra Čaka dzejolīti… Nu, kaut vai šo: "Un tu atkal šodien nevarēji atnākt šurp, kā bija norunāts… Kamdēļ teikt un smaidot solīt klusi, ka tu nāksi tad, kad saule riet, ja tu zini, ka uz citu pusi gribas tev tai pašā brīdī iet?"

Jā, man gribas no Filipa iet uz citu pusi. Jau sen! Jau pirms pieciem gadiem! Varbūt man tas ir iedzimts. Kā spēcīgs magnēts neatvairāmi pievelk dzelzs skaidiņas, tā mani jau no sešpadsmit gadiem ļoti pievelk puiši un vīrieši. Man ir grūti atturēties. Un ari negribas. Tieši pretēji - mani arvien biežāk velk uz dažādām avantūrām, piedzīvojumiem un trakulībām. Ja jau amats un profesija savu izturēšanās zīmogu uzliek pat tādiem dzelzs vīriem kā mans Filips un šis eleganti pieklājīgais Intars, tad, iespējams, uz manu psihi, nervu sistēmu, juteklību un dažādām vēlmēm savu iespaidu ir atstājusi arī māksla, literatūra, iestudētās lugas un visa diezgan izlaidīgā, bohēmiskā aktieru vide. Un, protams, jaunība kā tāda un jau iedzimtais temperaments. Vēl tikai neesmu īsti tikusi skaidrībā, vai tas ir labi vai slikti, taču man visu laiku gribas…

Es saprotu. Ja to uztver ar skaidru prātu, tad tas it kā ir mazliet nenormāli. Es, jau piecus gadus precēta sieviete, tagad nakts vidū sēžu sveša vīrieša automašīnā un ļauju sevi nez kur vest… Un ļauju tāpēc, ka man tas patīk. Tāpēc, ka tas ir kaut kas neparasts. Neikdienišķs. Noslēpumaini vilinošs. Ticu - ar mani nekas slikts nenotiks. Notiks tieši otrādi - es gribu seksuāli iztrakoties! Droši vien tas izdosies, ja jau arī šis Intars Eino mani jau divus gadus apjūsmo un šonakt tik ilgi pacietīgi gaidījis… Cita vēlme vīrietim nemaz nevar būt, kā vienīgi viņam iepatikušos sievieti iegūt… Tātad mēs abi šonakt varēsim piepildīt to, pēc kā tik bieži vai pat pastāvīgi esam ilgojušies - tu, kā mani iegūt, es - kā gūt maksimālu baudu no šādām neplānotām tikšanās reizēm ar kolēģiem vai pielūdzējiem…

Pēc apmēram četrdesmit minūtēm Intars automašīnu apturēja pie kādas nelielas vasarnīcas Kāpu ielā. Acīmredzot tā atradās tuvu jūrai, jo varēja skaidri saklausīt tās paskaļo šalkoņu.

Visi vasarnīcas logi bija tumši.

Intars nomedīto aktrisi ieveda vienā no istabām, apsēdināja lielā atpūtas krēslā, ieslēdza elektrisko kamīnu un uzklāja galdu - divas dažādu šķirņu vīna pudeles un nelielas uzkodas. Pēc tam ieslēdza magnetofonu, un telpa tūlīt piepildījās ar klusi skanošu mūziku.

Viņš noteikti aizdedzinās arī sveces, Baiba nodomāja, arvien spēcīgāk sevī sajuzdama asu satraukumu.

Bet nē! Nekādas sveces aizdegtas tomēr netika. Intars vienkārši izslēdza lielo griestu lustru, tās vietā ieslēgdams turpat blakus atpūtas krēslam esošo stāvlampu ar spilgti sarkanu kupolu. Visa telpa pielija ar mazliet noslēpumainu gaismu, kas bija romantiskāka un jūtas satraucošāka par jebkurām svecēm.

-   Apbrīnojami skaisti, - Baiba, neslēpjot sajūsmu, sacīja. - Vai tu tā visas sievietes…?

-   Nē, ne visas, - Intars atbildēja, apsēdās iepretim, piepildīja glāzes un ar neslēptu iekāri paskatījās uz aktrises augsti atsegtajām kājām. - Tikai tevi.

-   Ļoti patīkami, - Baiba, paņemdama rokā garkātainu vīna glāzi, teica. - Par ko dzeram?

-   Lai nebūtu kara! - Intars smiedamies sacīja. Tad nopietni turpināja. - Īstenībā šis vēlējums nemaz nav tik smieklīgs. Karš taču notiek ne tikai starp valstīm vien. Lielākas vai mazākas kaujas gandrīz vai katru dienu plosās arī starp vīru un sievu, starp bērniem, cilvēku prātiem un uzskatiem, starp likumu aizstāvjiem un to pārkāpējiem, starp ļauno un labo, mūsu pašu sirdsapziņām un mūs tik ļoti ierobežojošo morāli. Starp citu, jebkuru morāles normu un likumu pārkāpšanā vienmēr slēpjas arī kaut kas pievilcīgs un cilvēka būtībai raksturīgs.

-   Par likumiem neko negribu zināt, - Baiba sacīja. - Bet, Intar… Ko vispār nozīmē kaut kāda tur morāles norma? Un kas to ir noteicis? Vai baznīca, ko ne valsts, ne tās ideoloģija neatzīst?

-   Morāles norma… Tas ir pārāk izplūdis jēdziens, - Intars teica. - Un ne jau mums par to pašlaik spriedelēt! Es skatos, tev ir apbrīnojami skaistas kājas…

-   Es to zinu, - Baiba sacīja un lēni iztukšoja glāzi. Vīns bija garšīgs - ar mazliet jūtamu svaigu zemeņu smaržu.

-   Un krūtis, - Intars turpināja. - Un viss tavs augums. Un seja. Lūpas. Acis. Un tavi brīnišķīgie mati.

-   Tā ir, - Baiba piekrita. - Daudzi pat uzskata, ka esmu skaistākā latviešu aktrise. Vienīgi mazliet aizskar tas, ka visi vīrieši tūlīt redz tikai manas kājas, augumu, seju un krūtis, bet tikpat kā nevienu neinteresē ne mana sirds, ne dvēsele, ne prāts. Es jūs saprotu. Un tas vispār būtu diezgan stulbi, ja mēs pašlaik sāktu apspriest kaut kādus filozofiskus lielās mākslas vai neeksistējošās mīlestības jautājumus. Kā liecina pašreizējā situācija, visas vīriešu un sieviešu attiecības savā būtībā ir diezgan primitīvas. Un tikai tāpēc, lai tās tomēr padarītu daudzmaz pievilcīgākas, ir izgudrota šāda sarkana gaisma, vīns, mūzika, degošas sveces un galu galā arī pati mīlestība…

Intars smaidīja. Viņam šī sieviete patika, bet vēl vairāk, ka viņa tik ātri un viegli nakts vidū bija ar mieru braukt līdzi uz vasarnīcu tikai viena nepārprotama mērķa vadīta - kārtīgi pamīlēties.

Intars tāpēc vien ne tuvu negribēja sev jautāt - ko tad tu citu gaidīji? Un apgalvot - viņas taču visas ir…

Tas viņam bija vienalga. Viņš priecājās, ka Baiba izrādījās tieši tāda… Nenoliedzami, savā laikā Baibas radītie Džuljetas un Solveigas tēli garīgi viņu bija spēcīgi ietekmējuši, taču uzzinot, ka jaunā teātra zvaigzne ir Filipa Radzinska sieva, viņa attieksme krasi mainījās. Sajūsma par Baibu kā aktrisi strauji noplaka, toties ar daudz lielāku sparu viņa sāka interesēt kā sieviete, it sevišķi, kā viņa ienaidnieka Filipa sieva… Un tagad tikai apziņa, ka viņš tūlīt varēs iemest gultā Filipa laulāto draudzeni un viņu kārtīgi izdrāzt, radīja savādu gandarījuma un prieka sajūtu.

Tā tam lecīgajam Radzinskim arī vajag! Intars nopriecājās. Es vienmēr viņu esmu uzvarējis tiesas namā, uzvarēšu arī ārpus tā!

Bez tā visa mani vēl spēcīgi aizskāra un profesionāli pat pazemoja viņa pirms gada izteiktie pārmetumi:

"Tu, Intar, uzvari ne tāpēc, ka būtu ārkārtīgi erudīts jurists! Tu vinnē ne tik daudz ar savām zināšanām, bet gan tikai tāpēc, ka pati padomju valsts un tās tiesu sistēma nevar pieļaut, ka uzvarētu pretējā puse! Ja notiktu otrādi, tad nāktos apšaubīt visu padomju jurisprudenci un ideoloģiju, kas principā nepieļauj, ka valsts varētu arī kļūdīties vai rīkoties netaisnīgi. Bet valsts, it sevišķi jau mūsējā, netaisnīgi rīkojas vienmēr!"

Savā ziņā Filips varēja atļauties tā runāt - viņš nebija partijas biedrs, bet es esmu.

Intars vēlreiz atklāti nekaunīgi noskatīja Baibas kājas un krūtis un nodomāja, ka Filips tik skaistu sievieti nemaz nav pelnījis. To droši vien jau sen ir sapratusi arī pati Baiba, jo citādi diez vai viņa pašlaik šeit atrastos. Un vispār maz ticams, ka viņa tikai šonakt ir gatava pirmo reizi kļūt savam vīram neuzticīga… Droši vien pieredzes netrūkst.

- Pie tevis šeit ir jauki, - Baiba sacīja. - Tu proti uzņemt viesus.

-   Es tevi neuztveru kā ciemiņu, - Intars paskaidroja. - Tas būtu pārāk vienkārši.

-   Vai mūsu vēl tā īsti nesākušās attiecības vajadzētu sarežģīt? - Baiba prasīja.

-   Nē, ne sarežģīt, - Intars iebilda. - Tā to nedomāju. Es gribēju sacīt, ka tu man nozīmē daudz ko vairāk par vienkāršu ciemiņu. Es tevi jau tagad uztveru kā man tuvu un ļoti vajadzīgu sievieti - kā draugu.

-  Vai sieva tev nav draugs? - Baiba painteresējās.

Intars kārtējo reizi iesmējās.

-  Vai tu savam Filipam esi draugs?

-   Nē, - Baiba viegli pakratīja galvu. - Viņš ir draugs man.

-   Kāpēc tu viņu nemīli? - Intars jautāja. - Kas traucē?

-   Nezinu, - Baiba atbildēja. - Kas traucē tevi? Kāpēc tu savai sievai gribi būt vai varbūt daudzkārt jau esi bijis neuzticīgs?

-   Nē, ne daudzkārt, - Intars sacīja. - Līdz šim es vienkārši vēl nebiju saticis tik valdzinošu sievieti kā tevi. Tu mani esi pilnīgi apbūrusi. Esmu mazliet pat zaudējis prātu. Un tas ir dabiski. Kad vīrietis beidzot sastop savu sapņu sievieti, viņa psihē negaidīti notiek ārkārtīgi krasas izmaiņas… Sieva pazūd. Vai vismaz attālinās tik tālu, ka viņu vairs ne jūti, ne redzi. Tavu acu priekšā stāv vienīgi tās sievietes tēls, kuru esi gaidījis. Sieva jau ir - tā vairs nav jāgaida. Mēs vienmēr ilgojamies pēc tā, kā mums trūkst.

-   Es esmu, - Baiba sacīja.

-   Tu esi brīnišķīga! - sacīja Intars.

-   Arī es dažreiz iedomājos… - Baiba mazliet sapņaini paskatījās uz savu seno pielūdzēju. - Ar vīru reti kad tik romantiskos apstākļos pulksten divos naktī dzersi šampanieti…

Intars piekrītoši pamāja, tad piecēlās un notupās Baibas priekšā uz ceļiem. Krietnu laiciņu skatījies uz viņas augsti atsegtajām kājām, viņš lēnām sāka vilkt svārkus uz augšu, līdz varēja saskatīt melno tīkliņzeķu maliņas, zeķturus un beidzot arī koši baltas biksītes. Pēc tam Intars noliecās un ar neslēptu baudu tām pieklāva savu seju un lūpas…

Intars vēlreiz atklāti nekaunīgi noskatīja Baibas kājas

un krūtis un nodomāja, ka Filips tik skaistu sievieti nemaz nav pelnījis. To droši vien jau sen ir sapratusi arī pati Baiba, jo citādi diez vai viņa pašlaik šeit atrastos. Un vispār maz ticams, ka viņa tikai šonakt ir gatava pirmo reizi kfūt savam vīram neuzticīga… Droši vien pieredzes netrūkst.

Baiba klusi noelsās, instinktīvi paplēta kājas platāk un sāka glāstīt Intara galvu.

Tas nebija nekāds jau tik pierastais ātrais sekss. Intars, kā izcils mīlestības režisors, spēja radīt nepārspējamu kaislību pilnu teatrālu uzvedumu, kura noslēguma daļā, kā labs scenogrāfs palīgā nāca arī pati daba - stikla rūtīs ar lielu spēku sitās smagas lietus lāses, bet tieši baudas kulminācijas brīdī turpat aiz loga nozibsnīja ārkārtīgi spilgta zibens strēle un tai tūlīt sekoja tik drausmīgi apdullinošs pērkona grāviens, ka šķita - tūlīt viegli celtā vasarnīcas ēka sabruks, aizdegsies un abi grēcinieki, pakļauti Dieva sodam, sadegs baisās elles ugunīs…

4. nodala

Nepilnus divus mēnešus vēlāk notika lugas "Kliedziens naktī" pēdējā sezonas pirmizrāde. Šoreiz galveno lomu spēlēja Baibas dublante Agrita Agra. Kad Agrita pēc izrādes ienāca ģērbtuvē un sagurusi atkrita krēslā, viņa vēl krietnu laiciņu nespēja atbrīvoties no izrādes iespaida. Un tikai pamazām atgriezās savā dabiskajā stāvoklī.

-  Māras loma tomēr ir smaga, - viņa teica. - Vēl smagāku to padara… Viss kā dzīvē!

-   Tur jau tā lieta, - Baiba piekrita. - Te nav nekādas Solveigas vai Džuljetas - šķīstās jaunavas! Mums jātēlo sievietes, kādas esam pašas un pārējās - normālas.

-   Starp citu, tavs Intars atkal sēž savā ierastajā vietā, - Agrita paziņoja.

-   Jā, - Baiba sacīja. - Arī es jau viņu pamanīju. Tikai šoreiz prieka nekāda.

-   Kāpēc? - Agritu tas nedaudz pārsteidza.

-   Iemesli ir vairāki, - Baiba paskaidroja. - Pirmkārt, es ar viņu justos daudz labāk, ja viņš nebūtu prokurors, turklāt vēl tik augsta ranga. Kāpēc viņš nevarēja būt rakstnieks? Nu, kaut vai šīs lugas autors Haralds Vinters? Bet, otrkārt… Paklausies… Tu nevienam neteiksi? Klusēsi?

-   Es pacentīšos, - Agrita apsolīja, lai gan šis solījums nebija nenieka vērts.

-        Nē, tu man to, lūdzu, apsoli par visiem simts procentiem! - Baiba sacīja tādā balsi, it kā no kolēģes apstiprinošās atbildes būtu atkarīga pašas dzīvība.

-        Labi, Baiba! - Agrita gurdi piekrita. - Ja tas neskar mani.

-   Nebaidies, tas attiecas tikai uz mani, Intaru un Filipu.

-       Kas noticis? - Agrita, sasprindzinājusi ziņkāri, nopietni paskatījās uz draudzeni.

-       Esmu stāvoklī, - viņa sacīja. - Es jau to sapratu pati apmēram pirms desmit dienām. Tad aizgāju pie tās slavenās Džafarovas… Viņa pateica kaut ko briesmīgu - man piedzimšot puika ar ugunszīmi un viņš būšot ar kaut kādām patoloģiskām novirzēm…

-   Pediņš?! - Agrita tūlīt nepatikā iesaucās.

-       Varbūt tas būtu bijis pat labāk, - Baiba skumīgā balsī sacīja. - Viņš kaut kādā veidā būšot ārkārtīgi nežēlīgs… Ja pareizi sapratu - nākamais slepkava…

Agrita brīdi domāja.

-  Vai Filips par to jau zina?

-        Nē. Bet… Ja bērns vispār nāks pasaulē… - Baiba redzami samulsa. - Tas nebūs Filipa bērns.

Šis jaunums Agritā nekādu lielo pārsteigumu neizraisīja.

-   Tu zini no kā?

Baiba apliecinoši pamāja ar galvu.

-  Intars? - Agrita turpināja iztaujāt.

-Viņš.

-       Nu i muļķe! - Agrita patiesā neizpratnē iesaucās. - Cik reižu mēs par to jau esam runājušas! Aizmirsi? Vajag tomēr rīt tās jaunās pretapaugļošanās tabletes! Jo nekad nevar paredzēt… Vai gadījumā tas nenotika pēc pirmās šīs lugas pirmizrādes?

-        Tieši tad, - Baiba diezgan nikni apstiprināja. - Tu arī tāda kā… Vai man tovakar prātā bija kaut kādas tur jaunās tabletes vai citas izsargāšanās iespējas?! Viss sanāca tik negaidīti… Bet zini, Agrit… Man dažreiz tiešām kļūst bail… Tovakar vasarnīcā, kad sagrēkojām pirmo reizi. Tieši tad, kad viņš beidza un arī man bija līdz tam vēl nepiedzīvots orgasms… Turpat aiz loga iespēra apžilbinoši spilgts zibens un nogranda šaušalīgs pērkona grāviens… Bet aizvakar, kad ar Intaru atkal bijām viņa vasarnīcā… Bērna embrijam jau ir četras nedēļas. Ja pareizi saprotu, tieši pašlaik sāk veidoties viņa smadzenes… Zini, vēlreiz notika kaut kas briesmīgs… Pēc kārtējās vētrainās pamīlēšanās mierīgi gulējām gultā un par šo to pļāpājām, kad atkal negaisa laikā pēkšņi istabā, šķiet, no atvērtā vēdlodziņa negaidīti parādījās neliela, spilgti sarkana bumba… Tas bija lodveida zibens. Tas lēni slīdēja pa puskrēslā grimstošo telpu, it kā meklēdams vietu, kur beidzot izlādēties. Mēs, šausmās sastinguši skatījāmies, kā tas pēc neilga laika apstājās tieši virs mums, mirkli pastāvēja, tad pēkšņi, ar diezgan pamatīgu troksni, eksplodēja… Tā kā bijām apsegušies, nekas ar mums slikts nenotika. Vienīgi pamatīgi apdullām un aizdegās sega. Vēlāk, kad jau bijām liesmas apdzēsuši un daudzmaz nomierinājušies, Intars smiedamies teica, ka šīs plazmas bumbas eksplozija, iespējams, bijis arī šim matērijas veidam piemītošais orgasms… Bet tas nu tā. Es tagad vēl vairāk sāku baidīties, ka tas viss uz mana topošā bērna attīstību patiešām var atstāt graujošu un diezgan baigu iespaidu.

Agrita domīgi paraustīja plecus.

-  Viss var būt… Tu Intaram jau pateici, kas noticis?

-   Nē, - Baiba klusi atbildēja. - Un droši vien arī neteikšu.

-   Skaties, ka vēlāk neiznāk sliktāk, - Agrita brīdināja.

-   Nekas sliktāks vairs nevar notikt, - Baiba sacīja. - Rīt pateikšu Filipam…

-   Ko tu teiksi? - Agrita prasīja. - Patiesību?

-   Tas būtu pats ļaunākais, - Baiba atbildēja. - Es priecīga paziņošu, ka mums abiem beidzot būs bērns!

-  Un viss?! - Agrita pārsteigumā iesaucās.

-   Ko tad vēl vajadzētu?

-   Nezinu, - Agrita paraustīja plecus. - Varbūt tomēr aizej pie Rasmas un taisi cauri?

-  Par to esmu domājusi, - Baiba atklāja, - taču pagaidīšu, kā uz manu paziņojumu par gaidāmo bērnu reaģēs Filips.

Bet viņš reaģēja diezgan vienaldzīgi. Iespējams, viss būtu citādi, jaN viņu ar Baibu joprojām saistītu stipra mīlestība. Bet tā jau sen bija diezgan ātri izkūpējusi pastāvīgās sadzīviskās ķildās, pilnīgi pretēju uzskatu sadursmēs par visdažādākām tēmām, bet galvenais Baibas diezgan izlaidīgā dzīves veida dēļ.

Filipam pēc iepazīšanās ar jauniņo, turklāt vēl neparasti skaisto aktrisīti, kaut kā nemaz neienāca prātā, ka jau pēc dažiem gadiem sieva gandrīz vai nevienu vakaru neatradīsies mājās, bet, vēlu un pārguruši pārradusies, bieži viņam atteiks tuvību, toties, kā viņš vēlāk uzzinās, savu verdošo seksualitāti izpauda un apmierināja ārpus mājas.

Filipam šķita sevis necienīgi palikt parādā un… kāda tur vairs savstarpēja cieņa un mīlestība?

Jūtu miskaste, nevis svētās laulības dārgumu lādīte.

-   Ko domā darīt? - Filips lietišķi painteresējās.

-   Nezinu, - Baiba mulsi skatījās uz vīru. - Tu nepriecājies?

-   Nē! - Filips nikni atbildēja. - Tad jau drīzāk otrādi.

-   Kāpēc? - Baibas izbrīns bija patiess.

-   Pirmkārt, es nevaru būt simtprocentīgi pārliecināts, vai tas vispār ir mans bērns… Bet otrkārt - kā tu pati rēķini, vai mēs vēl ilgi spēsim noturēties kopā? - Filips nopietni prasīja. - Domā - mūsu laulība būs mūžīga, paši laimīgi un, nosirmojuši veci, apmierināti ar savu nodzīvoto mūžu, nomirsim vienā dienā?

Baiba skumji iesmējās.

-  Vai tas ir tik neiespējami? - viņa, jau iepriekš zinādama atbildi, jautāja.

-  Jā, mīļā, tas ir tikpat neiespējami, kā Latvijai atkal kļūt brīvai un neatkarīgai valstij! - Filips sacīja. - Vai vēl neie- spējamāk, kā man kārtējā tiesas prāvā panākt kāda pret- padomju disidenta, vācu laika policista vai bijušā nacionālā partizāna attaisnošanu. Tās visas jau ir iepriekš izlemtas lietas, tāpēc arī mūsu ne sevišķi veiksmīgā laulība… Ne uz ko labu vairs neceru.

Baiba brīdi domāja, tad, kā žēlastību gaidot, piegāja viņam tuvāk.

-    Bet, Filip… Padomā! Varbūt tieši gaidāmais bērns mūsu laulību varētu izglābt?

Filips šaubās pakratīja savu melnmataino galvu.

-   Diez vai bērni var labot vecāku kļūdas, - viņš domīgi sacīja. - Kad tas ir noticis?

-  Acīmredzot tai vakarā, kad nākamajā rītā lidoji uz Maskavu, - Baiba paskaidroja un mazliet bijīgi paskatījās uz skarbo vīru. Taču viņš lietas būtībā daudz neiedziļinājās. Dažus brīžus šaubījies, viņš tomēr pieļāva, ka tā droši vien būs arī noticis. Bet prieka nekāda. Tikai jaunas klapatas un smagas problēmas.

-   Tātad, ko domā darīt? - viņš vēlreiz Baibai jautāja.

-   Viss atkarīgs no tevis, - viņa atbildēja. - Kā teiksi, tā notiks.

Filips, nostājies pie loga, ilgāku laiku domīgs klusēja, tad pagriezās, ieskatījās Baibas lielajās acīs un diezgan vienaldzīgi atmeta ar roku.

-   Dari, kā zini! - viņš pateica. - Tas nav nekas izšķirošs.

Baiba sāka nemierīgi staigāt pa istabu. Viņa joprojām vēl

pati nebija izlēmusi, kā rīkoties turpmāk.

-   Kā es kaut ko tik nopietnu varu darīt, ja nezinu… Tu patiešām esi nolēmis no manis šķirties? - Baibas pārsteigums arī šoreiz izskatījās patiess.

-   Ne jau nu tagad, - Filips jūtami nervozi sacīja. - Pati zini, ja kādreiz gribam tikt pie milzīgas bagātības, kāds noteikums mūs pagaidām vieno. Taču kas notiks pēc tam… Visticamāk - mēs viens no otra aizbēgsim, kā cilvēki parasti bēg no trakajiem.

Baiba pienāca Filipam klāt, un lai gan tik ļoti gribēja viņa sejā iecirst pliķi, tomēr savaldījās un skaistās acis piepildīja ar mākslīgām skumjām.

-   Saki atklāti… Tev jau ir cita sieviete?

Filips iesmējās. Viņam rokas vien niezēja sievas daiļajā sejā iesist spēcīgu pļauku, taču pēdējā brīdī pārdomāja - gan jau viņu varēšu iekaustīt citreiz.

-  Tad, mīļā, arī tu pacenties būt maksimāli atklāta… Vai tev jau ir cits vīrietis?

-   Nē, - Baiba tūlīt ticami meloja, taču tā kā šie meli bija domāti cēlam mērķim - laulības saglabāšanai - tos varēja uzskatīt turpat vai par svētiem un pat cerēt uz Visuvarenā piedošanu.

-   Nē? - Filips neticīgi pārjautāja.

-   Patiešām, - Baiba apliecināja. - Filip, tev vajag man ticēt.

-   Vajag, jā, - Filips piekrita. - Bet es neticu.

-        Tas ir slikti, - Baiba bēdīga sacīja. - Līdz ar to arī visa mūsu dzīve ir slikta.

Protams, Baiba pamatīgi pārspīlēja. Viņas personīgā dzīve bija pat vairāk nekā laba.

Teātrī skaistas un dažādas lomas.

Ārpus teātra - slava, publikas cieņa un apbrīna.

Pielūdzēji. Mīļākie. Un skauģi.

Šampanietis un jautra uzdzīve.

"Kam man tāds Filips un laimīga laulības dzīve?" - viņa bieži domāja.

Bet ko darīt ar gaidāmo bērnu - viņa vēl nezināja.

Un to Baiba Radzinska tā īsti nezināja līdz tam brīdim, kad jaunatklātajā dzemdību namā jau nācās iziet visu diezgan nepatīkamo sagatavošanās procedūru un beidzot likties uz galda…

Es dzemdēšu, viņa apmierināta nodomāja, un, ja viss ar bērnu būs kārtībā, paturēšu.

Radības bija vieglas. Lai cik tas arī šķistu maz ticami, dzemdības viņai sagādāja pat nelielu baudu.

-       Jums ir puika! - priecīgi paziņoja paveca bērna pieņēmēja.

Viss notiek kā pareģots, Baiba nedaudz nobijusies, nodomāja.

Kad bērnu atnesa barošanai, viņa to pielika pie krūts un rūpīgi apskatīja galvu. Tās kreisajā pusē, tūlīt aiz tumšajiem matiem, bija skaidri saskatāma pagaidām vēl pablāva, pilošas asins lāses formā, neliela ugunszīme…

'Vēl arī tas…" Baiba, smagi nopūzdamās, nodomāja, taču skaidri saskatāmā zīme uz zēna pieres viņā neko nepatīkamu neizraisīja. Baiba vienīgi vēlreiz atcerējās slaveno zīlnieci un pārsteigta brīnījās, kā tas viņai ir izdevies - visu tik precīzi pateikt jau iepriekš?

Kad pēc četrām dienām Baibu no dzemdību nama izrakstīja, Filips viņai pretī atbrauca ar taksometru un sagaidīja ar lielu baltu rožu pušķi.

-        Paldies, mīļā! - viņš sacīja un jauno māmiņu maigi noskūpstīja. - Dēls - tas ir kolosāli! Kaut viens labs darbiņš no tavas puses!

-   Paskaties, kas viņam uz pieres! - Baiba ar roku parādīja uz puiku.

-   Ko tas nozīmē? - Filips prasīja.

-   Tā esot ugunszīme…

Filips labu brīdi domāja, tad iesmejoties atmeta ar roku.

-   Tas nav nekas briesmīgs! - viņš teica. - Pieņemsim, ka tā ir Dieva zīme un puika būs labs, talantīgs un gudrs! Viņam veiksies!

Tās pašas dienas vakarā viņi nolēma zēnu nosaukt vectēva vārdā.

-  Edmunds Radzinskis - tas nemaz neskan slikti, - Filips sacīja.

Bet Baiba, neziņas pilna, satraukta nodomāja - cilvēks ar Dieva vai Sātana zīmi apzīmogots… Un viss tālākais būs atkarīgs vienīgi no tā, kā ļaudis mana dēla turpmākajā dzīvē vērtēs visu, ko viņš darīs - kā labu vai ļaunu.

Un zīmes mainīsies. Kā ārējo apstākļu ietekmē mainās cilvēka apziņa - te sliktie darbi pēkšņi tiek vērtēti kā labi un pat cildināmi, te atkal it kā labie un iepriekš slavētie negaidīti tiek kvalificēti kā nepārprotamas ļaunuma izpausmes…

Cilvēkus, viņu mainīgo domāšanu un mainīgos uzskatus par morāli, ētiku un taisnīgumu - valsts politiskās iekārtas un ideoloģijas dēļ - ir grūti saprast. Tā vien šķiet, ka vienīgais, kas šai pasaulē ir pareizs un nekādi neapstrīdams, ir pirmajām skolas klasītēm domātais mazais reizrēķins…

Viss pārējais, kas notiek sabiedrībā un cilvēku uzskatos, ir ne tikai apšaubāms, bet gandrīz vai vienmēr arī kļūdains.

Pārāk bieži Dieva vietā var likt Sātanu, bet Sātana zīmi viegli samainīt ar Dieva zīmi…

Un tā mēs neziņā un nesapratnē maldāmies jau tūkstoš gadus. Un maldlsimies arī turpmāk, līdz pēkšņi neapjēgsim pavisam vienkāršu lietu - nav ne Dieva, ne Sātana, nav ne labā, ne ļaunā - ir tikai Cilvēks ar tā normālām vai nenormālām smadzenēm, prātu un apziņu, ar ko viņu apveltījuši vecāki un pati Daba.

5. nodaļa

1986. gada vasaras sākumā pēc spoži pavadītas teātra sezonas beigām Baiba Radzinska, nu jau Nopelniem bagātā skatuves māksliniece, kādu vakaru, guļamistabā laiski atlaidusies uz dīvāna, negaidīti vērsās pie Filipa. Viņš sēdēja netālu no viņas lielā atpūtas krēslā, lasīja avīzi un tikai paretam uzmeta skatu erotiski kārdinošajam sievas auguma stāvoklim.

-   Paklausies, dārgais, vai mēs puiku nevarētu pa vasaru aizsūtīt padzīvot pie taviem vecākiem uz laukiem? - Baiba painteresējās. - Ko viņš te Rīgā darīs? Rudenī jau būs jāsāk iet skolā, lai līdz tam laukos iztrakojas un atpūšas! Domāju, ari tavam tēvam kā pensionētam tiesnesim… Viņš tur savā Latgales kaktā droši vien nīkst nomācošā bezdarbībā, bet mazdēls Edmunds viņa dzīvi un pašsajūtu varētu padarīt kaut nedaudz jēdzīgāku. Un vecmāmiņa būtu apmierināta.

-   Ideja nav slikta, - Filips tūlīt piekrita. - Tēvs ar māti noteikti priecātos. Māsa Aldona tāpat. Viņai joprojām savu bērnu nav. Bez tam, pagājšgad tā ari ne reizi neaizbraucām radus apciemot. Viņi droši vien neko labu par mums nedomā.

-   Par mani jau nu pavisam noteikti! - Baiba sparīgi iesaucās. - Bet, ja atklāti, Filip, tad arī es par viņiem nekādā sajūsmā neesmu!

-   Tas ir gandrīz vai normāli, - Filips nekādu sašutumu neizrādīja. - Cilvēki sajūsminās par izciliem sportistiem vai spožiem skatuves māksliniekiem, bet par radiem atceras tikai tad, kad uzrodas aktuāla nepieciešamība.

Baiba dusmīga paskatījās uz Filipu un, it kā mazliet pat pārsteigta, nodomāja - kāpēc joprojām esmu kopā ar šo nemīlamo vīrieti? Visas kolēģes jau sen savus iepriekšējos vīrus nomainījušas pret citiem, vienīgi es kā tāda dumja zoss nez kāpēc joprojām turos pie šī ne visai veiksmīgā advokāta. Bet es zinu kāpēc. Tas ir gaidāmais Filipa kaut kāda tur bagāta Polijā dzīvojoša radinieka apsolītais ļoti lielais mantojums.

Otrkārt… Mēs jau norunājām - mums būs tā sauktās brīvās attiecības. Mēs viens otru nekontrolēsim - praktiski tas arī būtu tikpat kā neiespējami - un īpaši neuzmanīsim. Katrs rīkosies un dzīvos kā viņam patīk. Stingri ņemot, šāds laulības dzīves modelis bija visai tālu no sabiedrībā pieņemtā pareizā laulāto attiecību kanona, taču abi, galvenokārt sava nenormētā darba laika dēļ, izvēlējās stingri neturēties pie mietpilsoniskā vidē stingri iesakņojušās simtgadu ilgās tradīcijas - katru vakaru noteiktā laikā būt mājās un, ja tā ne vienmēr gadās, tūlīt aizdomu pilniem viens otram mesties virsū ar čekas izmeklētāja cienīgu interesi - kur biji? Ko darīji? Ar ko satikies? Par ko runāji? Kāpēc nebrīdināji? Kāpēc nepiezvanīji?

Ja Radzinski, viens otru šādi nepārtraukti pratinot, būtu rīkojušies tieši tā, viņu laulība jau sen būtu izputējusi, kā šā iemesla dēļ arī izput vismaz katra otrā pāra kopdzīve.

Bet tagad abi, vismaz ārēji, bieži jutās apmierināti. Tu netraucē mani, es netraucēšu tevi. Un viss ir kārtībā.

-    Filip, tu man nekad neesi stāstījis, kāpēc tavs tēvs Edmunds, vēl nesasniedzis attiecīgo vecumu, aizgāja pensijā? - Baiba painteresējās. - Viņu piespieda vara, vai viņš to darīja labprātīgi?

-   Hā! - Filips nicīgi iesmējās un nolika avīzi sāņus. - No tiesneša amata un goda neviens labprātīgi neatsakās! Vispār tēvs skaitījās stingrs, bet godīgs tiesnesis. Taču mūsu padomju sistēmā būt godīgam daudzos gadījumos nozīmē būt negodīgam pašam pret sevi. Un diez vai kādreiz būs labāk - ieņemot jebkuru juridiski atbildīgu amatu, vienmēr nāksies kalpot valsts interesēm un būs jāpilda likuma prasības, kas bieži ir pretrunā ar paša sirdsapziņu.

Septiņdesmito gadu beigās, kad Padomju Savienībā stagnācija bija pašā plaukumā, par pierādītu kukuļņemšanas gadījumu tiesas priekšā nonāca Celtniecības ministrijas partijas komitejas sekretārs Uldis Kaspersons, kas pirms tam bija strādājis par kādas celtniecības pārvaldes priekšnieku. Toreiz individuālajiem privātmāju būvētājiem pastāvēja milzīgas grūtības gan ar visdažādākām atļaujām un normatīvajiem aktiem, gan celtniecības materiāliem un kvalificētu darbaspēku.

Uldis Kaspersons daudziem partijas bonzām un dažādiem priekšniekiem palīdzēja pie tā visa tikt daudz ātrāk un vieglāk, nekā to varēja atļauties pārējie valsts pilsoņi. Tāpēc viņam arī saradās milzum daudz aizstāvju, līdz pat republikas prokuroram un dažiem Centrālkomitejas sekretāriem un nodaļu vadītājiem.

"Edmund Radzinski, tu viņu nedrīksti notiesāt! Tas metīs ēnu uz visu mūsu partiju!"

"Edmund Radzinski, tev viņš ir jāattaisno! Sliktākajā gadījumā notiesā viņu ar nosacītu sodu, bet tu nekādā gadījumā viņu nedrīksti bāzt cietumā! Saprati?!"

"Tiesnesi Edmund Radzinski, nopietni padomā par savu nākotni! Ja notiesāsi - viss! Jau pēc neilga laika varēsi grāvmalēs lasīt tukšās pudeles!"

"Edmund Radzinski! Ja Uldis Kaspersons nonāks cietumā. .. Padomā par savu veselību un varbūt pat dzīvību! Bez jokiem! Tas viss ir ļoti nopietni!"

Apmēram tādi bija telefona zvani un tādi bija šie draudi. Bet tiesnesis Edmunds Radzinskis nenobijās un komunistu - kukuļņēmēju notiesāja uz sešiem gadiem brīvības atņemšanas, liekot sodu izciest stingra režīma kolonijā. Dzirdēju - nesen esot atbrīvots, it kā nodibinājis nelegālu celtnieku melno brigādi un braukājot apkārt, kolhozos un padomju saimniecībās būvējot liellopu fermas, skābbarības torņus un somu pirtis.

Bet kas attiecas uz tēvu… Viņi patiešām to panāca. Atbrīvoja no darba un vispār vairs neļāva strādāt tieslietu sistēmā. Ja gribēja, iemeslus varēja atrast, cik uziet, bet galvenais - viņi tēva biogrāfijā bija uzrakuši, ka viņa vectēvs Boļeslavs Radzinskis ir bijis poļu grāfs un vēl tagad Krakovā dzīvojot daži viņa dižciltīgie radi. Taču tēvs neko citu neprata vai arī vienkārši vairs nekādā veidā nevēlējās kalpot padomju varai. Tāpēc dzīvei Rīgā atmeta ar roku un pārcēlās uz Dagdas apkaimi, kur mūsu senčiem jau kopš pagājušā gadsimta pieder tāda kā neliela muižiņa, tagad gan saukta par vienkāršām lauku mājām.

Pēc dažām dienām Radzinsku pāris savu dēlu Edmundu aizsūtīja (Filips aizveda ar automašīnu) uz laukiem pie vecākiem, bet viņa daiļā Baiba, izmantojot Filipa dažu dienu prombūtni, kā parasti, laiku brīnišķīgi pavadīja Intara Eino vasarnīcā…

Viņu toreiz nejauši iesāktais sakars turpinājās jau astoto gadu. Baiba, viņai vien zināmu iemeslu dēļ, joprojām Intaram nebija darījusi zināmu, ka viņas dēla Edmunda īstais tēvs ir tieši viņš - Intars Eino. Iespējams tāpēc, ka Intaram pašam jau bija tāda paša vecuma dēls Ričards.

Bet pēc nedēļas Dagdas pievārtē esošajās Radzinskiem piederošajās lauku mājās "Strazdi" notika šaušalīga traģēdija, kura atbalsis vēl ilgi varēja saklausīt ne tikai tuvākajā apkārtnē un Latgalē, bet arī Rīgā.

Katram labam vai sliktam notikumam ir savs pirmcēlonis.

Nekas nekad principā nenotiek nejauši.

Vienmēr cēloni turpmākajām sekām rada kāda cilvēka rīcība, vai tieši otrādi - nekā nedarīšana.

Tā arī notika 1986. gada 23. jūnija naktī jau pieminētajās "Strazdu" mājās.

Taču, lai par to pastāstītu sīkāk, jāatkāpjas laikā mazliet atpakaļ, kad no sešu gadu ilga ieslodzījuma brīvībā atgriezās tiesneša Radzinska kādreiz notiesātais bijušais Celtniecības ministrijas partijas sekretārs Uldis Kaspersons.

Viņš, kā lielākā daļa tolaik vienīgās partijas biedrs, nekāds pārliecinātais komunists nebija. Partijas biedra karte bija vajadzīga vien tāpēc, lai varētu dabūt labu darbu un taisīt veiksmīgu karjeru, līdz ar to sev un savai ģimenei trūcīgajos padomju varas apstākļos nodrošinot daudzmaz ciešamu eksistenci.

Uldis Kaspersons, Politehniskajā institūtā beidzis Celtniecības fakultāti un sākumā nelielā celtniecības pārvaldē strādājot par meistaru, nekāds zelta gabaliņš nebija. Viņš pret padotajiem strādniekiem vienmēr izturējās rupji, augstprātīgi un bieži arī netaisnīgi, toties pret augstāk stāvošo priekšniecību bija pārspīlēti pieklājīgs, pieglaimīgs, iztapīgs un paklausīgs.

Starp citu, šādus cilvēkus, kuri tolaik tieši šādā ceļā kaut ko dzīvē gribēja sasniegt, varēja sastapt visur - tas bija tāds savdabīgs padomju dzīves stils, kas diemžēl turpinās arī šodien.

Kad biedram Kaspersonam Celtniecības ministrijā kā atbrīvotajam partijas sekretāram praktiski padots bija pats ministrs, viņam šķita, ka jau sasniedzis savas strauji uugšup ejošās karjeras kalngalu, pēkšņi sekoja drausmīgs kritiens lejup - cietuma kamerā…

Ietekmīgi draugi bija visapkārt, taču neviens tomēr tā arī nespēja - vai īsti nemaz negribēja - viņu pasargāt kā no iekrišanas, tā no ļoti stingrā un patiešām idejiski pārliecinātā komunista tiesneša Radzinska bardzības.

Kas šādos gadījumos notiek pazemota, draugu nodota un notiesāta cilvēka prātā un dvēselē? Parasti naids un spēcīga atriebības vēlme, un tikai ļoti retos gadījumos sodītais samierinās ar notiekošo vai pat nožēlo izdarīto likuma pārkāpumu.

Uldis Kaspersons nenožēloja neko. Tieši otrādi - visus ilgos ieslodzījuma gadus par to vien domāja, kā tā vai citādi utriebties gan nodevīgajiem bijušajiem partijas funkcionāriem, kas viņu tomēr nespēja vai arī nemaz tā īsti nevēlējās paglābt no soda, gan it sevišķi tiesnesim Radzinskim - viņaprāt, īstajam viņa ciešanu sagādātājam.

Un tad, tieši gadu pēc atbrīvošanas, gluži negaidīti šāda izdevība arī radās. Kaspersons ar savu melno brigādi, veicot dažādus celtniecības darbus daudzos Latvijas nostūros, 1986. gada vasarā nokļuva vienā no Dagdas apkārtnes padomju saimniecībām, kur sev par milzīgu, taču patīkamu pārsteigumu uzzināja, ka turpat netālu no brigādes apmešanās vietas "Strazdu" mājās dzīvo bijušais taisnais un godīgais tiesnesis Edmunds Radzinskis…

Tā bija lieliska izdevība tagad sodīt pašu kādreizējo sodītāju…

Vēl Uldim Kaspersonam palīgā nāca Līgo vakars…

Jāņu un Līgo svētku svinēšana joprojām it kā bija aizliegta, taču, neskatoties uz to, cilvēki tāpat no malu malām sabrauca pie saviem lauku radiem, un arī vietējie iedzīvotāji aizliegumam jau sen mierīgi šķaudīja virsū un plostoja vismaz trīs dienas. .

-Šis ir vispiemērotākais laiks, - Uldis jau kuro reizi uzstājīgi atkārtoja. - Ja to palaidīsim garām… cita tik labvēlīga situācija diez vai kādreiz pienāks.

- Uldi, mēs tomēr baigi riskēsim, - Tedis, saukts arī par Šakāli, iebilda. - Mēs būsim pirmie, uz kuriem kritīs aizdomas. Simts punkti!

-   Iespējams, - Uldis piekrita. - Tāpēc nedrīkstam atstāt nekādas pēdas, ne dzīvus lieciniekus. Viss jānostrādā tīri! Otrkārt… Tagad ciems ir pilns ar svešiniekiem - sabraukuši no puspasaules. Aizdomas kritīs arī uz ikvienu no tiem.

-   Tas nu gan, - Šakālis piekrita. - Man uz to tiesnesi gan nekāda lielā cemme nav.

-   Bet man ir! - Uldis, kas ieslodzījuma laikā bija guvis ne tikai pamatīgu kriminālo pieredzi, bet savas nežēlības un nevaldāmā rakstura dēļ arī iesauku Ivans Bargais, atgādināja. - Es jau sprieduma pasludināšanas dienā nozvērējos viņam atriebties, un tagad to arī izdarīšu!

-   Vēl, Uldi, padomā! - Šakālis deva padomu. - Varbūt tomēr nav vērts?

-   Ko tu runā? - Uldis sāka kliegt. - Kā nav vērts?! Tas Radzinskis sagrāva visu manu dzīvi! Līdz pamatiem! Tagad es varbūt sēdētu Centrālkomitejā un būtu viens no tās lielajiem sekretāriem! Kad Vosam uzcēlām medību māju, bet Kosiginam Jūrmalas rezidenci, jau tādas runas gāja. Voss man teica - Kasperson, pagaidi līdz nākamajam partijas kongresam… Bet kad notika kongress, es jau atrados zonā! Vai man tagad pie tā Radzinska vajadzētu aiziet ar sviestmaizi un polšu? Un vēl sirsnīgi pateikties par labi padarītu darbu? Nē, zēni, es šovakar pie viņa aiziešu ar cirvi rokā! Vēl tagad man ausīs skan viņa vārdi: "Tik negodīgi cilvēki kā Uldis Kaspersons apkauno ne tikai mūsu dižo partiju, bet vispār padomju cilvēku morālo stāju!"

Vēl īsti nebija satumsis, kad kriminālā trijotne - Uldis Kaspersons, Tedis un Vikentijs, saukts par Žurku, pirms tam pamatīgi iestiprinājusies ar degvīnu un alu, pienāca pie "Strazdu" mājām un neilgu laiku pavēroja tuvāko apkārtni un mājas pagalmu.

Radzinski, acīmredzot paklausot partijas aizliegumam, vismaz ārā Līgo svētkus nesvinēja. Taču mājas logi bija spoži apgaismoti, tāpēc, iespējams, kaut kādā veidā viņi līgoja istabās.

Melnās brigādes vīri jau iepriekš bija noskaidrojuši, ka tobrīd mājā atrodas pats bijušais tiesnesis Edmunds Radzinskis, viņa sieva Marija - rajona labākās padomju saimniecības galvenā grāmatvede, viņu meita Aldona - vietējās pamatskolas skolotāja, no Rīgas pie vecvecākiem paciemoties atvestais septiņgadīgais mazdēls Edmunds un svētku vakarā ciemos atnākusi Aldonas draudzene (lenoveva.

Tātad tovakar "Strazdu" mājās atradās pieci cilvēki.

Tas bijušos zekus no sava nodoma realizēšanas nekādi neatturēja. Bez atriebības tiesnesim kā papildstimuls uzbrukumam labi noderēja vēl iespēja šo ģimeni aplaupīt. (ian jau tur atradīsies nauda, dārglietas un citas vērtīgas lietas.

Kad melnā trijotne ienāca mājā, viņi priekštelpā vispirms sastapa mājas saimnieci Mariju, no virtuves rokās nesot grozu ar tikko izceptiem pīrāgiem. Viņa tūlīt tika ietriekta istabā, kur svētku noskaņā esošie cilvēki pēkšņi savā priekšā ieraudzīja trīs piedzērušos bandītus.

Ivans Bargais rokā turēja cirvi, Šakālis garu cūku kaujamo nazi, bet Žurka nelielu armatūras stieni.

Saudzējot lasītāju nervus, autors neaprakstīs izdarītā nozieguma detaļas - ne to, kā viņi nogalināja Edmundu un Mariju Radzinskus, ne arī to, kā pirms noslepkavošanas izdarījās ar sievietēm. To visu jebkurš var atrast un izlasīt attiecīgā krimināllietā, kas glabājas Augstākās tiesas arhīvā.

Vien piebildīšu, ka apmēram divas stundas ilgstošajā nozieguma izdarīšanas laikā septiņgadīgais Edmunds, iespiedies istabas kaktā visu to redzēja un redzēto ārkārtīgi pārdzīvoja - stindzinošas bailes un šausmas mijās ar naidu un izmisumu, ka saviem mīļajiem vecvecākiem un pārējiem nekādi nespēj palīdzēt, līdz pakāpeniski galvā sajuta spēcīgi dedzinošu sāpi un tik neparastu sevis apzināšanās stāvokli, ka šķita - viņš pēkšņi kļuvis jau pieaudzis un tik spēcīgs un drošsirdīgs, ka spēj visus šos slepkavas pat fiziski iznīcināt…

-   Tas puika ari jāsit nost! - Uldis pavēlēja, apsēdās pie galda, kausā ielēja svaigi putojošu alu, sāka dzert un apmierināts paskatījās uz četriem turpat istabā dažādās vietās un pozās gulošajiem līķiem.

-  Varbūt tomēr lai paliek? - Šakālis jautāja. - Ko tas puika daudz varēs kaitēt?

-   Sit nost! - Uldis iekliedzās. - Es teicu - nevienu liecinieku dzīvu neatstāt!

Šakālis, rokās turot asiņainu nazi, lēnām tuvojās Edmundam. Pienācis dažu soļu atstatumā, viņš mazliet pārsteigts ieraudzīja, ka puikam uz pieres, tūlīt aiz matiem, ir redzama blāvi rozā ugunszīme, bet plati ieplestajās acīs neparasti spilgti mirdz it kā mazas uguns liesmiņas.

-   Vai tu kaut ko redzēji? - Šakālis viņam jautāja. - Kas šeit notika?

-    Es redzēju visu, - mazais Edmunds droši atbildēja. - Jūs esat zvēri, un par to vēl dabūsiet atbildēt!

-   Netūļājies! - Uldis sauca. - Pārgriez rīkli un tinamies prom!

Taču līdzko Šakālis paspēra vēl vienu soli tuvāk Edmundam, pēkšņi zēnam uz pieres esošā ugunszīme kļuva sarkanāka, acīs gailošās liesmiņas - daudz spilgtākas, bet skatiens tik neparasti dīvains un smags, ka Šakālis negaidīti sajuta tādu kā spēcīgu strāvas triecienu, pēc tam stipri izteiktu vājumu, viņam spēji noreiba galva, sāka trūkt elpa un visiem par milzīgu pārsteigumu varenais vīrieša augums nodrebēja, sāka raustīties dīvainās konvulsijās un pēc tam ar skaļu blīkšķi sabruka uz grīdas.

-   Kas tad tas?! - Uldis pārsteigts iekliedzās, pieskrēja pie Šakāļa, pataustīja pulsu - viņš bija vēl dzīvs - tad paskatījās uz puiku.

-   Ko tu viņam izdarīji? - Uldis Kaspersons draudīgi prasīja.

-   Neko, - Edmunds, viss drebēdams, tomēr mierīgi atbildēja, taču jau pēc brīža balss krasi pārvērtās un kļuva baisi drūma. - Ja arī tu, nelieti, man pienāksi kaut soli tuvāk… Ar tevi notiks tas pats!

-   Ko viņš tur muld? - Uldis neizpratnē pagriezās pret Žurku. - Tu dzirdēji? Kaut ko saprati?

-  Vajag ātrāk laisties prom! - Žurka, apkārt skatīdamies, nopietni sacīja. - Ņemam Šakāli un pazūdam!

Tagad grūti pateikt - to varam tikai minēt - kā notikumi būtu risinājušies tālāk, ja "Strazdu" mājām, latgaliešu valodā dziedādami Līgo dziesmas, netuvotos bariņš kaimiņu ļaužu…

Apmēram divas stundas ilgstošajā nozieguma izdarīšanas laikā septiņgadīgais Edmunds, iespiedies istabas kaktā visu to redzēja un redzēto ārkārtīgi pārdzīvoja - stindzinošas bailes un šausmas m\jās ar naidu un izmisumu, ka saviem mīļajiem vecvecākiem un pārijiem nekādi nespēj palīdzēt…

Viss iznāca par vēlu - Radzinskiem šo ļaužu atnākšana, bandītiem, lai paņemtu līdzi nez kāda spēka pamatīgi apdullināto Šakāli. Vajadzēja bēgt, viņu atstājot nozieguma vietā.

Apmēram pēc stundas "Strazdos" no Dagdas ieradās milicijas operatīvā grupa, pārsteigti par tik nežēlīgi izdarīto četru cilvēku nogalināšanu, nodrebēja, turpat uz vietas aizturēja jau nedaudz atžirgušo Šakāli, iztaujāja vienīgo dzīvu palikušo liecinieku Edmundu un jau nākamajā dienā pārējie noziedznieki tika arestēti - Žurka turpat melnās brigādes apmešanās vietā, bet Uldis Kaspersons pasažieru autobusā Dagda-Rēzekne-Rīga, kaut kur pie Ezerniekiem.

Pēc gada Rīgā Augstākās tiesas telpās notika slēgts tiesas process pret trim nežēlīgiem slepkavām. Uldim Kaspersonam arī šoreiz diezgan fantastiski paveicās - visu vainu par četru cilvēku nogalināšanu uzņēmās Tedis Saltais - Šakālis - un Vikentijs Kazlovskis - Žurka, bet Uldis Kaspersons paviršas izmeklēšanas, kā arī negaidītas Edmunda liecības maiņas dēļ ("šo cilvēku es istabā neredzēju"), tika apsūdzēts vienīgi kā šī neiedomājami necilvēcīgā nozieguma līdzzinātājs…

No likuma un vispār juridiskā viedokļa nekādas milzīgas atšķirības tur nebija, taču tas viss tomēr ļāva, pateicoties arī kādreizējai aktīvajai darbībai komunistiskās partijas labā un centīga advokāta pūlēm, Uldim Kaspersonam izvairīties no simtprocentīgi nopelnītā nāves soda, tā vietā saņemot vien piecus nebrīves gadus…

Tedis Saltais un Vikentijs Kazlovskis, pamatojoties uz Augstākās tiesas spriedumu un viņu Augstākās Padomes prezidijā iesniegtā Apžēlošanas lūguma noraidīšanas, 1989. gada rudenī tika nošauti.

1991. gadā, atbrīvots pirms termiņa un atgriezies sabiedrībā, Uldis Kaspersons Latvijas valsts neatkarības sākumā izrādīja apbrīnojamu aktivitāti, kā daudzi citi tā laika izlē- cēji, uzstājoties dažādos mītiņos un sapulcēs, nikni lamāja komunistus un asi nosodīja iepriekšējo režīmu.

Taču Uldim Kaspersonam tēlot varonīgu brīvības cīnītāju izdevās tikai līdz brīdim, kad viņš satikās nu jau ar pieaugušo bijušā tiesneša Radzinska mazdēlu Edmundu

Radzinski, kuru gan kolēģi Rīgas Kriminālpolicijā, gan draugi viņa uz pieres esošās zīmes un neparasto spēju dēļ bija iesaukuši par "Cilvēku ar ugunszīmi".

6. nodala

Nemanot pienāca jau 2006. gads.

Laiks ir labs grāmatvedis - tas mūsu nodzīvotās dienas, mēnešus un gadus prot saskaitīt tik labi, ka bieži pat nepamanām, kā tie sakrājušies mūsu apziņā un, ilgāku laiku nepieejot pie spoguļa, mēs i nepamanītu, ka mūsu mūžs jau kļuvis krietni vien īsāks…

- Pēc dažām dienām Edmundam būs tiesa, - Baiba bēdīgā balsī atgādināja. - Un neviens nevar paredzēt… Es ļoti gribētu, Filip, lai tu svētdien uz pusdienām uzaicinātu valsts apsūdzības uzturētāju prokuroru Intaru Eino un abi spētu vienoties, ka mūsu Edmunds nekādu bargo sodu nesaņems.

Filips iesmējās. Viņš kārtējo reizi neslēpti nicīgi noskatīja savu slaveno sievu un, lai gan viņi joprojām, pārmaiņas alkdami, šad tad naktis pavadīja kopējā gultā, patiesībā jau sen viens otram bija kļuvuši sveši.

Nezinātāji nekādi nespēja saprast, kāpēc šie divi tik atšķirīgie un viens otram kā garīgi, tā miesiski atsvešinātie cilvēki joprojām turas kopā.

Atrisinājums šim laulības noslēpumam vienlaikus bija gan vienkāršs, gan visai sarežģīts.

Kad Filips apprecējās ar skaisto un daudzsološo aktrisi Baibu Bāliņu, Krakovā dzīvojošais viņa vectēva brālis - kādreiz ļoti bagātais poļu grāfs pans Andžejs fon Radzinskis - pārsteigts un bezgala sajūsmināts par sava radinieka sievas - latviešu meitenes apbrīnojamo skaistumu, jaunajam pārim darīja zināmu, ka savā testamentā viņiem novēl ne tikai kādā no Šveices bankām jau pirms kara noguldītos miljonus dolāru, kas tagad, augsto procentu dēļ, būs noteikti jau vismaz divkāršojušies, bet arī Krakovas centrā esošo grāfu Radzinsku dzimtas senlaicīgo pili.

Pans Andžejs fon Radzinskis ticēja, ka padomju vara nepastāvēs mūžīgi, Polijas Republika un Latvija kādreiz kļūs brīvas un tāpēc…

"Jūs Šveices bankā noguldīto naudu un Krakovas pili varēsiet saņemt tikai tad, kad nešķiroties oficiālā laulībā kopā būsiet nodzīvojuši trīsdesmit trīs gadus… Šis skaitlis nav izraudzīts nejauši. Tik ilgi es laimīgi nodzīvoju ar savu brīnišķīgo kundzi pani Barbaru un tāpēc, mīļie bērni, pa- cenšaties arī jūs…"

Un tā viņi gan mīlot, gan neieredzot, gan pa lielākajai daļai viens pret otru izjuzdami pilnīgu vienaldzību, centās savu laulību nešķirt un kaut kā tomēr tos trīsdesmit trīs gadus novilkt… Kārdinājums bija pārāk liels. Bez tam drīz jau šis viņu savstarpējais ieslodzījuma laiks būs beidzies…

-   Vai tādā gadījumā man uz pusdienām varbūt vēl uzaicināt arī paredzamās prāvas tiesnesi? - Filips izsmejoši prasīja.

-  Ja to varētu, nemaz nebūtu slikti, - Baiba mierīgi atbildēja. - Vai tas ir tik neiespējami?

-Jā, mīļā, tas ir absolūti neiespējami! - Filips skaļi pateica. - Turklāt vēl muļķīgi.

-   Vai viņi vienmēr prasa tikai naudu? - Baiba nedaudz pārsteigta jautāja. - Pa labam vairs neko nevar sarunāt?

-  Pa labam mēs tikai ar tevi dažreiz varam sarunāt atkal pēc ilgāka laika pagrēkot, bet šodien tiesnešus piekukuļot nav tik vienkārši.

-   Tādēļ, ka summas tik lielas? - Baiba painteresējās.

-    Tās vienmēr bijušas atkarīgas no izskatāmās lietas svarīguma, - Filips paskaidroja. - Katrā ziņā mums tādas naudas nav.

-   Ļoti žēl, - Baiba noskumusi teica. - Es nekad neesmu ticējusi, ka tu kādreiz, atšķirībā no citiem saviem kolēģiem, spētu kļūt bagāts. Kā tu padomju laikā strādāji par dažiem rubļiem, tā tagad par nožēlojamiem divdesmit pieciem latiem, ko par taviem juridiskajiem pakalpojumiem maksāt nespējīgo vietā maksā valsts! Tev nav neviena turīga klienta! Firmas tevi ignorē, bet pārējie… Un zini, Filip, kāpēc? Visi vēl labi atceras tavu tēvu - principiālo padomju tiesnesi, pārliecināto komunistu Radzinski! Viņš piecdesmitajos gados ir tiesājis un bargi sodījis arī vairākus bijušos mežabrāļus un citus pretošanās kustības dalībniekus! To cilvēki nav aizmirsuši un, kā redzi, nepiedod! Tā kā tev tagad nākas iztikt tikai ar sīkajiem blēžiem, huligāniem un narkomāniem, par kuru aizstāvību tev maksā valsts!

Filips strauji pagriezās pret sievu un izskatījās, ka tūlīt ir gatavs viņas joprojām ļoti skaistajā sejā iecirst spēcīgu pliķi. Taču pēdējā brīdī, kā parasti, tomēr savaldījās.

-  Cienītā Baiba Radzinskas kundze! - Filips, atkal indīgi smīnot, viņu uzrunāja. - Es tevi palūgšu - beidzot aizver savas skaļās žaunas un, lūdzu, liec mierā manu tēvu! Viņš tev neko sliktu nav izdarījis! Viņš vienkārši bija godīgs un taisnīgs tiesnesis un ne viņa vaina, ka toreiz nācās cilvēkus tiesāt pēc tiem likumiem, kādi valstī pastāvēja! Šodien tikai nelieši var sacīt - ja jau bija tik godīgs, vajadzēja iet preču stacijā kraut ogles! Aizmirstot, ka paši tolaik dzīvoja un strādāja pēc padomju varas noteiktajiem dzīves standartiem, ideoloģijas prasībām un juridiskajiem likumiem! Šodien visi ir pareizi, baigie nacionālisti, īsti latvieši un brīvības cīnītāji! To visu redzot un klausoties, vienkārši nāk vēmiens! Tas ir tieši viens pret vienu, kā bija padomju laikā, kad daudzi patiešām bija vai tikai izlikās par dedzīgiem miera cīnītājiem, darba pirmrindniekiem, pārliecinātiem komunistiem, pagrīdniekiem, revolucionāriem, politiski represētiem un centīgiem sociālisma cēlājiem! Kā toreizējo, tā lielāko daļu šodienas cilvēku rīcību un publisko uzvedību nosaka viena un tā pati mūžsenā motivācija - personīgais savtīgums… Bet kas attiecas uz manu ne sevišķi veiksmīgo advokāta karjeru… Viss ir pareizi. Bet es taču tev nepārtraukti nepārmetu, kāpēc tu, piemēram, neesi kļuvusi par pasaulslavenu Holivudas kinozvaigzni vai nespēlē Brodvejā, bet joprojām strādā tai savā nožēlojamā drāmas teātrītī…

-  Un pareizi dari, ka neko nepārmet! - Baiba nikni sacīja. - Neaizmirsti - es savā teātrī un vispār Latvijā esmu pirmā lieluma zvaigzne! Kāda velna pēc man vēl būtu vajadzīga Holivuda vai Brodveja?!

-  Protams, - Filips piekrita. - Jums jau tas teātra repertuārs kļūst tikpat truls kā amerikāņu masu produkcija…

-   Tas, mīļais, ir tirgus, - Baiba atgādināja. - Tas bija padomju laikā - teātris kā mākslas templis, bet šodien, ja gribam izdzīvot, jāpiemērojas skatītāju vēlmēm - pieprasījums rada piedāvājumu.

-   Vēl mazliet un jūsu teātris no mākslas tempļa pārvērtīsies kultūras atkritumu tvertnē, - Filips sacīja.

-   Jau tagad tur var dzirdēt tikai jēlas rupjības un redzēt režisoru šizofrēnisko pašizteikšanos - Džuljeta nez kāpēc tiek mērcēta netīrā zivju akvārijā, bet Raiņa šķīstā Baibiņa ar pliku pakaļu un kailiem pupiem mīlējās netīrā bedrē…

-   Nomierinies! - Baiba iesaucās. - Tu nekad no mākslas neko neesi sajēdzis! Taču ceru, tu kaut ko tomēr jēdz no jurisprudences! Mūsu bērnam ir ziepes - piektdien tiesa. Apsūdzība barga - trīs cilvēku nogalināšana! Tev noteikti pirms tiesas jāaprunājas ar prokuroru!

-   Man tas Intars Eino riebjas, - Filips atklāti pateica.

-   Mēs jau no seniem laikiem viens pret otru izjūtam dziļu nepatiku. Ne tikai tāpēc, ka daudzu tiesu prāvās esam stāvējuši pretējās pozīcijās, bet arī tāpēc… Saki atklāti, dārgā, tev ar viņu joprojām ir sakars?

Baiba no iepriekšējās guļas pozas pārvietojās uz dīvāna galu, apsēdās, aizsmēķēja cigareti, ilgi klusēja, tad sataisījusi nevainīgas meitenes ģīmīti, pagrieza skatu pret Filipu un naivā nesapratnē jautāja:

-   Mīļais, par kādu sakaru tu runā?

-   Par seksuālu sakaru, - Filips mierīgi paskaidroja. - Tu taču nemēģināsi noliegt, ka viņš jau sen ir tavs mīļākais?

-  Mēģināšu gan, - Baiba iecirtīgi teica. - Kur tu to rāvi?

-   Tepat mūsu aprindās, - Filips atbildēja. - Rīga ir maza, bet ļaužu valodas lielas…

-   Un tu visām tām tici?

-   Kāpēc gan ne? It sevišķi, ja to apgalvo pat tava labākā draudzene!

-   Ko, Agrita? - Baiba pārsteigta iesaucās.

-   Un vēl daudzi citi, - Filips vēsā mierā piebilda.

-   Tavai zināšanai - nekāda draudzība starp aktieriem nepastāv, - Baiba apgalvoja. - Ir tikai intrigas, skaudība un klačas.

Baiba no iepriekšējās guļas pozas pārvietojās uz dīvāna galu, apsēdās, aizsmēķēja cigareti, ilgi klusēja, tad sataisījusi nevainīgas meitenes ģīmīti, pagrieza skatu pret Filipu un naivā nesapratnē jautāja: - Mīļais, par kādu sakaru tu runā?

-   Un izvirtība, - Filips turpināja. - Ar cik daudziem saviem amata brāļiem un citiem teatrālās vides bohēmistiem tu esi gulējusi?

Baiba cieši sakoda lūpas, acīs pazibēja spīts un jau ierastā nepatika pret cilvēku, kas joprojām formāli bija uzskatāms par viņas vīru.

-   Es savus mīļākos neskaitu, - viņa izaicinoši pateica. - Tu savējās kaut kā atzīmē?

-  Jā, ar zelta burtiem ierakstu piezīmju grāmatiņā, - Filips atspēlējoties sacīja. - Un atzīmēju kalendārā.

-   Tad jau labi, - Baiba teica. - Neko neaizmirsīsi. Tu satiecies arī ar Agritu?

-   Tas iznāca nejauši, - Filips sacīja. - Pilnīgi negaidīti.

-   Un to dažu minūšu laikā kaut kur pie tramvaja pieturas viņa pēkšņi sāka stāstīt par maniem pielūdzējiem? - Baiba neticīgi prasīja.

-   Viņa varēja arī klusēt, - Filips sacīja. - Es taču jau no paša sākuma zināju un arī tagad zinu, ar ko tu satiecies un ar ko tu guli! Intars Eino ir tavs vissenākais mīļākais. Kad mēs beidzot oficiāli izšķirsimies un sadalīsim Krakovas miljonus, vai tev nav padomā ar viņu apprecēties? Tik noturīgas attiecības gadās reti.

-   Kad dabūšu savu mantojuma daļu, - Baiba atkal izaicinoši teica, - es apprecēšos ar arābu šeihu! Taču pašlaik mums tā kā tomēr vajadzētu vairāk padomāt nevis par pašu nākotni, bet gan par mūsu dēlu! Vai tev tā nešķiet?

-   Es īpaši neuztraucos, - Filips vēsi atbildēja. - Viņš jau ir pieaudzis cilvēks, kā kriminālpolicijas operatīvais darbinieks pieredzējis visšausmīgākos gadījumus un spējis izkulties no visbīstamākajām dzīves situācijām. Tā ka, mīļā, tēju padzersim divatā bez godājamā prokurora līdzdalības. Viss viņa apsūdzības raksts balstās uz ārkārtīgi vāja pieņēmuma pamata - atļautās nepieciešamās aizstāvēšanās robežu pārsniegšana. Bet es savu dēlu aizstāvēšu, pierādīdams, ka viss tomēr noticis likuma par pašaizsardzību robežās. Turklāt Edmunds tos pusvājprātīgos uzbrucējus nošāva, pildot dienesta pienākumus, ko prokurors savā apsūdzībā pilnīgi ignorē! Bet es zinu, kāpēc viņš to dara, un tas no viņa puses ir ļoti negodīgi. Intars kārtējo reizi mēģina man iegriezt, labi zinādams, ka bez viņa arī es ar tevi šad tad tomēr pārguļu.

Vispār, cienījamā kundze, tas ir vairāk nekā nožēlojami, jo Intars ar tevi sāka salaist ne tikai tāpēc, ka viņš tevi iekāroja kā patiešām valdzinošu sievieti un dižu aktrisi, bet galvenokārt tādēļ, lai visprimitīvākā veidā ieriebtu man! Mūsu savstarpējā nepatika vienam pret otru un varbūt pat naids radās vēl studiju laikā, kad arī toreiz nevarējām sadalīt mūsu kursa skaistāko meiteni. Gala rezultātā viņa mūs pameta, bet mums, toreiz palikušiem tukšā, nekas cits neatlika kā visu mūžu vienam otru neieredzēt. Turklāt… Runājot atklāti, tu esi baigākā maita! Un stulba! Tu pat neapjēdz, ka Intara rokās un gultā neesi nekas vairāk kā tikai sīka maiņas monēta - līdzeklis, ar ko manipulē, lai smagāk ieriebtu savam pretiniekam. Ja tu tici, ka tā ir mīlestība un tavas personības pielūgsme - lūdzu! Tici, kā katolis tic pāvestam! Bet patiesībā tā vienkārši ir Intara Eino zemiska rīcība! It sevišķi, kad pēc Atmodas viņš vairs nav republikas prokurora pirmais vietnieks, bet gan parasts valsts apsūdzības uzturētājs tiesās. Daudzsološā karjera beigusies! Gluži kā tev - ne vairs Nopelniem bagātā, ne Tautas māksliniece! Vienkārši aktrisīte diezgan švakā teātrī.

-   Filip, tu esi nelietis! - Baiba bez īpaša niknuma teica, jo šie savstarpējie apvainojumi, šķiet, viņu abu jūtas bija tiktāl notrulinājuši, ka neviens jau vairs nebija spējīgs tā pa īstam pat sadusmoties.

Taču pēkšņi Filipu pārņēma gandrīz vai ārprātam līdzīga naida lēkme. Viss sliktais, nepatīkamais un riebīgais, visi pārmetumi un apvainojumi, kas pakāpeniski bija sakrājušies ilgajos kopdzīves gados, negaidīti agresīvā veidā izlauzās uz āru, un viņš vairs nespēja savu rīcību kontrolēt.

Filips pieskrēja pie Baibas un viņai sita ar dūri. Pļauka šoreiz būtu tas pats, kas glāsts. Baiba sagrīļojās un bailēs iekliedzās. Filips sita vēlreiz. Baiba nokrita uz dīvāna un instinktīvi aizsedza seju ar rokām.

-    Es - nelietis? - Filips pārskaities kliedza. - Bet kas tādā gadījumā esi tu - pēdējā padauza! Varēji drāzties, ja tik ļoti gribēji, bet kāda velna pēc to vajadzēja darīt tieši ar to smalko iznireli Intaru Eino! Gadiem ilgi viņš un daudzi citi to vien dara, kā par mani ņirdz! Tavs prātiņš to nemaz nespēj aptvert - vienmēr, tevi iemetot gultā, viņš drāž arī mani! Pazemo un jūtas pārāks! Un tu pēc visa tā viņu vēl gribi aicināt mūsu mājā uz pusdienām?! Par to vien es tevi tagad varu dauzīt kā vecu grīdas lupatu! Varu sakropļot un pat nogalināt! Vai tu to apjēdz - baudkārā izvirtule!?

-   Apklusti! - Baiba, saņēmusies, kliedza pretī. - Idiots! Vai tu neapjēdz, ka šo priekšlikumu izteicu tikai tāpēc, lai no ilgiem cietuma gadiem mēģinātu glābt mūsu dēlu?!

-   Ja kāds no tā viņu var izglābt, tad tikai es! - Filips sacīja. - Prokurori nevienu neglābj - viņu pienākums ir apsūdzētajam pieprasīt sodu! Glābj advokāti. Tā ka, cienītā kundze, sava dēla labā lūdz palīdzību no manis, nevis sava mīļākā Intara!

Vēl kādu laiciņu paklaigājušies un apmainījušies ar savstarpējiem apvainojumiem, abi pamazām nomierinājās un Baiba atviegloti nodomāja, ka labi vien ir, ka viņa vēl joprojām Filipam nav atklājusi, ka Edmunds nemaz nav viņa dēls… Diez vai tad Filips tik dedzīgi censtos viņu aizstāvēt un, iespējams, arī pašas dzīve būtu daudz savādāka vai vispār nemaz vairs nebūtu dzīva…

Pēc tam Baiba smagnēji piecēlās un kā garīgi, tā fiziski sagurusi lēnām aizgāja uz savu istabu, apsēdās liela spoguļa priekšā un vieglās skumjās konstatēja, ka aizgājušie mūža gadi un pagalam nesakārtotā gan laulības, gan seksuālā dzīve arī viņas kādreiz tik satriecoši skaistajā sejā ir atstājuši atklāti redzamas pēdas un iedomājās par Edmundu - ko viņš šajās pirmstiesas dienās izjūt, uz ko cer, ko gaida? Un ko vispār domā, kā dzīvo?

Jau sen nekādu ciešu kontaktu ne viņai, ne Filipam ar dēlu nebija. Edmunds kādā privātmājā Čiekurkalnā īrēja divistabu dzīvokli, no sievas bija šķīries, bērnu nebija un par saviem vecākiem vai nu viņu pastāvīgo ķildu vai citu iemeslu dēļ arī daudz nelikās zinis.

Viņš jau sen dzīvoja savu, piedzīvojumiem bagātu dzīvi, bija diezgan noslēgts un attiecībās ar citiem cilvēkiem izturējās diezgan skarbi un pat ciniski.

Taču tāpat kā pārējiem, arī viņam bija savs skatījums uz dzīvi un pasauli, sava vērtību skala, morāles principi, sirds un kaut kāda dziļa, smeldzīgi asa dvēseles sāpe…

2. DAĻA 1. nodala

Tumsa iestājās ātri un mazliet biedinoši.

Smagi negaisa mākoņi, kā draudošas svina bumbas, gāzās no debesīm un neganti spēcīgs vējš tos trieca pāri pilsētai, gandrīz vai likdams aizķerties aiz augstāko māju jumtiem.

Nedaudz pārsteigts pacēlu acis un nodrebēju. It kā ar to visu vēl nebūtu gana, caur kādu melno mākoņu spraugu pēkšņi izšāvās spilgta zibens strēle, un jau pēc dažiem mirkļiem norībēja skaļš pērkona grāviens.

Tas ir sprādziens kaut kur ļoti tuvu, nodomāju. Cilvēki tic - tās esot Dieva dusmas. Var jau būt. Katrā ziņā viņam ir iemesls ar paša radīto pasauli būt vairāk nekā neapmierinātam.

Un, lai karnevāliskais dienas nobeigums izskatītos vēl krāšņāks un noslēpumaināks, jau skaidrajā pamalē negaidīti spilgti nozibsnīja arī krītoša zvaigzne - mikroskopiski sīks Visuma puteklītis - meteorīts.

Atcerējies, ka, redzot šo visai reti sastopamo dabas parādību, kaut kas jāvēlas, ātri nodomāju - Dievs, dod rīt tiesnešiem tik labu prātu un cēla taisnīguma izpratni, lai viņi iespējamā mūža vai divdesmit gadus ilga cietumsoda vietā mani attaisno vai piespriež vismaz tikai desmit brīvības atņemšanas gadus…

Desmit - tos es kaut kā vēl varētu izturēt. Droši vien. Divdesmit - diez vai. Sajuktu prātā vai mani kāds cits zeks vai pat uzraugs vienkārši nosistu.

Un vispār - būtu ļoti žēl. Lai gan mana līdzšinējā dzīve ir bijusi ārkārtīgi tālu no tā, lai to varētu atcerēties kā labu un skaistu, tomēr tik ātri zaudēt to arī kaut kā negribas. Turklāt tas būtu arī netaisnīgi.

Taču īpaši žēloties, vismaz pagaidām, tāpat būtu tīrais grēks. Es taču vēl atrodos brīvībā - paraksts par dzīves vietas nemainīšanu - vēl varu mierīgi staigāt pa savas dzimtās Rīgas naksnīgajām ielām, skatīties, kā no debesīm krīt zvaigznes, un pārmērīgi uzkrāsojušās jaunas meitenes, ejot man garām, pasmaida un ar pavedinošiem acu skatieniem aicina sev līdzi.

Bet iet kaut kā negribas. Kaut gan… Varbūt jau no rītdienas sievietes un viss, kas ar tām saistās, man kā sāpīgs papildsods būs kaut kas pilnīgi neiespējams - tāla pagātne.

Interesanti, ko cilvēks var izdarīt savā, iespējams, pēdējā brīvības dienā? Skaidrs - neko daudz. Varbūt vienīgi pakārties vai pamatīgi piedzerties.

Taču arī to diez kā negribas.

Varbūt vienkārši apsēsties ielas malā un kā nāvīgi ievainotam vilkam skaļi gaudot?

Kliegt? Pat smiekli nāk. Tas ir ļoti muļķīgi - saukt kādu palīgā, ja skaidri zini - neviens uz šīs pasaules tev palīdzēt nevar.

Vai varbūt ieiet Jēzus Kristus Piedzimšanas baznīcā, visu kādreiz nogalināto ļaužu piemiņai aizdegt vairākas sveces, altāra priekšā nokrist uz ceļiem un ar zemu noliektu galvu Dievam pastāstīt par tām cilvēka ļaunuma izpausmēm, ar kādām man nācies sastapties vai ik dienas?

Ja jau tu, Dievs, reiz sāki tik smagu darbu - radīt šo pasauli - kāpēc nepacenties mazliet vairāk un visus cilvēkus neradīji vienlīdz labus, skaistus, godīgus un taisnus, bet gan vairumā ļaunus, savtīgus, atriebīgus, skaudīgus, slimus un naida pilnus?

Tādus, kāds tagad esmu arī es - atriebībā un naidā kvēlojošs.

Vai arī tas apzināti ietilpa tavos radīšanas plānos, lai no saviem debess augstumiem ar naiva eksperimentētāja ziņkāri vērotu, kā cilvēki galu galā, iespējams, paši kādreiz pilnveidosies par patiešām saprātīgām būtnēm, vai arī sevi kā sugu iznīcinās.

Atklāti sakot, Kungs, uz to pusi jau itin ātri ejam…

Un tad pēc nākamā pērkona grāviena sāka līt. Patiesībā nekas briesmīgs jau tas nebija. Vienkārši sīks un silts rudens sākuma lietus. Tas rūpīgā bezrūpībā mazgāja māju jumtus un pie reizes arī ļaužu sejas, tā vismaz uz īsu laiku tās darīdams tīras un kaut nedaudz pievilcīgākas.

Iedegās arī ielu spuldzes, un Rīga, it kā netālu no debesīm būtu nokritis mēness, pēkšņi pielija ar spilgti dzeltenu gaismu.

Es pacēlu lietusmēteļa apkakli un no Brīvības bulvāra pie Tiesas nama iegriezos Tērbatas ielā. Tur, salīdzinot ar Vecrīgu, bija mazāk ļaužu, un lieli piecstāvu nami ar greznajām parādes durvīm blāvajā krēslā izskatījās kā veci un mīļi draugi.

Apstājos. Kādas mājas otrajā stāvā bija atvērts logs un caur to uz ielas krita pazīstamas mūzikas skaņas.

"Dzīvi nevar pagriezt atpakaļ," dziedāja kāda populāra estrādes dziedātāja. "Laiku ne uz mirkli nevar apstādināt. Nakts ir tumša un mana māja tukša un auksta."

Grūtsirdīgi pasmaidīju - gluži kā manējā. Lai gan varbūt tieši šovakar vajadzēja rīkoties tieši pretēji - sasaukt pilnu māju ar draugiem, uzaicināt visas Čaka ielas meitenes un skaļā bezprātībā nosvinēt pēdējo brīvības dienu…

Ja iedziļināmies lietas būtībā - tas nenoliedzami ir viens no šīs pasaules baismīgākajiem soda veidiem - liegt cilvēkam būt brīvam. Soda termiņš nav tik svarīgs - diena, mēnesis, gads, desmit vai ieslodzījums uz mūžu. Svarīga ir pati situācija - tu kā sabiedrībai bīstams zvērs tiec ieslēgts krātiņā un, lai gan formāli vēl vari izmantot kaut kādus tur Satversmē un citos likumos garantētos cilvēktiesību atlikumus, patiesībā tu esi pilnīgi beztiesisks un ar tevi uzraugs vai jebkurš cits cietuma administrācijas pārstāvis var darīt, kas vien viņam ienāk prātā!

Dažreiz pat ķēdes suns var justies brīvāks par jebkuru ieslodzīto.

Tāpēc rīt Rīgas apgabaltiesā gaidāmā tiesas prāva - Latvijas Republika pret Kriminālpolicijas speciālās nodaļas "K" darbinieku Edmundu Radzinski - mani stipri satrauca un apziņā radīja sajūtu, ka šīs, iespējams, ir ne tikai brīvības, bet vispār manas neilgās dzīves beigas…

Ko cilvēks šāda likteņa priekšā spēj domāt un darīt?

Nezinu.

Es droši vien nedalīšu neko. Paļaušos uz sava advokāta spējām, tiesneša godprātību, likumu un mana nozieguma pareizu izpratni un, kā saka, taisnu tiesu. Advokāts - mans tēvs Filips Radzinskis drošina, ka kaut kādas cerības izglābties man tomēr esot.

Pie tā tad arī paliksim.

Varbūt tomēr vajadzētu kaut ko iedzert, ātri nodomāju, pagriezos un devos atpakaļ uz pilsētas centru. Pēc neilga laika iegāju diezgan populārā kafejnīcā Mimoza, kas bija veidota izteikti orientālā interjerā ar austrumu virtuvi un mūziku.

Apstājos pie bāra letes un melnīgsnējam arāba izskata bārmenim pasūtīju glāzi viskija, augļu sulu, divas sviestmaizes ar melniem un sarkaniem ikriem un, kamēr viņš visu to gatavoja pasniegšanai, nedaudz pagriezis galvu sāņus, uzmanīgi pavēroju nelielo zāli.

Netālu no manis pie diviem galdiņiem sēdēja vairāki liela auguma kaukāzieši, šķiet, gruzīni, kopā ar slaidām latviešu blondīnēm, uzkrītoši žestikulēja, skaļi sarunājās un vispār izturējās tik brīvi un vaļīgi, it kā atrastos kāda kalna virsotnē vai vientuļā aizā.

Tālāk sēdēja divi moderni ģērbušies jaunieši. Puisis bija uzlicis plaukstu uz meitenes rokas, viņi klusēdami skatījās viens otram acīs un tā vien šķita - abi ir bezgala samīlējušies.

Vēl tālāk pie vienkārši klāta galda pavecāks pāris dzēra tumšsarkanu vīnu un par kaut ko priecīgi māja ar galvām. Viņiem blakus vientuļa un it kā pamesta sēdēja baltā svīterī tērpusies apmēram trīsdesmitgadīga sieviete īsi apgrieztiem matiem un lielām skaistām acīm. Uz krūtīm ķēdītē karājās neliela zelta rota, kas atgādināja lēni pilošu ūdens lāsi. Sievietes spilgti izkrāsotā seja tomēr izskatījās manāmi nogurusi.

Vēlreiz paraudzījos uz vientuļo bāra apmeklētāju, līdz beidzot aptvēru, ka šo sievieti noteikti kaut kur jau esmu redzējis. Vēl vairāk! Mēs noteikti esam tikušies un pat sarunājušies! Taču nemēģināju pārlieku sasprindzināt atmiņu, lai viņu atcerētos spilgtāk. Manā dzīvē sievietes - te uz īsāku, te garāku laiku - bija pabijušas tik lielā vairumā, ka tās visas mēģināt atcerēties būtu pilnīgi velts darbs.

Un kam tas vispār vairs vajadzīgs?

Bet, iespējams, es smagi kļūdos un šī skaistā dāma manai dzīvei tomēr ir paskrējusi garām, apstājoties pie kāda cita vīrieša mājas vai gultas, nodomāju un ātri iztukšoju glāzi.

Pēc tam brītiņu paklausījos mierīgo austrumnieku melodiju, apēdu ikrmaizītes, samaksāju rēķinu un gribēju jau doties prom, kad pēkšņi pamanīju, ka sieviete baltajā svīterī nostājusies blakus un skatās taisni virsū.

-        Sveiks, Radzinska kungs! - viņa patīkamā balsī sacīja un viegli pieskārās manam plecam.

-        Sveika! - es atbildēju un saspringts paraudzījos sievietes tumšajās acīs. - Tu mani pazīsti?

-       Mazliet, - viņa atbildēja. - Tas bija pasen. Piedod, vārdu gan vairs neatceros.

-   Nekas, - es teicu. - Tu to gribi zināt?

-   Nē, - viņa pakratīja galvu. - Un tomēr?

-        Mani sauc Edmunds, - es pateicu. - Vai jūties apmierināta?

-       Tagad atcerējos! - viņa pasmaidīja. - Kā tad! Edmunds Radzinskis! Šad tad tevi atcerējos.

-   Kāpēc?

-        Tu manās atmiņās esi palicis kā slikts cilvēks - ļoti nežēlīgs, - viņa sacīja. - Ja tagad esi mainījies - piedod! Kā jau teicu, manas atmiņas ir diezgan senas.

-       Un šīs atmiņas bija par iemeslu, lai tu tik ilgi par mani neko labu nedomātu?

-        Man toreiz dikti sāpēja, - sieviete paskaidroja. - Tu mani patiešām neatceries?

-Nē.

-        Varbūt tā arī labi, - viņa sacīja, apsēdās pie bāra letes blakus, nolieca galvu un ilgi klusēja. Jutos mazliet neveikli.

-   Varbūt vēlies kaut ko iedzert? - es jautāju.

-         Labprāt, - viņa tūlīt piekrita un lēni pacēla galvu. - Glāzi šampanieša.

Es pieaicināju bārmeni un pieteicu pasūtījumu.

-   Ja iespējams, tad ļoti aukstu, - sieviete palūdza.

-   Labi, - bārmenis sacīja. - Speciāli jums.

Mūzika apklusa.

Es atkal vērīgi paskatījos uz blakussēdētāju. Viņa bija atspiedusi galvu uz saliektām rokām un ar savādi vienaldzīgu skatienu raudzījās uz sev priekšā mirdzošo krāsaino pudeļu rindu.

Viņai kaut kas kapitāli ir sagājis dēlī, nodomāju. Gadījies kas slikts un neglābjams. Neizskatās, ka viņa šeit būtu atnākusi izklaidēties. Bet ko gan no tām sievietēm var saprast…

Un kas ir noticis agrāk? Taču kaut kas ir noticis, ja viņa mani joprojām atceras, turklāt vēl kā nežēlīgu cilvēku. Taču īpaši pārsteigts nejutos. Visa mana dzīve ir bijusi naida un nežēlastības pilna - kā ubaga cepure, samesta pilna ar melno naudiņu. Bet katrs melnais naudas gabals - mana naida uzliesmojums un citu cilvēku sāpes, izmisums un pretnaids.

-        Ņem! - es pastūmu tuvāk norasojošo glāzi, kur jautri sprēgāja gaiši dzeltens šķidrums. - Ja domā, ka tas var līdzēt.

Sieviete atkal tikko manāmi pasmaidīja.

-   Tev nelīdz?

-   Nē, nekas. Es nesūdzos.

-   Bet es sūdzos, - sieviete teica.

-   Kam? - pajautāju.

-   Pasaulei, - viņa atbildēja.

-        Tas ir velti, - es sacīju. - Pasaule nevienam nevar palīdzēt. Ja tas vispār ir iespējams, tad to var izdarīt tikai kāds atsevišķs, konkrēts cilvēks.

Sievietes sejā iemirdzējās dziļas skumjas.

-        Bet, ja šā cilvēka nav? - viņa jautāja. - Ja viņu nekur nav iespējams atrast?

-        Tad ir slikti, - es teicu. - Bet tā gadās reti. Galu galā vienmēr kāds tomēr atrodas.

Sieviete lēni malkoja šampanieti un izskatījās, ka viņa savās domās pēkšņi aizmaldījusies kaut kur tālu prom.

-   Kas ir noticis? - es prasīju. - Esi uz sēkļa?

-        Jā, - sieviete, skumji pasmaidot, atbildēja. - Bija tāds balts, skaists kuģītis - dzīve. Brauca, brauca, tad negaidīti ņēma un nogrima.

-   Kas vainīgs? - prasīju.

Viņa bija atspiedusi galvu uz saliektām rokām un savādi vienaldzīgu skatienu raudzījās uz sev priekšā

mirdzošo krāsaino pudeļu rindu. Viņai kaut kas kapitāli ir sagājis dēlī, nodomāju.

-  Nezinu, - sieviete viegli paraustīja plecus. - Ja es teiktu - liktenis - tas izklausītos banāli un, iespējams, būtu arī nepareizi. Cilvēki - tas skan vēl muļķīgāk. Tad jau pie visa vainīga būšu es pati. Lai gan… Varbūt liela daļa atbildības par manu ne visai izdevušos dzīvi vajadzētu uzņemties tieši tev, Edmund Radzinski?

-   Kaut kā neticas, - domīgi sacīju un bārmenim pasūtīju vēl vienu viskija glāzi. - Stingri ņemot, es līdz šim neviena cilvēka likteni neesmu izšķīris. Viņi to vienmēr ir izšķīruši paši. Bez tam… Man tevi tomēr vajadzētu atcerēties. Taču manā atmiņā tu neparādies.

-  Varbūt labi vien ir, - sieviete samierinoši sacīja. - Dažreiz nemaz nav slikti, ja kaut ko spējam arī aizmirst. Un zini, kāpēc? Mazāk sāp.

-   Kā tu mani pazīsti? - es neatlaidos. - Un kas tur ir bijis par notikumu, kurā esam kādreiz bijuši iejaukti? Varbūt arī jau agrāk būsim iepazinušies krogā, tu tāpat kā šodien apsēdies man blakus, abi dzērām franču vīnu, viens otram cieši pieglaudušies, dejojām, pēc tam būšu tevi pievācis, aizvedis uz mājām, tur atkal dzēruši, pamīlējušies, bet no rīta tevi vienaldzīgi aiztriecis prom. Vai tā ir izpaudusies mana nežēlība?

-   Tas nebūtu slikts stāsts, - viņa sacīja. - Lai gan es patiešām tādā veidā itin bieži esmu palūgta no rītiem aiz sevis aizvērt durvis, kuras iepriekšējā vakarā kāds kungs manā priekšā laipni atvēra… Bet es par to nedusmojos un ne uz vienu ļaunu prātu neturu. Tas toreiz piederēja pie mana darba un, kā jebkurai profesijai, arī tai ir sava melnā puse. Tu ar savu nodarbošanos esi apmierināts?

-  Nē, ne pilnīgi, - atbildēju. - Ja atklāti - manam darbam vispār nav gaišās puses! Viens vienīgs melnums!

-   Un tomēr patīk? - viņa jautāja. - Tomēr dari?

-  Tā ir, - piekrītoši pamāju. - Lai gan patīk nav īstais apzīmējums. Es savu darbu uzskatu par tādu kā savas dzīves misiju. Esmu par to tik ļoti pārliecināts, ka nešaubos - tas ir vienīgais attaisnojums manai esamībai.

-   Ar ļaunumu pret ļaunumu? - sieviete ar neslēptu interesi paskatījās uz mani.

-  To var pateikt arī citādi. - Es tāpat cieši ieskatījos viņas lielajās acīs. - Labprāt to formulētu savādāk. Un, proti, - ļaunumu cenšos uzvarēt vai vismaz to mazināt ar morālu, fizisku vai juridiski precīzu sava taisnīguma izpratni. Taču izpratne par taisnīgu rīcību pati par sevi vēl neko daudz nedod. Tā labi noder tikai tad, kad rokā jāņem ierocis vai jālieto paša fiziskais spēks. Tas palīdz nomierināt sirdsapziņu un dod morālu pamatu rīkoties tieši tā, kā parasti izturos pret aizturētajiem noziedzniekiem - asi un savā ziņā patiešām nežēlīgi.

-  Tā bija arī toreiz, - sieviete atgādināja. - Man šķita - tā var rīkoties tikai zvērs.

-   Kad? - ātri prasīju. - Man pēdējos gados ir bijis tik daudz dažādu un baigu notikumu… Visus atcerēties nav iespējams.

Sieviete krietnu laiciņu sadrūmusi klusēja, tad atkal atklāti paskatījās uz mani.

-   Es tev atgādināšu, - viņa teica. - Tas notika 2001. gada 13. jūlijā. Es to labi atceros tādēļ, ka šai datumā ir mana dzimšanas diena. Man toreiz bija tāda kā apaļa jubileja - kļuvu divdesmit gadus veca. Tas ir neliels un ļoti īss starpposms starp jaunības trakuma beigām un jau daudzmaz nobriedušas sievietes sākumu. Nu, lūk! Toreiz dzimšanas dienas svinības notika mūsu ģimenes dzīvoklī Rīgas centrā - Audēju ielā netālu no lielā universālveikala. Viesu nebija daudz. Tikai dažas manas draudzenes - Mākslas akadēmijas studentes un mans toreizējais draugs Ričards Eino ar savu paziņu Osvaldu.

Man toreiz vēl nebija ne mazākās nojēgas, ar ko Ričards nodarbojas. Viņš pa pusei bija igaunis, skaists, stalts jauneklis. Starp citu, ļoti līdzīgs tev. Runāja, ka viņa tēvs padomju laikā bijis republikas prokurora vietnieks, tagad vienkāršs prokurors. Pazināmies apmēram mēnesi un es viņā, kā saka, ieķēros līdz pēdējām saprāta paliekām. Viņš bija arī lielisks mīļākais, vienmēr plātījās ar naudu, bieži uzdzīvojām naktsklubos un braukājām ar viņa jaunākā izlaiduma BMW limuzīnu. Mūsu draudzība šķita kā skaista un ļoti aizraujoša pasaka.

Bet kā visas pasakas… Īstenība drīz jau visu nolika savās vietās. Tovakar, kad ballīte jau bija sasniegusi savu jautrības un labsajūtas kulmināciju, atskanēja durvju zvans.

Māte, domādama, ka ieradies kāds aizkavējies ciemiņš, durvis atvēra un dzīvokli, skaļi rēcot, iebrukāt jūs - kādas specializētas policijas vienības kaujinieki - un Ričardu ar viņa draugu arestējot, viņu drausmīgi piekāvāt. Visaktīvākais sitējs biji tieši tu - cilvēks ar nelielu ugunszīmi uz pieres augšējās daļas. Es toreiz vēl nodomāju - redz, akurāt tieši tāda pati kā Gorbačovam! Jūs Ričardu sadauzījāt turpat vai līdz bezsamaņai, pēc tam aizvedāt prom. Tālāko tu jau zini. Pēc nepilna gada bija tiesa un Ričards brīvībā iznāca tikai pirms dažām nedēļām.

Piekrītoši pamāju ar galvu. Viss bija pareizi.

-   Tagad tevi atceros, - es sacīju. - Tevi sauc Sanija Sala?

-   Jā, Edmund, - sieviete apliecināja. - Kāpēc jūs toreiz Ričardu tā dauzījāt?

-    Vai esi jau aizmirsusi? - nedaudz izbrīnījies, prasīju. - Pati taču kā lieciniece toreiz piedalījies tiesas prāvā! Bet, ja patiešām neko vairs negribi atcerēties, varu atgādināt!

Ričards tolaik vadīja nelielu, taču labi organizētu reketieru bandu. Viņi nodarbojās ne tikai ar naudas izspiešanu no privātuzņēmējiem un dažādām firmām, bet arī ar dārgu automašīnu zagšanu un bagātu cilvēku dzīvokļu aplaupīšanu. Kā saka - plašs profils, tikai tiesā neko daudz nevarēja pierādīt.

Nenoliedzami tas pa pusei igaunis, pa pusei latvietis Ričards Eino bija savas noziedzīgās profesijas izcilnieks. Turklāt tam visam bija vēl arī politisks zemteksts. Viņš drausmīgi ienīda jauno Latviju - šo izvirtušo kapitālistisko pasauli un visus mūsu jaunbagātniekus. Viņš savā ziņā sevi uzskatīja pat par revolucionāru - kaut ko līdzīgu Robiņam Hudam vai Če Gevaram. Bet ne jau tikai tāpēc, vēlāk savu rīcību attaisnojot ar aizturētā niknu pretošanos varas pārstāvjiem, mēs viņu nežēlīgi piekāvām. Tas, Sanij, bija mans personīgais naids. Naids, kas visu mūžu dedzina manu sirdi un prātu. To es pastāvīgi izjūtu pret visiem noziedzniekiem, bet pret Ričardu Eino it sevišķi tāpēc, ka dažas dienas pirms tam viņš ar otru bandītu Osvaldu Osi bija nogalinājis policijas virsnieku. Bet šis policijas virsnieks - Rauls Ritvars - bija mans labākais draugs. Tā kā tev to vajadzētu saprast. Tā bija mūsu goda lieta tos neliešus arestēt un kaut vai tā viņiem atriebties. Vēlāk policijas pārvaldē Ričardu dauzīt būtu bijis jau daudz grūtāk.

-       Vai jūs nekļūdījāties? - Sanija jautāja. - Ne izmeklēšana, ne tiesa tomēr nespēja pierādīt viņa vainu policista nāvē.

-       Nespēja, jā, - es piekritu. - Osvalds viņu izglāba, vainu uzņemdamies uz sevi. Vēlāk, notiesāto Ričardu apmeklējis cietumā, viņš man atklāti ņirdzot ģīmī, pateica: "Tu - pretīgais mēsls Edmund Radzinski! Jā, tavu draugu Raulu Ritvaru, tādu pašu musoru kā tu, nogalināju es! Un iepūt man pakaļā! Esi drošs - kad iznākšu laukā, nositīšu ari tevi!"

Sanija vēlreiz, krietnu laiciņu drūmi klusējusi, pagrieza pret mani galvu un klusi jautāja:

-   Tev tagad no viņa ir bail? Tu viņu gaidi?

Nicīgi iesmējos un gribēju bārmenim pasūtīt vēl vienu mēriņu viskija, taču pārdomāju. Man šis krogs pēkšņi nepatika.

-        Nē, Sanij, es jau sen ne no viena nebaidos, - sacīju. - Ričardam vajag baidīties no manis, tas gan. Tu ar viņu atkal satiecies?

-       Viņš dažas nedēļas pēc atbrīvošanas vienreiz pie manis bija atnācis, - Sanija teica. - Atnesa deviņas sarkanas rozes, uzdāvināja zelta gredzenu ar lielu rubīna aci un pateica paldies, ka tiesā par viņu nebiju bildusi nevienu sliktu vārdu.

-   Tu viņu mīlēji?

-  Jā. Es jau to teicu. Slikti?

-   Un kas tagad?

-   Nekas. Viņš vairs nav rādījies.

-   Nopietni?

-   Tā kā es te stāvu!

Iesmējos.

-   Sanij! Tu taču sēdi! Tātad saki nepatiesību…

-       Edmund, viss ir pareizi! Es viņu patiešām vairs neesmu satikusi.

-   Bet labprāt gribētu?

-        Nezinu, - Sanija paraustīja plecus. - Ričards vairs nebija tāds, kādu viņu atceros agrāk.

-        Neko labāku arī negaidi, - es teicu. - Pieci gadi cietumā. .. No turienes reti kurš atgriežas eņģeļa izskatā. Bet ko pati? Joprojām klimsti pa krogiem?

Sanija atkal skumji pasmaidīja. Man nekas nebūtu pretim, ja viņa tā smaidītu biežāk. Viņai skumjas piestāvēja.

-  Varbūt tas man vēl tikai priekšā, - Sanija sagurušā balsī sacīja. - Tu kaut kur steidzies?

-   Nē, ne sevišķi.

-   Varbūt tādā gadījumā paņem kādu pudeli un uzkāpsim pie manis? - viņa lika priekšā un acis tā vien mirdzēja, gaidot piekrišanu. - Tas ir tepat netālu, gandrīz vai blakus. Ko mēs savas bēdas viens otram stāstīsim šeit? Parunāsim pie manis.

Brīdi domāju. Varbūt šis ierosinājums nemaz nav tik slikts. Kaut kā man taču laiks jāaizvada un varbūt savu iespējamo pēdējo brīvības nakti pavadīt skaistas sievietes sabiedrībā ir nesalīdzināmi labāk, nekā vienam klīst pa naksnīgajām Rīgas ielām, vai savā mājā stulbi blenzt griestos un zīlēt - rīt mani notiesās, vai nē?

Turpat bārā nopirku Hennessy konjaka pudeli, šis dzēriens man patika, tā nenoliedzami bija laba manta, tad vēl bārmenim palūdzu minerālpudeli, cigaretes, atvadījos un izgāju uz ielas.

Sanija sekoja.

Vecrīgas ielas bija pilnas ar krietni iereibušiem jauniešiem un ārzemju tūristiem. Pārsvarā tie bija angļi un vācieši. Grūti izskaidrot kāpēc, bet man viņi nepatika - ne agrāk, ne tagad.

Pēc dažām minūtēm iegājām kāda ārēji necila Audēju ielas nama kāpņu telpā. Lifts nedarbojās un mēs ceturtajā stāvā uzkāpām kājām. Sanija atslēdza durvis un mēs jau atradāmies liela dzīvokļa priekštelpā.

Es šo vietu uzreiz atcerējos. Turklāt vēl ļoti spilgti. Toreiz šeit iebrukām, lai arestētu pazīstamo bandītu - pseido- revolucionāru Ričardu Eino un viņa rokaspuisi - tādu kā miesassargu Osvaldu Osi.

Kad, skaļi kliedzot un rupji lamādamies, iedrāzāmies istabā, Ričards sēdēja galda galā, bet viņa klēpī šī pati Sanija. Uzbrukums bija tik straujš un negaidīts, ka viņi nespēja pat apjēgt, kas īsti notiek. Sanija un viņas draudzenes tūlīt atradās uz grīdas, bet Ričardu un Osvaldu zibenīgi iesviedām istabas stūrī. Mums vēl uz galvas uzgāzās no sienas atrāvies grāmatplaukts un vairāki pabiezi sējumi, kuros droši vien aizkustinošā vientiesībā bija aprakstīti visdažādākie cilvēkmīlestības piemēri. Tie pamatīgi iebelza pa galvu, taču tas ne uz mirkli neapturēja mūsu neapvaldīta naida un niknuma izvirdumus.

Ričards bija slepkava. Pirms nedēļas nogalinātais Rauls Ritvars - Kriminālizmeklēšanas pārvaldes vecākais operatīvais inspektors un mans draugs. Bet es - Iekšlietu ministrijas speciālu uzdevumu vienības "K" jaunais dalībnieks.

Mēs Ričardu šeit varējām arī nosist un varbūt to arī vajadzēja izdarīt. Vēlāk priekšniecībai būtu izskaidrojuši, ka viņš nikni pretojies un tā vienkārši sanāca…

Bet viņš, maita, nepretojās.

Ričards Eino, pārspēka spiests, padevās.

Un te nu atkal esmu ieradies. Tikai šoreiz pavisam klusi un mierīgi. Neviens nav jāsit, nav jāarestē. Varbūt vienīgi nāksies pamīlēt daiļo dzīvokļa saimnieci.

Interesanti, kas ar viņu pa šiem gadiem ir noticis? Vai kā toreiz joprojām nodarbojas ar prostitūciju? Vai šo nodarbi sen atmetusi, bet ar kādu pārguļ tikai organisma vajadzības dēļ?

- Atģērbies! - Sanija aicināja. - Un ej istabā, kas atrodas tieši pretim! Es pa to laiku virtuvē sameklēšu kaut kādas uzkodas.

Noģērbu lietusmēteli un brītiņu domāju. Man tas ne īpaši patika - un es to darīju ļoti reti - ar krogā nejauši sastaptu sievieti tūlīt taisnā ceļā doties tur, kur viņa aicina.

Parasti šāda tipa sievietes vedu pie sevis, jo svešā mājā vai dzīvoklī nekad nevarēja justies pilnīgi drošs un atbrīvots - vienmēr pastāvēja iespēja iekulties lielās nepatikšanās - vai nu pēkšņi var uzrasties vīrs, draugi vai, kas vēl sliktāk - vienkārši esi ievilināts lamatās un tad ar nepatikšanām vien var izrādīties krietni par maz. Var tikt apdraudēta pat tava dzīvība un no rīta kails un pamatīgi apskādēts pamosties vai nu uz ielas, vai slimnīcas palātā.

Pateicoties maniem fiziskajiem dotumiem, izcilajai austrumu cīņas mākslai un vēl kādai ārkārtīgi reti sastopamai spējai bez jebkādiem tehniskajiem līdzekļiem - tikai ar spēcīgi koncentrētu domu enerģiju - praktiski paralizēt jebkuru uzbrucēju, man, protams, šādas briesmas nedraudēja, taču šo vakaru un nakti tomēr vēlējos pavadīt daudzmaz mierīgākā gaisotnē - vislabāk vienatnē, vēsā mierā pārdomājot savu dzīvi. Tāpēc te mazliet vēl iedzeršu, papļāpāšu un braukšu mājās. Kas zin, kad atkal radīsies iespēja tur atgriezties…

Istaba bija normāli iekārtota - tā neliecināja ne par tās īpašnieku turību, ne nabadzību. Sekcija, galds, daži krēsli, neliels grāmatplaukts, pie sienām dažas gleznas un kāda patīkama izskata vīrieša fotogrāfija, istabas stūrī uz neliela galdiņa televizors, bet pretējā pusē sarkans dīvāns. Tas manu uzmanību piesaistīja vispirms. No visām krāsām sarkanā man patika vislabāk. Bet otrkārt… Iedomājoties vien uz tā guļam skaistu sievieti… Es zināju - ir vajadzīgs sevī atrast lielu spēku, lai spētu viņu tur atstāt guļam vienu…

Sanija ienāca istabā, uz apgleznotas paplātes nesot divas kafijas tasītes un uz ātru roku sasmērētas dažas sviestmaizītes.

-   Piedod! - viņa sacīja. - Nekā cita man nav.

-   Neko vairāk arī nevajag, - es teicu. - Viss ir labi.

-   Nē, ne viss, - Sanija, nolikdama paplāti uz galda, sacīja. - Vienmēr ir daudz sliktāk, nekā mums šķiet.

-   Kas par vainu? - tomēr painteresējos. - Par ko visu vakaru tik uzkrītoši skumsti?

-   Vai to var manīt?

-   Protams! Ja tas nav noslēpums… Tu dzīvo viena? Vīra, bērnu tev nav?

Sanija smagnēji apsēdās netālu no manis un viņas spilgti uzkrāsoto lūpu kaktiņos atkal pazibēja tikko pamanāms grūtsirdības pilns smaids.

-    Bija, - viņa mazliet drebošā balsī sacīja. - Bija it kā viss, ko vien sieviete var vēlēties - vecāki, labs darbs, brīnišķīgs vīrs un meita. Skumji, bet no tā visa gandrīz nekas vairs nav palicis pāri. Tik vien kā šis vecais dzīvoklis un liela bēda.

-    Kas notika? - diezgan vienaldzīgi prasīju. Vismaz tobrīd ne šīs sievietes, ne citu cilvēku bēdas mani neinteresēja. Pilnīgi pietika ar tām, kas bija pašam.

-   Mūsu dzīvē gan labais, gan sliktais bieži notiek pēkšņi - tad, kad to vismazāk gaidi, - Sanija sacīja. - Banāla,

Noģērbu lietusmēteli un brītiņu domāju. Man tas ne īpaši patika - un es to darīju ļoti reti - ar krogā nejauši sastaptu sievieti tūlīt taisnā ceļā doties tur, kur viņa aicina. Parasti šāda tipa sievietes vedu pie sevis, jo svešā mājā vai dzīvoklī nekad nevarēja justies pilnīgi drošs un atbrīvots.

bet rūgta patiesība. Tā notika arī ar mani. Piekrītu - varbūt agrāk es biju slikta meitene. Vieglprātīga. Man patika trakot. Uzdzīvot. Par nākotni daudz nedomāju. Tā bija dzīve vienam mirklim. Un vispār… Nedomāju, ka pastāv milzīga atšķirība - dzīvo šķīsti vai izvirtīgi. Galu galā, tas skar tikai tevi pašu, ne citus. Nevienam no tā nekāds sliktums nerodas. Bija labi draugi. Vai es vainīga, ka daži no viņiem izrādījās bandīti?

Vēlāk apprecējos, vecāki pārcēlās dzīvot uz laukiem un man piedzima meita. Vīram bija samērā labs bizness. Viņš pēc profesijas bija šoferis, sportists, sekmīgi piedalījās pat starptautiskos rallijos, izcīnīja dažādas godalgas, bet vēlāk sāka no Holandes un Vācijas pārdzīt automašīnas. Kontakti bija, visur pazīšanās… Es viņa lietās neiedziļinājos. Varēju nestrādāt. Naudas mums pietika un palika pat pāri. Bet tad pirms neilga laika vīru Polijas teritorijā netālu no Lietuvas robežas atrada nošautu. Nezinu, vai noziedznieki noķerti un vai vispār tur kāda izmeklēšana notiek. Bet meita Elīna… Viņai tagad ir četri gadi, jauks un prātīgs bērns, taču… Tu jau zini - nez kāpēc nelaime nekad nenāk viena. Bet nelaime ir liela - viņai ārsti atklājuši kādu dīvainu, pie mums reti sastopamu un tikpat kā nedziedināmu slimību - pakāpenisku kaulu atrofiju. Tā esot meloma - kaulu vēzis. Viņa jau vairs nespēj pastaigāt - viss lūst… Kā viņai šī slimība radusies, neviens nemāk pateikt. Ja tas man būtu par sodu, ka agrāk nevienam neatdevos, neprasot samaksu, to es vēl kaut kā spētu saprast. Bet ko tik briesmīgu Dieva priekšā ir nodarījis mans mazais bērns?!

-   Neko, - mēģināju viņu nomierināt. - Tas, Sanij, nav sods. Acīmredzot kaut kāda cita iemesla dēļ tas jau tev bija ieprogrammēts ilgi pirms bērna nākšanas pasaulē.

-  Ja arī tā, - Sanija nesapratnes pilna sacīja. - Jautājums tomēr paliek -kāpēc?!

-   Nemoki sevi, - es viņai ieteicu. - Ir jautājumi, uz kuriem vispār neviens nespēj sniegt neapstrīdamas atbildes. Un varbūt, ka nav arī nekādas vajadzības. Kur bērns pašlaik atrodas?

-   Slimnīcā, - Sanija nogurušā balsī paskaidroja. - Drīz ņemšu laukā un kopā ar viņu braukšu dzīvot pie vecākiem.

Šo dzīvokli vairs nespēju apmaksāt, ir iekrājušies lieli īres parādi un saimnieks met ārā. Vispār diezgan drūma situācija. Nervozēju, uztraucos, dzeru. Šovakar, kad domāju, vai nebūtu labāk no piektā stāva mesties lejā, ieklīdu krodziņā. Vismaz kaut kas savādāk. Tad ieraudzīju tevi. Labi, Edmund, ka mani tur neatstāji vienu. Šovakar tas būtu neizturami.

-   Gan jau izturētu, - es teicu. - Bet man viss ir iznācis otrādi. Tieši šovakar gribēju būt viens. Tā arī ir viena no mūsu dzīves netaisnībām - gandrīz nekad nepiepildās tas, ko esam vēlējušies.

-   Diemžēl, - Sanija piekrita. - Lūdzu, beidzot taisi vaļā pudeli un pirmo glāzi iedzersim par to, lai ikviens cilvēks šai pasaulē justos kādam vajadzīgs! Lai neviens nesaltu, netiktu pamests, atstāts, pievilts, piesmiets un nodots!

-   Sanij, nerunā muļķības! - es rūgti iesmējos. - Mēs ne tikai pirmo glāzi, bet varētu izdzert pat visus pasaules krogus… Tu nekur un nekad neatradīsi nevienu cilvēku, kas kādreiz nebūtu ticis pamests, atstāts, pievilts, apkrāpts un nodots. Tas ir velti! Tāda vienkārši ir dzīve. Bērni spēlē riču raču, pieaugušie - kurš kuru pirmais apčakarēs.

-   Tu ar to samierinies? - Sanija jautāja. - Tev tas patīk?

-   Nē, man tas nepatīk, - es atbildēju. - Taču diezgan vēsā mierā pieņemu šīs spēles noteikumus. Personīgi es sodu vienīgi nekaunīgākos likuma pārkāpējus. Starp citu, kā sauc šīs mājas īpašnieku un kur viņu var atrast?

-   Kārlis Kagainis, - Sanija sacīja. - Dzīvo tepat stāvu augstāk - 8. dzīvoklī.

-   Es ar viņu parunāšu, - apsolīju.

-   Parunā gan, - Sanija teica, pēc tam nopietna prasīja. - Kā domā - vai soda bargums vienmēr atbilst pārkāpuma nodarījumam?

-   Principā, jā, - es apliecināju. - Vai tu, piemēra pēc, hokeju skaties? Pat tur noteikumi paredz sodu dažādību. Visvieglākais sods - divu minūšu noraidījums. Tad var būt noraidījums uz piecām vai desmit minūtēm. Bet smagākos gadījumos seko noraidījums uz visu spēli vai pat mūža diskvalifikācija. Tāpat ir arī dzīvē. Nupat ienāca prātā cita - reāli iespējama situācija. Mēs te vēl pasēdēsim, iedzersim, papļāpāsim, pēc tam liksimies uz šī skaistā dīvāna, mīlēsimies, gūdami abpusēju baudu un varbūt šis skaistais vakars mūsu atmiņās paliks līdz mūža galam. Bet ir vēl cits tikpat reāli iespējams šīs spēles variants. Kad būsim gultā, tev atliks tikai mazliet pretoties, kaut nedaudz saskrāpēt man seju, saplēst savu apakšveļu un rīt paziņot policijai, ka esi izvarota! Kādas ir sekas? Mani arestē, notiesā un skaisto atmiņu vietā man līdz mūža galam paliek pretīgs rūgtums, naids un atriebības vēlme. Es, Sanij, to tev pastāstīju tikai tāpēc, lai lieku reizi gan tev, gan pašam atgādinātu, cik ļoti bieži mēs dzīvē varam tikt sodīti nevainīgi. Un cik plāna, trausla, gandrīz vai nemanāma robeža cilvēku dzīvē pastāv starp labo un ļauno…

Sanija piekrītoši pamāja ar galvu un ātri izdzēra savu glāzi.

-   Tu spoži pārzini labā un ļaunā attiecības? - viņa nopietni prasīja.

-   Nē, ne pārāk, - es atbildēju. - Daudz labāk to, kas notiek starp cilvēkiem.

-   Tas ir viens un tas pats, - Sanija teica. - Katrs cilvēks sevī slēpj gan pietiekami daudz labā, gan arī daudz ļaunā.

-   Tu arī? - jautāju.

-   Bet tu ne? - Sanija, aizdomīgi paskatījusies uz mani, prasīja.

-   Protams, - es piekritu. - Manī varbūt ļaunā ir pat daudz vairāk nekā labā. Taču tas, Sanij, ko savā dzīvē esmu darījis un droši vien vēl darīšu, ir tā saucamais nepieciešamais vai labais ļaunums, bez kura izpausmēm ne sabiedrība, ne valsts nemaz tā īsti nevar pastāvēt. Dabā tā iekārtots, ka jebkura dzīvības forma, to skaitā, protams, arī cilvēks, var pastāvēt vienīgi iznīcinot kādas citas formas dzīvību. Un pat veģetārieši nevar justies absolūti nevainīgi - nevienu nenokaujot - arī zāles stiebrs, salātu lapa, burkāns vai ikviens no koka norauts auglis tāpat taču ir dabas dzīvības izpausme…

Negribu iegrimt nekādās baigās filozofiskās pārdomās, taču tas pats notiek arī sabiedrībā un valsts uzbūvē - lai tā varētu ne tikai normāli funkcionēt, bet arī vispār pastāvēt - tai ir jāiznīcina tas, kas traucē vai apdraud tās esamību.

To varētu saukt arī par apzinātu pašaizsardzības instinktu - vispārējam labumam.

-   Vai tu tagad runā par Ričardu Eino? - Sanija prasīja.

-   Atceros, tiesā tu teici, ka tādus kā viņš neesot nekādas jēgas sodīt ar cietumsodu. Viņi vienkārši jānošauj!

-   Ne tikai par viņu, - atbildēju. - Es runāju vispārīgi.

-       Un kā? Tu daudzus tā esi šāvis? - viņa, stipri pārsteigta, jautāja.

-       Jā, Sanij, - sadrūmušā balsī atbildēju. - Daudzus. Par to mani rīt arī tiesās.

-       Ko? - Sanija pārsteigta iesaucās. - Rīt tev ir tiesa? Tev? Cilvēkam, kas pats visu mūžu ir sodījis citus?!

-  Tā ir sanācis, Sanij, - es sacīju, iztukšodams savu glāzi.

-   Nezinu, pareizi vai nepareizi, bet vismaz reizi dzīvē ikviens cilvēks saņem kaut kādu sodu.

Sanija piecēlās, panāca dažus soļus uz priekšu un pēkšņi, acīmredzami siltumu un otra cilvēka tuvumu alkdama, iesēdās manā klēpī. Neteikšu, ka to nebūtu gaidījis. Mazliet pārsteidza, ka tas notika tik vēlu.

-       Tevi patiešām tiesās? - viņa līdzjūtīgi vaicāja. - Un notiesās?

-   Ļoti iespējams, - es atbildēju.

-   Kāpēc?

-   Lai paliek, Sanij! Galu galā, vai tev nav vienalga?

-   Un kas būs pēc tam?

-   Brīvība vai cietums.

-        Tādā gadījumā tu ilgi netiksi ne pie vienas sievietes, - tagad viņas balsī skanēja vēl skaidrāk pausta līdzjūtība. - Vai mani negribi?

Labu brīdi klusēju, viegli glāstīdams viņas caur plāno svīteri kupli izspiedušās krūtis. Man nekas nebūtu pretī šo pievilcīgo sievieti pamīlēt, taču atlika vien iedomāties, ka nesen viņa to darījusi ar Ričardu Eino, kas izbadējies, iznācis no cietuma, viņu droši vien gultā būs mīcījis vismaz vairākas dienas pēc kārtas. Vēlēšanās pārgāja.

-       Jā, Sanij, - es atbildēju, - gribu, taču… Tu esi kā radīta mīlas priekiem un citā gadījumā mēs to noteikti jau būtu sākuši darīt, bet… Lai šoreiz paliek! Varbūt pagātne vēl ilgi mums liegs no dzīves paņemt to, ko tā spēj sniegt…

Pēc pusstundas, Saniju tik vien kā noskūpstījis, steidzīgi aizgāju.

Lietus bija pārstājis.

Vecrīgas ielas joprojām bija skaļu ļaužu pilnas.

Pie Operas iekāpu taksometrā un braucu uz savu dzīvokli Čiekurkalnā.

Vēlāk iegāju dušā, iekūru kamīnu, paņēmu pudeli itāļu sarkanvīna Badia a Passignano Riserva, apsēdos dziļā atpūtas krēslā un vēlreiz atcerējos Sanijas pārsteigumā plati ieplestās acis, kad pēc viņas jautājuma "Par ko tad tev tomēr rīt būs jāstājas tiesas priekšā?" atbildēju: "Par trīs cilvēku nogalināšanu…"

Bet par to šovakar kaut kā nemaz negribējās domāt. Rīt nāksies runāt un sevi aizstāvēt visu dienu. Taču vēlāk pēc dažām izdzertām vīna glāzēm lēni pievēru acis un pēkšņi manā priekšā, kā uz spoži apgaismotas skatuves, spilgti uzliesmoja tas, kas bija noticis…

2. nodaļa

Kā vīna lāse uz galda malas, tā mana dzīve - īsā mūža atmiņās.

Un kamīna liesmas, kā rētas uz manas miesas.

Un tavs atvadu skūpsts - mazs indes piliens avota ūdens malkā.

Un tu vari sajukt prātā, domādams - kur un kad bija visa Sākuma Sākums?

Un kāpēc vispār kaut kam vajadzēja sākties - vispirms Lielajam Sprādzienam, kad radās Visums, un beidzot mana šīvakara vēlēšanās kaut ko atcerēties?

Nesaprotu - kāda tam visa jēga?

Un, ja man viens no šā laika pasaules izcilākajiem fiziķiem Stīvens Hokings savās grāmatās par Visuma izcelšanos stāsta, ka visa Sākums varēja būt arī tikai viena sīksīka elementārdaļiņa, tad tomēr mani šī atbilde neapmierina. Jautājums tomēr paliek - kur, kāpēc un no kā radās šī pirmā elementārdaļiņa - elektrons, protons vai neitrons?

Bet par to šovakar kaut kā nemaz negribējās domāt. Rīt nāksies runāt un sevi aizstāvēt visu dienu. Taču vēlāk

pēc dažām izdzertām vīna glāzēm lēni pievēru acis un pēkšņi manā priekšā, kā uz spoži apgaismotas skatuves, spilgti uzliesmoja tas, kas bija noticis…

Taču arī tas vēl nav viss! Pirms tam taču vajadzēja ras- i ties Telpas Bezgalībai, kur Visumam pēc Lielā Sprādziena i izvietoties.

Kas veica šādus aprēķinus? Kas izdarīja secinājumus?

Par to domāt, protams, būtu muļķīgi un bezjēdzīgi, ja kaut kādā veidā tas tomēr neskartu arī manis paša Sāku- j mu. Lai gan tas noteikti ne tuvu nebija tik ilgstošs un sa- j režģīts process. Taču tas vismaz ir daudz saprotamāks.

Mani vienīgi mulsina fakts - ja vecāki būtu sagrēkojuši tikai vienu nakti ātrāk vai vēlāk - visticamāk viņiem tāpat i piedzimtu puika, taču tas noteikti būtu krasi atšķirīgs no manis. Pareizāk sakot - tas būtu bijis pavisam cits cilvēks.

Kas sievietes un vīrieša organismā var tik kardināli mainīties, lai māte turpmāk nedzemdētu pirmā bērna kopijas?

Kāpēc pēc pirmā bērna - ģēnija - nākamais var būt idiots?!

Kas notiek?

Ak, Edmund Radzinski, es smagi nopūtos, beidzot taču apklusti un sāc domāt par ko citu! Un atceries - vienmēr pastāvēs daudzi jautājumi, uz kuriem ne tikai atsevišķs cilvēks, bet cilvēce kopumā nekādas atbildes nespēs sniegt. Visums, mūsu Zeme un mēs, kā šīs pasaules sīka sastāvdaļa, uz mūžīgiem laikiem paliks neatminēts noslēpums.

Un der atcerēties vēl vienu šīs pasaules fundamentālu patiesību - tumsa laiktelpā izplešas tieši ar tādu pašu ātrumu kā gaisma. Un acīmredzot šā vai cita iemesla dēļ, labajam vienmēr blakus stāvēs arī ļaunais.

Tie ir kā dvīņu brāļi - tik atšķirīgi un tomēr sasodīti līdzīgi.

Pirmais spēcīgais trieciens manai psihei, kas uzreiz pamatīgi iedragāja visu turpmāko dzīves uztveri, domāšanu un attieksmi pret cilvēkiem - it sevišķi jau pret noziedzniekiem - bija tas, ko redzēju sava vectēva lauku mājās, kad visnežēlīgākā veidā tika izkauta turpat vai visa Radzinsku ģimene…

Tobrīd vēl īsti ne sapratu, ne zināju, ko tie trīs bandīti darīja ar sievietēm, taču skaidri redzēju un dzirdēju, ka viņas negrib, lai ar viņām tā izdarās un tas šīm sievietēm ļoti sāp.

Un redzēju un dzirdēju, kā viņi sit un nogalina manu slimo vectēvu.

"Tu - smirdošais komunistu pakalpiņš!" kliedza augumā dūšīgais Uldis Kaspersons, kas pats pirms sava aresta un soda izciešanas it kā bija pārliecināts komunists un pirmās šķiras kalps augstākstāvošajiem partijas funkcionāriem.

Tā ir smalka un diezgan pretīga ironija, ka vislielākie iepriekšējā režīma nosodītāji un boļševiku lamātāji ir bijušie viņu pašu komunistiskās partijas biedri.

Skatoties un ārkārtīgi smagi pārdzīvojot manu tuvo cilvēku un radinieku zvērīgo slepkavošanu, es kaut kur savu smadzeņu centrā un visā savā cilvēciskajā būtībā saņēmu pirmo triecienveida atziņu - lai turpmākajā dzīvē varētu stāvēt pretī šādām cilvēka ļaunuma izpausmēm, pašam ir jākļūst ļaunam un nežēlīgam.

Jau toreiz - sākumā gan neskaidri, bet kļūstot vecākam arvien skaidrāk sapratu, ka ir diezgan muļķīgi cilvēkus mierināt, ka pasauli un mūs pašus var glābt skaistums, māksla, laba literatūra vai regulāri baznīcas apmeklējumi. Tas būtu pārāk vienkārši - kā ātri pagatavojamā Gallina Blanca zupa.

Ļaunumam pretī var stāvēt tikai vēl lielāks ļaunums. Un tas var izpausties gan mazliet humānākā veidā, kad ļaundari soda valsts tiesa, gan kā cietušā cilvēka personīgā atriebība - lietas būtību tas nemaina. Jebkurā gadījumā noziedznieks tiek sodīts un kaut vai īslaicīgi uzvar taisnība.

Vispirms ar izcilību beidzot Policijas akadēmiju, bet vēlāk pa vakariem arī Latvijas Universitātes Juridisko fakultāti, lielā mērā piepildīju jau bērnībā izvēlēto savas turpmākās dzīves galveno mērķi - cīnīties pret noziedzību.

Galvenokārt paša nevēlēšanās dēļ nekādus augstus amatus Kriminālpolicijā neieņēmu. Pirmkārt, es biju vēl jauns un karjeras augstākie pakāpieni mani vēl varēja pagaidīt. Otrkārt - nevēlējos sēdēt kantorī un komandēt citus - alku būt tieši cīņas pirmajās rindās un personīgi piedalīties gan noziedznieku aizturēšanas operācijās, gan viņu pratināšanās un lietu izmeklēšanā.

Jā, runāja, ka es nekāds maigi sapņains zēns neesmu. Un patiešām tāds arī nebiju. Pārāk agri visā to drausmumā biju saskāries ar cilvēku nežēlības izpausmēm. Naids tika iesēts ļoti auglīgā vietā - manās dabas mazliet dīvaini uzkonstruētajās smadzenēs.

Un sirdī. Un apziņā. Un dvēselē.

Vēl viens pamatīgs trieciens manai jau tā diezgan skarbajai dzīves un cilvēku uztverei bija nepārtrauktās nesaskaņas ģimenē - jau ļoti agri sapratu, ka mani vecāki viens otru neieredz un jau sen savstarpēji kļuvuši pilnīgi sveši.

No morālā viedokļa man nekas nebija iebilstams pret abu vecāku daudzajiem mīļākajiem - bērnībā un arī vēlāk sāpīgi smeldza galvenokārt tas, ka es nevienam no viņiem nekad tā īsti nebiju vajadzīgs un parasti mājās jutos lieks.

Es vecākiem neko nepārmetu, taču ar laiku arī viņi man kļuva diezgan vienaldzīgi.

Vēl vienu dzīves sarūgtinājumu sagādāja neveiksmīgā laulība. Tomēr izšķīrāmies bez savstarpējiem apvainojumiem, jo abi tā arī netikām skaidrībā, kāpēc mums kopā dzīvot ir tik ellīgi grūti…

Bet, ja tagad beidzot sāku domāt par rīt gaidāmo tiesu… Iespējams, tam ar visu iepriekš minēto nav nekāda sakara un to pašu, ko es izdarīju, gandrīz vai simtprocentīgi būtu izdarījis arī jebkurš cits operatīvā dienesta darbinieks…

Todien vēlu vakarā iezvanījās mobilais telefons.

-   Edmund, tu? - jautāja pazīstama balss.

-   Es klausos.

-   Ļoti labi, - Raimonds sacīja. - Esi mājās?

-       Taisos jau uz gulēšanu. Pats zini - pagājšnakt nekas no tā neiznāca.

-        Tas tiesa, - Raimonds piekrita. - Toties kas par ķērienu!

-        Mums vajadzēja viņu nošaut, - es sacīju. - Mani vienkārši tracina, ka tāda mēroga slepkavas paliek dzīvi un cietumā dzīvo labāk nekā daudzi brīvībā.

-        Tas gan, - Raimonds piekrita. - Paklausies, Edmund! Kamēr vēl neesi iekritis gultā… Starp citu, tu joprojām guli viens?

-       Jā, Raimond, viens. Tu jau droši vien esi aizmirsis, cik tas ir labi, kad tevi vismaz naktī neviens netraucē.

-  Es patraucēju.

-  Nekas. Kas noticis?

-        Tūlīt pie tevis piebrauks Guntars un jums abiem vajadzēs aizdrāzt līdz Skrodiem. Tas ir neliels ciems netālu no Olaines. Tur viņiem beidzot ar iedzīvotāju palīdzību izdevies notvert māju dedzinātāju. Vietējā izolatorā pašlaik notiek remonts, viens pats inspektors, bet laukā ārkārtīgi saniknots liels ļaužu pūlis, kas viņu kuru katru brīdi draud nolinčot.

Tas, sakarīgi domājot, nemaz nebūtu slikti, taču ilgi meklētais dedzinātājs vēl ir izrādījies sevišķi bīstamais recidī- vists Imants Ērglis ar iesauku Trakais. Tev viņu vajadzētu atcerēties - tas pats, kas pagājšgad bailēs no ugunsnelaimes turēja ne tikai tās apkārtnes māju un lauku saimniecību īpašniekus, bet arī visas jaunās meitenes. "Trakā" kontā četri upuri - pēc izvarošanas viņš visas ir nogalinājis… Atceries, ģenerālis šo lietu izmeklēt gribēja sūtīt tevi, bet tu tik ļoti biji aizņemts ar "Kardināla" lietu… Tagad gribu, lai tu ar Guntaru tur aizbrauktu, un kamēr vietējie viņu vēl nav izrāvuši no iecirkņa telpām un nosituši… Saprati? Viņam jau šonakt jābūt Rīgā, pārvaldes pagrabā!

Mirkli domāju.

-  Varbūt tomēr viņu tur atstāt saplosīšanai? - ieminējos.

-   Ko citu viņš ir pelnījis?

-       Mūsu humānajā, pēc Eiropas standartiem radītajā valstī… - Raimonda balsī bija jūtams rūgts izsmiekls, - arī vislielākā ļaundara dzīvība ir svēta un neaizskarama…

-   Žēl, ka tām meitenēm… - klusi pateicu. Tad jautāju:

-  Vai tā ir pavēle?

-   Protams. Ģenerālis teica…

-   Raimond, lūdzu, pavēli noformē rakstiski! - es sacīju.

-  Cikos Guntars būs klāt?

-   Tagad viņš jau droši vien ir pie tavas mājas.

Atslēdzu telefonu un piegāju pie loga. Ielas malā iepretim dzelzs vārtiem stāvēja netrafareta policijai piederoša sarkana "Rover" markas automašīna.

Pēc dažām minūtēm jau sēdēju Guntaram blakus un, kad beidzot tikām laukā no Rīgas, pa Jelgavas šoseju drāzāmies ar simt piecdesmit kilometru lielu ātrumu stundā.

Laiks, savstarpēji sarunājoties, paskrēja nemanot. Netālu no Skrodiem, krietni samazinot ātrumu, lai bez lieka riska izbrauktu diezgan asu likumu, pēkšņi no neliela sānu ceļa mūsu priekšā uz šosejas iztriecās kāda mašīna - šķiet vecs žigulis. Guntars no avārijas izvairīties nespēja. Trieciens bija diezgan baismīgs, taču tā kā bijām piesprādzējušies, savos sēdekļos noturējāmies un mums nenācās ar galvām triekties mašīnas priekšējā stiklā.

Izkāpuši laukā, tomēr mazliet apdulluši, piegājām pie žiguļa. Negaidīti atvērās pretējās puses durvis, no mašīnas izkāpa kāds pamatīgi streipuļojošs vīrietis un metās bēgt.

Pakaļ nedzināmies. Ar kabatas lukturiem apskatījuši krietni sadragāto mašīnu, pamanījām, ka salonā bezsamaņā guļ kāda sieviete ar apmēram desmitgadīgu meiteni, bet pie stūres pusmūža vīrietis.

Guntars, no kabatas izvilcis mobilo tālruni, sāka zvanīt gan ātrajai palīdzībai, gan Ceļu policijai.

-   Labi, labi! - atbildēja abu dienestu dispečeri. - Tūlīt braucam!

Atgriezušies pie savas mašīnas, Guntars konstatēja, ka ar to mēs nekur tālāk vairs netiekam un es piezvanīju Raimondam.

-  Baigā ķibele, - es teicu un īsos vārdos izstāstīju notikušo. - Sūti šurp citu mašīnu!

Raimonds nolamājās un apsolījās kaut ko lietas labā darīt.

-   Gaidiet!

Un tā mēs nakts vidū Jelgavas šosejas malā galīgi sa- kreņķējušies arī gaidījām ātro palīdzību, Ceļu policiju un mūsu pašu kantora darbiniekus.

Laiks vilkās neciešami ilgi. Šķita, pasaule vispār ir pazudusi un ne mēs, ne mašīnā mirstošie cilvēki nekādu palīdzību tā arī nesagaidīs.

Un tā arī notika. Negaidīti visu dienestu palīdzība bija nepieciešama arī mums pašiem…

Pēkšņi no meža sānceļa, no kurienes pirms pusstundas mūsu priekšā izdrāzās piedzēruša šofera vadītais žigulis, strauji bremzējot, piebrauca vecs Mercedes Benz bu- siņš, no tā, bruņojušies ar koka nūjām un dzelzs stieņiem, izlēca apmēram seši vai septiņi krietni iereibuši vīrieši un, paklausot sadragātā žiguļa vadītāja blakussēdētāja pavēlei, metās mums virsū.

Es zibenīgi ar pirmajiem diviem uzbrucējiem diezgan viegli tiku galā, viņi nokrita zemē, sāka skaļi vaidēt, bet viņu barvedis drausmīgā balsī kliedza uz pārējiem:

-  Veči, sitiet viņus nost! Bez žēlastības! Viņi ir tie, kas ne tikai, izraisot avāriju, ir nogalinājuši manu sievu un meitu, bet noteikti ir arī tie, kas brauc atbrīvot arestēto Trako. Atcerieties - viņš taču visu vakaru apgalvoja, ka tūlīt ieradīšoties viņa draugi un viņš atkal tiks brīvībā! Tāpēc nekādas līdzjūtības! Šitie nedrīkst palikt dzīvi! Pēc tam brauksim atpakaļ, ieņemsim policijas iecirkni un beidzot izrēķināsimies arī ar mūsu māju dedzinātāju un meitu slepkavu!

Šie vīri bija kā prātā sajukuši. Notikusī avārija un izdzertais alkohols tikai desmitkāršoja viņu naidu, ko izjuta pret aizturēto noziedznieku, bet tagad tas tika pavērsts arī pret mums.

Atklāti sakot, mums bija ļoti maz izredžu palikt dzīviem. Viņu pārsvars bija nomācošs. Turklāt es tumsas dēļ nekādi nespēju, kā man agrāk šad tad bija gadījies, ar sava skatiena spēku un neparastās domu enerģijas palīdzību paralizēt vai pat nogalināt uzbrūkošu pretinieku. Atlika vien paļauties tikai uz savu fizisko veiklību un izcilo tuvcīņas prasmi. Taču tas diemžēl neturpinājās ilgi. No aizmugures negaidīti saņēmis spēcīgu sitienu pa galvu, tūlīt zaudēju samaņu un nokritu zemē.

Grūti pateikt, cik ilgi tā gulēju, taču tas noteikti nebija pārāk ilgi. Atguvis samaņu, redzēju kā viņi, Guntaru jau laikam nosituši, novelk no ceļa, aplej ar benzīnu un aizdedzina.

Guntars pēkšņi nedabiski pārvērstā balsī sāka kliegt.

Tātad viņu dedzina vēl dzīvu, nodomāju un mēģināju piecelties. Nekas nesanāca. Izrādījās - manas rokas bija sasietas un es darba kolēģim nekādi nespēju palīdzēt.

Tā arī gulēju un ar naidā kvēlojošu sirdi skatījos, kā pamazām Guntara kliedzieni kļūst arvien vājāki, bet uguns liesmas mazākas. Pēc tam visi pienāca pie manis.

-  Vai tagad viņu? - kāda dobja balss prasīja.

-   Nē, - barvedis iebilda. - Droši vien šeit tūlīt būs policija. Vācamies prom! Šito aizvedam līdz katlumājai un dedzinām tur!

Viņi, rupji lamājoties un ņirgājoties, mani ienesa busiņā un nosvieda uz aizmugurējā sēdekļa. Pēc tam sāka braukt, skaļi spriezdami, kā mani vieglāk iedabūt ciema katlu mājas krāsnī. Beidzot nosprieda - ar Husquarn motorzāģi mani sazāģēs vairākos gabalos un tad jau nekādas lielas problēmas vairs nebūs…

Gulēju, klausījos vīru sarunas un jau kuro reizi savas dzīves laikā nesapratnes pilns domāju - kāpēc gan citi, gan šie nekad neparedz savas rīcības galējās sekas? Kāpēc nekad nedomā un sev nejautā - kas pēc tam notiks ar mani pašu? Kāpēc nekad nedomā par neizbēgamo sodu?! Vai tiešām tādos mirkļos cilvēka smadzenes strādā tikai naida režīmā, kad nekas cits vienkārši prātā neienāk kā vienīgi pāri visām saprāta iespējām dominē viens vienīgs mērķis - man šis cilvēks jānogalina! Man šī sieviete jāizvaro! Man viņš jāaplaupa! Un tā tālāk, līdz pat plāna naudas maciņa izvilkšanai no jau tā pusbadā dzīvojošas pensionāres somiņas…

Tikai vēlāk sapratu, ka gandrīz vai tāpat tobrīd strādāja arī manas naidā sakarsušās smadzenes.

Es biju pārāk labi trenēts, tāpēc nekādu ilgo laiku man nevajadzēja, lai no roku saitēm itin ātri tiktu vaļā. Pēc tam no kabatas izvilku Makarova pistoli un tūlīt nolaidu drošinātāju. Uzreiz jutos daudz labāk.

-  Veči, kas notiek? - es jautāju. - Vai jūs esat tikko izlaisti no trako mājas?

-   Ā, atdzīvojies! - žiguļa īpašnieka blakussēdētājs iesmējās. - Velti darīts! Tev atlicis ko dzīvot tikai īsu brītiņu! Tūlīt degsi elles ugunīs!

-   Kāpēc? - es prasīju. - Ko jums sliktu esmu nodarījis?

-   Un tu vēl prasi, nelieti?! - vīrietis iekliedzās. - Tu vēl uzdrošinies…?

-   Aizveries! - kliedzu pretī. - Vai tu patiešām esi sajucis prātā? Ko tu dari? Ko jūs visi darāt? Atjēdzieties! Un tu…! Tavs draugs, tēvs vai brālis izraisīja avāriju, paši vainīgi, bet tagad par to vaino mani?! Tev tagad vajadzēja stāvēt pie jūsu žiguļa, zvanīt ātrajai palīdzībai un kaut kā mēģināt palīdzēt droši vien vēl dzīvajām pasažierēm! Bet ko tu, idiot?! Savāc pārskaitušos ciema večus un sākat slepkavot nejauši uz ceļa pagadījušos cilvēkus?!

-   Apklusti! - man blakus sēdošais draudīgi ierēcās. - Tu vēl uzdrošinies vārstīt muti?

-   Bliez viņam vēlreiz pa galvu! - kāds ieteica.

-   Nekas! Tūlīt viņu izmetīsim laukā un krāsnī iekšā!

-   Neaizmirsti par huskvarnul

-   Tas pats par sevi! - arī es atsāku kliegt. - Atjēdzieties! Ne tas, ko jūs sadedzinājāt, ne es ne pie kā neesam vainīgi! Vai jums smadzeņu vietā patiešām ir sūdi, ka nesaprotat tik vienkāršu lietu - jūs visus taču par izdarīto noziegumu sodīs un uz ilgiem gadiem iespundēs cietumā! Jūs tur, nelieši, sapūsiet! Padomājiet, vai ir kāda jēga nogalināt arī mani? Vai tiešām tas būs jūsu turpmākās cietumnieku dzīves vērts?! Turklāt nogalināt nevainīgus… To neviens nepiedod! Atmaksa būs neizbēgama! Un, galu galā, ar ko jūs pašlaik esat labāki par beidzot notverto vairākkārtējo slepkavu Trako? Viens pret vienu!

-   Kaža, apklusini viņu beidzot! - žiguļa īpašnieka draugs vai rads nerimās.

Bet es apklusu pats. Tagad jau skaidri zināju - viņi mani ne sazāģēs, ne sadedzinās. Es kārtējo reizi cīņā ar noziedzniekiem būšu uzvarētājs. Pirmīt kliedzu un visu to runāju tikai tāpēc, ka joprojām nekādi nespēju saprast, kāpēc cilvēki tik viegli - nemaz nedomājot par savu turpmāko dzīvi - spēj izdarīt visšaušalīgākos noziegumus? Kas viņus uz to mudina vai provocē? Kas notiek šo ļaužu prātiņos, kad kā Visuma melnajos caurumos pazūd jebkāda sapratne par labo un ļauno; par to, ko cilvēks drīkst un ko viņš nekad nedrīkst darīt; kad viņa prātā esošā gaismas daļiņa - kaut tikai kvantu līmenī - kaut kāda drausmīga spēka vai vēl drausmīgāka vājuma triekta, pēkšņi pārvēršas biezā apziņas tumsā…

Beidzot busiņš apstājās pie vāji apgaismotas nelielas baltu ķieģeļu ēkas un es uzreiz sapratu, ka tā ir vietējā ciema katlumāja. Izgrūduši mani laukā, vīri pusaplī apstājās apkārt. Katram no viņiem rokās bija kāds sitamais, bet viens iegāja blakus esošajā piebūvē pēc Husguarn zāģa.

Man nebija ne mazāko šaubu par viņu nodomu nopietnību. Atklāti sakot, ar kādu mazu smadzeņu daļiņu viņu rīcību es spēju pat saprast. Pēdējā gada laikā šeit bija nodedzinātas vairākas saimniecību ēkas un dzīvojamās mājas; izvarotas un noslepkavotas četras jaunas meitenes; naids un dusmas par policijas nespēju noziedznieku notvert un sodīt. Un tam visam vēl klāt nelaimīgā autoavārija ar smagi ievainotiem vai pat bojā gājušiem pasažieriem…

Un tomēr - es šo cilvēku nelaimēs ne mazākā mērā nebiju vainīgs! Tas mani tracināja ne mazāk, kā viņu galvās naids niknoja viņu apziņu. Tā bija gandrīz vai klasiska pata situācija un to varēja izmainīt vienīgi kaut kāds debess brīnums vai vienas vai otras puses pēkšņa prāta apskaidrība. Bet mums visiem nervi bija uzvilkti līdz pēdējai iespējai, naids ne uz mirkli neļāva atslābināties un kaut cik mierīgi apspriest radušos stāvokli.

Patiesībā tas bija šausmīgi - mēs alkām cits citu nogalināt, un pasaulē vairs nebija spēka, kas šo nodomu neļautu realizēt. Tas bija apmēram tāpat kā Otrajā pasaules kara laikā notika ar padomju armijas soda bataljoniem. No vienas puses tevi priekšā gaida vācu ložmetēji, bet aiz muguras čekas karaspēka kalašņikovi. Un tev jāceļas kājās un jāskrien uz priekšu - cita ceļa nav.

Lai gan… Viens ceļš ir vienmēr un tas no laika sākuma ir bijis drošs un absolūts - paša vai tava pretinieka nāve…

Tā daudzos gadījumos ir vienīgā iespēja - savu dzīvību glābt ar citas dzīvības iznīcināšanu.

Bieži tam visam ar morāli nav nekāda sakara. Tāds vienkārši ir jau bioloģiski ieprogrammēts Dabas likums - dzīvības saglabāšanas instinkts.

Kad vīrietis no katlumājas piebūves iznāca laukā ar jau darbojošos motorzāģi un pārējie gandrīz vai vienaldzīgi paspēra soli man tuvāk, es sāku šaut. Situācija man citu iespēju vai izvēli nedeva. Paša dzīvība bija jāmaina pret citu nāvēm. Skumji, bet dažreiz dzīvē tā gadās.

Vispirms izšāvu uz zāģmeistaru, tad uz tuvāk stāvošo vīru, pēc tam uz pārējiem. Tas viņiem bija milzīgs, pilnīgi negaidīts pārsteigums. Tūlīt visapkārt atskanēja baiļu pilni

Kad vīrietis no katlumājas piebūves iznāca darbojošos motorzāģi un pārējie gandrīz vai v enaldztg* paspēra soli man tuvāk, es saku šaut.

kliedzieni, vaidi un lamas. Pēc tam tie, kurus vēl nebija ķērušas lodes, metās bēgt.

Nevienam pakaļ nedzinos.

Tā bija parasta dzīves teātra aina - tu esi varonis un gribi pazemot vai pat nogalināt citu cilvēku tikai līdz brīdim, kamēr jūti savu pārākumu. Tikko situācija mainās, varonis pārvēršas gļēvulī.

Vēlāk izrādījās, ka trīs no viņiem ir beigti, bet pārējie vieglāk vai smagāk ievainoti.

Drūmu domu nomākts, turpināju sēdēt dzīvokļa lielajā atpūtas istabā un skumju pilns raudzījos, kā lēnām kamīnā sadeg pēdējās malkas pagales.

Un tā sadegam arī mēs, gurdi nodomāju - savu kaislību, pārliecības, fanātisma, neiecietības, stulbuma, greizsirdības, skaudības, mīlestības un naida liesmās…

Dievs mums visiem ir iedevis tik nožēlojami maz laika - kādus nieka trīsdesmit, piecdesmit vai labākajā gadījumā deviņdesmit dzīves gadus, kas mūžīgā laika tecējumā nav pat mirklis, bet ko mēs - mazattīstītās sīkbūtnes - darām?! Vai priecājamies par šo mums tik nejauši uzdāvināto dzīves brīdi? Vai baudām to? Vai patiesi mīlam savu tuvāko un arī to, kas sagadīšanās dēļ mīt zemeslodes otrajā pusē?

Nē!!!

Mēs paši sevi saplosām un esam Laika labākie brīvprātīgie palīgi sevis iznīcināšanai atkal ar citām savām rakstura un psihes sliktajām īpašībām - ar savu alkatību, mantkāri, varaskāri, miesaskāri, citu politisko uzskatu neiecietību, vardarbību, vēlēšanos vienmēr kādu sodīt, kādam tā vai citādi darīt pāri, atriebību, bet tik reti citam nesaudzīgi palīdzēt un sevi ziedot… Nu kaut vai tai pašai mīlestībai…

Bet varbūt tas nemaz nav vajadzīgs un patiesībā ir pat bīstami? Kas tad galu galā ir tā izslavētā mīlestība? Nekas cits, kā tikai atklāts mūsu apziņas vājums - vēlēšanās ar otra cilvēka palīdzību šai ļaunuma pārsātinātajā pasaulē justies kaut mazliet drošāk. Par to varētu tikai priecāties, ja pati mīlestība nebūtu viens no lielākajiem šīs pasaules ļaunumiem…

3. nodaļa

Baiba Radzinska, kā parasti eleganti ģērbusies, šķietami nevērīgi iesēdās savā jaunajā Mazda 326 automašīnā, ieslēdza atskaņotāju, kur tieši tobrīd trāpījās Ances Krau- zes dziedātā Raimonda Paula populārā dziesma Šūpoles.

Tieši kā dzīvē, viņa nodomāja un sāka braukt. Te tu esi augšā, te atkal krīti lejā. Savādi, ka tik dramatisku dzīves mirkli var izteikt ar tik vienreizēji skaistiem vārdiem - "Šī dzīve ir kā šūpoles, uz augšu ceļ un tūlīt nes uz leju…"

Tā notika dziesmā, bet Baibai dzīvē sevišķi zemi kritieni tomēr bija gājuši garām. Protams, aizejošie gadi nekāda dārgā mūža dāvana nebija. Taču viņa joprojām bija skaista, labi kopta, talantīga, enerģijas pilna un kā vienmēr manāmi seksuāli satraukta.

Baiba bieži ar diezgan lielām šausmām iedomājās, kāda gan būtu viņas dzīve; kā viņa vispār justos šai pasaulē, ja daba kā vērtīgu dzīves balvu būtu noskaudusi šo mūžīgi urdošo vēlmi pēc seksuālās baudas. Dzīve droši vien būtu pelēka, vienmuļa un ļoti neinteresanta.

Taču tā viņa gandrīz vai ar nedaudz pārspīlētu lepnumu visiem varēja sacīt un apgalvot - es dzīvoju! Un dzīvoju tieši tā, kā to gribu es, nevis piespiež citi - vīrs vai liekulīgā sabiedrības morāle.

Es pati sev esmu morāle un par savu dzīvi vienīgā noteicēja!

To Baiba kā sava mūža kredo bija pasludinājusi jau agrā jaunībā.

"Un tāpēc - bravo, Baiba!" gribējās iesaukties. Tā arī turpini, kamēr mūža rats griežas un šūpoles šūpojas - kaut kad jau tomēr tie striķi trūks…

Filips beidzot no viņas bija aizgājis pie citas sievietes, taču laulība joprojām oficiāli netika šķirta. Baiba gan nekādas lielās cerības uz tuvā Filipa radinieka grāfa Radzinska atstāto mantojumu nelika, taču kas to lai zina…? Varbūt patiešām kaut kad pavisam drīz, kad viņi - pēc dokumentiem - it kā laimīgā laulībā būs nodzīvojuši trīsdesmit trīs gadus, pēkšņi kā no gaisa nokritīs miljons dolāru…

Bet, ja arī nenokritīs, Baiba neraudās. Kā viņa bez šīs naudas labi varēja iztikt līdz šim, tā arī iztiks turpmāk. Vienīgi, ja savu mantojuma daļu tomēr saņemtu, labprāt kādu laiku padzīvotu Franču Rivjērā un apceļotu pasauli. Traki gribējās nokļūt Latīņamerikā - prātā vien nāca karstasinīgie puertorikāņu un brazīliešu vīrieši - tad Japānā, Singapūrā un kaut vienreiz vakarā pastaigāties pa slaveno Saulrieta bulvāri Holivudā…

Tāds pieticīgs sapnītis. Patiesībā tāda bija visa viņas dzīve - ja neskaita vairāk nekā spožos profesionālos panākumus, Baiba joprojām bija viena no pirmā lieluma zvaigznēm teātrī, daudz filmējās - arī Krievijā un Polijā - un bija labi apmaksāta.

Rīgas centrā lielā trīsistabu dzīvoklī dzīvoja viena. Nu, tā - nosacīti. Diezgan regulāri viņai cits pēc cita uzradās jauni mīļākie, tie kādu laiku padzīvoja, taču tad vienmēr tika laipni izraidīti. Kā saka, paldies par jūsu centību, bet bez jums šai pasaulē ir vēl arī citi!

Baiba jau sen vairs nespēja pat iedomāties, kā viņa justos, ja visu mūžu nāktos dzīvot kopā ar vienu vīrieti. Tas būtu apmēram tas pats kā agrāk jutās kādas lugas piecsimtā izrādē. Bezgalīgs apnikums - viss jau sen zināms. Vieni un tie paši vārdi, vieni un tie paši notikumi, vieni un tie paši pārdzīvojumi un vienmēr viens un tas pats gala iznākums.

Nekas skumjāks un apnicīgāks vairs nevarēja būt.

Ar dēlu Edmundu attiecības, varētu teikt, bija tīri normālas. Baibu mazliet gan kaitināja un uztrauca Edmunda dienests kaut kādā tur policijas specvienībā, taču viņa centās dēla darba specifikā neiedziļināties. Mātes un dēla darbības jomas bija divas pilnīgi dažādas pasaules - lielā māksla un smagu noziegumu atklāšana, lai gan Edmunds vienmēr smiedamies apgalvoja, ka tās nemaz tik atšķirīgas neesot. Tieši otrādi - tās savstarpēji ir tik cieši vienotas, ka patiesībā atklājas kā abpusējs spoguļattēls.

Mākslā, tāpat kā dzīvē, trako cilvēciskas kaislības - tātad arī noziegumi, bet modernā noziedzīgā pasaule dažreiz pārsteidz ar tik spilgtiem kriminālās mākslas šedevriem, ka atliek tikai izbrīnā noplātīt rokas un ar atplestu muti smagi nopūsties - jā, cilvēka samaitātajam prātam nepastāv izdomas robežas…

Taču pašlaik Baiba tomēr jutās nopietni uztraukusies - viņa bija dzirdējusi, ka Edmundam par šaudīšanos pie Skrodu ciema draudot ilgs cietumsods. Tāpēc uzreiz nolēma - nopietni jāaprunājas ar prokuroru Intaru Eino, un jau kuro reizi devās uz sava senā mīļākā Mellužu vasarnīcu.

Mazliet dīvaini jau tas bija, taču šīs attiecības viņi nebija pārtraukuši visus šos ilgos gadus. Bija sabrukusi varenā PSRS, bija atjaunota Latvijas neatkarība, radusies pilnīgi jauna sabiedriski politiskā valsts iekārta, izveidota pavisam cita republikas Ģenerālprokuratūra, bet tūkstošgadu senā vīrieša un sievietes seksuālo attiecību forma nebija mainījusies ne par mata tiesu! Tā izrādījās simtkārt noturīgāka par visām impērijām, diktatoriskiem valsts pārvaldes režīmiem, revolūcijām un pasaules kariem. Tā vien izskatās, ka cilvēces attīstības galveno pamatu - gultu - un mūsu vēlmi tajā kaut vai tikai šad un tad atrasties ar pretējā dzimuma pārstāvi, varbūt spēs iznīcināt vienīgi šīs pasaules bojāeja…

Taču galvenais, kas šos aizgājušos gadus savdabīgi, dažreiz pat diezgan nežēlīgi mocīja Baibas sirdsapziņu, bija Intaram vēl joprojām neatklātā patiesība, ka viņš bez savu oficiālo bērnu - meitas Inas un dēla Ričarda - ir arī Edmunda tēvs…

Iemeslu klusēšanai bija tikpat daudz, cik patiesības atklāšanai, taču neviens no tiem Baibai nešķita tik būtiski svarīgs, lai tiešām sadūšotos un Intaram to beidzot darītu zināmu.

Ja nu varbūt vienīgi šodien - īstais laiks patiesības mirklim.

Jāsaka atklāti - Intaram Eino šais trakajos pārmaiņu laikos, kā daudziem citiem iepriekšējā režīma represīvo orgānu darbiniekiem, nebija klājies viegli. Taču tā kā viņam gan sabiedrībā, gan jaunās varas acīs tomēr bija augsti kvalificēta jurista slava, viņš ne mazākā mērā nebija saistīts arī ar tām dažām pretpadomju disidentu vajāšanām, jo padomju laikā pārraudzīja vienīgi sevišķi smago krimināllietu izmeklēšanu, turklāt vēl bija ļoti aktīvi piedalījies jaunās Latvijas Republikas Ģenerālprokuratūras izveidē, viņš tika paturēts un turpināja enerģiski strādāt, uzturot valsts apsūdzību daudzās skaļās tiesās izskatāmajās krimināllietās, ar kurām tik bagāti bija pagājušā gadsimta deviņdesmitie gadi.

Prokurora Eino profesionālais stāvoklis krietni sašķobījās tikai vienreiz, kad viņa dēls Ričards diezgan negaidīti tika apsūdzēts naudas izspiešanā no vairākiem jaunajiem uzņēmējiem un pat kāda policista slepkavības līdzdalībā.

Taču Intars visus savu nelabvēļu uzbrukumus, priekšniecības pārmetumus un atlaišanas draudus veiksmīgi atraidīja ar paskaidrojumu, ka ar Ričardu tiekoties reti, viņš jau no mazotnes dzīvojot pie Intara pirmās sievas, laulība jau sen esot šķirta un viņš nekādi nevarot ne kontrolēt, ne atbildēt, ko dara citā ģimenē augošs dēls.

Ar to pietika. Troksnis pamazām norima, Ričards savu soda laiku jau bija izcietis un tagad prokurors Intars Eino visu uzmanību veltīja gaidāmajai tiesas prāvai, kur viņam jau rīt valsts vārdā vajadzēs apsūdzēt savas senās un joprojām esošās mīļākās Baibas vienīgo dēlu Edmundu Radzinski dienesta pilnvaru un nepieciešamās aizstāvēšanās robežu pārkāpšanā. Galu galā, tomēr trīs līķi…

Baiba automašīnu apturēja pie Intara jau krietni pārbūvētās un paplašinātās vasarnīcas glīti veidotajiem ieejas vārtiem, īsu brītiņu pagaidīja, tad izkāpa un nesteidzoties devās uz vasarnīcas ieeju. Intars viņu jau gaidīja.

-   Labi, ka piezvanīji, - viņš teica. - Tikko jau biju sataisījies doties pastaigā gar jūru.

-   Piedod, Intar, - Baiba sacīja. - Man vajag ar tevi aprunāties.

-   Es priecājos, - Intars teica. - Tu kā parasti labi izskaties.

-   Ne velna! - Baiba pikti atbildēja. - Es izskatos un jūtos drausmīgi.

-   Šeit tu vienmēr esi jutusies labi, - Intars atgādināja un spožo teātra zvaigzni ieveda lielajā istabā. - Sēdies! Ko dzersi? Tēju, kafiju, vīnu, konjaku?

Pliku šņabi, Baiba gribēja sacīt, taču klusēdama apsēdās mīkstā atpūtas krēslā un ilgstoši, ar dziļi vērtējošu skatienu noskatīja iepretim stāvošo vīrieti, no kura rītdienas uzstāšanās tiesā lielā mērā būs atkarīgs viņas dēla liktenis.

Vai beidzot atklāt, ka Edmunds ir arī viņa dēls? Baiba satraukta domāja. Ja man būtu simtprocentīga pārliecība, ka tas tik tiešām varētu palīdzēt… nešaubītos. Bet šādas pārliecības man nav. Tad jau drīzāk otrādi - šaubas, ka to atklājot tieši tagad, viņš tam nenoticētu - kā, iespējams, nenoticētu arī nekādā citā gadījumā, jo viņš to viegli varētu iztulkot kā apzinātu spiedienu vai pat atklātu šantāžu apsūdzētā labā.

Baiba turpināja nopietni raudzīties uz staltā vīrieša augumu un, kā vienmēr, ar mazliet ironisku smīnu rotāto

seju.

-   Vai atceries mūsu pirmo nakti šai pašā istabā? - Intars jautāja.

-  Es to nekad neesmu aizmirsusi, - Baiba atbildēja. - Nekas liels te nav mainījies. Šķiet, dīvāns ir cits, dažas jaunas gleznas, muzikālais centrs, šis atpūtas krēsls…

-   Tā ir, - Intars piekrita. - Aizejošais laiks maina visu - valstis, cilvēkus, morālās vērtības un pat guļamistabu iekārtojumu. Tu vēlētos, lai viss būtu palicis pa vecam?

-  Jā, Intar, - Baiba apliecināja. - Vai toreiz bija slikti?

-  Tas bija skaists dzīves neprāts, - Intars piekrita. - Mēs to spējām atkārtot vismaz tūkstoš reižu. Tā, Baibiņ, ir teātra izrāde, kas nekad nebeidzas. Slavenais lugas autors, kas savus darbus dzīvē realizē ar pseidonīmu Dievs, vienmēr zina, ko viņš dara un ko grib sasniegt.

-   Ko? - Baiba ātri prasīja. - Ko viņš grib sasniegt? Lai cilvēki būtu nelaimīgi?

-   Kāpēc nelaimīgi? - Intars izskatījās pārsteigts.

-   Nezinu, - Baiba paraustīja plecus.

-   Tu domā nelaimīgi tāpēc, ka praktiski neviens nevar piepildīt savus sapņus, ne arī sasniegt visus sev nospraustos mērķus? - Intars vaicāja.

-   Tu nevari sūdzēties, - Baiba sacīja. - Vairākus gadus tavs sapnis un mērķis biju es. Vai tagad nožēlo?

-   Nerunā muļķības! - Intars teica. - Esmu laimīgs.

-   Vispār savādi, - teica Baiba. - Katrs cilvēks savā veidā vienmēr ir laimīgs, bet līdzko uz ilgāku laiku saiet kopā ar otru tikpat laimīgu cilvēku, agrāk vai vēlāk abi kļūst nelaimīgi.

-   Uz ko tu tēmē? - Intars prasīja. - Uz mums?

-   Es runāju vispārīgi, - Baiba atbildēja. - Tu ar savu dzīvi esi apmierināts?

-   Galvenajās līnijās, jā, - Intars sacīja. - Man joprojām ir iespēja strādāt savā jau jaunībā izvēlētajā profesijā, ir lieliski sadzīves apstākļi - dzīvoklis Rīgas centrā, Jūrmalā vasarnīca, pieklājīga alga, otrā sieva - daudz labāka par iepriekšējo - un vēl tu. Par ko man sūdzēties?

-  Tiešām, - Baiba piekrita. - Tas nav būtiski svarīgi, prasu vienīgi sievišķīgas intereses pēc - kāpēc tu krāp arī savu otro sievu? It sevišķi, ja viņa ir labāka par pirmo?

Intars iesmējās un glāzēs ielēja franču sarkanvīnu.

-   Debesbrīnišķīgā Baiba! - viņš sacīja. - Stipri šaubos, vai kāds vīrietis krāpj sievu tikai tāpēc, ka viņa ir laba vai slikta. Tam nav būtiskas nozīmes. Izšķirošā nozīme ir tam, kādu sievieti viņš satiek pēc tam. Un, ja viņš šai sievietē saskata kaut ko tādu, kas trūkst sievai… Un arī tas vēl neko daudz nenozīmē! Pastāv kaut kas tāds, kas vispār ar vārdiem nav izsakāms. To var saukt gan par mīlestību, gan vienkārši par jau zemapziņā ieprogrammētu vīrieša vēlmi apaugļot pēc iespējas lielāku skaitu sieviešu. Pirmajā mirklī tas, protams, skan diezgan vulgāri un pat primitīvi, taču tādus diemžēl vai par laimi mūs visus ir radījusi daba. Un ne ar kādu morāli, Bībeles baušļiem vai laulības uzticības zvērestiem tas nav saistīts. Tas ir saistīts ar dažiem ķīmiskiem procesiem mūsu smadzenēs un hormonu darbību.

-   Tik vienkārši? - Baiba prasīja. - Tu savā ziņā apvaino dabu.

-   Dabu apvainot nav iespējams, - Intars sacīja. - Bez tam, mīļā, mūsu dzīvē viss ir ļoti vienkārši. Un tici - cilvēki būtu simtkārt laimīgāki, ja vienmēr paši visu nesarežģītu. Tu nupat atcerējies šeit pavadīto mūsu pirmo nakti. Vai tas nebija skaisti, kad tu, vienā mirklī aizmirsdama par savu vīru, mājām un savas rīcības sekām, lietainā maija naktī sekoji nepazīstamam vīrietim uz viņa Jūrmalas vasarnīcu… Ko tu zaudēji? Neko! Toties tavā dzīvē ienācu es, kaut kādas patīkamas pārmaiņas, kaut neliels piedzīvojums un skaistas atmiņas vecumdienām.

Baiba vēlreiz cieši paskatījās uz Intaru un joprojām nespēja izskaidrot, kāpēc tieši ar šo vīrieti viņai izveidojušās tik ilgstoši noturīgas attiecības. Iemesli varēja būt visdažādākie - sākot ar vienkāršu patikšanu, tad mīlestību, un beidzot ar Intara izcilajām spējām viņu pilnībā seksuāli apmierināt, taču galvenais iemesls varēja būt tas, ka Baibas apziņā nekad neizgaisa fakts, ka tieši šis vīrietis ir viņas bērna tēvs…

-   Intar… - Baibas balss kļuva uzkrītoši maiga un lūdzoša. - Esmu tev pateicīga par visu, ko tu man dzīvē esi devis. Lai gan patiesībā, runāsim atklāti, nekas liels jau tas nav. Protams, izņemot vienīgi to, kas man patiešām visu mūžu ir bijis ļoti svarīgs - viss, ko mēs abi darījām gultā. Bet, gadiem aizejot, tas jau vairs nešķiet kā jaunībā - gandrīz vai dzīvības un nāves jautājums. Mēs abi esam mazliet noguruši. Arvien lielāku nozīmi gūst citas vēlmes un vērtības - pēc iespējas ilgāk noturēties darbā un mūsu bērnu turpmākās dzīves gaitas. Tu par saviem īpaši neuztraucies?

-   Kā nu ne! - Intars iesaucās. - Ar Inu viss ir kārtībā, taču Ričards visu mūžu man ir sagādājis pamatīgas galvassāpes.

-   Bet man… - Baibai manāmi aizlūza balss un viņa, ātri paņēmusi vīna glāzi, steidzīgi izdzēra vairākus malkus. - Rīt Edmundam jāstājas tiesas priekšā…

Intars pēkšņi kļuva ļoti nopietns, tāpat ātri iedzēra dažus vīna malkus, tad cieši uzlūkoja pretim sēdošo Baibu. Viņa kā parasti izskatījās nevainojami - elegants gaiši zils kostīms, kura svārku apakšmala bija uzrāvusies ļoti augstu, spēcīgā erotiskā valdzinājumā tālu atsedzot viņas slaidās kājas un nedaudz smalko zeķu grezno augšdaļu. Baiba bija atcerējusies, ka Intaram nepatīk zeķbikses, tāpēc kārtējo reizi bija pacentusies viņam izpatikt - šoreiz it īpaši. Uzvilkusi visdārgākās zeķes, visgreznāko apakšveļu un noskaņojusies uz vismežonīgāko seksu.

-        Kādā nolūkā tu pie manis šoreiz esi atbraukusi? - Intars nopietni prasīja. - Edmunda dēļ?

Baiba brīdi klusēja, tad, koķeti pasmaidījusi, sacīja:

-        Tu jau, Intar, zini - es parasti pie tevis esmu braukusi tikai viena iemesla dēļ, taču šoreiz… Jā, mīļais, mani ļoti uztrauc dēla nākotne, bet vēl vairāk satrauc tas, ka apsūdzību pret viņu uzturēsi tieši tu!

-        Es tevi, Baiba, saprotu, bet tāds ir mans darbs. Kādu lietu priekšniecība iedod, ar tādu man jāstrādā. Nekāda noziedznieku šķirošana nenotiek un tā ir tikai sagadīšanās, ka Edmunda Radzinska lieta trāpījās man.

-        Tā ir tāda savāda sagadīšanās… - Baiba domīgi teica un atkal pasniedzās pēc vīna glāzes. - Tu viņu patiešām apsūdzēsi?

-        Protams! - Intars skaļākā balsī kā parasti atbildēja. - Trīs līķi un divi ievainotie, kuri tieši šā iemesla dēļ ir kļuvuši invalīdi! Tu pati viņu nenosodi?

-        Nē, - Baiba sacīja. - Ja esmu pareizi sapratusi, arī viņam tāds ir darbs…

-       Šoreiz tas nevar kalpot kā attaisnojums, - Intars atgādināja.

-   Bet kas tad var? - Baiba painteresējās.

-  Nekas, - Intars atbildēja.

-  Žēl, - Baiba teica. - Tev tas ir vienaldzīgi?

-       Ne gluži, - Intars apgalvoja. - Es neesmu aizmirsis, ka viņš tomēr ir tavs dēls.

-       Tieši tāpēc, - Baiba sacīja. - To tev vajadzētu atcerēties it sevišķi.

-  Šis fakts diemžēl neko nespēj mainīt, - Intars pateica.

-       Ja atmetam šīs krimināllietas juridisko pusi… - Baiba lūdzoši ieskatījās Intara acīs. - Varbūt tas kaut ko var mainīt tavā sirdī, dvēselē, tavā apziņā?

-       Neko īpašu, - Intars noraidoši pakratīja galvu. - Esmu augstas klases profesionālis. Neuzpērkams. Man ir arī savi nekad nepārkāpjami principi. Es jau teicu - manos priekšstatos par cilvēka vērtību visi noziedznieki ir pilnīgi vienādi - absolūti mazvērtīgi, taču šai gadījumā… Jā, šoreiz viss ir nedaudz savādāk, bet… Man, protams, ir žēl, taču ne uz ko lielāku no manis tu neceri. Ne tāpēc, ka tevi nemazliet man - Baibai manāmi aizlūza balss un viņa, ātri paņēmusi vīna glāzi,  steidzīgi izdzēra vairākus malkus,

' - Rīt Edmundam jāstajas tiesas priekša…

vairs nemīlētu, ka man nebūtu ne tevis, ne Edmunda žēl, bet neko es palīdzēt nevaru arī vēl cita, gluži vienkārša iemesla dēļ - man ir stingri jāturas pie likuma prasībām, nevis pie tavām vai savām jūtām.

Baiba brīdi domāja un viņas roka gandrīz vai automātiski atkal pasniedzās pēc vīna glāzes.

-   Un nekas šos tavus uzskatus nespētu mainīt? - ar skatienu cieši ieurbjoties Intara sejā, viņa prasīja.

-   Nekas, - viņš apstiprināja. - Tas ir manas profesijas pamatu pamats - kā mācītājs turas pie Bībeles un ticības Dievam, tā arī es, neskatoties ne uz ko, turos pie Krimināllikuma pantiem un savas pārliecības, ka cilvēkiem, kas pārkāpj likumus, vienmēr jāsaņem tas, ko tie ir pelnījuši.

-   Ja nav noslēpums… - Baiba mazliet samulsa. - Kādu soda mēru tu Edmundam prasīsi?

Intars krietnu laiciņu klusēja - teikt viņai patiesību, vai ne? Taču nospriedis, ka tas diez vai viņu attiecības spētu būtiski izmainīt, nolēma neko neslēpt.

-    Es tiesai pieprasīšu Edmundu par viņa izdarītajām slepkavībām sodīt ar mūža ieslodzījumu, - Intars pateica.

-   Labākajā gadījumā ar divdesmit soda gadiem stingrā režīma cietumā.

Baiba mazliet nobālēja un visa viņu ilggadīgā sakara laikā pēkšņi izjuta asu nepatiku pret Intaru.

Bet par to nevienam nevajadzētu būt sevišķi pārsteigtam. Mēs taču vienmēr mīlam vai labi izturamies tikai pret tiem, kas ir tādi paši attiecībā pret mums, bet līdzko mīļais, dārgais un tuvais cilvēks kaut ko izdara pretēji mūsu gribai vai vēlmēm, viņš ļoti riskē jau nākamajā mirklī vairs nebūt ne mīļais, ne dārgais un vēl mazāk tuvais…

Cilvēkus galvenokārt vieno abiem vajadzīgais, bet izšķir, kad kopējais jau vairs nešķiet tik svarīgs.

-  Vai tu, Intar, pats spēj iedomāties, cik ārprātīgi nežēlīgi ir šie sodi? - Baiba mazliet trīcošā balsī jautāja. - Tu pats būtu ar mieru tādus izciest?

-   Nē, Baiba, nekādā gadījumā, - Intars tūlīt atbildēja.

-   Es būtu ar mieru vienīgi ar tevi ilgstoši atrasties gultā, nevis viens cietuma kamerā. Taču, ja pirmajā variantā viss ir atkarīgs tikai no mums, tad otrajā starp mani un tavu dēlu nostājas Krimināllikums un tiesa. Tātad citi cilvēki, ko mūsu griba nekādi nespēj ietekmēt.

Baiba piecēlās, pagāja dažus soļus uz priekšu un diezgan negaidīti iesēdās Intara klēpī. Un, lai gan viņa agrāk to jau bija darījusi simtām reižu, šoreiz ar savu tuvību gribēja panākt kaut ko daudz vairāk nekā tikai tīri fizisku baudu.

-   Paklausies, Intar, - Baiba, apvijusi rokas ap vīrieša kaklu, sacīja. - Vai tava prokurora sirds un juridiskā pārliecība par likuma taisnīgumu paliktu tikpat stipra un nesatricināma pat tad, ja tev tiesā nāktos apsūdzēt, piemēram, paša māti, brāli vai dēlu?

Intars krietnu laiciņu iekrita dziļās pārdomās, tad pagrieza galvu sāņus, kur pie pretējās sienas stāvēja paliela glezna, kur bija attēlota kaila meitene skrējām pa baltu margrietiņu pilnu pļavu.

-   Es bieži skatos un domāju - tā meitene ir ļoti gudra, - Intars sacīja. - Viņa neapsēžas pļavas vidū, nenoplūc puķi un nesāk raustīt ziedlapiņas, minot - mīl, nemīl? Tam nav nekādas jēgas! Tikpat bezjēdzīgs ir arī tavs jautājums. Likums objektivitātes labad aizliedz gan tiesnešiem, gan prokuroriem piedalīties tiesas procesos, kur tiek apsūdzēts kāds no viņu ģimenes locekļiem.

-   Un tomēr, Intar, - Baiba neatlaidās. - Pieņemsim, ja Edmunds būtu tavs dēls…?

-    Nevajag! - Intars viņu asi pārtrauca. - Es, protams, kā vienmēr pret apsūdzēto centīšos būt objektīvs, taču nekad tomēr neaizmirsīšu, ka tieši tavs Edmunds savā laikā arestēja un panāca mana dēla Ričarda notiesāšanu. Mums pašlaik sanāk kaut kas stipri līdzīgs sliktai meksikāņu ziepju operai. Kamēr vecāki mīlējās, viņu bērni ir gatavi viens otram pārgriezt rīkles.

-   Tā nav nekāda ziepju opera, - Baiba neapmierināta sacīja. - Tā diemžēl dzīvē gadās bieži - esi nokritis no mēness, vai? Mīlējās bērni, bet naidā ir vecāki. Vai arī otrādi. Tāpēc arī žēl, ka mēs saviem bērniem negribam vai nespējam palīdzēt.

-   Es savējam palīdzu, - Intars teica.

-   Es savējam arī, - teica Baiba un skumji pasmaidīja. - Bet Edmundam jācīnās vienam.

-   Kāpēc vienam? - Intars pārsteigts jautāja. - Viņu taču tiesā aizstāvēs labs advokāts - paša tēvs!

Baiba skumji pakratīja galvu un šai vakarā jau kuro reizi nopietni ieskatījās sava mīļākā acīs.

-   Intar… Filips nav Edmunda tēvs… - Baiba čukstus pateica.

Intars brīdi sēdēja kā sastindzis, tad negaidīti Baibu satvēra aiz pleciem un strauji sakratīja.

-   Ko tu ar to gribi teikt? - viņš bargā prokurora balsī prasīja.

-   Tikai to, ko pateicu, - Baiba atbildēja. - Filips nav Edmunda tēvs…

-   Tātad gribi man iestāstīt, ka Edmunds ir mans dēls?! - Intars gandrīz vai kliedza.

-   Nomierinies! - Arī Baiba pacēla balsi. - Es tev neko negribu iestāstīt! Ja es par to esmu klusējusi divdesmit septiņus gadus, varu paklusēt vēl tikpat ilgi! Es tikai gribēju tev palūgt… Tu visa sava mūža laikā esi pieradis pieprasīt cilvēku sodīšanu. Pašlaik nestrīdēsimies, vai tas ir labi vai slikti. Savukārt es visu mūžu no citiem esmu lūgusies mīlestību, līdz šim tā arī neko paliekošu izlūgties nespēdama. Bet tas nu tā, Intar. Vēlējos vien atgādināt, ka dažreiz dzīvē gandrīz vai katram reiz pienāk tāds brīdis, kad vienkārši gribas uzspļaut visiem likumiem, morālei, priekšstatiem par godīgumu un taisnību, bet vienīgi sajust otra cilvēka sirds siltumu un cilvēcisku vēlmi palīdzēt tam, kam tieši šobrīd palīdzība ir nepieciešama.

Baiba piegāja pie galdiņa, pati glāzē ielēja vīnu un, paskatījusies uz iepretim redzamo gleznu, sāka lēnām baudīt franču vīndaru meistarstiķi.

-   Meitene pareizi dara, ka nesēž pļavas vidū un nezīlē - mīl, nemīl? - Baiba manāmi noskumusi sacīja. - Jāskrien prom! Neko mēs savā dzīvē nespējam ne izzīlēt, ne paredzēt. Visa dzīve viens mirklis un tajā mēs neko sevišķu nespējam izdarīt. Varbūt vienīgi tik to, kā kādu cilvēku darīt laimīgu vai nelaimīgu. Vai arī paši sevi - ar dzīvi apmierinātus vai rūgtuma pilnus…

4. nodaļa

Tiesas zāle bija klausītāju pārpildīta. Taču tas notika ne tāpēc, ka uz Rīgas apgabaltiesas procesu - Latvijas Republika pret Edmundu Radzinski - milzīgas ziņkāres dzīti būtu saskrējuši lieli ļaužu bari, bet iemesls bija daudz vienkāršāks - tiesas telpa bija smieklīgi maza. Tajā, blīvi saspiesti, labi ja varēja ietilpt apmēram trīsdesmit cilvēku.

Pie zāles durvīm, tievs kā slieka, blakus bruņotam sargam bija iekārtojies televīzijas operators ar savu videokameru, daži žurnālisti, vairāki mani kolēģi no elitārās kriminālpolicijas specvienības "K", bija atnākusi arī māte, tad vēl daži draugi, bet kas bija pārējie - grūti pateikt. Visticamāk, cietušo piederīgie, kas naida pilnām acīm drūmi skatījās uz mani un varēju viegli iedomāties, ko viņi par mani domā.

Pirms tiesnešu ierašanās zāles pretējās pusēs pie saviem darba galdiem, ģērbušies melnos talāros, apsēdās prokurors Intars Eino un advokāts Filips Radzinskis un tūlīt, atvēruši savus tikpat melnos darba diplomātus, nopietnām sejām sāka rakņāties dokumentu kaudzītēs.

Es zālē sēdēju pirmās rindas solā, jutos diezgan mierīgs un uzmanīgi vēroju prokuroru. Mēs ar viņu jau bijām pazīstami. Kad deviņdesmito gadu otrajā pusē arestēju un nežēlīgi sadauzīju viņa dēlu Ričardu un vēl attiecīgās krimināllietas izskatīšanas laikā tiesā uzstājos kā liecinieks, šis Intars Eino - Ričarda tēvs - vairākas reizes mēģināja mani pierunāt kaut mazliet mainīt liecību, pēc tam atklāti draudēja: "Skaties, Radzinski, ka tev pašam kādreiz neiznāk nonākt tiesas priekšā un varbūt tikai tad tu sapratīsi, ka tas nekas patīkams nav. Turklāt, ja es vai kāds cits mans kolēģis šai lietā tiks nozīmēts par valsts apsūdzības uzturētāju, nekādu žēlastību negaidi!"

Tagad tev tāds skaists atriebības brīdis ir pienācis, nodomāju. Savu varu varēsi realizēt pilnā apjomā. Lai gan tu neko plaši izvērsties tomēr nevarēsi - tavu rīcību ierobežo likums un tu tiesai nevari prasīt lielāku sodu, kā vien to, kāds ir noteikts mūsu valsts Krimināllikumā.

Es precīzi nespēju pateikt, ko pret viņu tobrīd izjutu. Katrā ziņā auksti dedzinošs naids tas tomēr nebija, bet nebija arī nekā silta.

Es zināju, ka viņš jau no mātes jaunības dienām ir tās mīļākais un tik ilggadīgu attiecību pamatā varēja būt vai nu ļoti stipra mīlestība, vai arī kaut kas tāds, kas šīm jūtām būtu gandrīz vai tieši pretējs - bailes no kāda noslēpuma atklāšanas.

Prokurors, nolicis papīrus sāņus, it kā rūpīgi pētīdams manu seju, raudzījās šurp, tad pagriezās pret māti un skatījās uz viņu.

Interesanti, ko viņš šajos mirkļos domāja, ko atcerējās vai gribēja aizmirst?

Māte joprojām bija skaista, kā parasti eleganti ģērbusies un nenoliedzami seksuāli iekārojama. Es vienmēr par to esmu bijis dziļā nesapratnē - kāpēc vienām sievietēm (pat ļoti daiļām) trūkst šī valdzinošā seksapīla, bet citām (ārēji pat neglītām) tā ir papilnam?

Varbūt tā vēlreiz izpaužas dabas gudrība - līdzsvaram?

Pēc apmēram piecpadsmit minūtēm ieradās trīs sarkanās mantijās tērpti soģi un sēdi sāka vadīt simpātiska, zelta blonda tiesnese.

Kaut nu tev būtu arī zelta sirds, ar smaidu nodomāju. Un silta dvēselīte.

Šādas smagas slepkavību lietas tiesās tiek izskatītas diezgan ilgi, dažreiz pat mēnešiem un nav lielas jēgas tagad dokumentāli atcerēties visu sarežģīto tiesas gaitu. Mēģināšu sakārtot prātā tikai dažas spilgtākās epizodes un pašu spriedumu.

Prokurora Intara Eino drūmā balss jau sava skanējuma dēļ man neko labu nesolīja.

- Apsūdzētais Edmunds Radzinskis jau agrāk, kā tiesā liecināja vairāki viņa kolēģi un daudzi cietušie, sevi ir atklājis, iespējams, jau kopš visagrākās bērnības kā ļoti ļaunu, uz nežēlīgu rīcību tendētu cilvēku. Jaunībā, kad vajadzēja izvēlēties, kur mācīties un kādu profesiju iegūt, viņš apzināti izvēlējās mācības Policijas akadēmijā, kad pēc tās beigšanas, sākot dienestu speciālajā, sabiedrībā mazpazīstamajā elitāro kaujinieku vienībā "K", visā pilnībā varēja likt lietā savu acīmredzot jau iedzimto tieksmi izjust varu pār citiem un demonstrēt fizisko un speciālās apmācībās iegūto tehnisko pārākumu pret arestētajiem cilvēkiem.

Neviens nenoliegs, ka Edmunds Radzinskis ir augstākās klases profesionālis, labi sagatavots kā fiziski, tā profesionālajās zinībās, taču, kā liecina daudzi fakti no viņa dienesta gaitām, morāli un cilvēciski viņš šādam dienestam ir sagatavots vāji, lai neteiktu - nekādi…

Viņš pret jebkuru aizturēto vai tikai aizdomās turamo personu vienmēr izturējies kā pret savu personīgo ienaidnieku un neslēpj, ka viņam tie visi riebjas un šķiet pretīgi.

Tāpēc arī tonakt, kad tika pastrādāts Radzinskim inkriminētais noziegums, viņa īpatnējās psihes un rakstura dēļ viņš apzināti neizmantoja nekādus citus aizsardzības līdzekļus vai galu galā bēgšanu no notikuma vietas, kas, ņemot vērā viņa izcilo fizisko sagatavotību, nekādas problēmas neradītu, taču nē! Apsūdzētais Radzinskis tīši palika uz vietas un aukstasinīgi sāka šaut uz neapbruņotiem cilvēkiem, kuri, kā liecina vairāki tā notikuma dalībnieki, viņam vēl nekādus reālus draudus dzīvībai nesagādāja.

Godājamā tiesa! Ir nogalināti trīs cilvēki, divi kļuvuši par invalīdiem. Noziegums ir drausmīgs. Bez vienīgajiem apgādniekiem palikušas piecas ģimenes, astoņi mazgadīgi bērni un veci cilvēki… Tāpēc, ņemot vērā apsūdzētā ne mazāko nožēlu par pastrādāto noziegumu un viņa sabiedrisko bīstamību, kā adekvātu soda mēru Radzinska izdarītajam noziegumam, pamatojoties uz Latvijas Republikas Krimināllikuma 118. panta 2. daļas nosacījumiem, pieprasu Edmundu Radzinski sodīt ar mūža ieslodzījumu!

Labu brīdi zālē valdīja prātu stindzinošs klusums, pēc tam atskanēja diezgan skaļi aplausi un negaidīti manas mātes skaļi pateiktais - nelietis!

Cilvēki, kuri nezināja, ka viņa ir mana māte, droši vien nodomāja, ka šis ne sevišķi glaimojošais apzīmējums ir veltīts man, bet tie, kas zināja, tie arī zināja, kam tas ir domāts.

Intars Eino pārsteigts paskatījās uz Baibu. Tēvs pasmīnēja un apstiprinoši pamāja ar galvu. Bet simpātiskā tiesnese pavērsās pret mani.

-  Lūdzu, apsūdzētais Radzinski, piecelieties un tagad tiesai izklāstiet savu notikušā versiju!

Lai gan mani nervi, kā saka, bija stipri kā kuģa tauvas, es tomēr tai brīdī jutu diezgan lielu satraukumu. Galu galā, mūža ieslodzījums nav nekāda joka lieta. Tieši otrādi - kā man personīgi ir stāstījuši tie, kas šādu soda mēru izcieš Jelgavas cietumā, tas tomēr esot daudz nežēlīgāks par nāves sodu. Jo kas gan ir nāves sods - dažas minūtes baiļu, pēc tam viens mirklis - un viss! Pasaule pazudusi! Bet vismaz divdesmit piecus gadus pavadīt vieninieka kamerā vai kopā ar kādu mazizglītotu garīgi trulu un sadistiski noskaņotu vai pat psihiski slimu otru notiesāto, nekāda lielā dzīves laime nav. Patiesībā tas ir vissliktākais, kas ar jebkuru no mums var notikt.

Protams, atvainojos! Nejau ar jebkuru!

Un tomēr pēc visa, ko es zinu, kādus šaušalīgus noziegumus gribējuši un spējuši pastrādāt daudzi noziedznieki, man tomēr arī mūža ieslodzījums šādiem necilvēkiem šķiet ļoti viegls soda veids.

-   Vai jūs sevi atzīstat par vainīgu? - tiesnese tradicionāli jautāja.

-   Nē, godājamā tiesa, sevi par vainīgu neatzīstu, - atbildēju. - Tas būtu tas pats, kas Dieva vietā atzīties, ka esmu radījis arī cilvēku sugu, kurā ir tik daudz ļaunu, nepilnvērtīgu un cilvēka vārda, necienīgu šīs sugas eksemplāru. Tāpēc gribu asi protestēt pret prokurora manas tās nakts darbības klasifikāciju kā noziegums. Es nekādu noziegumu neesmu izdarījis! Tas ir absurds! Aizsargāt savu un citu cilvēku dzīvības ir nevis noziegums, bet gan katra godīga cilvēka pienākums! Ja būtu citādi, tad kāpēc vispār valstij būtu vajadzīga bruņota policija un, galu galā, arī tehniski daudz labāk apbruņota armija?!

Bez tām juridiskajām tiesībām, ko man kā šīs valsts pilsonim dod Satversme un Krimināllikums, pastāv vēl manas individuālās cilvēktiesības - no reāli pastāvoša apdraudējuma visiem man pieejamiem līdzekļiem aizstāvēt savu māju, dzīvokli, mantu, zemi, veselību un dzīvību.

Prokurors te ilgi un gudri runāja par kaut kādu tur ne- samērību starp reāli pastāvošo apdraudējumu un manu tās

- Vai jūs sevi atzīstat par vainīgu? - tiesnese tradicionāli jautāja. - Nē, godājamā tiesa, sevi par vainīgu neatzīstu.

nakts rīcību. Maigi izsakoties, tas viss ir nekas vairāk, kā vēl padomju laikā sagrābstītās grāmatu gudrības vai, pareizāk sakot, muļķības. Reālā dzīve ir kaut kas pavisam cits. Starp citu, vai prokurora kungs maz zina, ko sevī ietver tāds augstas morāles piesātināts jēdziens kā - cilvēka cieņa? Un, ka šī cieņa, vismaz mana, neļauj sevi pakļaut nekādiem pazemojumiem, neļauj atstāt savu draugu un darba kolēģi nelaimē un nekādā gadījumā neļauj kā pēdējam gļēvulim bēgt no satracināta ļaužu pūļa un alkohola apdullinātu cilvēku vardarbīgiem nodomiem. Mana cilvēciskā cieņa un amata pienākums lika stāties pretī šīm ļaunuma izpausmēm.

Es atvainojos, taču iedomājos, ko dedzīgo apsūdzību runu teicējs prokurors Intars Eino domātu un darītu, ja viņu nakts melnumā apstātu piedzērušu huligānu bars, kāds pie rīkles pieliktu nazi vai nāktu klāt ar darbojošos motorzāģi, lai pēc tam pa gabaliņam vai vēl dzīvu iemestu katlumājas kurtuvē?!

Tomēr mazliet paspriedīšu arī pats par sevi! Septiņu gadu vecumā biju kāda patiešām šaušalīgi necilvēcīga nozieguma aculiecinieks! Es redzēju, kā trīs piedzērušies slepkavas izvaro divas sievietes, kā visādi par viņām izņirgājas, bet pēc tam nogalina. Es redzēju un smagi pārdzīvoju, kad tai pašā reizē un vietā tika noslepkavots arī mans vectēvs - godājams tiesnesis - un vecāmāte. Tas bija tik spēcīgs trieciens manai apziņai un saprašanai, kas šai dzīvē ir labs un kas ļauns, ka tas galīgi un negrozāmi noteicis manu attieksmi pret dzīvi, pret cilvēkiem un tām vērtībām, ko cilvēki un dzīve mums sniedz. Un arī pret to ļaunumu, ko tāpat mums turpat vai ik uz soļa sagādā citi cilvēki un tā pati dzīve.

Esmu cīnītājs. Neslēpju - es dziļi ienīstu ļaundarus un, ja tiesa uzskatīs, ka esmu attaisnojams, ka neesmu pārkāpis nepieciešamās aizstāvēšanās robežas, vienīgi apzinīgi pildījis savu dienesta pienākumus, arī turpmāk bez mazākās žēlastības turpināšu darīt to, ko esmu darījis līdz šim -. cīnījies un sodījis necilvēkus…

Tiesa turpinājās četras dienas un es sīkumos no tā visa neko daudz neatceros. Un nav jau arī nekādas vajadzības.

Viss kā parasti un diezgan apnicīgi - tika nopratināti astoņi liecinieki, nolasīti ekspertīžu slēdzieni, uzklausīti prokurora, apsūdzētā un advokāta kaismīgas runas un beidzot pēc nedēļas pasludināts spriedums:

Rīgas Apgabaltiesas Krimināltiesas kolēģija, sīki iepazīstoties ar prokurora I. Eino izvirzīto apsūdzību, liecinieku liecībām, apsūdzētā paskaidrojumiem un visiem krimināllietā esošajiem materiāliem, ir nonākusi pie secinājuma, ka šai lietā apsūdzētais E. Radzinskis viņam izvirzītajā apsūdzībā par tīši izdarīto trīs cilvēku nogalināšanu atzīstams tikai par daļēji vainīgu. Tiesa neatrada pārliecinošus pierādījumus prokurora apgalvojumam, ka E. Radzinskis, pildot dienesta pienākumus, būtu pārkāpis nepieciešamās aizstāvēšanās robežas, tāpēc, ņemot vērā teikto un vadoties pēc LR Krimināllikuma 58. panta 3. punkta nosacījumiem

nosprieda

Atzīstot E. Radzinski šai krimināllieta par daļēji vainīgu, viņu tomēr nepakļaut bargākam soda mēram, kā vienīgi aizliegt E. Radzinskim piecus gadus nēsāt ieročus un, ņemot vērā viņa nesavaldīgo raksturu, pārspīlēti aso naidu pret noziedzniekiem un dažādām psihes īpatnībām ieteikt LR Iekšlietu ministrijai lemt jautājumu par E. Radzinska atbilstību darba pienākumu veikšanai Kriminālpolicijas speciālajā dienestā.

3. DAĻA 1. nodala

Viesmīl, pilnu glāzi degošām skumjām!

Skaista dzejoļa rinda. Daži vārdi, kas varbūt izsaka kāda cilvēka veselu mūžu. Un pagalam neveiksmīgu dzīvi.

Vēlāk pats dzejnieks tika atrasts nosists vai nomiris vienā no Marijas ielas mājas pagalmiem.

Vai pēc izdzerta kausa ar smeldzīgām skumjām?

Iespējams.

Bet ir taču arī gaišas skumjas. Un ir veiksmīgas dzīves.

Un virs galvas debesis. Un zem kājām zeme.

Un tu starp zvaigznēm un mēsliem.

Un dzejoli kā dzīvē - gan mīlestības vārdi, gan baigi lāsti.

Un tu ar savu pavedinošo skatienu un zelta krustiņu starp kailajām krūtīm.

Pasaule dzīvo asarās.

Un asinīs.

Un orgasmu brīžu kliedzienos - ar vai bez mīlestības.

Kāda velna pēc arī tu, Baiba Radzinska - mana māte, māmulīte - toreiz pirms divdesmit astoņiem gadiem nakts melnumā pēc teātra pirmizrādes nebrauci mājās pie vīra, bet baudkārā vieglprātībā devies līdzi nepazīstamam vīrietim, viņa vasarnīcā dzēri smalkus franču vīnus, sildījies pie kamīna liesmām, lai pēc tam atdotos šim pretīgajam Intaram Eino un… rastos es?

Kāpēc?! Kam tas bija vajadzīgs?!

Kā - kam? Māte tēloja vai patiešām nesaprata. Man!!! Viņa kliedza. Tas bija nepieciešams man pašai! Tu, Edmund, biji tikai tā seksuālā neprāta nejaušs blakusprodukts…

Paldies! Tagad man šķiet, ka turpat vai visi cilvēki ir radušies tikai un vienīgi kā mūsu seksuālo vēlmju negribēti ražošanas atkritumi…

Tāpēc, viesmīl, ielej vēl vienu kausu ar degošām skumjām!

Es šo pasauli nemēģināšu darīt labāku. Tas būtu pilnīgi bezcerīgi. Savā ziņā būdams rūpīgs dārznieks, tikai mazliet paravēšu biezo nezāļu rindas…

Kad ieskanējās mūzika, pagriezu galvu sāņus un redzēju, kā mazliet izaicinoši vaļīgā gaitā pie mikrofona pieiet jauna sieviete un savdabīgā, zema alta balsī pēkšņi sāk dziedāt skumji smeldzīgo dziesmu ar slavenajiem Aleksandra Caka vārdiem - "Un tu atkal šodien nevarēji atnākt šurp, kā bija norunāts…"

Grūti izskaidrot kāpēc, taču visas dziesmas ar Čaka vārdiem un viņa dzejoļi manī nez kāpēc izsauca tik grūtsirdīgu noskaņojumu, ka tā vien gribējās pamatīgi piedzerties.

Lēnām pagriezu galvu uz otru pusi un pavēroju diezgan plašo zāli. Krogs bija pustukšs. Vai nu dārgo cenu vai neparastā interjera dēļ - kaut kas līdzīgs vecam zirgu stallim - te reti kad visi galdi bija aizņemti. Ja nu vienīgi tagad ar pusmūža muzikantu pie sintezatora un jauno dziedātāju pie mikrofona. Man tas viss patika.

Beidzot skats ilgāk pakavējās pie apmēram četrdesmitgadīga atlētiska auguma un skarba izskata vīrieša, kas viens sēdēja pie galda, virs kura kā savdabīgi telpas dizaina priekšmeti bija pakārti zirga sedli un sakas.

Kaut kur es viņu jau biju redzējis agrāk. Tad atcerējos. Viņš savā laikā bija populārs televīzijas žurnālists, bijušais sportists, kas kādreiz vairākas reizes ieradās mūsu mājā, lai kārtējās pirmizrādes priekšvakarā intervētu māti.

Un tad šai sakarā atcerējos vēl kaut ko, kas ne tikai mani toreiz bija pamatīgi satriecis - toreiz par to rakstīja vairākas avīzes, baumoja sabiedrībā un stāstīja māte. Sākumā stāsts šķita maz ticams un savā ziņā pat pārsteidzošs.

Šis žurnālists - Haralds Vinters - Ziemassvētku vakarā kopā ar kundzi Ligitu, automašīnā pie stūres esot sievai, krietni iedzēris atgriezās mājās no svētku svinēšanas pie draugiem. Kā tur gadījies, kā ne, taču Rīgas centrā, mašīnai pēkšņi sākot slīdēt, viņa bija uzbraukusi uz ietves un notriekusi kādu sievieti ar bērnu. Trieciens bijis tik spēcīgs, ka bērns miris uz vietas, bet sieviete pamatīgi traumēta. Haralds, varētu teikt, toreiz traki mīlot sievu, ceļu policistiem pateicis, ka mašīnu vadījis viņš. Kā sekas - četru gadu ilgs cietumsods.

Bet tas vēl nebūtu sliktākais. Varbūt, nonākot līdzīgā situācijā, tā rīkojušies arī citi vīri. Sabiedrību sašūmēja fakts, ka dažus gadus pēc tam teātru repertuāros parādījās kāda nepazīstama autora luga "Palīgā sauciens", kur šis notikums bija attēlots. Arī tas, kas notika pēc lugas galvenā varoņa atgriešanās no ieslodzījuma. Runāja, un arī māte minēja, ka īstais lugas autors esot pats šīs dzīves drāmas tiešais dalībnieks žurnālists Haralds Vinters. It sevišķi aizdomas pastiprināja tas, ka autors lugas varoņus bija atklāti nosaucis tādos pašos vārdos, kādi viņi bija īstenībā - Haralds, Ligita, Māra…

Piecēlos, nesteidzoties šķērsoju zāli un piegāju pie Haralda galdiņa.

- Atļausi apsēsties? - jautāju.

Haralds mani rūpīgi nopētīja, tad viegli pamāja ar galvu.

-   Sēdies! - viņš teica. - Gribi iedzert?

-        Gribu gan, - es apliecināju. - Tikai nedomā, ko nupa nodomāji! Es savus rēķinus maksāju pats. Ja esi uz sēkļa, varu samaksāt arī par tevi!

-        Ļoti jauki, - Haralds sacīja. - Reti gadās satikt tādu, kas bez ilgas minstināšanās būtu ar mieru apmaksāt citu rēķinu. |

-        Tā ir, - es piekritu. - Un ļoti nepareizi. Katram savs rēķins tomēr jāmaksā pašam.

Haralds atkal man uzmeta vērīgu skatienu, tad nopietni vaicāja:

-   Kas tu tāds esi?

Es pasmaidīju. Man viņš patika.

-        Ja tas tev šķiet svarīgi… Varu būt ārsts, gaļas izcirtējs tirgū, Saeimas deputāts, atkritumu savācējs, liela mēroga uzņēmējs vai bijušais kriminālpolicijas operatīvais darbinieks. Kas patīk labāk?

-   Kāpēc bijušais? - Haralds prasīja. - Patrieca no darba?

-        Ne nu gluži patrieca… - es atbildēju. - Iedeva pat Atzinības rakstu. Taču tā nolēma tiesa. Piecus gadus ilgs atvaļinājums.

-        Nav slikti, - Haralds sacīja, - ja tik ir nauda. Tev pietiek?

-   Nežēlojos. Iztikt varu.

-        Arī es esmu bez darba, - Haralds teica. - Televīzija vairs neņem pretī.

-   Vai esmu pareizi atcerējies? Tu esi Haralds Vinters?

-   Tieši tā.

-   Vai pats uzrakstīji arī lugu "Palīgā sauciens"?

-   Kā tu to zini?

-   Mana māte Baiba Radzinska…

-        Tā jau es domāju! - Haralds iesaucās. - Tu esi Edmunds?

-   Radzinskis…

-        Nu jā! Esmu dzirdējis par tevi dažādas leģendas… Vīrs ar Ugunszīmi… Baigais vecis.

-        Daudz kas, kā parasti, tiek pārspīlēts, - es teicu. - Neņem galvā! Ja viss, ko tu rakstīji savā lugā, ir patiesība… Ko pašlaik dara Māra?

-  Nezinu. - Haralds paraustīja plecus. - Esmu tikai dzirdējis… Viņa tomēr beigu beigās salūza.

-  Nomirusi?

-   Laikam jau vēl ne. Māra sāka nodarboties ar prostitūciju. Tā, diezgan augstā līmenī - ar biznesmeņiem un kriminālās pasaules dūžiem. Tad it kā saimniekojusi masāžas salonā… Pats zini, ko viņas tur masē. Bet ko dara pašlaik… Kaut kur pazudusi.

-  Tu viņu nevarēji atkal atgriezt normālā dzīvē?

-   Centos. Bet ko vispār nozīmē - normāla dzīve?

-  Un ko Ligita?

-   Trešo reizi apprecējusies un esot laimīga. Man tikai grūti saprast, kā cilvēks var būt laimīgs, ja uz viņa sirdsapziņas ir kāda iznīcināta dzīvība.

Jaunā dziedātāja, atkal tikpat pavedinošā solī kā iepriekš, piegāja pie mikrofona un sāka dziedāt veco, labo Zilo lakatiņu. Dziesma jau bija piemirsusies.

-   To latvieši esot dziedājuši arī Sarkanajā armijā, - Haralds teica.

-  Stipri šaubos. - Pakratīju galvu.

-   Nē, nopietni, - Haralds neatlaidās. - Bīstami bija pēc tam, bet kara laikā… Pats zini - daudz ko izmaina apstākļi. Tas, kas notiek kara laikā, nedrīkst notikt miera laikā. Ja atklāti - par tiem mūsu šodienas bijušajiem mežiniekiem daudzi saka pareizi. Lielākā daļa no viņiem patiesībā nekas jau nebija. Toreiz, dažādu apstākļu spiesti, kādu laiku pabijuši mežā. Tas arī viss. Lai jau šodien skaitās varoņi - man no tā ne silts, ne auksts. Bet daži sūdabrāļi vēl tomēr ir dzīvi… Es zinu. Māte man ir pat lūgusi… Rādīja fotogrāfiju - jaunībā foršs čalis Alberts Ābele. Tagad vecs vīrs, bet vēl itin sprigans. Staigā pa skolām un atmiņu grāmatās stāsta, cik bijis varonīgs un pretpadomiski noskaņots. Par to nekādu šaubu nav. Taču nestāsta… Starp citu, neviens no viņiem atklāti nestāsta par saviem īstajiem toreiz izdarītajiem "varoņdarbiem". Vai nu kaunas, vai joprojām baidās soda. Bet dažiem sods tomēr pienāktos pamatīgs.

-   Ko tad viņš tādu izdarīja? - es painteresējos. - Tas foršais čalis Alberts Ābele?

- Daudz ko, - Haralds mazliet negribīgi atbildēja. - Taču tas, ko ne mana māte un droši vien ari Dievs nespēj viņam piedot… Zini, viņa partizānu grupa toreiz darbojusies Valmieras apkārtnē, kaut kur Vaidavas mežos. Bijis arī liels bunkurs. Kādi astoņi vīri un divas sievietes. Viena - Zenta Zālīte - bija mana vecmāmiņa, tolaik vēl jauna sieviete, manas mātes māte. Manējā jau bija piedzimusi četrdesmit pirmajā gadā, dzīvoja toreizējās mūsu lauku mājās "Gran- tiņi", bet tā sagadījās, ka pēc vīra krišanas Kurzemes frontē Zenta samīlējās Albertā Ābelē. Viņš pirms leģiona bija dienējis vienā no vācu laika policijas bataljoniem, tāpēc arī mucis mežā. Protams, kā viņu lielākajai daļai, no īsta patriotisma ne vēsts! Tikai savas ādas glābšana un atkal cerība uz citiem Latvijas okupantiem - šoreiz amerikāņiem vai angļiem.

Jau pirms aiziešanas mežā Zenta bija stāvoklī - no tā paša Alberta Ābeles. Kad pienācis dzemdību laiks - tas bijis jau četrdesmit sestā gada decembris - Zenta teikusi, ka ies dzemdēt mājās vai brauks uz Valmieras slimnīcu. Alberts viņu nav laidis.

"Dzemdē tepat!" viņš pavēlējis.

"Albert…" Zenta raudājusi. "Tas nav iespējams - tādā šaurībā un netīrībā. Es te aiziešu bojā! Un bērns arī!"

"Tas nekas," Alberts atbildējis. "Vai tu, muļķe, pati nesaproti, ka, līdzko pārradīsies mājās vai nokļūsi slimnīcā, čekisti tūlīt būs klāt, tevi mazliet piežmiegs un tu viņiem atklāsi mūsu bunkura atrašanās vietu, izstāstīsi visu par mani un to, ko esam darījuši. Tev jāpaliek šeit!"

"Albert… Vai tev ne manis, ne bērna nav žēl?" Zenta asaru pilnām acīm jautājusi.

"Ir žēl," Alberts apliecinājis, "bet apstākļi ir tādi… Tev jāpaliek kopā ar mums līdz galam."

"Tā ir droša nāve," Zenta atgādinājusi.

"Neko darīt," Alberts sacījis. "Tāds mūsu liktenis."

"Kāpēc tu domā, ka es viņiem kaut ko stāstītu?" Zenta prasījusi.

"Tāpēc, ka tu esi sieviete," Alberts paskaidrojis.

"Jā," Zenta piekritusi. "Bet esmu vēl arī tava līdzgaitniece. Es klusēšu."

- Ko tad viņš tādu izdarīja? - es painteresējos. - Tas foršais čalis Alberts Ābele? - Daudz ko, - Haralds mazliet negribīgi atbildēja. - Taču tas, ko ne mana māte un droši vien arī Dievs nespēj viņam piedot…

"Muļķības!" Alberts asi atmetis ar roku. "Čekā klusēt ir ļoti grūti."

"Bet varbūt vispār nekādas čekas nebūs," Zenta turpinājusi pastāvēt uz savu. "Klusi atnākšu mājās, kaimiņu Marta palīdzēs un pēc tam atkal atgriezīšos šeit - bunkurā pie tevis."

Alberts nicīgi iesmējies.

"Marta būs pirmā, kas aizskries paziņot par tavu parādīšanos."

"Tas ir tikai minējums. Es, Albert, tomēr iešu."

"Nekur tu neiesi!" Alberts sācis kliegt. "Vai nedzirdēji, ko teicu? Dzemdē tepat un tad - vai nu, vai nu…"

'Vai arī tu nesaklausīji, ko tev pirmīt teicu es?" Zenta jautājusi. "Tā, Albert, ir droša nāve!"

"Lai!" Alberts cieti noteicis. "Būs tā, kā es lieku darīt! Tevis dēļ es nevaru riskēt ar septiņu citu cilvēku dzīvībām!"

"Man gaidāmais bērns tomēr ir daudz svarīgāks pārjums visiem," Zenta pateikusi, apģērbusies un izgājusi no bunkura.

Spoži spīdējusi saule, uz egļu zariem un apkārt bunkuram mirdzējis balts sniegs, visapkārt valdījis tāds klusums un pasakains skaistums, kāds parasti tiek attēlots uz Ziemassvētku kartiņām. Un patiesi, todien arī bijis Ziemassvētku vakars.

"Neej!" Alberts atkal sācis kliegt.

"Es nevaru neiet," Zenta atbildējusi. "Bērnam jāpiedzimst daudzmaz normālos apstākļos. "Arī Jēzus…"

"Vēl tikai Jēzus te trūka!" Alberts nav rimies. "Bet varbūt ari labi, ka viņu atcerējies! Kur Jēzus dzima? Netīrā kūtspakaļā! Salīdzinot ar to, mūsu bunkurs nemaz nav tik slikta vieta."

"Mājas, Albert, mājas ir mūsu īstā vieta," Zenta pateikusi un sākusi iet.

Alberts izrāvis pistoli un nostājies viņai priekšā.

"Ej atpakaļ!" Viņš atkal pavēlējis. "Mums nekādu māju vairs nav. Pasaule kļuvusi maza maziņa. Tikai šis mežs un bunkurs."

"Tu neļausi?"

"Nē," Alberts skarbi pateicis. 118

"Un kas, ja tomēr iešu?" Zenta, paskatījusies uz Alberta rokā esošo pistoli, jautājusi.

"Es tevi nošaušu."

Zenta spēji nodrebējusi un cieši ieskatījusies sava drauga tumšajās acīs.

"Un tev nebūs žēl ne manis, ne mūsu bērna?!" Viņa patiesi pārsteigta prasījusi.

"Būs," Alberts atbildējis. "Taču es vienkārši nedrīkstu tevi nekur laist."

"Kāpēc?"

"Es jau tev paskaidroju."

Zenta krietnu laiku klusējusi, tad noskumusi teikusi:

"Albert… Vai tiešām tava un visu šo pārējo bijušo vācu policistu, dezertieru un nez kādu tur vēl cilvēku dzīvības ir vērtīgākas par vēl nepiedzimušā, absolūti nevainīga bērna dzīvību?!"

Alberts neko nav atbildējis, nolaidis pistoles drošinātāju un divas reizes izšāvis. Vienu lodi ietriecis Zentas krūtīs, otru vēderā.

Pēc gada no tās grupas dzīvi palikuši vairs tikai trīs. Vēlāk, protams, arī tie saķerti un tiesāti. Alberts dabūja divdesmit piecus gadus. Vorkutā novergojis desmit. Tagad, kad vispirms mūsu Augstākās tiesas Reabilitācijas komisija, tad vēl kāds virsprokurors, bet vēlāk ari speciālo nozaru prokuratūra, pamatojoties uz šo cilvēku piedalīšanos pretošanās kustībā, ir reabilitējusi daudzus visīstākos neliešus, slepkavas, savu pašu biedru nodevējus un aiz "brīvības cīnītāju" maskām paslēpušos kriminālnoziedzniekus - Alberts Ābele tomēr nav reabilitēts - tās pašas grūtnieces Zentas Zālītes noslepkavošanas dēļ.

- Es šādus večus zinu krietni daudz, - sacīju. - Mums Latgalē ir lauku mājas. Ja paklausās turienes ļaužu atmiņās, kļūst baisi. Visi tur bijuši ļauni - kā čekisti, vietējie miliči, tā mežabrāļi. Un katram savi iemesli tādam būt. Taču ar personīgo naidu, kā iemeslu attiecīgai rīcībai, neko nevar attaisnot. Vienīgā mēraukla un augstākās morāles robeža jebkuram cilvēka rīcības attaisnojumam vai, vismaz daudzmaz jēdzīgai sapratnei, var kalpot tikai katra cilvēka individuālā taisnības izjūta.

-   Diez vai, - Haralds noraidoši pakratīja galvu. - Te var smagi kļūdīties. Ja atceramies tos laikus… Čekistam bija sava sapratne par taisnīgumu, savukārt mežabrālim, kad viņš gāja šo čekistu un viņa ģimeni nogalināt, tāpat bija skaidrs, kas ir taisnīgi, kas ne. Un aplis noslēdzas. Mēs ne cilvēka taisnīguma, ne ļaunuma iemeslus nekad nespēsim izskaidrot tikai ar filozofiskiem terminiem vai racionāla prāta slēdzieniem. Jo ļaunums, un tādējādi arī uz naida balstīta cilvēka rīcība, iespējams, ir kaut kas pilnīgi iracionāls. Un tāpēc arī grūti saprotams.

Mēs krietnu laiciņu klusējām. Man pēkšņi sāka patikt gan šis īpatnēji iekārtotais krodziņš, jaukā dziedātāja, kura tagad sāka dziedāt vēl vienu tā saukto leģionāru dziesmu - "Paliec sveika, baltā bērzu birze", gan šis bijušais žurnālists, kas mīlestības dēļ sievas vietā izbaudījis mūsu cietumu skarbo ikdienu. Bet galvenais - jutu, ka mūsu uzskati sakrīt, viņš man patīk un turpmāk mēs varētu darboties kopā.

-   Ko vispār pēdējā laikā dari? - painteresējos.

-    Kaut kā kūļos, - Haralds negribīgi atbildēja. - Man Jūrmalā bija vasarnīca. Tur varēja dzīvot arī ziemā. Pēc šķiršanās no sievas, puse no tās pienācās viņai, lai gan tas bija netaisnīgi. Māju jau biju uzcēlis pirms apprecējos ar Ligitu, patiesībā tas nekāds kopīpašums nebija. Bet lai jau! Man riebjas tiesāšanās. Manu mājas daļu nopirka Ligitas pēdējais vīrs - diezgan turīgs vecis. Tā ka man šādi tādi iekrājumi ir, badā nav jāmirst. Šo to vēl uzrakstu avīzēm… Bet diez kas nav. Ja pareizi saprotu, arī tu man neko nevari piedāvāt?

-   Varu gan, - es atbildēju un viesmīlim pasūtīju pudeli sauso Mārtiņi. - Ja būsi ar mieru, varēsi noderēt. Oficiāli, vismaz pagaidām, es vairs Kriminālpolicijā strādāt nedrīkstu. Taču neko citu darīt neprotu. Atšķirībā no tevis, man nekādu naudas iekrājumu nav. Ir tikai šādi tādi plāni. Sākumam un diezgan drošam savas darbības aizsegam esmu reģistrējis - ir oficiāla licence! - privātdetektīva praksi. Birojs atrodas manā dzīvoklī. Es nedarbojos viens. Man tā - pa blatu - palīdz sens draugs un bijušais kolēģis Raimonds Rāvis, kas joprojām strādā Kriminālpolicijā. Ja gribi, vari nākt mūsu komandā! Nekādus zelta kalnus nesolu, taču, rādās, iztikt varēsim. Jau tagad ir diezgan daudz izmeklēšanas pasūtījumu. Vairums turīgi un bagāti cilvēki savus noslēpumus un visdažādākās personīgās ķibeles ne vienmēr grib uzticēt policijai, tāpēc pēc palīdzības vēršas pie manis. Maksā labi. Daudzi zina, ka mēs ar Raimondu esam augstākās klases profesionāļi. Tevi varu ņemt par trešo. Ko saki?

-   Priekšlikums nav slikts, - Haralds lēnīgi sacīja. - Kas būs jādara?

-   Galvenokārt visādiem neliešiem jādauza purni! - iesme- joties pateicu. - Tu taču agrāk nodarbojies ar boksu?

-   Ne tikai ar to, - Haralds atbildēja. - Tieši tamdēļ man cietumā arī bija mazliet vieglāka dzīve.

-  Bet tas nav viss, - es turpināju un jūtami pieklusināju balsi. - Man ir vēl cita ideja un tā katru dienu manu prātu žmiedz arvien stiprāk. Saki atklāti - es tev varu uzticēties?

-   Nezinu. - Haralds paraustīja plecus. - Tas atkarīgs no tevis. Katrā ziņā līdz šim nevienu nodevis neesmu.

-   Tas, ko tuvākajā laikā gribu sākt darīt… Tas nav tikai privāts noslēpums - personīga lieta. Tāds ir mans pasaules uzskats! Dzīves skarbuma un netaisnības radīta vēlēšanās taisnīgi sodīt daudzus apkārt dzīvojošus neliešus - patiesībā patoloģiskus ļaundarus un necilvēkus. īsumā pastāstīšu, kā pēdējā laikā uztveru pie mums notiekošo. Runa nav ne par ekonomiku vai politiku, runa ir par noziedznieku sodīšanu. Principā tā notiek visā Eiropā un es nebūt negribu te vainot tiesnešus. Vaina pastāv tiesu sistēmā vai, pareizāk sakot, soda piemērošanas filozofijā. Bet šī filozofija ir visai primitīva un sabiedrības lielākajai daļai absolūti nepieņemama! Te es galvenokārt domāju nāves soda nepiemērošanu pat visbaismīgāko noziegumu izdarītājiem. Kaut kādi tur Eiropas humānisti, iespējams, paši perspektīvā baidīdamies no šāda soda piemērošanas sev, izdomā vai nu uz reliģijas vai pašu muļķības pamata uzskatu sistēmu, ka cilvēka dzīvība ir svēta un neaizskarama! Tu jau to zini un principā tas it kā ir arī pareizi. Bet stāsts par cilvēka dzīvības neaizskaramību varētu būt tikai attiecībā uz maziem bērniem, kuri kā vēža šūnas savā apziņā vēl nav uzsūkuši apkārt esošo cilvēku ļaunumu. Ar primātiem jārunā primātu valodā! Ja mēs bez mazākiem sirdsapziņas pārmetumiem sitam mušas uz galda, spiežam blaktis uz sienām, indējam žurkas, cīnāmies pret gripas vīrusiem, zvejojam zivis, kaujam mājdzīvniekus, medībās nogalinām putnus, aļņus un tik nevainojami skaistas stirniņas… tad, velns parāvis, vai mums patiešām jārada veselas žēlsirdības, reliģiskas, juridiskas un filozofiskas teorijas par visbriesmīgāko ļaundaru dzīvības saglabāšanu?!

Es apklusu, iemalkoju vīnu un drūmi paskatījos sāņus. Jaunā dziedātāja atkal graciozā gaitā devās pie mikrofona un jau pēc brīža modernajā zirgstallī vēlreiz atskanēja dziesma ar Čaka vārdiem - "Miglā asaro logs. Ko tur liegties nav vērts…"

-   Labi dzied, - Haralds teica. - Pati arī smuka.

-   Tu dzīvo viens? - jautāju.

-   Jā, - Haralds atbildēja. - Ja vajadzība spiež, iztieku ar prostitūtām.

-   Diez kas nav.

-   Ir gan, - Haralds nepiekrita. - Es jau ne ar tām, kas uz ielas.

-   Tad jau gan, - piekritu. - Es arī dažreiz esmu aizgājis pēc sludinājuma.

Haralds izdzēra savu vīna glāzi, tad pamāja ar galvu.

-   Turpini tālāk! - viņš aicināja. - Un ja vari, tad konkrētāk! Ko esi sadomājis darīt?

-    To jau tu laikam saprati, - es teicu. - Man ir sava dzīves filozofija, principi un nelokāmi uzskati. Tie radās jau sen. Nepilnu septiņu gadu vecumā biju kāda mežonīga nozieguma aculiecinieks. Es redzēju, kā viens spēka pilns vīrietis - Uldis Kaspersons - manam vectēvam ar cirvi sadragā galvu. Redzēju, kā vecaimātei pārgriež rīkli. Redzēju, kā tika izvarotas sievietes, bet pēc tam nosistas ar armatūras stieni. Visu to skatot, kaut kas notika un strauji izmainījās manās smadzenēs. Pats tad vēl nesapratu, kāpēc izmeklētājiem pēkšņi sacīju, ka visa šī šausmīgā nozieguma organizētājs un manu piederīgo slepkava Uldis Kaspersons ne pie kā nav vainīgs! Zini, kaut kāda mistika! Tas bija pārsteidzoši, taču jau tad - nepilnu septiņu gadu vecumā! - mans prāts un zemapziņa nostrādāja loģiski un pareizi!

Jau toreiz neapzināti apjēdzu, ka šis Kaspersons no valsts soda var izsprukt, kā vēlāk ari notika. Bet no manas atriebības viņam neizbēgt! Tu saproti, Harald, ar valsts sodu viņam ir par maz! Salīdzinot ar to, ko viņš toreiz izdarīja, tas vispār nav nekas! Viņu sodīt esmu tiesīgs vienīgi es. Tu saproti? Personīgi! Tai ir jābūt asinsatriebībai!

Tad vēl desmitiem citu gadījumu, bet pēdējais bija pavisam slikts. Vesels bars veču - piedzērušies, pārskaitušies un varbūt pat mazliet sajukuši prātā, gribēja mani nogalināt. Un ne tā vienkārši - ar mietu pa galvu, un viss! Nē! Viņi, jau piebeiguši manu pārinieku, gribēja mani dzīvu sazāģēt ar motorzāģi! Aptver? Tā būtu bijusi stipri riebīga nāve. Aizstāvoties vairākus nošāvu, bet tiesa cietumā neiebāza, paldies, taču tomēr mani atzina par daļēji vainīgu, aizliedza nēsāt ieroci un faktiski arī strādāt savā profesijā! Tas bija pēdējais piliens jau tā līdz malām piepildītajā dzīves vilšanās kausā!

Vēlāk es jau galīgi sapratu, ka dzīve ir viena liela un ļoti smirdoša mēslu bedre. Turklāt vēl pārsteidzoši netaisnīga.

Taisnība vai netaisnība kā neredzami mikrobi metafiziski nelidinās kaut kur mūsu tuvumā, bet tās ar savām darbībām attiecībā pret citiem realizē konkrēti cilvēki. Viens no šiem konkrētajiem cilvēkiem esmu arī es. Un tāpēc…

Zini, es neesmu mīlestības bērns. Neesmu bijis pat iecerēts! Esmu tikai divu cilvēku attiecību blakusprodukts… Un tāds arī visu laiku juties. Kas ir vecāku mīlestība - nezinu. Vienmēr viņiem skandāli, mātei viens mīļākais pēc otra, nevienu vakaru mājās, tēvs arī laida pa kreisi, līdz no mums aizgāja pavisam. Un vēl! Ja es, daudzmaz normāls cilvēks, esmu tikai mātes un tā prokurora seksuālo attiecību blakusprodukts, tad kas gan ir tie pārējie - visi šie slep- kavnieki, laupītāji, bandīti un ļaunuma eiforijas pārņemtie mazcilvēki?!

- Paklausies! - Haralds, izdzerdams kārtējo glāzi, atkal cieši paskatījās uz mani. - Tu pārāk gari runā! To es sapratu - tev ir baigais zobs uz visiem noziedzniekiem. Bet kas tālāk? Ko tu gribi no manis?

-   No tevis es negribu neko, - atbildēju. - Taču ja vēlies, kā jau teicu pirmīt, ņemu tevi komandā un nodarbojamies ar privātizmeklēšanu. Bet kas attiecas uz pārējo… Tu esi spējīgs nogalināt… nu, piemēram, kādu dzīvnieku?

-   Protams, - Haralds piekrītoši pamāja. - Kāpēc jautā?

-   Tad tu vari nogalināt arī cilvēku, - es sacīju. - Ja ir motivācija… Vai ne?

-   Droši vien, - Haralds domīgi piekrita. - Vajag kādu nosist?

-   Ja būsi ar mani, tad vajadzēs, - es teicu. - Man šķiet tu tomēr saprati, par ko es pirmīt tik gari runāju. Un vēl tev nebūtu slikti atcerēties, ko pats pirmīt stāstīji par Albertu Ābeli! Kā domā - viņam vēl vajadzētu dzīvot?

-   Vispār jau jā, - Haralds viegli pamāja ar galvu. - Tu man kaut ko arī maksāsi?

Es iesmējos.

-   Tev jau nauda esot! Bet, ja prasīsi…

-   Es par velti strādāju cietumā, - Haralds atgādināja. - Kaut vai principa pēc kaut ko tomēr vajadzētu.

-   Par palīdzību izmeklēšanā, protams, honorāru dalīsim līdzīgās daļās. Bet citos gadījumos… Es neliešiem atriebjos idejas un taisnības vārdā! Tam, kas izlējis cita asinis, jāsamaksā ar savām! Pie šādas pārliecības cilvēki bija jau nonākuši dažus tūkstošus gadus pirms tam, kad tika izgudrots Dievs. Tāpēc man ir pilnīgi vienalga, kā to vērtē šodienas pārgudrie filozofi, liekulīgie humānisti, naivie cilvēktiesību aizstāvji vai bargie likuma sargi! Un ko viņi vispār var aizstāvēt un sargāt, ja pats likums par nāves soda nepiemēro- šanu patiesībā ir noziedzīgs! Jo es nesaprotu, man tas šķiet kaut kāds totāls juridisks un morāls absurds…

-   Kas? - Haralds ātri prasīja.

-   Tas, ka valsts un likums vairākkārtējam slepkavam dod vēl kaut kādas tiesības…

Nicīgi atmetu ar roku, izdzēru atlikušo vīnu un jau kuro reizi paskatījos uz Haraldu. Mans skatiens acīmredzot bija tik tiešs un spēcīgs, ka viņš pat manāmi satrūkās.

-   Kas tas bija? - Haralds, tāds kā sabijies, prasīja.

-   Nekas, - es atbildēju. - Manam skatienam dažreiz piemīt kaut kāds milzīgs, neizskaidrojams spēks. Tāpēc pie vajadzības…

-   Lūdzu, uz mani tā vairs neskaties, - Haralds sacīja.

-   Tas bija kā ar augstsprieguma strāvu.

-   Labi, - es teicu. - Tinamies prom! Pa ceļam ieiesim tepat Audēju ielā pie vienas burvīgas dāmas - Sanijas Salas. Viņai diez ko dzīvē neiet. Bez citiem mēsliem, viņu vēl par īres nemaksāšanu uz ielas grib izmest mājas saimnieks. Pie reizes aprunāsimies arī ar viņu.

Izgājām uz ielas. Bija skaists vasaras vakars - kluss un silts. Vecrīgā kā parasti - vācu, angļu un japāņu tūristi, jauniešu bari un meitenes, par kurām jau pēc ģērbšanās stila, vaļīgās gaitas, smiekliem un mirdzošajām acīm ikviens nekļūdīgi varēja pateikt, ko viņas grib un kāpēc vis rātni neatrodas mājās vai pie draugiem, bet tik pavedinoši izturoties, kā no mieta atrāvušās aitas, klīst pa vecās Rīgas bruģainajām ieliņām.

-   Sitās var dabūt pa velti, - Haralds sacīja. - Vajag tikai izmaksāt krogu un nopirkt dažas tabletītes Ecstasy.

-   Tā izskatās, - es piekritu. - Bet smukas gan.

-   Ja sieviete vajadzīga tikai gultai, viņas izskatam nav nekādas nozīmes, - Haralds sacīja. - Sliktākajā gadījumā uzmet uz ģīmja palaga stūri un drāz tālāk!

-  Vai Māra bija skaista? - es vaicāju.

-   Skaista gan, bet stipri nojūgusies, - Haralds atbildēja.

-   Un ne tikai pa seksa līniju vien. Vispār.

Nesteidzoties uzkāpām ceturtajā stāvā un es piezvanīju pie dzīvokļa durvīm, kur kādreiz vēl sava dienesta sākumā ar kolēģiem no specvienības "K" biju ielauzies, lai arestētu Ričardu Eino, kas tagad, velns parāvis, ir izrādījies mans pusbrālis, un kur pirms tiesas kopā ar krogā sastapto Sani- ju pavadīju ne sliktāko savas dzīves vakaru.

Klusums. Neviens atvērt nenāca. Piezvanīju vēlreiz. Tas pats.

Pēc mirkļa lejā noklaudzēja mājas ieejas durvis un kāds lēnām kāpa augšup. Gaidījām.

Tā izrādījās pusmūža sieviete ar saitē piesietu mazu šuneli - taksi.

-   Labvakar! - es sveicināju. - Vai tad lifts nestrādā?

-   Tā ir, - sieviete nogurusi apliecināja. - Mums jau te ir mierīgāk kā citur, taču paretam… Huligāni ir visur.

-   Kā šunelis? Vai vecs? - jautāju, labi zinādams, ka, līdzko ar saimnieku sāksi interesēties par viņa suni, uzreiz izpelnīsies vislielāko īpašnieka labvēlību.

-   Vecs gan, - sieviete apstiprināja. - Viņam augšā tikt ir vēl grūtāk nekā man! Ja skaita pēc tās pazīstamās dzīvnieku vecuma aprēķināšanas formulas… Nu, jūs jau zināt! Tad Čapiņam tagad ir jau septiņdesmit pieci gadi!

-   Cienījams kungs, - es teicu. - Lai viņam laba veselība un arī jums, saimniec! Vai jūs gadījumā neesat Sanijas Salas kaimiņiene?

-   Kā tad! - sieviete tūlīt apstiprināja. - Ko jūs gribat?

-  Vai nezināt, viņa te vēl dzīvo?

-   Zinu gan, - sieviete teica. - Dzīvo, taču pēdējā laikā tā kā neesmu manījusi.

-   Cik ilgs ir šis pēdējais laiks?

-   Apmēram divas vai trīs nedēļas, - sieviete paskaidroja. - Sanijai notika liela nelaime - nomira meitiņa. Sakiet, kungi, kur un no kā tik mazam bērnam var piemesties vēzis? Ne viņš pīpējis, ne dzēris, ne ēdis ķimizētu barību, ne uzņēmis citas kancerogēnās vielas? Domāju, ka visas tās runas par nepareizu dzīvesveidu un vēža izcelsmi ir pēdējās muļķības! Neviens neko īsti nezina, bet tikai muld! Mans tēvs visu mūžu gan pīpēja, gan dzēra, gan lēģerī cieta badu, bet vēlāk ēda visu, kas garšoja un ko varēja dabūt, un nodzīvoja līdz deviņdesmit diviem gadiem! Bet te mazs bērniņš…

-  Vai jūs nezināt, kur Sanija pašlaik varētu atrasties?

-   Nezinu gan, - sieviete tāda kā noskumusi teica. - Varbūt aizbraukusi uz laukiem pie vecākiem, bet varbūt… Pirms Sanijas pazušanas es te vairākas reizes atkal manīju viņas iepriekšējo brūtgānu Ričardu Eino. Viņa man par to puisi šo to pastāstīja. Esot tīri labs, izlīdzot ar naudu un pat dāvinot dārgas rotaslietas, bet tai pašā laikā… Viņš tak sēdējis cietumā - īsts bandīts! Bet vecāki esot solīdi ļaudis.

-   Tā gadās, - es teicu. - Un ko mājas saimnieks? Dzirdēju, viņš it kā draudējis Saniju par īres parādiem izmest uz ielas. Tā ir?

-  Viņš jau te draud visiem, - sieviete mazliet ērcīgi sacīja.

-   Kārlis ir slikts cilvēks. Es pat teiktu - ļoti slikts! Uzskatāms piemērs - bagātība, tāpat kā nabadzība, daudzus dara ļaunus.

Sieviete septiņdesmitpiecgadīgo šuneli Čapu paņēmusi padusē, atslēdza sava dzīvokļa durvis un iegāja iekšā. Mēs vēl īsu laiciņu palikām stāvot.

-   Ko tālāk? - Haralds prasīja.

-        Uzejam pie saimnieka! - es aicināju. - Ja viņš ir tik slikts, tad vismaz profilakses pēc mazliet padrebināsim. Varbūt kļūs labāks.

Uzkāpām stāvu augstāk un piezvanījām pie 8. dzīvokļa durvīm. Pēc neilga laika aiz tām atskanēja spalga vīrieša balss.

-   Kas tur ir?

-   Te no policijas, - es teicu. - Lūdzu, atveriet!

-   Kas noticis? - balss bažīgi jautāja.

-   Mēs te sakarā ar Sanijas Salas pazušanu, - es sacīju.

-   Šis tas jānoskaidro.

Pēc brīža durvis atvērās un mēs ieraudzījām priekšā stāvam diezgan pamaza auguma sīku vīreli ar nelielu kazbār- diņu.

-  Vai esi mājas saimnieks? - uzreiz skarbi prasīju.

-   Es… - Vīrietis izskatījās nobijies.

-   Kāds tev vārds, uzvārds?

-   Kārlis Kagainis, - viņš atbildēja. - Bet es neko nezinu.

-   Mājās esi viens?

Kārlis Kagainis mirkli domāja. Viņa kalsnajā sejā un acīs pavīdēja šaubas.

-       Ja jūs esat no policijas… Lūdzu, uzrādiet savas darba apliecības!

-        Tūlīt redzēsi! - draudīgā balsī sacīju, spēji sagrābu viņu aiz rūtaina flaneļa krekla un iestūmu dziļāk gaitenī.

-   Vispirms pasaki, kur pašlaik varētu atrasties tava īrniece Sanija?

-       Es jau teicu - neko nezinu. - Tagad Kagaiņa kungs izskatījās jau ļoti nobijies. - Es par saviem īrniekiem daudz neinteresējos. Vienīgi uzraugu, lai visi laikus samaksā īri un komunālos…

-  Cik Sanijai jāmaksā? - turpināju skarbā balsī vaicāt.

-  Apmēram simts latus mēnesī.

-   Tas ir daudz vai maz?

-   Pašā Rīgas centrā… Tas ir maz.

-        Sanija ir bez darba, - es viņam atgādināju. - Turklāt nesen nomiris bērns. Kur lai viņa rauj tos simts latus?

-       Piedodiet, bet tā nav mana problēma, - Kagainis atbildēja. - Katram jārūpējas par sevi.

-  Ko tu dari ar tiem, kuri nespēj samaksāt?

-  Kā likums prasa - tiesa, un tad kur nu kurais…

-  Arī uz ielas?

-        Nezinu, - Kagainis sacīja. - Tās ir viņu problēmas! Varu tikai piebilst - ja esi nabags, tad jādzīvo citur, nevis Rīgas centrā.

-  Varbūt zini, kur dzīvo Sanijas vecāki?

-       Precīzi nepateikšu, bet kaut kur pie Dobeles. Šķiet, Anneniekos.

-       Labi, - es jau daudz mierīgāk sacīju un kazbārdiņu palaidu vaļā. Viņš tūlīt mums pagrieza muguru un steidzīgā solī devās pie telefona, kas atradās gaiteņa galā.

-  Atvainojiet, man jāpiezvana māsai…

Neķer muļķi, es nodomāju un pēkšņi sevī sajutu tik spēcīgas dusmas, ka spēji pagriezos, pieskrēju pie mājas īpašnieka, nikni izrāvu no viņa rokām telefona klausuli, roku atlauzu aiz muguras un paskatījos sāņus. Blakus stāvošās durvis stāvēja atvērtas - tur atradās virtuve, bet tieši pretim redzams liels logs.

-       Hari! - skaļi uzsaucu. - Nāc šurp! Ieej virtuvē un atver logu!

Haralds paklausīja. Kad logs bija vaļā, es pie tā ātri pie- vedu bailēs drebošo mājas saimnieku un viņu līdz pusei uzsviedu uz loga palodzes.

-        Skaties! - gandrīz vai kliedzu. - Mēs atrodamies piektajā stāvā, bet, redzi, lejā ir iela! Bet tagad paklausies, tu - vietējais patvaldniek, un klausies uzmanīgi! Ja tu Sanijai vai kādam citam savas mājas īrniekam vēl kaut reizi draudēsi ar izlikšanu uz ielas… Tu pats tūlīt tur atradīsies! Saprati? Ar cilvēku dzīvēm tā spēlēties nedrīkst! Bet, ja tā spēlēties tomēr patīk, tad der atcerēties - jebkuru spēli var

-Atvainojiet, man jāpiezvana māsai… Neķer muļķi, es nodomāju un pēkiņi sevī sajutu tik spēcīgas dusmas, ka spēji pagriezos, pieskrēju pie mājas īpašnieka, nikni izrāvu no viņa rokām telefona klausuli, roku atlauzu aiz muguras un paskatījos sāņus.

vai nu vinnēt vai zaudēt! Bet tev es zaudējumu garantēju! Jo atkal strādā tas pats sen senais taisnības likums - ja gribi kādam nodarīt ko sliktu, jārēķinās, ka tas pats var notikt ar pašu! Apjēdz?

Vēl kādu brītiņu viņu paturējis uz loga palodzes, Kagaiņa kungu sagrābu aiz čupra un strauji ierāvu atpakaļ virtuvē.

Viņa ģīmis bija kļuvis palaga baltumā, bet kazbārdiņa tā trīcēja, it kā to kāds tīši raustītu.

Kad pagriežāmies, lai dotos prom, pēkšņi gaitenī saskrējāmies ar miesās kuplu pusmūža sievieti. Acīmredzot tā bija Kagaines kundze.

-   Kas jūs tādi esat? - viņa satrauktā balsī jautāja. - Un kas te vispār notiek?!

-   Mammīt, - Haralds sacīja un viņu viegli pagrūda sāņus. -Ja jums mājas aptieciņā ir valokordīns, iedodiet pussimts pilienus šim bālajam kungam! Viņš pašlaik ir nedaudz uztraucies, taču, ticiet, tas drīz pāries un viņš atkal sāks priecāties par dzīvi! Jo nupat viss varēja būt savādāk! Un vēl varēs būt, ja… Tagad kungs zina, kā viņam turpmāk jāuzvedas!

Kad izgājām uz ielas, tur nekas nebija mainījies. Cilvēki joprojām bezrūpīgi staigāja, uzmanīgi vērodami gan cits citu, gan vecos Rīgas namus, un droši vien priecājās, ka liktenis viņiem tik vēlīgi šādu dzīves mirkli bija devis.

2. nodala

Baiba Radzinska, ieēdusi vieglas brokastis un, kā ik rītu, izdzērusi arī tasīti kapučīno, no virtuves devās uz istabu, tur uzklāja gultu, pārģērbās, liela spoguļa priekšā izķemmēja dzirkstoši blondos matus, gan ar dažādu krēmu, pūderu, tušu un krāsu palīdzību sakārtoja seju un ziņkāri paraudzījās savā spoguļattēlā.

Viņa vēl joprojām izskatījās skaista un reti pievilcīga sieviete. Slaidais, vienmēr eleganti ģērbtais augums ne par mata tiesu nebija izmainījies un arī pat ārēji vienmēr redzamais seksapīls nekur vēl nebija pazudis.

Baiba Radzinska kā parasti jutās labi un bija ār sevi apmierināta.

Pēc tam viņa apsēdās pie loga noliktā atpūtas krēslā, turpat no netālu esošā galdiņa paņēma lugas "Palīgā sauciens" jaunuzveduma eksemplāru, bet pirms sākt lasīt viņai iedalītās lomas tekstu, pagrieza galvu sāņus un paskatījās laukā pa logu.

Kā ne visai gaidīts ciemiņš, bija atnācis kārtējais rudens. Mājas pagalmā esošais bērzs un divas kļavas atklāti raudāja par aizgājušo vasaru. Krāsainas lapas, viegla vēja norautas no koku zariem, lēni virpuļodamas krita lejup un izskatījās, ka daba mēģina koku kailumu kompensēt ar spilgti krāsainu lapu segu, lai vismaz melnā zeme neizskatītos tik nožēlojami netīra un kaila.

Bet tas, kā jau viss uz šīs pasaules, ir īslaicīgs. Viss mainās, bet nekas nepazūd. Paies tikai dažas nedēļas, lietus vietā tumšās debesis lejup metīs sniegu un pēc tam patiešām tik melnā un netīrā pagalma zeme atkal kļūs balta un tīra…

Tāpat notiek arī ar mums, Baiba skumji nodomāja. Ļauni un slikti cilvēki, kad vajadzīgs, uzliek uz savām netīrajām dvēselēm tik pierastās liekulības maskas un uzreiz kļūst jauki un ļoti patīkami cilvēki.

"Bet kāda, galu galā, esmu es pati?" viņa pēkšņi satraukta iedomājās. Man jau arī pamazām tuvojos tas mūža laiks, kad Vajadzētu padomāt, pārdomāt un izvērtēt, kāda tad beigu beigās ir bijusi mana dzīve? Un, ja tā ir bijusi slikta, varbūt to vēl kaut kādā veidā var darīt labāku, bet, ja ir bijusi laba…

Stop! Baiba gandrīz vai iekliedzās. Tās taču atkal ir kārtējās muļķības! Ko vispār nozīmē slikta vai laba dzīve?! Vai patiešām cilvēkiem laba dzīve nozīmē tik vien kā labs materiālais stāvoklis, laba izglītība, laba profesija, laba māja, labs darbs, laba veselība, labs vīrs un labi bērni?!

Bet tas taču ir šablons! Standarts! Vispārpieņemts sīk- buržuāzijas morāles un dzīves modelis!

Ja no visa iepriekš uzskaitītā cilvēkam nekā nav, vai tad viņš nevar būt laimīgs?! Vai cilvēks nevar būt laimīgs tikai ar to vien, ka viņš ir dzīvs?!

Patiesībā tas ir skumji un nožēlojami, bet laikam jau nevar… Bet, ja kāds tomēr var, tad viņš ir vai nu idiots vai Dieva izredzētais. Viss mierīgi. Ne par ko nav jāuztraucas, jo nav nekas, ko šis cilvēks varētu zaudēt…

Bet ko es? Bail un varbūt pat kauns atzīties, taču arī man nekas nav ko zaudēt, jo patiesībā es jau visu esmu zaudējusi. Pelnīti, nepelnīti? Kas to tagad pateiks? Kas izšķirs? Kas vispār šai pasaulē ir tas dižais gudrinieks un galu galā arī drosmīgais, kas kā Augstākās tiesas galvenais tiesnesis nemaldīgi varētu dot vērtējumu par katra cilvēka nodzīvoto mūžu?

Bet es zinu. Es viņu pazīstu! Šis Augstākās tiesas galvenais tiesnesis… esmu es pati! Jo tikai katrs pats var, drīkst un ir tiesīgs vērtēt savu dzīvi. Ikviens un jebkurš savus galvenos un izšķirošos lēmumus vienmēr pieņem pats. Un tas neko nemaina, ja mūs kādu labu vai sliktu rīcību spiež izdarīt kaut kādi negaidīti radušies blakusapstākļi. Tik un tā visus vai to vienu vienīgo izšķirošo lēmumu tu vienmēr tomēr pieņem pats!

Un tāpēc nevienu nevaino…

Kad gadās raudāt vai priecāties.

Kliegt vai klusēt.

Strādāt vai nīkt bezdarbībā.

Mīlēt vai nīst.

Dzīvot vai mirt.

Savas sāpes nenolādi!

Un laimē nestaro!

Un netici nakts tumsai!

Un netici dienas gaismai!

Tici varbūt vienīgi tam, ka tu vēl kaut ko šai dzīvē spēj izdarīt!

Protams, dažreiz jau mazliet žēl, ka man nav šis vispārpieņemtais dzīves standarta modelis - vīrs, bērni, laba ģimene… Sava māja, zeme un zvaigznes virs galvas - kā mīlestības atspulgs.

Bet vai tāpēc esmu jutusies nelaimīga? Dažreiz, jā. Mazliet. Kad esmu sākusi domāt. Taču pamatu pamatos mana dzīve tomēr ir bijusi skaista. Izcilas lomas teātrī, skatītāju sajūsma, slava, pielūdzēji… Labi vai slikti, bet sava mūža

galveno lomu - būt priekšzīmīgai mātei un sievai - es nospēlēt tomēr nespēju. Un nespēju tāpēc, ka šī loma nebija paredzēta man. Acīmredzot man vajadzēja būt tieši tādai, kāda arī esmu - dzīves baudītāja.

Es neesmu meitene, kas raud.

Un neesmu sieviete, kas alktu tikai vienu vienīgu vīrieti - sapņu princi baltā zirgā vai vismaz normāli pieņemamu…

Es, kaunā nesarkdama, pie lūpām ceļu vīna glāzi un at- dodos visiem, kas mani grib!

Un pasakiet, lūdzu - kāpēc gan ne?!

Kad pēc stundas Baiba pārtrauca lasīt lugas tekstu, viņa ātri nolika to sāņus un juta, ka viņu negaidīti pārņem savāda baiļu sajūta. Kā dramaturgs varēja zināt, ka šai pasaulē ir tāds prokurora dēls Ričards Eino?!

Baiba atkal paskatījās laukā pa logu. Kā krāsainas koku asaras, lapas turpināja krist uz aukstās zemes, un Baiba pēkšņi atcerējās, ka šo lugu, tikai ar citu vārdu, taču esot sarakstījis šis pats lugas galvenais personāžs Haralds Vinters! Un vēl nesen, satiekoties ar dēlu, Edmunds kaut kā ieminējās, ka tagad strādājot kopā ar kaut kādu tur Haraldu. Varbūt tas ir šis pats Vinters?

Baibas domas par liktenīgām dzīves sakritībām, gan literatūras dažreiz patiešām mazliet mistisko sasaisti ar reāliem dzīves notikumiem iztraucēja ass telefona zvans.

Viņa ar mazliet trīcošu roku paņēma mobilā tālruņa kastīti un paskatījās apgaismotajā displejā.

Zvanīja Intars Eino.

-   Es klausos, - viņa manāmi satraukusies teica.

-        Tas ir labi, - Intars sacīja. - Tad klausies vien! Mēs varam satikties?

-   Tūlīt?

-   Būtu vēlams.

-   Kas noticis? - Baiba painteresējās.

-       Nekas īpašs, - Intars atbildēja. - Ir tāda sajūta, ka beidzas dzīve. Pēdējā laikā it sevišķi ātri.

-   Ko mēs tur varam līdzēt?

-        Neko, - Intars sacīja. - Varbūt tomēr atbrauksi? Šo to tā kā tomēr vajadzētu noskaidrot.

-   Kur tu esi? - Baiba vaicāja. - Vasarnīcā? -Jā.

-   Pārāk tālu. Atbrauc pie manis! - Baiba aicināja.

-   Nē, - Intars diezgan asi iebilda.

-   Varbūt uz ielas? - Baiba jautāja. - Kādā kafejnīcā?

-        Es tevi lūdzu atbraukt pie manis uz Jūrmalu, - Intars uzstājīgi atkārtoja. - Agrāk tu drāzies šurp bez jebkāda aicinājuma! Sāc jau atdzist?

-        Vēl gluži ne, - Baiba atbildēja. - Sievietes, atšķirībā no jums, vārgajiem neliešiem, var mīlēties līdz simts gadu vecumam! Bet man līdz tam vēl tālu. Starp citu, es vēl varu pat dzemdēt!

-        Tas ir ļoti labi, - Intars sacīja. - Tieši par to mums arī vajadzētu parunāt. Par dzemdībām…

Baiba brīdi domāja, tad piekrītoši pamāja.

-   Labi, Intar, - viņa sacīja. - Patiešām tūlīt?

-   Tu to vari?

-  Jā, - Baiba teica. - Visa priekšpusdiena brīva.

-       Ļoti jauki, - Intars apmierināts sacīja. - Brauksi ar mašīnu?

-   Protams.

-   Tad jau drīz būsi. Gaidu!

Baiba atslēdza telefonu. Nekādu lielu smadzeņu piepūli nevajadzēja, lai jau tūlīt saprastu, ka tagad - pēc plašu vērību guvušās tiesas prāvas - Intars beidzot pa īstam grib noskaidrot, vai Edmunds patiešām varētu būt vina dēls?

Pēc stundas Baiba jau stāvēja vasarnīcas verandā, kur viņu, ģērbies nedaudz apvalkātā mājas halātā, sagaidīja Intars.

Kad Baiba tika ievesta lielajā kamīna zālē, un viņa kā agrāk ieraudzīja klātu galdu ar izsmalcinātām uzkodām un šampanieša pudeli, viņai šķita, ka pēkšņi laiks ir apstājies un viss ir tāpat kā pirms divdesmit astoņiem gadiem, kad toreiz nakts vidū šeit bija nokļuvusi pirmo reizi.

-        Skaisti, - viņa klusi pateica un apsēdās sarkana dīvāna malā vaļīgi pārmetuši vienu kāju otrai. īsie svārciņi

Zvanļja Intars Eino. - Es klausos, - viņa manāmi satraukusies teica. - Tas ir labi, - Intars sacīja. - Tad klausies vien! Mēs varam satiktiesi - Tūlīt i

uzrāvās daudz augstāk, mākslinieces slaidās kājas atsegdamas vēl vairāk. - Nekas nemainās, vai ne?

Intars apsēdās blakus un maigi uzlika plaukstu virs sievietes ceļgala. Roka uzreiz caur dārgajām zeķēm sajuta tik patīkamo miesas siltumu, ka arī viņam pēkšņi šķita, ka nekas nav mainījies - gandrīz vai kā pirmo reizi.

-       Nē, Baibiņ, tā ir tikai skaista ilūzija, - viņš nopietni sacīja. - Mainījies ir viss - gan mūsu valsts, gan mēs paši. Vai tu sevi apzinies un jūties kā pirms…? Cik gadi ir pagājuši, kopš mums tik liktenīgās lugas pirmizrādes?

-   Divdesmit astoņi, - Baiba atbildēja. - Neticami.

-   Patiešām, - Intars piekrita. - Tā bija skaista nakts.

-        Tā nakts bija neprāta pilna, - Baiba sacīja. - Taču, ja ne tava romantiskā neatlaidība… Es būtu mierīga gulējusi pati savā gultiņā…

-        Ne savā, - Intars iebilda. - Tu būtu gulējusi blakus savam nemīlamajam vīram.

-   Nu jā… - Baiba gari novilka.

-   Tu viņu tik tiešām nemīlēji? - Intars prasīja.

-       Kāda tam tagad nozīme? - Baiba nicīgi iesmējās. - Kāda nozīme vispār mūsu dzīvē ir mīlestībai?!

Intars vērīgi un neticīgi paskatījās uz blakus sēdošo Baibu. Viņam tā šķita tikpat iekārojama kā agrāk.

-   Tu tā domā īstenībā vai tēlo? - viņš nopietni prasīja.

-       Kas no tā mainītos, ja es patiešām tā domātu vai arī šo neticību mīlestībai vienkārši notēlotu?

-        Nemainītos nekas, - Intars sacīja. - Tu tikai vēlreiz atklātos kā sieviete, kas, maigi sakot, visu mūžu ir bijusi pamatīga izvirtule un nekad tā pa īstam nevienu nav mīlējusi.

-       Intar, tiešām? - Baiba neslēpa pārsteigumu. - Tu mani visu laiku esi uzskatījis par izvirtuli?!

-       Nē, ne visu laiku, - Intars paskaidroja. - Sākumā mums taču viss bija daudz savādāk, vai ne?

-        Kas savādāk? - Baiba izaicinoši prasīja. - Traka seksa vietā tikai skaista platoniska mīlestība ar rožu pušķiem un skaļiem aplausiem par labi nospēlētu lomu?

-       Ne gluži, - Intars sacīja. - Saki atklāti - tu nemīlēji arī mani? Notēloji?

Baiba ilgi klusēja, tad palūdza glāzēs ieliet šampanieti. Kad tas bija iebaudīts, viņa beidzot atbildēja.

-   Jā, Intar, labi vai slikti, taču es nevienu vīrieti neesmu mīlējusi. Visas mīlestības izdzīvoju uz skatuves, bet dzīvē varēju pilnīgi iztikt bez tās. Ar seksu, protams, bija krietni savādāk. Pēc tā es tiešām tiecos. Man tas bija nepieciešams. Taču tev, pirms par mani tik slikti izteikties, vajadzēja atcerēties, ka ne es, bet tu ar savu gribēšanu plijies man virsū! Ne es, bet tu pēc izrādēm gaidīji mani pie teātra izejas, dāvāji ziedus, glaimoji. Slavēji un kāri skatījies uz manām krūtīm un kājām! Ne es, bet tu mani gribēji! Ne es, bet tu aizvedi mani pie sevis - lūk, tepat uz šī sarkanā dīvāna! Intar, ja esmu izvirtule, kas tādā gadījumā esi pats?

Intars pasmaidīja un atkal glāzēs ielēja dzirkstošo dzērienu.

-   Esmu vīrietis, - viņš atbildēja. - Viss ļoti vienkārši.

-   Bet es esmu sieviete, - Baiba sacīja. - Tas ir vēl saprotamāk. Un pasaulē nav cita iemesla, kāpēc mums abiem te atkal vajadzētu sēdēt uz sarkana dīvāna, pie sarkanas galda lampas, dzert šampanieti un domāt par to, par ko šādās reizēs vīrietis un sieviete parasti domā.

-   Šoreiz tomēr ir ne tā, - Intars teica. - Pirms tevi atkal nolikt slīpi, es beidzot gribētu zināt absolūti skaidri - vai Edmunds patiešām ir mans dēls?

-    Jā, - Baiba, ne mirkli neminstinoties, apstiprināja. - Viņš ir tavs dēls.

-   Kad tas notika? - Intars prasīja.

-   īsti vairs neatceros, - Baiba atbildēja. - Varbūt jau mūsu pirmajā naktī, kad negaidīti uznāca tas baigais negaiss ar pērkonu un zibeņiem.

-   Tas ir droši? - Intars pārjautāja, taču nekādu īpašo interesi viņa balsi nemanīja.

-   Pilnīgi, - Baiba apgalvoja. - Krietnu laiku ne pirms tam, ne pēc tam es ar Filipu nemīlējos.

-   Bet ar citiem?

-   Arī ar citiem ne, - Baiba stingrā balsī pateica. - Vai tu visā nopietnībā domā, ka es to vien esmu darījusi, kā vārtījusies svešu vīriešu gultās?!

-   Nē, tā es gluži nedomāju, - Intars sacīja. - Krietnu savas dzīves daļu tu vārtījies manā gultā. Un tas bija skaisti. Un tas bija labi. Bet… Kāpēc tu man par Edmundu neatklāji patiesību agrāk?

-  Nezinu. - Baiba paraustīja plecus. - Ko tas mums būtu devis?

-  Vismaz es būtu zinājis…

-   Un tad tu tiesas prāvā viņam nebūtu kā sodu pieprasījis mūža ieslodzījumu? - Baiba izaicinoši prasīja. - Būtu žēlojis un varbūt pat apsūdzību atsaucis?

-  Grūti pateikt, - Intars, noliecis galvu zemāk, teica. - Ja tu saki taisnību… Tātad man ir divi dēli. Viens - Ričards Eino - melnais biznesmenis, reketieris un it kā enerģisks cīnītājs par sociālo taisnīgumu, bet otrs - Edmunds Radzinskis - tāpat baigais cīnītājs par taisnību, cilvēku slepkava un sava pusbrāļa sitējs un arestētājs. Kaut kā pārāk drūmi un maz ticami.

-   Intar, saproti vienu… - Baiba gandrīz vai lūdzoši paskatījās uz savu ilggadīgo mīļāko. - Tam, vai tu tici vai ne, šobrīd nav pilnīgi nekādas nozīmes! Es, tu un Filips visu laiku esam dzīvojuši katrs savu dzīvi, bet viņi - šie tik krasi atšķirīgie pusbrāļi - savu. Tagad jau ir daudz par vēlu kaut ko labot, atklāt vai nožēlot. Dzīve patiešām lēnām aiziet…

Intars no lielās pudeles salēja glāzēs atlikušo šampanieti un mazliet noskumis paskatījās uz vēl joprojām tik ļoti pievilcīgo sievieti.

-  Vai tu, Baiba, neko nenožēlo?

Baiba graciozi paņēma rokā kristāla glāzi, ilgāku brīdi skatījās, kā tajā kopā ar saules stariem draiskojas sīki bur- bulīši, un arī nedaudz grūtsirdīgi pasmaidīja.

-  Nē, Intar, es nenožēloju neko, - viņa patiesi sacīja. - Ja nu vienīgi to, ka cilvēka mūžs patiešām ir tik sasodīti īss… Un vienkārši neatliek daudz laika ne labiem darbiem, ne arī īstai, ļoti garai mīlestībai… Mums ir tikai īslaicīga dzīve - vai nu kā skaista, dzirkstoša šampanieša pildīta glāze, vai kā asaru pilns biķeris… Un tad ir tumsa. Par ko gan mums priecāties, un ko gan mums vajadzētu nožēlot?

3. nodaļa

-       Tu šo ceļu zini? - Haralds prasīja. - Esi kādreiz braucis?

-       Braucis neesmu, bet ceļu zinu, - es atbildēju. - Paskaties kartē!

-   Tur var gadīties dažādi remontdarbi, - Haralds sacīja.

-   Tas nekas, - es teicu. - Gan jau tiksim.

-        Saki atklāti, Edmund! - Haralds man uzmeta ciešu skatienu. - Tev patiešām tā Sanija ir tik tuva sirdij, ka, lai tikai painteresētos par šīs sievietes likteni, jātriecas tāds gabals?

-       Tas nav tā, kā tu domā, - es teicu. - Zini, mums ar viņu nav bijis pat sekss. Man šīs sievietes vienkārši ir žēl. Turklāt, ja viņas dzīvi atkal kaut kādā veidā ir sācis ietekmēt Ričards… Es to nedrīkstu pieļaut.

-       Tieši tas jau mani arī pārsteidz, - Haralds sacīja. - Kāpēc?

-        Es jau tev esmu stāstījis, - paskaidroju. - Man ar Ričardu ir savi rēķini - nopietni un baigi. Bet otrkārt… Esmu zvērējis cīnīties pret ļaunumu…

-Kā?

-        Visādi, - atbildēju. - Vai nupat tikai pamodies? Ar visiem man pieejamiem līdzekļiem…

-   Tātad neizslēdzot arī… morte?

-        Tev, Harald, ir vāja atmiņa, - mazliet sarūgtināts sacīju. - Pirms nedēļas krogā es jau tev visu pateicu. Nevienu galināt vairs netaisos. Es tikai sodīšu.

-       Es tevi, Edmund, saprotu. Senu senais pasaules malds: ļaunums pret ļaunumu.

-        Muļķības! - asi iebildu. - Tam, ko darīšu, nekāda sakara ar ļaunumu nav. Jēdziena apzīmējums ir nepareizs. Atšķirībā no mūsu valsts humānajiem - tātad savā ziņā ne vienmēr taisnīgajiem likumiem, manis pasludinātie soda mēri ir pareizi. Bet mūsu tiesu sistēmas vārgulība, tas ir, noziedznieku nepelnīti maiga sodīšana, ja vispār viņi tiek sodīti, acīmredzot var eksistēt tikai tāpēc, ka tieslietu sistēmā pastāv milzīga korupcija… Taču es esmu nenopērkams! Manu rīcību vada gluži cita motivācija - ne personīgais

pašlabums, bet normāls taisnīgums. Kas zina, varbūt tā ir pat Dieva gribas realizācija. Jo nāves nesēja sodīšana ar nāvi ir pats senākais un neapstrīdami taisnīgākais cilvēces radītais likums. Bet es - šī likuma sargs un izpildītājs.

-   Kas tad mums sanāk? - Haralds tēlotā vai patiesā neizpratnē jautāja. - Svarīga ir tikai motivācija? Ja smadzenes apsaldējis neģēlis kādam pārgriež rīkli naudas maciņa dēļ, viņš ir sodāms tieši tāpat - ar nāvi. Bet, ja kaujas laukā kāds no mūsu brašajiem tēvzemes sargiem kvēlas dzimtenes mīlestības pārņemts, rīkli pārgriež pretinieka zaldātiņam, viņš ir varonis un visaugstākā valsts apbalvojuma cienīgs? Man šķiet, kaut kas te īsti neklapē. Kaut kas nav pareizi. Acīmredzot ne cilvēka sodīšanu, ne vardarbīgu nāvi, ne mūsu rīcības taisnīgumu vai netaisnīgumu nekad nav iespējams vērtēt nepārprotami. Skaidri redzams, ka pastāv vēl citi, krasi atšķirīgi kritēriji, pēc kuriem vērtējams arī tavs tik bieži pieminētais taisnīgums un vajadzī- gums. Vēl iespējams, ka nekas tamlīdzīgs nemaz nepastāv. Taisnīguma jēdziens ir izdomāts. Cilvēks rīkojas vienkārši vadoties pēc tā mirkļa emocijām, dzīves laikā iegūtām atziņām par pasaules kārtību un tikai viņa prātā esošo sapratni par to, kas šai pasaulē ir labs, kas ļauns, kas sodāms, kas attaisnojams.

Ilgāku laiku neko neatbildēju. Uzmetu acis spidometram - mašīna pa Jelgavas šoseju drāzās ar 145 kilometriem stundā.

Tā mēs vēl nositīsimies, nodomāju un samazināju ātrumu. Pēc tam uzmetu nopietnu skatienu Haraldam.

-  Māte, lasot tavu jauno lugu, brīnījās, - klusi sacīju. - Kā tu pazīsti Ričardu Eino?

-   Tā gadījās, - Haralds izvairīgi atbildēja.

-   Un kas tā par Valēriju? - turpināju. - Viņa ir īsta vai izdomāta?

-   īsta, - Haralds teica. - Viņa patiešām lūdz palīdzību.

-   Ko domā darīt?

-  Vēl nezinu, - Haralds paraustīja plecus. - Viens es pret Ričardu un viņa bandu diez ko vai iespēšu. Mums vajadzētu darboties kopā.

-   Bet ko tad mēs darām?

Haralds iesmejas. •

-   Piedod! - viņš teica. - Protams. Mēs abi tādi…

-Kādi?

-   Nu… Esmu četrus gadus atsēdējis cietumā par it kā dzērumā līdz nāvei sabrauktu bērnu. Lai gan nekad to neesmu darījis. To izdarīja mana sieva un es, viņu mīlēdams, vainu uzņēmos uz sevi. Un kāds bija rezultāts? Viņa man par to nav pateikusi pat nieka paldies! Bet mani, atšķirībā no tevis, nemoka domas par atriebību. Tagad es vienkārši visas sievietes neieredzu.

-   Kāpēc visas? - es prasīju. - Kaut kā nepareizi.

-  Droši vien, - Haralds piekrita. - Iespējams, vēlāk manā prātiņā kaut kas mainīsies, taču pašlaik…

-   Bet Valērijai tomēr palīdzēt gribi?

-   Zini, viņa izskatījās baigi nelaimīga.

-   Es skatos, Harald, mēs abi tādi līdzcietīgi… Nu gluži vai tādi kā žēlsirdības iemiesojumi, lai gan īstenībā domājam rīkoties diezgan nežēlīgi. Par ko tas liecina?

-   Nezinu. - Haralds atkal paraustīja savus atlētiskos plecus. - Droši vien par to, ka pasaule un cilvēki… Ne velna neko nevar saprast. Un kāpēc vispār par to domāt? Kāpēc saprast?

-   Redzi, Harald, - domīgi teicu. - Viss šai pasaulē ir daudz vienkāršāks, nekā mēs to parasti iedomājamies. Un kā jau pirmīt runājām, žēlsirdība bieži spēj izpausties arī ļoti cietsirdīgā rīcībā… Neliels paradokss, bet tas ir apmēram tas pats, kā ķirurgs rīkojas operāciju zālē. Lai kādu glābtu, nav jābirdina asaras, bet gan jānocietina sirds.

-   Ko tu, Edmund, izjuti, kad tev toreiz nācās šaut uz tev uzbrūkošiem cilvēkiem? - Haralds negaidīti painteresējās. - Naidu?

-   Tagad grūti pateikt, - atbildēju. - Naids tas nebija. Katrā ziņā es neko nenožēloju. Tie veči toreiz vēlējās manu nāvi. Un ne tā vienkārši. Viņi vēlējās, lai es mirstu drausmīgā nāvē! Un par ko? Ne par ko! Vienkārši tāpat - aiz naida un dzēruma dulluma. Bet mēs, Harald… Ja arī mēs rīkosimies nežēlīgi, tad mums vismaz būs uz ko morāli atbalstīties - uz to pašu tik strīdīgo taisnīguma principu…

Pēc nepilnas stundas iebraucām nelielas zemnieku saimniecības pagalmā, mašīnu noslāpēju blakus lielam ozolam un paskatījos uz mājas ieejas durvīm. Tur, iznākuši paraudzīties, kādi ļaudis ieradušies, stāvēja pusmūža sieviete un kāds vīrietis, atbalstījies uz paštaisīta koka kruķa.

-   Laba diena jūsmājās! - es viņus sveicināju.

-         Laba, laba! - vīrietis itin priecīgi atņēma sveicienu. - Vai tālu braukuši?

-   Tālu gan, - es apliecināju. - Vai šīs ir "Rožu" mājas?

-        Tās pašas, - vīrietis teica. - Mans vectēvs te savā laikā audzējis skaistākās rožu šķirnes Latvijā. Varētu teikt, viņš uz tām puķēm bijis kā ķerts!

-        Tas jau nav slikti, - sacīju. - Kur viņš rozes lika? Audzēja skaistumam vai tirgum?

-       Kāds nu toreiz tirgus! - Vīrietis atmeta ar roku. - Pašu priekam!

-   Piedodiet, vai jūs esat Salas?

-       Jā, - vīrietis apliecināja. - Kundze Zenta, bet es Arvīds Sala. Kas par lietu?

-   Vai jums ir meita Sanija? - turpināju izprašņāt.

-        Mums ir divas meitas, - Arvīds paskaidroja. - Vienu, tas ir vecāko, patiešām sauc Sanija, bet jaunāko Inese.

-   Vai kāda no viņām atrodas mājās?

-        Nav nevienas! - Arvīds iesaucās un viņa dobjajā balsī varēja saklausīt izteiktas skumjas.

-   Kur ir? - es prasīju.

Sieviete, mūs kārtīgi nopētījusi, pamāja ar galvu.

-Ja jums nav ļaunu nodomu… Varbūt ienāksiet iekšā un parunāsimies tur?

-        Paldies, saimniec, - es teicu. - Pasēdēsim tepat uz kāpnītēm! Tātad, cienījamie Salas, kur pašlaik atrodas jūsu meitas?

Mājas saimnieki tā kā samulsa, paskatījās viens ūz otru, tad Arvīds vērsās pie manis.

-        Atvainojiet, bet mēs tomēr gribētu zināt, kādu ļaužu jūs būtu?

Es pasmaidīju.

-        Salas kungs, neuztraucieties! Mēs esam no labajiem ļaužiem! Bet vai tad šeit bijuši arī sliktie?

Atvainojiet, bet mēs tomēr gribētu zināt, kādu ļaužu jūs būtu f

Sieviete, vēl dažus mirkļus pastāvējusi, iegāja mājā, bet Arvīds ar diezgan lielu piepūli apsēdās uz lieveņa.

-   Kas kājai vainas? - painteresējos.

-  Eh, ko nu tur vairs! - Arvīds īgni atmeta roku. - Nelaimes gadījums tepat mūsu dārziņā!

-   Dzērumā?

-   Bet kā tad citādi var pakrist zem traktora riteņiem? - mājas saimnieks bija patiesi pārsteigts. - Bet nemaz tik traki nebiju ņēmis.

-   To es tikai tā. - Atkal pasmaidīju. - Neņem jaunā! Vai meitas neteica, kur dodas?

-   Viss notika lielā steigā, - Arvīds sāka stāstīt. - Tas bija apmēram pirms mēneša. Kādu dienu, tāpat kā jūs šodien, pagalmā ieripoja glauna mašīna un no tās izkāpa trīs vīrieši. Vienu no tiem mazliet pazinu - tas bija viņas iepriekšējais draugs Ričards Eino. Runāja, ka viņš esot kāda liela prokurora dēls. Bet pats šķiet visīstākais bandīts. Par reketu un kaut kādiem tur vēl citiem noziegumiem sēdējis cietumā. Es nezinu, cik nu stipra Sanijai bija tā mīlestība pret šo jauno cilvēku… Grūti pateikt. Smuks jau ir. Starp citu, ļoti līdzīgs jums. Tikai bez tā sarkanā traipa uz pieres. Mana māte kādreiz stāstīja, ka cilvēki ar savdabīgo uguns- zīmi esot talantīgi, uzņēmīgi, mērķtiecīgi, bet ar nocietinātu sirdi. Vai tā ir?

-  Apmēram, - es teicu. - Tātad - pirms mēneša te ieradās Ričards Eino… Kas notika tālāk?

-   Viņš pasauca Saniju un abi iekāpa mašīnā. Tie divi palika ārpusē. Runāja ilgi. Sanija pēdējā laikā, tas ir, pēc bērna nāves bija kļuvusi tāda kā mazliet savāda. Gribēja dzīvot pie mums, bieži raudāja, staigāja noskumusi un šad tad kārtīgi sadzērās. Es viņai neko nepārmetu - tas no bēdām. Vai jūsu bērni ir veseli?

-   Man nav bērnu, - es atbildēju. - Bet turpināsim… Ričards Eino ar Saniju sēž mašīnā…

-   Nu jā, - Arvīds gari novilka. - Par ko viņi tur runāja, nezinu. Pēc krietna laika meita izkāpa laukā, izskatījās ļoti satraukta, es pat teiktu, tāda kā nobijusies, un ātri ieskrēja mājās pie Ineses. Pēc kādas pusstundas, acīmredzot par kaut ko krietni apspriedušās, ienāca pie mums un pateica, ka braukšot atpakaļ uz Rīgu. Esot piedāvāts labs darbs - kaut kādā tur klubā vai izklaides centrā. Ko viņas tur darīs, nepateica. Un tā nu abas ir prom.

-   Tieši kur, jūs nezināt? - vaicāju. - Vai viņas kluba vai centra nosaukumu neminēja?

-  Nē, - Arvīds skumīgi pašūpoja galvu. - Tikai pateica - Rīgā.

-  Vai pēc tam viņas nekādas ziņas nav devušas? - turpināju izjautāt.

-   Pirms divi nedēļām Sanija piezvanīja, - Arvīds pavēstīja. - Balss šķita mierīga un lēna. Varbūt bija iedzērusi. Nezinu. Pateica, lai par viņām neuztraucoties, dzīvojot atkal vecajā dzīvoklī, saimnieks īri nez kāpēc vairs neprasot, tik vien kā samaksāt komunālos rēķinus. Bet par darbu tikpat kā neko. Maksājot labi, esot pat sākusi krāt naudiņu mazās Elīnas kapa piemineklim. Bet nekādu dārgo jau nevajag! Vienkāršu, smuku plāksnīti. Ko tas bērniņš šai pasaulē redzēja? Neko!

-   Labi, saimniek! - sacīju un piecēlos. - Es jums atstāšu savu telefona numuru. Gadījumā, ja Sanija atkal piezvana vai citādi dod ziņu par sevi vai Inesi, tūlīt to dariet zināmu arī man! Apsolāt?

-   Es nezinu. - Arvīds mazliet samulsis skatījās sāņus. - Kas jūs tādi tomēr esat? Pateikt, ka neesat sliktie, ir jau viegli. Bet īstenībā? Varbūt jūs manām meitām gribat izdarīt ko tādu…

-  Neuztraucieties! - es teicu. - Mēs patiešām, darot labus darbus, šad tad esam sliktie zēni. Bet jūsu meitām… Esmu gandrīz vai pārliecināts, ka tas, ko viņas pašlaik Rīgā dara, nav šo meiteņu brīva izvēle. Taču ko jaunas un skaistas sievietes var darīt turīgu vīriešu izpriecu vietās, man jums nav jāstāsta. Bet es un mans draugs gribam viņām palīdzēt dzīvot tā, kā to vēlas pašas, ne citi.

Atvadījāmies no samulsušajiem vecākiem, iekāpām mašīnā un devāmies atpakaļ uz Rīgu.

-   Ko par visu to domā? - Haraldam prasīju.

-  Te daudz nemaz nav ko domāt, - viņš atbildēja. - Acīmredzot Ričards ar draudu palīdzību abas meitenes ir piespiedis strādāt par labi apmaksātām prostitūtām. Nav izslēgts, ka viņam ir pat savs nelegāls mauku vervēšanas kantoris, kas gan ar draudu, gan laba atalgojuma vilinājumiem masāžas saloniem, naktsklubiem un ārzemju bordeļiem piegādā viņu nagos nonākušās sievietes. Par to man liek domāt Ričarda draudi ari Valērijai. Tātad bizness ar plašu vērienu un lielu peļņu.

Piekrītoši pamāju.

-   Savādi, Harald, ka pēc nelegālas ieroču tirdzniecības un narkotikām peļņas ziņā prostitūcija ieņemot trešo vietu. Par ko tas liecina?

Haralds nedaudz padomāja, tad rūgti iesmējās.

-    Par cilvēces stulbumu un samaitātību, - viņš sacīja. - Ne maize, ne grāmatas, teātris un mūzika, bet daudz svarīgāki ir ieroči, prātu apdullinoši līdzekļi un sekss.

-   Par seksu es neko sliktu nedomāju, - sacīju. - It sevišķi tad, ja tas starp vīrieti un sievieti notiek mīlestībā vai vismaz uz savstarpējas vienošanās pamata. Bet, ja sievietes miesa kā tirgū gaļa… Diez kas nav.

-   Tur nekas slikts nenotiek, - Haralds iebilda. - Tu nekad neesi bijis nevienā naktsklubā? Tur savas miesas pārdošana ir tāds pats cienījams darbs kā trauku mazgātājām, viesmīlēm, garderobistēm vai pavārēm.

-   Muļķības! - neapmierināts norūcu. - Sevis pārdošanā nekā cienījama nav. Ja kāda no viņām to dara pat labprātīgi naudas dēļ, tad tik un tā tas ir sievietes pazemojums. Bet ja to viņām piespiež darīt tādi nelieši kā Ričards…

-   Ko tu domā darīt tālāk? - Haralds jautāja.

-   Ričards ir līķis, - bez ilgas domāšanas atbildēju. - Man ar viņu ir daudz vecāks rēķins par šito. Pēc tam no gūsta jāatbrīvo Sanija un Inese.

-    Bet varbūt viņām šis darbiņš ļoti patīk, - Haralds sacīja. - Kāpēc jādrāžas uz Īriju lasīt sēnes, ja tepat uz vietas labos apstākļos var kāst naudu, cik nu vispār viņas var turēt.

-   Stipri šaubos. - Smagi pašūpoju galvu. - Sievietēm tomēr galvenais ir ģimene un mājās pastāvīgs vīrietis. Bet ja interesantākas dzīves dēļ gribas pagrēkot biežāk… Lūdzu! Bet ne jau šādu Ričardu pārraudzībā! Man tas atgādina lopu kūti.

- Zini, visa cilvēka dzīve… - Haralds sāka, tad spēji aprāvās.

Varbūt viņa acu priekšā iztēlē pēkšņi parādījās māte vai kāda meitene gaiša eņģeļa izskatā…

4. nodaļa

Sarkano laternu iela…

Tādas esot gandrīz vai visās pasaules lielpilsētās. Droši vien arī Rīgā. Un tieši tā saucas arī kāds populārs romāns, publicēts vēl pagājušā gadsimta trīsdesmitajos gados.

Bet vai senajā Babilonijā, Grieķijā un Romā arī jau nebija ielas ar bordeļiem?

Protams, ka bija! Un bija senajā Ēģiptē un Jūdejā. Ja rūpīgi ielasās, tad Bībeles Vecās derības teksti nenoliedzami ir pirmais pornogrāfiskās literatūras paraugs pasaules vēsturē.

Un tad vēl pirmā vissenākā profesija… Par to gan varētu strīdēties. Pirmās, visticamāk, tomēr bija mednieka un karavīra nodarbes. Tātad - slaktētāji. Un tikai pēc tam pie nogurušajiem slepkavniekiem nāca baudas devēja.

Un Laiks, civilizācijas pagātnē tālu aizsviezdams gan ēras, laikmetus un tūkstošgades, neko nav izmainījis arī šodien. Viss tāpat - jebkuru karavīru mājās gaida sieviete, bet ikvienu bandītu krāšņas mīļākās.

Savā ziņā tas ir pat jauki - kā uz katra stūra esošajā liel- veikalā vari nopirkt maizes kukulīti vai preci pasūtīt inter- netā, tā atliek tikai piezvanīt pa krāsainā katalogā uzrādītu telefona numuru, kā tev tūlīt tieši pie gultas tiks piegādāta cita iekārota prece - garkājaina blondīne vai apaļīga sar- kanmate.

Ja jau mēs tik īsā laikā esam kļuvuši par spilgti izteiktu patērētāju sabiedrību un visa mūsu dzīve notiek tirgus - pieprasījuma un piedāvājuma - apstākļos, kāda velna pēc mums vēl vajadzīga Baznīca ar saviem naivajiem stāstiņiem par kāda jaunekļa nesavtīgumu un morāle, ja, pārņemot Rietumu pasaules dzīvesveidu, esam kļuvuši pilnīgi amorāli?!

Un pašā Rīgas centrā pie lielā universālveikala stūra stāv vientuļš muzikants un ar savu spoži mirdzošo saksofonu atskaņo sešdesmito gadu populāro melodiju "Sārtais ziediņš".

Tā ir ļoti skumja melodija un arī pats vecais muzikants neizskatās sevišķi priecīgs. Viņa mūzikas instrumenta futrālī iemestas tikai dažas melnās naudiņas.

Un tad vēl akla meitenīte pie Rīgas Domes. Arī viņas plastmasas trauciņā ir tikai sīknauda.

Un jau otro mēnesi vairākās avīzēs tiek publicēts kādas mātes izmisuma pilns lūgums - cilvēki, palīdziet! Mans bērns iet bojā! Steidzīgi vajadzīga kaulu smadzeņu pārstādīšanas operācija! Ir atvērts attiecīgs bankas konts. Lūdzu, zvaniet! Katrs jūsu zvans - viena lata ziedojums! Es ļoti ceru…

Taču velti. Piecdesmit tūkstoš latu vietā pagaidām saziedoti tikai simts… Kaut kā neticu, ka piezvanīs vēl vismaz tikpat daudzi.

Acīmredzot mūsu sabiedrības žēlastības limits jau sen ir iztērēts.

Bet naktsklubā Eldorado mutuļo dzīve, plūst šampanietis, skan mūzika un vīrieši iekāres pilnām acīm vēro puskailo sieviešu augumus. Uz mazas skatuvītes ap spoži niķelētu stieni, mākslīgas kaisles pārņemta, un ģērbusies tikai vīģes lapiņas lieluma biksītēs, savu slaido ķermeni dažādi loka jauna meitene.

Un lai cik centīgi viņa arī mēģina demonstrēt savas seksuālās vēlmes, viņas acis ir skumju pilnas. Tajās saskatāms pat zināms traģisms. Protams, darbs paliek darbs, turklāt vēl labi apmaksāts, un tomēr… Kāpēc tu izskaties tik nelaimīga?

Kāds iesirms kungs pasauc dejotāju pie sevis, uzcienā ar malku šampanieša, tad no pabieza kabatas portfeļa izvelk sarkanīgo simts latu naudas zīmi un to lēnām aizbāž aiz miniatūro biksīšu gumijas.

Pieļauju, ka uz simtlatnieka attēlotais mūsu tautas dižgars Krišjānis Barons tur jūtas ne sevišķi omulīgi. Bet kas to lai zina?

"Pēc stundas es tevi ņemu," kungs striptīza dejotājai saka.

Meitene it kā pateicībā mazliet samocīti pasmaida, atgriežas pie sava darba rīka un turpina izklaidēt labi paēdušo, labi apģērbto, labi pelnošo un labi izvirtušo publiku.

Negaidīti iezvanījās mobilais. Gandrīz vai automātiski paskatījos pulkstenī. Tas rādīja piecas minūtes pāri desmitiem vakarā.

-   Es klausos.

-   Šeit Raimonds. Ko dari?

-        Nodzēsu gaismu, sēdēju tumšā istabā, raudzījos laukā pa logu un domāju par dzīvi.

-   Savu.

-   Ari citu.

-        Nav daudz ko domāt! - Raimonds sacīja. - Kamēr vēl esam dzīvi - dzīve ir jādzīvo! Kā citādi?

-   Tā nekas, - es atbildēju. - Iztikt var.

-        Paklausies! - Raimonds pieklusinātā balsī turpināja. - Mēs te pašlaik atrodamies vienā no Dzirnavu ielas dzīvokļiem. Diezgan drūma aina - savdabīga dubultslepkavī- ba. Gribu, lai tu atbrauc un paskaties. Un ne tikai! Varbūt mums palīdzēsi?

-       Raimond, es jau krietnu laiciņu valsts kantorī vairs nestrādāju, - mazliet drūmā balsī atgādināju. - Mēģinu atklāt noziegumus uz savu roku.

-        Kam tu to stāsti! - Raimonds nikni iesaucās. - Es taču zinu! Starp citu, ģenerālis tuvākajā laikā grib tevi ņemt atpakaļ.

-   Paldies! - es teicu. - Bet nu jau laikam vairs ne.

-        Edmund! Mēs labi strādājām! Bijām pat tādi kā izcil- nieki. Tā ka padomā! Bet tagad varbūt tomēr atbrauksi?

-        Labi, - pēc neilgām pārdomām piekritu. - Nosauc precīzu adresi!

Raimonds to nosauca, es ātri apģērbos, ielēcu automašīnā un jau pēc desmit minūtēm atrados kādā Dzirnavu ielas piecstāvu mājas trisistabu dzīvoklī.

Skats, kas pavērās manām acīm, bija vairāk nekā riebīgs. Uz plata, ar zīda segu pārklāta dīvāna, mazliet nedabiskā pozā gulēja puskaila jauna meitene, bet viņai blakus miesās tukls pusmūža vīrietis. Nekā īpaši neparasta tur, protams,

nebija. Tādus skatus jau biju redzējis vairākkārt. Neparas- tums atklājās, kad uz vīrieša līķi paskatījos uzmanīgāk.

Pirms slepkavības uz blakus esošā naktsgaldiņa acīmredzot bija stāvējusi neliela lampa ar spilgti sarkanu stikla abažūru. Tagad sarkanais lukturis bija sadauzīts, stikla šķembas atradās turpat uz galda, bet viena lauska dziļi ietriekta vīrieša acī…

-   Jauks skats, vai ne? - Raimonds ar roku parādīja uz mirušo cilvēku līķiem.

-   Kā viņi ir nogalināti? - painteresējos.

-   Nožņaugti, - Raimonds atbildēja.

-  Vai pirms tam mīlējušies?

-   Grūti pateikt. Izskatās, ka jā.

-   Kāds varētu būt iemesls viņu nāvei? - es prasīju. - Vai dzīvoklis aplaupīts?

-   Nekas par to neliecina. Ja nu vienīgi paņemta nauda. Mani vairāk interesē tā sarkanā stikla lauska vīrieša acī. Vienkārši tāpat tādas lietas nedara. Tam noteikti ir kaut kāda simboliska nozīme.

-   Droši vien, - piekritu un piegāju cieši blakus dīvānam un paskatījos uz nogalināto meiteni. Viņas glītā seja bija spilgti izkrāsota, krūtis kailas, sarkanas biksītes, bet kājās melnas, acīmredzot ļoti dārgas zeķes ar skaistu mežģīņotu augšdaļu.

-   Raimond, - klusi vērsos pie sava bijušā kolēģa. - Es šo meiteni pazīstu.

Raimonds pārsteigts paskatījās uz mani.

-   Viņu sauc Inese Sala, - turpināju. - Vai vēl atceries Saniju - to smuko meiteni, kuras dzīvoklī toreiz ņēmām ciet Ričardu Eino? Šī Inese ir viņas māsa. Nesen biju aizbraucis pie šo meiteņu vecākiem un viņi man rādīja ģimenes fotogrāfijas. Un stāstīja, ka pirms neilga laika pie viņām ieradies Ričards un acīmredzot vai nu savervējis pa labam vai piespiedis ar draudiem viņas nodarboties ar prostitūciju. Man šķiet, viņam tagad Vecrīgā pieder jau ļoti populārais naktsklubs Eldorado. Tur viņu arī vajadzētu meklēt. Bet izskatās, ka te ir noticis kaut kas cits. Ričards pats, ne arī kāds no viņa kompānijas taču neies galināt nost meiteni, kas viņiem pelna zelta latus! Šeit varētu būt notikusi parasta bruņota laupīšana un abi mīlnieki nogalināti kā nevēlami liecinieki. Taču kāpēc vīrieša acī atrodas sarkanā luktura šķemba? Tā uzreiz nepateiksi. Taču kaut kāda nozīme tam ir. Kam šis dzīvoklis pieder? Nogalinātajam?

-   Jā. Viņš to nesen nopircis.

-    Tātad bagātnieks. Gribējis pirkumu atzīmēt, iespējams, ir pazīstams ar Ričardu un viņam palūdzis atsūtīt kādu meiteni. Bet te ir bijis vēl kāds trešais vai pat ceturtais. Varbūt vēl kāda meitene. Meklējiet pēdas! Kaut ko jau būs atstājuši. Vēlāk pamēģiniet sarkanā luktura lauskas savākt kopā un restaurēt abažūru. Varbūt kādas šķembas trūkst un nav izslēgts, ka tā kaut kad negaidīti var atrasties vēl kāda pēc prostitūtu pakalpojumiem izslāpuša vīrieša acī…

5. nodaļa

Es vēl īsti nespēju izskaidrot, kas ar mani pēdējā laikā notika, taču jutu - notiek kaut kas ļoti slikts.

Viss pēkšņi sāka riebties. Un negribējās vairs dzīvot. Pavisam nopietni. Šādam noskaņojumam iemeslu bija vairāk nekā pietiekami. Vispirms jau vientulība. Man nebija neviena īsta drauga. Bez kādas vainas tiku pieklājīgi padzīts no darba. Nekad tā pa īstam nebiju izjutis ne vecāku mīļumu, ne uzmanību. Jau agrā bērnībā guvu psihisku traumu, redzot, kā visnežēlīgākā veidā tiek nogalināti tuvi cilvēki.

Bet, visticamāk, ka galvenais iemesls manai nepatikai pret dzīvi bija mīļotas sievietes, bērnu un mīlestības trūkums. Es biju it kā viens pret visu pasauli. Un varbūt tieši tāpēc šī pasaule un tajā esošie cilvēki man šķita sveši un nevajadzīgi.

Jā, man šī pasaule riebās. Un riebās gandrīz viss, ko šeit darīja cilvēki. Bet apziņa, ka dzīvē neko daudz nevaru mainīt, mani dažreiz dzina pilnīgā izmisumā.

Es sapratu - tā domāt un justies ir vienkārši stulbi, taču nekādi nespēju nomierināties un pieņemt apkārt notiekošo vai nu vienaldzīgi vai vismaz mierīgi.

Ieēdis vieglas vakariņas, iesēdos automašīnā un caur neskaitāmiem satiksmes sastrēgumiem lēnām ripoju laukā no Rīgas. Beidzot ticis uz Jūrmalas šosejas, varēju atviegloti uzelpot un uzņemt normālu ātrumu.

Gar abām ceļa malām tā vien zibēja milzīgi reklāmu plakāti, taču visbiežāk trāpījās - "Pārdod zemi. Zvaniet…" "Šeit tiks uzcelta pilsēta." "Pārdod zemi." "Pārdod zemi." "Pārdod zemi."

Skaļi iesmējos.

Vai tad vēl ir atlicis ko pārdot?! Man šķita - viss jau sen ir izpārdots. Un labības laukā tiks uzcelta pilsēta. Un bijušajās kartupeļu vagās jaunas spēļu elles un bordeļi. Un turpat vai visas Jūrmalas kāpas - "Private. Nepiederošiem staigāt aizliegts."

Nu un tad? Kāpēc tev, Edmund Radzinski, par to vajadzētu uztraukties? Katrs nodarbojas ar to, ko viņš prot un ko grib. Tieši tāpat, kā to dari tu.

Pēc apmēram pusstundas iebraucis Mellužos Kāpu ielā, apstājos pie diezgan glītas, taču nelielas vasarnīcas, kas acīmredzot pēdējos gados bija pārbūvēta arī par ziemas māju.

Pie mākslinieciski izkaltiem dzelzs vārtiņiem bija piestiprināta bronzas plāksnīte - "Privātīpašums. Intars Eino."

Taisni vai brīnums, ka blakus nestāvēja otra plāksne - "Uzmanību! Nikns suns!"

Tātad suņa - vismaz nikna - nav, nodomāju, atvēru vārtiņus un pa glīti grantētu celiņu aizgāju līdz mājas durvīm un nospiedu zvana pogu.

Jutu - esmu mazliet uztraucies. Kā nekā - ja mātei taisnība - tikai otro reizi mūžā redzēšu savu īsto tēvu. Taču nekādas spēcīgākas emocijas tas manī tomēr neizraisīja.

Viņš atvēra durvis un, mani ieraudzījis, jutās ārkārtīgi pārsteigts.

-   Jūs? - viņš klusi nomurmināja un man likās - mazliet pat nobālēja.

-   Uzrunā vien uz "tu"! - es mierīgi teicu. - Vai tev ir nedaudz laika aprunāties?

Intars dažus mirkļus sasprindzis kodīja lūpas un nekādi nespēja izšķirties - laist mani iekšā, vai ne? Acīmredzot pie

Viņš atvēra durvis un, mani ieraudzījis, jutās ārkārtīgi pārsteigts. - Jūs? - viņš klusi nomurmināja un man likās - mazliet pat nobālēja.

viņa mājās vēl ne reizi nebija ieradusies tiesājama persona, kurai viņš kā prokurors pieprasījis mūža ieslodzījumu. Taču mūža ieslodzījums patiesībā tas pats nāves sods vien ir - tikai daudz mokošāks un šausmīgi garlaicīgs.

-        Nebaidies! - Viņu iedrošinot, tikko manāmi pasmaidīju. - Es patiešām gribu tikai mazliet aprunāties.

-   Labi! - Intars beidzot piekrita. - Nāc iekšā!

Viņš mani ieveda plašā istabā, kur pie vienas sienas stāvēja plats sarkans dīvāns, bet pie pretējās mākslinieciski grezni veidots kamīns.

-  Apsēdies! - viņš aicināja. - Varbūt kaut ko iedzersi?

-       Ja nu vienīgi stipru tēju, - es sacīju. - Kā redzēji - braucu ar mašīnu.

-   Tējas man nav, - Intars teica. - Ko darīsim?

-   Tad nekas, iztiksim, - teicu es. - Kā vispār dzīve?

-   Kādā nozīmē? - Intars prasīja.

-   Visādā. Vai tagad esi pensijā? Vairs nestrādā? -Jā.

-   Tātad mana lieta tev bija pēdējā?

-   Tā iznāk.

-        Kāpēc tiesas spriedumu nepārsūdzēji un vairs necenties par katru vārīti mani tomēr iespundēt cietumā?

-         Nezinu, - Intars paraustīja plecus. - Tagad domāju - varbūt tu patiešām citādi nespēji rīkoties? Bet… Ja turpinu domāt tālāk - tomēr trīs līķi un divi invalīdi. Tu to nepārdzīvo?

-       Nē, - diezgan asi atbildēju. - Es jau visu, ko vien varēju, pārdzīvoju tajās minūtēs, kad viņi dzīvu sadedzināja manu darba kolēģi un grasījās to pašu izdarīt ar mani. Mana rīcība, sevi aizstāvot, bija samērīga un attaisnojama. Kāpēc tu, prokuror, domāji savādāk?

-        Es jau tev teicu - pārāk smags un netipisks gadījums. Manā praksē tāds pirmo reizi. Pašaizsardzības nolūkā nogalināt trīs cilvēkus un vēl divus smagi ievainot… Vai pašam neliekas - tā kā tomēr mazliet par daudz?

-        Sēžot siltā istabā pie kamīna un lēni sūcot franču sarkanvīnu… Protams. Bet tad, kad apdzērušies un prātu zaudējuši veči grib tevi sazāģēt sīksīkos gabaliņos… Zini, morāle kaut kā aizmirstas. Un vispār viss šķiet daudz savādāk, nekā parasti. Starp citu, tu pats kādreiz esi izjutis tiešas nāves briesmas?

-   Nē, - Intars spēji pakratīja galvu. - Nekad.

-    Bet es ne vienreiz vien, - turpināju. - Pirmo reizi tas notika septiņu gadu vecumā, kad manu acu priekšā tika izkauta vesela ģimene. Bet slepkava - Uldis Kaspersons - joprojām ir dzīvs, lamā bijušos partijas biedrus, maisās politikā un tagad pat pretendēs uz Saeimu! Kāpēc tu šo Kas- personu negrāb ciet, neapsūdzi un nepieprasi mūža ieslodzījumu? Kāpēc tu, prokuror, neapsūdzi nevienu no tiem vēl dzīvajiem mūsu šodien tik ļoti cildinātajiem mežabrāļiem, uz kuru sirdsapziņām ir tik daudzi smagi kriminālnoziegumi, ka pēc taisnības dažiem no viņiem pienāktos pat vairāki mūža ieslodzījumi. Kaut aizmuguriski! Bet neviens viņus neaiztiek! Savulaik izkāvuši tādas un tādas padomju varas atbalstītāju latviešu zemnieku ģimenes, nodedzinājuši mājas, nogalinājuši tādus un tādus ciema izpildkomitejas priekšsēdētājus, tik un tik partorgus un specifiskām mokām un pazemojumiem pakļāvuši tādas un tādas komjauniešu sekretāres… Un tad vēl šodien viņiem pietiek nekaunības publiski raudāt, ka viņu saietos neierodas Valsts prezidente un tiem nebučo rokas… Un nebučos! Un nekad neieradīsies! Pie viņiem ar apsveikumiem par miera laikā izdarītajiem noziegumiem un terora aktiem var ierasties tikai tie, kas domā tāpat kā viņi - es varu nogalināt jebkuru savu politisko pretinieku, jebkuru cilvēku, kas nedomā tā kā es! Tas viss ir ļoti nelietīgi un zemiski. Atšķirībā no viņiem, godājamais prokurora kungs, es tos dažus neliešus esmu nogalinājis pavisam citas motivācijas vadīts. Un varbūt arī turpmāk.

-   Ļoti slikti, - Intars sacīja.

-   Kāpēc?

-   Tāpēc, ka ir ārkārtīgi grūti noteikt katra cilvēka īsto vainas pakāpi, - prokurors atbildēja. - Formāli, jā. Tāds un tāds likuma pants, un viss! Bet īstenībā…

-    Neuztraucies, prokuror! - izsmejoši teicu. - Īstenībā viss ir vēl vienkāršāk! Katram, kas agrāk vai šodien ir noziedzies pret cilvēciskumu, ir jāsaņem adekvāts sods. Protams, cilvēciskuma jēdziens var mainīties un to var viegli piemērot jebkurai politiskai sistēmai, taču jēdziens - dzīvība - nemainās nekad! Tā nav nekādas sīkas lupat- bodes, ne Versačes modes nama prece! To nevar pielaikot! To var tikai mainīt - dzīvību pret dzīvību.

Intars domīgs klusēja un ilgu laiku man neko neteica. Varēju manīt, ka viņam šī saruna nepatīk. Bet neko patīkamāku nevarēju piedāvāt arī turpmāk.

-   Es tomēr aiziešu uz virtuvi, - viņš pieceldamies teica. - Paskatīšos, vai tiešām mājās nav tējas.

Pēc krietna laika atgriezās un paziņoja, ka tik tiešām tējas mājās neesot.

-   Nekas, - es sacīju, - iztiksim! Apsēdies un vēl mazliet parunāsimies!

-   Tikai, lūdzu, bez politikas! - viņš sacīja. - Tā man jau ir līdz kaklam! Te komunisti, te nacionālisti! Te labējie, te kreisie! Bet visi maitas!

-   Esi cemmlgs, ka vajadzēja aiziet no darba?

-   Jā, arī tas. Bet vispār… Tu domā ir viegli pie dažādām valsts iekārtām apsūdzēt cilvēkus un tiem pieprasīt sodu?

-   Ja tas notiek taisnīgi, tad kādas problēmas? - es jautāju. - Man tas nekādas grūtības nesagādā.

-  Edmund… - Intars smagi nopūtās, piecēlās, aizgāja līdz sienas sekcijai, no tās izņēma jau aizsāktu konjaka pudeli, piepildīja nelielu glāzīti un to strauji iztukšoja. - Kas vispār ir taisnīgi? To taču mēs katrs uztveram tīri individuāli, dziļi personīgi un, ja mēs pārējos sāktu tiesāt, vadoties tikai pēc šīm izjūtām, mēs visi tūlīt tiktu ierauti vēl dziļākā pretlikumības atvarā.

-   Labi, prokurora kungs, - samierinoši sacīju. - Tā mēs par šīm lietiņām varam spriedelēt līdz vēlam vakaram. Bet man maz laika. Faktiski es pie tevis atbraucu galvenokārt… Māte teica, ka tu esot mans tēvs. Vai tā patiešām ir?

Intars ar mazliet drebošu roku piepildīja vēl vienu glāzīti un šoreiz to iztukšoja uzkrītoši lēni.

-  Nezinu, - viņš klusi atbildēja. - Vai to tev māte pateica tikai tagad?

-   Nē, ne tagad, - sacīju. - Jau krietnu laiciņu iepriekš.

-   Un ko tu?

-        Neko. Pašlaik sēžu tavās mājās un gribu noskaidrot, vai tas patiešām atbilst patiesībai.

-   Uzzināt šo patiesību - tas tev šķiet svarīgi?

-       Ja atklāti, tad ne sevišķi, - es atbildēju. - Un tomēr. Ja tu patiešām esi mans tēvs, tad Ričards iznāk mans pusbrālis. Bet tas manī izsauc riebumu.

-   Kāpēc?

-        Tāpēc, ka viņš ir pēdējais nelietis, - es paskaidroju. - Starp citu, tu nezini, kur viņš pašlaik būtu atrodams?

-   Kāpēc tev viņu vajag atrast? - Intars prasīja.

-       Ričards ir noziedznieks. Patiesībā viņš ir slepkava, bet kā daudzi citi dzīvo bez soda.

-   Es nezinu… - Intars, tāds kā stipri nobijies, sacīja.

-   Vai naktsklubs Eldorado pieder viņam? - prasīju.

-   Es viņa lietās nejaucos.

-        Un ļoti slikti, ka nejaucies! - dusmīgi teicu. - Sliktu dēlu esi uzaudzinājis!

-       Bet es skatos, Edmund, tu neesi neko daudz labāks par viņu, - Intars rūgti iesmējās. - Abi par noziegumiem vien domājat!

-        Es ne, - iebildu. - Ja es par kaut ko arī domāju, tad vienīgi par taisnīgu atmaksu. Un vēl…

Piecēlos un lēnām piegāju pie sarkanā dīvāna. Brīdi domāju, tad nopietni teicu:

-       Un vēl es domāju… Vai tu ar Baibu Radzinsku mīlējies šeit?

Intars redzami apmulsa.

-   Kas ir?

-   Nekas. Vieta ir laba, neko teikt. Kāpēc tu vispār ar viņu

sāki?

-        Es viņā traki iemīlējos, - Intars paskaidroja. - Vai ar to nepietiek?

-        Pietiek. Tu viņā iemīlējies kā aktrisē, vai kā sievietē? - es vēl painteresējos.

-        Tas nav šķirami, - Intars sacīja. - Viņa bija brīnišķīga gan kā aktrise, gan kā sieviete.

Domīgs pašūpoju galvu.

-        Man ir patiesi žēl, ka jūs toreiz trāpījāties viens otra ceļā, - es teicu. - Un nespējāt atturēties nesagrēkojuši. Par

māti es neko nesaku. Viņai vienkārši tāds dzīvesveids bija - izlaidīgs, vai to pasakot smalkāk, bohēmisks. Bet kāpēc tā vajadzēja darīt tev? Tu taču biji precējies, tev jau bija Ričards… Kad toreiz ar jauno un smuko mākslinieci likies gultā un šeit mīlējāties, vai tu savu sēklu nevarēji izšļākt viņai uz vēdera vai krūtīm? Kāpēc jums biju vajadzīgs vēl es?

-   Nieki! - Intars mazliet saviebies iesaucās. - Tu man nebiji vajadzīgs!

Skumji iesmējos un kaut kur dziļi dvēselē sajutu vieglas sāpes.

-   Un arī mātei es nebiju vajadzīgs, - rūgtuma pilns sacīju. - Un Filipam ne. Un vēl mazāk šai pasaulei.

Pagriezos, aizgāju līdz durvīm, tad apstājos un nicīgi paskatījos uz vīrieti, kas turpināja stāvēt pie vecmodīgas sekcijas un stipri drebošā rokā turēja dārga konjaka pudeli.

-    Zini, kādreiz tik varenais prokuror Intar Eino! - es skarbi teicu. - Toreiz ar mūsu dižo aktrisi mani radīdami, jūs esat izdarījuši smagu noziegumu. Es neprasījos dzīvot. Man vēl tagad nekas nebūtu pretim… nebūt.

6. nodaļa

Naktsklubā Eldorado skanēja jauka, pieklusināta dzīvā mūzika - saksofons, kontrabass un klavieres. Acīmredzot pieredzes bagāti, iesirmi vīri. īsti profesionāļi. Un senas, pagājušā gadsimta piecdesmito, sešdesmito gadu melodijas. Atšķirībā no šodienas mūziķiem, neviens te neķērca, negaudoja, nekliedza vai kaut ko nesaprotamu nemurmināja. Tāpat neviens, kā pakaļu samērcējis terpentīnā, neskraidīja pa skatuvi, nelauza mikrofona statīvu un, kā epilepsijas lēkmē, negāzās zemē. Viss bija normāli - kā pie cilvēkiem, nevis Amazones džungļu iemītniekiem.

Un ari meitene, kas tik centīgi locījās ap niķelēto stieni, izskatījās jauka un patiešām arī kārdinoša.

-   Kā tev patīk publika? - Haralds jautāja.

-   Izskatās tā nekas, - es atbildēju. - Nabagiem te nav ko darīt, bet īstiem bagātniekiem tā kā tomēr par prastu.

-  Tā izskatās, - Haralds piekrita. - Biezie brauc izklaidēties mazliet tālāk - uz Vidusjūras krastiem vai Āzijas dienvidiem.

-   Kur pats esi bijis? - painteresējos.

-   Nekur tālu, - Haralds atbildēja. - Palangā. Tā arī nav slikta vietiņa.

-   Ko tu, Hari, domā? - es prasīju. - Kāpēc visā pasaulē sevi tik atklāti piedāvā tikai sievietes?

-   Grūti pateikt. - Haralds paraustīja plecus. - Vai nu viņas ir kārākas uz naudu vai arī trakāk grib seksu.

-   Diez vai. - Es šaubās pakratīju galvu. - Tu domā, tā meitene pie stieņa loka savu jauko ķermeni tikai tāpēc, ka ļoti grib drāzties?

-  Vai izskatās, ka ne?

-   Viņa smagi strādā, - es teicu. - Sūri grūti pelna savu dienišķo maizīti.

-   Lai nopelnītu maizītei, viņa šeit varēja arī tik ļoti necensties, - Haralds sacīja. - Viņām tomēr piemīt kaut kādas seksuāli patoloģiskas novirzes.

-   Muļķības! - Es atkal nepiekritu. - Vai kaut vienā musulmaņu zemē, piemēram, Irānā, Saūda Arābijā, Bahreinā, Irākā vai Afganistānā tu kaut ko tamlīdzīgu redzētu? Tur sievietes nedrīkst citiem rādīt ne tikai savas kailās krūtis, kājas un dibenus, bet pat sejas! Un Indijā, kur dzīvo miljards cilvēku, neesot nevienas prostitūtas! Tātad - kādi secinājumi? Acīmredzot, ja ne viss, tad vismaz ļoti daudz kas atkarīgs no gadsimtiem ilgi iekoptām tautas tradīcijām, reliģijas spaidiem un vīriešu uzskatiem par sievieti kā par zemākas šķiras radījumu.

Haralds rūgti pasmīnēja un ilgi klusēdams vēroja meitenes deju. Tad atkal pagriezās pret mani.

-   Suteneri, kas gana ielenes, vai šādu naktsklubu īpašnieki, nodarbinot meitenes gan pie stieņa, gan tās piegādājot atsevišķiem klientiem, par sievietēm domā gluži tāpat kā jebkurš neizglītots arābs Sahāras tuksnesī vai talibs Afganistānas kalnu kišlakā.

-   Iespējams, - klusi piekritu. - Bet man šī meitene tomēr uzsit pamatīgu mandrāžu.

-   Uz rīta pusi mēs viņu varētu nopirkt, - Haralds ierosināja. - Nedomāju, ka būtu pārāk dārga.

-   Padomāsim, - es teicu. - Vai kaut ko noskaidroji?

-       Jā, - Haralds sacīja. - Ričards Eino ir viens no trim šā kluba īpašniekiem. Inese Sala te strādājusi. Dejot gan nav īsti pratusi, tāpēc meiteni galvenokārt izmantojis kā piegādājamu preci turīgiem pasūtītājiem. Atceries, bija diezgan smuka. Un tepat kaut kur ir jābūt arī Sanijai, ja tikai Ričards viņu nav aizsūtījis vergot uz Kipru vai Turciju.

-   Paldies, - es teicu. - Tā arī domāju.

-   Ko tev izdevās uzzināt Ineses slepkavības lietā?

-        īpašu jaunumu nav, - es sacīju. - Vajadzēs vēl krietni pastrādāt. Inese patiešām ir bijusi izsaukuma meitene. Dzīvokļa īpašnieks Gamzājevs bija kādas lielas tirdzniecības firmas īpašnieks. Dzīvokli prestižajā namā nopircis nesen. Šaubos, vai šeit ir iejaukts Ričards. Ticamāk, laupītāji, uzzinājuši, ka Gamzājevam turas nauda, nākuši viņu aplaupīt. Varbūt nodoms viņu nogalināt radies jau agrāk. Te negaidīti trāpījusies Inese un tad pie reizes arī viņu.

-       Tā tas varētu būt, - Haralds piekrita. - Taču kāpēc vēl vajadzēja sasist sarkano lukturi un viņa acī ietriekt stikla lausku? Loģiski spriežot, tā varēja rīkoties tikai cilvēks, kas ļoti neieredzējis tos, kuri pērk un visādi pazemo nopirktās sievietes. Diez vai prastam laupītājam šādas cēlas atriebības jūtas piemīt.

-       Droši vien, - domīgs sacīju un piecēlos. - Aiziešu aprunāties ar zāles pārzini.

Izspraucies caur diezgan biezu dejotāju pūli, beidzot nokļuvu līdz bāra letei un pamāju bārmenim.

-   Ko kungs vēlas? - Viņš bija pati laipnība.

-  Vai es varētu satikt jūsu kluba menedžeri?

-  Vai Masaļska kungu?

-  Jā, tieši viņu.

-   Kādā vajadzībā? - bārmenis tūlīt painteresējās.

-   Personīgā, - es atbildēju. - Vai vari viņu sameklēt?

-        Tas neietilpst manos pienākumos, - bārmenis atgādināja. - Taču… Uzmet uz galda divdesmit latus…

-       Vai simtu negribēji? - nikni prasīju. - Esmu no kriminālpolicijas. Tāpēc, lai nebūtu liekas nepatikšanas…

-       Es sapratu, - bārmenis ātri sacīja, pakampa netālu esošo mobilo un nervozi sāka spaidīt numuru pogas. - Vladik!

- Ko tu, Hari, domai - es prasīju.

■ Kāpēc visā pasaulē tik atklāti piedāvā tikai sievietes sevi ?

Ja esi brīvs, lūdzu, tūlīt pienāc pie manis! Tevi te gaida viens dusmīgs kungs no policijas.

-  Ko viņam vajag? - Dzirdēju balsi.

-        To tu uzprasi pats! - bārmenis sacīja un atslēdza telefonu. Tad pagriezās pret mani.

-  Varbūt kaut ko iedzersiet?

-       Paldies! Es ar draugu jau sēžu pie galdiņa un esam pasūtījuši visu, kas šādās reizēs vajadzīgs.

-  Varbūt kādu meiteni?

-  Vēl ne. Iespējams, vēlāk.

Nepagāja pārāk ilgs laiks, kad pie manis, neslēpdams savas personas svarīgumu, pienāca pagara auguma izstīdzējis vīrietis kopā ar vienu no zāles apsargiem.

-  Vai mani gaidāt jūs? - viņš tūlīt jautāja.

-  Vai Masaļska kungs?

-  Ko jūs gribat? - izstīdzējušais cilvēks vaicāja.

-       Varbūt pameklēsim klusāku vietu? - es izteicu priekšlikumu.

-        Direktora kabinets ir slēgts, - menedžeris sacīja. - Ja gribat, runājiet tepat!

-       Varu arī šeit, - es piekritu. - Lai tikai tas buldogs lasās prom!

-       Es atvainojos, kungs, - menedžeris uzspēlēti laipnā balsī sacīja. - Ja jūs arī turpmāk runāsiet tik uzstājīgā tonī, apsargs jūs tūlīt izmetīs uz ielas!

-        Diez vai, - šaubās pakratīju galvu. - Bet ja tu tik ļoti baidies par savu drošību… Nekas tev nedraud! Es tikai gribēju pajautāt, kur varu satikt Ričardu Eino? Un, ja nevaru šeit, tad kur citur?

Menedžeris kādu brīdi domāja.

-       Man jāsaka atklāti - es par viņu neko nedrīkstu stāstīt. Bez tam kurš katrs ar Eino kungu nemaz nedrīkst runāt.

-        Es drīkstu, - sacīju. - Esmu viņa brālis. Droši vien viņš jums par mani kaut ko jau būs stāstījis.

Man šķita, ka menedžera seja kļūst nedaudz sārtāka un viņš pagriezās pret dūšīgo apsargu.

-  Vari iet. Tu man vairs neesi vajadzīgs.

Apsargs paklausīja un tūlīt devās prom.

-   Vai jūs patiešām esat Edmunds Radzinskis? - menedžeris neticīgi pārjautāja.

-   Protams, - es apliecināju. - Vai mans izskats par to neliecina?

-   Tātad…? - Menedžeris cieši uz mani skatījās.

-   Kur Ričards parasti uzturas? - es prasīju. - Šeit vai kaut kur citur?

-   Šeit viņš parādās reti, - menedžeris sacīja. - Bet kur viņš dzīvo, es nezinu.

-  Vai nogalinātā Inese Sala bija no jūsu meitenēm?

-  Jā. - Masaļskis pamāja ar galvu. - Papīri ir kārtībā. Ar visām noslēgti darba līgumi un viņas ar parakstiem oficiāli apstiprinājušas, ka strādā labprātīgi, no saviem ienākumiem maksājot pat nodokļus.

-  Kur pašlaik strādā Sanija? - es vaicāju. - Tepat Rīgā vai kaut kur ārzemēs?

-    Piedodiet kungs, bet tā nav manas atbildības zona. Manā pārziņā ir zāle, bet kas notiek aiz tās… Tas jums jāprasa pašam Ričardam.

-  Vai pie noslepkavotā Gamzājeva Inese gāja viena? Varbūt pie viņa tobrīd atradās vēl kāds, vai arī meitenes tomēr bija vairākas? Pirms viņas sāk strādāt, jūs taču dzīvokli pārbaudāt?

-    Tas neko nedod, - Masaļskis nepatikā savieba seju. - Parasti pasūtītājs saka, ka būšot viens un tobrīd, kad meitene ierodas, viņš varbūt arī ir viens. Bet jau pēc īsa laika saimnieka dzīvoklī var ierasties vēl kāds vai pat vesels bars. Un tad ir, kā ir. Pats saprotiet. Taču sievietes šo nodarbi ir izvēlējušās brīvprātīgi un zina, ar ko dažreiz riskē. Un es neteikšu, ka tas nebūtu tā vērts. Viņas nopelna labi, turklāt vēl pašas gūstot baudu un dažādus citus labumus. Domāju, ka arī dzīve viņām ir daudz interesantāka nekā, piemēram, nabaga skolotājām vai fabrikas strādniecēm.

-   Neesi dzirdējis, vai jaunpienākušo meiteņu vidū nav parādījusies meitene, kuru sauc Valērija?

-   Kā jau es teicu, kungs, šīs lietas ir Ričarda pārziņā.

-   Tas ir ļoti slikti, - es teicu.

-  Kā uz to skatās, - teica Masaļskis. - Bizness paliek bizness un kaut kāda morāle te ir pilnīgi nevietā.

Piekrītoši pamāju ar galvu.

-   Diemžēl, Masaļska kungs, tā patiešām arī ir, - sacīju.

-   Ar morāli vai godīgas dzīves principiem neko daudz nenopelnīsi.

Pagriezos, atkal izspraucos cauri dejotāju pūlim un atgriezos pie mūsu galdiņa.

-   Es jau biju gatavs iet tev palīgā, - Haralds sacīja. - Izskatījās, ka viņi taisījās tevi mest laukā.

-   Nekas, mēs tūlīt aiziesim paši, - es teicu. - Man visa šī lieta diez ko nepatīk. Ričardu tāpat drīz dabūšu ciet, tikai vēl neesmu izdomājis, ko ar viņu lai daru? Atstāt dzīvu, vai tomēr…?

-   Šauj viņu nost! - Haralds vēsā mierā deva padomu.

-   Ja pareizi atceros tavu stāstījumu, tad daudzu sieviešu piespiešana nodarboties ar prostitūciju nekāds baigais noziegums jau nav. Tās, kuras pašas to pa īstam nevēlas, diez vai kāds vispār spēj piespiest to darīt ar varu. Bet tas, ka viņš it kā piedalījies tava kolēģa slepkavībā un draudējis to pašu izdarīt arī ar tevi… Un vēl citi grēki. Tu viņu sajūti kā brāli?

-  Nē, - es atbildēju. - Nekad! Pilnīgi! Tāpēc dažreiz arī šaubos, vai prokurors Intars Eino patiešām ir mans tēvs? Varbūt īstais tomēr ir mātes bijušais vīrs Filips? Varbūt cits?

-   Runā, ka sieviete vienmēr simtprocentīgi zinot, kas viņai uztaisa bērnu, - Haralds sacīja.

-   Nieki! - Nicīgi iesmējos. - Ko tādas, kas katru nedēļu drātējas ar citu, var zināt? Labi, ja viņas vispār atceras, ar ko kādreiz gulējušas!

-   Tātad, ko mēs, Edmund, darām tālāk? - Haralds nopietni prasīja. - Turpinām izmeklēt Ineses Salas slepkavības lietu vai beidzot sākam nodarboties ar ko citu? Toreiz tai jaukajā zirgu stallī mēs taču izstrādājām veselu rīcības programmu!

-   Tā ir, - piekritu. - Pēdējā laikā arī es par to sāku nopietni domāt. Ja iznāks, Sanijai un Valērijai palīdzēsim, lai gan… Varbūt viņas nekādu palīdzību nemaz vairs nevēlas. Darbs iepaticies, peļņa laba… Un vispār, ko viņas citu prot? Tāpēc beidzot tā pa īstam jāsāk īstenot mūsu taisnīgās atriebības programmu.

-   Pilnīgi pareizi, - Haralds uzreiz piekrita. - Kādi iznīcībai nolemtie tipi ir mūsu saraksta augšdaļā?

-  Ričards Eino. - Es tūlīt sāku skaitīt. - Viņš ir pirmais. Tad vēl bijušais mežabrālis - tavas vecmāmiņas slepkava Alberts Ābele. Un beidzot Uldis Kaspersons - tāpat slepkava. Par pārējiem tagad nerunāsim. Gan jau pienāks ari viņu kārta.

-   Ja atklāti, Edmund, - Haralds klusi sacīja. - Programma ir laba un to arī vajadzētu īstenot, bet… Zini, es kaut kā vairs nevēlos atkal nokļūt cietumā.

-   Un nekad tur arī nenokļūsi, - es teicu. - Nebaidies! Es visu to nostrādāšu tik tīri, ka neviens mums neko pierādīt nespēs. Jā, droši vien aizdomās kritīsim, taču nekādu pierādījumu nebūs. Es to garantēju.

-   Paldies, - Haralds teica. - Mazliet nomierināji.

Kad viesmīlim jau samaksāju rēķinu un gatavojāmies iet prom, negaidīti pie mūsu galdiņa pienāca skaista melnmataina sieviete, ģērbusies neparasti greznā sarkanas krāsas vakartērpā, virs dziļi atsegtajām krūtīm mirdzēja dimantiem rotāta kaklarota.

Dāma laikam sataisījusies uz Operas pirmizrādi vai pieņemšanu Prezidentes pilī, es nodomāju un viņu vēlreiz cieši nopētīju. Viņa patiešām izskatījās satriecoši skaista un eleganta.

Sievieti ieraudzījis, ari Haralds pārsteigts raudzījās uz šo krāšņo dabas parādību un izskatījās manāmi samulsis.

-   Tātad tomēr… - viņš, kā nožēlodams, klusi nomurmināja.

-    Labvakar! - sieviete mūs patīkamā balsī sveicināja. - Man vajadzīgs Edmunds Radzinskis.

Es viņai vēlreiz uzmetu vērīgu skatienu, jo tas, ka viņa meklēja tieši Edmundu Radzinski, mani drīzāk darīja uzmanīgu, nevis priecīgu.

-   Kāpēc jums vajadzīgs tieši viņš? - painteresējos, pēc tam ar roku parādīju uz Haraldu. - Šis neder?

Sieviete lēni pakratīja galvu. Pēc tam grūtsirdīgi pasmaidīja.

-   Šis neder, - viņa sacīja. - Mēs jau esam pazīstami.

-   Tiešām? - Neslēpu pārsteigumu. - Un esat viens uz otru saskaitušies?

-  Apmēram.

-   Kāpēc?

-        Es pirms kāda laika lūdzu viņa palīdzību, bet… Vai nu viņš izrādījās par vāju, vai arī citi bija stiprāki.

-        Piedod… - Haralds viņai mazliet neveikli teica. - Es neko nespēju izdarīt.

-        Es nedusmojos, - sieviete sacīja. - Tas būtu gandrīz vai brīnums, ja viss notiktu tā, kā mēs to vēlētos.

-        Es atvainojos, - Haralds teica un piecēlās. - Atcerējos! Man steidzīgi jāiet. Rīt sazvanīsimies!

Un prom bija. Tas man šķita nedaudz savādi.

-   Labi vien ir, - sieviete sacīja un vēlreiz mīļi pasmaidīja.

-   Mani sauc Valērija un līdz ritam esmu nodota jūsu rīcībā. Pašlaik esmu tāda kā mūsu iestādes tieši jums veltīta spe- ciāldāvana.

-        Ļoti patīkami, - es teicu. - Kas tevi sūti pie manis? Vai Ričards?

-         Nē. - Valērija viegli pakratīja galvu. - Masaļska kungs.

-   Tu šeit strādā?

-       Jā, - Valērija apliecināja. - Nesen. Savus pakalpojumus sniedzu tikai prominentām personām vai ļoti bagātiem ārzemniekiem.

-        Es neesmu prominence, - sacīju. - Tieši otrādi. Es par vairāku cilvēku nogalināšanu esmu krimināli sodīta persona. Vai tas tevi nebaida?

-        Ja arī baidītu… Es nedrīkstu atteikt. Tāds tagad ir mans darbs.

-    Tu šādam darbam izskaties pārāk labi, - es sacīju.

-    Teikšu atklāti - pirmo reizi redzu sievieti, kas, nodarbojoties ar to, ar ko tu nodarbojies, izskatās tik vienreizēji jauka.

-       Paldies! - Valērija burvīgi pasmaidīja. - Lai gan… Visas sievietes tā vai citādi sevi pārdod. Vienas to dara dzelzceļa stacijās, uz ielas, krogos vai bordeļos, bet citas, veiksmīgi apprecoties, baznīcā.

-        Es vienmēr esmu teicis, ka mīlestība un līdz ar to arī sekss, ir šīs pasaules dārgākās preces. Ne visi ir spējīgi par tām pienācīgi samaksāt.

- Labvakar! - sieviete mūs patīkamā balsī sveicināja. - Man vajadzīgs Edmunds Radzinskis.

-   Neuztraucieties! - Valērija teica. - Jums nekas nebūs jāmaksā…

Es iesmējos. Man tas patiešām šķita smieklīgi.

-   Bravo! - iesaucos. - Kas tas ir - tik tiešām šī naktskluba man domāts kukulis, vai vienkārši humānā palīdzība?

-  Par to var domāt visādi, - Valērija teica. - Es esmu tikai sieviete. Un kā redzat, nemaz ne tik slikta. Turklāt, katra sieviete, kuru vīrietis mīlestības vai naudas dēļ dabū sev blakus gultā, var tikt uzskatīta par debesu dāvanu. Un tad nav svarīgi, kas šo dāvanu pasniedz - kāds kantoris, nejaušība vai pati sieviete.

Vēlreiz rūpīgi noskatīju iepretim stāvošo dāmu un pēkšņi sapratu, ka es viņu gribu.

-   Paklausies, Valērij, - klusi teicu. - Vai gadījumā neesi studējusi filozofiju?

-   Neesmu gan, - viņa atbildēja. - Esmu balerīna, bet tad priekšniecība par piedalīšanos it kā nelikumīgā darbinieku streikā izmeta mani uz ielas. Ko es citu varētu darīt? Braukt uz Īriju lasīt sēnes vai gliemežus? Varbūt, ka to beigu beigās arī varētu. Bet… Mani šeit spiež palikt… parāds. Tas jāatstrādā. Un tikai pēc tam atkal varēšu būt pilnīgi brīva.

Pēc neilga laika izgājām uz ielas, atkal smidzināja sīks lietus, es uz Valērijas pleciem uzmetu savu žaketi un ātri skrējām uz tuvāko taksometru stāvvietu.

7. nodaļa

Uz galda sarkanā svečturī lēni deg sarkana svece, un tās liesmiņa ir tikpat trausla kā mūsu dzīvības.

Lai pazustu gaisma, nekas daudz nav vajadzīgs. Viegls vēja pūtiens un tumsa ir klāt. Dažreiz nav vajadzīgs pat tas. Pietiek ar vienu izkliegtu vārdu, vai klusi aiz sevis aizvērtām durvīm.

Un rīta agrumā no dzelzceļa stacijas precīzi pēc saraksta atiet pirmais dienas vilciens. Tikai daži pasažieri. Un garām skrejošās dzelzceļa stacijas kā mazliet biedējoši spoku nami. Spoži apgaismoti, bet tukši.

Un tikko izdzerta glāze ir tukša. Un sirds. Tikai dvēselē kaut kas iesmeldzās, kad apjēdz - ari dzīve ir bijusi tukša. Un joprojām nesastaptā mīlestība.

Vai tā vienīgā tā pa īstam piepilda mūžu?

Un novīst visi ziedi. Un nomirst visi cilvēki.

Un kāpēc gan ne, ja mirst arī zvaigznes un kādreiz bojā aiziešot pat Visums?

Bet vai mums par to jāuztraucas?

Vecmāmiņa stāsta pasaku par Sarkangalvīti un ļauno vilku, bet melnos talāros tērpti mācītāji par aizkapa dzīvi un dvēseles nemirstību.

Bet, Dieva patiesības sludinātāji! Paskatieties taču apkārt! Vai jūs neredzat, cik daudz cilvēku nāk jums pretim vai dzīvo blakus, kuriem dvēseles jau sen ir nomirušas vēl dzīviem esot?

Par kādu nemirstību jūs pļāpājat?!

Un kas notiesāja Jēzu Kristu? Ne jau Poncijs Pilāts! Ļaužu pūlis alka šī jaunekļa nāvi un nekādi grēki netika izpirkti.

Vai jūs zināt, kāpēc raud tikko piedzimis bērns? No prieka? No laimes par savu esību? Nē!

Atcerieties! Ko mēs vispirms ieraugām, tikko izkļuvuši no mātes miesām un pirmo reizi atvēruši acis?

Mēs ieraugām šausmu pilnu skatu. Uz galda ar izplestām kājām guļ sāpēs kliedzoša sieviete un viņai visapkārt asiņu jūra…

Tieši tāpēc raudāju arī es. Un raudāji tu.

Mūs ar dzelzs stangām - ar varu! - izvilka no sievietes dzemdes un piespieda dzīvot.

Vai tas nav noziegums?!

Vai jūs, morālie liekuļi, paši neapjēdzat, ka neviens bērns pats negrib šai pasaulē ierasties?

Tā nav mūsu brīva izvēle!

To gribat jūs - laulībā vai bez tās baudkārē mīlējoties un ne mirkli nepadomājot, kas ar mani notiks, kad dzemdību namā, asinīm apšļakstīts, ieradīšos šai pasaulē?

Sieviete, ja jau tā gadījies, izdarot abortu, veic tikpat kā svētu rituālu - neļauj pasaulē ierasties vēl vienai nelaimīgai dvēselei. Bet to ļaujot… izdara varbūt ne gluži morālu

noziegumu, bet noteikti kaut ko tādu, kas ir pret jaunās dzīvības gribu…

Bet stop! - gandrīz vai iekliedzos. Nu tu gan ar savām pārdomām esi iebraucis dziļā apziņas purvā! Ir taču arī cita patiesība. Vēl mātes miesās iznīcinot šo jauno dzīvību, tāpat neviens neprasa tās piekrišanu… Un viss turpinās. Dzīve - laba vai slikta - rit tālāk, tikai tagad jau mēs paši varam to ietekmēt un daudzmaz veidot tādu, kādu gribam vai kādu varam.

Mēs visi - savas sirdsapziņas, uzskatu un priekšstatu gūstekņi. Un tiesneši - vienmēr gatavi spriest tiesu citiem, bet nekad paši sev. Un nevajag arī! Jo pašlaik ir labi. Pašlaik ir tieši tā, kā to jau sen biju ilgojies. Dziļā atpūtas krēslā iepretim nelielam galdiņam, uz kura stāvēja vairākas dzērienu pudeles, nelielas uzkodas un dega piecas daudzkrāsainas sveces, spilgti sarkanā vakarkleitā sēdēja žilbinoši skaista sieviete un viņa visa izstaroja tik spēcīgu seksuālo starojumu, ka es tikai ar lielām grūtībām sevi spēju apvaldīt, lai jau uzreiz viņai nekluptu virsū un nesāktu mīlēt.

-  Tu esi labākā dāvana, kādu jebkad esmu saņēmis, - teicu. - Ja tu patiešām esi dāvana.

-   Es par to priecājos, - Valērija sacīja. - Tu esi patīkams un skaists vīrietis.

-  Ar visu ugunszīmi?

-  Jā, - Valērija piekrītoši pamāja. - Tieši tā tev dod kaut ko tādu, kas trūkst citiem.

-   Ko? - ātri jautāju.

-   Tu esi uguns cilvēks, - Valērija paskaidroja. - Tu sevī slēp kādu noslēpumu. Bet tas pievelk.

-   Katrā cilvēkā ir kāds noslēpums, - es teicu. - Kaut kas tāds, ko viņš ne labprāt atklāj citiem. Droši vien tāds ir arī tev.

-  Nez vai, - Valērija domīgi pašūpoja galvu. - Ja tu domā kaut ko no manas pēdējā laika dzīves…

-   Kopš tevi izmeta no Operas, tu šai pasaulē jūties labi? - es jautāju.

-   Vispār jā, - Valērija sacīja. - Vienmēr var būt tā, ka ir daudz sliktāk. Taču man tomēr tik slikti nav, ka būtu taisni vai jāraud.

Mazliet pārsteigts paskatījos uz viņu.

-   Vai tu pašlaik nejūties slikti?

-       Kas vainas? - Valērija iesmējās. - Vai tomēr nepatīk, ka tev esmu tikai vienas nakts dāvana?

-       Nē, viss ir vairāk nekā jauki, - es teicu. - Pie manis jau krietnu laiku nav bijusi neviena sieviete.

-   Kāpēc?

-        Tā vienkārši ir sanācis, - atbildēju. - Man nesen bija pamatīgas nepatikšanas darbā, tad tiesa un diezgan riebīga saruna ar cilvēku, kas, iespējams, ir mans tēvs.

-   Pats to nemaz nezini? - Valērija pārsteigta prasīja.

-        Es līdz šim zināju - mans tēvs ir pazīstamais advokāts Filips Radzinskis. Bet pēc tiesas māte visu izjauca. Viņai laikam bija uznākusi baigā cemme pret prokuroru un māte pateica, ka tieši viņš esot mans īstais tēvs.

-   Tas tev šķiet svarīgi?

-        Pēdējā laikā vairs nē. Taču tomēr. Es jau tā šai pasaulē īsti neiederos, bet tagad jūtos vēl sliktāk.

-       Tas tāpēc, ka dzīvo bez sievietes, - Valērija sacīja. - Sieviete vienmēr vīrieti glābj.

-   Paklau! - es iesaucos. - Vai tev bērni ir?

-  Jā, - Valērija apliecināja. - Vienpadsmitgadīga meita.

-        Kā jums tas vispār notiek? - turpināju iztaujāt. - Vai sievietes patiešām vienmēr zina, kas viņām uztaisa bērnu?

-        Ticamāk, ka ne vienmēr, - Valērija atbildēja. - Es, piemēram, to zināju droši. Toreiz man bija vīrs un es ar nevienu citu negulēju. Bet tās, kuras bieži maina mīļākos… Patiesībā viss process visām jau ir vienāds. Ja nu vienīgi kāda rūpīgi seko savam cikla kalendāram un skaidri zina gan savas drošās, gan riska dienas…

-   Tad jau mātei laikam būs taisnība… - klusi sacīju.

-  Vai tev jaunuzradušais tēvs nepatīk?

-        Ja atklāti, tad ir ļoti maz cilvēku, kas man vispār patīk, - atbildēju.

-       Bet es? - Valērija jautāja un ar neslēptu interesi gaidīja atbildi. - Es tev patīku?

-       Tas nav īstais vārds, - sacīju. - Tu vienkārši esi satriecoša! Tāpēc man šķiet, ka tu, mīļā, nez kāpēc tomēr blefo. Tu neesi prostitūta. Tu tāda nemaz nevari būt!

-    Es jau tāda arī neesmu, - Valērija, burvīgi smaidot, teica. - Esmu balerīna, kas mierīgi varēja dejot vēl vismaz desmit gadus. Bet tā nu sanāca… Lai gan… Iespējams, smagi klūdos, bet varbūt tikai mazliet… Manuprāt, neviena sieviete nav prostitūta, vai arī tādas mēs esam visas… Es neredzu nekādu būtisku starpību… Uzsveru - nekādu būtisku atšķirību, piemēram, starp sabiedrībā pazīstamu vai vienkārši parastu sievieti - godīgu ģimenes cilvēku - kura vismaz reizi mēnesī naudu saņem no sava vīra, un to sievieti, kas naudu no vīriešiem saņem katru rītu. Jo šo naudu principā viņi mums visām dod par vienu un to pašu…

-   Tu esi karaliene! - es iesaucos. - Bet es tavs kalps.

-    Nebūtu slikti, ja tā patiešām būtu, - Valērija bilda.

-   Bet kā parasti dzīvē, īstenībā viss tomēr ir mazliet savādāk. Šonakt man jākalpo tev.

-   Nē, Valērija! - Strauji pakratīju galvu. - Tu vari darīt visu, tikai ne to!

-   Ko? - Valērija nedaudz iepleta acis un pārsteigta skatījās uz mani.

-   Tev man nav jākalpo, - lēnām, izrunājot katru vārdu, sacīju. - Tu taču esi balerīna, brīnišķīgi skaista sieviete, kas man te pēkšņi nokritusi no tuvākās zvaigznes, lai mēs kaut vienu mūsu nolādētās dzīves vakaru varētu pavadīt labāk nekā parasti.

-   Mēs to arī pavadīsim, - Valērija apsolīja. - Es domāju, ka ne vienmēr tās naktis, kuras cilvēki pavada mīlējoties, viņu dzīvē ir pašas labākās, taču dažreiz tā tomēr notiek. Un mēs to atceramies.

-   Paklausies, - sacīju un piepildīju glāzes ar šampanieti.

-   Saki taisnību - tu esi Ričarda sieviete?

Valērija ilgāku laiku domīgi klusēja.

-   Vai tam pašlaik ir nozīme? - viņa beidzot jautāja.

-   Varbūt šobrīd nekāda, - es atbildēju. - Vienīgi, iespējams, vēlāk…

-   Jo retāk mēs domāsim par to, kas ar mums var notikt vēlāk… - Valērijas sejā pavīdēja vieglas skumjas. - Jo lai- 'mīgāki būsim.

-   Vai citu iespēju nav? - vaicāju.

-       Kā nu kuram, - Valērija sacīja. - Ubags būs laimīgs, ja kāds melnās naudiņas vietā viņa cepurē iemetīs divlatnie- ku. Citam laimei būs vajadzīgs kas cits.

-  Miljons?

-         Ne vienmēr. Dažreiz cilvēkam ir vajadzīgs smieklīgi maz. Taisni vai apbrīnojami. Tev veltīts smaids, viegls rokas pieskāriens plecam, kāds mīļš vārds vai tikai apziņa, ka šai pasaulē bez tevis ir vēl kāds, kas jūtas līdzīgi tev un jebkurā brīdī var atnākt palīgā.

-  Tev ir vajadzīga palīdzība? - prasīju.

-       Nu jau vairs nē, - Valērija atbildēja. - Vai tu neredzi? Esmu atnākusi palīgā tev!

-        Tas tā nav, - nepiekritu. - Neblefo! Ričards droši vien tevi atsūtīja pie manis, lai atpirktos! Taču, ja tu būtu pat pasaules dārgākā sieviete, tik un tā tas tomēr būtu maksāts par maz.

-   Dzirdēju - jūs esat brāļi…

-  Nē! - nikni pateicu. - Mēs esam ienaidnieki!

-  Tas ir slikti, - viņa sacīja.

-       Tā nu tas ir sanācis, - teicu. - Bet vēl sliktāk… Vai esi gulējusi ari ar viņu?

-        Tā kā tu to nevari pārbaudīt, tad es tev varu stāstīt visu, kas vien ienāk prātā! - Valērija draiski iesmējās. - Varu dot padomu - nekad sievietei nejautā par viņas pagātni!

-   Kāpēc ne?

-   Tāpēc, ka neviena tev patiesību neteiks.

-  Kādēļ?

-   Tāpēc, ka viņa ir sieviete.

-        Diezgan stulbi, - es teicu. - Tātad ar sievietēm jārunā tikai par mīlestību?

-       Ne vienmēr, - Valērija sacīja. - Pļāpā par visu ko, tikai neliec sievietei runāt par to, kas viņai sāp.

-        Tu pazini Inesi Salu? - negaidīti mainīju sarunas tematu.

-  Jā, - Valērija atbildēja. - Viņa bija no jauniņām.

-  Tu zini, ka viņa nesen ir nogalināta?

-   Protams. ^

-  Neko tuvāk par to nezini?

-        Tas vecis bija bagāts, - Valērija paskaidroja. - No dienvidniekiem - čečens vai osetīns. Meitenes labprāt pie viņa gāja. Maksāja karaliski.

-   Tātad pazīsti arī Saniju?

-   Tā, mazliet.

-   Kāpēc tikai mazliet?

-        Tāpēc, ka es strādāju atsevišķi no viņām un, kā jau teicu, esmu paredzēta tikai sabiedrības krējumam.

-   Kur Sanija pašlaik atrodas? Rīgā?

-        Vienu brīdi bija Turcijā, bet tagad, šķiet, atkal atgriezusies tepat.

-   Viņu var atrast jūsu klubā?

-        Diez vai. Sanija tur parādās reti. Ričards viņai īrē dzīvokli un tur arī viss notiek.

-   Kur dzīvoklis atrodas?

-   Nezinu.

-   Un kur Ričards? Klubā viņš taču nedzīvo, vai ne?

-   Protams. Gribi zināt adresi?

-   Nebūtu slikti.

-       Viņš dzīvo nesen uzceltā mājā Mārupē, - Valērija pateica un izstāstīja, kā māju vieglāk atrast.

-        Paldies. - Viegli palocīju galvu. - Jūtu, tev pret viņu arī ir diezgan liels zobs, vai ne?

-        Tā tas ir citām meitenēm, - Valērija sacīja. - Man būtu grēks sūdzēties. Parasti dienā nopelnu vairāk nekā man Operā maksāja mēnesī.

-        Bet vai tad tiešām mūsu dzīvē visu nosaka nauda? - es jautāju. - Nekā cita vairs nav?!

-        Ir, - Valērija atbildēja. - Bet, ja ne savas vainas dēļ pēkšņi atrodies uz sēkļa…

-       No manis tu nedabūsi ne santīma, - es paziņoju. - Un ne tāpēc, ka man būtu žēl. Es vienkārši gribu iedomāties… Redzu tādu mazu, smuku sapnīti. Tu esi sieviete bez pagātnes. Manā priekšā patiešām nokritusi no tuvākās zvaigznes. Neviens vīrietis tev vēl nav pieskāries. Tu vēl nepazīsti dzīves melno pusi. Un es tāds pats. Taču rīt mums jāmirst. Mums ir atvēlēts tikai šis vakars un priekšā stāvošā nakts. Tāpēc mums šo laiku jāpacenšas pavadīt tik intensīvi, tik garīgi un fiziski piepildītu, lai tas atsvērtu garu un laimīgu mūžu.

-   Tas nav iespējams, - Valērija sacīja un viņas balsī bija skaidri saklausāms rūgtums. - Diemžēl. Neviens cilvēks vienā dienā nevar izdzīvot visu mūžu. Labi vai slikti, bet mēs varam darīt tikai to, ko parasti vīrietis ar sievieti šādās situācijās dara - skatās kā lēni deg sveces, klausās mūziku, sarunājas, iemalko šampanieti un pēc tam mīlējās. Nekas jauns nav izgudrots.

-   Un nevajag arī, - es teicu. - Nekas labāks tik un tā nebūs. Bet tagad nāc šurp! Tu visu vakaru nez kāpēc atrodies pārāk tālu no manis. Bet dāvanai jābūt tuvāk pie sirds.

Valērija piecēlās un graciozā gaitā pienāca man klāt. Brīdi pastāvēja, tad kā silts kaķēns ierausās klēpī un maigi apvija rokas ap manu kaklu.

-   Edmund Radzinski, - viņa klusi teica. - Varbūt labi, ka tu mani vairs neatceries. Esmu tā sieviete, kura pirms vairākiem gadiem pagriezienā no Vidzemes šosejas uz Smilteni cieta smagu autoavāriju, un tonakt, braucot mums garām, tu nedrāzies tālāk, bet apstājies. Vīrs bija gājis bojā, bet mani ar meitu tu aizvedi uz Smiltenes slimnīcu, atstāj i'savu telefona numuru un teici, ka jebkurā laikā varu piezvanīt. Vēlāk es tev divas reizes arī zvanīju. Es tev pateicos un izteicu pat priekšlikumu satikties. Atceries? Toreiz tas man bija smags laiks. Es tevi saucu palīgā. Ne tieši, bet tā… Taču tu negribēji ar mani pat runāt. Tu nikni sacīji, ka sievietes tā pa īstam der tikai gultai, nevis automašīnas vadīšanai. Varbūt tev ir taisnība. Kopš tā laika es vairs mašīnu nestūrēju, bet… Arī mana meita tevi vēl atceras. "Tas onkulis ar asinstraipu uz pieres. Vai viņš arī bija cietis avārijā?"

-    Es tevi neatceros, - mazliet apmulsis sacīju. - Pašu notikumu atceros, bet tevi nē. Taču pašlaik, sasprindzinot atmiņu… Toreiz tu izskatījies citāda.

-   Toreiz bija citi apstākļi. Šovakar atkal citi. Daudz labāki, vai ne?

-   Tā ir, - es piekritu. - Šis vakars ir brīnišķīgs. Un tu esi brīnišķīga. Un, ja mēs vēl zaudētu atmiņu, arī visa dzīve šķistu brīnišķīga.

8. nodaļa

Nākamās dienas rītā ar dziļu nožēlu sapratu, ka arī sievietes mani neglābs. Ne tikai viss cilvēka mūžs, bet arī kaislību pilna nakts ir tikai mirklis. Tas paiet un tu atkal stāvi savas dzīves svelmaini tukšajā tuksnesī un izmisīgi meklē kāda koka ēnu vai auksta avota ūdeni.

Sievietes vērtība neslēpjas ne viņas ārējā skaistumā, ne kaisles pilnajos vaidos un kliedzienos. Sievietes īstā vērtība atklājas tajos dzīves brīžos, kad viņa grib un spēj palīdzēt vīrietim nesalūzt.

Bet garīgi es jau sen biju salūzis un nekāda palīdzība mani vairs nespēja atgriezt pirmsākuma stāvoklī. Es jau līdz apziņas dziļumiem biju iepazinis cilvēku ļaunumu un šīs pasaules netaisnību.

Bet vai citāds iznākums vispār bija iespējams? Droši vien, ka ne. Es nebiju dzimis mīlestībā. Nebiju dzimis pat daudzmaz normālā laulībā! Es šeit biju ieradies kā svešinieks. Divi cilvēki kādu nakti nejauši pamīlējās un tagad man te jāmokās. Māte gandrīz nekad neuzturējās mājās - visa dzīve teātrī un mīļāko gultās. Kas ir manš īstais tēvs, tā arī simtprocentīgi nezinu. Filips, Intars, bet varbūt tomēr kāds cits?

Negribu apgalvot, ka tas mani pastāvīgi ļoti nomāktu, taču riebīgu sajūtu izsauc vienmēr - es, ārlaulības bērns… Tas ir apmēram tas pats, it kā būtu atrasts sētmalē.

Tāpēc visu laiku arī esmu tik ļoti uzvilkts un pret apkārtējo pasauli naida pilns. Protams, ne jau tikai tāpēc. Bet dažreiz ir tik slikti, ka negribas dzīvot. Un droši vien ari nedzīvošu. Jāpadara vēl tikai šādi tādi darbiņi un tad arī varētu mierīgi no šīs pasaules aiziet. Pistoles stobrs mutē, viena asa pirksta kustība un tavas smadzenes izšķīst uz blakus esošās sienas…

Te es esmu un te vairs neesmu.

Dažreiz šī ļoti vienkāršā dzīvības izzušana vienlaikus gan baida, gan iedrošina.

Vai patiešām tas notiek tik ārkārtīgi vienkārši?!

Te tu esi un te vairs nē…

Pēcpusdienā piezvanīja Raimonds.

-   Sveiks! - viņš skaļā balsī sauca. - Kā iet?

-   Slikti, - atbildēju. - Un turpmāk acīmredzot būs vēl sliktāk.

-   Kāpēc tā? - Raimonds jutās pārsteigts.

-   Nezinu. It kā jau tam tā nevajadzētu būt. Piemēram, pagājušo nakti pavadīju kopā ar kolosālu sievieti. Viss bija labi, skaisti un kaislīgi. Bet šodien no prieka ne vēsts.

-    Kas tā bija par sievieti? - Raimonds tūlīt painteresējās.

-    Izskatījās, ka viņu manis nomierināšanai piespēlēja Ričards.

-   Zini, Edmund, mums ar to Ričardu kaut kā beidzot vajadzētu tikt galā, - Raimonds teica. - Pirms dažām dienām kādā no Baltezera lepnajām mājām tika atrasts nogalināts Viktors Kurenkovs. Viņš bija viens no nežēlīgākajiem Ričarda puišiem - suteners. Galvenais meiteņu vervētājs. Skats istabā atkal diezgan šausmīgs. Viktors miris sēdēja pie bagātīgi klāta galda, bet nekādas ārēji redzamas vardarbības pēdas nebija redzamas. Mūsu eksperts izteica pieņēmumu, ka tas, ar ko viņš vakaru pavadījis kopā, ir bijusi sieviete. Iespējams, kāda no paša prostitūtām. Tā, viņam nemanot, glāzē iebērusi kaut kādas stipras iedarbības zāles vai indi, un viņš momentā atstiepis kājas. Bet tas vēl nebūtu nekas. Interesantākais ir tas, ka esot jau mirušam, viņa kreisajā acī ietriekta tā paša sarkanā luktura lauska, kādu toreiz atradām Gamzājeva un Ineses Salas slepkavības vietā. Atceries? Un zini, kas izrādās? Toreiz sarkanā luktura lauskas tika rūpīgi savāktas, taču līdz izmeklēšanas beigām atstātas turpat uz naktsgaldiņa. Sāku domāt - kā tas iespējams, ka sarkanā luktura šķemba no Gamzājeva dzīvokļa varēja pēkšņi atrasties Baltezera mājā, turklāt tāpat kā Gamzājevam ietriekta nogalinātā cilvēka acī. Un te nu nāk pats interesantākais. Pie dzīvokļa vēl diennakti dežurējis kāds jauniņais no kārtības dienesta policistiem. Te negaidot pie viņa pienākusi jauna, stilīga izskata sieviete un, pavedinoši koķetējot, palūgusi viņu ielaist dzīvoklī. Kāpēc? Policists prasījis. Šeit ticis nogalināts ne tikai pastāvīgs un ļoti rupjš prostitūtu izmantotājs, bet arī viņas māsa, sieviete paskaidrojusi. Lai viņu ielaižot iekšā - iespējams, kaut kas tur būšot palicis no māsas lietām. Policists, sievietes pavedinošās izturēšanās savaldzināts, lūgumu izpildījis. Sieviete no dzīvokļa neko nav paņēmusi, izņemot - kā tas noskaidrojās vēlāk - tikai vienu sarkanā luktura lausku… Tātad, kas iznāk? Ja tas, ko stāsta policists, atbilst patiesībai, tad sieviete, kuru viņš ielaidis dzīvoklī, ir neviena cita kā Ineses māsa Sanija. Ja vēl kādu mirkli pastāvēja šaubas, tad tagad tās ir izgaisušas. Uz stikla lauskas un vīna glāzes atrasti Sanijas pirkstu nospiedumi. Vai tieši viņa ir nogalinājusi Viktoru, noskaidros tālākā izmeklēšana. Taču tas, ka viņa sarkanā luktura šķembu ietriekusi nogalinātā vīrieša acī, nekādas šaubas vairs neizraisa.

-   Kas tālāk? - nedaudz sasprindzis jautāju. - Ko tu gribi no manis?

-   Kā parasti - palīdzību, - Raimonds sacīja. - Tu vēl joprojām medī Ričardu?

-   Atklāti sakot, ne pārāk centīgi, - atbildēju. - Bet nu beidzot šai lietai ķeršos klāt nopietnāk.

-   Kaut kur viņa tuvumā noteikti ir jābūt ari Sanijai, - Raimonds sacīja. - Ja tu viņu atrodi ātrāk par mums… Lūdzu, padod ziņu! Viņu un Ričardu ciet ņemsim mēs.

Krietnu bridi domāju. Tas man nepatika.

-   Nez vai tā gluži sanāks, - mazliet sadrūmis teicu. - Sanija mani interesē mazāk, taču Ričards ir mans! Un, ja es pie viņa tikšu ātrāk par jums, šaubos, vai kādu ziņu došu. Viņam, nokļūstot jūsu rokās, viss būs kā iepriekšējās reizēs. Jūs viņu arestēsiet, varbūt pat ar lielām grūtībām savāksiet pret viņu kaut kādus pierādījumus, taču diez vai notiesāt izdosies. Ričardam būs labi apmaksāti advokāti un, iespējams, vēl arī iebaidīti vai nopirkti tiesneši. Tā ka, saku atklāti, es jums viņu nedošu.

-   Ko tad darīsi? - Raimonds vaicāja. - Sausi nost?

-   To es neesmu teicis, - atbildēju. - Bet kaut ko jau darīšu.

-   Tikai pārāk neaizraujies, - Raimonds brīdināja. - Ka neiznāk tā, ka man Ričarda vietā jāarestē tevi.

Brīdi atkal domāju. Arī tas man nepatika.

-   Tu to varētu? - nopietnā balsī prasīju.

- Nez vai tā gluži sanāks, - mazliet sadrūmis teicu. - Sanija mani interesē mazāk, taču Ričards ir mans! Un, ja es pie viņa tikšu ātrāk pārjums, šaubos, vai kādu ziņu došu.

-   Tu laikam esi aizmirsis, ka es, atšķirībā no tevis, joprojām atrodos valsts dienestā un tādā gadījumā tevi arestēt būtu mans pienākums.

-   Neuztraucies! - rūgti iesmējos. - Es tev šo darbu aiztaupīšu! Bet ar Ričardu galā tikšu pats!

To pateicis, atslēdzu telefonu. Tūlīt sekoja vēl vairāki Raimonda zvani, taču mobilo iebāzu kabatā un par zvaniem vairs nelikos ne zinis.

Dienas atlikusī daļa pagāja drūmās pārdomās par dzīvi un meklējot atbildes uz dažiem jautājumiem, kuriem nezināju atbildes. Bet galvenais, pats svarīgākais jautājums bija - kāpēc es gribu darīt to, ko esmu nolēmis darīt? Vai tas tiešām ir nepieciešami? Vai to nedarot, mana dzīve kļūs sliktāka? Galu galā tas taču nav manas dzīvības un nāves jautājums! Tas skars citus.

Vai tomēr nebūtu labāk tūlīt iesēsties automašīnā, aizdrāzt uz lidostu, nopirkt biļeti līdz Londonai vai Seišelu salām, mierīgi atpūšoties, dzīvot vienkāršā būdā, ne par ko neraizējoties, klīst gar pasakaino okeāna piekrasti, vakarā pie ugunskura kopā ar vietējiem iezemiešiem dejot viņu rituālās dejas un katru nakti pavadīt ar kādu no turienes skaistulēm.

Edmund Radzinski, patiešām - kāpēc gan ne?!

Varbūt tā arī rīkošos, nodomāju. Taču, lai beidzot galīgi savai dzīvei piešķirtu vismaz kaut kādu saprotamu jēgu, man ir jāatriebjas vai, pareizāk sakot, jāsoda tie daži nelieši, kurus mūsu valsts vājās varas dēļ nespēj vai negrib taisnīgi sodīt tiesībsargājošās iestādes - Temīda.

Tas man jāizdara viņu vietā. Un tikai tad, kad tas būs jau garām, iespējams, beidzot sajutīšu to garīgās dzīves augstāko apmierinājumu, kad apzinies - tu esi izdarījis visu, ko uzskatījis par vajadzīgu savā dzīvē izdarīt.

Vakarā ierados jau lielu popularitāti ieguvušajā naktsklubā Eldorado, kā iepriekšējā reizē apsēdos pie malējā galdiņa netālu no nelielās skatuvītes, kur pie spoži mirdzošā stieņa savu puskailo augumu dažādi locīja jauna meitene.

Priekšnesumam nebija ne vainas. Meitenes augums bija slaids, pati glīta, kailās krūtis stingras un visas viņas

kustības nepārprotami, varētu pat teikt, diezgan uzbāzīgi aicināja - nāc un izdrāz mani!

Kad pēc priekšnesuma viņa nokāpa lejā un sāka staigāt ap galdiņiem, arī es aiz viņas miniatūrajām biksītēm aizbāzu divdesmit latu naudas zīmi un, par to sagaidījis sev veltītu burvīgu pateicības smaidu, uzprasīju: - Paklau, skaistulīt! Gadījumā nezini, vai Sanija pašlaik atrodas klubā?

-        Zinu gan, - meitene atbildēja. - Viņa tikai nesen atgriezās no Turcijas, tāpēc vēl nedejos. Ja jūs viņu šovakar gribat citai vajadzībai, jums jāvēršas pie Masaļska kunga.

-   Tu turpināsi dejot?

-   Tūlīt nāks Bonija. Es eju uz ģērbtuvi atpūsties.

-  Vai pa ceļam Masalski nesatiksi?

-   Varbūt satikšu. Kaut ko pateikt?

-        Pasaki, ka viņu šeit gaida Ričarda brālis. Viņam vajadzētu mani atcerēties.

-   Labi, - meitene apsolīja un aizgāja.

Pēc dažām minūtēm pie manis pienāca Masaļskis un zemu palocīja galvu.

-    Labvakar, Radzinska kungs! - viņš klusi sveicināja.

-   Skatos, jums šeit ir iepaticies!

-        Jā, - es piekritu. - Labvakar! Šeit patiešām nav slikti. Interjers, mūzika, smalka publika un skaistas meitenes. Labs bizness, vai ne?

-        Tik tiešām. - Masaļskis atkal palocīja galvu. - Badā nemirstam. Vai jums ir kāda sevišķa vēlēšanās?

-        Ir gan, - es sacīju. - Taču vispirms, Masaļski, es tev gribu pateikties par iepriekšējo reizi. Valērija bija jauka.

-  Es patiesi priecājos. - Masaļskis izskatījās apmierināts.

-   Jūs mūsu klubā esat sevišķs viesis…

-  Vai Ričarda dēļ? - ātri prasīju.

Masaļskis tā savādi pasmaidīja, tad atkal kļuva nopietns.

-  Vai kungs vēlreiz vēlas Valēriju?

-   Nebūtu slikti. Vai viņa pašlaik ir brīva?

-   Mēs viņu turam īpašiem viesiem, - Masaļskis sacīja.

-   Viņa neiet no rokas rokā. Diennakts laikā viens klients, ne vairāk.

-   Tad viņa mani varbūt atcerēsies, - es sacīju. - Tu viņu pasveicini no manis, bet šovakar labprāt gribētu citu sievieti. Vai vari manā rīcībā nodot Saniju?

Masaļskis brīdi domāja.

-   Kāpēc tieši viņu?

-   Vai man uz šo jautājumu jāatbild? - es prasīju.

-   Nē, tas nav obligāti. - Masaļskis atkal palocījās. - Es pamēģināšu šo lietu nokārtot.

Masaļskis aizgāja. Es iedzēru dažus vīna malkus un vēlreiz pavērsu skatu pret mazo skatuvīti. Tagad tur, tāpat mākslīgi radītas kaisles pārņemta, neganti plosījās cita meitene, taču viņa nez kāpēc nekādu uzbudinājumu manī neizraisīja. Es pagriezu galvu uz otru pusi un jau pēc brīža ieraudzīju caur dejotāju pāriem nākam šurp Saniju. Viņa bija ģērbusies atklāti izaicinoši - ļoti uzkrāsojusies, dziļi atsegtas krūtis, pārspīlēti īsi svārciņi, bet kājās augstpapēžu kurpes.

Tagad viņa patiešām izskatās pēc pērkamas sievietes, es nodomāju un, viņu sagaidot, piecēlos pat kājās.

-   Sveika, Sanij! - es teicu un viegli apņēmu viņas siltos plecus. - Tu labi izskaties.

-    Paldies! - Sanija samocīti pasmaidīja. - Es izskatos slikti. Pati to zinu. Taču… Tu jau saproti.

Sanija apsēdās, es viņai ielēju glāzē vīnu, viņa to ātri izdzēra, tad nopietna ieskatījās man tieši acīs.

-   Tu esot mani meklējis jau agrāk, - viņa teica. - Māte ziņoja. Kāpēc?

-   Jā, - es apliecināju. - Biju aizbraucis. Jums tā māja atrodas skaistā vietā. Tālu gan.

-   Tad jau laikam zini… Mana Elīna nomira.

-   Vai tagad māc sirdsapziņas pārmetumi, ka neiznāca viņu aizsūtīt uz ārzemēm?

-   Tas tik tiešām būtu bijis tikai sirdsapziņas nomierināšanai, - Sanija sacīja. - Absolūti bezcerīgs gadījums. Varbūt zini, kāpēc tā notiek - visādi nelieši dzīvo, bet mazi bērni mirst?

-  Nē, Sanij, es to nezinu, - atbildēju. - Tāpat kā daudz ko citu. Ja mēs spētu saprast visu, kas notiek pasaulē… Kāpēc tu nepaliki pie vecākiem?

-   Ko es tur darītu? - Sanija rūgti iesmējās. - Būtu dzīvojusi uz viņu rēķina un visu laiku raudājusi?

-   Es ar tava Rīgas dzīvokļa saimnieku tā sirsnīgi aprunājos, un viņš apsolīja no tevis īres maksu vairs neprasīt.

-   Jā, Edmund, es to zinu. Paldies! Bet tas manu dzīvi tik un tā diez vai glābtu.

-   Kāpēc ne? Tev taču ir kāda cita profesija?

-   Ir, - Sanija teica. - Protams. Bet ir arī Ričards.

-   Tā es arī sapratu. Viņš tevi atrada pat laukos?

-  Jā, - Sanija apliecināja. - Viņš mani un Inesi piespieda atgriezties Rīgā un sākt strādāt pie viņa.

-   Kā - piespieda? - es prasīju. - Kā vispār sievieti var piespiest nodarboties ar to, ar ko pati nevēlas?

-   Tu kā mazs bērns, - Sanija pārmetoši sacīja. - Tu nezini, uz ko ir spējīgi bandīti? Uz ko ir spējīgs Ričards? Nezini?!

-   Zinu, - atbildēju. - Taču… Mūsu valstī vismaz vēl pagaidām ne visu nosaka noziedznieki. Ir taču policija, prokuratūra… Galu galā varēji sameklēt arī mani!

Sanija iesmējās. Taču smiekli bija rūgti un tāpēc netīkami.

-    Mīļais, labais cilvēk! - viņa sacīja. - Ko tu viens spēj izdarīt pret labi organizētu sistēmu? Ticu - tu Ričardam atkal varētu kārtīgi sadot pa purnu, bet ko viņš pēc tam izdarītu ar mani? Turklāt, Edmund, ja atklāti… Man tai brīdī viss jau bija vienalga. Pēc meitas nāves manas pašas dzīve vairs nešķita tik svarīga. Tikai vēlāk mēs ar Inesi apjēdzām, kādā dziļā purvā esam iemestas.

-   Kas notika Dzirnavu ielas dzīvoklī, kur tika nogalināta Inese?

-    Es neko daudz nezinu, - Sanija, aizsmēķējot cigareti, sacīja. - Tas Gamzājevs bija pretīgs - patoloģisks tips. Inese tur trāpījās vienkārši tāpēc, ka Ričards viņu tur bija aizsūtījis, lai viņa apmierinātu šā cilvēka dzīvnieciskās fantāzijas. Bet, ja pareizi būšu sapratusi, tad tur negaidīti iebrukuši kaut kādi bandīti, lai Gamzājevu aplaupītu un acīmredzot arī nogalinātu. Nelaimīgā kārtā uzbrukuma laikā tieši tur trāpījās Inese un tad pie viena arī viņu… Zini, Edmund, man tas bija šaušalīgs trieciens. Pēkšņi vairs negribējās dzīvot. Tu jau zini - man arī agrāk šad tad uznāca domas par pašnāvību, bet atturēja slimais bērns un vecāki. Pēc tam atkal. Varbūt tev to grūti saprast, bet tā ir drausmīga sajūta, kad skaidri apzinies - tava dzīve ir galīgi neizdevusies, tu neko neesi spējis sasniegt, un pat to mazumiņu, kas tev bija, tu esi bezcerīgi pazaudējis. Un tagad, cik nu man vēl atlicis ko dzīvot, es būšu tikai kā netīra grīdaslupata, kur tādi tipi kā Gamzājevs vai Ričards varēs slaucīt savas smirdošās kājas…

Sanijas balss skanēja klusi, taču tajā varēju saklausīt bezgalīgas skumjas, absolūtu bezcerību un vāji aizturētu niknumu. Man viņas kļuva ļoti žēl, taču vienlaikus sapratu arī to, ka tikpat ne ar ko nespēju palīdzēt. Viņa no šīs savas dzīves melnās bedres varēja izrāpties vienīgi pašas spēkiem, bet, ja patiešām ir nogalinājusi savu suteneru Viktoru Kurenkovu, tad viņa diemžēl tūlīt kritīs vēl dziļākā bedrē - cietumā.

-   Paklausies, Sanij, - klusi teicu. - Izsaku tev visdziļāko līdzjūtību - gan par bērnu, māsu un tevi pašu, bet… Tu tagad esi iekūlusies vēl baigākos mēslos. Saki atklāti - kas notika Baltezera mājā?

Sanija nedaudz satrūkās, instinktīvi paraudzījās apkārt, tad atkal pievērsās man.

-   Tu kaut ko zini?

-  Jā, kaut ko… - lēni novilku. - Un policija zina, ka Viktoru nogalināji tu. Starp citu, uzmanies! Kuru katru dienu vai pat kuru katru brīdi viņi var ierasties, lai tevi arestētu. Bet pirms tas vēl nav noticis… Kā tur sanāca ar sarkanā luktura lausku?

Sanija ilgi klusēja, tad pati sev pielēja pilnu glāzi ar vīnu, to ātri izdzēra, tad vēlreiz skumji pasmaidīja.

-  Tu jau zini, ko simboliski nozīmē sarkanais lukturis, vai ne? Tas nozīmē sievietes pērkamību. Vietu, kur vīrietis var paņirgāties par sievieti. Jā, es Gamzājeva dzīvoklī, baidīdamās par Inesi, iekļuvu tūlīt pēc viņu abu slepkavības. Un tūlīt nonācu šoka stāvoklī. Mazliet atjēgusies, niknumā ņēmu un sadauzīju sarkano lukturi, ko Gamzājevs, kad pie viņa ieradās viena vai vairākas meitenes, tūlīt iededza, lai to, kas tur notika, apgaismotu tieši ar šo spilgti sarkano gaismu…

Lai nekad vairs… nodomāju un ietriecu stikla šķembu Gamzājeva acī. Tu nekad neredzēsi ne šo sarkano lukturi, ne kādu meiteni. Tu turpmāk redzēsi tikai tumsu…

To pašu es izdarīju arī Viktoram. Jā, es viņu nogalināju, jo pirms tam viņš ar Ričardu savā ziņā nogalināja manu un Ineses dzīvi.

-   Es tevi saprotu, - sacīju. - Tāpēc - varu tikai nožēlot, ka to nenostrādāji mazliet gudrāk. Uz sarkanā luktura lauskas ir palikuši tavi pirkstu nospiedumi. Arī jaunais policists tevi ir atpazinis.

Sanija vairākkārt smagi pašūpoja galvu, tad atkal manāmi satraukta paskatījās apkārt. Skanēja skaļa mūzika, zāle bija pilna ar dejotāju pāriem, bet visa tuvākā un tālākā telpas apkārtne bija tik ļoti erotizēta, ka tur esošie cilvēki, pat gribēdami, ne par ko citu domāt nemaz nespēja…

-  Kad tagad notiks? - Sanija prasīja. - Es tūlīt tikšu arestēta?

-   Nezinu vai tūlīt, - atbildēju. - Bet, ka tas notiks, nekādu šaubu nav.

-   To izdarīsi tu?

-   Es nē. To paveiks citi. Es vienīgi varu tev palīdzēt aizbēgt.

-   Kur? - Sanija jau kuro reizi rūgti iesmējās. - Edmund, kur es varu aizbēgt?!

-   Nezinu. - Paraustīju plecus. - Atklāti sakot, tas patiešām ir diezgan bezcerīgi.

Sanija izstiepa pāri galdam savu roku, lai ar to pieskartos manējai.

-   Paldies, Edmund, - viņa sacīja. - Savādi. Mēs esam maz pazīstami, arī ne reizi neesam pārgulējuši, bet tu pret mani esi tik labs… Kāpēc?

-    Nezinu, - atbildēju. - Parasti es sievietes vērtēju ne sevišķi augstu. Bieži pat nicinu, kā daudzus citus cilvēkus. Bet attiecībā pret tevi… Grūti pateikt. Es savā dzīvē, sākot ar māti, nekad neesmu izjutis nevienas sievietes mīlestību. Varbūt arī tas manu sirdi nocietinājis, tāpat kā tavējo… visas tavas dzīves nelaimes. Bet tu, Sanij, man patiki. Varbūt, ja mums katram dzīvē viss būtu sagriezies citādi, mēs viens ar otru labi saderētu un pat varētu… Bet tagad ir tā, kā ir. Varbūt tomēr izkulsies ar nelielu sodu. Pazemojuma brīža afekta stāvoklis, un tā tālāk.

- Edmund, vēlreiz paldies! - viņa teica. - Visa dzīve ir drausmīgs sods un neviens no mums to nav pelnījis. Bet, ja mums daba nav devusi ne mazāko iespēju pašiem pieņemt lēmumu ierasties šai pasaulē vai ne, tad mēs vismaz vienmēr varam pieņemt lēmumu no šīs pasaules aiziet…

Sanija piecēlās, pienāca pie manis, noskūpstīja, tad ātri uzlēca uz skatuves, vairākas reizes savu augumu apvija ap spoži mirdzošo stieni, pēc tam vēl ar diezgan neparastu skatienu pārlūkojusi zāli, strauji pagriezās un aizskrēja ģērbtuves virzienā.

Kad apmēram pēc stundas, lai arestētu Saniju, naktsklubā Eldorado ieradās Raimonds ar dažiem saviem vīriem, mantu noliktavā Sanija tika atrasta ar pārgrieztām vēnām. Jau mirusi.

9. nodaļa

Es zinu, ka dzīvē ne par ko nav vērts raudāt. Ja nu vienīgi par sliktu laiku. Ja nu vienīgi par savas mīļotās futbol- komandas zaudējumu. Ja nu vienīgi par tukšu glāzi smagu paģiru rītā. Ja nu vienīgi par sava mīļā suņa nāvi. Ja nu vienīgi par avārijā sadauzītu automašīnu. Ja nu vienīgi par netīro kreklu kaudzi veļas kastē.

Bet mēs nez kāpēc raudam par savu vientulību. Par bērnu slimošanu. Par mīlestību. Par mūsu neizdevušos dzīvi. Par drauga nodevību. Par mīļotā aiziešanu. Par neveiksmīgu laulību. Par nepatikšanām darbā. Par netaisnību. Par citu cilvēku sagādātām dvēseles sāpēm. Par to, ka tev jāapglabā savi vecāki vai jāredz, kā nedziedināmas slimības dēļ lēnām izgaist tava vienīgā bērna dzīvība. Vai jāredz, kā no dzīves labprātīgi aiziet vēl jauna, spēka un sievišķības pilna sieviete. Bet tās ir muļķības! Neviens cilvēks pašnāvību neizdara labprātīgi. To vienmēr piespiež darīt citu cilvēku radītie dzīves apstākļi.

Varbūt man Sanijas nemaz arī nebūtu tik ļoti žēl, ja viņas likteni tik radikāli nebūtu iespaidojis Ričards Eino. Ja ticu mātes stāstītajam, viņš ir cilvēks, ar kuru mani saista kopīga tēva asinis. Savādi - stāvot kapličā blakus Sanijas zārkam, es pēkšņi jutu, ka, iespējams, arī es kaut kādā veidā esmu vainīgs šīs vēl tik jaunās sievietes bojāejā. Un man kaut kas steidzīgi jādara, lai šo vainu izpirktu. Bet vienīgais, kā to varēja izdarīt, bija… beidzot sodot Ričardu.

Pēc dažām dienām sazvanījos ar Haraldu un abi vakarā ar automašīnu aizbraucām uz Mārupi, kur kādas jaunizveidotas ielas galā atradās nesen modernā arhitektūras stilā uzcelta dzīvojamā māja.

-   Nav slikta, - Haralds teica. - Tagad tādas rauj augšā gandrīz vai visi mūsu jaunbagātnieki.

-   Patiešām, - es piekritu. - Izskatās kā dārga konfekšu kārba. Par to varētu tikai priecāties, ja mēs nezinātu, ka šo krāšņo būdu viņam ar savu piespiedu darbu ir palīdzējušas būvēt desmitām nelaimīgu meiteņu.

-  Ak, Edmund, vienreiz beidz raudāt par tām ielenēm! - Haralds sacīja. - Viņas nemaz tik nelaimīgas nav! Pirmkārt, viņas visas var iet strādāt par šuvējām, pārdevējām vai darīt ko citu! Otrkārt… Vai viņām dzīve patiešām ir tik bēdīga? Es nerunāju par Amsterdamas vai Marseļas bordeļiem, bet mūsu valstiņā… Kas šīm vainas? Katru dienu nauda, narkotikas, šampanietis un vēl kāda nekāda tomēr seksuāla bauda!

-   Beidz muldēt! - es asi teicu. - Vai esi redzējis, ka kāda ielene būtu sev uzcēlusi māju? Labākajā gadījumā varbūt viena no simta spēj atvērt tikai kādu mazu piparbodīti…

-   Labi! - Haralds atmeta ar roku. - Dievs ar viņām! Ko darām ar Ričardu?

-    Es viņu laikam nošaušu, - sacīju. - Nesen nopirku jaunu Berettu. Kontrabandas ceļā tieši no Itālijas. Nereģistrēta un nepiešauta. Tā ka praktiski riska nekāda. Tad vēl varam viņu sasist, sasiet un aizvest, piemēram, uz Rīgas HES, iemest Daugavā un izlaist caur milzīgajām spēkstacijas slūžām… Viņš tur tiks samalts sīksīkos gabaliņos. Bet varam aizvest arī uz Rīgas TEC. Tur par kurinātāju vai, kā tagad mēdz teikt, krāsns operatoru strādā kāds vīrs, kuru kādreiz izpestīju no pamatīgiem mēsliem. Tur ir apmēram kā krematorijā - ap divtūkstoš grādiem. Pāri paliek tikai sīka pelnu čupiņa.

-   Varianti ir labi, - Haralds piekrita. - Vai Ričards pašlaik mājās ir viens?

-   To es nezinu, - vērīgi ieskatījies divos apgaismotos logos, sacīju. - Varētu būt viens. Sievas viņam nav. Bērnu tāpat. Tēvs un māte dzīvo citur. Pašlaik pie viņa varētu atrasties kāds no rokaspuišiem vai meitene no paša kluba. Meiteni neaiztiekam, ja būs kāds no bandītiem - sasitam un atstājam turpat uz vietas. Tāpēc, drošs paliek drošs, uzliekam maskas.

Tās bija skaistas, domātas Ziemassvētku karnevāliem - smejošas klauna sejas.

Piezvanījām pie durvīm. Pēc krietna brīža tās atvēra atlētiska auguma vīrietis - acīmredzot Ričarda miesassargs. Ieraudzījis mūsu maskas, viņš uzreiz visu saprata un ātri cirta durvis ciet. Bet es tomēr mirkli ātrāk paspēju aizlikt durvīm priekšā kāju, lai tūlīt triektu dūri sarga sejā. Man šķiet, ka savā mūžā vēl nekad tik stipri nevienam nebiju sitis. Sargs, aizstreipuļojis dažus soļus tālāk, nokrita zemē. Haralds tūlīt viņu pievilka pie priekštelpas radiatoriem, ar roku dzelžiem pieslēdza pie augšējās caurules un muti aizlīmēja ar melnu līmlenti.

Es no kabatas izvilku pistoli, nolaidu drošinātāju un gāju tālāk. Māja bija liela, telpu daudz, bet nevienu citu nekur nemanījām. Beidzot, atvēruši vannas istabas durvis, ieraudzījām, ko meklējām.

Telpa bija varen plaša un spilgti apgaismota. Divas sienas mirdzēja spoguļos, bet labajā stūri atradās milzīga izmēra džakuzi vanna. Tajā, izģērbušies kaili un iegrimuši baltu putu pārklātā burbuļojošā ūdenī, sēdēja Ričards un kāda ļoti jauka izskata meitene. Blakus stāvēja neliels marmora galdiņš, uz tā dega sarkana stikla galda lampa, tai līdzās divas vīna pudeles, bet turpat netālu grezns pelnutrauks.

Ričards, uzrāvis meiteni gandrīz sev virsū, smēķēja garu cigāru un ar abām rokām spaidīja viņas krūtis.

Nu tieši kā dažās amerikāņu gangsterfilmās, es nodomāju un skaļi iesmējos. Pat šeit viņi nevar iztikt bez mērka- ķošanās!

Ričards strauji pagrieza galvu uz mūsu pusi, cigārs izkrita no mutes, bet meitene patiesās šausmās skaļi iekliedzās.

_ To es nezinu, - vērīgi ieskatĶjies divos apgaismotos logos, sacīju. - Varētu būt viens. Sievas viņam nav. Bērnu tāpat. Tēvs un māte dzīvo citur.

Ričards visu saprata. Ja jau mēs bijām maskās un viegli tikuši garām dūšīgajam miesassargam, nekādas lielās izredzes viņam vairs nebija palikušas. Vienīgais, uz ko viņš vēl varēja cerēt, bija tas, ka, iespējams, mēs esam tikai laupītāji un viņa dzīvību nekārojam. Taču droši vien jau pēc mirkļa saprata, ka tāda mēroga gangstera mājā zagļi parasti neie- laužas, bet, kā jau mafijas aprindās pieņemts, ierodas vīri ar pavisam citiem nolūkiem.

-   Apklusti! - Haralds meitenei uzsauca. - Nomierinies un pamēģini vairs neizdvest nevienu skaņu!

Meitene strauji atrāvās no Ričarda un gandrīz vai aizpeldēja uz milzīgā džakuzi otru malu. Ričards vēl nebija pateicis nevienu vārdu, arī ārēji izskatījās diezgan mierīgs, taču sejā un acīs tāpat mirdzēja labi saskatāmas šausmas.

Haralds palika pie durvīm, bet es, apsēdies uz džakuzi malas krietnu gabaliņu no Ričarda, pret viņu pavērsu pistoles stobru un, pirms viņu nošaut, tomēr gribēju šo to pateikt. Bet traucēja meitene. Ja es sarunā atklāšos kā Ričarda brālis, tad man, kā nevēlamu liecinieci, nāksies nogalināt arī viņu.

-   Hari! - es uzsaucu un ar roku parādīju uz bailēs sastingušo sievieti. - Paņem šo draiskulīti, apģērb un pasēžat tepat blakus istabā! Es mazliet aprunāšos ar mājas saimnieku.

Meitene klusēdama izkāpa no džakuzi, ātri uzmeta sev kaut kur turpat noliktu pūkainu mājas halātu un kopā ar Haraldu izgāja ārā.

-   Kas jūs tādi esat? - Ričards drebošā balsī jautāja.

-   Mēs esam no Pestīšanas armijas, - es atbildēju. - Droši vien par tādu būsi dzirdējis. Sabiedrību atpestām no tādiem mēsliem kā tu!

-  Un kas pats esi, - Ričards prasīja, - ja pat baidies atklāt savu ģīmi?

-   Bez iemesla tas nav.

-   Ko tu vispār gribi?

-   Neko daudz, - es sacīju. - Vispirms - sēdi rāms un nekusties! Viena neuzmanīga kustība un tu vairs neesi!

-   Labi, jau labi! - Ričards teica. - Nebaidies! Ko es pašlaik varu izdarīt?

-   Tā ir, Ričard, - es sacīju. - Tagad tu patiešām neko vairs nevari. Bet vēl nesen tev šķita, ka esi viens no varenākajiem vīriem Rīgā. Naktsklubi, balto verdzeņu armija, bruņota apsardze, lieli ienākumi un bailes daudzo uzņēmēju acīs, kad ar saviem bandītiem gāji no tiem izspiest naudu! Bet redzi, kā dažreiz dzīvē mainās situācijas! Tagad varenais Ričards Eino sēž viens un pliks vannā un droši vien domā… Ko tu domā, Ričard?

Viņš kādu brīdi klusēja, acīmredzot saprazdams, cik bezcerīgā situācijā pašlaik atrodas.

-    Ko tu gribi? - viņš vēlreiz nedaudz aizsmakušā balsī jautāja.

-   Es gribu tevi sodīt, - atbildēju. - Bet pirms tam… Pasaki godīgi, Ričard, kāpēc tu - tik augsta ranga prokurora dēls - neizvēlējies normāla jaunieša dzīves ceļu? Vidusskola, juridiskā fakultāte un pēc tam labi atalgoti un sabiedrībā cienījami amati - advokāts, prokurors vai tiesnesis. Kāpēc izvēlējies tādu savas darbības sfēru, par kuru jau iepriekš ar simtprocentīgu garantiju bija labi zināms - agrāk vai vēlāk cietums vai brutāla nāve.

Ričards atkal krietnu laiciņu domīgi klusēja, tad mazliet skumji pasmaidīja.

-  To tā uzreiz nemaz nepateikšu, - viņš sacīja. - Tu domā, visi tie advokāti, prokurori un tiesneši ir baigi godīgie? Es redzēju, kā mainījās mans tēvs. Vispirms dedzīgs padomju varas un tās likumu aizstāvis, bet tad, kad mainījās varas, tūlīt mainījās arī pats. Bez tam viņš diezgan nekrietni izturējās pret manu māti, tas ir, savu sievu. Tēvs visu laiku viņu krāpa ar slaveno aktrisi Baibu Radzinsku. Es katru dienu redzēju šo morālo divkosību. Izdrāzis dižo skatuves mākslinieci, viņš gāja pie mātes un skaisti runāja par mīlestību. Bet tas tomēr nebija, kā teiktu kāds morālists, manas krišanas galvenais iemesls. Iemesls bija vienkāršs un pat muļķīgs. Es biju viens no godīgākajiem mūsu ielas un tuvākās apkārtnes zēniem, un droši vien mana dzīve tāda arī būtu bijusi, kādu tu te uzzīmēji - vidusskola, juridiskā fakultāte un pēc tam advokāts, prokurors vai tiesnesis. Bet tie čaļi, kas toreiz mūsu rajonā diktēja noteikumus, acīmredzot atriebjoties par tēva darbību, vienu vakaru mani sagūstīja, diezgan pamatīgi piekāva un ar varu piespieda iet viņiem līdzi apzagt kādu dzīvokli. Drīz iekritām, sekoja arests un pirmā sodāmība. Un tā tas ratiņš sāka ripot… Un tad vēl redzot, cik ātri it kā godīgā ceļā daudzi cilvēki kļūst bagāti, es sapratu - mūsdienu sabiedrībā nemaz nav iespējams palikt tīram un nevainīgam. Ja jau reiz esi iekļuvis alkatīgu zvēru vidē, ir jāmēģina izdzīvot ar tikpat nežēlīgiem līdzekļiem. Par ko tu mani gribi sodīt?

Brīdi domāju un pēkšņi apjēdzu - varbūt radniecīgo asiņu dēļ - man šā cilvēka kļūst pat nedaudz žēl.

-   Paklausies, Ričard, tagad, kad atrodies tik tuvu pēdējai robežai… Neko neslēp! Kā toreiz īsti sanāca ar Raula Ritvara bojā eju? Apšaudes laikā liktenīgo šāvienu raidīja tavs draugs Osvalds Osis vai tu?

-   Nē, es esmu darījis daudzus sliktus darbus, bet uz manām rokām nav neviena cilvēka asinis. Varu pat zvērēt!

-  Zvērēt nevajag, - es teicu. - Kāpēc tu Saniju un Inesi…? Vai nevarēji likt viņām mieru?

-  Varēju, - Ričards atbildēja. - Bet viņas bija uz pamatīga sēkļa. Sanija jau vēl pirms manis nekāda godīgā nebija. Savukārt Inese… Es viņām piedāvāju tādu darbu, kādu viņas prata. Un tā bija tikai nelaimīga sagadīšanās, ka Inese tur trāpījās tai brīdī, kad tur iebruka divi atsaldētie.

-   Ko tu domā par Edmundu Radzinski? - es prasīju. - Tu viņu atzīsti par savu brāli?

-   Par pusbrāli, - Ričards teica. - Jā, es zinu. Tēvs gan šaubās, vai tā tas varētu būt, taču kāpēc gan ne? Bet Edmunds, būdams policijas virsnieks, patiesībā ir vēl baigāks par mani! Ja arī tu esi viens no tiem stulbajiem taisnības cīnītājiem, tad pirms nākt pie manis, tev vajadzēja iegriezties citviet un pie rīkles paņemt Edmundu Radzinski!

-  Vai tad viņš ir noziedznieks? - pārsteigts prasīju.

-   Nu, varbūt ne gluži tāds kā citi… Bet nevienam šīs pasaules taisnības cīnītājam vēl nav izdevies kaut kādu taisnību panākt, nesabojājot daudzu citu cilvēku dzīvi vai pat nepabradājot pa lielām asiņu peļķēm…

Lēnām pašūpoju galvu, paskatījos, kā džakuzi vannā jau manāmi noplacis balto putu kalns, un sapratu, ka šim cilvēkam savā ziņā ir taisnība. Jo patiešām taisnību var panākt

- Paklausies, Ričard, tagad, kad atrodies tik tuvu pēdējai robežai… Neko neslēp! Kā toreiz īsti sanāca ar Paula Ritvara bojā eju? Apšaudes laikā liktenīgo šāvienu raidīja tavs draugs Osvalds Osis vai tu?

tikai ar lielāku vai mazāku vardarbību. Un tomēr šī jaunatklāsme manā apziņā nekādas radikālas pārmaiņas neradīja. Tā bija mūsu dzīves realitāte - katrs mēģina izdzīvot kā var un katra - arī mana - taisnība vienmēr izpaudīsies kā liela netaisnība pret kādu citu.

-   Ja es tev, svešais, neko sliktu personīgi neesmu izdarījis, - Ričards klusi teica, - kāda velna pēc tu gribi mani sodīt? Par ko? Es neesmu ne labāks, ne sliktāks par pārējiem, kuri kaut kā mēģina šai dzīvē nepazust. Bet vājo cilvēku sludinātā sirdsapziņa, morāle, godīgums… Ja tas viss tev piemīt, vai daudz ko esi ieguvis? Daudz sasniedzis? Stipri šaubos. Neviens no pareizajiem un labajiem nakts vidū neielauzīsies cita cilvēka mājā un nedraudēs ar ieroci. Mēs no juridiskā un morāles viedokļa esam kā brāļi. Tu gan daudz sliktāks. Tev, atšķirībā no manis, ir pat bail atklāt savu seju!

Mirkli domāju. Ričardam bija taisnība. Un tas manī uzreiz radīja vēl lielāku nepatiku pret visu, kas pasaulē notika.

Es pacēlu roku un lēnām no sejas noņēmu masku. Patiešām - kāda joda pēc man baidīties, ja es praktiski nekādas bailes nepazinu?

Ričarda sejā nekādu lielo pārsteigumu nemanīju. Viņš tikai ironiski pasmīkņāja un vairākkārt pašūpoja galvu.

-   Tā jau es domāju, - viņš teica. - Pēdējā laikā jutu un zināju, ka tu mani izseko. Vai patiešām gribi nogalināt?

-   Jā, - apstiprināju. - Atceries? Tu kādreiz to draudēji izdarīt ar mani.

-   Tas bija kādreiz… Tu tik ilgi sevī spēj turēt naidu?

-   Tā kaut kā, Ričard, riebīgi sanāk. Varbūt tāpēc, ka manī nav mīlestības.

-   Tad tas, Edmund, patiešām ir slikti, - Ričards teica. - Es domāju gluži kā tu. Mums visapkārt ir tik daudz neliešu, kurus patiešām būtu liels grēks nesodīt. Bet bez mīlestības arī nevar. Sitās draiskulītes, ar kurām vari iekāpt džakuzi vannā… Tās ir tikai piedevas pie labām vakariņām un vīna glāzes. Bet liela mīlestība… Es ticu, ka tā, tāpat kā liela nauda, spēj krasi izmainīt jebkura cilvēka dzīvi.

-   Tā ir, - es piekritu. - Taču ne vienmēr uz labo pusi. Liela nauda un liela mīlestība ļoti bieži var būt arī lielas traģēdijas iemesls.

-   Ko saka dižā māksliniece? - Ričards negaidīti jautāja. - Vai viņa droši zina, ka godājamais prokurors ir uztaisījis arī tevi?

-   Jā, - es sacīju. - Vismaz tā viņa apgalvo.

-   Tad jau būs jātic, - Ričards teica. - Mēs arī ārēji esam līdzīgi.

Mani tas darīja skumju. Es negribēju būt viņam līdzīgs ne ārēji, ne garīgi. Bet no patiesības nekur neaizbēgsi. Mēs tomēr bijām līdzīgi.

Piecēlos, atgāju dažus soļus no vannas un paskatījos uz milzīgajiem sienas spoguļiem. Tie, sarkanās galda lampas apspīdēti, mirguļoja kā Ziemassvētku eglīšu rotājumi.

-   Labi dzīvojam, vai ne?

-  Un kāpēc gan ne? - Ričards atjautāja. - Vai es būtu labāks, godīgāks un tīrāks, ja dzīvotu kādā pamestā dārza mājiņā?

-   Nē, Ričard, viss ir tā, kā ir, - es sacīju. - Cilvēkā esošais ļaunums un spēja būt nelietim nav atkarīga no viņa sociālā stāvokļa. Daudz biežāk tas atkarīgs no iedzimtības. Tas varbūt skan slikti, bet es droši vien būtu laimīgs, ja man būtu cits tēvs, cita māte un cits brālis. Dzīvo tālāk, Ričard! Mans nodoms patiešām bija tevi nogalināt, bet tagad… Starp citu, rīt tev ir dzimšanas diena. Lai nu tad… Es tev uzdāvinu tavu dzīvību. Ņem! Tā ir tāda kā žēlastības dāvana - mans garīgais vājuma bridis. Taču mums varbūt nemaz nav vajadzīgs vienmēr būt stipriem. Dažreiz ari atklāts vājums sevī slēpj milzīgu spēku…

10. nodaļa

Nedēļu vēlāk ar Haraldu automašīnā drāzāmies pa Vidzemes šoseju līdz pagriezienam uz Smilteni, kur dažus kilometrus tālāk dzīvoja kādreizējās Haralda vecmāmiņas slepkava Alberts Ābele.

Bija skaista rudens diena. Spīdēja spoža saule, vēja tikpat kā nebija un automašīnas priekšējā panelī iemontētais atskaņotājs raidīja melodiskas mūzikas skaņas. Pirmajā mirklī kādam no malas varētu šķist, ka atrodamies tādā kā nelielā izpriecas braucienā, taču patiesībā mūsu nolūks bija sodīt cilvēku, kas savā laikā nogalinājis jaunu sievieti - grūtnieci, un kuru par šo noziegumu reabilitēt bija atteikusies gan Augstākā tiesa, gan attiecīgais Ģenerālprokuratūras departaments.

-   Noziegums pret cilvēci, - Haralds domīgs sacīja. - Smuki jau skan, taču… Man šķiet, šai formulējumā tomēr ir kaut kas no juridiskās un morālās divkosības.

-   Kāpēc tā domā? - Ieinteresēts pagriezos pret blakussēdētāju.

-   Ja tas Ābele ir noziedznieks pret cilvēci, un tā tas patiešām arī ir, tad kāpēc viņš nav vēl nošauts, kāpēc nesēž cietumā vai vismaz netiek publiski kaunināts, bet valsts ļauj viņam staigāt pa skolām, stāstīt par čekistu briesmu darbiem, ja pats agrāk dienējis vācu okupācijas laika policijā, pēc tam mucis mežā, lai beigu beigās nošautu savu līgavu tikai tāpēc, ka viņa vēlējās bērnu dzemdēt daudzmaz cilvēciskos apstākļos.

-    Tādu kā šis Ābele šodien ir simtiem, - es atgādināju. - Visi baigie varoņi un brīvības cīnītāji, lai gan nekad nekādu varonību nav izrādījuši, ja tikai varonība nav jau pati uzturēšanās mežā, slēpšanās bunkuros un paretam nošaujot kādu latviešu zemnieku - padomju varas vai, pareizāk sakot, beidzot pēc drausmīgā kara mierīgās dzīves piekritēju.

-   Paklau, Edmund, - Haralds teica. - Tā es ari īsti nesapratu, kāpēc tu tomēr Ričardu nenošāvi?

-   Es pats to arī nesaprotu, - atbildēju. - Tas bija tik vienkārši izdarāms… Bet varbūt tieši tas mani kaut kādā veidā atvēsināja. Bez tam… Viņš ir tīrs no citu cilvēku asinīm. Ričards, varbūt vienīgi daudz brutālākā veidā kā citi, ir darījis to, ko dara mūsu sabiedrības lielākā daļa - ar rokām un zobiem cieši iekodies dzīvē, mēģinādams no tās noplēst pēc iespējas lielāku gabalu.

-   Bet tas skuķis viņam bija foršs. - Haralds atcerējās. - Kamēr tu runāji ar Ričardu, es jauki papļāpāju ar viņu. Sauc Evija. Nākamajā dienā, kā sarunājām, viņa bija klāt.

Turklāt par baltu velti! Mēs ar savu iebrukumu viņu bijām tik ļoti pārbiedējuši, ka Evija mūs tagad uzskata par lielām kriminālām autoritātēm un apsolīja būt mūsu rīcībā, kad vien to vēlēsimies.

-   Vai tad tu viņai šo maldīgo priekšstatu par mums ne- kliedēji? - mazliet pārsteigts jautāju.

-   Kāpēc? - Haralds iesmējās. - Lai jau viņa tā domā! Kas vainas, ja šad tad atskries pamīlēties?

-   Nē, vainas nekādas, - es teicu. - Vienīgi… Pēc sarunas ar Ričardu, lai gan mēs nekādus filozofiskus atklājumus neizdarījām, es tomēr jutu, ka mana uzskatu sistēma par taisnīgumu, godīgumu, par ļauno un cēlo, par pareizo un grēcīgo, par cilvēku vainu un soda neizbēgamību ir stipri sašķobījusies. Jo kas vispār ir cilvēka vaina? Un, galu galā, kas ir sods?

-   Tā ir retorika, - Haralds teica. - Tu to visu zini labāk par mani.

-   Neko es nezinu, - diezgan īgni sacīju. - Varbūt vienīgi to, ka cilvēks kā bioloģiska būtne ir pārāk sarežģīta un to tā uz ātru roku nevar iekļaut nekādās mūsu sadzīves vienkāršotajās uzvedības shēmās. Turklāt mūsu domāšanu, emocijas, visus prāta apsvērumus un pieņemtos lēmumus pa lielākajai daļai mums diktē vai nu pēkšņi vai ilgākā laika posmā radušies ārējie apstākļi. Bet tie, kā jau to sen bija ievērojis viens no Francijas karaļiem, gandrīz vienmēr ir stiprāki par mums.

-   Zini, Edmund, tu tikai neapvainojies, bet es tev pateikšu… Nenoliedzu, tu esi saprātīgs un stiprs vīrietis, taču ne vienmēr noteiktas rīcības piekritējs. It sevišķi to esmu ievērojis pēdējā laikā. Kaut kas ar tevi ir noticis. Tu esi sācis par daudz filozofēt, pārdomāt un šaubīties. Kāpēc?

-   Nezinu. - Paraustīju plecus. - Bet es pats arī to jūtu. Varbūt iemesls ir nesenā Sanijas un Ineses nāve? Varbūt manas mātes slimība - insults, kaut arī viegls. Varbūt vispār tas, ka joprojām spēju daudzmaz sakarīgi domāt?

Iebraukuši "Ābeļu" mājas pagalmā, izslēdzām dzinēju un brīdi pavērojām apkārtni. Māja izskatījās veca un noplukuši. Tāds pats vecs un noplucis no būdas izlīda neliels šunelis un vairākas reizes slinki ierējās.

Izkāpām laukā un devāmies uz māju. Durvis nebija aizslēgtas, un pieklauvējuši gājām tālāk. Ne priekšnamā, ne tuvākajā istabā nevienu nesastapām. Beidzot iegājuši virtuvē, ieraudzījām kādu vecu vīru sēžam kurošas plīts priekšā un lēni kārtojot tur nomestu malkas klēpi.

-        Laba diena! - Haralds uzsauca. - Bail nav? Durvis līdz galam vaļā…

Vecais vīrs pacēla galvu, kādu bridi uz mums nopietni skatījās, tad plīts mutē iemeta vēl vienu malkas pagali, aizvēra durtiņas un atkal pagriezās pret mums.

-        No kā man baidīties? - viņš ar nelielu izsmieklu jautāja. - Ne naudas, ne mantas man nav…

-  Slikti, Albert! - Haralds asi teica. - Kāpēc tad nekā nav?

-        Tā nu ir sanācis, - Alberts nedaudz samulsis sacīja. - Nebija nekādas jēgas ko krāt.

-   Kāpēc?

-        Tāpēc… - Alberts samulsa vēl vairāk. - Visu mūžu vajadzēja baidīties no soda.

Haralds paņēma turpat stāvošu ķeblīti, apsēdās blakus Albertam un cieši ieskatījās vecā vīra blāvajās acīs.

-       Ja cilvēkam visu mūžu nākas baidīties un gaidīt sodu… Tad viņam jau agrā jaunībā ir bijis jāizdara kaut kas tik ļoti slikts…

-       Pareizi, - Alberts piekrita. - Krievu dēļ mums visa dzīve ir bijusi ļoti slikta. Jūs jau neko daudz nezināt…

-        Neuztraucies, Albert! - Haralds iesaucās. - Mēs zinām visu, kas mums jāzina!

-  Vai ari to, kas ar Latviju notika četrdesmitajā gadā?

-        Protams, - Haralds atbildēja. - Jūsu paaudzes mīļotais tautas vadonis Ulmanis toreiz mierīgi atdeva Latviju Staļinam.

Alberts pārsteigts atkal paskatījās vispirms uz Haraldu, tad mani.

-        Kādu ļaužu būsiet? - viņš klusi jautāja. - Vai komunisti?

-        Savējie, - Haralds sacīja. - Ulmanis taču vismaz tiem krieviem varēja pateikt - nē, biedrīši, mēs nekādus ultimātus nepieņemam! - un veselu mēnesi nevajadzēja ar viņiem sadarboties! Bet nē! Saki - kas tas ir par tautas vadoni, kas

toreiz tik ļoti baidījās par savu brīvību un dzīvību?! Kāpēc viņš nevarēja sevi publiski upurēt un tos krievus vienkārši pasūtīt uz vienu vietiņu?

-   Es to nezinu, - Alberts domīgs pašūpoja sirmo galvu. - Zinu vien to, ka mums, latviešiem, visas nelaimes sākās tieši ar viņu iebrukšanu mūsu zemē. Un viss, kas notika pēc tam - gan vācu laikā, gan pēckara gados - bija tikai tā notikuma sekas.

-   Vispār jau jā, - Haralds lēnīgi piekrita. - Un tomēr. Ir lietas, ko cilvēks, neskatoties ne uz kādiem apstākļiem, nekad tomēr nedrīkst darīt. Vai mazliet precīzāk - nekādi apstākļi nevar kalpot par attaisnojumu tam, ko juristi dēvē par noziegumu pret cilvēci. Tas ir - kā kara laikā, tā it sevišķi miera laikā nogalināt civilpersonu.

Alberts nicīgi atmeta ar roku un ilgi skatījās kā uguns liesmas aprij vienu malkas šķilu pēc otras. Tad dusmīgi paskatījās uz mums.

-   Tās visas ir glupības, - viņš teica. - Juristi… Ne jau nu viņi… Beigu beigās visu tomēr nosaka tie apstākļi, kādos cilvēks tā vai cita iemesla dēļ nokļūst. Redzi, kā plītī deg malka? Bet citā krāsnī deg pat metāls! Kas ir mainījies? Vienkārši ir paaugstinājusies krāsns temperatūra. Tā arī dzīvē. Ir brīži, kad pēkšņi zūd pierastie priekšstati par it kā nekad nemainīgām dzīves vērtībām. Brīži, kad esam spiesti vienas vērtības mainīt pret citām. Kas tev pirms īsa laika bija dārgs un tuvs, pēkšņi kļūst mazvērtīgs un nekam vairs nevajadzīgs.

-   Tā tas patiešām ir, - Haralds atkal piekrita. - Izņemot vienu gadījumu… Vismaz es domāju, ka cilvēka dzīvības vērtība nemainās nekad. Bet, ja īpašos apstākļos mēs kādu sodām ar nāvi, tad acīmredzot ir mainījusies tikai cilvēka vērtība, nevis lētāka kļuvusi viņa dzīvība.

Alberts, nedaudz pārsteigts, atkal mūs rūpīgi nopētīja, tad nevērīgi atmeta ar roku.

-   Es joprojām nezinu, kas jūs tādi esat, un ko, šurp atbraukuši, gribat no manis. Taču tās visas ir grāmatu gudrības, kurām ar reālo dzīvi nav nekāda sakara!

-  Tā vis nesaki! - Haralds dusmīgi iesaucās. - Vienu notikumu var izskaidrot vienkāršāk, citu sarežģītāk. Tas lietas būtību nemaina. Tāpat kā ne pagātne, ne laiks nespēj mazināt kādreiz izdarīta nozieguma smagumu.

-   Par ko tu runā? - Alberts, acīmredzami satraucies, ātri prasīja.

-   Par to pašu, par ko tava sirdsapziņa tevi droši vien moka visus šos gadus, - Haralds sacīja. - Pats zini, ko es domāju!

-   Nezinu gan, - Alberts strauji pakratīja galvu. - Mūžs ir bijis pilns ar tik dažādiem notikumiem…

-   Droši vien, - Haralds piekrita. - Taču vienu tev vajadzētu atcerēties īpaši spilgti. Ja nu vienīgi tu patiešām neesi pēdējais nelietis.

Alberts nolieca galvu zemāk un ilgi klusēja.

-   Atgādināt? - Haralds spēji uzkliedza.

-  Ko? - Alberts negaidīti kliedza pretī. - Ko tu, svešais, te ne lūgts, ne aicināts, gribi man atgādināt?!

-   Kādu senu notikumu, - Haralds sacīja. - Atceries? Bija skaists 1946. gada Ziemassvētku vakars…

Alberts piekrītoši palocīja galvu.

-  Atceros gan, - viņš klusi teica. - Tikai nekā skaista tur nebija. Jā, sniegs bija. Egles tāpat. Un klusums. Bet prieka nekāda. Mana valsts un mana māja bija pilna ar svešiniekiem…

-   Nemuldi! - Haralds asi pateica. - Tev vispār tobrīd nekādu māju vairs nebija! Pirms bēgšanas mežā - bailēs no soda par dienēšanu šucmaņos - dzīvoji mūsmājās "Granti- ņos". Tolaik tur saimniekoja jauna skaista sieviete Zenta Zālīte, kurai vīrs pirms diviem gadiem bija kritis Kurzemē. Tu viņai sagrozīji galvu. Neskatoties uz to, ka viņai mājās viens bērns - meita Madara - jau bija, tu viņai uztaisīji vēl vienu un aizrāvi sev līdzi uz mežu! Tālāko nestāstīšu. Pats zini. Acīmredzot tavā izpratnē tā šai sievietei bija skaista Ziemassvētku dāvana - viena lode krūtīs, otra vēderā…? Dubultslepkavība. Krievi tev iedeva tikai desmit gadus. Ko lai tagad darām, Albert? Mana māte Madara lūdza - ja tev, dēls savos dzīves ceļos kādreiz.nāksies sastapt to nelieti Albertu Ābeli, atriebies viņam par manas mātes drausmīgo nāvi… Un ne tikai! Atmaksā arī par to nedzimušo bērnu… Tas esot bijis puika. Bet nu nekā - ne

- Ko? - Alberts negaidīti kliedza pretī. - Ko tu, svešais, te ne lūgts, ne aicināts, gribi man

atgādināt?!

puikas, ne jaunās mātes. Pats saproti - pēc visiem taisnības likumiem man tagad ir jāveic asinsatriebības akts…

-   Pārāk ilgs laiks pagājis, - Alberts, ne īpaši uztraucies, atgādināja. - Ko tas tev dos?

-   Taisnības sajūtu, - Haralds tūlīt atbildēja. - Iespējams, ne visiem tāda vairs ir vajadzīga, taču manai mātei… Viņai nekāda saulainā bērnība nesanāca. Nācās augt bez mātes un tēva. Bet tu dzīvoji. Jā, tev bija Vorkuta un dažādi ierobežojumi, taču vai tas atsvēra jaunas sievietes un vēl nedzimuša bērna nāvi? Man tādas pārliecības nav.

-   Un citādi nemaz nevar būt, - Alberts sacīja. - Šodien viss izskatās citādi. Taču toreiz… Ja tu mani tagad gribi sodīt vai apžēlot, tev ir jāmēģina iejusties tai situācijā, kādā mēs toreiz atradāmies. Bet situācija bija tāda, ka es vienkārši nedrīkstēju riskēt ar septiņām citu cilvēku dzīvībām.

-   Pietiek! - Beidzot ari es iejaucos viņu pārāk ieilgušajā sarunā. - Par to juridiski vai filozofiski var strīdēties dienām ilgi - kas ir vērtīgāks - kādu desmit ārpus likuma esošu cilvēku vai vienas nevainīgas grūtnieces dzīvība? Taču runa pašlaik nav par to. Runa ir par sodu. Vai šodienas skatījumā tu, Albert Ābele, nāves sodu patiešām esi pelnījis, vai arī mēs tevi varbūt tomēr varam apžēlot?

Alberts lēni pagrieza galvu sāņus un mani cieši uzlūkoja.

-   Nē, zēni, patiešām, kas jūs tādi esat? - viņš jautāja.

-   Vai jums tik tiešām ir tādas tiesības - kādu sodīt vai apžēlot?

Es diezgan nicīgi iesmējos.

-Mums šodien ir tieši tādas pašas tiesības, kādas toreiz bija tev - izlemt citu cilvēku dzīvības un nāves jautājumus. Viss atkarīgs no tā, kā katrs izprotam jēdzienu taisnīgums. Mūsuprāt, tu toreiz Zentu Zālīti, kas turklāt vēl bija tava līgava un tava paša bērna māte, nogalināji ļoti netaisnīgi. Bet, ja mēs tagad nošausim tevi, pat Dievs pateiks, ka tas būs ļoti taisnīgi. Ir lietas, kas nemainās tūkstošiem gadu - katra nevainīgi nokauta dzīvība prasa atmaksu.

-    Es saprotu, - Alberts sacīja un smagnēji piecēlās.

-   Esmu gatavs. Vienīgi vēlreiz gribu atgādināt - ja toreiz mūsu zemītē nebūtu iebrukuši krievi un pēc tam nesāktos visi tie baigie notikumi… Ja būtu citi apstākļi, cita situācija, vai es - normāls cilvēks un nopietns vīrietis - būtu spējis nogalināt sava topošā bērna māti?! Padomājiet!

-   Un tomēr tu to izdarīji! - Haralds atgādināja. - Cilvēks jau ar to arī top liels, ka viņš spēj kļūt stiprāks par dzīves radītajiem apstākļiem.

-   Var jau būt, - Alberts domīgs sacīja. - Kas tad tagad sanāk? Tu esi Zentas Zālītes meitas Madaras dēls?

-   Tieši tā.

-   Es viņu atceros kā mazu meitenīti, - Alberts mazliet pievēra acis. - Skraidīja pa māju tādā jocīgā rūtainā kleitiņā.

Haralds piegāja viņam tuvu klāt un ar labo roku viegli pieskārās plecam.

-   Varbūt notikušo nožēlo? - Haralds ar neslēptu interesi jautāja.

-   Es nožēloju visu savu dzīvi, - Alberts sacīja. - Ja ne tie nolādētie krievi, tā būtu bijusi pavisam cita. Bet to, kas toreiz notika ar Zentu, esmu nožēlojis jau sen. Jau brīdi pirms tam, kad nācās raidīt liktenīgos šāvienus…

-   Labi! - Haralds noguris sacīja. - Kurini savu krāsni un turpini dzīvot tālāk! Tikai vairs nevienam nestāsti, ka tas, ko darīji pēc kara, viss ir bijis darīts Latvijas brīvības vārdā! Šodien jau tā pietiek melu par mūsu pagātni. Tu, Albert, glābjot pats sevi, vienkārši tās jaunās sievietes Zentas Zālītes nāvi apmainīji pret savu dzīvību. Lūk, arī visa tava varonība un cīņa par mūsu dzimtenes brīvību…

Pēc tam abi izgājām laukā, iesēdāmies automašīnā un pagalam sadrūmuši ilgi klusējām. Tad Haralds rūgti iesmējās.

-   Paklau, Edmund, kas notiek? - viņš prasīja. - Kāpēc mēs nespējām izdarīt to, ko bijām nolēmuši? Ne tu Ričardu, ne es šo Albertu…

-    Nezinu. - Tikko manāmi paraustīju plecus. - Vai nu kaut kas nav kārtībā ar mūsu teoriju par atriebības taisnīgumu, vai arī nemaz nav tik viegli sodīt cilvēku, it sevišķi, ja viņš savu ļaunumu nav vērsis tieši pret tevi…

11. nodaļa

Nākamajā dienā pilsētas centrā apsēdos parkā uz sola un, kā tikko nokritis no mēness, izbrīnā skatījos, kā turpat netālu spēlējas bērni. Un draiskojas neliels baložu bars. Un veca tantīte, skaļi čāpstinādama lūpas, nesteidzoties ēd baltu bulciņu. Bet tālāk sēdēja divas pusaudzes sadriskātās džinsu biksēs un par kaut ko aizrautīgi smējās. Un garām pagāja maza auguma sieviete ar milzīgi lielu vēderu.

Droši vien būs dvīņi, gandrīz vai automātiski nodomāju. Varbūt pat trīnīši. Bet iet viena - bez vīra.

Tā, iespējams, pa šo pašu parku, mani gaidīdama, savā laikā ne vienreiz vien staigājusi arī Baiba Radzinska. Bet vai tiešām viņa mani gaidīja? Un, ja tomēr, tad kāpēc? Vai vienkārši tikai tāpēc, ka es viņā jau biju?

Bet tu - mana māte, māmulīte, dižā latvju māksliniece - varēji taču aiziet uz tuvāko slimnīcu pie jebkura ginekologa, un viņš mani no tavām miesām būtu izsūknējis ārā, kopā ar asiņainiem vates tamponiem iesviedis atkritumu spainī, un man tagad nevajadzētu staigāt pa šo zemi un domāt, kāda velna pēc es vispār dzīvoju?!

Kāda jēga ir manai dzīvei? Kāda jēga vispār ir šai pasaulei?

Bet varbūt patiešām mums tomēr kāds ir noteicis savu misiju un mēs nedrīkstam no šejienes ātrāk pazust, kamēr to nebūsim izpildījuši?

Varbūt patiešām tā ir?

Bet jādzīvo tāpēc… Acīmredzot nejau par velti man uz pieres ir sarkana ugunszīme… Un ir pilnīgi vienalga, vai to tur uzlicis Dievs vai Sātans, taču viņš to nav uzlicis velti.

Tas, ka nespēju vai negribēju soda veidā nogalināt Ričardu, manos uzskatos vēl neko nemaina. Ja patiešām uz viņa rokām nav cilvēku asinis… Viss ir pareizi. Pēc atriebības sauc tikai nevainīgi nokauto cilvēku dvēseles un tas ir vienīgais, kas man dod tiesības sodīt tos, kas izbēguši valsts sodam.

Es nedrīkstu nodot pats sevi.

Un tikai pēc tam, ja man nekas arī turpmāk no iecerētā neizdosies, es pie saviem deniņiem varēšu pielikt pistoles stobru un ar skumju smaidu sejā pazust nebūtībā.

Pazust bez mazākās nožēlas. Varbūt vienīgi ļoti pārsteigts par visu to, kas šai pasaulē notiek.

-   Sveiks, Edmund! - telefona aparātā atskanēja Raimonda spēcīgā balss. - Ko dari?

-  Neko, - būdams drūmā noskaņojumā, atbildēju. - Pirms stundas atbraucu no pilsētas. Tagad sēžu dārzā, mēģinu tā kā sauļoties, bet nekas nesanāk. Gluži kā dzīvē. Kaut ko esi nodomājis, kaut ko gribi, bet bieži sanāk citādi, vai vispār nesanāk nekas.

-   Priecājies! Īstenībā tas būtu diezgan briesmīgi, ja vienmēr sanāktu tas, ko esam sadomājuši.

-   Slikto varētu atmest, bet mums taču vismaz šad tad prātā ienāk arī kāda gaiša doma, - es atgādināju.

-Ja nedomājam par sievieti, tad nekā cita patīkama nav, - Raimonds sacīja. - Joprojām esi viens?

-   Pagaidām iztieku.

-   Ļoti slikti. Ja tu tik ilgi vari iztikt bez sievietes, tas neko labu par tevi neliecina.

-   Bet vai tad vajag? - es prasīju. - Man jau sen ir pilnīgi vienalga, ko citi domā par mani.

-  Tas ir vēl sliktāk nekā dzīvot bez sievietes, - Raimonds teica. - Kur palicis tavs pašlepnums? Kur veselīga godkāre? Kur vīrišķība?

-   Nezinu. Teikšu kā ir - mani pamatīgi satrieca un šo to dzīves uztverē izjauca tiesas spriedums. Es tomēr netiku attaisnots un tas manī vēl vairāk nostiprināja pārliecību par milzīgo netaisnības pārsvaru pār taisnību. Un tad vēl tas prokurors Eino, kas esot mans tēvs! Un Ričards, kas esot mans pusbrālis! Un Valērija, kurai Haralds nespēja palīdzēt. Un Sanija, kurai savukārt nespēju palīdzēt es. Un māte, kuras mūžā ir bijuši vismaz pussimts mīļāko, pēkšņi no Filipa Radzinska aristokrātiskajiem poļu radiem par tikumisku dzīves veidu un trīsdesmit trīs kristīgā laulībā nodzīvotajiem gadiem, saņem milzīgu naudas summu. Formāli jau tā ir - viņu laulība joprojām nav šķirta. Un tad vēl mana atlaišana no darba, ko joprojām uztveru kā profesionālu pazemojumu. Un tad tu vēl gribi, lai domāju un meklēju sievieti - vēl vienu nelaimi uz savas galvas?!

Dažbrīd, veco zēn, man patiešām tas viss ir tiktāl piegriezies, ka esmu domājis par pašnāvību un šis nodoms nekur tālu vēl nav aizgājis. Tepat vien grozās.

-   Izbeidz! - Raimonds negaidīti skaļi pavēlēja. - Kas par to, ja nezini savu īsto tēvu, vai arī tas ir cilvēks, kas tev kā valsts apsūdzības uzturētājs pieprasīja mūža ieslodzījumu? Un kas, ja tava māte, piedod, ir bijusi mauka un par tevi nekad tā īsti nav rūpējusies? Toties viņa patiešām ir viena no dižākajām mūsu aktrisēm un tu ar viņu vari tikai lepoties! Bet tā Valērija un Sanija… Zini, mēs visi dzīvojam sarkano lukturu gaismā pat tad, kad tie ar aci nav redzami. Visa mūsu dzīve - citiem spēcīgāk, citiem vājāk - balstās uz seksa vai, izsakoties mazliet kulturālāk, uz mīlestības pamatiem. Un lielāks vai mazāks sarkans lukturis deg ikviena cilvēka prātā! Tāpēc, Edmund, nomierinies! Maucība un netaisnība ir visur un pastāvēs mūžīgi, bet atceries, par ko mēs kādreiz sapņojām? Kādus solījumus un zvērestus devām? Atceries? Lūdzu, atceries, Edmund! Ne tu, ne es… Mēs neesam no tiem, kurus dzīve var tik viegli samalt! Ne velna! Tāpēc… tu jau zini, mums atkal ir jauns iekšlietu ministrs. Un jauns valsts sekretārs. Viņi grib tevi atpakaļ. Valsts tevi - Edmundu Radzinski - ir tik ilgi un profesionāli labi sagatavojusi, ka tā nevar atļauties tādu viru ilgi turēt bez darba. Rīt pulksten divpadsmitos tev jābūt pie ministra uz pārrunām. Viņš solījās tev vēlāk piezvanīt pats. Ko saki?

Krietnu laiciņu domāju. Priekšlikums man patika un to jau sen biju gaidījis. Bet galvenais - es uzreiz sapratu, ka tas ir taisnīgi.

-   Paldies, Raimond, - es teicu. - Vai tas ir tavs nopelns?

-   Tavs! - Viņš sāka smieties. - Mēs taču esam draugi, vai ne?

-   Un kādi vēl!

Jau nākamajā dienā, kad ar ministra pavēli tiku atjaunots iepriekšējā darbā, vakarā ar Raimondu un Haraldu šo notikumu jauki atzīmējām mums jau pazīstamajā krogā Stallis. Un kad tur jauniņā orķestra soliste kārtējo reizi patīkami samtainā balsī sāka dziedāt "Un tu atkal šodien nevarēji atnākt šurp, kā bija norunāts", es, ar atvieglotu smaidu sejā, nodomāju - bet es tomēr esmu atnācis! Patiesībā es vispār nekur nebiju aizgājis. Tikai uz brīdi apstājies. Padomājis un sapratis - viss ir nieki un viss ir svarīgs. Tāds neliels dzīves paradokss. Viss atkarīgs no mūsu uztveres asuma un tiem morāles un ētikas principiem, kādus esam pieņēmuši par mūsu domāšanas, uzvedības un rīcības pamatiem.

-   Ko tu saki par mūsu jaunajiem priekšniekiem? - Raimonds jautāja.

-   Tā nekas, - es atbildēju. - Pirmais iespaids labs. Pieklājīgi.

-   Vai tas ir svarīgi? - Haralds prasīja.

-   Tomēr, - es teicu - vismaz patīkami sarunāties.

-   Man ar viņiem nav jārunā, - teica Haralds. - Un sabiedrībai tas tāpat ir pie vienas kājas. Svarīgi ir darbi.

-   Tas vairāk attiecas uz mums, - Raimonds paskaidroja. - Ministram nav jāstrādā. Viņam ir jādomā.

-   Rudenī notiks Saeimas vēlēšanas, - es atgādināju. - Un atkal viss mainīsies.

-  Tās Saeimas vēlēšanas, šķiet, ir vissliktākais, kas mums te Latvijā vispār notiek, - Haralds sacīja un dziļā nepatikā savieba ģīmi. - Tā vien gribas uz šo laiku kaut kur pamukt tālāk.

-   Kad daudzi šīs vēlēšanas salīdzina ar teātri, man atliek tikai skumji pasmaidīt, - es teicu. - Ar teātri un mākslu tām nav nekāda sakara! Un kādi tipi gan tur nav! Katra saraksta augšdaļā, protams, ir kāds pazīstamāks politiķis, biznesmenis vai estrādes dziedātājs. Bet kas ir pārējie? Neviens nezina un, visticamāk, nekad arī neuzzinās. Taču par vienu es noteikti zinu daudz vairāk nekā citi. Un tas nekas labs nav.

-   Par ko tu runā? - Haralds tūlīt painteresējās.

-   "Tēvijas" sarakstā kā trešais numurs ir iekļauts Uldis Kaspersons - bijušais komunistu sekretārs un krimināli sodīta persona. Viņš toreiz pirms divdesmit gadiem, pateicoties galvenokārt manai klusēšanai, tika viegli cauri. Tādu, kāds ir šis Uldis Kaspersons, mūsu sabiedrībā ir vesels lērums - gan bijušie komunisti, komjauniešu līderi, visādi blēži un avantūristi - šodien visi varonīgi brīvības cīnītāji, kvēli tēvzemes patrioti un padomju režīma nīdēji. Bet katram uz dvēseles ir kāds melns traips.

- Arī mums, - Haralds atgādināja. - Mēs tāpat neesam nekādi tīrie.

-Jā, - es piekritu. - Ja jau jaunībā izvēlējāmies par savas dzīves mērķi cīnīties pret sabiedrības ļaunumu - noziedzniekiem - mēs nemaz citādi nedrīkstam būt! Tāpēc tagad ir pienācis pēdējais laiks ķerties klāt šim Uldim Kasperso- nam! Jūs varēsiet palikt sāņus. Es to gribu nostrādāt viens. Un, ja man izdosies apturēt šo Kaspersonu un vēl dažus neliešus, kuri cenšas arī šodienas Latvijā tikt pie varas, sabiedrība man pateiks tikai paldies, bet vēsture aplaudēs…

Pēc dažām dienām Kongresu namā notika vēlētāju tikšanās ar radikālo nacionālistu partijas "Tēvija" Saeimas deputātu kandidātiem. Mēs ar Haraldu sēdējām vienā no priekšējām klausītāju rindām un nedaudz pārsteigti klausījāmies, cik, izrādās, ārkārtīgi apdraudēta esot mūsu neatkarīgās Latvijas pastāvēšana, tuvu iznīcībai esot arī mūsu valoda, kultūra un tauta! Es, piemēram, Kasper- sona runā saklausīju vismaz desmit iemeslus, kāpēc mēs kā tauta un valsts tūlīt aiziesim bojā! Galvenie vaininieki, protams, bija krievi, homoseksuāļi, žīdi un visas kreisi orientētās partijas!

Tā bija sena jau ļoti nodrillēta dziesma un tā manī pret šo īsto latvieti ar cieto mugurkaulu izraisīja vēl lielāku riebumu un naidu.

Tāds sūda patriotiņš vien esi, rūgti nodomāju, ja jau tik slikti domā par mūsu valsti un savu tautu. Un ne jau tu būsi tās glābējs. Tieši otrādi. Pateicoties tādiem kā tu, mēs varam bīstami tuvu nonākt tai liktenīgajai robežai, aiz kuras sākas atklāta vardarbība un asinis…

Mani jau vairs neinteresēja šā cilvēka tēvzemes glābšanas plāni. Tagad viņam bija jāglābjas pašam. Es pat nopriecājos, ka attiecībā pret viņu man nebūs jāveic asinsatriebības akts. Jo, kā izrādās, viņa kādreiz nogalinātais tiesnesis Edmunds Radzinskis un viņa sieva Aldona nemaz nav mani vecvecāki. Taču lietas būtību tas nemainīja. Lietas būtība pastāvēja faktā, ka šis cilvēks ir noziedznieks un viņam beidzot jāsaņem sods.

Pēc sapulces beigām mēs viņu gaidījām ēkas ārpusē uz kāpnēm. Kad Kaspersons beidzot, vairāku cilvēku ielenkts, iznāca laukā, klāt negājām. Pagaidījām. Ļaudis pamazām izklīda un mazliet vēlāk nākamās Saeimas deputāta kandidāts kāda drukna vīrieša pavadībā devās lejup uz apakšzemes autostāvvietu.

Sekojām. Mūsu mašīna atradās turpat. Pēc nepilnas minūtes Uldis Kaspersons ar pavadoni iesēdās tumšzilā Volvo, mēs - man piederošā Audi. Sākām braukt.

-   Maitam laba mašīnīte, - Haralds sacīja. - Varētu būt pagājšgada izlaidums.

-   Tās ir dārgas, - es piebildu. - Kur viņš rāvis tādu naudu?

-  Varbūt tā pieder tam otrajam, - Haralds minēja.

-   Pie stūres sēž Kaspersons, - es sacīju. - Mašīna pieder viņam. Bet naudu dod tie, kas viņu izraudzījuši par nākamo deputātu. Tu nezini, kā tas pie mums notiek?

-   Diez vai sistēma tā ir, - Haralds šaubījās. - Atsevišķi gadījumi, jā. Kaut kā pat baigi iedomāties, ka mūsu augšas no pērkamiem cilvēkiem vien sastāv.

-  Viņu nav daudz, - es teicu, - taču pietiek ar dažiem, lai mūsu Saeimai tautas acīs būtu viszemākais uzticības vērtējums. Tāpēc vien mums šis Kaspersons tā jāpiežmiedz, lai viņš vispār nekad tālāk par slimnīcas palātu netiek. Bet vēl labāk būtu, ja "Tēvijas" biedri viņam sarīkotu krāšņas nacionālās bēres…

-   Un visas avīzes rakstītu un televīzijas rādītu - skatieties! Pēc Maskavas pasūtījuma varoņa nāvē kritis viens no dedzīgākajiem mūsu dzimtenes patriotiem… Lūk, Edmund, kas man derdzas!

-   Kas? - ātri prasīju. - Šo cilvēku garīgais trulums?

-   Arī tas, protams, - Haralds apliecināja. - Man riebjas šo ļaužu tēlotais patriotisms un drausmīgā liekulība. Vakar viņi bija komunisti, šodien nacionālisti. Vakar slavēja sociālisma priekšrocības, šodien ceļ debesīs kapitālismu. Vakar nicināja mietpilsonību un naudu, šodien tās dēļ ir gatavi pārdot savu dvēseli.

-   Tādam Uldim Kaspersonam nekādas dvēseles nemaz nav, - es teicu. - Vien smirdoša miskaste.

Volvo pārbrauca pāri Brasas tiltam un pa Gaujas ielu drāzās Mežaparka virzienā. Pie Zooloģiskā dārza nogriezies pa kreisi, Kaspersons tālāk brauca pa Meža prospektu, kur kreisajā pusē mirdzēja spožas savrupmājas, bet labajā pusē šalca tumšs mežs.

-  Te arī vajadzētu viņu grābt ciet, - es teicu, apņēmīgi ietriecu grīdā gāzes pedāli, apdzinu Volvo un strauji sagriezu savu mašīnu šķērsām ielai. Volvo asi nobremzēja.

Ātri izlēcām laukā un pieskrējām pie Volvo. Mēģināju atraut durvis, taču tās bija aizslēgtas.

-   Taisi vaļā! - es Kaspersonam uzkliedzu un pie sānloga parādīju savu dienesta apliecību. - Kriminālpolicija! Ātri!

Kaspersons durvis tomēr neatvēra. Viņš nolaida loga stiklu un pārsteigts skatījās uz mums.

-   Kas par lietu? - viņš diezgan mierīgi prasīja.

-   Kāp laukā! - es pavēlēju.

-   Vai jūs zināt, kas es esmu? - Kaspersons jautāja.

-   Man ir pilnīgi vienalga, kas tu tāds esi! - nikni pateicu. - Bet, ja jau kaut kā gribi izcelt savu personību, tad mēsls vien esi!

-  Nē, nopietni, - sarunā iejaucās Kaspersona blakussēdētājs. - Ko jūs no mums gribat?

-   Mums ir ziņas, ka ar šo mašīnu tiek pārvadātas narkotikas un nelegāli ieroči, - es paskaidroju. - Tāpēc atkārtoju - lūdzu, abi lēnām, bez straujām kustībām izkāpiet no salona, pasažieris ar plati izplestām kājām un ar abām rokām atspiedies pret automašīnas augšējo malu, paliek nekustīgi stāvot, bet tu, Kasperson, atver bagāžnieka durvis!

-   Tas ir kaut kāds pārpratums! - Kaspersons sašutis sacīja un tomēr izkāpa laukā. Arī otrs izpildīja pavēli. - Mēs sūdzēsimies!

Kad iespējamais nākamās Saeimas sasaukuma deputāts piegāja pie kravas nodalījuma un slēdza to vaļā, es viņam par milzīgu pārsteigumu pie sejas piegrūdu pistoles stobru un skarbi pateicu. - Bet tagad, Kasperson, tikai mierīgi! Iebāz abas rokas lietusmēteļa kabatās, laukā nevelc, šķērsojam ielu un ejam mežā! Ja iekliegsies vai bēgsi - tūlīt šauju!

Tā arī darījām. Uldis Kaspersons bija tik ļoti pārbijies, ka viņš pat nemēģināja pretoties vai ko iebilst.

Ievedām abus dziļāk mežā un Haralds Kaspersona miesassargu (vai kas viņš tāds bija!) piesēja pie koka un ar līmlenti aizlīmēja muti. Kaspersonu aizvedu tālāk un liku apsēsties blakus lielam priedes stumbram uz zemes.

Kaspersons, nešaubīgi sapratis, ka tā ir laupīšana, sataisīja žēlīgu ģīmi un drebošā balsī sacīja:

-   Man līdzi nekādas naudas nav. Tikai kredītkarte.

-   Iebāz to savu kredītkarti pakaļā! - es viņam teicu. - Labāk pamēģini atcerēties kādu šaušalīgu notikumu pirms divdesmit gadiem dažus kilometrus no Dagdas. Atgādinu - ir Līgo vakars, skan latgaliešu dziesmas, kādās lauku mājās divi pavecāki saimnieki un divas jaunas sievietes svin mūsu tautas nacionālos svētkus. Viss ir ļoti jauki un līksmi, bet tad pēkšņi šajās mājās iebrūk trīs izdzimteņi - tava, Kasperson, melnā brigāde! Sievietes tiek izvarotas un nogalinātas. Atriebībā par savu iepriekšējo notiesāšanu tu vecajam tiesnesim pāršķel galvu! Noslepkavo viņa sievu un vienam no saviem brigādes locekļiem pavēli nogalināt arī tur esošo puiku. Bet tas neizdodas. Puika spēj sevi aizstāvēt. Un vēlāk izmeklēšanas laikā par tavu darbību klusē. Jo puika jau tad saprata - tu, būdams komunistiskās partijas redzams funkcionārs, droši vien no sev pienākošā soda spēsi izvairīties. Valsts, vienalga, iepriekšējā vai tagadējā, savus uzticīgos kalpus reti kad soda tā, kā viņi par savu noziedzīgo darbību būtu pelnījuši.

Un tāpēc tagad, Kasperson… Tev jau bija jāzina agrāk - neviens noziedznieks nepaliek nesodīts. Tas ir tikai laika jautājums. Šai gadījumā toreiz puika izdomāja pareizi - valsts tevi nekad tik bargi nesodīs, kā to agrāk vai vēlāk spētu izdarīt kāds no šīs noslepkavotās ģimenes vēl dzīvi palikušajiem radiniekiem. Asinsatriebība ir kaut kas daudz nopietnāks nekā parasta tiesas sēde un tās pieņemtais tiesas spriedums. Asinsatriebība vienmēr prasa vainīgā asinis… Tu to saproti, mērgli?! Bez tam tavu vainu krietni pastiprina vēl tas… Būtu vismaz šais laikos klusējis un kaut kur mierīgi dzīvojis purvā! Bet nē! Atkal gribi tikt pie varas, atkal, tagad tikai palīgā ņemdams jau pavisam citu ideoloģiju, vēlies ietekmēt daudzu cilvēku likteņus. Bet zini, Kasperson, nekas tev no tā nesanāks. Tādu kā tu - pārkrāsojušies, pārmālējušies un pārsmadzeņojušies - šodien ir daudzi. Tas ne tikai kaitē valstij, tas nāk par sliktu arī sabiedrībai, jo ir absolūti amorāli. Neviens - ne bijušais ideoloģiskais, ne kriminālnoziedznieks nevar būt tas, kas šodien pārstāvētu tautas intereses un tās varu. Tāpēc Kasperson… Es, protams, tevi tūlīt varu nošaut, bet pirms tam… Lūdzu, tomēr sasprindzini savu atmiņu un pamēģini vēlreiz atcerēties to Līgo vakaru pirms divdesmit gadiem! Atceries?

-   Jā, - Kaspersons tikko dzirdami apliecināja. - Taču nevajag aizmirst - tiesnesis taču bija komunists, toreizējās padomju varas pārstāvis…

-   Bet kas biji tu? - skaļi iekliedzos. - Tiesnesis bija normāls cilvēks, kas normāli pildīja savus amata pienākumus, bet tu… Vai tev vispār ir kaut kas svēts?

Kaspersons klusēja. Acīmredzot viņam kaut kā nebija ienācis prātā, ka pēc tik ilgiem gadiem šī vecā, jau sen vēsturisko notikumu virpuļos nogremdētā krimināllieta atkal varētu kaut kad uzpeldēt augšā un kāds par to prasīt pilnu samaksu.

-   Laiks beigt, - Haralds, pienācis klāt, sacīja. - Knieb nost un laižamies!

Izstiepu roku un atkal Kaspersona sejā iegrūdu pistoles stobru.

-   Kā jūties? - es prasīju.

-   Un kā pats būtu juties? - Kaspersons jautāja pretim.

-   Es būtu juties ārkārtīgi slikti, - atbildēju. - Un arī tev tā jājūtas! Turklāt vēl ilgi ilgi! Nošaut - tas tev būtu pārāk viegls sods! Tāpēc…

Pistoli ātri aizbāzu aiz jostas un tad ar abām rokām sagrābu Kaspersona galvu, pievilku sev tuvāk un, atcerējies par savām neparastajām domas iedarbības spējām, cieši skatījos viņa baiļu pilnajās acīs un hipnotizējoši sacīju:

-   Atceries! Vēlreiz atceries māju, klātu svētku galdu, pusmūža vecīšus un divas jaunas sievietes! Atceries visu, kas tur notika un ko tur darīji! Lai visu atlikušo mūžu tavās ausīs nepārtraukti skan viņu sāpju kliedzieni un lai tavas acis neko citu vairs neredz, kā tikai asinis un šos nelaimīgos cilvēkus! Tu to saproti, izdzimteni? Es to iekodēju tavās sa- puvušajās smadzenēs, lai tu vairs nevienu savas turpmākās

- Atceries! Vēlreiz atceries māju, klātu svētku galdu,

pusmūža vecīšus un divas jaunas sievietes! Atceries visu, kas tur notika un ko tur darīji! Lai visu atlikušo mūžu tavās ausīs nepārtraukti skan viņu sāpju kliedzieni un lai tavas acis neko citu vairs neredz, kā tikai asinis un šos nelaimīgos cilvēkus!

dzīves dienu… Tu redzēsi tikai šos cilvēkus! Un līdz kapa malai dzirdēsi tikai viņu kliedzienus!

Atlaidu rokas un Kaspersons ar plati ieplestām acīm smagi atkrita pret priedes stumbru.

Mēs ar Haraldu stāvējām un skatījāmies. Pēc dažām minūtēm acīmredzot mans sacītais jau bija sasniedzis Kaspersona smadzeņu dziļākos slāņus, jo viņš pēkšņi, šausmu pārņemts, pielēca kājās, kaut kā savādi un diezgan baismi sāka atgaiņāties no apkārt augošajiem koku stumbriem un kā vājprātīgs kliedza:

-   Neaiztieciet mani! Nē, nē! Es jūs lūdzu! Es negribu, negribu! Glābiet!

-  Paklausies! - Haralds pārsteigts vērsās pie manis. - Kas ar viņu notiek?

-   Viņš tagad patiešām ir kļuvis vājprātīgs, - es apmierināts sacīju. - Un tas ir neatgriezeniski.

Pēc tam atbrīvojām Kaspersona miesassargu un viņam sirsnīgi ieteicām tūlīt ņemt savu saimnieku un taisnā ceļā braukt uz pilsētas psihiatrisko slimnīcu.

Kad jau bijām iesēdušies automašīnā un sākām braukt, Haralds neslēptā neizpratnē jautāja:

-   Edmund! Es tā arī nesapratu. Kāpēc tu arī šo tipu nenošāvi?

Iesmējos. Jutos apmierināts.

-   Laikam kļūstu sentimentāls, - es sacīju. - Man viņa kļuva žēl. Un tad man ienāca prātā, kāpēc gan viņam nepasniegt tādu kā nelielu žēlastības dāvanu - prāta aptumsumu…

12. nodaļa

Viens pieskāriens pie slēdža - tiek ieslēgta vai izslēgta gaisma. Pēkšņi visas spuldzes sāk izstarot tumsu. Tas vienmēr ir neparasti, kad pilsēta negaidīti paliek bez apgaismojama. Visus pārņem savāda baiļu sajūta - izskatās, ka pilsēta ir mirusi.

Taču kāds nemainīgi stāv sardzē un par mums visiem rūpējas - vai nu Dievs vai pie sakaru pults sēdošs elektriķis. Un pilsēta atkal mirdz svētku rotā. Bet šodien nekādi oficiāli valsts pasākumi nenotiek. Vienkārši tev ir izdevies šo dienu laimīgi nodzīvot, tāpēc arī pārņem tāda kā neliela svētku sajūta.

Es vēl esmu dzīvs. Un dzīva vēl ir māte un kāds cilvēks, kas tev, veiksmes gadījumā, šo pasauli varētu darīt gaišāku arī bez elektrisko spuldžu palīdzības.

Pieturā apstājas tramvajs. Baznīcā altāra priekšā deg divdesmit septiņas sveces un kāds pusmūža vīrietis, nometies ceļos, lūdz pie krusta piesistā cilvēka žēlastību.

Vīrietis, uz saviem pleciem jau uzkrāvis pamatīgu gadu nastu, taču vēl joprojām nav sapratis varbūt pašu vienkāršāko, ko vispār esam spējīgi saprast - mēs neko mūsu īsajā dzīvē nespējam izlūgties. Dievam, tāpat kā valdībai, ir jārūpējas par visiem, bet katram cilvēkam atsevišķi - pašam par sevi.

Un uz teātra skatuves savā jubilejas reizē milzīgā krēslā sēž viena no mūsu izcilākajām skatuves māksliniecēm un ar viegli drebošām rokām saņem lielus ziedu klēpjus. Nav ne mazāko šaubu - viņa šo godināšanu ir pelnījusi.Un vai kādam ir jāzina, ko viņa darīja pēc tam, kad nokāpa no skatuves?

Interesanti, cik mums katram maksā paša dzīve? Un par kādu cenu novērtējam citu dzīves?

Cik maksā asara uz bērna vaiga?

Cik dzemdību sāpju mirklis?

Cik laimīgas sievietes smaids?

Cik tavs gods un tīra sirdsapziņa?

Pilnīgi pareizi - tas viss nemaksā neko. Nedaudz pārspīlējot - grūti atrodamas lietas. Savādi, ka cilvēce savai attīstībai nav spējusi izdomāt neko labāku, kā galvenokārt pazemojošo pirkšanas pārdošanas sistēmu. Un tu gandrīz vai esi spiests tirgoties. Un vienmēr stāvēsi mazākas vai lielākas izvēles priekšā - pirkt vai pārdot?

Un vienmēr no šīs tavas pareizās vai nepareizās izvēles būs atkarīgs arī kāda cita cilvēka liktenis.

Patiesībā tas ir diezgan drausmīgi.

Tā mazliet nesakarīgi domādams, pievakarē, līdzi paņemdams pudeli Mārtiņi un glāzi, nesteidzoties izgāju mājas dārzā. Pēc tam iekritu pie garāžas sienas noliktā dīvānā, uz neliela galdiņa noliku aizsākto vīna pudeli un grūtsirdīgi paskatījos uz turpat blakus esošajiem augļu kokiem - pilniem ar sārtiem un sarkaniem āboliem.

Pēc neilga laika dzirdēju, kā pie vārtiem apstājas automašīna un vēl pēc dažām minūtēm man lēni tuvojas jauna, pikanti ģērbusies sieviete. Viņai kājās bija sarkanas augstpapēžu kurpes un melnas tīkliņzeķes, tālāk pārspīlēti īsi minisvārciņi un balts, augumam cieši pieguļošs svīteris, kas īpaši izcēla lielas krūtis. Protams, viņa bija blondīne, bet seja izkrāsota pēc labākajiem make up paraugiem.

Šāda tipa sievietes ir vai nu ļoti dārgas, vai arī ļoti lētas, nodomāju un ar interesi gaidīju, kas tagad notiks tālāk. Kāpēc viņa šeit ir ieradusies? Es viņu nepazīstu un nevienam masāžas salonam neesmu arī pasūtījis. Tātad var pieņemt, ka meitene vienkārši ir apmaldījusies.

Pienākusi pie manis, viņa burvīgi pasmaidīja un ar roku parādīja uz galdu.

-   Labs vīns vienmēr ir jādzer kopā ar sievieti, - viņa teica.

-  Ar tevi, ja? - es iesmējos.

-   Kāpēc gan ne?

-   Patiešām, - piekritu. - Tu labi izskaties un acīmredzot tev ir arī laba oža. Kā tu zināji, ka te sēžu viens un sūcu vīnu?

-   Es to nezināju, - meitene atbildēja. - Man pateica, ka tā tas varētu būt.

-   Sēdi nost! - es pamāju. - Atbrauci ar mašīnu?

-   Mani atveda.

-   Tad jau nogurusi nebūsi. Un tomēr.

-   Esmu enerģijas pārpilna, - meitene pavēstīja un apsēdās blakus. Pārmetot vienu kāju otrai, īsie svārciņi uzrāvās tik augstu, ka praktiski pazuda. Tagad visā slaidumā bija redzamas tikai garās kājas un zeķu greznā augšdaļa.

-   Tu pirmīt kļūdījies, - es teicu. - Labs vīns jādzer vienam. Sieviete galda pretējā pusē vai blakus vienmēr traucē pilnībā izbaudīt vīna labākās īpašības - aromātu, garšu un krāsu. Jo tad vīrietim uzreiz jāsāk domāt par citām baudām.

-        Nav tik traki, - meitene nevērīgi atmeta ar roku. - To visu var viegli apvienot.

-   Kā tevi sauc? - pavaicāju.

-   Evija, - viņa atbildēja un palūdza cigareti.

-       Vai gadījumā neesi apmaldījusies? - es prasīju. - Tu vispār zini, kur un pie kā esi atnākusi?

Evija nedaudz pārsteigta paskatījās uz mani.

-   Tu taču esi Edmunds Radzinskis?

-   Esmu gan, - apliecināju. - Nu un tad?

-   Tad ir labi, - atteica Evija. - Es neesmu apmaldījusies.

-   Man gan šķiet citādi, - es teicu. - Kas tu tāda esi?

-       Esmu sieviete, - Evija, aizsmēķējusi cigareti, sacīja. - Ar to tev nepietiek? Vēl vajadzīgi daži biogrāfijas dati? Izglītība un profesija?

-        Nē, Evija, - strauji pakratīju galvu. - Man pilnīgi pietiek ar tavu izskatu. Kas tevi pie manis atsūtīja?

-       Vai nav vienalga? - Evija iesmējās. - Varēji būt pieklājīgāks un jau sen uzcienāt ar vīnu!

-        Tev varbūt ir vienalga, bet man ne! - es teicu. - Vai Haralds?

-       Nekādu Haraldu nepazīstu, - Evija apgalvoja, taču man izklausījās, ka viņa saka nepatiesību.

-   Vai Masalskis?

-Nē.

-   Kas tad?

Evija klusēdama paņēma piepildīto vīna glāzi, tad lēnām izdzēra un tikpat lēni glāzi nolika atpakaļ uz galda.

-        Visi Mārtiņi ir labi, - viņa klusi pateica. - Ja tādi būtu arī cilvēki…

-        Tā ir, - es piekritu. - Tu tikai nemēģini man iestāstīt, ka nejauši brauci garām, ieraudzīji mani te sēžam un uzreiz nolēmi - kāpēc gan nepamēģināt viņu pavedināt?

-   Patiešām! - Evija draiski iesmējās. - Kāpēc gan ne?

-   Kas ir? - es prasīju. - Baigi gribas?

Evija atkal krietnu laiku klusēja, tad negaidīti samocīti pasmaidīja un pēkšņi izskatījās nobijusies.

-        Patiesībā negribas nemaz, - viņa klusi atzinās. - Tu izskaties foršs džeks. Bet tev draud lielas briesmas! Klausies uzmanīgi! Mani pie tevis atsūtīja Ričards Eino. Esmu

viena no viņa meitenēm. Taču atsūtīja ne tikai tāpēc, lai ar tevi pamīlētos. Viņš ir nodomājis tevi nogalināt! Plāns ir tāds - viņš ar vēl vienu bandītu pašlaik sēž automašīnā tieši iepretim tava dzīvokļa logiem. Ja tu atrastos iekšā, pēc pamīlēšanās man tevi vajadzētu pievest pie loga un tad viņš uz tevi izšautu. Ričardam ir šautene ar optisko tēmēkli. Ja tu atrastos dārzā, kā arī ir, man tevi vajag pavest šeit, pēc tam, kā jau pieklājīgs namatēvs tu mani pavadītu līdz automašīnai un viņš tevi nošautu tur.

Krietnu brīdi domāju. Man šis Ričarda plāns nešķita īsti ticams. Ja viņš patiešām grib mani novākt, to taču var izdarīt daudz vienkāršāk! Kāpēc šai lietā vajag jaukt iekšā vēl šo visādā ziņā patīkamo meiteni?

-  Evija, tas, ko tu nupat pateici, ir vairāk nekā nopietni, - es sacīju. - Vai tā patiešām ir? Tu nemuldi?

-  Pavisam nopietni, - Evija pamāja ar galvu. - Ričards to izplānoja jau tūlīt pēc jūsu toreizējā iebrukuma viņa mājā.

-   Kāpēc šai plānā viņam esi vajadzīga tu? - es prasīju. - Viņš taču to var izdarīt arī bez tevis.

-  Droši vien, - Evija piekrita. - Tu mani neatpazini? Esmu tā pati meitene, kura jūsu iebrukuma laikā ar Ričardu atradās lielajā džakuzi vannā… Nezinu, varbūt tas ir baigi izsmalcināts gājiens, bet Ričards teica, ka viņš tev pirms nāves manā personā vēl gribot sagādāt pēdējo šīs pasaules prieciņu…

-   Paldies! - es, rūgti iesmejoties, teicu. - Tu patiešām esi velnišķīgi jauka un tā vien gribas tevi tepat… Taču gūt pilnīgu baudu noteikti traucētu tepat aiz stūra manu nāvi gaidošais Ričards…

-   Ko domā darīt? - Evija jautāja.

-  Es vēl gribu zināt… - domīgi sacīju. - Tas ir ļoti svarīgi! Kāpēc tu man to visu pateici?

-   Nezinu, - Evija tikko manāmi paraustīja plecus. - Iespējams, glābjot tevi, es glābju arī sevi. Maz ticams, ka viņš pēc tam mani kā līdzdalībnieci atstātu dzīvu. Pēc tā gadījuma esmu sākusi satikties ar Haraldu. Man viņš patīk. Acīmredzot arī es viņam - ja jau netieku dzīta prom. Un tu man arī uzreiz iepatikies! Pārākie čaļi! Bet Ričards ir pēdējais nelietis! Kāpēc tu viņu toreiz pažēloji? Kāpēc nenovāci?

Patiešām, rūgti nodomāju. Atliek tikai secināt, ka nekad nevajag pārkāpt savas dzīves pamatnostādnes. Un nevajag noticēt neviena ļaundara asarām! Vienmēr der atcerēties - katrai žēlsirdībai un katrai piedošanai ir savas galējās robežas.

-   Vai Haralds zina, ka tu pašlaik atrodies šeit? - es vaicāju.

-  Jā, - Evija apstiprināja. - Ričarda plānu es vispirms izstāstīju viņam. Vajag piezvanīt. Haraldam tepat kaut kur tuvumā jābūt.

-   Labi, - es teicu, paņēmu mobilo un uzspiedu Haralda numuru. - Sveiks! Kur esi?

-  Tepat aiz tavas mājas, - Haralds atbildēja. - Evija ir pie tevis?

-   Kāpēc nebrīdināji?

-   Piedod, biju pārliecināts, ka tas ir blefs, - Haralds paskaidroja. - Bija maz ticams, ka cilvēks, kuram tu cēlsirdīgi uzdāvini dzīvību, par to pateiksies, tev pašam to atņemot. Principā tā nedarītu neviens no normālajiem zekiem.

-   Protams, - es piekritu. - Bet Ričards ir ar krietnām novirzēm. Tāpēc man ir liela cemme arī pašam pret sevi. Toreiz viņa greznajā vannas istabā Ričardu atstājot dzīvu, sevi nodemonstrēju kā vāju cilvēku. Jo ir lietas, ko nekad nedrīkst piedot, un ir cilvēki, kurus nekad nedrīkst palaist vaļā nesodītus. Tā tad arī būtu augstākā humānisma izpausme.

-   Ko darām? - Haralds lietišķi apvaicājās.

-   Tu viņus redzi?

-Jā.

-   Kas tur notiek?

-   Pagaidām nekas. Ričards ar vēl vienu tipu sēž automašīnā un uzmanīgi vēro tavus logus un sētas vārtus.

-   Iela ir tukša?

-  Jā. Te jau arī dienā reti kāds staigā.

-   Labi! - es teicu. - Darīsim tā! Es ar Eviju lēnām tuvošos vārtiem un mēģināšu uz viņu iedarboties jau no tālienes. Tikko būšu pie sētas, iedarbini dzinēju un, skaļi signalizēdams, piedrāzies cieši pie viņiem. Tas simtprocentīgi novērsīs viņa uzmanību no mums un tai pašā brīdī es viņiem uzbrukšu no otras puses. Problēmām nevajadzētu būt. Tas ir klasisks, no mācību grāmatām norakstīts un praksē desmitkārt izmantots paņēmiens.

Atslēdzu telefonu un paskatījos uz Eviju. Viņa joprojām izskatījās pārāk satraukta.

-   Nu kā? - es prasīju. - Nāksi ar mani?

-   Man ir bail, - viņa atklāti pateica. - Varbūt viņš tomēr šauj arī uz mani.

-   Tad paliec, - es sacīju. - Sēdi un gaidi mani atgriežamies.

Evija pacēla galvu un bērnišķīgi ieskatījās man sejā.

-   Tu atgriezīsies? - viņa gandrīz vai čukstus jautāja.

-   Noteikti! - es apgalvoju un nenocieties vairākkārt noglāstīju viņas stingrās krūtis. - Tu varbūt vēlāk būsi laimīga ģieviete, ja vien turpmāk darīsi tikai to, ko vēlēsies pati, nevis to, ko no tevis gribēs citi.

Iecerētā divu bruņotu bandītu - Ričardu Eino un Osvalda Oša - aizturēšanas operācija notika tieši tā, kā bija plānota - zibenīgi un tehniski tīri.

Abus izrāvām no mašīnas, ar spēcīgiem sitieniem pamatīgi apdullinājām, pēc tam viņiem sasējām rokas un apsēdinājām turpat uz zemes. Kā Ričards, tā Osvalds no negaidītā notikumu pavērsiena jutās bezgala pārsteigti un vēl ilgi nespēja atjēgties.

Haralds paņēma mobilo un piezvanīja Raimondam.

-   Steidzīgi atsūti šurp dažus savus puišus! - viņš teica. - Divi ir aizturēti. Jā, tie paši. Slepkavības mēģinājums ar visiem pierādījumiem, lieciniekiem un ieročiem.

Pa to laiku notupos iepretim Ričardam, skatījos viņa naidpilnajās acīs un tā vien gribējās šajā ģīmī vēlreiz ietriekt savu dūri.

-   Ričard, tu esi lupata, - es teicu. - Tu neturēji vārdu. Tu lauzi solījumu. Mēs taču norunājām, ka turpmāk atcerēsimies, ka tomēr esam viena tēva dēli…

-   Tā ir, - Ričards, it kā to nožēlodams, piekrita. - Abi vienādi. Tikai atšķirībā no manis, tu esi bandīts, kas pārstāv valsts varu. Es - pats sevi. Tā ka būtība tā pati. Vienīgi tavs stāvoklis, salīdzinot ar manējo, tev dod milzīgas priekšrocības. Tu, nebaidoties nekāda īpaša soda, vari

Lai paliek! Ilgus gadus nekāda saldā dzīve viņu cietumā negaida, un galu galā… Kas mēs viens otram esam? Brāfi, pusbrāļi, viena tēva dēli vai vienkārši cilvēki, tikai katrs ar savādāku likteni un dzīves uztveri?

cilvēkus brutāli aizturēt, viņus dauzīt, pratināt, pazemot, arestēt un pat nogalināt. Bet man par līdzīgām darbībām ir jāatbild likuma priekšā. Tāpēc es arī ienīstu gan šo valsti, gan tās varas pārstāvjus! Un ienīstu tevi! Un tēvu! Un visu dzīvi!

- Bet ar mani pēdējā laikā notiek tieši pretējais - es atkal sāku dzīvi mīlēt… - sacīju. - Tas nemaz nav slikti - būt dzīvam un, cik nu mums katram dieviņš atvēlējis, šo laiku nodzīvot pēc iesējas godīgāk. Nekad jau mums vairs šāda izdevība neradīsies. Bet tu un tev līdzīgie nez kāpēc brīvības un normālas dzīves vietā labāk izvēlas savu vienreizējo mūžu pavadīt cietumos… Vai pats neapjēdz, cik tas ir stulbi?

Vienu brīdi, it sevišķi pēc tam, kad Ričards atzinās, ka patiešām bez manis būtu nošāvis arī Eviju, man gribējās viņa rokās ielikt šauteni ar optisko tēmēkli un pēc tam it kā pašaizsardzības nolūkā viņa pierē ietriekt lodi. Bet tad pārdomāju.

Lai paliek! Ilgus gadus nekāda saldā dzīve viņu cietumā negaida, un galu galā… Kas mēs viens otram esam? Brāļi, pusbrāļi, viena tēva dēli vai vienkārši cilvēki, tikai katrs ar savādāku likteni un dzīves uztveri?

Un tomēr vienu brīdi kļuva neizsakāmi skumji. Nekas no manas iecerētās ļaunuma iznīcināšanas programmas nebija sanācis. Izņemot tos pusvājprātīgos nakts uzbrucējus, kas gribēja mani sazāģēt un dzīvu sadedzināt, es nevienam tā arī soda veidā dzīvību nebiju atņēmis. Kāpēc - īsti nesapratu. Varbūt visa mana teorija un filozofiskais pasaules uzskats par iespēju un pat nepieciešamību ļaunumu iznīcināt ar citu, tas ir, taisnīgu ļaunumu, izrādījies nepareizs un dziļi kļūdains, vai arī manī tomēr kaut kur esošās morāles aizsargbarjeras vienkārši neļāva izdarīt to, ko gribēja darīt prāts.

13. nodaļa

Nākamās dienas pēcpusdienā pie Ciekurkalna ūdenstorņa iekāpu 11. maršruta tramvajā, aizbraucu līdz Mežaparkam un, pa galveno aleju aizgājis līdz Ķīšezeram, apsēdos tā smilšainajā krastā.

Bija klusa, mierīga svētdienas diena.

Pie piestātnes stāvēja balts kuģis, kas pēc kāda laika uz Rīgu aizvedīs vairākus desmitus pasažierus.

Netālu uz tautiski austas sedziņas gulēja jauna, bikini peldkostīmā ģērbusies sieviete, ar neslēptu labpatiku sevī uzsūkdama varbūt pēdējos šīsvasaras iedegumam derīgos saules starus.

Tālāk skraidīja divi mazi bērni, cenšoties viens otram atņemt kādu rotaļlietu.

Sēdēju, visu to vēroju, līdz mani pārņēma patīkama, reti kad baudīta miera sajūta. Tas bija kaut kas līdzīgs tam, ko jūt cilvēks, kad no gara ceļojuma atgriežas mājās.

Es sapratu - viens no maniem ceļojumiem dzīves jēgas meklējumos ir beidzies. Jo, iespējams, nekam nekādas lielās jēgas vispār nav.

Kāda jēga ir šim ezeram? Kāda jēga smiltīm un zaļajai zālei? Un jebkura veida dzīvības pastāvēšanai, Zemei, zvaigznēm un Visumam?

Un cilvēkiem?!

Pret savu gribu iemesti šīs pasaules lielajā burzmā, mēs katrs kaut kā cenšamies atrast savu vietu, lai kaut cik varētu attaisnot savu esamību. Un bieži vien šo vietu neatrodam. Jo gandrīz vai ikkatrs no mums mirstot paraudzī- sies vai nu telpas griestos vai debesīs un nodomās - jā, šis ceļojums no dzemdību galda līdz zārka vākam varbūt arī nebija slikts, taču, ja tas reiz beidzas, kāda tam tomēr ir jēga?

Vismaz vienu es sapratu - ja turpinu dzīvot, man ir jāmeklē pavisam cits savas dzīves filozofiskais pamats - daudz pamatīgāks un varbūt arī jēdzīgāks par iepriekšējo.

Kā tur Bībelē bija rakstīts? "Klauvē, un tev tiks atvērts." "Meklē, un tu atradīsi."

Pasmaidīju. Vai tā būtu sieviete? Mīlestība?

Visai iespējams.

Neko daudz nedomājot - pieņems vai atraidīs? - piecēlos, pagāju desmit soļus uz priekšu un apsēdos blakus skaistajai saules siltuma baudītājai.

- Sveika! - es teicu. - Ja traucēju, dzen tūlīt prom, ja ne, atļauj tomēr palikt.

Sieviete lēnām piecēlās sēdus, mazliet sakārtoja krūšturi un silti paskatījās uz mani.

-   Kāpēc? - viņa prasīja.

-        Zini, - klusi teicu. - Neticēsi, bet es tevi sasodīti ilgi esmu meklējis. Gan studentu ballēs, uz ielas, pilsētas burzmā, gan naktsklubos un bordeļos, bet viss velti. Nekur tu nebiji. Un te pēkšņi…. tevi ieraudzīju.

Sieviete ilgi, it kā mani novērtēdama, skatījās, līdz viņas daiļajā sejā pavīdēja jauks smaids.

-   Vai tu esi jucis? - viņa jautāja.

-   Varbūt, - es teicu. - Pārāk ilgi esmu dzinies tev pakaļ.

-   Kāpēc? - viņa vēlreiz nopietni jautāja.

-       Grūti tā uzreiz pateikt, - sacīju. - Bet ir diezgan riebīgi šai pasaulē atrasties vienam.

-   Tā ir, - viņa domīgi piekrita. - Es to zinu.

-       Ja tev nekas nebūtu pretim… Tu jau esi nosauļojusies pamatīgi. Un gan jau saule spīdēs vēl. Bet varbūt šī mums ir vienīgā un līdz ar to arī pēdējā iespēja… Redzi, pie piestātnes stāv balts kuģis. Kāpjam iekšā un… Būs kas būs.

-        Jācer, ka tas ceļā uz Rīgu nenogrims, - sieviete sacīja. - Kas cits mums slikts var atgadīties?

-   Var, - es teicu. - Mēs viens otrā varam iemīlēties.

Sieviete sāka smieties.

Es paskatījos sāņus un ieraudzīju, ka pie mums, mēli izkāris, skrien mazs šunelis.

Acīmredzot arī tas jūtas viens un meklē…

Ko mēs vispār šai pasaulē visi meklējam?

Rīga, 2005. gads

1. augusts - 18. decembris

Dzīves patiesība

Pašam par sevi rakstīt ir grūti, tāpēc arī ne sevišķi gribas, lai gan katrā manā darbā, bet "Sarkanā luktura ēnā" ir jau trīsdesmit piektā manis sarakstītā grāmata un tostarp divdesmit sestais (!) romāns, ir arī kaut kas no manis paša. Vismaz tās ir manas domas, notikumu vērtējumi, pārdomas par dzīvi un varoņu rīcību un galu galā šis tas ari no paša personīgi pieredzētā.

AUTORS PAR DZĪVI UN ROMĀNU

Tas bija krietni pasen - vēl kara laikā. Man varēja būt pieci vai seši gadi. Kādu dienu sēdēju virtuvē pie galda un ar interesi šķirstīju vācu valodā izdotu žurnālu. Lasīt es jau pratu un pirmā grāmata, ko toreiz izlasīju, saucās "Melnis Bento" - par kādu savvaļas zirgu, kas Brazīlijas prērijā tika vardarbīgi sagūstīts, atvests uz lielpilsētu (droši vien uz Riodežaneiro) un tā jaunais un nežēlīgais saimnieks viņam lika piedalīties hipodromu zirgskriešanas sacensībās. Bento vienmēr uzvarēja, viņš katru reizi bija spēcīgākais un ātrākais, tādā veidā savam saimniekam vairāku gadu garumā, apbraukājot puspasauli, sapelnīja miljonus. Taču skaistulim un mūžīgajam uzvarētājam Bento absolūti neinteresēja ne uzvarētāja lauri, ne slava, ne nauda. Viņš tomēr jutās tāds, kāds tolaik īstenībā arī bija - slikta cilvēka kalps un vergs. Līdzeklis, ar kā palīdzību, nežēlīgi ekspluatējot viņa talantu, saimnieks un citi pelnīja milzīgu naudu. Bet Bento visu laiku sapņoja tikai par brīvību un savām dzimtajām prērijām. Neko skaistāku un labāku viņš vispār nespēja iedomāties, un, kad saimnieks kopā ar viņu atgriezās Brazīlijā, slavenais Bento izlauzās no staļļa un, atguvis brīvību, atkal laimīgs un brīvs skrēja pa milzīgās prērijas plašumiem.

Nevienam viņš vairs nepiederēja. Nevienam vairs nevajadzēja kalpot, nevienam vairs nenācās pakļauties.

Viņš bija brīvs!

Un, lūk, šī pirmā manis izlasītā grāmata, šis aizraujošais stāsts par brīvību alkstošo zirgu, par nevēlēšanos nevienam pakļauties, nekādos apstākļos nepadoties uz manu psihi jau pašā dzīves sākumā (sešu gadu vecumā!) atstāja tik graujošu iespaidu, ka visu savu turpmāko mūžu šīs alkas pēc brīvības, nepakļāvība un nepadošanās veidoja manu cilvēcisko būtību, sadzīvisko un sabiedrisko uzvedību un dzīves stilu. Un varbūt tieši tāpēc tādi ir arī gandrīz vai visi manu romānu varoņi - ļoti līdzīgi man pašam vai dalftiz tādi, kāds es tikai gribētu būt.

Bet kas attiecas uz to vācu laikā izdoto žurnālu… Protams, neko vācu valodā izlasīt es nespēju. Vienkārši sēdēju virtuvē pie galda, šķirstīju žurnālu un skatījos bildītes. Pēkšņi vienā lappusē ieraudzīju lielu fotogrāfiju - apbrīnojami skaista puskaila sieviete. Viņas daiļo augumu sedza vienīgi krūšturis, maza izmēra biksītes, zeķturis un smalkas zīda zeķes. Sešu gadu vecumā es, protams, nezināju (pat dzirdējis nebiju!) neko par mīlestību, seksu vai vispār par vīriešu un sieviešu savstarpējām attiecībām, taču nez kāpēc uzreiz sapratu - tā ir manta! Tas ir kaut kas vērtīgs, ārkārtīgi pievilcīgs un skaists! Tas ir kaut kas tāds, pēc kā ir vērts ilgoties…

Šī fotogrāfija uz manu apziņu atstāja tikpat spēcīgu iespaidu kā Meļņa Bento nepārvaramā vēlme būt brīvam un nekad nepadoties, turklāt vēl izraisot mūžīgu apbrīnu par sievietes skaistumu un seksuālo pievilcību, kas mani ir pavadījušas visu turpmāko dzīvi.

Iespējams, tieši tādēļ arī visas manos romānos attēlotās sievietes ir diezgan līdzīgas - visas ir skaistas, labi koptas, eleganti ģērbtas un seksuāli… atbrīvotas.

Es neko nevaru darīt - tas viss man ļoti patīk.

Nekad neesmu bijis ne Amsterdamas, Parīzes, Londonas vai Riodežaineiro sarkano lukturu rajonos un, ja arī būtu tur nonācis, stipri šaubos, vai darītu to, kā dēļ vīrieši šos rajonus vispār apmeklē.

Nekad nevienu sievieti uz ielas vai bordelī neesmu pircis, lai gan patiesībā ikviens vīrietis, kas ilgāku vai īsāku laiku veido attiecības ar sievieti, tā vai citādi šo sievieti tomēr "pērk". Šī vairāk vai mazāk nosacītā sievietes "pirkšana" vai sievietes labprātīga sevis pārdošana visspilgtāk izpaužas baznīcā vai 226 dzimtsarakstu nodaļā, kad, viens otru apzīmogojot ar zelta gredzeniem un sakot "jāvārdu", noslēdz savstarpēji izdevīgu laulību. Viss jau iepriekš ir sīki aprēķināts un vēsi izkalkulēts - ieņēmumi, izdevumi, ko katrs zaudēs vai iegūs un kādi katram būs pienākumi. Tādā sakarā baznīcas altāris vai dzimtsarakstu kantora zāle kļūst par tādu kā nelielu tirgus placi, kur tiek parakstīts mūža verdzības līgums. Vismaz viens no viņiem vienmēr maksās vairāk vai mazāk, bet maksāt vajadzēs. No vīrieša puses tā ne vienmēr būs nauda, lai gan tradicionāli tieši tā arī iznāk - vīrs sievai katru mēnesi, bet dažreiz retāk, citreiz biežāk, dod naudu… Pieņemts teikt - saimnieciskiem izdevumiem, taču īstenībā tiek maksāts par to pašu, par ko vīrietis maksā kādai ielas vai elitāra bordeļa prostitūtai…

Un ja ne vienmēr notiek tieši tā, tad vīrietis vai sieviete viens otram maksā citādi - vai nu ar mīlestību un brīvību, vai paciešot vardarbību un visdažādākos pazemojumus, bet kaut kas ir jāmaksā vienmēr! Visbiežāk un saprotamāk - ar savu laimīgo vai nelaimīgo dzīvi…

Jau bērnībā un agrā jaunībā vienreizēji spilgtus iespaidus guvu no daudziem izlasītajiem vēsturiskajiem romāniem, piemēram, H. Senkeviča, V. Lāča darbiem, tāpat mani iespaidoja gandrīz vai visas Dž. Londona sarakstītās grāmatas un vēl daudzi citi slaveni literatūras darbi, kurus šodien daži pārgudrie literatūras kritiķi nicīgi nosauktu par lubu vai sēnalu literatūru, kas, protams, nekādā ziņā šādam vērtējumam neatbilst. Smieklīgi un nožēlojami, taču šie kritiķi apgalvo, ka arī A. Dimā "Grāfs Montē Kristo", ko cilvēce aizrautīgi lasa jau vairākus gadsimtus (I), A. Heilija "Lidosta" un pārējās viņa grāmatas, kā arī tas, ko sarakstījis Ē. Remarks, neesot nekas cits kā lubu literatūra! Pēc šādiem mūsu vietējo "ģeniālo" literatūras vērtētāju atzinumiem nekas neatliek kā tikai izdarīt divus loģiskus secinājumus - vai nu literārajā praksē tik bieži ar zināmu nicinājumu devu lietotais apzīmējums "lubu literatūra" ir pati vērtīgākā un labākā rekomendācija lasītājiem un augstākā uzslava autoram, kas šo "lubu literatūru" ir radījis, vai arī šie kritiķi paši nav neko vairāk vērti par sēnalām un tukšiem salmiem…

Kādus tad sen agrā jaunībā izlasītus tā saucamos "lubu" romānus, kas uz mani ir atstājuši spēcīgu iespaidu, es vēl gribētu pieminēt? Lūk, tikai daži no tiem (diemžēl dažiem autorus vairs neatceros) - "Mana miesa pieder man pašai", kas pagājušā gadsimta divdesmitajos gados tik ļoti satrauca un ietekmēja Francijas sabiedrību, ka valdība ar to bija spiesta rēķināties un sabiedrības spiediena rezultātā pieņēma likumu par aborta legalizēšanu: Moriss Dekobrā "Krāsoto lūpu iela", "Belladon- na", uz kuras pamata slavenais spāņu režisors Luiss Bunjuels radīja pasaulslaveno kinofilmu "Dienas skaistule" ar Katrīnu De- nēvu galvenajā lomā; un daudzas citas tā saucamās "vieglās" literatūras grāmatas, kas īstenībā ir bijušas un ir ārkārtīgi "smagas".

Ja mūsu kritiķu prātiņos būtu kaut mazliet lielāka izpratne par literatūru, nevis galvenokārt tur dominētu tikai klasiski literāri priekšstati (štampi), to pašu mēs varētu runāt un tieši tāpat arī vērtēt daudzus mūsu pašu rakstnieku darbus.

Bet varbūt īstenībā - kas ir pat ļoti ticami - nemaz nepastāv ne "vieglā", ne "smagā" literatūra. Vienkārši ir un tiek radīti darbi, kas ir interesanti un kurus ļoti daudzi lasa, un ir tādi literāri darbi (kas parasti gan tiek ļoti slavēti), bet kurus interesē ārkārtīgi mazs lasītāju skaits.

Secinājumus varam izdarīt katrsTkāda tad tā literatūra vai attiecīgā autora romāns īsti ir - labs un interesants, vai arī slikts un neinteresants, tātad lasītāju vairākumam absolūti nevajadzīgs…

Šajā romānā, kuru nupat izlasījāt vai tikai sāksiet lasīt, kā jau teicu iepriekš, ir visai maz attēlots tas, kas parasti notiek sarkano lukturu ēnās vai gaismās, toties grāmatas lappusēs, gluži kā dzīvē, notiek daudzas citas diezgan baigas lietas. Ir attēloti četri vai pieci vai pat seši ārkārtīgi smagi kriminālnoziegumi, kas visi notikuši īstenībā, tātad ir patiesi un dokumentāli fiksēti. Atzīšos gan, ka vismaz divi no tiem nav notikuši tieši Latvijā, bet gan mūsu tuvējā kaimiņzemē, bet lietas būtību tas nemaina un visiem noziedzniekiem tā vai citādi par to ir nācies samaksāt.

Un, protams, ir arī mīlestība. Pat vairākas, taču tās visas ir tādas savādas, mūsu literatūrā maz aprakstītas, tāpēc šķiet, ka šiem cilvēkiem tomēr nekādas mīlestības nemaz nav…

Un bez šaubām ir tikpat kā jau tradicionālais visu manu romānu galvenais varonis - jauns, spēcīgs, bezbailīgs vīrietis, kas stājas pretī ļaunumam un, riskējot ar savu dzīvību un veselību, cīnās par taisnību un atriebjas visiem, kas tā vai citādi ir pelnījuši sodu. Un paliek neuzvarēts.

Un viņš tāds - mazliet idealizēts - arī paliks līdz pēdējai lappusei, ko vēl spēšu uzrakstīt.

Un paliks skaistas sievietes - ne raudātājas, ne žēlastību lūdzošas - bet lepnas, brīvas un mīlestību alkstošas.

Un man jau sen ir pilnīgi vienalga, ko par to teiks kritiķi. Visticamāk neteiks neko. Viņi jau šādas grāmatas, tas ir, latviešu literatūru nemaz nelasa, varbūt izņemot tikai dažus sev pieņemamus autorus. Man ir svarīgi, ko par šo romānu teiksiet jūs - lasītāji. Pilnīgi iespējams - nekāds literatūras šedevrs tas nav, tas principā nav iespējams, lai viena autora katrs nākamais romāns būtu literārs pārsteigums, taču tas, ka romāns ir interesants, labi uzrakstīts un daudziem lasītājiem liks šo to padomāt par dzīvi, es ne mirkli nešaubos.

Bez liekas kautrības teikšu - es nemaz neesmu spējīgs neko sliktu uzrakstīt…

Ja jau esat grāmatu izlasījuši - vai tad tā nav?

Tāpēc - paldies! Līdz nākamajai reizei! Lai jums visiem veicas!

Jūsu

Egils Lukjanskis

Rīga, 2007. gads

BIBLIOGRĀFIJA

Izvēle. Stāsti un noveles. "Liesma", 1966.

Nekad nebeigsies. Stāsti un noveles. "Liesma", 1968.

Pieskāriens. Stāsti un noveles. "Liesma", 1971.

Bez žēlastības. Garstāsti. "Liesma", 1973.

Bronzas sieviete. Stāsti un noveles. "Liesma", 1975.

Neuzvarētais. Romāns. Liesma, 1977.

Memento mori. Romāns. "Liesma", 1977.

Lāse karogā. Mākslinieciski apraksti. "Liesma", 1980. 0t

Skrējiens bezgalībā. Stāsti un noveles. "Liesma", 1981.

…un mana dzīvība arī. Dokumentālais apraksts. "Liesma", 1984.

Atliktais laiks. Romāns. "Liesma", 1987.

Ne jau katru dienu. Romāns. "Liesma", 1987.

Atnāc un paņem. Romāns. "Liesma", 1987.

Rēta akmenī. Romāns. "Liesma", 1993.

Nakts tiesnesis. Romāns. "Avots", 1993.

Sāpes un triumfs. Romāns. "Sol Vita", 1994.

Kliedziens no debesīm. Romāns. "Liesma", 1994.

Sieviete visam mūžam. Romāns. "Preses nams", 1996.

Asaras debesīs. Romāns, "Liesma", 1997.

Pailgā sauciens. Romāns. "Daugava", 1999.

Privāttiesnesis. Romāns. "Preses nams", 1999.

Notiesātais. Romāns. "Lauku Avīze", 2000.

Cilvēks naktī. Romāns. "Lauku Avīze", 2000.

Tas, ko tu negaidi. Romāns. "Lauku Avīze", 2001.

Naida nogurdinātie. Romāns. "Lauku Avīze", 2002.

Krievu leitnanta mīļākā. Romāns. "Lauku Avīze", 2002.

Sprieduma izpildītājs. Romāns. "Lauku Avīze", 2002.

Trīs saujas mīlestības. Romāns. "Lauku Avīze", 2003.

Cilvēks, kurš negribēja mirt. Romāns. "Zvaigzne ABC", 2006.

Latviešu žigolo. Romāns. "Lauku Avīze", 2005.

Dzīve pēc pasūtījuma. Romāns, "lauku Avīze", 2005.

Kam neskanēs zvans. Romāns. "Zvaigzne ABC", 2006.

Ugunī nosalušie. Romāns. "Lauku Avīze, 2006.

Stāsti un noveles. Izlase. "Lauku Avīze, 2006.

Publicējam fragmentu no nakamā "Lata romāna" sērijas darba

EGĪLS ERMANSONS

GAISMA NO VAKARIEM

FRAGMENTS

* * *

Nākamajā dienā Modris visu rīta cēlienu pavadīja dravā pie bitēm. Arī Guntai darba netrūka. Kad vīrs atgriezās pagalmā, viņa paķēra grozu, nazi un devās uz mežu ātri sarūpēt pusdienas. Vīrs gan rūca, ka bērni jāņem līdzi - labāk lai sēņojot nekā slaistoties bezdarbībā. Nekas, to citreiz, šodien maz laika.

Gunta neprata lēni sēņot. Modris vienmēr šķendējās - ko tu vari skriet, vai tad sēnes lasa tikai rīšanai? Vai sēņošana nav arī prieks, ko var darīt lēnām, ar baudu? Nē, nē, ātrums Guntas priekam netraucēja, jo vērot, kā grozs kļūst arvien pilnāks - viņai tā bija īsta bauda.

Tagad lai - cik tad ilgi viņa staigā pa mežu? Stunda vēl nebūs, bet divām ēdienreizēm jau sanāk. Izvārīs kartupeļus, ātri sataisīs mērci, un pusdienas būs pašā laikā.

Gana joņots, Gunta nolēma, paspēra vēl dažus soļus, apsēdās uz maigi zaļā sūnu paklāja, un atspieda muguru pret priedi.

Visapkārt noslēpumaini klusēja sils. Tikai kāds neredzams putniņš bikli iečirkstējās tālumā.

Viņa izbēra no groza sēnes.

Kādas burvīgas baravikas! Mazas, resnas un tvirtas. Vienādas kā nomērītas. Būs lieliskas pusdienas.

Sieviete palūkojās augšup. Aiz priežu galotnēm vīdēja zilas jo zilas debesis. Viegls vējiņš kustināja sīkos zariņus ar tumši zaļajām skujām.

Nu? Ko tad pieķērca vakardienas draudīgais saulriets? Kur solītā vētra, lietus un kari?

Nekā. Miers un klusums. Tikai nejauki spindzēja mušas.

Gunta sāka mest beciņas atpakaļ grozā.

Liela, zaļa muša uzlaidās uz rokas.

- Tiš, maita!

Šovasar sēnēs maz tārpu. Jaunnedēļ visiem kopā jāpieķeras klāt, jāsalasa labi daudz un jāiesāla ziemai. Tad ari bērniem būs darbs un gandarījums.

Tiš! Atkal! Ko tās mušas var ņemties šodien! Un tādas riebīgi zaļas.

Smaržo arī kaut kas tik saldeni. Kas gan silā tagad var ziedēt? Jau astotais augusts.

Tiešām - pēc lilijām. Kā kapličā.

Guntas roka ar sēni sastinga virs groza.

Kapličā? +

Tā taču līķa smaka!

Šausmu skudriņas aši pārtecēja mugurai. Sieviete strauji apgriezās un paskatījās atpakaļ.

Aiz paegļu krūmiem rēgojās kājas gaiši brūnās kurpēs.

Viņa piecēlās, piegāja tuvāk un pašķīra krūmu zarus.

Tur gulēja cilvēks.

Beigts.

Gunta ilgi skatījās uz līķi, nejuzdama, ka paegļa skujas duras rokās.

Beigtais vīrietis gulēja uz muguras. Seja dzeltenīga, uzpampusi, galvas virsa nolipuši mušām. Zem kukaiņu mudžekļa rēgojās gara, dziļa rēta līdz pat deniņiem.

Nē! Ne rēta, bet sprauga!

Pakrūtē sarosījās kuņģis, taisīdamies atbrīvoties no satura.

Drudžainā steigā Gunta sāka lasīt izbērtās baravikas. Līdz ar skujām un sūnu lēkšķēm sametusi tās grozā, viņa pusskriešus devās uz māju pusi.

Nu man pietiek-arī tas vēl, viņa domāja, nu man pietiek-arī tas vēl! Gribējās šos vārdus izrunāt balsī, bet viņa nemēdza vienatnē runāt. Nebija taču ne vientule, ne vecuma pusjukusi večiņa.

Nu man pietiek, jaunā sieviete domās turpināja atkārtot nedaudzos vārdus. Kā formulu, kā mantru. Nu man pietiek - arī tas, no kā es tā baidījos, beidzot ir klāt! Noziegumi notiek arī te! Vai es neteicu? Arī te, paradīzes dārzos - tā vīrs dēvēja savu senču radīto un daudzu paaudžu iekopto lauku sētu - arī te vairs nav droši! Nepietiek ar to, ka vīra senču paradīze kļuvusi par cietumu bērniem! Tagad te arī cilvēkus slepkavo! Un suņa arī vairs nav! Mēs vēl arvien bez suņa!

Nu man beidzot pietiek! Nu man beidzot pilnīgi pietiek! Prom no šejienes! Bērniem jāiet skolā, cilvēkos, pasaulē! Guntas

mantra k|uva garāka un garāka. Tā piebrieda, uzblīda, pārņēma viņas jūtas, iesūcās prātā, pārvērtās apņēmībā, apzvīņojās ar dusmām, aiz kurām jau snaikstījās naida taustekļi, taču tos Gunta pati vēl nejuta.

Gribējās kliegt!

* *

Kamēr sieva mežā lasīja sēnes, Modris sēdēja uz lieveņa un smēķēja. Viņa tumšās acis nekustīgi lūkojās tālumā. Patiesībā gan vīrietis neko neredzēja - skatiens bija vērsts uz iekšu.

Viņš domāja par bitēm un elektrību.

Bērni rotaļājās tepat pagalmā. Amanda darbojās ar lecamauklu, Edgars pie malkas nojumes kaut ko būvēja no pagalēm, un pastarītis Agrītis viņam cītīgi traucēja.

Krūmlejas atradās tālu no Rīgas, paugurainā, ezeriem un mežu puduriem bagātā apvidū. Tuvākā pilsēta bija Madona.

Kraukļi dzīvoja Krūmlejas jau kopš deviņpadsmitā gadsimta beigām. Par tiem laikiem vēl arvien liecināja pamatīgā guļbaļķu klēts un no tēstiem akmeņiem būvētā kūts. Tagadējo dzīvojamo ēku divdesmitā gadsimta pirmajā pusē bija cēlis Modra vecvectēvs. Garās kūts vecajā galā - tuvāk mājai - patlaban mitinājās nedaudzie mājlopi, bet gadsimta beigās būvētais jaunais, modernais gals tagad stāvēja tukšs. Pirms Latvijas iestāšanās Eiropas Savienībā Krūmlejas varēja lepoties ar samērā modernu kūti, kurā veiksmīgākajos gados bija vairāk nekā trīsdesmit slaucamo govju. Kaut arī Modrim, tāpat kā viņa tēvam, bija agronoma diploms, jauneklis īsā laikā apguva visas nepieciešamās zināšanas un iemaņas.

Pēc pievienošanās Eiropai Modra toreizējā sieva atrada lielisku peļņas piedāvājumu Īrijā un nolēma pastrādāt tur vienu vasaru. Taču Dievs bija lēmis citādi. Satikusi liktenīgo vīrieti, sieviete papildināja nevis ģimenes budžetu, bet gan tālas, greznas Dublinas savrupmājas guļamistabu.

Pats Modris pēc tam smējās - mana sieva galīgi iegāja Eiropā.

Kad saimniecība sāka strauji iet uz leju, Modris pats sev to skaidroja ar sievas trūkumu, ar mātes slimību, bet klusībā atzina, ka viņam nav biznesmeņa ķēriena. Varbūt kļūda bija studēt agronomiju, vajadzēja mācīties uzņēmējdarbību?

Modris likvidēja govis, un aparatūru rūpīgi iekonservēja, kaut arī to vairs nebija iespējams pārdot.

Nomira māte, pavisam drīz arī tēvs. Tomēr viņi vēl paspēja redzēt dēla otro sievu Guntu, kultūras menedžeri no Rīgas. Modris iepazinās ar jauno, enerģisko sievieti Dziesmu svētkos, un drīz viņi apprecējās. Viens pēc otra piedzima trīs bērni.

Modra tēvs, kas lielu daļu sava darba mūža nostrādāja par kolhoza galveno agronomu, jau sen Krūmlejās turēja vairākas bišu saimes. Tāpat vien, saldumam un savam priekam. Arī dēlu iemācīja apieties ar bitēm. Likvidējis govis, Modris dravu krietni paplašināja. Nu jau bites deva arī nelielu materiālu atspaidu.

Guntas mamma znota biškopībā radīja īstu revolūciju. Viņa strādāja lielā slimnīcā par nodaļas virsmāsu, un Modris sāka vest medu uz slimnīcu. Drīz vien virsmāsas kabinetu zināja visi - medu pirka gan slimnieki un viņu piederīgie, gan personāls. Spēj tik pieražot! Neskatoties uz to, Kraukļu ģimene dzīvoja diezgan trūcīgi. Naudu ienesa medus, bet, pateicoties Guntas darbīgajam raksturam, praktiski nekāds ēdamais nebija jāpērk.

Nudien, par sekmēm biškopībā Modris nevarēja sūdzēties. Tomēr vajadzēja pelnīt vairāk. Kā vēl paplašināt dravu, kā iesēt vairāk medusaugu, varbūt sākt ražot vēl kaut ko bez medus un ziedputekšņiem? Kas tad traucēja to darīt? Palīga trūkums. Viņš viens pats tīri fiziski nespēja izdarīt vairāk. Guntai arī darba pietika. Kurš no bērniem kļūs viņam par palīgu? Un kad?

Pa tālo lielceļu, lēnām laipodama starp grambām, aizbrauca kāda mašīna. Gaisā uzrautā putekļu grīste koķeti locījās maigajā vējiņā. Modrim patika ar skatienu pavadīt garāmbraucošās mašīnas. Vismaz kāda kustība mazapdzīvotajā apvidū.

Krēsls lieveņa stūrī bija Krūmleju saimnieka iemīļotā vieta. Te viņš jutās kā uz savas saimniecības komandtiltiņa. Pagalms acu priekšā, redzama daļa bišu dravas, aiz tās daļēji pārskatārM arī puskilometru garais iebraucamais ceļš un vēl tālāk var^a nojaust Rīgas lielceļu. Tur stāvēja arī vecais transformators, kas piegādāja elektrību Krūmlejām. Tas kalpos vēl ilgi, bet augstsprieguma līnijā, kas to baroja, bija daži pagalam satrunējuši balsti, un tie jau sen nedeva Modrim mieru. Vismaz divi balsti kārtīgā rudens pūtienā noteikti kritīs. Un tad…

Lieveņa mala zem Modra elkoņa un plaukstas bija nopulēta līdz spīdumam. Kā sens darba rīks, kas gadu gaitā pieradis pie saimnieka pazīstamās rokas. Tieši tāpat šinī stūrī bija sēdējis Modra tēvs.

Droši vien arī vectēvs.

Krūmleju saimnieka pārdomas par bitēm un elektrību iztraucēja sieva, kas kā vētras brāziens parādījās uz lieveņa un nometa uz galdiņa sēņu grozu.

-    Mežā guļ līķis!

Uzreiz sapratis, ka Gunta pārbijusies ne pa jokam, Modris jo vairāk centās saglabāt mieru.

-    Dzīvnieka vai cilvēka? - viņš jautāja.

-           Jauns vīrietis… svešs… nosists… Ar cirvi!!! Galvā tāāāda šķirba!

Gunta beidzot atkrita krēslā un centās atvilkt elpu.

-    Izskatās, ka tas līķis tev visu ceļu dzinies pakaļ.

-    Neņirgājies! Tu ar saviem paradīzes dārziem!

-    Kādiem dārziem?

-             Pie pašas mājas! Vai vēl tu teiksi, ka mēs dzīvojam paradīzes dārzos? Te slepkavo cilvēkus, varbūt jebkurš - pat bērni, nedod Dievs! - tagad varēja gulēt beigts! Bet tu tikai savu - visdrošākā vieta pasaulē!

-            Rīgā vienā dienā nosit vairāk nekā Vidzemē desmit gados, - Modris centās sievu nomierināt ar loģiku.

-           Un mums pat suņa nav! Kad tu beidzot sagādāsi suni, kas māju sargā! Vismaz neviens nevarēs pielavīties!

-           It kā tu nezinātu, ka tavs tēvs to suni meklē, bet laikam tik ātri neiet.

-    Būtu paņēmis jebkuru! Ka tik suns.

-            Nē. Es teicu, ka vajag vilku suni. Tas ir visgudrākais. Kur tas līķis guļ?

Gunta pastāstīja visu, ko bija redzējusi. Vislabāk viņai izdevās attēlot savas izjūtas. Mazāk pašu līķi.

-           Jāapskatās. Varbūt es pazīšu. Aizved mani uz turieni, - Modris teica.

-           Bet bērni? Nevar taču viņus atstāt vienus! Varbūt slepkava staigā tepat apkārt.

-    Protams. Bērni jāņem līdzi.

-           Tur ir līķis! - sieva iesaucās. - Mēs taču nevaram bērniem to rādīt!

ŠAJĀ SĒRIJĀ

___ 1999. gadā

1. V. Kaijaks Enijas bize

2. A Skailis Septiņas bīstamas jaunavas

3.  M. Zīle Lilija

4.  M. Geidāne Puisiķciems

5. V. Kaijaks Zem Marsa debesīm

6.  A. Pūriņš Mīla un naids Livongā

___ 2000. gadā

7.  L. Brīdaka Aizvējš pie jūras

8.  E. Luķjanskis Notiesātais

9.  E. Lukjanskis Cilvēks naktī

10. R. Plūcis Mazā ciema ledainais pavasaris

11. A. Sedlenieks Gladiators

12. V. Kaltiņa Mīlestības ārprāts jeb lielie kāposti

13. M. Zīle Lilļja-2

14. M. Geidāne Bāka pār mežiem 15.1. Bērziņa Dālderkalnā

16. D. Avotiņa Kapteiņa Jēka mīlestība

17.v. kaijaks Nārbuļu dēli

18. V. Gune Atpakaļceļš • Nāru guns

____ 2001. gadā

19. B. Eglīte «Ābeļu» ragana

20.m. geidāne Vēju dziesma

21. O. Mauriņš Hameleonu rotaļas latviešu gaumē

22. A. Pūriņš Lāčplēša klejojumi

23. M. Zilo Smukas meitas maksā smuku naudu

24. A. Pūriņš Lielā bērza noslēpums

25. S. Gailite Taureņa lidojums akmenī

26. B. Eglīte Meža noburtie

27. E. Lukjanskis Tas, ko tu negaidi

28. M. Svīre Slazdu krogs un divi nami Rīgā

29. Z. Bekmanis Trīs dienas pēc pastardienas. E. Šņore Uzticības tests

30.l. bridaka melnās ogas

2002. gadā

31.  E. Lukjanskis Naida nogurdinātie

32. a. pūriņš mana dzīve jūsu rokās

33. k. klāna klūrgu sūnākļa rēgs

34.  S. Mežābele Uz priekšu, meitenes!

35.  A. Zuja Piepildi savus sapņus

36.  M. Geidāne Kārklu sīkstums

37.  E. Lukjanskis Krievu leitnanta mīļākā

38.  A. Skailis Čūsku dīdītājs un svētā

39.v. kaijaks mantinieki

40. v. kaitina te biju es

41.  E. Lukjanskis Sprieduma izpildītājs

42.  S. Mežābele Naktī uz svētdienu

____________________________________________________________ 2003. gadā

43. i. bondere Karaļkronis

44.  M. Geidāne Pie mums Čusnakciemā

45.  A. Auziņš Neej uz savām bērēm

46. l. brīdaka Notikums

47.  U. Strupulis Paradīzes vārti

48.  M. Geidāne Atvars aiz laipas

49.  A. Zuja Zvaigznes gūstā

50.  E. Lukjanskis Trīs saujas mīlestības

51.  V. Ozols Sekslietu detektīvs jeb Roņals

52.  Dz. Žuravska Cietsirdīgās spēles

53.j. pētersons Viltīgā mīla

54.  M. Zīle Sliktā sieviete

__________________________________________________ 2004. gadā

55.  A. Pūriņš Brentes pils briljanti

56. m. geidāne Pūķu nams

57.  A. Skailis Cilvēks, kas izlīda no Daugavas

*

58.1. Bauere Sauc mani sniegā

59.  L. Purs Daugav's vienu malu…

60.  D. Avotiņa Zudībās atrastais

61.1. Freimane Malduguns vilinājums

62.  L. M. Grīnšteina Mūzikas stundas

63.  A. S. Gailīte Durvis nav aizslēgtas

64.  S. Mežābele Viena lustīga sieviete

65.  V. Ozola Rūņciem būšan un nebūšans

66.  H. Paukšs Pirmā sniega sindroms 2005. gadā

67. V. Kaitina Savvaļas ganībās

68. A. Pūriņš Auss no debesīm

69. E. Lukjanskis Latviešu žigolo

70. L. Brīdaka Krustceļu vasara

71. M. Zīle Mana mīļākā nams 72.1. Bauere Nabassaite

73. Dz. Žuravska Miljona medībās

74. A. Zuja Siseņu maršs

75. M. Pauzers Pulksteņmeistars un Luīze

76.  E. Ermansons Lāsts un mīlestība 77.1. Freimane Rudens smarža dvēselē

78. E. Lukjanskis Dzīve pēc pasūtījuma

___________________________________________________________________________ 2006. gadā

79. M. Slišāns Terakotas armija

80. V. Ozols Vienas kļūdas cena

81. M. Geidāne Izrautās saknes

82. A. Tauriņš Vasara Bumbieros

83. A. Pūriņš Divu brāļu divas mīlestības

84. Mairita Uguntiņa pelnos

85. A. Skailis Šarmantie sapņi

86. A. Zuja Šovs

87.  E. Lukjanskis Ugunī nosalušie

88.  L. Stumbre Pacietības mērs

89. H. Paukšs Ledus sarkofāgi

90. A. Gavare Meža strazda dziesma

___________________________________________________________________________ 2007. gadā

91.  R. Missūne Mīl, nemīl, mīl

92.  M. Geidāne Sili deg

93.  M. Geidāne Negaisa laiks

94. R. Šulcs Izraidītie

95. M. Zīle Lakstīgalu asaras

96. Mairita Vecais mērkaķis

97. A. Liepa Ziemeļvējš

98.  Dz. Žuravska Desmit pēdējās dienas

99. A. Skailis Muša un lauva

100.1.Bauere Vai tiešām truša dēļ

101. V. Ozols Četri laivā un…

102. E. Lukjanskis Sarkanā luktura ēnā

TURPMĀK IZNĀKS

ACD

103. Egīls Ermansons Gaisma no vakariem

ATCERIETIES

"Lata romānu" var arī abonēt (indekss 2150): Latvijas Pasta (LP) nodaļās un Abonēšanas centrā "Diena" (ACD). Izdevumu abonenti var saņemt LP nodaļās vai ACD

Abonēšanas maksa: LP

Ls 1,65 Ls 4,79 Ls 9,49 Ls 18,15

Ls 1,80 Ls 5,40 Ls 10,50 Ls 20,00

1 mēn. - 3 mēn. - 6 mēn. - 12 mēn. -

1 mēnesim - 3 mēnešiem - 6 mēnešiem - 12 mēnešiem -

"Lata romānu" var abonēt ari pa bezmaksas tālr. 8008001 un internetā - www.pasts.lv vai www.abone.lv .

Egils Lukjanskis Sarkanā luktura ēnā

Redaktors Valdis Veilands Korektore Mudīte Arāja Inta Vilcāna zīmējumi Valda Ilzēna foto Ievas Balodes datorgrafiskais noformējums Parakstīta iespiešanai 5.11.2007. «Lauku Avīzes» izdevniecība Dzirnavu ielā 21, Rīgā LV-1010. Iespiesta SLA «Latgales druka» tipogrāfijā Baznīcas ielā 28, Rēzeknē LV-4600.

NĀKAMAJĀ MĒNESĪ

Egīls Ermansons Gaisma no vakariem

Šī ir autora versija par to, kas mūs varētu sagaidīt ne pārāk tālā nākotnē - pēc gadiem desmit, divdesmit: kā ģimenē veidosies attiecības, cik nesavtīga ir dažu misionāru rīcība un kādas lauksaimniecības (?!) kultūras būs visizdevīgāk sēt un kopt. Rakstnieks šo iztēlē uzburto vīziju pasniedz mums kriminālmērcē ar zināmu ironijas piedevu.

Content

Lukjanskis Egils Sarkanā luktura ēnā

1. DAĻA 1. nodala

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodala

6. nodala

2. DAĻA 1. nodala

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

3. DAĻA 1. nodala

2. nodala

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

AUTORS PAR DZĪVI UN ROMĀNU

BIBLIOGRĀFIJA

EGĪLS ERMANSONS GAISMA NO VAKARIEM FRAGMENTS

ŠAJĀ SĒRIJĀ